Index

1. Statistici

2. Abrevieri

3. A

4. Å

5. Ă

6. Â

7. B

8. C

9. D

10. E

11. F

12. G

13. H

14. I

15. Î

16. J

17. K

18. L

19. M

20. N

21. O

22. P

23. Q

24. R

25. S

26. Ș

27. T

28. Ț

29. U

30. V

31. W

32. X

33. Y

34. Z

Prezenta versiune conține 71215 definiții din următoarele surse:

- 2098 - Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

- 67177 - Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

- 1940 - Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

Generat: 31/12/2016

Abrevierile din Dexonline nu sunt folosite în mod consecvent, deoarece definițiile sunt preluate textual din diverse dicționare, fiecare având propriul lui sistem de abrevieri. Iată-le pe cele mai des folosite:

- A.: ante

- Abr.: Abreviat, abreviere

- Absol.: (tranzitiv) absolut

- Acc.: accentuat

- Acuz.: acuzativ

- Adj.: adjectiv

- Adj.dem.: adjectiv demonstrativ

- Adj.interog.-rel.: adjectiv interogativ-relativ

- Adj.nehot.: adjectiv nehotărât

- Adj.pos.: adjectiv posesiv

- Adv.: adverb

- Adv.interog.: adverb interogativ

- Aeron.: aeronautică

- Agric.: agricultură

- Agron.: agronomie

- Alb.: limba albaneză

- Anat.: anatomie

- Aor.: aorist

- Apic.: apicultură

- Arg.: argotic

- Arh.: arhaizant

- Arheol.: arheologie

- Arhit: arhitectură

- Art.: articol; articulat

- Art.adj.: articol adjectival

- Art.hot.: articol hotărât

- Art.nehot.: articol nehotărât

- Art.pos.: articol posesiv

- Astron.: astronomie

- Bg.: limba bulgară

- Biochim.: biochimie

- Biol.: biologie

- Bis.: termen bisericesc

- Bot.: botanică

- Ceh.: limba cehă

- Cf.: confer

- Chim.: chimie

- Cib.: cibernetică

- Cin.: cinema; cinematografie

- Concr.: concretizat

- Conj.: conjuncție

- Constr.: construcții

- Cont.: contabilitate

- Cor.: coregrafie

- Cosm.: cosmografie; cosmologie

- Cr.: Hristos

- Cuv.: cuvânt

- Cuv. am.: cuvânt american

- Dat.: dativ

- Depr.: depreciativ

- Der.: derivat

- Dial.: dialect(al)

- Ebr.: limba ebraică

- Ec.pol.: economie politică

- Electron.: electronică

- Elem.: element

- Elt.: electrotehnică

- Engl.: limba engleză

- Engl.am.: engleză americană

- Entom.: entomologie

- Esper.: limba esperanto

- Et. nec.: etimologie necunoscută

- Expr.: expresie

- F.: feminin

- Fact.: (tranzitiv) factitiv

- Fam.: familiar

- Farm.: farmacie; farmacologie

- Fig.: figurat

- Fil.: filozofie

- Filol.: filologie

- Fin.: finanțe

- Fiz.: fizică

- Fiziol.: fiziologie

- Fon.: fonetică; fonologie

- Fot.: fotografie

- Fr.: limba franceză

- Gen.: genitiv

- Geogr.: geografie

- Geol.: geologie

- Geom.: geometrie

- Ger.: gerunziu

- Germ.: limba germană

- Gr.: limba greacă (veche)

- Gram.: gramatică

- Hort.: horticultură

- Iht.: ihtiologie

- Imper.: imperativ

- Imperf.: imperfect

- Impers.: (verb) impersonal

- Impr.: impropriu

- Ind.: industrie

- Inf.: infinitiv

- Inform.: informatică

- Interj.: interjecție

- Intranz.: intranzitiv

- Invar.: invariabil

- Ir.: ironic

- Ist.: istorie

- It.: limba italiană

- Înv.: învechit

- Jap.: limba japoneză

- Jur.: științe juridice

- Lat.: limba latină

- Lat. lit.: neologism din limba latină

- Lat.med.: limba latină medievală

- Lat.pop.: limba latină populară

- Lingv.: lingvistică

- Lit.: literatură; literar

- Livr.: livresc

- Loc.: locuțiune

- Loc.adj.: locuțiune adjectivală

- Loc.adv.: locuțiune adverbială

- Loc.conj.: locuțiune conjuncțională

- Loc.prep.: locuțiune prepozițională

- Loc.vb.: locuțiune verbală

- Log.: logică

- M.: masculin

- Magh.: limba maghiară

- Mar.: marină

- Mat.: matematică

- Mec.: mecanică

- Med.: medicină

- Med.vet.: medicină veterinară

- Megl.: meglenoromână

- Met.: meteorologie

- M.gr.: limba medie greacă

- Mil.: termen militar

- Min.: mineralogie; minerit

- Mitol.: mitologie

- M.m.ca perf.: mai mult ca perfectul

- Muz.: muzică

- N.: neutru

- Ngr.: limba neogreacă

- Nom.: nominativ

- N.pr.: nume propriu

- Num.: numeral

- Num.adv.: numeral adverbial

- Num.card.: numeral cardinal

- Num.col.: numeral colectiv

- Numism.: numismatică

- Num.multipl.: numeral multiplicativ

- Num.nehot.: numeral nehotărât

- Num.ord.: numeral ordinal

- Opt.: optică

- Ornit.: ornitologie

- P.: post

- P.anal.: prin analogie

- Part.: participiu

- Peior.: peiorativ

- Perf.c.: perfect compus

- Perf.s.: perfect simplu

- Pers.: persoană

- P.ext.: prin extensiune

- P.gener.: prin generalizare

- Pict.: pictură

- Pl.: plural

- Pol.: limba poloneză

- Pop.: popular

- Port.: limba portugheză

- Pr.: pronunțat

- Pref.: prefix

- Prep.: prepoziție

- P.restr.: prin restricție

- Prez.: prezent

- Prez.conj.: prezent conjunctiv

- Prez.ind.: prezent indicativ

- Pron.: pronume

- Pron.dem.: pronume demonstrativ

- Pron.interog.-rel.: pronume interogativ-relativ

- Pron.întăr.: pronume de întărire

- Pron.neg.: pronume negativ

- Pron.nehot.: pronume nehotărât

- Pron.per.: pronume personal

- Pron.pos.: pronume posesiv

- Pron.refl.: pronume reflexiv

- Psih.: psihologie

- Rad.: radio; radiofonie

- Refl.: reflexiv

- Refl.impers.: reflexiv impersonal

- Refl.pas.: reflexiv pasiv

- Refl.recipr.: reflexiv reciproc

- Refl.unipers.: reflexiv unipersonal

- Reg.: regional

- Rom.: limba română

- Rus.: limba rusă

- Săs.: dialectul săsesc

- Sb.: limba sârbă

- Scr.: (limba) sârbă, croată

- Sec.: secolul

- S.f.: substantiv feminin

- Sg.: singular

- Sic.: dialectul sicilian

- Silv.: silvicultură

- Sl.: limba slavă (veche)

- Slov.: limba slovenă

- S.m.: substantiv masculin

- S.n.: substantiv neutru

- Sp.: limba spaniolă

- Spec.: prin specializare

- Srb.: limba sârbă

- Subst.: substantiv

- Suf.: sufix

- Șt.nat.: știintele naturii

- Tăt.: limba tătară

- Tc.: limba turcă

- Tehn.: tehnică

- Tel.: televiziune

- Teol.: teologie

- Text.: industrie textilă

- Tipogr.: tipografie

- Top.: topografie

- Tranz.: tranzitiv

- Țig.: limba țigănească

- Ucr.: limba ucraineană

- Unipers.: (verb) unipersonal

- Urb.: urbanistică

- V.: vezi

- V.c.: vezi cuvintele

- V. (+ limbă): vechi

- Var.: variantă

- Vb.: verb

- Viit.: viitor

- Voc.: vocativ

- Zool.: zoologie

Adus de la http://wiki.dexonline.ro/index.php?title=Abrevieri&oldid=960

a
A^1, a, s. m. 1. Prima literă a alfabetului limbii române. ◊ Expr. De la a la z = de la început până la sfârșit; totul, în întregime. 2. Sunet notat cu această, literă (vocală deschisă, nerotunjită medială).[Pl. și: (1, n.) a-uri]
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

a
A^2 interj. (De obicei repetat) Exclamație care exprimă: surprindere, admirație, entuziasm; plăcere, satisfacție; necaz, supărare; regret; indignare, reamintirea bruscă a unui lucru omis; ah. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

a
A^3 prep. 1. (Precedă infinitivul scurt ca formă-tip a verbului) A lucra. 2. (Exprimă un raport de comparație sau de asemănare) Miroase a pământ. ♦ În semn de... Fluieră a pagubă. 3. (Intră în compunerea unor adverbe, locuțiuni adverbiale și prepoziționale și a unor substantive și adjective în care este inclus tot) De-a dreapta, atoatevăzător, atotputernic. – Lat. ad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

a
A^4 prep. (Formează numerale distributive). De câte... 3 saci a 80 de kg. – Din fr. à.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

a
A^5- Element de compunere care indică absența, excluderea etc. Amoral, anhidru. [Var.: an-] – Din fr. a-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

a
A = Sunetul din notațiunea germană, corespunzător cu sunetul LA (V. AC.) din notațiunea muzicală modernă (V. GAMA). În antichitate și mai ales în vechea muzică greco-orientală, treptele gamei erau notate cu literele alfabetului grec. (V. PSALTICHIE). (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala Alcalay&Co“, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabandonacursa
A ABANDONA CURSA: A se retrage; A renunța la o competiție.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabandonagândul
A ABANDONA GÂNDUL (CUIVA): A renunța la o idee; A-și schimba părerea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabandonapartida
A ABANDONA PARTIDA: A renunța la o afacere; A renunța la o căsătorie avantajoasă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabateatenţia
A ABATE ATENȚIA (CUIVA DE LA CEVA): A distrage de la o preocupare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabateatenția
A ABATE ATENȚIA (CUIVA DE LA CEVA): A distrage de la o preocupare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatecursulrâului
A ABATE CURSUL RÂULUI: A schimba, direcția, sensul, evoluția.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedelacaleaceabună
A ABATE DE LA CALEA CEA BUNĂ (PE CINEVA): A împinge, a atrage pe căi greșite; v. și A abate de la calea cea dreaptă; A abate de la calea dreaptă; A abate de la drumul cel drept.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedelacaleaceadreaptă
A ABATE DE LA CALEA CEA DREAPTĂ (PE CINEVA): A împinge, a atrage pe căi greșite; v. A abate de la calea cea bună.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedelacaleadreaptă
A ABATE DE LA CALEA DREAPTĂ (PE CINEVA): A împinge, a atrage pe căi greșite; v. A abate de la calea cea dreaptă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedeladatorie
A ABATE DE LA DATORIE (PE CINEVA): A face, a determina să renunțe la o obligație, la o datorie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedeladrumuldrept
A ABATE DE LA DRUMUL DREPT (PE CINEVA): A împinge, a atrage pe căi greșite; v. A abate de la calea cea dreaptă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedelaohotărâre
A ABATE DE LA O HOTĂRÂRE: A face, a determina să renunțe la o dorință, la un principiu, la o hotărâre.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabatedelasubiect
A ABATE DE LA SUBIECT (PE CINEVA): A face, a determina să renunțe la o discuție, la o dezbatere, la un subiect.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabategândurile
A ABATE GÂNDURILE (CUIVA DE LA CEVA): A face, a determina pe cineva să nu se mai gândească la ceva.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabdicadeladatorie
A ABDICA DE LA DATORIE: A renunța la îndeplinirea datoriilor; A-și încălca îndeplinirea datoriilor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabdicadelaprincipiilesale
A ABDICA DE LA PRINCIPIILE SALE: A face, a determina să renunțe la convingerile, ideile, principiile sale.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabordaochestiune
A ABORDA O CHESTIUNE: A lua în discuție, a dezbate o chestiune; v. A aborda o problemă; A aborda o temă; A aborda un subiect.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabordaoproblemă
A ABORDA O PROBLEMĂ: A lua în discuție, a dezbate o problemă; v. A aborda o chestiune.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabordapecinevadirect
A ABORDA PE CINEVA DIRECT: A se adresa cuiva în mod direct.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aabordaunsubiect
A ABORDA UN SUBIECT: A lua în discuție, a dezbate un subiect; v. A aborda o chestiune.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aalenian
AALENIÁN, -Ă, aalenieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Jurasicul mediu caracterizat prin cinci zone cu amoniți și lamelibranhiatul Trigonia navis. 2. Adj. Care aparține aalenianului (1), privitor la aalenian. [Pr.: a-a-le-ni-an] – Din fr. aalénien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aba
ABÁ^2, (2) abale, s. f. 1. Țesătură groasă de lână, de obicei albă, din care se confecționează haine țărănești; dimie, pănură. 2. Sort de aba (1). – Din tc. aba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abà
ABÀ^1 interj. (Înv.) (În propoziții interogative) Cuvânt care exprimă mirarea sau atrage atenția cuiva când i se vorbește. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abac
ABÁC, abace, s. n. 1. Instrument de calculat alcătuit dintr-un cadru cu vergele pe care se pot deplasa bile (colorate). 2. Tabel sau diagramă care permite rezolvarea imediată a unor calcule. – Din fr. abaque, lat. abacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abacă
ABÁCĂ, abace, s. f. (Arhit.) Partea superioară a capitelului unei coloane care face legătura cu arhitrava. – Din fr. abaque, lat. abacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abaeus
Abaeus, denumire purtată de zeul Apollo, care avea un templu și un oracol la Abae, în Phocis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abager
ABAGÉR, abageri, s. m. (Reg.) Abagiu. – Din abagerie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abagerie
ABAGERÍE^1, abagerii, s. f. Atelier sau industrie de (haine de) aba^2. – Abagiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abagerie
ABAGERÍE^2 s. f. Meseria de abagiu. – Abager + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abagiu
ABAGÍU, abagii, s. m. Persoană care se ocupă cu fabricarea sau cu vânzarea abalei^2; abager. – Din tc. abağy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abajur
ABAJÚR, abajururi, s. n. Dispozitiv fixat în jurul unei lămpi destinat să dirijeze lumina într-o anumită direcție. [Pl. și: abajure] – Din fr. abat-jour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aballata
A ballata (it.) = În forma baladei. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abandon
ABANDÓN, abandonuri, s. n. 1. Părăsire împotriva regulilor morale și a obligațiilor materiale a copiilor, a familiei etc. 2. Părăsire a unui bun sau renunțare la un drept. 3. Renunțare la continuarea participării într-o probă sportivă. – Din fr. abandon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abandona
ABANDONÁ, abandonez, vb. I. 1. Tranz. A părăsi pe cineva (lăsându-l fără sprijin sau ajutor); a renunța la ceva. ♦ Refl. Fig. A se lăsa cuprins, în mod exagerat, de un sentiment, de o emoție, de anumite preocupări. 2. Tranz. și intranz. A renunța la continuarea participării la o întrecere sportivă. – Din fr. abandonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abandonare
ABANDONÁRE, abandonări, s. f. Acțiunea de a abandona; părăsire. – V. abandona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abandonat
ABANDONÁT,-Ă, abandonați, -te, adj. Care a fost părăsit. ♦ Spec. (Despre copii nou-născuți) Care a fost părăsit de către mamă. – V. abandona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abanos
ABANÓS, abanoși, s. m. Lemnul din specii de copaci exotici, greu, tare, foarte durabil, de culoare neagră, folosit pentru fabricarea unor mobile de lux, a instrumentelor muzicale de suflat etc. (Dyospyros). ◊ Păr de abanos = păr negru-lucios. – Din tc. abanoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abantiades
Abantiades, patronimic purtat de urmașii lui Abas, mai ales de Acrisius și de Perseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abantiadul
Abantiadul = Abantiades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abanul
Abanul = Abaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abaris
Abaris, vestit prezicător care, grație lui Apollo făptuia vindecări miraculoase. Printre altele, a făcut să înceteze o epidemie de ciumă care bîntuia la Sparta.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abas
Abas 1. Al doisprezecelea rege al Argosului, fiul lui Lynceus și al Hypermnestrei, considerat ca întemeietor al cetății Abae din Phocis. A avut doi fii gemeni: pe Acrisius și pe Proetus. 2. Centaur vestit pentru îndemînarea sa la vînătoare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abataj
ABATÁJ, abataje, s. n. 1. Operație de tăiere sau de extragere a unui minereu sau a unei roci dintr-un zăcământ; p. ext. loc unde se execută această operație. 2. Operație de doborâre a arborilor (în exploatările forestiere). 3. Tăiere, sacrificare a vitelor la abator. ♦ Ansamblu de operații făcute în abator de la introducerea animalelor în sala de tăiere până la tranșarea cărnii. 4. Operație de înclinare a unei nave mici în vederea reparării, curățării etc. – Din fr. abattage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abate
ABÁTE^1, abați, s. m. 1. Titlu dat superiorului unei abații; persoană care are acest titlu. 2. Titlu onorific acordat unor preoți catolici; persoană care poartă acest titlu. – Din it. ab(b)ate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abate
ABÁTE^2, abát, vb. III. 1. Tranz., refl. și intranz. A (se) îndepărta (de la o direcție inițială, fig. de la o normă fixată, de la o linie de conduită etc.). ♦ Refl. și tranz. A se opri sau a face să se oprească în treacăt undeva sau la cineva (părăsind drumul inițial). 2. Refl. (Despre fenomene ale naturii, calamități, nenorociri) A se produce în mod violent. 3. Refl. și intranz. A trece cuiva ceva prin minte, a-i veni o idee, o toană, un capriciu; a i se năzări. 4. Tranz. A întrista, a deprima, a mâhni, a descuraja. Vestea l-a abătut. 5. Tranz. A doborî la pământ. – Lat. abbattere, (4, 5) din fr. abattre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abate
ABÁTE^1, abáți, s. m. ~ (din aram. abba (= tată), prin interm. gr. άββας și lat. abbas, -atis) [DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abatere
ABÁTERE, abateri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) abate^2 și rezultatul ei. ♦ Încălcare a unei dispoziții cu caracter administrativ sau disciplinar. 2. Diferența dintre valoarea efectivă sau valoarea-limită admisă a unei mărimi și valoarea ei nominală. ♦ (Tehn.) Diferența dintre dimensiunea reală și cea proiectată a unei piese. – V. abate^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abatesă
ABATÉSĂ, abatese, s. f. Călugăriță care conduce o abație. – Din it. abbadessa. Cf. lat. abbatissa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abatiză
ABATÍZĂ, abatize, s. f. (Mil.) Dispozitiv de apărare făcut din copaci tăiați și culcați cu vârful spre inamic sau din crăci înfipte în pământ. – Din fr. abattis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abator
ABATÓR, abatoare, s. n. Loc special amenajat unde se sacrifică animalele în vederea obținerii cărnii, sub control sanitar-veterinar. – Din fr. abattoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abaţie
ABAȚÍE, abații, s. f. Mănăstire catolică cu statut special (împreună cu averea, domeniile ei), condusă de un abate^1 sau o abatesă și care depinde de un episcop sau direct de papă^2. – Din it. ab(b)azia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abație
ABAȚÍE, abații, s. f. Mănăstire catolică cu statut special (împreună cu averea, domeniile ei), condusă de un abate^1 sau o abatesă și care depinde de un episcop sau direct de papă^2. – Din it. ab(b)azia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abazie
ABAZÍE, abazii, s. f. (Med.) Tulburare nervoasă manifestată prin necoordonarea mișcărilor în mers, datorată disfuncției aparatului vestibular. – Din fr. abasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abătut
ABĂTÚT, -Ă, abătuți, -te, adj. Care este descurajat; trist, deprimat. – V. abate^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abbellimento-abelitura
Abbellimento-Abelitura (it.) = Ornament. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abc
ABC s. n. 1. Enumerarea primelor litere ale alfabetului. 2. Fig. Început al unei arte, al unei științe. [Cit.: abecé] – Din fr. abece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abc
ABC, s. n. Noțiuni elementare, primele principii într-un domeniu al cunoașterii sau în artă. ◊ Abc-ul meseriei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abc
Abc (muzical) = O carte servind a învăța metodic primele elemente de muzică: notațiune, valori, măsuri, etc.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abces
ABCÉS, abcese, s. n. Acumulare de puroi, bine delimitată de țesuturile din jur printr-o membrană de țesut conjunctiv. – Din fr. abcès.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abdica
ABDICÁ, abdíc, vb. I. Intranz. A renunța la tron. ♦ Fig. A renunța la ceva, a ceda (în fața greutăților). – Din fr. abdiquer, lat. abdicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abdicare
ABDICÁRE, abdicări, s. f. Acțiunea de a abdica. – V. abdica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abdicaţie
ABDICÁȚIE, abdicații, s.f. Abdicare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abdicație
ABDICÁȚIE, abdicații, s.f. Abdicare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abdomen
ABDOMÉN, abdomene, s. n. 1. Parte a corpului, între torace și centura pelviană, în care se găsesc stomacul, ficatul, pancreasul, splina, rinichii și intestinele; pântece, burtă, foale. 2. (Biol.) Partea posterioară a corpului la artropode. – Din fr., lat. abdomen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abdominal
ABDOMINÁL, -Ă, abdominali, -e, adj. Care aparține abdomenului, privitor la abdomen; ventral. ◊ Cavitate abdominală = cavitate cuprinsă între pereții abdomenului (1). – Din fr. abdominal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abdominalgie
ABDOMINALGÍE, abdominalgii, s. f. (Med.) Durere abdominală. – Din fr. abdominalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abductor
ABDUCTÓR, -OÁRE, abductori, -oare, adj. (Despre mușchi) Care a suferit o abducție. – Din fr. abducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abducţie
ABDÚCȚIE, abducții, s. f. Mișcare prin care se îndepărtează un membru sau un segment al acestuia de axul median al corpului. – Din fr. abduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abducție
ABDÚCȚIE, abducții, s. f. Mișcare prin care se îndepărtează un membru sau un segment al acestuia de axul median al corpului. – Din fr. abduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abecedar
ABECEDÁR, abecedare, s. n. Manual elementar pentru învățarea scrisului și a cititului; azbucoavnă, bucoavnă. ♦ Fig. Carte care cuprinde noțiunile de bază dintr-un anumit domeniu. – Din lat. abecedarius, fr. abécédaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abeona
Abeona, divinitate romană care-i ocrotea pe călători. I se aduceau jertfe la plecare (v. și Adeona).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aberant
ABERÁNT, -Ă, aberanți, -te, adj. Care se abate de la tipul normal sau corect, care constituie o aberație (1), absurd. – Din fr. aberrant, lat. aberrans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aberativ
ABERATÍV, -Ă, aberativi, -e, adj. (Rar) Care este departe de adevăr, care ține de aberație (1). – Din fr. aberratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aberaţie
ABERÁȚIE, aberații, s. f. 1. Abatere de la ceea ce este normal sau corect. 2. Defecțiune a unui sistem optic, care duce la obținerea unor imagini neclare, deformate etc. ◊ Aberație vizuală = astigmatism. Aberația luminii = variația aparentă a poziției unui astru pe cer datorită mișcării Pământului în jurul Soarelui, în jurul axei proprii, și faptului că lumina se propagă cu viteză finită. 3. Ceea ce este inadmisibil, absurd; absurditate, inepție, prostie. – Din fr. aberration, lat. aberratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aberație
ABERÁȚIE, aberații, s. f. 1. Abatere de la ceea ce este normal sau corect. 2. Defecțiune a unui sistem optic, care duce la obținerea unor imagini neclare, deformate etc. ◊ Aberație vizuală = astigmatism. Aberația luminii = variația aparentă a poziției unui astru pe cer datorită mișcării Pământului în jurul Soarelui, în jurul axei proprii, și faptului că lumina se propagă cu viteză finită. 3. Ceea ce este inadmisibil, absurd; absurditate, inepție, prostie. – Din fr. aberration, lat. aberratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aberoscop
ABEROSCÓP, aberoscoape, s. n. Instrument care servește la observarea defectului de distorsiune pe care îl prezintă un ochi anormal. – Din fr. aberroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abhora
ABHORÁ, abhorez, vb. I. Tranz. (Livr.) A avea ură, dezgust, aversiune față de cineva sau de ceva. – Din fr. abhorrer, lat. abhorrere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abia
ABIÁ adv. 1. (Modal) Cu greu, cu greutate; anevoie. 2. (Cantitativ, intensiv) Foarte puțin, aproape deloc. 3. (Temporal) De foarte puțină vreme; de îndată ce, numai ce; chiar atunci, tocmai. 4. Cel puțin; măcar, barem. – Lat. ad vix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abia
Abia 1. Doica lui Hyllus, fiul lui Heracles. 2. Localitate situată în Messenia. Era una dintre cele șapte cetăți făgăduite lui Achilles de către Agamemnon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abientin
ABIENTÍN s. n. Substanță rășinoasă extrasă din lemnul de brad, care se prezintă sub formă de cristale incolore, solubile în apă și în alcool. [Pr.: -bi-en-] – Din fr. abiéntin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abietacee
ABIETACÉE, abietacee, s. f. Pinacee. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. abiétacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abietinee
ABIETINÉE, abietinee, s. f. Pinacee. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. abiétinée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abil
ABÍL, -Ă, abili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care este îndemânatic, iscusit, priceput, dibaci. ♦ Șmecher, descurcăreț. – Din fr. habile, lat. habilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abilita
ABILITÁ, abilitez, vb. I. Tranz. 1. A califica o persoană în urma unui examen pentru un post universitar; a atesta. 2. A împuternici. – Din fr. habiliter, lat. habilitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abilitare
ABILITÁRE, abilitări, s. f. (Rar) Acțiunea de a abilita și rezultatul ei. – V. abilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abilitate
ABILITÁTE, abilități, s. f. (La sg.) Îndemânare, iscusință, pricepere, dibăcie. ♦ (La pl.) Deprinderi, obiceiuri, șmecherii, șiretlicuri. – Din fr.habilité, lat. habilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abilitate
Abilitate = Îndemânare, înlesnire, dibăcie, în tehnica execuției, dobândite prin stăruitoare exerciții și experiență în decursul anilor. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abiogen
ABIOGÉN, -Ă, abiogeni, -e, adj. (Biol.; despre medii) Care este lipsit de viață; (despre procese) care are loc, care se petrece fără participarea materiei vii. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abiogeneză
ABIOGENÉZĂ s. f. Concepție după care originea materiei vii trebuie căutată în materia fără viață. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abiologie
ABIOLOGÍE s. f. Disciplină care are ca obiect studierea elementelor anorganice. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abiotic
ABIÓTIC, -Ă, abiotici, -ce, adj. Lipsit de viață, incompatibil cu viața. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abiotrofie
ABIOTROFÍE s. f. Scădere a vitalității unui organism sau a unui organ din cauza unor defecte ereditare de dezvoltare sau a lipsei factorilor nutritivi, fapt care determină slăbirea capacității de adaptare-apărare. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiotrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abioză
ABIÓZĂ s. f. 1. Stare lipsită de viață. 2. Procedeu de conservare a produselor alimentare de natură animală și vegetală, bazat pe distrugerea totală a microorganismelor existente în produs prin termo-, foto-, chimiosterilizare sau prin iradieri ionizante. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abis
ABÍS, abisuri, s. n. (Adesea fig.) Prăpastie adâncă; genune, hău^1. – Din fr. abysse, lat. abyssus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abisal
ABISÁL, -Ă, abisali, -e, adj. 1. De abis. ♦ Care se află sau care trăiește la mari adâncimi în mări sau în oceane. Regiune abisală. Animal abisal. 2. Care se referă la subconștient, al subconștientului. – Din fr. abyssal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abitaţie
ABITÁȚIE s. f. (Jur.) Drept de folosință a unei case de locuit care este proprietatea altuia. – Din fr. [droit d']habitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abitație
ABITÁȚIE s. f. (Jur.) Drept de folosință a unei case de locuit care este proprietatea altuia. – Din fr. [droit d']habitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abitir
ABITÍR adv. (Fam. și pop.; numai la comparativ) Mai mult, mai bine, mai tare (decât...). – Din tc. beter „mai rău”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abject
ABJÉCT, -Ă, abjecți, -te, adj. Care comite fapte reprobabile; ticălos. ♦ Care inspiră repulsie, dispreț; josnic, netrebnic, mizerabil. Comportament abject. – Din fr. abject, lat. abjectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjecţie
ABJÉCȚIE, abjecții, s. f. Faptă, atitudine abjectă; ticăloșie, josnicie. – Din fr. abjection, lat. abjectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjecție
ABJÉCȚIE, abjecții, s. f. Faptă, atitudine abjectă; ticăloșie, josnicie. – Din fr. abjection, lat. abjectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjudeca
ABJUDECÁ, abjúdec, vb. I. Tranz. A anula, a suspenda un titlu, un drept etc., printr-o hotărâre judecătorească. – Din lat. abjudicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjudecare
ABJUDECÁRE, abjudecări, s. f. Acțiunea de a abjudeca și rezultatul ei. – V. abjudeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjura
ABJURÁ, abjúr, vb. I. Tranz. A renega public o credință religioasă, o doctrină, o părere etc. – Din fr. abjurer, lat. abjurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abjurare
ABJURÁRE, abjurări, s. f. Acțiunea de a abjura și rezultatul ei. – V. abjura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablactare
ABLACTÁRE s. f. Ablactație. – Cf. lat. ablactare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablactaţie
ABLACTÁȚIE s. f. 1. Trecere treptată și progresivă de la alimentația exclusiv lactată a sugarului la o alimentație diversificată; ablactare. 2. Oprire a secreției lactate la femeile la care alăptarea este contraindicată sau inutilă. – Din germ. Ablaktation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablactație
ABLACTÁȚIE s. f. 1. Trecere treptată și progresivă de la alimentația exclusiv lactată a sugarului la o alimentație diversificată; ablactare. 2. Oprire a secreției lactate la femeile la care alăptarea este contraindicată sau inutilă. – Din germ. Ablaktation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablativ
ABLATÍV, ablative, s. n. Caz al declinării în unele limbi, care exprimă despărțirea de un loc, punctul de plecare, instrumentul, cauza sau altă circumstanță. ◊ Ablativ absolut = construcție sintactică specifică limbii latine, alcătuită dintr-un substantiv (sau un pronume) și un participiu la cazul ablativ, având rol de propoziție circumstanțială. – Din fr. ablatif, lat. ablativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablaţie
ABLÁȚIE, ablații, s. f. 1. Transportare (prin acțiunea vântului, a apelor sau a ghețarilor) a materialului rezultat în urma dezagregării solului sau a rocilor. 2. Îndepărtare chirurgicală a unui organ, a unui membru al corpului omenesc, a unei tumori etc. 3. Fenomen fizic prin care un corp care străbate atmosfera cu mare viteză pierde din substanță, devenind incandescent prin frecarea cu aerul. [Pr.: -ți-u-. – Var. ablațiúne s. f.] – Din fr. ablation, lat. ablatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablație
ABLÁȚIE, ablații, s. f. 1. Transportare (prin acțiunea vântului, a apelor sau a ghețarilor) a materialului rezultat în urma dezagregării solului sau a rocilor. 2. Îndepărtare chirurgicală a unui organ, a unui membru al corpului omenesc, a unei tumori etc. 3. Fenomen fizic prin care un corp care străbate atmosfera cu mare viteză pierde din substanță, devenind incandescent prin frecarea cu aerul. [Pr.: -ți-u-. – Var. ablațiúne s. f.] – Din fr. ablation, lat. ablatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablaţiune
ABLAȚIÚNE s.f. v. ablație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablațiune
ABLAȚIÚNE s.f. v. ablație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablaut
ÁBLAUT, ablauturi, s. n. (Lingv.) Apofonie. – Din germ. Ablaut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablefarie
ABLEFARÍE, ablefarii, s. f. Malformație congenitală caracterizată prin absența parțială sau totală a pleoapelor. – Din fr. ablépharie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablegat
ABLEGÁT, ablegați, s. m. Trimis extraordinar al papei. – Din fr. ablégat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ablepsie
ABLEPSÍE, ablepsii, s. f. (Med.) Cecitate. – Din fr. ablépsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abluţiune
ABLUȚIÚNE, abluțiuni, s. f. Spălare rituală a corpului prescrisă de unele religii pentru purificare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ablution, lat. ablutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abluțiune
ABLUȚIÚNE, abluțiuni, s. f. Spălare rituală a corpului prescrisă de unele religii pentru purificare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ablution, lat. ablutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnega
ABNEGÁ, abnég, vb. I. (Rar) Tranz. A tăgădui, a nega, a renunța la cineva sau ceva. – Din lat. abnegare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnegare
ABNEGÁRE s. f. (Rar) Abnegație. – V. abnega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnegaţie
ABNEGÁȚIE s. f. Devotament (dus până la sacrificiu); abnegare. ♦ Renunțare; sacrificiu voluntar. – Din fr. abnégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnegație
ABNEGÁȚIE s. f. Devotament (dus până la sacrificiu); abnegare. ♦ Renunțare; sacrificiu voluntar. – Din fr. abnégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnorm
ABNÓRM, -Ă, abnormi, -e, adj. (Rar) Anormal, neobișnuit. – Din germ. abnorm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abnormitate
ABNORMITÁTE, abnormități, s. f. (Rar) Anomalie; enormitate; lucru, fapt neobișnuit. – Din germ. Abnormität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboli
ABOLÍ, abolesc, vb. IV. Tranz. A desființa o instituție, o stare sau anumite uzanțe; a anula în mod legal și oficial o lege, o hotărâre etc. – Din fr. abolir, lat. abolere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abolire
ABOLÍRE, aboliri, s. f. Acțiunea de a aboli și rezultatul ei; abolițiune. – V. aboli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboliţionism
ABOLIȚIONÍSM s. n. Mișcare politică apărută la sfârșitul sec. XVIII, care urmărea desființarea sclaviei negrilor din SUA, Franța, Marea Britanie; p. gener. mișcare politică, socială care susține desființarea sclaviei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboliționism
ABOLIȚIONÍSM s. n. Mișcare politică apărută la sfârșitul sec. XVIII, care urmărea desființarea sclaviei negrilor din SUA, Franța, Marea Britanie; p. gener. mișcare politică, socială care susține desființarea sclaviei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboliţionist
ABOLIȚIONÍST, -Ă, aboliționiști, -ste, s. m. și f. Adept al aboliționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboliționist
ABOLIȚIONÍST, -Ă, aboliționiști, -ste, s. m. și f. Adept al aboliționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aboliţiune
ABOLIȚIÚNE, abolițiuni, s. f. (Înv.) Abolire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abolition, lat. abolitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abolițiune
ABOLIȚIÚNE, abolițiuni, s. f. (Înv.) Abolire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abolition, lat. abolitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abolla
ABÓLLA s. f. Manta militară la romani. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abominabil
ABOMINÁBIL, -Ă, abominabili, -e, adj. Înfiorător, groaznic; dezgustător, urât. – Din fr. abominable, lat. abominabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abona
ABONÁ, abonez, vb. I. Tranz. și refl. (Cu determinări introduse prin prep. „la”) A(-și) face un abonament. ♦ Refl. Fig. (Fam.) A veni în mod regulat undeva, a fi un obișnuit al casei. – Din fr. abonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abonament
ABONAMÉNT, abonamente, s. n. Convenție prin care, în schimbul unei sume, o persoană obține, pe o anumită perioadă, dreptul de a folosi anumite servicii publice, de a asista la spectacole, de a călători cu mijloace publice de transport, de a primi o revistă, un ziar etc.; (concr.) înscris care atestă această convenție; sumă plătită pentru obținerea acestui drept. – Din fr. abonnement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abonare
ABONÁRE, abonări, s. f. Acțiunea de a (se) abona. – V. abona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abonat
ABONÁT, -Ă, abonați, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care beneficiază de un abonament. ♦ Fig. (Fam.) (Persoană) care vine în mod regulat undeva. – V. abona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aborda
ABORDÁ, abordez, vb. I. 1. Intranz. (Despre nave) A acosta la țărm. ♦ A se alipi de o altă navă, bord la bord (pentru a o ataca). 2. Tranz. A începe studierea unei probleme, a trata o problemă, a începe o discuție. ♦ A se apropia de cineva pentru a-i vorbi. – Din fr. aborder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abordabil
ABORDÁBIL, -Ă, abordabili, -e, adj. Care poate fi abordat; p. ext. accesibil. – Din fr. abordable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abordaj
ABORDÁJ, abordaje, s. n. 1. Asalt, atac al unei nave (de către o altă navă). 2. Ciocnire accidentală între nave ori între o navă și un obstacol. – Din fr. abordage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abordare
ABORDÁRE, abordări, s. f. Acțiunea de a aborda. – V. aborda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aborigen
ABORIGÉN, -Ă, aborigeni, -e, adj., s. m. și f. (Livr.) Băștinaș, autohton, indigen. – Din fr. aborigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aborigeni
Aborigeni = Aborigines.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aborigines
Aborigines, cei mai vechi locuitori ai Italiei. Cînd Aeneas a sosit în Latium, ei s-au amestecat cu troienii alcătuind poporul latin de mai tîrziu. Acest neam își trăgea numele de la regele lor, Latinus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abortiv
ABORTÍV, -Ă, abortivi, -e, adj., s. n. (Biol.) 1. Adj. Care se produce înainte de vreme, prematur; care nu a evoluat în întregime. Fetus abortiv. Boală abortivă. 2. Adj., s. n. (Substanță sau mijloc) care provoacă avortul. – Din fr. abortif, lat. abortivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abracadabra
ABRACADÁBRA interj. Cuvânt cabalistic căruia i se atribuia puterea magică de a realiza un lucru supranatural. – Din fr., it. abracadabra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abracadabrant
ABRACADABRÁNT, -Ă, abracadabranți, -te, adj. Cu totul neobișnuit; ciudat, bizar; încâlcit. – Din fr. abracadabrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abraş
ABRÁȘ, -Ă, abrași, -e, adj. (Pop.) 1. (Despre cai) Nărăvaș; (despre oameni) rău, violent. 2. (Despre acțiunile omului) Fără niciun rezultat; neizbutit, nereușit. ◊ Expr. A ieși abraș = a nu izbuti. [Var.: iabráș, -ă adj.] – Din tc. abraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abraș
ABRÁȘ, -Ă, abrași, -e, adj. (Pop.) 1. (Despre cai) Nărăvaș; (despre oameni) rău, violent. 2. (Despre acțiunile omului) Fără niciun rezultat; neizbutit, nereușit. ◊ Expr. A ieși abraș = a nu izbuti. [Var.: iabráș, -ă adj.] – Din tc. abraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrazare
ABRAZÁRE, abrazări, s. f. (Rar) Abraziune (2). – Cf. fr. abrasion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abraziune
ABRAZIÚNE, abraziuni, s. f. 1. Proces de eroziune a țărmurilor din cauza valurilor mării. 2. Roadere a unui corp ca urmare a frecării lui de alt corp abraziv sau mai dur; abrazare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. abrasion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abraziv
ABRAZÍV, -Ă, abrazivi, -e, adj., s. n. (Corp, material dur) care are proprietatea de a roade prin frecare. – Din fr. abrasif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrazor
ABRAZÓR, abrazoare, s. n. Unealtă alcătuită dintr-un material abraziv (natural sau artificial), folosită la prelucrarea prin așchiere. – Cf. abraziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrevia
ABREVIÁ, abreviez, vb. I. Tranz. A prescurta (în scris sau în vorbire) un cuvânt, un titlu etc.; a nota ceva printr-un simbol, printr-o siglă. [Pr.: -vi-a] – Din lat., it. abbreviare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviat
ABREVIÁT, -Ă, abreviați, -te, adj. (Despre cuvinte, titluri etc.) Care a fost prescurtat. [Pr.: -vi-at] – V. abrevia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviativ
ABREVIATÍV, -Ă, abreviativi, -e, adj. (Rar) Care indică o prescurtare, care abreviază. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. abréviatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviator
ABREVIATÓR, abreviatori, s. m. 1. Funcționar al cancelariei papale. 2. Persoană care prelucrează restrângând sau face rezumatul scrierilor unui autor. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. abréviateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviaţie
ABREVIÁȚIE, abreviații, s. f. (Înv.) Abreviere. [Pr.: -vi-a-. – Var.: abreviațiúne s. f.] – Din lat. abbreviatio, -onis, fr. abréviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviație
ABREVIÁȚIE, abreviații, s. f. (Înv.) Abreviere. [Pr.: -vi-a-. – Var.: abreviațiúne s. f.] – Din lat. abbreviatio, -onis, fr. abréviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviaţiune
ABREVIAȚIÚNE s. f. v. abreviație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviațiune
ABREVIAȚIÚNE s. f. v. abreviație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abreviaţiuni
Abreviațiuni = 1.- a) Semne de prescurtare întrebuințate mai ales în muzica instrumentală, fiind o înlesnire și pentru scris și pentru cetit (V. LENEȘ); a) pentru repetarea unei părți de măsură; b) a unei măsuri întregi; c) a două măsuri; d) a unui număr de măsuri întregi de pauză, 2.- Cuvinte de abreviație (V. PRESCURTĂRI). Întrebuințarea abreviațiunilor se referă numai la notațiune, ele nu schimbă nimic din melodie. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abreviațiuni
Abreviațiuni = 1.- a) Semne de prescurtare întrebuințate mai ales în muzica instrumentală, fiind o înlesnire și pentru scris și pentru cetit (V. LENEȘ); a) pentru repetarea unei părți de măsură; b) a unei măsuri întregi; c) a două măsuri; d) a unui număr de măsuri întregi de pauză, 2.- Cuvinte de abreviație (V. PRESCURTĂRI). Întrebuințarea abreviațiunilor se referă numai la notațiune, ele nu schimbă nimic din melodie. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abreviere
ABREVIÉRE, abrevieri, s. f. Acțiunea de a abrevia și rezultatul ei; (concr.) cuvânt, titlu etc. prescurtat; prescurtare, abreviație; simbol. [Pr.: -vi-e-] – V. abrevia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abroga
ABROGÁ, abróg, vb. I. Tranz. A anula o lege, o dispoziție oficială. – Din lat. abrogare, fr. abroger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrogare
ABROGÁRE, abrogări, s. f. Acțiunea de a abroga. – V. abroga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrogat
ABROGÁT, -Ă, abrogați, -te, adj. (Despre acte, dispoziții etc.) Anulat. – V. abroga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrogaţie
ABROGÁȚIE, abrogații, s. f. (Înv.) Anulare, suprimare a unei legi, a unui act normativ. – Din lat. abrogatio, fr. abrogation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrogație
ABROGÁȚIE, abrogații, s. f. (Înv.) Anulare, suprimare a unei legi, a unui act normativ. – Din lat. abrogatio, fr. abrogation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrudean
ABRUDEÁN, -Ă, abrudeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Abrud. 2. Adj. Care aparține Abrudului sau abrudenilor, referitor la Abrud ori la abrudeni. – Abrud (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrudeancă
ABRUDEÁNCĂ, abrudence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din orașul Abrud. 2. (Art.) Numele unui dans popular ardelenesc cu mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans. – Abrudean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrupt
ABRÚPT, -Ă, abrupți, -te, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Porțiune de teren) cu pantă foarte înclinată. 2. Adj. Fig. (Despre stil) Fără legătură, inegal. 3. (Despre un organ) Târâtor, repent. – Din fr. abrupt, lat. abruptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrutiza
ABRUTIZÁ, abrutizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde însușirile morale, specific umane; a deveni sau a face să devină insensibil, asemănător cu un animal, cu o brută; a (se) îndobitoci, a (se) dezumaniza. – Din fr. abrutir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrutizant
ABRUTIZÁNT, -Ă, abrutizanți, -te, adj. Care abrutizează. – Din fr. abrutissant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrutizare
ABRUTIZÁRE, abrutizări, s. f. Acțiunea de a (se) abrutiza. – V. abrutiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abrutizat
ABRUTIZÁT, -Ă, abrutizați, -te, adj. (Care a devenit) insensibil, care și-a pierdut însușirile morale, specific umane; insensibil, brutal. – V. abrutiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abscisă
ABSCÍSĂ, abscise, s. f. Simbol care indică lungimea și sensul segmentului cuprins între un punct fix al unei drepte și un punct dat de pe dreaptă. ♦ Una dintre coordonatele carteziene, care servește la stabilirea poziției unui punct în plan sau în spațiu. – Din fr. abscisse, lat. abscissa [linea].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abscizie
ABSCÍZIE, abscizii, s. f. (Med.) Tăiere a unei părți sau a unui organ al corpului. [Pr.: -zi-e-. – Var. absciziúne s. f.] – Din fr. abscission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absciziune
ABSCIZIÚNE s.f. v. abscizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abscons
ABSCÓNS, -Ă, absconși, -se, adj. Greu de înțeles; ascuns, tainic; (voit) obscur. – Din fr. abscons, lat. absconsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absent
ABSÉNT, -Ă, absenți, -te, adj. 1. Care nu e de față, care lipsește. 2. Fig. Care nu este atent la ce se petrece în jurul lui; distrat. – Din fr. absent, lat. absens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absenta
ABSENTÁ, absentez, vb. I. Intranz. (Despre persoane) A lipsi dintr-un loc (unde ar fi trebuit să se găsească), a nu fi de față. – Din fr. (s')absenter, lat. absentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absenteism
ABSENTEÍSM s. n. 1. Absență îndelungată a deținătorului unei proprietăți funciare, pe care o exploatează printr-un intermediar. 2. Absenteism parlamentar = practică folosită mai ales de deputații aflați în opoziție, constând în neparticiparea la sesiunile parlamentului, cu scopul de a întârzia sau de a împiedica adoptarea unor legi. – Din fr. absentéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absenteist
ABSENTEÍST, -Ă, absenteiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care practică absenteismul. – Din fr. absentéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absenţă
ABSÉNȚĂ, absențe, s. f. 1. Lipsă a unei ființe sau a unui obiect din locul unde ar fi trebuit să se afle. ♦ (Concr.) Semn cu care se notează această lipsă. 2. Pierdere bruscă și de scurtă durată a cunoștinței, întâlnită în epilepsie. 3. Fig. Neatenție, indiferență a cuiva. – Din fr. absence, lat. absentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absență
ABSÉNȚĂ, absențe, s. f. 1. Lipsă a unei ființe sau a unui obiect din locul unde ar fi trebuit să se afle. ♦ (Concr.) Semn cu care se notează această lipsă. 2. Pierdere bruscă și de scurtă durată a cunoștinței, întâlnită în epilepsie. 3. Fig. Neatenție, indiferență a cuiva. – Din fr. absence, lat. absentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absidal
ABSIDÁL, -Ă adj. v. absidial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absidă
ABSÍDĂ, abside, s. f. Nișă semicirculară sau poligonală care închidea nava centrală a unei bazilici romane. ♦ Încăpere semicirculară destinată altarului în bisericile creștine. – Din fr. abside, lat. absida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absidial
ABSIDIÁL, -Ă, absidiali, -e, adj. Care ține de absidă; privitor la absidă. [Pr.: -di-al. – Var.: absidál, -ă adj.] – Din fr. absidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absidiolă
ABSIDIÓLĂ, absidiole, s. f. 1. Mică absidă laterală la unele bazilici romane. 2. Mică absidă lângă altar la bisericile creștine. [Pr.: -di-o-] – Din fr. absidiole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absint
ABSÍNT, (2) absinturi, s. n. 1. Băutură alcoolică tare, de culoare verde, cu gust amar, preparată cu uleiuri eterice de pelin, anason și alte plante aromatice. 2. Porție de absint (1). – Din fr. absinthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absirt
Absirt = Absyrtus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

absolut
ABSOLÚT, -Ă, absoluți, -te, adj., s. n., adv. I. 1. Adj. Care este independent de orice condiții și relații, care nu este supus nici unei restricții, care nu are limite; necondiționat, perfect, desăvârșit. ◊ Monarhie absolută = formă de guvernământ în care puterea legislativă, puterea executivă și cea judecătorească se află în mâinile monarhului; monarhie în care suveranul are puteri nelimitate. 2. S. n. Principiu veșnic, imuabil, infinit, care, după unele concepții filozofice, ar sta la baza universului. ◊ (Fil.) Spirit absolut, idee absolută sau eu absolut = factor de bază al universului, identificat cu divinitatea. 3. Adj. (Despre fenomene social-economice, în legătură cu noțiuni de creștere sau de scădere cantitativă) Considerat în raport cu sine însuși și nu în comparație cu alte fenomene asemănătoare; care se află pe treapta cea mai de sus. ◊ Adevăr absolut = adevăr care nu poate fi dezmințit. 4. Adj. (Mat.; despre mărimi) A cărei valoare nu depinde de condițiile în care a fost măsurat sau de sistemul la care este raportat. ◊ Valoare absolută = valoarea aritmetică a rădăcinii pătratului unei mărimi. 5. Adj. (Lingv.; în sintagma) Verb absolut = verb tranzitiv care are complementul neexprimat, dar subînțeles. II. Adv. (Servește la formarea superlativului) Cu totul, cu desăvârșire; exact, întocmai, perfect. Argumentare absolut justă. ◊ (Întărind un pronume sau un adverb negativ) N-a venit absolut nimeni – Din lat. absolutus, fr. absolu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolut
Absolut = Muzica considerată ca gândire proprie, independent de relațiunile cu arta dramatică, cu poezia sau cu vreun efect onomatopeic. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

absolutism
ABSOLUTÍSM s. n. Regim politic propriu monarhiei absolute; putere absolută a unui monarh. ◊ Absolutism luminat = regim politic apărut în sec. XVIII și caracterizat prin receptivitatea suveranilor la progres. – Din fr. absolutisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolutist
ABSOLUTÍST, -Ă, absolutiști, -ste, adj. Care aparține absolutismului, privitor la absolutism, bazat pe absolutism. – Din fr. absolutiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolutiza
ABSOLUTIZÁ, absolutizez, vb. I. Tranz. A atribui în mod eronat unui fapt sau unei idei o valoare absolută prin ignorarea caracterului relativ, condiționat, limitat de celelalte laturi sau însușiri ale faptului sau ideii respective; a considera în mod greșit o latură a unui lucru ca o entitate de sine stătătoare, rupând-o de ansamblul căreia îi aparține. – Absolut + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolutizare
ABSOLUTIZÁRE, absolutizări, s. f. Acțiunea de a absolutiza și rezultatul ei. – V. absolutiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolutoriu
ABSOLUTÓRIU, -IE, absolutorii, adj. s. n. 1. Adj. (Jur.) Care absolvă, care iartă o vină, un delict, o greșeală. 2. S. n. (Înv.) Certificat de absolvire a unei școli superioare. – Din lat. absolutorius, (2) germ. Absolutorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absoluţlune
ABSOLUȚlÚNE, absoluțiuni, s. f. 1. Iertare de pedeapsă a unui acuzat când fapta imputată nu este prevăzută de lege sau când săvârșirea ei a fost justificată. 2. Iertare a păcatelor, dată de obicei de papă^2. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. absolution, lat. absolutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absoluțlune
ABSOLUȚlÚNE, absoluțiuni, s. f. 1. Iertare de pedeapsă a unui acuzat când fapta imputată nu este prevăzută de lege sau când săvârșirea ei a fost justificată. 2. Iertare a păcatelor, dată de obicei de papă^2. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. absolution, lat. absolutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolvent
ABSOLVÉNT, -Ă, absolvenți, -te, s. m. și f. Persoană care a terminat un ciclu sau o formă de învățământ. – Din germ. Absolvent, lat. absolvens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolvenţă
ABSOLVÉNȚĂ, absolvențe, s. f. Terminare a unui ciclu sau a unei forme de învățământ; absolvire. – Din absolvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolvență
ABSOLVÉNȚĂ, absolvențe, s. f. Terminare a unui ciclu sau a unei forme de învățământ; absolvire. – Din absolvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolvi
ABSOLVÍ, absólv, vb. IV Tranz. 1. A termina un an școlar, un ciclu sau o formă de învățământ. 2. A scuti pe cineva de pedeapsă; a ierta. – Din germ. absolvieren, lat. absolvere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absolvire
ABSOLVÍRE, absolviri, s. f. Acțiunea de a absolvi și rezultatul ei; absolvență. – V. absolvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbant
ABSORBÁNT, -Ă, absorbanți, -te, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Substanță) care absoarbe lichide sau vapori. ♦ (Substanță) care reține o parte din particulele sau din energia radiată de o sursă. 2. Adj. Fig. Care interesează, care captivează; către care se îndreaptă toate preocupările cuiva. – Din fr. absorbant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbi
ABSORBÍ, absórb, vb. IV. Tranz. 1. A suge, a înghiți, a încorpora o substanță etc. ♦ A reține o parte din particulele sau din energia radiantă care cade pe un corp. 2. Fig. A preocupa în mod intens; a captiva. – Din fr. absorber (după sorbi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbire
ABSORBÍRE, absorbiri, s. f. Acțiunea de a absorbi și rezultatul ei. – V. absorbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbit
ABSORBÍT, -Ă, absorbiți, -te, adj. 1. Supt, înghițit; încorporat. 2. Fig. Preocupat, captivat. – V. absorbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbitor
ABSORBITÓR, -OÁRE, absorbitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care absoarbe. 2. S. n. Dispozitiv folosit pentru recoltarea prin absorbție a probelor de aer în scop analitic. – Absorbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbţie
ABSÓRBȚIE, absorbții, s. f. 1. Fenomen fizic prin care un corp lichid sau solid încorporează prin difuzie din afară o substanță oarecare. ♦ Micșorare sau anulare a intensității unei radiații care trece printr-un corp. ♦ Fenomen optic caracteristic lentilelor ochelarilor de vedere de a reține, filtra etc. razele de lumină care dăunează ochiului. 2. Proces de pătrundere a apei, a substanțelor minerale și organice, precum și a gazelor în celulele organismului. ◊ Absorbție intestinală = pătrunderea în sânge și în limfă a produșilor rezultați din digestia alimentelor. 3. Încrucișare repetată a unei rase perfecționate cu una ameliorată în scopul îmbunătățirii radicale a acesteia. [Var: absorbțiune s. f.] – Din fr. absorption, lat. absorptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbție
ABSÓRBȚIE, absorbții, s. f. 1. Fenomen fizic prin care un corp lichid sau solid încorporează prin difuzie din afară o substanță oarecare. ♦ Micșorare sau anulare a intensității unei radiații care trece printr-un corp. ♦ Fenomen optic caracteristic lentilelor ochelarilor de vedere de a reține, filtra etc. razele de lumină care dăunează ochiului. 2. Proces de pătrundere a apei, a substanțelor minerale și organice, precum și a gazelor în celulele organismului. ◊ Absorbție intestinală = pătrunderea în sânge și în limfă a produșilor rezultați din digestia alimentelor. 3. Încrucișare repetată a unei rase perfecționate cu una ameliorată în scopul îmbunătățirii radicale a acesteia. [Var: absorbțiune s. f.] – Din fr. absorption, lat. absorptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbţiune
ABSORBȚIÚNE s. f. v. absorbție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absorbțiune
ABSORBȚIÚNE s. f. v. absorbție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstenţionism
ABSTENȚIONÍSM s. n. Abținere demonstrativă de la exercitarea dreptului de vot; doctrină care susține această atitudine. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstentionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstenționism
ABSTENȚIONÍSM s. n. Abținere demonstrativă de la exercitarea dreptului de vot; doctrină care susține această atitudine. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstentionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstenţionist
ABSTENȚIONÍST, -Ă, abstenționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține abstenționismului, privitor la abstenționism. 2. S. m. și f. Adept al abstenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstentionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstenționist
ABSTENȚIONÍST, -Ă, abstenționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține abstenționismului, privitor la abstenționism. 2. S. m. și f. Adept al abstenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstentionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstenţiune
ABSTENȚIÚNE, abstențiuni, s. f. (Rar) Abstinență. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abstention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstențiune
ABSTENȚIÚNE, abstențiuni, s. f. (Rar) Abstinență. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abstention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstinent
ABSTINÉNT, -Ă, abstinenți, -te, s. m. și f. Persoană care își impune restricții de la mâncare, băutură, satisfacerea unor necesități fiziologice etc. – Din fr. abstinent, lat. abstinens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstinenţă
ABSTINÉNȚĂ, abstinențe, s. f. 1. Faptul de a-și impune restricții de la mâncare, băutură, satisfacerea unor necesități fiziologice etc.; abstențiune. 2. (Ec. pol.; în sintagma) Teoria abstinenței = teorie prin care capitalul și acumularea lui rezultă din abținerea proprietarilor de la consumul personal exagerat. – Din fr. abstinence, lat. abstinentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstinență
ABSTINÉNȚĂ, abstinențe, s. f. 1. Faptul de a-și impune restricții de la mâncare, băutură, satisfacerea unor necesități fiziologice etc.; abstențiune. 2. (Ec. pol.; în sintagma) Teoria abstinenței = teorie prin care capitalul și acumularea lui rezultă din abținerea proprietarilor de la consumul personal exagerat. – Din fr. abstinence, lat. abstinentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstract
ABSTRÁCT, -Ă, abstracți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care este gândit în mod separat de înfățișarea materială, de exemplele particulare, de ansamblul concret (senzorial) din care face parte; care este detașat de obiecte, de fenomene sau de relațiile în care există în realitate. ◊ Loc. adv. În abstract = pe bază de deducții logice, teoretice, fără legătură cu datele sau cu faptele concrete. 2. S. n. Moment al procesului cunoașterii care constă în desprinderea mintală a determinărilor fundamentale, generale ale obiectului studiat. ◊ Artă abstractă = arta care nu caută să reprezinte elementele realității obiective; artă nonfigurativă, abstracționism. 3. Adj. Conceput în mod prea general, prea teoretic; p. ext. greu de înțeles din cauza lipsei de ilustrări concrete. 4. S. n., adj. (Cuvânt) care are sens abstract (1). ◊ Abstract verbal = substantiv care provine dintr-un verb și exprimă acțiunea verbului respectiv. – Din lat. abstractus, germ. abstrakt, fr. abstrait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstractiza
ABSTRACTIZÁ, abstractizez, vb. I. Tranz. și intranz. A efectua o abstractizare. – Abstract + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstractizant
ABSTRACTIZÁNT, -Ă, abstractizanți, -te, adj. Care abstractizează. – Abstractiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstractizare
ABSTRACTIZÁRE, abstractizări, s. f. Operație a gândirii prin care se separă ceea ce nu este separat sau separabil în realitate, de considerare a unui lucru independent de legăturile lui, a unei substanțe independent de atributele ei sau invers; abstracție. ♦ Trecere de la concret la abstract. – V. abstractiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracţie
ABSTRÁCȚIE, abstracții, s. f. Abstractizare; (concr.) lucru abstract. ◊ Expr. A face abstracție de... = a nu lua în considerare; a ignora. [Var.: abstracțiúne s. f.] – Din fr. abstraction, lat. abstractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracție
ABSTRÁCȚIE, abstracții, s. f. Abstractizare; (concr.) lucru abstract. ◊ Expr. A face abstracție de... = a nu lua în considerare; a ignora. [Var.: abstracțiúne s. f.] – Din fr. abstraction, lat. abstractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracţionism
ABSTRACȚIONÍSM s. n. 1. Tendință care acordă abstracțiunilor aceeași valoare cu aceea a realităților concrete. 2. Artă abstractă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstractionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracționism
ABSTRACȚIONÍSM s. n. 1. Tendință care acordă abstracțiunilor aceeași valoare cu aceea a realităților concrete. 2. Artă abstractă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstractionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracţionist
ABSTRACȚIONÍST, -Ă, abstracționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține abstracționismului, referitor la abstracționism. 2. S. m. și f. Adept al abstracționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstractionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracționist
ABSTRACȚIONÍST, -Ă, abstracționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține abstracționismului, referitor la abstracționism. 2. S. m. și f. Adept al abstracționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstractionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracţiune
ABSTRACȚIÚNE s. f. v. abstracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstracțiune
ABSTRACȚIÚNE s. f. v. abstracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstrage
ABSTRÁGE, abstrag, vb. III. Tranz. A desprinde o însușire independent de obiectul sau de obiectele cărora le aparține; a judeca izolat, în afara unui context. – Din fr. abstraire (după trage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstragere
ABSTRÁGERE, abstrageri, s. f. (Rar) Acțiunea de a abstrage și rezultatul ei. – V. abstrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abstrus
ABSTRÚS, -Ă, abstruși, -se, adj. (Livr.) Neclar, confuz, încurcat. – Din fr. abstrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absurd
ABSÚRD, -Ă, absurzi, -de, adj., s. n. 1. Adj. Care contrazice gândirea logică, care nesocotește legile naturii și ale societății, contrar bunului-simț; ilogic. ◊ Loc. adv. Prin absurd = admițând un raționament fals, o situație aproape imposibilă. ♦ Reducere la absurd = metodă de demonstrare a unui adevăr, arătând că punctul de vedere contrar este fals. 2. S. n. Ceea ce este absurd (1). – Din fr. absurde, lat. absurdus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absurditate
ABSURDITÁTE, absurdități, s. f. Caracterul a ceea ce este absurd (1); lucru, idee, concepție absurdă; prostie, inepție. – Din fr. absurdité, lat. absurditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

absyrtus
Absyrtus, fiul lui Aeetes, regele Colchidei, și fratele Medeei. Fugind cu Iason după ce furaseră Lîna de Aur, Medea l-a luat cu ea și pe Absyrtus. Ca să zădărnicească urmărirea lui Aeetes, care se luase după fugari, ea și-a tăiat fratele în bucăți și le-a aruncat în urma ei, în mare (v. și Medea).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

abtfrantz
Abt Frantz (1819-1885) = Compozitor german popularizat datorită liedurilor și cvartetelor pentru voci bărbătești. Melodiile sale figurează în mai toate colecțiunile reuniunilor corale. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abţibild
ABȚIBÍLD, abțibilduri, s. n. 1. Imagine în culori imprimată pe un strat subțire de colodiu, care se aplică pe o suprafață netedă, umezindu-se și dezlipindu-se de pe hârtia pe care a fost lipit. 2. Fig. (La pl.) Nimicuri, fapte mărunte; mici șmecherii. – Din germ. Abziehbild.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abțibild
ABȚIBÍLD, abțibilduri, s. n. 1. Imagine în culori imprimată pe un strat subțire de colodiu, care se aplică pe o suprafață netedă, umezindu-se și dezlipindu-se de pe hârtia pe care a fost lipit. 2. Fig. (La pl.) Nimicuri, fapte mărunte; mici șmecherii. – Din germ. Abziehbild.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abţigui
ABȚIGUÍ, abțiguiesc, vb. IV. (Fam.) 1. Refl. A se îmbăta. 2. Tranz. A da (cuiva) o bătaie (ușoară). ♦ Fig. A face (cuiva) un rău. 3. Tranz. A modifica date, un text etc. pentru a corespunde mai bine scopului urmărit; p. ext. a falsifica. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abțigui
ABȚIGUÍ, abțiguiesc, vb. IV. (Fam.) 1. Refl. A se îmbăta. 2. Tranz. A da (cuiva) o bătaie (ușoară). ♦ Fig. A face (cuiva) un rău. 3. Tranz. A modifica date, un text etc. pentru a corespunde mai bine scopului urmărit; p. ext. a falsifica. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abţiguire
ABȚIGUÍRE, abțiguiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) abțigui. – V. abțigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abțiguire
ABȚIGUÍRE, abțiguiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) abțigui. – V. abțigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abţiguit
ABȚIGUÍT, -Ă, abțiguiți, -te, adj. (Fam.) 1. Beat. 2. Modificat; p. ext. falsificat. – V. abțigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abțiguit
ABȚIGUÍT, -Ă, abțiguiți, -te, adj. (Fam.) 1. Beat. 2. Modificat; p. ext. falsificat. – V. abțigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abţine
ABȚÍNE, abțin, vb. III. Refl. A se stăpâni, a se reține, a se înfrâna (de la...). ♦ A nu se pronunța, a nu-și exprima părerea sau votul; a se ține departe de o activitate. – Din fr. (s')abstenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abține
ABȚÍNE, abțin, vb. III. Refl. A se stăpâni, a se reține, a se înfrâna (de la...). ♦ A nu se pronunța, a nu-și exprima părerea sau votul; a se ține departe de o activitate. – Din fr. (s')abstenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abţinere
ABȚÍNERE, abțineri, s. f. Acțiunea de a se abține și rezultatul ei. – V. abține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abținere
ABȚÍNERE, abțineri, s. f. Acțiunea de a se abține și rezultatul ei. – V. abține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abud
Abud = Un fel de instrument de suflare al vechilor Evrei, înrudit cu trompeta. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

abulic
ABÚLIC, -Ă, abulici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de abulie. – Din fr. aboulique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abulie
ABULÍE, abulii, s. f. Boală psihică caracterizată prin lipsa mai mult sau mai puțin pronunțată a voinței; nehotărâre, inerție. – Din fr. aboulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abunda
ABUNDÁ, pers. 3 abúndă, vb. I. Intranz. 1. A fi, a se găsi din belșug, în mare cantitate; a prisosi. 2. A avea, a conține; a folosi din belșug. – Din fr. abonder, lat. abundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abundent
ABUNDÉNT, -Ă, abundenți, -te, adj. Care este în cantitate mare, care abundă; bogat, îmbelșugat. – Din fr. abondant, lat. abundans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abundenţă
ABUNDÉNȚĂ s. f. Cantitate mare, belșug, bogăție, prisos. ◊ Loc. adv. Din abundență = mult, în cantitate mare. – Din fr. abondance, lat. abundantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abundență
ABUNDÉNȚĂ s. f. Cantitate mare, belșug, bogăție, prisos. ◊ Loc. adv. Din abundență = mult, în cantitate mare. – Din fr. abondance, lat. abundantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abur
ÁBUR, aburi, s. m. 1. Vapori de apă. 2. Ceață rară. 3. (Rar) Adiere. 4. Fig. Suflare ușoară (a vântului), boare. – Cf. alb. avull.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aburca
ABURCÁ, abúrc, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) urca, a (se) sui cățărându-se, a (se) cățăra; a (se) ridica de jos, de la pământ. – Et. nec. Cf. urca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abureală
ABUREÁLĂ, abureli, s. f. 1. Aburi condensați în picături foarte fine care se depun pe obiecte. 2. Exalație, miros. 3. Fig. (Rar) Adiere. – Aburi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aburi
ABURÍ, aburesc, vb. IV 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu picături fine provenite din condensarea aburilor (1). 2. Intranz. A scoate, a produce aburi (1). 3. Refl. Fig. (Rar) A se aprinde, a se înroși, a se îmbujora (la față). 4. Tranz. Fig. A atinge ușor (ca o suflare). ♦ Intranz. (Rar; despre vânt) A adia. – Din abur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aburire
ABURÍRE, aburiri, s. f. Acțiunea de a (se) aburi și rezultatul ei. ♦ Expunere a unor materiale textile, lemnoase etc. sau produse finite la acțiunea aburilor (1) în vederea ameliorării unor însușiri, a ușurării prelucrării lor ulterioare etc. – V. aburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aburit
ABURÍT, -Ă, aburiți, -te, adj. Acoperit cu aburi (1); care scoate aburi, din care ies aburi. ♦ Fig. Aprins la față; îmbujorat; înroșit; înfierbântat (de supărare). – V. aburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aburos
ABURÓS, -OÁSĂ, aburoși, -oase, adj. (Rar) Acoperit cu aburi (1); din care ies aburi; ca aburii. – Abur + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abuz
ABÚZ, abuzuri, s. n. 1. Încălcare a legalității; (concr.) faptă ilegală. ◊ Abuz de putere = delict săvârșit de cineva prin depășirea atribuțiilor sale. Abuz de încredere = înșelăciune care constă din însușirea ilegală, înstrăinarea sau refuzul de restituire a unui obiect încredințat spre păstrare sau spre utilizare. Abuz de drept = delict care constă în exercitarea unui drept cu nesocotirea scopului său social-economic. 2. Întrebuințare fără măsură a unui lucru; exces. ◊ Loc. adv. Prin abuz = abuziv, exagerat. 3. (Rar) Eroare care constă din exagerarea unui fapt, a unei păreri etc. – Din fr. abus, lat. abusus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abuza
ABUZÁ, abuzez, vb. I. Intranz. 1. A uza de ceva în mod exagerat; a face abuz (1). 2. A comite ilegalități, nedreptăți, profitând de o situație, de un titlu sau de putere. – Din fr. abuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abuziv
ABUZÍV, -Ă, abuzivi, -e, adj. 1. Exagerat, excesiv. 2. (Despre acțiunile omului) Arbitrar, ilegal; (despre oameni) care comite un abuz (1), care abuzează de puterea sa. – Din fr. abusif, lat. abusivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

abyla
Abyla, promontoriu situat în Mauritania. Împreună cu muntele Calpe, din Hispania, alcătuia actuala strîmtoare a Gibraltarului, pe care cei vechi o cunoșteau sub denumirea de „Coloanele lui Heracles”. Legenda spune că cei doi munți, inițial uniți, au fost separați de erou, care în felul acesta a făcut să comunice apele Mediteranei cu cele ale Atlanticului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ac
AC, ace, s. n. 1. Mică ustensilă de oțel, subțire, ascuțită și lustruită, prevăzută cu un orificiu prin care se trece un fir, care servește la cusut. ◊ Expr. A avea (sau a găsi) ac de cojocul cuiva = a avea mijloace de a înfrâna sau de a pedepsi pe cineva. A călca (sau a umbla) ca pe ace = a merge încet, cu grijă. A scăpa ca prin urechile acului = a scăpa cu mare greutate. Nici cât un vârf de ac = extrem de mic, foarte puțin, aproape deloc. A căuta acul în carul cu fân = a se apuca de o muncă zadarnică. 2. (Cu determinări) Nume dat unor obiecte asemănătoare cu un ac (1), având diverse întrebuințări. Ac cu gămălie. Ac de siguranță. Ac de păr. ◊ Ac de mașină = ac pentru mașina de cusut. Ace de gheață = cristale de gheață, subțiri și ascuțite, care se formează iarna. 3. Piesă sub formă de ac (1) la unele instrumente de măsură sau în medicină. Ac magnetic. Acul busolei. Acul de seringă. ♦ Macaz. 4. (Biol.) Organ de apărare și de atac al unor animale, în formă de ghimpe sau de vârf ascuțit. ♦ Organ în formă de ac (1) sau de ghimpe care acoperă pielea unor animale, folosit pentru apărare. Acele ariciului. 5. Frunză îngustă, ascuțită, caracteristică coniferelor. 6. Compuse: acul-doamnei = plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe și cu fructe terminate cu un cioc lung (Scandix pecten veneris); ac-de-mare = pește marin, lung și ascuțit, în formă de andrea, acoperit cu plăci osoase (Syngnathus rubescens). – Lat. acus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acacia
ACÁCIA s. f. v. acacie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acacie
ACÁCIE, acacii, s. f. Nume dat arborilor sau arbuștilor tropicali din familia leguminoaselor, cu flori albe sau galbene, cultivați ca plante ornamentale, pentru industria parfumurilor și pentru extragerea gumei arabice (Acacia). [Var: acácia s. f.] – Din lat., fr. acacia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acadea
ACADEÁ, acadele, s. f. Bomboană preparată din zahăr topit. – Din tc. akede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

academic
ACADÉMIC, -Ă, academici, -ce, adj. 1. Care ține de academie, privitor la academie. ◊ Titlu academic = diplomă obținută într-o școală de grad universitar. ♦ (Substantivat, m.; înv.) Membru al Academiei Române. 2. Distins, solemn; de o corectitudine exagerată; convențional. ◊ Stil academic = manieră în artă în care subiectul este tratat în genul studiilor de școală de artă academică (1); stil sobru, corect, științific, convențional și rece. – Din fr. académique, lat. academicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

academician
ACADEMICIÁN, -Ă, academicieni, -e, s. m. și f. Membru (de onoare sau titular) al unei academii. [Pr.: -ci-an] – Din fr. académicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

academie
ACADEMÍE, academii, s. f. 1. Societate de învățați, de literați, de artiști etc. creată pentru dezvoltarea științelor și a artelor; înaltă instituție culturală care reunește pe cei mai de seamă savanți și artiști. 2. Școală de învățământ superior. [Acc. și: (după lat.) académie] – Din fr. académie, lat. academia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

academie
Academie = 1.- Școala creată de filosoful antic Platon, în grădina lui Academ. 2.- Înaltă instituție de învățați, cari se ocupă cu studii și cercetări literare, științifice, istorice: A. română, A. franceză, etc. 3.- Școală pentru specialități: A. de sporturi, de comerț, de muzică și artă dramatică. În București Academia de muzică și Artă Dramatică a fost întemeiată în 1900 de Theodor Stoenescu, la început cu intenția de a crea elemente artistice pentru un teatru popular. Printre primii profesori au fost: Th. Stoenescu, dramă; D. G. Kiriac, armonie, contrapunct și clasă de cor; G. M. Cordoneanu, principii și flaut; Gr. Ventura, istoria muzicii; M. Cohen-Linaru, canto și compoziție; D. D. Vorias și l. Lubicz, piano; etc. Certificatul de absolvire nr. 1 (armonie și piano) posedă Ivela, autorul acestui dicționar. Camarazi la aceeași clasă au fost pe atunci: Gr. Teodosiu, Radu Gradea, Ionel G. Brătianu, Gr. Havrilez, Ing. Schifflers, Petre Ciorogaru, etc. Mai toți s' au afirmat în urmă pe ogorul muzical. (A. L. Ivela, Dicționar muzical ilustrat, Editura Librăriei „Universala“ Alcalay&Co, București, 1927)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

academism
ACADEMÍSM s. n. 1. Atitudine estetică promovând imitația necondiționată a creațiilor artei antice și ale Renașterii. ♦ Trăsătură caracteristică oricărei arte care cultivă un ideal de frumusețe canonică, convențională, manieristă. 2. Fel de a se comporta academic (2), rigid, rece. – Din fr. académisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

academus
Academus, erou grec care le-a ajutat dioscurilor Castor și Pollux s-o găsească pe sora lor Helena, ascunsă în Attica de către Theseus. De la el își trăgea numele vestita Academie ateniană.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acadian
ACADIÁN, -Ă, acadieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. A doua perioadă a cambrianului. 2. Adj. Care aparține acadianului (1), privitor la acadian. [Pr.: -di-an] – Din fr. acadien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaju
ACAJÚ, acaju, s. m., adj. invar. s. n. 1. S. m. Arbore din regiunea tropicală a Americii, al cărui lemn, de culoare roșiatică, este întrebuințat la confecționarea mobilelor de lux; mahon (Swietinia mahagoni). ♦ Lemnul acestui arbore. 2. Adj. invar. De culoare maro-roșcat, ca a lemnului de acaju (1). 3. S. n. Culoare acaju (2). – Din fr. acajou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acalmie
ACALMÍE s. f. Potolire sau încetare temporară a mișcării vântului sau valurilor. ♦ Fig. Răstimp de liniște în cadrul sau după o perioadă frământată. – Din fr. accalmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acamante
Acamante = Acamas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acamas
Acamas 1. Fiul lui Theseus și al Phaedrei. A participat la războiul troian, fiind trimis în solie împreună cu Diomedes s-o ceară pe Helena de la troieni. Ulterior, ascuns în pîntecele calului de lemn, pe care-l născocise Odysseus, Acamas a luat parte la cucerirea cetății. 2. Fiul lui Antenor și unul dintre cei mai viteji troieni, doborît în luptă de către Meriones. 3. Erou trac, ucis în războiul troian de către Aiax, fiul lui Telamon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acana
ACANÁ adv. v. hacana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acant
ACÁNT s. m. v. acantă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acantacee
ACANTACÉE, acantacee s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate răspândite mai ales în regiunile calde, cu frunze opuse, flori dispuse în raceme și fructe capsule, al cărei tip este acanta; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. acanthacées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acantă
ACÁNTĂ, acante, s. f. 1. Nume dat mai multor specii de plante erbacee decorative din familia acantaceelor, ale căror frunze mari, penate, uneori spinoase, și rădăcini sunt folosite în medicină (Acanthus). 2. Ornament arhitectonic caracteristic capitelurilor corintice și compozite, care imită frunzele de acantă (1). [Var.: acánt s. m.] – Din fr. acanthe, lat. acanthus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acantocefal
ACANTOCEFÁL, acantocefali, s. m. (La pl.) Clasă de viermi paraziți nematelminți, cu o trompă retractilă înconjurată de cârlige de apărare; (și la sg.) vierme din această clasă (Acanthocephala). – Din fr. acanthocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acantoză
ACANTÓZĂ, acantoze, s. f. Boală de piele caracterizată prin prezența unor pete pigmentate, îngroșate pe diferite părți ale corpului. – Din fr. acanthose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acapara
ACAPARÁ, acaparez, vb. I. Tranz. A cumpăra toate mărfurile sau o anumită categorie de mărfuri de pe piață (pentru speculă); a pune stăpânire (în mod silnic, necinstit) pe... ♦ P. ext. A-și însuși totul pentru sine în dauna altora. – Din fr. accaparer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaparare
ACAPARÁRE, acaparări, s. f. Acțiunea de a acapara. – V. acapara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaparator
ACAPARATÓR, -OÁRE, acaparatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care acaparează. – Acapara + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acappella
A CAPPÉLLA^1 loc. adj., loc. adv. (Despre muzică sau despre o formație corală) Fără acompaniament instrumental. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acar
ACÁR, acari, s. m. Muncitor feroviar care manipulează dispozitivele de acționare a acelor de macaz și asigură întreținerea acestora; macagiu. – Ac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaret
ACARÉT, acareturi, s. n. 1. Construcție auxiliară care ține de o gospodărie. 2. (La pl.) Unelte de gospodărie, mai ales agricole. – Din tc. akaret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acarian
ACARIÁN, acarieni, s. m. (La pl.) Arahnide mici, cu capul, toracele și abdomenul de obicei nediferențiate, unele dintre ele fiind purtătoare de germeni ai unor maladii grave; (și la sg.) exemplar din acest ordin. [Pr.: -ri-an] – Din fr. acarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaricid
ACARICÍD, acaricide, s. n., adj. (Substanță) care omoară acarienii. – Din fr. acaricide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acarinată
ACARINÁTĂ, acarinate, s. f. (La pl.) Ordin de păsări alergătoare cu sternul lipsit de carenă și cu aripi reduse; (și la sg.) pasăre care face parte din această clasă; ratite. – Din lat. acarinatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acarioză
ACARIÓZĂ, acarioze, s. f. Nume dat unor boli de piele contagioase, parazitare (la oameni și la animale), provocate de acarieni. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. acariose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acarnan
Acarnan, unul dintre epigoni, fiul lui Alemaeon și al lui Callirrhoë. Era socotit întemeietorul Acarnaniei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acarniţă
ACÁRNIȚĂ, acarnițe, s. f. (Reg.) Acăriță. – Ac + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acarniță
ACÁRNIȚĂ, acarnițe, s. f. (Reg.) Acăriță. – Ac + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acasă
ACÁSĂ adv. În sau spre casa în care locuiești; fig. la locul natal, în sau către patrie. ◊ Cei de-acasă = rudele apropiate, familia; p. ext. conaționalii. ◊ Expr. Așa (sau acum) mai vii de-acasă = acum înțeleg sau admit ce spui. – A^3 + casă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acast
Acast = Acastus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acastus
Acastus, fiul lui Pelias, regele din Iolcus, și unul dintre argonauți. A luat parte la vînătoarea mistrețului din Calydon. După ce Pelias a fost ucis de propriile lui fiice la îndemnul Medeei, Acastus s-a urcat pe tronul tatălui său. În timpul jocurilor funebre organizate în amintirea acestuia, soția lui Acastus, Hippolyte (sau Astydamia), s-a îndrăgostit de Peleus, pe care a încercat să-l seducă. Respinsă de erou și ca să se răzbune, Hippolyte l-a învinuit ulterior, pe nedrept, în fața soțului ei că ar fi vrut s-o violeze. Pretextînd o vînătoare, Acastus l-a dus pe Peleus pe muntele Pelion și l-a părăsit acolo în timp ce dormea, pradă fiarelor sălbatice. Salvat de centaurul Chiron, Peleus s-a întors în cetate și, drept răzbunare, i-a ucis pe Acastus și pe soția acestuia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acatafazie
ACATAFAZÍE, acatafazii, s. f. Tulburare psihică constând în imposibilitatea respectării ordinii corecte a cuvintelor în vorbire. – Din fr. acataphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acatagrafie
ACATAGRAFÍE, acatagrafii, s.f. Tulburare psihică manifestată prin imposibilitatea respectării ordinii corecte a cuvintelor în scris. – Din fr. acatagraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acatalectic
ACATALÉCTIC, acatalectice, adj. (În metrica greco-latină, în sintagma) Vers acatalectic (și substantivat, n.) = vers căruia nu-i lipsește nicio silabă. – Din fr. acatalectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acatalepsie
ACATALEPSÍE, acatalepsii, s. f. 1. Stare de spirit caracteristică unei persoane sceptice, care nu se mai străduiește să caute soluții. 2. Nesiguranță în punerea unui diagnostic la un bolnav. – Din fr. acatalepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acatist
ACATÍST, acatiste, s. n. 1. Imn și slujbă bisericească ortodoxă în cinstea Fecioarei Maria sau a unor sfinți. 2. Listă de nume dată preotului spre a se ruga pentru persoanele înscrise pe ea. ◊ Expr. A da acatiste (sau un acatist) = a cere preotului să rostească anumite rugăciuni pentru îndeplinirea unei dorințe. [Acc. și: acátist] – Din sl. akatistŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaţ
ACÁȚ, acați, s. m. (Reg.) Salcâm. [Var.: acáțiu s. m.] – Din magh. akác.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaț
ACÁȚ, acați, s. m. (Reg.) Salcâm. [Var.: acáțiu s. m.] – Din magh. akác.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaţiu
ACÁȚIU s. m. v. acaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acațiu
ACÁȚIU s. m. v. acaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaustobiolit
ACAUSTOBIOLÍT, acaustobiolite, s. n. Rocă sedimentară de origine organică, necombustibilă. [Pr.: -ca-us-to-bi-o-] – Din fr. acaustobiolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acaustobiolitic
ACAUSTOBIOLÍTIC, -Ă, acaustobiolitici, -ce, adj. (Geol.) Referitor la acaustobiolit. [Pr.: -ca-us-to-bi-o-] – Din fr. acaustobiolitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acazual
acazual, -ă, adj. (Gram.) Care nu arată cazul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

acăriţă
ACĂRÍȚĂ, acărițe, s. f. (Pop.) Cutiuță în care se păstrează ace, ață și alte mărunțișuri necesare la cusut; acarniță. – Ac + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăriță
ACĂRÍȚĂ, acărițe, s. f. (Pop.) Cutiuță în care se păstrează ace, ață și alte mărunțișuri necesare la cusut; acarniță. – Ac + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acătărea
ACĂTẮREA adj. invar. v. acătării.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acătării
ACĂTẮRII adj. invar. (Pop. și fam.; de obicei la comparativ) 1. (Despre lucruri) Care posedă calități corespunzătoare scopului sau destinației; bun, frumos, de seamă. 2. (Despre oameni) De treabă, cumsecade, vrednic, cu calități deosebite. [Var.: acătărea adj. invar.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăţa
ACĂȚÁ vb. I v. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăța
ACĂȚÁ vb. I v. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăţare
ACĂȚÁRE s. f. v. agățare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acățare
ACĂȚÁRE s. f. v. agățare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăţat
ACĂȚÁT, -Ă adj. v. agățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acățat
ACĂȚÁT, -Ă adj. v. agățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăţăra
ACĂȚĂRÁ vb. I v. cățăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acățăra
ACĂȚĂRÁ vb. I v. cățăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acăţător
ACĂȚĂTÓR, -OÁRE adj. v. agățător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acățător
ACĂȚĂTÓR, -OÁRE adj. v. agățător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acârpiuna
a cârpi una expr. a lovi cu palma
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

accalaurentia
Acca La(u)rentia, nevasta păstorului Faustulus și doica lui Romulus și Remus, pe care i-a crescut alături de ceilalți doisprezece copii ai ei. Romanii o cinsteau ca pe o divinitate.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

accede
ACCÉDE, accéd, vb. III. (Livr.) Intranz. A avea acces (1), a ajunge la ceva, undeva. – Din fr. accéder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accedere
ACCÉDERE s. f. Faptul de a accede. – V. accede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelera
ACCELERÁ, accelerez, vb. I. Tranz. 1. A iuți, a grăbi o mișcare, o acțiune; a urgenta, a zori. 2. A mări viteza. – Din fr. accélérer, lat. accelerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerando
ACCELERÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Din ce în ce mai repede. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerare
ACCELERÁRE, accelerări, s. f. Acțiunea de a accelera și rezultatul ei; iuțire, grăbire, urgentare, zorire. – V. accelera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerat
ACCELERÁT, -Ă, accelerați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care este iuțit, grăbit; care are o frecvență mai mare decât cea normală. Ritm accelerat. Respirație accelerată. 2. S.n. Tren cu viteză mai mare decât a personalului (și care nu oprește în toate gările). – V. accelera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerator
ACCELERATÓR, -OÁRE, acceleratori, -oare, adj., s. n., s. m. 1. Adj. Care accelerează. 2. S. n. Mecanism care permite accelerarea turațiilor unui motor; pedală care comandă acest mecanism. ♦ Instalație pentru accelerarea microparticulelor. 3. S. m., adj. (Substanță) care se adaugă unor materiale pentru a mări viteza unor reacții chimice sau a unor procese fizico-chimice. – Din fr. accélérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acceleraţie
ACCELERÁȚIE, accelerații, s. f. Creștere a vitezei unui corp mobil în raport cu unitatea de timp. ♦ Accelerație gravitațională = accelerația pe care o au corpurile în cădere liberă. [Var.: accelerațiúne s. f.] – Din fr. accélération, lat. acceleratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerație
ACCELERÁȚIE, accelerații, s. f. Creștere a vitezei unui corp mobil în raport cu unitatea de timp. ♦ Accelerație gravitațională = accelerația pe care o au corpurile în cădere liberă. [Var.: accelerațiúne s. f.] – Din fr. accélération, lat. acceleratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acceleraţiune
ACCELERAȚIÚNE s. f. v. accelerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerațiune
ACCELERAȚIÚNE s. f. v. accelerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerograf
ACCELEROGRÁF, accelerografe, s. n. Accelerometru care înregistrează accelerațiile. – Din fr. accélérographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accelerometru
ACCELEROMÉTRU, accelerometre, s. n. 1. Aparat cu care se măsoară accelerațiile, îndeosebi la vehiculele aeriene. 2. Transductor electromecanic de măsurat structurile vibrante. – Din fr. accéléromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accent
ACCÉNT, accente, s. n. 1. Pronunțare mai intensă, pe un ton mai înalt etc. a unei silabe dintr-un cuvânt sau a unui cuvânt dintr-un grup sintactic. ♦ Semn grafic pus de obicei deasupra unei vocale pentru a marca această pronunțare sau altă particularitate de pronunțare. Accent ascuțit. Accent circumflex. Accent grav. ◊ Expr. A pune accentul (pe ceva) = a scoate în relief, a da atenție deosebită (unei probleme). 2. Fel particular de pronunțare specific unui grai, unei limbi sau unei stări afective. 3. Scoatere în relief a unui sunet muzical prin amplificarea sonorității sau prin prelungirea duratei lui. – Din fr. accent, lat. accentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accentua
ACCENTUÁ, accentuez, vb. I. 1. Tranz. A marca prin accent (1). ♦ Fig. A sublinia, a întări, a pune în evidență, a reliefa. 2. Refl. Fig. A se intensifica. [Pr.: -tu-a] – Din fr. accentuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accentuare
ACCENTUÁRE, accentuări, s. f. Acțiunea de a (se) accentua. [Pr.: -tu-a-] – V. accentua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accentuat
ACCENTUÁT, -Ă, accentuați, -te, adj., adv. 1. Adj. (Despre vocale, silabe, cuvinte) Care poartă accentul, care este scos în relief. 2. Adj. Fig. Intensificat. 3. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Puternic, forzato. [Pr.: -tu-at] – V. accentua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepe
ACCÉPE, accép, vb. III. (Înv.) Tranz. A accepta.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

accept
ACCÉPT s. n. Consimțământ scris pe o poliță, prin care o persoană, desemnată de emitentul poliței, se obligă să achite beneficiarului, la scadență, suma de bani din poliță. ♦ Încuviințare, aprobare. – Din germ. Akzept, lat. acceptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepta
ACCEPTÁ, accépt, vb. I. Tranz. A fi de acord cu...; a primi, a consimți să...; a admite, a aproba, a încuviința. ♦ A suporta, a tolera. – Din fr. accepter, lat. acceptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acceptabil
ACCEPTÁBIL, -Ă, acceptabili, -e, adj. Care poate fi acceptat; satisfăcător. – Din fr. acceptable, lat. acceptabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acceptare
ACCEPTÁRE, acceptări, s. f. Acțiunea de a accepta și rezultatul ei. ♦ Consimțământ al întreprinderii cumpărătoare pentru achitarea unei cereri de plată emise de întreprinderea furnizoare. ♦ Semnătură de aprobare pusă pe o poliță prin care semnatarul se obligă să plătească la scadență suma din polița respectivă; accept. ♦ Manifestare a voinței de a dobândi un anumit drept ori de a primi o succesiune sau o ofertă de încheiere a unui contract. – V. accepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acceptor
ACCEPTÓR, -OÁRE, acceptori, -oare, adj., s. m. (Fiz.) (Atom de natură străină) care poate primi un electron suplimentar, determinând apariția unui gol pozitiv în masa unui semiconductor. – Din fr. accepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepţie
ACCÉPȚIE, accepții, s. f. Înțeles, sens, valoare a unui cuvânt, a unui afix etc. [Var.: accepțiúne s. f.] – Din fr. acception, lat. acceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepție
ACCÉPȚIE, accepții, s. f. Înțeles, sens, valoare a unui cuvânt, a unui afix etc. [Var.: accepțiúne s. f.] – Din fr. acception, lat. acceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepţiune
ACCEPȚIÚNE s. f. v. accepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accepțiune
ACCEPȚIÚNE s. f. v. accepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acces
ACCÉS, (1) accesuri, (2) accese, s. n. 1. Posibilitate de a pătrunde, drept de a ajunge până într-un loc sau până la o persoană; p. ext. intrare. ◊ Cale (sau drum, șosea) de acces = drum care face legătura cu o șosea importantă, cu o localitate etc. Rampă de acces = porțiune de drum în pantă care permite urcarea vehiculelor pe o șosea mai înaltă, pe un pod etc. ◊ Expr. A (nu) avea acces = a (nu) avea permisiunea să meargă undeva, a (nu) avea voie să pătrundă undeva. 2. Ansamblu de tulburări clinice ale organismului care se manifestă brusc, în stare de sănătate aparentă și care se repetă de obicei la intervale variate. ♦ Izbucnire violentă (și trecătoare) a unei stări sufletești. – Din fr. accès, lat. accessus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accesa
ACCESÁ, accesez, vb. I. Tranz. (Inform.) A apela date sau informații; a face funcțional; a intra într-o rețea, într-un program etc. – Din engl. acces.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accesibil
ACCESÍBIL, -Ă, accesibili, -e, adj. La care se poate ajunge ușor; care este la îndemâna cuiva; care poate fi ușor procurat; care se poate înțelege ușor. – Din fr. accessible, lat. accessibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accesibilitate
ACCESIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi accesibil. – Din fr. accessibilité, lat. accessibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accesibilizare
ACCESIBILIZÁRE, accesibilizări, s. f. v. ACCESIBILIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

accesibilizat
ACCESIBILIZÁT, -Ă, accesibilizați, -te, adj. v. ACCESIBILIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

accesiune
ACCESIÚNE, accesiuni, s. f. Mod de dobândire a proprietății rezultând din alipirea naturală sau prin intervenția omului a unui bun la un alt bun mai important, aparținând altei persoane. [Pr: -si-u-] – Din fr. accesion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accesoriu
ACCESÓRIU, -IE, accesorii, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Obiect, piesă, dispozitiv) care constituie un element secundar, anex, incidental, complementar. 2. Adj. (Despre drepturi, cereri etc.) Secundar în raport cu alt drept sau altă cerere, dar legat de acestea și supunându-se ca atare unor condiții de fond și de procedură comune. – Din fr. accessoire, lat. accessorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accident
ACCIDÉNT, (1, 2, 3, 4, 6) accidente, s. n., (5) accidenți, s. m. 1. S. n. Eveniment fortuit, imprevizibil, care întrerupe mersul normal al lucrurilor (provocând avarii, răniri, mutilări sau chiar moartea). ♦ Fapt întâmplător, banal, care aduce nenorocire. 2. S. n. (Fil.) Însușire trecătoare, neesențială a unui lucru. 3. S. n. (Geogr.) Neregularitate a solului. 4. S. n. (Lingv.; în sintagma) Accident fonetic = modificare întâmplătoare a unui sunet, fără caracter de lege. 5. S. m. (Muz.) Alterație. ♦ Semn care indică această modificare a intonației unei note. 6. S. n. (Med.) Fenomen neașteptat care survine în cursul unei boli. – Din fr. accident, lat. accidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidenta
ACCIDENTÁ, accidentez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) răni într-un accident. – Din accident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidental
ACCIDENTÁL, -Ă, accidentali, -e, adj. întâmplător; incidental. ♦ Secundar, neesențial. – Din fr. accidentel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidentare
ACCIDENTÁRE, accidentări, s. f. Faptul de a (se) accidenta. – V. accidenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidentat
ACCIDENTÁT, -Ă, accidentați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) (Persoană) care a fost victima unui accident. 2. (Despre un teren, un drum etc.) Care prezintă neregularități. – V. accidenta. Cf. fr. accidenté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidenţă
ACCIDÉNȚĂ, accidențe s. f. Lucrare tipografică de tip special care folosește în mod variat literele, liniile și ornamentele în scopul realizării unor efecte de reclamă. – Din germ. Akzidenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accidență
ACCIDÉNȚĂ, accidențe s. f. Lucrare tipografică de tip special care folosește în mod variat literele, liniile și ornamentele în scopul realizării unor efecte de reclamă. – Din germ. Akzidenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acciz
ACCÍZ s. n. v. acciză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acciza
ACCIZÁ, accizez, vb. I. Tranz. A aplica accize la mărfuri, bunuri de consum etc. De la acciză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

accizare
ACCIZÁRE, accizări, s. f. Acțiunea de a acciza. – V. acciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acciză
ACCÍZĂ, accize, s. n. 1. Impozit indirect care se percepe în unele țări asupra unor obiecte de consum. 2. (Înv.) Taxă de consumație, de barieră și vamală. [Var.: acciz s. n.] – Din fr. accise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acefal
ACEFÁL, -Ă, acefali, -e, adj. (Zool.; despre unele animale inferioare) Fără cap. – Din fr. acéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acefalie
ACEFALÍE s. f. 1. (Zool.) Lipsă a capului, specifică unor animale inferioare. 2. (Med.) Monstruozitate congenitală (incompatibilă cu viața) care constă în lipsa capului la făt. – Din fr. acéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acel
ACÉL^1, ACEÁ, acei, acele, adj. pron. dem. (antepus) (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află mai departe, în spațiu sau timp, de vorbitor) Acel om. Acea casă. [Gen.-dat. sg.: acelui, acelei, gen.-dat. pl.: acelor] – Lat. *ecce-illu, ecce-illa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acel
ACÉL^2, ACEÁ pron. dem. v. acela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acela
ACÉLA, ACÉEA, aceia, acelea, pron. dem., adj. pron. dem. (postpus) 1. Pron. m. și f. (postpus) (Indică pe cineva sau ceva relativ depărtat de vorbitor) Cine e acela? ◊ Loc. adj. (Reg.) Ca acela sau ca aceea = puternic; însemnat; extraordinar. ◊ Loc. adv. De aceea = pentru acest (sau acel) motiv, din această cauză. Drept aceea = prin urmare; deci. (În) afară de (sau pe lângă) aceea = în plus. 2. Adj. pron. dem. (postpus) Acel, acea. Omul acela. Casa aceea. [Gen.-dat. sg.: aceluia, aceleia, gen.-dat. pl.: acelora. – Var.: (înv.) acél, acéa pron. dem.] – Lat. *ecce-illu, ecce-illa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acelaşi
ACÉLAȘI, ACÉEAȘI, aceiași, aceleași, pron. dem., adj. pron. dem. (Care este) tot acela, chiar acela; (care este) tot la fel ca mai înainte. [Gen.-dat. sg.: aceluiași, aceleiași, gen.-dat. pl.: acelorași] – Acela^1 + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

același
ACÉLAȘI, ACÉEAȘI, aceiași, aceleași, pron. dem., adj. pron. dem. (Care este) tot acela, chiar acela; (care este) tot la fel ca mai înainte. [Gen.-dat. sg.: aceluiași, aceleiași, gen.-dat. pl.: acelorași] – Acela^1 + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acera
ACERÁ vb. I v. acira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aceracee
ACERACÉE, aceracee s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, cu flori grupate în inflorescențe și cu fructe disamare, folosite în industria lemnului sau ca plante decorative; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. acéracée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acerateriu
ACERATÉRIU s. m. Mamifer fosil neozoic, strămoș al rinocerului, caracterizat prin absența cornului. [Var.: acerathérium s. m.] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aceratherium
ACERATHÉRIUM s. m. v. acerateriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aceră
ÁCERĂ, acere, s. f. (Reg.) Acvilă, pajură; vultur. – Lat. aquila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acerb
ACÉRB, -Ă, acerbi, -e, adj. Necruțător, înverșunat, aspru; agresiv, caustic, sarcastic. – Din fr. acerbe, lat. acerbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acest
ACÉST, ACEASTĂ, acești, aceste, adj. pron. dem. (antepus) 1. (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află aproape, în spațiu sau timp, de vorbitor) Acest deal. Această casă. 2. (În legătură cu substantive care arată momentul, răstimpul, epoca în care se petrece o acțiune) Care este în curs; curent, prezent (sau dintr-un viitor apropiat). Anul acesta. [Gen.- dat. sg.: acestui, acestei, gen.-dat. pl.: acestor] – Lat. *ecce-istu, ecce-ista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acesta
ACÉSTA, ACEÁSTA, aceștia, acestea, pron. dem., adj. pron. dem. (postpus) 1. Pron. m. și f. postpus: (Indică pe cineva sau ceva relativ apropiat de subiectul vorbitor). Ce e aceasta? ◊ Loc. adv. Pentru aceasta = din această cauză, de aceea. (În) afară de (sau pe lângă) aceasta = în plus. Cu toate acestea = totuși. 2. Adj. dem. (postpus) (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află aproape, în spațiu sau timp, de vorbitor) Dealul acesta. Casa aceasta. [Gen.-dat. sg.: acestuia, acesteia, gen.-dat. pl.: acestora] – Lat. *ecce-istu, ecce-ista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aceste
Aceste = Acestes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acestes
Acestes, rege mitic al Siciliei, născut din zeul apei Crimisus și din troiana Aegesta (sau Segesta). Era considerat întemeietorul orașului Segesta. L-a găzduit pe Aeneas la sosirea lui în Sicilia și l-a ajutat să-și înmormînteze părintele pe muntele Eryx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acetaldehidă
ACETALDEHÍDĂ, acetaldehide, s. f. (Chim.) Aldehidă acetică. – Din fr. acétaldéhyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetamidă
ACETAMÍDĂ, acetamide, s. f. (Chim.) Amidă a acidului acetic. – Din fr. acétamide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetanilidă
ACETANILÍDĂ s. f. Compus cristalin alb (C_8H_9O), derivat din anilină și acid acetic, întrebuințat în special drept calmant sau antipiretic. (cf. engl. acetanilid(e) < nomenclatura științifică internațională) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

acetat
ACETÁT, acetați, s. m. 1. Sare a acidului acetic, folosită în industria chimică și farmaceutică. 2. Ester al acidului acetic, întrebuințat în tehnică în special ca dizolvant. ◊ Acetat de celuloză = acetat folosit la fabricarea unor materiale plastice. Acetat de vinil = acetat care servește la fabricarea unor fibre textile artificiale (a poliacetatului de vinil, a unor copolimeri). – Din fr. acétate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetazolamidă
ACETAZOLAMÍDĂ, acetazolamide, s. f. Medicament cu efecte diuretice, folosit în cazurile de insuficiență cardiacă, de ciroză hepatică etc. – Din fr. acétazolamyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetic
ACÉTIC, -Ă, acetici, -ce, adj. (în sintagmele) Acid acetic = acid organic obținut sintetic sau prin oxidarea alcoolului etilic, care se prezintă ca un lichid incolor, cu miros înțepător și este folosit în industria coloranților, farmaceutică, în alimentație etc. Fermentație acetică = fermentație care transformă alcoolul etilic în acid acetic, folosită la fabricarea oțetului. Aldehidă acetică = lichid incolor cu miros înțepător, folosit la prepararea acidului acetic, a acetatului de etil, în industria chimică de sinteză etc.; acetaldehidă. – Din fr. acétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetifica
ACETIFICÁ, acetífic, vb. I. Tranz. A transforma alcoolul etilic în acid acetic. – După fr. acétifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetificare
ACETIFICÁRE s. f. Acțiunea de a acetifica. – V. acetifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetil
ACETÍL, acetili, s. m. Radical organic monovalent, derivat de la acidul acetic. – Din fr. acétyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilacetic
ACETILACÉTIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid acetilacetic = acid instabil care se descompune în acetonă și bioxid de carbon. – Din fr. acétylacétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilare
ACETILÁRE, acetilări, s. f. Proces chimic de introducere a radicalului acetil în molecula unui compus organic. – Din acetil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilenă
ACETILÉNĂ s. f. Gaz incolor, cu miros de usturoi, otrăvitor în cantități mai mari, având numeroase folosiri în industrie, la iluminat și la sudura oxiacetilenică. – Din fr. acétylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilenic
ACETILÉNIC, -Ă, acetilenici, -ce, adj. Derivat din acetilenă. – Din fr. acétylènique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilsalicilic
ACETILSALICÍLIC adj. (În sintagma) Acid acetilsalicilic = medicament folosit în stările gripale pentru proprietățile sale febrifuge și analgezice; aspirină. – Din fr. acétylsalicylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetilură
ACETILÚRĂ, acetiluri, s. f. Derivat al hidrocarburilor acetilenice. – Din fr. acétylure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetobutirat
ACETOBUTIRÁT, acetobutirați, s. m. (În sintagma) Acetobutirat de celuloză = ester mixt al celulozei, folosit la fabricarea fibrelor de celuloză, a lacurilor, a emailurilor etc. – Din fr. acétobutyrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetofan
ACETOFÁN s. n. Folie transparentă folosită ca suport pentru desenele animate. – Din fr. acétophane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetofenonă
ACETOFENÓNĂ, acetofenone, s. f. Cetonă mixtă cu miros plăcut, solubilă în alcool și în eter, folosită în industria farmaceutică și a parfumurilor. – Din fr. acétophénone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetonă
ACETÓNĂ s. f. Lichid incolor, volatil, inflamabil, folosit ca solvent în industrie. – Din fr. acétone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetonemie
ACETONEMÍE s. f. Prezență anormală a acetonei în sânge, mai ales la bolnavii de diabet. – Din fr. acétonémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acetonurie
ACETONURÍE s. f. Prezență a acetonei în urină, întâlnită în diabet, în stările de inaniție etc. – Din fr. acétonurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achaemenides
Ach(a)emenides, unul dintre însoțitorii lui Odysseus, abandonat de către erou, cînd acesta a părăsit în grabă Insula Ciclopilor. Trăind ascuns, Achaemenides a reușit să scape teafăr pînă cînd, mai tîrziu, a fost salvat de către Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

achates
Achates, unul dintre tovarășii credincioși ai lui Aeneas, care l-a însoțit pe erou în peregrinările lui, spre Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acheloides
Acheloides, denumire dată sirenelor, considerate fiicele lui Achelous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

achelous
Achelous 1. Cel mai mare rîu al Greciei, situat în Aetolia. Izvora din munții Pindului și se vărsa în Marea Ionică. 2. Zeul apei cu același nume. Era fiul lui Oceanus și al lui Tethys și cel mai mare dintre alți trei mii de frați-rîuri. Era de asemenea, considerat părintele sirenelor. Achelous a intrat în ciclul lui Heracles: metamorfozîndu-se în taur, a luptat cu eroul pentru mîna Deianirei, fiica lui Oeneus. A fost însă învins de Heracles, care i-a rupt, în luptă, un corn. După unele versiuni, acest corn a fost transformat mai tîrziu de către naiade în Cornul Abundenței. Tot de figura lui Achelous este legată și existența insulelor Echinade, situate în Marea Ionică. Legenda spune că patru nimfe aduceau sacrificii zeilor pe malul rîului Achelous. Uitînd să-l invoce și pe zeul rîului, acesta, mînios, le-a metamorfozat în insule.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

achenă
ACHÉNĂ, achene, s. f. Tip de fruct indehiscent, a cărui sămânță, acoperită cu un înveliș tare, nu e sudată de acest înveliș. – Din fr. akène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acheron
Acheron 1. Unul dintre fluviile Infernului, cu ape tulburi și noroioase. Peste el, Charon trecea în luntrea lui, de cealaltă parte, sufletele morților, care ajungeau astfel în împărăția subpămînteană. 2. Nume purtat de mai multe ape curgătoare din Grecia și din Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acheuleean
ACHEULEEÁN, -Ă, acheuleeni, -e, adj., s. n. (Care face parte din) ultimul subetaj al paleoliticului inferior. [Pr.: a-șö-] – Din fr. acheeuléen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiesa
ACHIESÁ, achiesez, vb. I. Intranz. (Livr.) A accepta condițiile dintr-o acțiune juridică. ♦ A renunța la atacarea unei hotărâri judecătorești. [Pr.: -chi-e-] – Din fr. acquiescer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiesare
ACHIESÁRE, achiesări, s. f. (Livr.) 1. Recunoașterea de către un acuzat a pretențiilor dintr-o acțiune de justiție. 2. Renunțare la atacarea unei hotărâri a justiției. [Pr: -chi-e-] – V. achiesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achilie
ACHILÍE, achilii, s. f. Absență sau diminuare a secrețiilor digestive sau a unora dintre componentele lor (acidul clorhidric, pepsina etc.), întâlnită în cancerul gastric și în anemia pernicioasă. – Din fr. achylie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achilles
Achilles (sau Achilleus), celebru erou grec (cunoscut din Iliada), care a participat la războiul troian. Era fiul zeiței Thetis și al muritorului Peleus. Atunci cînd s-a născut, Achilles a fost cufundat în întregime de către mama sa în apele Styxului, pentru a deveni invulnerabil. I-a rămas afară doar călcîiul de care-l ținea Thetis. Copil fiind, el a fost încredințat centaurului Chiron, care l-a crescut pe muntele Pelion. Ulterior pentru a-l împiedica să participe la războiul troian – unde știa că-și va găsi moartea, așa cum îi prorocise Calchas, și încercînd să zădărnicească împlinirea destinului – Thetis și-a trimis fiul la curtea lui Lycomedes, regele dolopilor, care l-a ținut ascuns, deghizat în veșminte femeiești, printre fiicele lui. Una dintre ele, Deidamia, i-a născut lui Achilles un fiu, pe Neoptolemus (sau Pyrrhus). Între timp însă grecii pregăteau războiul împotriva Troiei. La chemarea lui Odysseus, Achilles se alătură armatelor grecești, în fruntea mirmidonilor. La despărțire, o dată cu plecarea flotei din Aulis, Thetis îi dăruiește lui Achilles armele divine făurite de Hephaestus și caii lui Poseidon. În luptele care se desfășoară sub zidurile cetății, vitejia, curajul și îndrăzneala lui Achilles devin legendare. Așa se scurg nouă ani. Într-al zecelea, certîndu-se cu Agamemnon din pricina unei sclave – Briseis, care-i fusese luată de către cel dintîi – Achilles refuză să mai lupte și se retrage în cortul său. În absența lui, grecii suferă o serie de înfrîngeri. La toate rugămințile lor și la insistențele lui Agamemnon, Achilles rămîne neînduplecat. Numai moartea bunului său prieten Patroclus îl determină să reintre în luptă. Săvîrșește cu acest prilej adevărate minuni de vitejie și, ocrotit de scutul făurit de Hephaestus, seamănă groaza printre dușmani. Achilles îl ucide alături de mulți alții și pe Hector, cel mai viteaz dintre fiii lui Priamus, și-i tîrăște cadavrul, legat de carul său, prin pulbere în jurul cetății. Cu greu obține îndureratul Priamus trupul lipsit de viață al fiului său. Printre multele victime ale lui Achilles se numără Penthesilea, regina amazoanelor, care venise în ajutorul troienilor, apoi Memnon, fiul Aurorei. În cele din urmă însă eroul moare și el, ucis la rîndul lui de o săgeată otrăvită, cu care Paris, fratele lui Hector, l-a ochit, ajutat de Apollo, în călcîiul rămas vulnerabil. Aiax și Odysseus au reușit să-i aducă trupul în tabăra grecilor, care l-au înmormîntat cu mare cinste pe malul mării.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

achillides
Achillides, denumire purtată de Pyrrhus, fiul lui Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

achinezie
ACHINEZÍE s. f. Imposibilitate de a executa mișcări; imobilitate și rigiditate a mușchilor, fără ca bolnavul să fie paralizat. – Din fr. akinésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achingiu
ACHINGÍU, achingii, s. m. (În Evul Mediu, în Imperiul Otoman) Călăreț turc care trăia din prada de război. [Var.: echingíu] – Din tc. akincı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achita
ACHITÁ, achit, vb. I. 1. Tranz. A declara printr-o hotărâre judecătorească că persoana trimisă în judecată penală este nevinovată. 2. Tranz. și refl. A(-și) plăti, a(-și) îndeplini o obligație materială sau morală. ◊ Expr. (Refl.) A se achita de ceva = a duce la bun sfârșit o obligație. 3. Tranz. (Arg.) A omorî, a ucide. – Din fr. acquitter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achitare
ACHITÁRE, achitări, s. f. Acțiunea de a (se) achita și rezultatul ei. – V. achita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achitat
ACHITÁT, -Ă, achitați, -te, adj. 1. Care a fost declarat nevinovat prin hotărâre judecătorească. 2. Plătit. – V. achita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiu
ACHÍU^1, achii, s. m. (Bot.; înv.) Țelină^1. – Cf. lat. apium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiu
ACHÍU^2, achiuri, s.n. (Înv.) 1. Bilă de încercare la jocul de biliard, care urmează să stabilească persoana care începe partida. 2. Tac^2. – Din fr. acquit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achizitiv
ACHIZITÍV, -Ă, achizitivi, -e, adj. Referitor la o achiziție. – Din fr. acquisitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achizitor
ACHIZITÓR, -OÁRE, achizitori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu procurarea de produse sau de materiale. – Achizi[ție] + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziţie
ACHIZÍȚIE, achiziții, s. f. 1. Formă de comerț care constă în procurarea de produse (agroalimentare) sau de materiale (pe calea unor contracte speciale); achiziționare. 2. Procurare de obiecte rare. ◊ Expr. A face o achițizie = a procura, în condiții avantajoase, ceva de preț, un lucru rar. ♦ (Concr.) Bun obținut prin achiziție (1). – Din fr. acquisition, lat. acquisitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziție
ACHIZÍȚIE, achiziții, s. f. 1. Formă de comerț care constă în procurarea de produse (agroalimentare) sau de materiale (pe calea unor contracte speciale); achiziționare. 2. Procurare de obiecte rare. ◊ Expr. A face o achițizie = a procura, în condiții avantajoase, ceva de preț, un lucru rar. ♦ (Concr.) Bun obținut prin achiziție (1). – Din fr. acquisition, lat. acquisitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziţiona
ACHIZIȚIONÁ, achiziționez, vb. I. Tranz. A procura produse (agroalimentare) sau materiale. ♦ A procura obiecte rare. [Pr.: -ți-o-] – Achiziție + suf. -ona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziționa
ACHIZIȚIONÁ, achiziționez, vb. I. Tranz. A procura produse (agroalimentare) sau materiale. ♦ A procura obiecte rare. [Pr.: -ți-o-] – Achiziție + suf. -ona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziţionare
ACHIZIȚIONÁRE, achiziționări, s. f. Acțiunea de a achiziționa și rezultatul ei; achiziție (1). [Pr.: -ți-o-] – V. achiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

achiziționare
ACHIZIȚIONÁRE, achiziționări, s. f. Acțiunea de a achiziționa și rezultatul ei; achiziție (1). [Pr.: -ți-o-] – V. achiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aci
ACÍ adv. v. aici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acia
ACÍA adv. v. aici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acianopsie
ACIANOPSÍE s. f. Defect de vedere care constă în incapacitatea de a distinge culoarea albastră. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. acyanopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciclic
ACÍCLIC, -Ă, aciclici, -ce, adj. 1. (Despre flori) Ale cărei organe sunt așezate în spirală. 2. (Despre substanțe chimice) Care nu conține atomi legați în ciclu în molecula sa. – Din fr. acyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acicul
ACÍCUL, aciculi, s. m. 1. Spin mic, subțire și drept care se găsește la unele plante. 2. Fir de păr de forma unui ghimpe la unele specii de viermi. – Din fr. acicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acicular
ACICULÁR, -Ă, aciculari, -e, adj. în formă de ac. – Din fr. aciculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acid
ACÍD, -Ă, acizi, -de, s. m., adj. 1. S. m. Substanță chimică cu gust acru și miros înțepător, care înroșește hârtia albastră de turnesol și care, în combinație cu o bază, formează o sare. 2. Adj. (Adesea fig.) Care are proprietățile unui acid (1), cu gust acru, înțepător. – Din fr. acide, lat. acidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidalia
Acidalia, denumire dată Aphroditei după o fîntînă cu același nume, situată în Boeotia și care-i era consacrată.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acidamină
ACIDAMÍNĂ, acidamine, s. f. Produs obținut prin transformarea treptată a albuminoidelor alimentare. – Din fr. acidamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidifica
ACIDIFICÁ, acidífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în acid. – După fr. acidifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidificare
ACIDIFICÁRE, acidificări, s. f. Acțiunea de a (se) acidifica. – V. acidifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidificat
ACIDIFICÁT, -Ă, acidificați, -te, adj. Transformat în acid. – V. acidifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidimetrie
ACIDIMETRÍE, acidimetrii, s. f. Metodă volumetrică de determinare a concentrației unui acid prin neutralizare cu o bază. – Din fr. acidimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidimetru
ACIDIMÉTRU, acidimetre, s. n. Aparat pentru măsurarea concentrației de ioni de hidrogen a unei soluții. – Din fr. acidimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciditate
ACIDITÁTE s. f. Grad de concentrație de ioni de hidrogen sau cantitatea totală de acid dintr-o soluție. ♦ Proprietatea de a fi acid. ◊ Aciditate gastrică = gradul de aciditate a sucului gastric, conferit de prezența acidului clorhidric, clorului, pepsinei și acidului lactic. – Din fr. acidité, lat. aciditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidofil
ACIDOFÍL, -Ă, acidofili, -e, adj. (În sintagmele) Plante acidofile = plante care se pot dezvolta pe soluri cu aciditate mare. Lapte acidofil = produs lactat dietetic de culoare albă-gălbuie, preparat din lapte de vacă sterilizat, cu un anumit conținut de bacterii și fermentat. – Din fr. acidophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidorezistenţă
ACIDOREZISTÉNȚĂ s. f. Proprietate a unor bacterii colorate cu anilină de a rezista la acțiunea decolorantă a acizilor. – Acid + rezistență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidorezistență
ACIDOREZISTÉNȚĂ s. f. Proprietate a unor bacterii colorate cu anilină de a rezista la acțiunea decolorantă a acizilor. – Acid + rezistență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidoză
ACIDÓZĂ s. f. Creștere a acidității și reducere a rezervei alcaline din sânge, din cauza unor tulburări funcționale în organism. – Din fr. acidose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidula
ACIDULÁ, acidulez, vb. I. Tranz. A adăuga o cantitate de acid; a da unei soluții proprietățile unui acid; a acri ușor. – Din fr. aciduler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidulare
ACIDULÁRE, acidulări, s. f. Acțiunea de a acidula. – V. acidula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acidulat
ACIDULÁT, -Ă, acidulați, -te, adj. Amestecat cu un acid; ușor acrit. – V. acidula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acil
ACÍL, acili, s. m. Radical monovalent al unui acid organic. – Din fr. acil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acila
ACILÁ, acilez, vb. I. Tranz. A introduce, pe cale chimică, un radical acil în molecula unui compus organic în scopul obținerii de cetone, esteri și amide. – Din fr. aciler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acilea
ACÍLEA adv. v. aici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acin
ACÍN, acine, s. n. Mică dilatație, în formă de boabă de strugure, a capătului terminal al unei glande sau al unei bronhiole. – Din fr. acinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acinos
ACINÓS, -OÁSĂ, acinoși, -oase, adj. Care prezintă acine; care are forma unor boabe de strugure. – Din fr. acineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acioaie
ACIOÁIE s. f. (Pop.) Nume dat unor metale sau aliaje; obiect făcut dintr-un astfel de metal sau aliaj. [Pr.: -ci-oa-] – Cf. it. acciaio „oțel”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acioală
ACIOÁLĂ, acioale, s. f. (Rar) Adăpost, locuință, casă. – Din aciola (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciola
ACIOLÁ, aciolez, vb. I. Refl. (Rar) A se aciua. – Cf. aciua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acipensericultură
ACIPENSERICULTÚRĂ s. f. Ramură a pisciculturii care se ocupă cu cultura sturionilor. – Acipenserid + cultură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acipenserid
ACIPENSERÍD, acipenserizi, s. m. (Zool.) Sturion. – Cf. lat. acipenser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acira
ACIRÁ, acir, vb. I. Intranz. (Reg.) 1. A avea nădejde la..., a aștepta să..., a tinde spre... 2. A fi în așteptare; a pândi. [Var: acerá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acis
Acis, tînăr păstor din Sicilia, fiul lui Faunus și al nimfei Symaethis. Iubit de Galatea, Acis trezește gelozia ciclopului Polyphemus, care-l ucide, strivindu-l sub o stîncă. Nefericitul tînăr e metamorfozat de Galatea într-un rîu ce-i poartă numele și care izvorăște din muntele Aetna.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aciua
ACIUÁ, aciuez, vb. I. Refl. (Pop.) A-și găsi refugiu, a se stabili (vremelnic), a se pune la adăpost undeva sau pe lângă cineva; a se pripăși, a se oploși, a se aciola, a se agesti. ♦ Tranz. A da adăpost. [Pr.: -ciu-a. – Var.: aciuiá vb. I, aciuí vb. IV] – Lat. *accubiliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciuare
ACIUÁRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) aciua și rezultatul ei. [Pr.: -ciu-a-] – V. aciua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciuaş
ACIUÁȘ, aciuașe, s. n. (Rar) Adăpost, refugiu. [Pr.: -cíu-aș] – Aciua + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciuaș
ACIUÁȘ, aciuașe, s. n. (Rar) Adăpost, refugiu. [Pr.: -cíu-aș] – Aciua + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciuat
ACIUÁT, -Ắ, aciuați, -te adj. (Pop.) Pripășit. [Pr.: -ciu-at] – V. aciua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciui
ACIUÍ vb. IV v. aciua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aciuia
ACIUIÁ vb. I v. aciua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclama
ACLAMÁ, aclám, vb. I. Tranz. A saluta, a aproba, a-și manifesta entuziasmul prin aclamații; a ovaționa. – Din fr. acclamer, lat. acclamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclamare
ACLAMÁRE, aclamări, s. f. Acțiunea de a aclama și rezultatul ei; aclamație, ovație. – V. aclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclamaţie
ACLAMÁȚIE, aclamații, s. f. (Mai ales la pl.) Urale, aplauze prin care o mulțime își manifestă entuziasmul sau aprobarea pentru cineva sau ceva; ovație, aclamare. – Din fr. acclamation, lat. acclamatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclamație
ACLAMÁȚIE, aclamații, s. f. (Mai ales la pl.) Urale, aplauze prin care o mulțime își manifestă entuziasmul sau aprobarea pentru cineva sau ceva; ovație, aclamare. – Din fr. acclamation, lat. acclamatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclimata
ACLIMATÁ, aclimatez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) aclimatiza. – Din fr. acclimater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclimatare
ACLIMATÁRE s. f. (Înv.) Aclimatizare. – V. aclimata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclimatiza
ACLIMATIZÁ, aclimatizez, vb. I. Tranz. și refl. (Despre animale sau plante) A (se) adapta, a (se) acomoda la un nou climat. ♦ Refl. Fig. (Despre oameni) A se deprinde, a se obișnui cu noi condiții de viață; a (se) aclimata. – Din germ. akklimatisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclimatizare
ACLIMATIZÁRE, aclimatizări, s. f. Acțiunea de a (se) aclimatiza și rezultatul ei; aclimatare. – V. aclimatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclimatizat
ACLIMATIZÁT, -Ă, aclimatizați, -te, adj. Care este adaptat la un mediu nou. – V. aclimatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aclinic
ACLÍNIC, -Ă, aclinici, -ce, adj. (Despre o regiune) Lipsit de câmp magnetic. – Din fr. aclinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acmonides
Acmonides, unul dintre ciclopii făurari care lucrau în fierăria lui Hephaestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acnee
ACNÉE s. f. Boală de piele caracterizată prin apariția, mai ales pe față, a unor coșuri, puncte negre etc., care adesea supurează. ◊ Acnee juvenilă = acnee frecventă mai ales la pubertate. – Din fr. acné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acneiform
ACNEIFÓRM, -Ă, acneiformi, -e, adj. (Med.) Care are aspect de acnee; ca o acnee. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. acnéiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoace
ACOÁCE adv. (Reg.) Încoace. – Lat. eccum-*hacce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoetes
Acoetes, unul dintre pirații tirenieni care l-au răpit pe Dionysus, vrînd să-l vîndă ca sclav. Luîndu-i apărarea, Acoetes a fost cruțat de către zeu, spre deosebire de tovarășii lui, care au fost metamorfozați ulterior de Dionysus în rechini (v. și Dionysus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acoladă
ACOLÁDĂ, acolade, s. f. 1. Semn grafic în formă de arc, orizontal sau vertical, prin care se arată că mai multe cuvinte, formule, portative muzicale etc. sunt legate între ele. 2. Ceremonial medieval de învestire a unui cavaler, constând dintr-o îmbrățișare și o atingere cu latul spadei. – Din fr. accolade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acolea
ACÓLEA adv. (Pop.) Pe aici, prin apropiere, nu departe de aici. [Acc. și: acoleá] – Cf. acolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acolie
ACOLÍE s. f. Absență sau diminuare notabilă a secreției biliare. – Din fr. acholie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acolisi
ACOLISÍ, acolisesc, vb. IV Refl. (Înv.) 1. A se lega, a se agăța de cineva, a se ține de capul cuiva cu dușmănie. 2. A nu lăsa din stăpânire ceea ce a cucerit odată. – Din ngr. ekóllissa (aor. lui kollô „a (se) lipi”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acolit
ACOLÍT, -Ă, acoliți, -te, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care urmează, care ajută pe cineva (într-o acțiune, într-un domeniu de activitate); persoană care urmează îndeaproape ideile cuiva. ♦ Părtaș, complice la o uneltire (criminală). 2. S. m. Slujitor de rang inferior din clerul catolic, având atribuții legate de cult. – Din fr. acolyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acolo
ACÓLO adv. În acel loc (relativ) îndepărtat (de cel care vorbește); în alt loc. ◊ (Precedat de diferite prepoziții, cu sensul determinat de acestea) Pe acolo = cam în locul acela. De (sau dintr-)acolo = din partea aceea, din locul acela. Într-acolo = spre acel loc, spre direcția aceea. De (pe) acolo = cam din acel loc. Până acolo... = până la situația..., la împrejurarea (care depășește limita îngăduită)... ◊ Expr. (Reg.) (Pân')pe-acolo = peste măsură, din cale-afară (de greu, mare, frumos etc). Ce ai acolo ? = ce ai la tine (sau în mână etc)? Ce faci acolo ? = cu ce te ocupi (chiar în momentul de față)? Fugi de-acolo ! = da de unde ! nici gând ! imposibil ! Ce am eu de-acolo ? = ce mă privește, ce avantaj am din asta ? [Acc. și: acoló] – Lat. eccum-[i]lloc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acomercial
ACOMERCIÁL, -Ă, acomerciali, -e, adj. (Despre atitudini, manifestări) Care este lipsit de spirit comercial. [Pr: -ci-al] – A^5- + comercial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acomoda
ACOMODÁ, acomodez, vb. I. Refl. A se deprinde cu noi condiții de viață, de muncă etc; a se obișnui, a se adapta (2). ♦ A se împăca, a se învoi. – Din fr. accommoder, lat. accommodare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acomodabil
ACOMODÁBIL, -Ă, acomodabili, -e, adj. Care se acomodează cu ușurință, cu care te poți deprinde ușor – Din fr. accommodable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acomodare
ACOMODÁRE, acomodări, s. f. Acțiunea de a se acomoda. ◊ Acomodarea cristalinului (sau acomodare vizuală) = modificarea curburii cristalinului, care permite ochiului să vadă clar obiectele aflate la diferite distanțe de el. – V. acomoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acompania
ACOMPANIÁ, acompaniez, vb. I. Tranz. 1. A susține o melodie printr-un acompaniament muzical (vocal sau instrumental); a ține isonul. 2. A întovărăși, a însoți pe cineva. [Pr: -ni-a] – Din fr. accompagner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acompaniament
ACOMPANIAMÉNT, acompaniamente, s. n. 1. Însoțire a unei melodii cu altă melodie potrivită. 2. Parte muzicală, instrumentală sau orchestrală, care însoțește și susține un solist sau un ansamblu coral. [Pr: -ni-a-] – Din fr. accompagnement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acompaniator
ACOMPANIATÓR, -OÁRE, acompaniatori, -oare, s. m. și f. Persoană care acompaniază (1) pe cineva. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. accompagnateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acondroplazie
ACONDROPLAZÍE s. f. Boală congenitală caracterizată prin oprirea creșterii oaselor membrelor inferioare. – Din fr. achondroplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aconit
ACONÍT, aconiți, s. m. (Bot.) Omag. – Din fr. aconit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aconitină
ACONITÍNĂ, aconitine, s. f. Substanță alcaloidă extrasă din omag care provoacă inhibiția centrilor nervoși ai aparatului respirator, circulator și vasomotor. – Din fr. aconitine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acont
ACÓNT, aconturi, s. n. Parte dintr-o sumă de bani plătită sau încasată înainte, la o cumpărare sau la încheierea unei tranzacții, ca garanție; avans, acontare, arvună; p. ext. parte din salariu. [Var.: acónto s. n.] – Din it. acconto, fr. acompte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aconta
ACONTÁ, acontez, vb. I. Tranz. A plăti un acont; a arvuni. – Din acont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acontare
ACONTÁRE, acontări, s. f. Acțiunea de a aconta și rezultatul ei; acont. – V. aconta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acontius
Acontius, tînăr din insula Ceos care, sosind la Delos la sărbătorile date în cinstea zeiței Artemis, s-a îndrăgostit de Cydippe, fiica unui nobil atenian. Pentru a cîștiga dragostea tinerei, pe care a urmărit-o pînă în templul lui Artemis, Acontius a recurs la un șiretlic: el i-a aruncat fetei un măr pe care stătea scris: „Jur pe templul lui Artemis să mă căsătoresc cu Acontius”. Citind cu glas tare ceea ce era scris pe măr, Cydippe a rostit în fața altarului zeiței cuvintele care constituiau de fapt un jurămînt. Reîntorcîndu-se la Athenae, unde tatăl ei dorea s-o mărite cu alt bărbat, Cydippe a căzut bolnavă: era la mijloc mîna zeiței, care o pedepsea în felul acesta pentru sperjur. În cele din urmă, consultînd oracolul, tatăl fetei a aflat de jurămîntul făcut de fiica lui și a consimțit să-i dea lui Acontius mîna Cydippei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aconto
ACONTO s. n. v. acont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aconţiu
Aconțiu = Acontius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aconțiu
Aconțiu = Acontius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acoperământ
ACOPERĂMẤNT, acoperăminte, s. n. Ceea ce servește la acoperit; (spec.) acoperiș. [Var: acoperemấnt s. n.] – Acoperi + suf. -ământ (după coperământ).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperemânt
ACOPEREMẤNT s. n. v. acoperământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperi
ACOPERÍ, acópăr, vb. IV. 1. Tranz. A pune ceva peste un obiect sau peste o ființă cu scopul de a le ascunde sau de a le proteja. ◊ Expr. (Refl.) A se acoperi de glorie = a săvârși fapte mari de arme, a fi foarte viteaz. 2. Tranz. A pune peste un obiect deschis ceva care să-l închidă, să-l astupe. ♦ A pune acoperiș unei clădiri. 3. Tranz. A aplica un strat de material pe suprafața unui obiect pentru a-l proteja, a-l face mai rezistent la uzură etc. 4. Tranz. (Mil.) A apăra, a proteja. A acoperi retragerea trupelor. ♦ Refl. A se pune la adăpost prin măsuri și acte justificative. 5. Tranz. A ascunde, a tăinui. 6. Tranz. A depăși în intensitate un zgomot, o melodie etc.; a înăbuși. 7. Refl. și tranz. A corespunde perfect, a satisface. ◊ Expr. (Tranz.) A acoperi cheltuielile = a se achita de datoriile făcute. 8. Tranz. (Sport; franțuzism) A străbate o distanță. ◊ Expr. A acoperi terenul = a fi permanent prezent pe terenul de joc. [Prez. ind. pers. 3: acóperă, conj. pers. 3: acópere] – Lat. acco(o)perire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperire
ACOPERÍRE, acoperiri, s. f. Acțiunea de a (se) acoperi și rezultatul ei. 1. Punere, așezare a unui obiect deasupra altuia pentru a-l înveli, a-l ascunde, a-l apăra etc. 2. Operație de aplicare a unui strat protector pe un obiect prin depunere, pulverizare, placare etc. 3. (Mil.) Accident de teren, pădure sau localitate care împiedică observarea inamicului. ♦ Măsură specială de protecție care asigură anumite acțiuni (de concentrare sau manevră) ale trupelor. ◊ Expr. A avea acoperire = a fi acoperit pentru o acțiune săvârșită conform unor indicații precise. 4. (Fin.) Posibilitatea de a face față unei obligații, unei plăți, unei cheltuieli, de a lichida un deficit etc. Acoperirea acestei sume se face eșalonat. ♦ (Concr.) Fond care asigură această posibilitate. ◊ Acoperire în aur = stoc de aur și de alte active pe baza cărora băncile de emisiune asigură convertibilitatea bancnotelor. – V. acoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperiş
ACOPERÍȘ, acoperișuri, s. n. Partea de deasupra care acoperă și protejează o clădire de intemperii; acoperământ. – Acoperi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperiș
ACOPERÍȘ, acoperișuri, s. n. Partea de deasupra care acoperă și protejează o clădire de intemperii; acoperământ. – Acoperi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperit
ACOPERÍT, -Ă, acoperiți, -te, adj. Care are acoperiș, care are capac etc. ♦ Tăinuit, ascuns. ♦ (Despre cer) Înnorat. – V. acoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperitoare
ACOPERITOÁRE, acoperitori, s. f. 2. Obiect cu care se acoperă ceva sau cineva. – Acoperi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acoperitor
ACOPERITÓR, -OÁRE, acoperitori, -oare, adj. 1. Care acoperă; care garantează. – Acoperi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acord
ACÓRD, acorduri, s. n. 1. Înțelegere, învoială, convenție etc. între două sau mai multe părți în vederea încheierii, modificării sau desființării unui act juridic. ◊ Acord-cadru = înțelegere între parteneri sociali, care servește ca model înțelegerilor ulterioare mai detaliate. ♦ Concordanță, potrivire (în păreri, atitudini etc.). ♦ Aprobare, acceptare. ◊ Expr. A fi de acord să... = a se învoi (la ceva); a aproba. A fi de acord (cu cineva) = a avea aceeași părere (cu cineva). De acord! = bine! ne-am înțeles! (Pleonastic) De comun acord = în perfectă înțelegere. 2. (În sintagmele) Plată (sau salariu) în acord = (sistem de remunerare a muncii normate) în raport cu rezultatele obținute. Acord progresiv = plata muncii în proporție crescândă, în raport cu depășirea normei. Muncă în acord = muncă normată retribuită în raport cu îndeplinirea normei. ♦ (Concr.) Sumă dată sau primită ca plată pentru munca prestată în acord. 3. (Gram.) Concordanță (în persoană, număr, gen sau caz) a formei cuvintelor între care există raporturi sintactice. 4. (Fiz.) Egalitate a frecvențelor de oscilație a două sau mai multe aparate, sisteme fizice etc.; sintonie. 5. (Muz.) Sonoritate rezultată din reunirea a cel puțin trei sunete, formând o armonie. – Din fr. accord, it. accordo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acorda
ACORDÁ, (1, 2) acórd, (3) acordez, vb. I. Tranz. 1. A da (cu îngăduință, cu grijă, cu atenție, cu bunăvoință); a oferi; a atribui. 2. A stabili acordul gramatical. 3. A regla frecvența unui aparat, a unui sistem fizic etc., astfel încât să fie egală cu frecvența altui aparat, sistem fizic etc. ♦ A aduce sunetele unui instrument muzical la înălțimea corectă. – Din fr. accorder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordaj
ACORDÁJ, acordaje, s. n. Acordare a unui instrument muzical. – Din fr. accordage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordant
ACORDÁNT, -Ă, acordanți, -te, s. m. și f. (Rar) Persoană care execută lucrări în acord. – Din germ. Akkordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordare
ACORDÁRE, acordări, s. f. Acțiunea de a acorda. ♦ Punere a coardelor unui instrument muzical în situația de a reda corect tonalitatea specifică a instrumentului. – V. acorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordat
ACORDÁT, -Ă, acordați, -te, adj. 1. (Despre unele părți ale propoziției) Pus în același caz, număr, gen sau persoană ca și cuvântul de care este legat printr-un raport de determinare. 2. (Despre instrumente muzicale) Care are tonurile în consonanță. 3. Dat, atribuit; îngăduit, asigurat. – V. acorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordeon
ACORDEÓN, acordeoane, s. n. Instrument muzical portabil cu burduf, claviatură și butoane, ale cărui sunete se produc prin vibrația unor ancii metalice. [Pr.: -de-on] – Din fr. accordéon, germ. Akkordeon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordeonist
ACORDEONÍST, -Ă, acordeoniști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la acordeon. [Pr.: -de-o-] – Din fr. accordéoniste, germ. Akkordeonist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordic
ACÓRDIC, -Ă, acordici, -ce, adj. 1. (Despre sunete muzicale) Care intră în componența acordului. – Acord + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordică
ACÓRDICĂ s. f. 2. Disciplină care studiază diferitele acorduri muzicale. – Acord + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordor
ACORDÓR^1, acordoare, s. n. Unealtă care servește la acordarea unor instrumente muzicale, în special a pianului. – Din fr. accordoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acordor
ACORDÓR^2, acordori, s. m. Persoană care se ocupă cu acordarea și repararea unor instrumente muzicale. – Din fr. accordeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acorie
ACORÍE s. f. Anomalie congenitală care constă în absența pupilei. – Din fr. acorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acosta
ACOSTÁ, acostez, vb. I. 1. Intranz. A apropia o navă de o altă navă, de țărm, de chei etc. 2. Tranz. Fig. A opri pe cineva din drum și a i se adresa (în mod supărător); a agăța. – Din fr. accoster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acostament
ACOSTAMÉNT, acostamente, s. n. Fâșie laterală din platforma unei șosele, de obicei nepavată, situată la marginea părții carosabile. – După fr. accotement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acostare
ACOSTÁRE, acostări, s. f. Acțiunea de a acosta și rezultatul ei. – V. acosta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acotiledon
ACOTILEDÓN, -Ă, acotiledoni, -e, adj. (Înv.) Acotiledonat. – Din fr. acotylédone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acotiledonat
ACOTILEDONÁT, -Ă, acotiledonați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Fără cotiledoane; acotiledon. 2. S. f. (La pl.) Clasă de vegetale care se înmulțește prin spori; (și la sg.) plantă care face parte din această clasă. – Din fr. acotylédoné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acquatofana
ÁCQUA TOFÁNA s. f. Otravă celebră în Italia în sec. XVI-XVII. [Pr.: acua-] – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acquatofana
ÁCQUA TOFÁNA s. f. Otravă celebră în Italia în sec. XVI-XVII. [Pr.: acŭa -] – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acquis
ACQUIS s. n. (În sintagma) Acquis comunitar = ansamblu de măsuri convenite între Uniunea Europeană și fiecare țară candidată la aderare, care are ca scop stabilirea unei consultanțe speciale pentru ca acestea să adopte, cu costuri minime, corpusul de reguli și legi după care se administrează Uniunea Europeană. [Pr.: akí] – Din fr. acquis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acquiscomunitar
ACQUIS COMUNITAR s. n. Ansamblul de drepturi și obligații asumate de statele membre ale Uniunii Europene, normele juridice ce reglementează activitatea Comunităților Europene și a instituțiilor UE, acțiunile și politicile comunitare. Termenul acquis provine din limba franceză și înseamnă „ceea ce s-a dobândit”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

acraniat
ACRANIÁT, acraniate, s. n. (La pl.) Subîncrengătură de animale primitive lipsite de craniu; (și la sg.) animal care face parte din această subîncrengătură. [Pr.: -ni-at] – Din fr. acraniate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acreală
ACREÁLĂ, acreli, s. f. 1. Proprietatea de a fi acru; gust acru, înțepător; acrime. 2. (Concr.) Mâncare, băutură cu gust acru. 3. Fig. Stare de spirit sau atitudine ursuză, supărăcioasă. – Acri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acredita
ACREDITÁ, acreditez, vb. I. Tranz. 1. A numi un reprezentant diplomatic permanent (ambasador, ministru plenipotențiar) într-o țară străină. ♦ A împuternici o persoană într-o anumită calitate. 2. (Fin.) A crea, a deschide, a pune la dispoziția cuiva un acreditiv. 3. (Rar) A face ca ceva să apară, să devină credibil. – Din fr. accréditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acreditant
ACREDITÁNT, -Ă, acreditanți, -te, adj. (Rar) Care acreditează. – Acredita + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acreditare
ACREDITÁRE, acreditări, s. f. Acțiunea de a acredita. ◊ Scrisori de acreditare = documente prin care se atestă împuternicirea unui reprezentant diplomatic. – V. acredita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acreditat
ACREDITÁT, -Ă, acreditați, -te, adj. (Adesea substantivat) Împuternicit ca reprezentant diplomatic al unui stat pe lângă guvernul unui stat străin. – V. acredita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acreditiv
ACREDITÍV, acreditive, s. n. 1. Modalitate de decontare prin care o bancă își asumă responsabilitatea de a plăti, din ordinul cumpărătorului, în favoarea vânzătorului de mărfuri sau servicii, o anumită sumă, cu condiția ca vânzătorul să prezinte documentele prevăzute, care atestă livrarea mărfurilor sau prestarea serviciilor promise. 2. Document financiar de decontare prin intermediul băncii sau al unei case de economii. – Din fr. accréditif, germ. Akkreditiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrescământ
ACRESCĂMẤNT, acrescăminte, s. n. Creștere a dreptului unei persoane la o succesiune, ca urmare a înlăturării de la această succesiune a altor persoane ori a renunțării lor la drepturile izvorâte din lege ori din testament. – După fr. accroissement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrescent
ACRESCÉNT, -Ă, acrescenți, -te, adj. (Despre părțile unei plante) Care crește și după fecundare. – Din fr. accrescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acri
ACRÍ, acresc, vb. IV Tranz. și refl. 1. A face să devină sau a deveni (mai) acru; a (se) înăcri. ♦ Refl. A se mura (1). ♦ Refl. (Despre alimente) A se altera, a se strica. 2. Fig. A face să devină sau a deveni ursuz, supărăcios, urâcios. ◊ Expr. (Refl.) A i se acri (cuiva) cu (sau de) ceva (sau de cineva) = a se plictisi, a se sătura de ceva (sau de cineva). – Din acru^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acribie
ACRIBÍE s. f. (Livr.) Exactitate, corectitudine în cercetarea științifică; p. gener. seriozitate, conștiinciozitate – Din fr. acribie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acribologie
ACRIBOLOGÍE s. f. Precizie în folosirea cuvintelor; corectitudine în respectarea proprietății termenilor; alegere riguroasă a cuvintelor. ♦ Studiul preciziei maxime în cercetarea științifică. – Din fr. acribologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acridină
ACRIDÍNĂ, acridine, s. f. Combinație organică, incoloră, care se găsește în gudroanele cărbunilor de pământ și care este folosită la prepararea unor coloranți în industria farmaceutică etc. – Din fr. acridine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrilat
ACRILÁT, acrilați, s.m. Material plastic sintetic folosit în stomatologie pentru confecționarea protezelor, a diverselor aparate și suporturi dentare etc. – Din fr. acrylate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrilic
ACRÍLIC, -Ă, acrilici, -ce, adj. 1. (Chim.; în sintagma) Acid acrilic = lichid nesaturat, incolor cu miros înțepător, solubil în apă, obținut prin oxidarea acroleinei și folosit la fabricarea unor materiale sintetice. 2. (Despre produse industriale) Care este obținut cu ajutorul derivaților acidului acrilic (1). Fibră acrilică. – Din fr. acrylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrime
ACRÍME s. f. (Rar) 1. Acreală. ♦ Gust acru. 2. Fig. Răutate, dușmănie; supărare, amărăciune. – Acru^2 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrimonie
ACRIMONÍE s. f. (Livr.) Atitudine plină de ironie usturătoare; sarcasm. – Din fr. acrimonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrimonios
ACRIMONIÓS, -OÁSĂ, acrimonioși, -oase, adj. (Livr.) Care denotă acrimonie, plin de ironie; sarcastic. Limbaj acrimonios. [Pr.: -ni-os] – Din fr. acrimonieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrinie
ACRINÍE s. f. Lipsă de secreție sau de excreție a unei glande. – Din fr. acrinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrire
ACRÍRE, acriri, s. f. Acțiunea de a (se) acri. ◊ Acrirea vinului = boală a vinului, provocată de bacterii acetice, care oțetesc vinul. – V. acri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrisiu
Acrisiu = Acrisius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acrisius
Acrisius, rege al Argosului și fiu al lui Abas. De teama unui oracol care-i prezisese că va fi ucis de către unul dintre urmașii săi, Acrisius și-a zăvorît unica fiică, pe Danaë, într-un turn înalt. Îndrăgostindu-se de frumusețea tinerei fete, Zeus reușește totuși să pătrundă pînă la ea transformîndu-se în ploaie de aur. Din unirea lor se naște un băiat, Perseus. Pentru a zădărnici prezicerea oracolului, Acrisius o închide pe Danaë împreună cu Perseus într-un cufăr și le dă drumul pe mare. Salvați de la înec, după ani de zile în care timp Perseus crescuse, cei doi se reîntorc în Argos să-l vadă pe Acrisius. În cadrul unor întreceri care au loc în Thessalia și la care participă și Perseus, discul lansat de el îl lovește din greșeală pe Acrisius, ucigîndu-l pe loc. În felul acesta oracolul se împlinește (v. și Perseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acriş
ACRÍȘ s. n. (Reg.) Zer înăcrit, jintiță etc. întrebuințate la acrirea mâncării. – Acru^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acriș
ACRÍȘ s. n. (Reg.) Zer înăcrit, jintiță etc. întrebuințate la acrirea mâncării. – Acru^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrişor
ACRIȘÓR, -OÁRĂ, acrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui acru^2. – Acru^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrișor
ACRIȘÓR, -OÁRĂ, acrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui acru^2. – Acru^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrit
ACRÍT, -Ă, acriți, -te, adj. 1. Care a devenit sau a fost făcut (mai) acru^2. ♦ Fig. (Despre oameni) Morocănos, ursuz, dificil. 2. (Despre alimente) Alterat, stricat. – V. acri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acritură
ACRITÚRĂ, acrituri, s. f. Aliment acru; (în special) murătură. ♦ Epitet dat unei persoane ursuze, morocănoase, rele. – Acri + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acriu
ACRÍU, -ÍE, acrii, adj. (Rar) Cam acru^2; acrișor, acruț. – Acru^2 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobat
ACROBÁT, -Ă, acrobați, -te, s. m. și f. Gimnast care execută exerciții de echilibristică. ♦ Fig. Persoană inconsecventă în comportare, în idei etc.; persoană care caută să epateze, să iasă din comun. – Din fr. acrobate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobatic
ACROBÁTIC, -Ă, acrobatici, -ce, adj. 1. (Ca) de acrobat, privitor la acrobați sau la acrobație. – Din fr. acrobatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobatic
ACROBÁTIC, -Ă, acrobatici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Ca) de acrobați, privitor la acrobați sau la acrobație. 2. S. f. Arta de a face acrobații, arta acrobatului; acrobație (2). – Din fr. acrobatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobatică
ACROBÁTICĂ s. f. 2. Arta de a face acrobații, arta acrobatului; acrobație (2). – Din fr. acrobatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobaţie
ACROBAȚÍE, (1) acrobații, s. f. 1. Exercițiu dificil de echilibristică, de gimnastică etc. ♦ Fig. (La pl.) Eforturi neobișnuite pentru a ieși dintr-o situație grea, dintr-o încurcătură. 2. Arta sau profesia acrobatului. – Din fr. acrobatie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrobație
ACROBAȚÍE, (1) acrobații, s. f. 1. Exercițiu dificil de echilibristică, de gimnastică etc. ♦ Fig. (La pl.) Eforturi neobișnuite pentru a ieși dintr-o situație grea, dintr-o încurcătură. 2. Arta sau profesia acrobatului. – Din fr. acrobatie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrocefal
ACROCEFÁL, -Ă, acrocefali, -e, adj. Cu craniul ascuțit, conic, cu creștetul țuguiat. – Din fr. acrocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrocefalie
ACROCEFALÍE s. f. Malformație a craniului, constând în aspectul ascuțit, conic al cutiei craniene; oxicefalie. – Din fr. acrocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrocianoză
ACROCIANÓZĂ s. f. Sindrom caracterizat prin răcirea și prin aspectul vânăt-albăstrui și umed al mâinilor și uneori al picioarelor, din cauza unor tulburări de circulație. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. acrocyanose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrofobie
ACROFOBÍE s. f. Teamă patologică de locuri înalte. – Din fr. acrophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroleină
ACROLEÍNĂ, acroleine, s. f. Aldehidă nesaturată, care se obține prin distilarea glicerinei cu acid sulfuric și care se prezintă ca un lichid cu miros înecăcios, lacrimogen. [Pr.: -le-i-] – Din fr. acroléine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrolit
ACROLÍT, acrolite, s. n. Statuie ale cărei extremități sunt executate din piatră sau din marmură, iar corpul din alte materiale. – Din fr. acrolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromanie
ACROMANÍE s. f. (Rar) Grad extrem de nebunie. – Din fr. acromanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromat
ACROMÁT, -Ă, acromați, -te, adj., s. m. (Obiectiv fotografic) căruia i-a fost corectată sau înlăturată aberația cromatică. – Din germ. Achromat, fr. achromat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromatic
ACROMÁTIC, -Ă, acromatici, -ce, adj. (Despre lentile sau despre un sistem de lentile) Care nu descompune raza de lumină în culorile ei componente, care nu prezintă aberație cromatică. – Din fr. achromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromatism
ACROMATÍSM s. n. Proprietate a unei lentile sau a unui sistem de lentile de a fi acromatice. – Din fr. achromatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromatiza
ACROMATIZÁ, acromatizez, vb. I. Tranz. A corecta sau a înlătura aberația cromatică. – Din fr. achromatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromatizare
ACROMATIZÁRE, acromatizări, s. f. Acțiunea de a acromatiza și rezultatul ei. – V. acromatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromatopsie
ACROMATOPSÍE s. f. Defect de vedere care constă în incapacitatea de a distinge culorile. – Din fr. achromatopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromegalie
ACROMEGALÍE s. f. Boală endocrină care se manifestă prin dezvoltarea exagerată a capului și a membrelor. – Din fr. acromégalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromicrie
ACROMICRÍE s. f. Stare patologică manifestată prin oprirea din creștere a capului și a membrelor, din cauza unui dereglaj hormonal al hipofizei. – Din fr. acromicrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromie
ACROMÍE s. f. Decolorare congenitală a pielii, ca urmare a dispariției pigmentului melanic. – Din fr. achromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acromion
ACROMIÓN, acromioane, s. n. Apofiză a omoplatului care se articulează cu clavicula. [Pr.: -mi-on] – Din fr. acromion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acron
Acron, regele din Caenina, ucis de către Romulus în luptă dreaptă, după răpirea sabinelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acronic
ACRÓNIC, -Ă, acronici, -ce, adj. Fără legătură cu timpul; atemporal. – Din fr. acronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acronim
ACRONÍM, acronime, s. n. Cuvânt format din prima sau primele litere ale cuvintelor dintr-o sintagmă, dintr-o expresie, dintr-un titlu etc. – Din fr. acronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acronte
Acronte = Acron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acroparestezie
ACROPARESTEZÍE s. f. Tulburare de sensibilitate manifestată la extremitățile corpului. – Din fr. acroparesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acropolă
ACRÓPOLĂ, acropole, s. f. Citadelă în orașele din vechea Grecie, așezată pe o înălțime și adăpostind principalele edificii publice. – Din fr. acropole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrospor
ACROSPÓR, acrospori, s. m. Spor dezvoltat la extremitatea unei celule de reproducere, caracteristic ciupercilor. – Din fr. acrospore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrostih
ACROSTÍH, acrostihuri, s. n. Poezie sau strofă în care literele inițiale ale versurilor, citite vertical, alcătuiesc un cuvânt (nume propriu, dedicație etc.) sau o propoziție. – Din ngr. akróstichon, fr. acrostiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acrostol
ACROSTÓL, acrostoluri, s. n. Parte înaltă a extremităților unei corăbii. ♦ (La pl.) Ornamente, sculpturi de la prora unei nave. – Din fr. acrostole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroşa
ACROȘÁ, acroșez, vb. I. Tranz. 1. A atârna, a agăța, a prinde. 2. (Sport) A opri, a intercepta mingea în aer ♦ A opri, a intercepta pucul la hochei. – Din fr. accrocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroșa
ACROȘÁ, acroșez, vb. I. Tranz. 1. A atârna, a agăța, a prinde. 2. (Sport) A opri, a intercepta mingea în aer ♦ A opri, a intercepta pucul la hochei. – Din fr. accrocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroşaj
ACROȘÁJ, acroșaje, s. n. 1. Acroșare. 2. (Sport) Oprire, interceptare a mingii sau a pucului. – V. acroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroșaj
ACROȘÁJ, acroșaje, s. n. 1. Acroșare. 2. (Sport) Oprire, interceptare a mingii sau a pucului. – V. acroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroşare
ACROȘÁRE, acroșări, s. f. Acțiunea de a acroșa și rezultatul ei; acroșaj (1). – V. acroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroșare
ACROȘÁRE, acroșări, s. f. Acțiunea de a acroșa și rezultatul ei; acroșaj (1). – V. acroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acroteră
ACROTÉRĂ, acrotere, s. f. Mic piedestal așezat în vârful sau la extremitățile unui fronton pentru a susține vase, statuete sau alte ornamente; p. ext. statuie, vas sau ornament așezat pe acest piedestal. – Din fr. acrotère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acru
ÁCRU^2, -Ă, acri, -e, adj., s. n. 1. Care are gustul caracteristic al oțetului, al lămâii etc.; care provoacă o reacție gustativă astringentă. 2. S. n., adj. (Gust) ca al oțetului, al lămâii etc. 3. Adj. Fig. Morocănos, ursuz, supărăcios; răutăcios; supărat, mâhnit. – Lat. acrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acru
ÁCRU^1, acri, s. m. Unitate de măsură pentru suprafețe de teren cu valori variabile (în jur de 4000 m^2). – Din fr. acre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acruţ
ACRÚȚ, -Ă, acruți, -e, adj. (Rar) Acrișor. – Acru^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acruț
ACRÚȚ, -Ă, acruți, -e, adj. (Rar) Acrișor. – Acru^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

act
ACT, acte, s. n. 1. Document eliberat, emis etc. de o autoritate prin care se atestă un fapt, o obligație, identitatea cuiva etc; înscris^1. ◊ Act de acuzare = concluzie scrisă întocmită de organele judiciare spre a dovedi vinovăția cuiva. 2. Manifestare a activității umane; acțiune, faptă, fapt. ◊ Expr. A lua act (de ceva) = a declara în mod formal că a luat cunoștință (de ceva); a afla. A face act de prezență = a apărea undeva pentru scurt timp, din datorie sau din politețe. A face un act de dreptate = a recunoaște meritele și drepturile unei persoane nedreptățite. ♦ Rezultat al unei activități conștiente sau instinctive individuale care are un scop sau tinde către realizarea unui scop. 3. Diviziune principală a unei opere dramatice reprezentând o etapă în desfășurarea acțiunii. – Din lat. actum, fr. acte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acta
ÁCTA s. n. pl. Colecție de documente, registre, condici privitoare la o anumită instituție, persoană sau problemă. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actaeon
Actaeon, vînător vestit, fiul lui Aristaeus și al Autonoëi. Odată, pe cînd se afla în pădure la vînătoare, a zărit-o pe Artemis care se îmbăia în apa unui rîu, împreună cu nimfele ei. Mînioasă, zeița l-a transformat în cerb. Sub această înfățișare, nefericitul vînător a fost sfîșiat de către proprii săi cîini pe muntele Cithaeron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

actaeus
Actaeus, cel mai vechi rege al Atticei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

actant
ACTÁNT, actanți, s. m. (Lingv.) Protagonist, autor al acțiunii (într-o narațiune, într-o propoziție); participant la acțiunea exprimată de verb. – Din fr. actant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acteon
Acteon = Actaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acteu
Acteu = Actaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

acth
ACTH s. n. (Farm.) Hormon al anterohipofizei, care stimulează funcția cortexului suprarenal. [cit.: acetehaș] – Abr. din engl. A[dreno]C[ortico]T[rophic]H[ormone].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acth
ACTH s. n. Hormon proteic secretat de hipofiză, care stimulează glanda corticosuprarenală. [Sin.: Hormon adrenocorticotropic] (acronim, din engl. adrenocorticotropic hormone = hormon adrenocorticotropic (< pref. ad- (= lângă) + pref. reno/i- (= referitor la rinichi < lat. renes = rinichi) + pref. cortico- (= referitor la scoarța cerebrală < lat. cortic-, cortex = scoarță) + suf. -tropic (= care acționează asupra, influențează activitatea (de ex., a unei glande) < (termin. științif.) gr. tropos))) [def. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

actinic
ACTÍNIC, -Ă, actinici, -ce, adj. (Despre radiații) Capabil să producă reacții (foto) chimice. – Din fr. actinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinid
ACTINÍD, actinide, s. n. (La pl.) Grup de 14 elemente chimice din sistemul periodic al lui Mendeleev, situate după actiniu, având proprietăți asemănătoare cu ale acestuia. – Din fr. actinides, germ. Aktiniden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinie
ACTÍNIE, actinii, s. f. Animal de mare din încrengătura celenteratelor, fixat pe stânci, variat colorat, cu aspect de floare și cu orificiul bucal înconjurat de tentacule; anemonă-de-mare, dedițel-de-mare (Actinia). – Din fr. actinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actiniu
ACTÍNIU s. n. Element chimic radioactiv descoperit în minereurile din care s-a extras radiul. – Din fr. actinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinograf
ACTINOGRÁF, actinografe, s. n. Actinometru înregistrator – Din fr. actinographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinografie
ACTINOGRAFÍE s. f. Procedeu de pregătire în tipografie a unui clișeu, folosind un negativ obținut cu raze X. ♦ Imagine obținută cu un clișeu astfel pregătit. – Din fr. actinographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinometric
ACTINOMÉTRIC, -Ă, actinometrici, -ce, adj. Referitor la actinometrie. – Din fr. actinométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinometrie
ACTINOMETRÍE s. f. Capitol al fizicii care se ocupă cu măsurarea și studiul radiațiilor electromagnetice (solare, terestre, atmosferice). – Din fr. actinométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinometru
ACTINOMÉTRU, actinometre, s. n. Aparat care servește la măsurarea intensității radiațiilor electromagnetice din atmosferă. – Din fr. actinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinomicet
ACTINOMICÉT, actinomicete, s. n. (La pl.) Grup de microorganisme foarte răspândite în natură, înrudite cu ciupercile inferioare, dintre care unele sunt patogene pentru om și pentru animale, iar altele produc antibiotice; (și la sg.) exemplar din aceste microorganisme. – Din fr. actinomycètes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinomicoză
ACTINOMICÓZĂ s. f. 1. Boală infecțioasă (la oameni și la animale) provocată de anumite ciuperci și bacterii, care se manifestă prin apariția unor abcese cronice. 2. (În sintagma) Actinomicoza cartofului = boală a cartofului provocată de bacteria Actynomices scabies; râia cartofului. – Din fr. actinomycose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinomorf
ACTINOMÓRF, -Ă, actinomorfi, -e, adj. (Despre flori) Cu simetrie radială. – Din fr. actinomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinon
ACTINÓN s. n. Izotop al radonului obținut prin dezintegrarea actiniului. – Din fr. actinon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinopterigian
ACTINOPTERIGIÁN, actinopterigieni, s. m. Subclasă de pești fosili, osoși, apărută din mezozoic, din care face parte majoritatea peștilor actuali; (și la sg.) exemplar din această subclasă. [Pr.: -gi-an] – Din fr. actinoptérygien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinot
ACTINÓT s. m. Silicat natural hidratat de calciu, magneziu și fier din grupa amfibolilor, frecvent în șisturile cristaline. – Din fr. actinote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actinoterapie
ACTINOTERAPÍE s. f. Tratament medical în care se folosesc radiații luminoase, ultraviolete sau infraroșii, aplicat în special în rahitism. – Din fr. actinothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activ
ACTÍV, -Ă, activi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care participă (în mod efectiv) la o acțiune; harnic, vrednic. ◊ Metodă activă = metodă de predare care stimulează activitatea personală a elevilor. Populație activă = totalitatea persoanelor angajate într-o activitate profesională. ♦ (Mil.) Care este în serviciu efectiv. 2. (Despre corpuri sau substanțe) Care realizează (intens) un anumit fenomen, un anumit efect etc. ◊ (Chim.) Corp activ = corp care intră ușor în reacție. 3. (Despre diateza verbală) Care exprimă faptul că subiectul săvârșește acțiunea. ♦ (Despre vocabular) Care este folosit în mod frecvent în vorbire. 4. (Despre operații economice, balanțe, bugete etc.) Care are venituri sau resurse mai mari decât cheltuielile; (despre conturi) care se deschide pentru ținerea evidenței unui element concret dintr-un patrimoniu și care face parte din activul bilanțului. II. S. n. 1. Totalitatea bunurilor aparținând unei persoane fizice sau juridice. 2. (Cont.) Resursă controlată de către întreprindere, ca rezultat al unor evenimente trecute și de la care se așteaptă să genereze beneficii economice viitoare pentru întreprindere. 3. (În expr.) A avea ceva la activul său = a fi autorul unei acțiuni (grave). A pune ceva la activul cuiva = a pune o acțiune (gravă) pe seama cuiva. 4. (Ieșit din uz) Totalitatea persoanelor grupate care activa intens în domeniul vieții politice și obștești. – Din fr. actif, lat. activus, (II și) rus. aktiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activa
ACTIVÁ, activez, vb. I. 1. Intranz. A desfășura o activitate susținută. 2. Tranz. A intensifica, a stimula o activitate, un proces etc. 3. Refl. A intra în cadrele active ale armatei. – Din fr. activer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activant
ACTIVÁNT, -Ă, activanți, -te, adj., s. m. 1. Adj., s. m. Activator. 2. S. m. Reactiv anorganic folosit în flotația minereurilor. – Din fr. activant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activare
ACTIVÁRE, activări, s. f. Acțiunea de a (se) activa. ♦ Operație prin care se obține creșterea reactivității unei substanțe. – V. activa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activator
ACTIVATÓR, -OÁRE, activatori, -oare, adj., s. n. (Substanță) care realizează o activare; activant. – Activa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activist
ACTIVÍST, -Ă, activiști, -ste, s. m. și f. (Ieșit din uz) Membru al unei organizații de partid sau de masă, care se consacra (exclusiv) muncii în acea organizație. ◊ Activist cultural = activist care lucra în domeniul vieții culturale. – Din rus. aktivist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activitate
ACTIVITÁTE, activități, s. f. 1. Ansamblu de acte fizice, intelectuale și morale făcute în scopul obținerii unui anumit rezultat; folosire sistematică a forțelor proprii într-un anumit domeniu, participare activă și conștientă la ceva; muncă, ocupație, îndeletnicire, lucru. ♦ Sârguință, hărnicie. 2. (În sintagma) Activitate solară = totalitatea fenomenelor care se produc în păturile exterioare ale suprafeței Soarelui și care pot influența suprafața terestră. 3. (Fiz.) Numărul de particule emise pe secundă de o sursă radioactivă. – Din fr. activité, lat. activitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activiza
ACTIVIZÁ, activizez, vb. I. Tranz. A stimula pe cineva să lucreze mai intens. ♦ A grăbi desfășurarea unui proces, a unui fenomen etc. – Activ + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activizare
ACTIVIZÁRE, activizări, s. f. Acțiunea de a activiza. – V. activiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

activizator
ACTIVIZATÓR, -OÁRE, activizatori, -oare, adj. Care activizează. – Activiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actor
ACTÓR, actori, s. m. Artist care interpretează roluri în piese de teatru, în filme etc. [Var: (înv.) aftór s. m.] – Din fr. acteur, lat. actor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actor
Actor 1. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas. 2. Tatăl lui Menoetius și bunicul lui Patroclus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

actoraş
ACTORÁȘ, actorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui actor. – Actor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actoraș
ACTORÁȘ, actorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui actor. – Actor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actoricesc
ACTORICÉSC, -EÁSCĂ, actoricești, adj. Care ține de actori, privitor la actori. – Actor + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actorie
ACTORÍE s. f. Profesia de actor. – Actor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actoriţă
ACTORÍȚĂ, actorițe, s. f. (Înv.) Actriță. – Actor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actoriță
ACTORÍȚĂ, actorițe, s. f. (Înv.) Actriță. – Actor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actriţă
ACTRÍȚĂ, actrițe, s. f. Artistă care interpretează roluri în piese de teatru, în filme etc.; actoriță. – Din fr. actrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actriță
ACTRÍȚĂ, actrițe, s. f. Artistă care interpretează roluri în piese de teatru, în filme etc.; actoriță. – Din fr. actrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actual
ACTUÁL, -Ă, actuali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care există sau se petrece în prezent, în momentul de față. ♦ Care are importanță pentru vremea de față; de acum. ♦ De actualitate, la ordinea zilei. ♦ Real. [Pr.: -tu-al] – Din fr. actuel, lat. actualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actualism
ACTUALÍSM s. n. Principiu metodologic de cercetare a istoriei Pământului, bazat pe compararea fenomenelor geologice din trecut cu cele actuale. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actualitate
ACTUALITÁTE, actualități, s. f. Ceea ce este actual; eveniment, întâmplare curentă, timpul de față, prezent^2. ◊ Loc. adj. De actualitate = care se petrece sau interesează în clipa de față, care corespunde prezentului. ♦ Ceea ce este actual; (la pl.) evenimente curente, la ordinea zilei. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actualiza
ACTUALIZÁ, actualizez, vb. I. Tranz. A face să fie actual, a (re)aduce în prezent; a face să corespundă gusturilor, cerințelor prezentului; p. ext. a reînvia ceva. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actualizare
ACTUALIZÁRE, actualizări, s. f. Acțiunea de a actualiza. [Pr.: -tu-a-] – V. actualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actualmente
ACTUALMÉNTE adv. În momentul de față, în prezent; acum. [Pr.: -tu-al-] – Din fr. actuellement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actuar
ACTUÁR, actuari, s. m. 1. Specialist în calcule statistice privitoare la asigurări și, în general, la probleme financiare. 2. Scrib care redacta procesele-verbale la romani. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. actuaire, lat. actuarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actuariat
ACTUARIÁT s. n. Totalitatea operațiilor și normelor pe baza cărora, folosind teoria probabilităților și statistica matematică, se efectuează calcule financiare (privitoare mai ales la asigurări). [Pr.: -tu-a-ri-at] – Din fr. actuariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

actuator
ACTUATÓR, actuatoare, s. n. Element de acționare (motor electric, electromagnet etc.) folosit în sistemele automate pentru executarea comenzilor. – Din engl. actuator, fr. actuateur.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

acţiona
ACȚIONÁ, acționez, vb. I. 1. Intranz. A întreprinde o acțiune, o faptă etc. ◊ Expr. (Tranz.) A acționa (pe cineva) în justiție (sau în judecată) = a intenta un proces, a da în judecată. ♦ A exercita o influență asupra cuiva sau a ceva; a avea efect. 2. Tranz. (Mec.) A pune în mișcare, a face să funcționeze. ♦ A realiza prin comenzi un anumit regim de funcționare a unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. actionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acționa
ACȚIONÁ, acționez, vb. I. 1. Intranz. A întreprinde o acțiune, o faptă etc. ◊ Expr. (Tranz.) A acționa (pe cineva) în justiție (sau în judecată) = a intenta un proces, a da în judecată. ♦ A exercita o influență asupra cuiva sau a ceva; a avea efect. 2. Tranz. (Mec.) A pune în mișcare, a face să funcționeze. ♦ A realiza prin comenzi un anumit regim de funcționare a unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. actionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acţionar
ACȚIONÁR, -Ă, acționari, -e. s. m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. actionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acționar
ACȚIONÁR, -Ă, acționari, -e. s. m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. actionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acţionare
ACȚIONÁRE, acționări, s. f. Faptul de a acționa. [Pr.: -ți-o-] – V. acționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acționare
ACȚIONÁRE, acționări, s. f. Faptul de a acționa. [Pr.: -ți-o-] – V. acționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acţiune
ACȚIÚNE, acțiuni, s. f. I. 1. Desfășurare a unei activități; faptă întreprinsă (pentru atingerea unui scop). ◊ Om de acțiune = om întreprinzător, energic, care acționează repede. ◊ Expr. A pune în acțiune = a pune în mișcare. A trece la acțiune = a întreprinde ceva. ♦ (Uneori determinat de „armată”) Operație militară. ♦ (Gram.) Ceea ce exprimă verbul (o stare, o mișcare, un proces etc.). 2. Desfășurare a întâmplărilor într-o operă literară; fabulație, subiect, intrigă. 3. Efect, exercitare a unei influențe asupra unui obiect, a unui fenomen. Acțiunea substanțelor otrăvitoare asupra organismului. 4. (Jur.) Proces; (concr.) act prin care se cere deschiderea unui proces. II. Hârtie de valoare care reprezintă o parte anumită, fixă și dinainte stabilită, a capitalului unei societăți și care dă deținătorului dreptul să primească dividende. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. action, lat. actio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acțiune
ACȚIÚNE, acțiuni, s. f. I. 1. Desfășurare a unei activități; faptă întreprinsă (pentru atingerea unui scop). ◊ Om de acțiune = om întreprinzător, energic, care acționează repede. ◊ Expr. A pune în acțiune = a pune în mișcare. A trece la acțiune = a întreprinde ceva. ♦ (Uneori determinat de „armată”) Operație militară. ♦ (Gram.) Ceea ce exprimă verbul (o stare, o mișcare, un proces etc.). 2. Desfășurare a întâmplărilor într-o operă literară; fabulație, subiect, intrigă. 3. Efect, exercitare a unei influențe asupra unui obiect, a unui fenomen. Acțiunea substanțelor otrăvitoare asupra organismului. 4. (Jur.) Proces; (concr.) act prin care se cere deschiderea unui proces. II. Hârtie de valoare care reprezintă o parte anumită, fixă și dinainte stabilită, a capitalului unei societăți și care dă deținătorului dreptul să primească dividende. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. action, lat. actio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acu
ACÚ adv. v. acum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuarelă
ACUARELĂ, acuarele, s. f. 1. Tehnică picturală în care sunt întrebuințate culori diluate cu apă. 2. Vopsea solidă care se întrebuințează în acuarelă (1). 3. Pictură executată în acuarelă (1). [Pr.: -cua-] – Din fr. aquarelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuarelist
ACUARELÍST, -Ă, acuareliști, -ste, s. m. și f. Pictor specializat în acuarelă (3). [Pr.: -cua-] – Din fr. aquarelliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acufunda
ACUFUNDÁ vb. I v. cufunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuitate
ACUITÁTE s. f. 1. Capacitate a organelor de simț de a percepe excitații oricât de slabe și de a diferenția excitații foarte asemănătoare între ele; ascuțime, agerime. ◊ Loc. adv. Cu acuitate = cu necesitate, în mod imperios. 2. Grad de înălțime pe care îl poate atinge o voce sau un instrument muzical. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. acuité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculeat
ACULEÁT, -Ă, aculeați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre insecte) Care are ac. 2. S. f. (La pl.) Grup de insecte himenoptere care au ovipozitorul terminat cu un ac; (și la sg.) insectă care face parte din acest grup. [Pr.: -le-at] – Din lat. aculeatus, fr. aculéate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculeiform
ACULEIFÓRM, -Ă, aculeiformi, -e, adj. De forma unui ac. [Pr.: -le-i-] – Din fr. aculéiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculeol
ACULEÓL, aculeoli, s. m. Ac mic al unor plante; ghimpe, spin^1. [Pr.: -le-ol] – Din fr. aculéole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculeu
ACULÉU, aculei, s. m. Ghimpe, spin^1. – Din lat. aculeus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculturaţie
ACULTURÁȚIE s. f. Preluare de către o comunitate a unor elemente de cultură materială și spirituală sau a întregii culturi a altei comunități aflate pe o treaptă superioară de dezvoltare. – Din fr. acculturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aculturație
ACULTURÁȚIE s. f. Preluare de către o comunitate a unor elemente de cultură materială și spirituală sau a întregii culturi a altei comunități aflate pe o treaptă superioară de dezvoltare. – Din fr. acculturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acum
ACÚM adv. 1. În prezent, în momentul de față; actualmente. ◊ Expr. Acu-i acu = a sosit clipa hotărâtoare. ♦ În împrejurările actuale. 2. Îndată, imediat, numaidecât, acuși, acușica, amuși. 3. Înainte cu... Acum doi ani. [Var: acú, acúma adv.] – Lat. eccum modo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuma
ACÚMA adv. v. acum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumbet
ACUMBÉT, -Ă, acumbeți, -te, adj. (Despre părți ale plantelor) Culcat. – După lat. accumbens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumetrie
ACUMETRÍE s. f. Metodă de examinare medicală care constă în măsurarea acuității auditive cu ajutorul acumetrului. – Din fr. acumétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumetru
ACUMÉTRU, acumetre, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se măsoară acuitatea auditivă. – Din fr. acumètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuminat
ACUMINÁT, -Ă, acuminați, -te, adj. (Despre frunze, fructe etc.) Care se termină printr-un vârf lung și ascuțit. – Din fr. acuminé, lat. acuminatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumula
ACUMULÁ, acumulez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge, a concentra, a înmagazina. – Din fr. accumuler, lat. accumulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumulare
ACUMULÁRE, acumulări, s. f. 1. Acțiunea de a acumula și rezultatul ei. 2. (Ec. pol.) Proces de creștere la nivel micro și macroeconomic pe baza adăugării de resurse. 3.(Geogr.; urmat de determinări) Proces de depunere a materialului transportat de ape, vânturi, ghețari etc. 4. (Geol.) Proces de asociere naturală a mineralelor utile în scoarța Pământului, sub formă de filon, strat, lentilă, cuib. – V. acumula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumulat
ACUMULÁT, -Ă, acumulați, -te, adj. Care este strâns, adunat (în timp). – V. acumula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumulativ
ACUMULATÍV, -Ă, acumulativi, -e, adj. (Rar) Care acumulează. – Din fr. accumulatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acumulator
ACUMULATÓR, (1) acumulatori, (2) acumulatoare, s. n. 1. S. m. Aparat sau rezervor care înmagazinează energie electrică. 2. Dispozitiv care înmagazinează energie electrică sub formă chimică în vederea restituirii acesteia. Acumulatorul unui automobil. – Din fr. accumulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acupla
ACUPLÁ, acuplez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A cupla. – Din fr. accoupler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuplaj
ACUPLÁJ, acuplaje, s. n. (Tehn.) Cuplaj. – Din fr. accouplage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuplare
ACUPLÁRE s. f. Acțiunea de a acupla. – V. acupla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acupresură
ACUPRESÚRĂ s. f. (Med.) Metodă de tratament ce constă în presarea sau masarea unor puncte ale tegumentului cu activitate biologică deosebită; presupunctură. – Din fr. acupressure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acupunctor
ACUPUNCTÓR, acupunctori, s. m. Specialist în acupunctură. – Din fr. acupuncteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acupunctură
ACUPUNCTÚRĂ s. f. Metodă terapeutică originară din China, bazată pe acțiune reflexă, care constă în înțeparea pielii, în anumite puncte ale corpului, cu ace metalice fine. – Din fr. acupuncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acurat
ACURÁT, -Ă, acurați, -te, adj. îngrijit, lucrat cu îngrijire. – Din it. accurato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acurateţă
ACURATÉȚĂ s. f. v. acuratețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acurateță
ACURATÉȚĂ s. f. v. acuratețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acurateţe
ACURATÉȚE s. f. Grijă deosebită, atenție mare, exactitate în executarea unui lucru. [Var.: acuratéță s. f.] – Din it. accuratezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuratețe
ACURATÉȚE s. f. Grijă deosebită, atenție mare, exactitate în executarea unui lucru. [Var.: acuratéță s. f.] – Din it. accuratezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acustic
ACÚSTIC, -Ă, acustici, -ce, adj., s. f. I. Adj. Care emite, transmite sau recepționează sunete, care aparține acusticii (II 1), privitor la acustică. ◊ Nervi acustici = a opta pereche de nervi cranieni. Tub acustic = tub lung care servește la transmiterea vocii pe nave, în puțuri miniere etc. Cornet acustic = dispozitiv cu ajutorul căruia se recepționează sunete și se înlesnește perceperea lor. II. S. f. 1. Parte a fizicii care se ocupă cu studiul producerii, propagării și recepționării sunetelor. ◊ Acustică arhitecturală = ramură a acusticii care studiază fenomenele legate de propagarea undelor acustice în încăperi. 2. Calitatea de a înlesni o (bună) audiție. – Din fr. acoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acustică
ACÚSTICĂ s. f. II. 1. Parte a fizicii care se ocupă cu studiul producerii, propagării și recepționării sunetelor. ◊ Acustică arhitecturală = ramură a acusticii care studiază fenomenele legate de propagarea undelor acustice în încăperi. 2. Calitatea de a înlesni o (bună) audiție. – Din fr. acoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acustician
ACUSTICIÁN, -Ă, acusticieni, -e, s. m. și f. Specialist în acustică (II). [Pr.: -ci-an] – Din fr. acousticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acustomat
ACUSTOMÁT, acustomate, s. n. Dispozitiv adaptor electronic la un magnetofon pentru pornirea și oprirea automată a aparatului, care asigură înregistrarea numai atunci când se vorbește. – Din germ. Akustomat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuşa
ACÚȘA adv. v. acuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acușa
ACÚȘA adv. v. acuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuşi
ACÚȘI adv. (Pop.) Îndată, imediat. ◊ Expr. Acuși... acuși... = când... când... ♦ (Rar) Înainte cu... [Var: acúșa adv.] – Acu + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuși
ACÚȘI adv. (Pop.) Îndată, imediat. ◊ Expr. Acuși... acuși... = când... când... ♦ (Rar) Înainte cu... [Var: acúșa adv.] – Acu + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuşica
ACUȘÍCA adv. (Pop.) Acuși. – Acuși + suf. -ica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acușica
ACUȘÍCA adv. (Pop.) Acuși. – Acuși + suf. -ica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuşor
ACUȘÓR, acușoare, s. n. Diminutiv al lui ac. – Ac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acușor
ACUȘÓR, acușoare, s. n. Diminutiv al lui ac. – Ac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acut
ACÚT, -Ă, acuți, -te, adj. 1. Ascuțit, pătrunzător. ♦ (Despre dureri; adesea fig.) Intens, violent. 2. (Despre boli) Cu evoluție rapidă, cu caracter de criză. 3. (Muz.; despre sunete) Înalt, ascuțit^2, subțire. – Din lat. acutus, it. acuto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acutiza
ACUTIZÁ, pers. 3 acutizează, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A deveni acut. – Din it. acutizzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuza
ACUZÁ, acúz, vb. I. Tranz. 1. A învinui, a învinovăți; a imputa. 2. A arăta, a vădi, a manifesta o reacție. – Din fr. accuser, lat. accusare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzare
ACUZÁRE, acuzări, s. f. Acțiunea de a acuza și rezultatul ei; învinuire, învinovățire, acuzație, acuză. ♦ (Concr.) Parte care acuză la un proces. – V. acuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzat
ACUZÁT, -Ă, acuzați, -te, s. m. și f. Persoană învinuită de ceva, contra căreia s-a introdus o acțiune în justiție; inculpat, pârât. – V. acuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzativ
ACUZATÍV, acuzative, s. n. Caz gramatical care are ca funcțiune specifică exprimarea complementului direct și a unor atribute. ◊ Acuzativ cu infinitiv = construcție sintactică specifică anumitor limbi, echivalentă cu o propoziție completivă directă, în care subiectul este la acuzativ, iar predicatul la infinitiv. – Din fr. accusatif, lat. accusativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzator
ACUZATÓR, -OÁRE, acuzatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care acuză, care învinuiește. ◊ Acuzator public = persoană însărcinată în împrejurări excepționale cu urmărirea, trimiterea în judecată și susținerea învinuirii în fața instanței în anumite cauze penale. – Din fr. accusateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzaţie
ACUZÁȚIE, acuzații, s. f. Acuzare, învinuire, învinovățire. – Din fr. accusation, lat. accusatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuzație
ACUZÁȚIE, acuzații, s. f. Acuzare, învinuire, învinovățire. – Din fr. accusation, lat. accusatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acuză
ACÚZĂ, acuze, s. f. Acuzare. – Din acuza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvacultură
ACVACULTURĂ s. f. Maricultură. – Din fr. aquaculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvadag
ACVADÁG s. n. Soluție de grafit coloidal folosită ca strat conductor pe suprafața interioară a părții tronconice a tuburilor catodice. – Din germ. Acvadag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvaforte
ACVAFÓRTE, (2) acvaforte, s. f. 1. Procedeu de gravură care constă în corodarea unei plăci de cupru (pe care în prealabil s-a trasat un desen) cu ajutorul acidului azotic. 2. (Concr.) Gravură obținută prin acvaforte (1). – Din it. acquaforte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvafortist
ACVAFORTÍST, -Ă, acvafortiști, -ste, s. m. și f. (Rar la f.) Gravor în acvaforte (1). – Din it. acquafortista, fr. acquafortiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvamarin
ACVAMARÍN s. n. Varietate limpede de beril de culoare albastru-deschis sau verzuie, folosită ca piatră prețioasă. – Din it. acquamarina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvanaut
ACVANAÚT, -Ă, acvanauți, -te, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în scufundări făcute cu scopul de a cerceta mediul marin. [Pr.: -na-ut] – Din fr. aquanaute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvanautic
ACVANAÚTIC, -Ă, acvanautici, -ce, adj. De acvanaut. [Pr.: -na-u-] – Din fr. aquanautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvaplan
ACVAPLÁN s. n. Planșă de lemn, remorcată de o ambarcație cu motor, căreia sportivul, ținându-se de o coardă fixată dinaintea planșei, îi imprimă diferite moduri de alunecare pe apă. – Din fr. acquaplane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvaplanare
ACVAPLANÁRE s. f. Derapaj al unui automobil care se deplasează cu viteză mare, provocat de existența unei pelicule de apă între șosea și pneuri. – Cf. fr. acquaplanage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvarist
ACVARÍST, -Ă, acvariști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu creșterea viețuitoarelor în acvariu. – Acvariu + suf. -ist. Cf. germ. Aquarist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvaristică
ACVARÍSTICĂ s. f. Creșterea peștilor în acvariu. – Din germ. Aquaristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvariu
ACVÁRIU, acvarii, s. n. 1. Vas sau bazin de sticlă sau de ciment cu apă, în care se țin plante sau animale acvatice vii în condiții asemănătoare cu cele din natură. ♦ Sală sau clădire care adăpostește astfel de bazine, în scopuri științifice sau pentru a fi prezentate publicului. 2. Instituție științifică specializată în studiul animalelor acvatice. – Din lat. aquarium, it. aquario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatic
ACVÁTIC, -Ă, acvatici, -ce, adj. 1. De apă, care trăiește în apă. 2. Format din apă. ◊ Mediu acvatic = apă ca mediu de viață. – Din lat. aquaticus, fr. aquatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatina
ACVATÍNA s. f. v. acvatintă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatinta
ACVATÍNTA, (2) acvatinte, s. f. 1. Procedeu de gravură cu acid azotic, care imită desenul în tuș. 2. Gravură obținută prin acvatintă (1). 3. Procedeu de tipar de artă pentru imagini în semitonuri, în care forma de cupru se pregătește prin gravare manuală și coroziune chimică. [Var: acvatintă s. f.] – Din it. acquatinta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatintă
ACVATINTĂ s. f. v. acvatinta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatipie
ACVATIPÍE s. f. Procedeu de tipar de artă care imită pictura în acuarelă. – Din fr. acquatypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvatubular
ACVATUBULÁR, -Ă, acvatubulari, -e, adj. (Despre cazane de aburi) În care apa circulă prin țevi, încălzite la exterior de agentul de încălzire. – Din fr. acquatubulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvifer
ACVIFÉR, -Ă, acviferi, -e, adj. Care conține apă. Strat acvifer. – Din fr. aquifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvilă
ÁCVILĂ, acvile, s. f. 1. Gen de păsări răpitoare de zi, mari, din familia acvilidelor, cu ciocul drept la bază și înconvoiat [!] la vârf, colțul gurii ajungând sub ochi, cu gheare puternice și cu aripi lungi și ascuțite; pajură, aceră (Aquila). 2. Stemă reprezentând o acvilă (1); pajură. – Din lat. aquila, it. aquila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvilidă
ACVILÍDĂ, acvilide, s. f. (La pl.) Familie de păsări răpitoare, având ca tip principal acvila (1); (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din fr. aquilidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvilin
ACVILÍN, -Ă, acviline, adj. (În sintagmele) Nas acvilin = nas coroiat (ca ciocul acvilei 1). Privire acvilină = privire aspră, pătrunzătoare, tăioasă (caracteristică acvilelor 1). – Din lat. aquilinus, fr. aquilin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvilon
ACVILÓN s. n. Vânt de miazănoapte; crivăț. – Din fr. aquilon, lat. aquilo, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

acvitanian
ACVITANIÁN, -Ă, acvitanieni, -e, s. n., adj. (Geol.) 1. S. n. Ultimul etaj al oligocenului, considerat și primul etaj al miocenului. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la formațiile acvitanianului (1), care aparține acvitanianului. [Pr.: -ni-an] – Din fr. aquitanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ada
ÁDA s. n. Limbaj de programare de nivel înalt, orientat spre aplicații variate, în prezent, mai ales, aerospațiale, militare și de inteligență artificială, în locul cobolului. (marcă înreg. (1979); după n. pr. Ada Lovelace (1815-1852), considerată drept prima persoană care a descris un limbaj de programare cu caracter general)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adactilie
ADACTILÍE s. f. Malformație congenitală care constă în absența tuturor degetelor. – Din fr. adactylie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adagietto
ADAGIÉTTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Mai puțin lent decât adagio. – Din it. adagietto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adagio
ADÁGIO adv., s. n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În tempo lent, rar. 2. S. n. (Parte dintr-o) compoziție muzicală care se cântă într-un tempo lent. ♦ Prima parte lentă, executată de doi soliști, într-un balet clasic („pas de deux”). – Din it. adagio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adagiu
ADÁGIU, adagii, s. n. Maximă, sentință, aforism. – Din lat. adagium, fr. adage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaînnepoţeală
a da în nepoțeală expr. (intl.) a face pe prostul; a simula lipsa de fermitate
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adaînnepoțeală
a da în nepoțeală expr. (intl.) a face pe prostul; a simula lipsa de fermitate
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adamant
ADAMÁNT, adamante, s. n. (Pop.) Diamant (1). – Din sl. adamantŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamantin
ADAMANTÍN, -Ă, adamantini, -e, adj. (Despre luciul mineralelor) Diamantin. – Din lat. adamantinus, fr. adamantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamantină
ADAMANTÍNĂ s. f. (Anat.) Smalț dentar – Din fr., engl. adamantine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamască
ADAMÁSCĂ s. f. (Înv.) Damasc. – Din rus. adamaska, lat. (a)damascus, -a, -um „din Damasc”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamism
ADAMÍSM s. n. Doctrina adamiților. – Din fr. adamisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamit
ADAMÍT, -Ă, adamiți, -te, s. m. și f. Membru al unei secte gnostice din primele secole ale creștinismului, ai cărei adepți, sub cuvânt că au recâștigat puritatea originară, umblau în pielea goală. – Din fr. adamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adamsită
ADAMSÍTĂ s. f. Gaz de luptă lacrimogen, care provoacă și strănutul. – Din fr. adamsite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaoge
ADÁOGE vb. III v. adăuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaos
ADÁOS, adaosuri, s. n. Ceea ce se adaugă la ceva; supliment, completare.** (Reg.; în expr.) A porni într-adaos = a rămâne însărcinată. [Var: adaus s. n.] – V. adaoge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaos
ADÁOS, -Ă, adaoși, -se adj. v. ADAOGE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adapta
ADAPTÁ, adaptez, vb. I. 1. Tranz. A transforma pentru a corespunde anumitor cerințe; a face potrivit pentru întrebuințare în anumite împrejurări; a face să se potrivească. 2. Tranz. și refl. (Biol.) A (se) transforma prin adaptare (2). 3. Refl. și tranz. A (se) acomoda, a (se) deprinde, a (se) obișnui. – Din fr. adapter, lat. adaptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptabil
ADAPTÁBIL, -Ă, adaptabili, -e, adj. Care se poate adapta sau acomoda (ușor); acomodabil. – Din fr. adaptable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptabilitate
ADAPTABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi adaptabil. – Adaptabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptare
ADAPTÁRE, adaptări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) adapta și rezultatul ei; (concr.) lucru modificat, ajustat; adaptație. 2. (Biol.) Proces de modificare a organismelor vii, în urma căruia rezultă o corelare a structurii morfologice și a funcțiunilor fiziologice ale viețuitoarelor în raport cu mediul înconjurător. 3. (În sintagma) Adaptare literară = dramatizare, ecranizare etc. a unui text literar, în vederea reprezentării lui pe scenă, la radio, într-un film. – V. adapta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptat
ADAPTÁT, -Ă, adaptați, -te, adj. 1. Care a fost transformat pentru a corespunde anumitor cerințe sau pentru a fi întrebuințat în anumite împrejurări; care a devenit apt pentru ceva. 2. (Despre organisme) Care a suferit un proces de adaptare (2). 3. (Despre textele literare) Căruia i s-au adus modificări în vederea reprezentării lui pe scenă, a utilizării ca scenariu de film etc. – V. adapta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptaţie
ADAPTÁȚIE, adaptații, s. f. (Înv.) Adaptare (1). – Din fr. adaptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptație
ADAPTÁȚIE, adaptații, s. f. (Înv.) Adaptare (1). – Din fr. adaptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptiv
ADAPTÍV, -Ă, adaptivi, -e, adj. (Rar) Care se poate adapta. – Adapta + suf. -iv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaptor
ADAPTÓR, adaptoare, s. n. Dispozitiv intermediar de conexiune directă între două (sau mai multe) sisteme (subsisteme) cu caracteristici diferite. – Din fr. adapteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adaus
ADÁUS s. n. v. adaos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adălmaş
ADĂLMÁȘ s. n. v. aldămaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adălmaș
ADĂLMÁȘ s. n. v. aldămaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăoga
ADĂOGÁ vb. I v. adăuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăogare
ADĂOGÁRE s. f. v. adăugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăogi
ADĂOGÍ vb. IV v. adăuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăogire
ADĂOGÍRE s. f. v. adăugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpa
ADĂPÁ, adắp, vb. I. Tranz. A da apă de băut unui animal. ♦ Refl. (Despre animale) A bea apă. [Prez. ind. și: adáp] – Lat. adaquare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpare
ADĂPÁRE s. f. Acțiunea de a (se) adăpa. – V. adăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpat
ADĂPÁT s. n. Faptul de a (se) adăpa. – V. adăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpătoare
ADĂPĂTOARE, adăpători, s. f. Loc unde se adapă animalele; jgheab sau instalație de adăpat. – Adăpa + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpost
ADĂPÓST, adăposturi, s. n. Loc ferit; construcție făcută ca să apere de intemperii, de primejdii etc.; p. gener. orice loc unde se adăpostește cineva. ♦ (Mil.) Construcție specială pentru protecția împotriva mijloacelor de distrugere a inamicului. Adăpost antiaerian. ♦ Ocrotire, găzduire. A da cuiva adăpost. ◊ Expr. A fi (sau a se pune) la adăpost de... = a (se) adăposti; fig. a preveni un neajuns. – Lat. ad appos(i)tum sau ad depos(i)tum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăposti
ADĂPOSTÍ, adăpostesc, vb. IV. Tranz. A pune, a ține la adăpost. ♦ Refl. A se așeza, a se ascunde într-un loc ferit; a-și găsi refugiu, a se pripăși. – Din adăpost.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăpostire
ADĂPOSTÍRE s. f. Acțiunea de a (se) adăposti și rezultatul ei. – V. adăposti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăsta
ADĂSTÁ, adắst, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A aștepta. [Prez. ind. și: adást] – Lat. ad-astare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăstare
ADĂSTÁRE s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a adăsta. – V. adăsta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăuga
ADĂUGÁ, adáug, vb. I. 1. Tranz. A mai pune peste..., a da în plus; a face să sporească. ♦ A spune sau a scrie ceva în continuare sau în completare. 2. Refl. și tranz. A (se) alătura, a (se) alipi, a (se) reuni. [Pr.: -dă-u-. – Var: adăogá vb. I, adáoge vb. III, adăogí, adăugí vb. IV] – Lat. *adaugere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăugare
ADĂUGÁRE, adăugări, s. f. Acțiunea de a (se) adăuga. [Pr.: -dă-u-. – Var.: adăogáre, adăogíre, adăugíre s. f.] – V. adăuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăugi
ADĂUGÍ vb. IV v. adăuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăugire
ADĂUGÍRE s. f. v. adăugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adăugit
ADĂUGÍT, -Ă, adăugiți, -te, adj. (În sintagma) Ediție adăugită = ediție care a fost completată cu material nou. [Pr.: -dă-u-] – V. adăugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adânc
ADẤNC, -Ă, (I) adânci, adj., (II) adâncuri, s. n. I. Adj. 1. (Despre ape, cavități sau lucruri concave) Al cărui fund se află la o distanță (relativ) mare de marginea de sus, de suprafață; adâncit, afund, adâncat, adâncos. ◊ Expr. (A ajunge, a trăi etc.) până la adânci bătrânețe = (a trăi) până la o vârstă înaintată. ♦ (Adverbial; fig.) Profund. A privi adânc. 2. (Adesea adverbial) Care se află sau se întinde departe (în interior sau în linie orizontală). Rădăcină adâncă. ♦ Greu de străbătut; compact, des; întins, vast. Pădure adâncă. ♦ (Adesea adverbial) Care vine sau pare că vine din interior. Suspin adânc. ♦ Fig. (Despre senzații, sentimente etc.) Puternic, profund, intens. 3. (Despre plecăciuni, saluturi etc.; adesea adverbial) Făcut prin înclinarea mare a corpului. 4. (Despre voce, ton, timbru; adesea adverbial) Grav, jos, profund. 5. Fig. (Adesea adverbial) Care ține de esența, de fondul lucrurilor; temeinic, profund, serios. 6. Fig. Desăvârșit, deplin, total. O liniște adâncă. II. S. n. 1. Parte adâncă, adâncime (considerată vertical); loc situat departe (spre interior), străfund. ◊ Expr. Din adâncul sufletului (sau al inimii, al ființei) = din tot sufletul, foarte mult. ♦ Prăpastie, abis. 2. (La pl.) Depărtare mare; spațiu întins; p. ext. loc ascuns, așezat departe. – Lat. aduncus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adânca
ADÂNCÁ vb. I v. adânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncat
ADÂNCÁT, -Ă, adâncați, -te, adj. (Rar) Adânc. – V. adânca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncătură
ADÂNCĂTÚRĂ s. f. v. adâncitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adânci
ADÂNCÍ, adâncesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face mai adânc, a (se) săpa în adâncime. 2. Refl. A pătrunde în adâncime, a înainta spre interior; a se face nevăzut. S-a adâncit în pădure. ♦ Fig. A se cufunda (în...), a fi absorbit (de...). 3. Tranz. Fig. A cerceta, a studia, a analiza în profunzime, a aprofunda. A adânci o problemă. 4. Refl. Fig. A se intensifica. [Var.: adâncá vb. I] – Din adânc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncime
ADÂNCÍME, adâncimi, s. f. 1. Faptul sau însușirea de a fi adânc; distanță de la suprafața sau de la gura unei adâncituri sau ape până în fundul ei; (concr.) parte adâncă, adâncită; adânc; afunzime. 2. (Concr.) Loc ascuns, depărtat; afund, afundătură, afundiș. 3. Fig. Tărie, forță, profunzime, intensitate. Sentiment de o mare adâncime. – Adânc + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncire
ADÂNCÍRE, adânciri, s. f. Acțiunea de a (se) adânci. – V. adânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncit
ADÂNCÍT, -Ă, adânciți, -te, adj. Adânc. – V. adânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncitor
ADÂNCITÓR, adâncitoare, s. n. Sculă așchietoare pentru prelucrarea suprafețelor conice, cilindrice, profilate ale găurilor. – Adânci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncitură
ADÂNCITÚRĂ, adâncituri, s. f. Parte adâncită, scobită a unei suprafețe; scufundătură. [Var.: adâncătúră s. f.] – Adânci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adâncos
ADÂNCÓS, -OÁSĂ, adâncoși, -oase, adj. (Rar) Adânc. – Adânc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

addenda
ADDÉNDA s. n. pl. Ceea ce se adaugă la sfârșitul unei lucrări. ◊ Addenda corrige = addenda prin care se și corectează unele greșeli dintr-o lucrare. – cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

addendum
ADDÉNDUM s. n. Document adițional (la un contract, act etc.) care adaugă, specifică, elimină sau modifică anumite condiții particulare, speciale sau generale (ale contractului, actului etc.). (lat. addendum < n. al lui addendus, gerunz. al lui addere) [și MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adecă
ADÉCĂ adv. v. adică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adecuat
ADECUÁT, -Ă adj. v. adecvat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adecva
ADECVÁ, adecvez, vb. I^1. Tranz. și refl. A face să devină sau a fi adecvat. – Din adecvat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adecvare
ADECVÁRE, adecvări, s. f. Acțiunea de a (se) adecva. – V. adecva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adecvat
ADECVÁT, -Ă adecvați, -te, adj. Potrivit, corespunzător, nimerit. ♦ (Fil.; despre idei, cunoștințe etc.) Care corespunde fidel obiectului. [Var.: adecuát, -ă adj.] – Din fr. adéquat, lat. adaequatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ademeneală
ADEMENEÁLĂ, ademeneli, s. f. (Pop.) Ademenire. – Ademeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ademeni
ADEMENÍ, ademenesc, vb. IV. Tranz. A atrage, a ispiti, a momi, a tenta pe cineva, de obicei cu vorbe înșelătoare; a înșela pe cineva. ♦ (Rar) A seduce o femeie. [Var.: (reg.) adimení vb. IV] – Cf. magh. adomány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ademenire
ADEMENÍRE, ademeniri, s. f. Acțiunea de a ademeni și rezultatul ei; ademeneală; (concr.) faptă sau vorbă prin care se ademenește. [Var.: (reg.) adimeníre s. f.] – V. ademeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ademenit
ADEMENÍT, -Ă, ademeniți, -te, adj. Care este atras, ispitit, momit, sedus. [Var.: (reg.) adimenít, -ă adj.] – V. ademeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ademenitor
ADEMENITÓR, -OÁRE, ademenitori, -oare, adj., adv. Care ademenește; amăgitor, seducător, ispititor. [Var.: (reg.) adimenitór, -oare adj.] – Ademeni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adempţiune
ADEMPȚIÚNE s. f. Luare în posesiune sau acceptare a unui beneficiu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ademption, lat. ademptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adempțiune
ADEMPȚIÚNE s. f. Luare în posesiune sau acceptare a unui beneficiu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ademption, lat. ademptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenină
ADENÍNĂ, adeníne, s. f. Purină (C_5H_5N_5) care codează informația genetică în lanțul de polinucleotide al acidului dezoxiribonucleic sau al acidului ribonucleic. Cf. citozină, guanină, timină și uracil. (terminolog. științif., pref. aden- (= glandă, datorită prezenței adeninei în țesutul glandular) + suf. -ină (cf. citozină); cf. engl. adenine, fr. adénine) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adenită
ADENÍTĂ, adenite, s. f. Inflamație acută sau cronică a ganglionilor limfatici. – Din fr. adénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenocarcinom
ADENOCARCINÓM, adenocarcinoame, s. n. Tumoare malignă cu punct de plecare într-o glandă. – Din fr. adénocarcinome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenofibrom
ADENOFIBRÓM, adenofibroame, s. n. Tumoare glandulară benignă. – Din fr. adénofibrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenohipofiză
ADENOHIPOFÍZĂ, adenohipofize, s. f. (Anat.) Hipofiză. – Din fr. adénohypophyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenoid
ADENOÍD, -Ă, adenoizi, -de, adj. Care aparține țesutului glandular, privitor la acest țesut. – Din fr. adénoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenoidită
ADENOIDÍTĂ, adenoidite, s. f. Afecțiune frecventă mai ales la copii (putând apărea excepțional și la adulți), provocată de o infecție microbiană sau virotică a țesutului glandular din regiunea nazo-faringiană. [Pr.: -no-i-] – Din fr. adénoïdite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenom
ADENÓM, adenoame, s. n. Tumoare glandulară benignă, constituită din celule epiteliale. – Din fr. adénome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenopatie
ADENOPATÍE s. f. Nume dat bolilor glandelor sau ale ganglionilor limfatici, care se manifestă prin creșterea în volum și inflamarea acestora. – Din fr. adénopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adenotomie
ADENOTOMÍE s. f. îndepărtare pe cale chirurgicală a unui adenom. – Din fr. adénotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeona
Adeona, divinitate romană care-i ocrotea pe călători. I se aduceau jertfe la sosire (v. și Abeona).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

adept
ADÉPT, -Ă, adepți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care aderă la convingerile cuiva; partizan al unei idei, teorii, doctrine etc – Din fr. adepte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adera
ADERÁ, adér, vb. I. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „la”) 1. A deveni adeptul unui partid, al unei mișcări, al unei ideologii, al unei acțiuni, cunoscându-i și împărtășindu-i principiile. 2. A se ține strâns lipit de ceva. 3. (Despre state) A deveni parte la un tratat. – Din fr. adhérer, lat. adhaerere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aderare
ADERÁRE, aderări, s. f. Acțiunea de a adera și rezultatul ei. – V. adera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aderent
ADERÉNT, -Ă, aderenți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană sau colectivitate) care aderă la un partid, la o mișcare, la o asociație etc. 2. Adj. Care este, care se ține strâns lipit de ceva. – Din fr. adhérent, lat. adhaerens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aderenţă
ADERÉNȚĂ, aderențe, s. f. 1. (Med.) Țesut fibros care se dezvoltă în special în cavitățile seroase, în urma unei infecții sau intervenții chirurgicale, unind organe care în mod normal sunt separate; bridă. 2. (Tehn.) Forță care menține alăturate două corpuri aflate în contact. Aderența dintre roțile unui vehicul și șosea. ♦ Fenomen de legătură între beton și oțel în construcțiile de beton armat. 3. Aderare, solidarizare conștientă la ceva. – Din fr. adhérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aderență
ADERÉNȚĂ, aderențe, s. f. 1. (Med.) Țesut fibros care se dezvoltă în special în cavitățile seroase, în urma unei infecții sau intervenții chirurgicale, unind organe care în mod normal sunt separate; bridă. 2. (Tehn.) Forță care menține alăturate două corpuri aflate în contact. Aderența dintre roțile unui vehicul și șosea. ♦ Fenomen de legătură între beton și oțel în construcțiile de beton armat. 3. Aderare, solidarizare conștientă la ceva. – Din fr. adhérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adermină
ADERMÍNĂ s. f. Vitamina B_6. – Din fr. adermine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ades
ADÉS adv. v. adesea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adese
ADÉSE adv. v. adesea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adesea
ADÉSEA adv. De multe ori, în repetate rânduri; adeseori, des. [Var.: adés, adése adv.] – A^3 + des^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeseori
ADÉSEORI adv. Adesea. [Pr.: -se-ori] – Adese + ori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adevăr
ADEVẮR, adevăruri, s. n. 1. Concordanță între cunoștințele noastre și realitatea obiectivă; oglindire fidelă a realității obiective în gândire; ceea ce corespunde realității, ceea ce există sau s-a întâmplat în realitate. ◊ Adevăr obiectiv = conținutul obiectiv al reprezentărilor omului, care corespunde realității, lumii obiective, independent de subiectul cunoscător. Adevăr relativ = reflectare justă, însă aproximativă, limitată a realității. ◊ Loc. adv. Într-adevăr sau în adevăr = corespunzător realității, în realitate, de fapt. ♦ Conștiința absolută a autenticității și valabilității conținutului credinței religioase; realitatea spirituală ca subiect al revelației și obiect al credinței. 2. Justețe, exactitate. – Lat. ad + de + verum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adevăra
ADEVĂRÁ vb. I v. adeveri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adevărat
ADEVĂRÁT, -Ă, adevărați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Conform cu adevărul. ♦ De care nu se poate îndoi nimeni; netăgăduit, incontestabil, real. ◊ Loc adv. Cu adevărat = într-adevăr. 2. (În opoziție cu fals) Veritabil, autentic. 3. (Adesea adverbial; în opoziție cu greșit) Drept, just, corect. 4. Sincer. – V. adevăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeveri
ADEVERÍ, adeveresc, vb. IV Tranz. și refl. A (se) confirma, a (se) susține, a (se) întări justețea, exactitatea unui fapt sau a unei afirmații. ♦ A (se) dovedi ca adevărat. [Var.: (reg.) adevărá vb. I] – Din adevăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeverinţă
ADEVERÍNȚĂ, adeverințe, s. f. Dovadă scrisă de recunoaștere a unui fapt, a unui drept. – Adeveri + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeverință
ADEVERÍNȚĂ, adeverințe, s. f. Dovadă scrisă de recunoaștere a unui fapt, a unui drept. – Adeveri + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeverire
ADEVERÍRE, adeveriri, s. f. Faptul de a (se) adeveri. – V. adeveri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeveritor
ADEVERITÓR, -OÁRE, adeveritori, -oare, adj. Care adeverește. – Adeveri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeziune
ADEZIÚNE, adeziuni, s. f. 1. Aderare, atașare (la ceva), solidarizare conștientă (cu ceva). ◊ Expr. A-și da adeziunea (la ceva) = a adera (1). 2. (Fiz.) Atracție între două suprafețe aflate în contact foarte strâns, determinată de forțele intermoleculare care acționează la distanțe relativ mici. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. adhésion, lat. adhaesio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adeziv
ADEZÍV, -Ă, adezivi, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre materiale) Care stă strâns lipit de ceva, care aderă. Țesut adeziv. 2. S. m. Produs chimic care permite lipirea a două suprafețe din același material sau din materiale diferite. – Din fr. adhésif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adezivitate
ADEZIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi adeziv. – Din fr. adhésivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adhoc
AD-HÓC adv. Anume pentru acest scop, de circumstanță. ◊ (Adjectival; în expr.) Divan (sau adunare) ad-hoc = fiecare dintre cele două adunări speciale care s-au întrunit în 1857 (la Iași și la București) și au cerut unirea Țărilor Române. – Din lat. ad hoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adia
ADIÁ, pers. 3 adíe, vb. I. 1. Intranz. (Despre vânt) A sufla lin, ușor; (rar) a aburi; (despre miros) a veni în unde ușoare. 2. Intranz. Fig. A cânta cu glas stins; a murmura. 3. Tranz. (Reg.) A mângâia; a atinge ușor. 4. Intranz. A clătina, a mișca ușor [Pr.: -di-a] – Lat. *adiliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiabată
ADIABÁTĂ, adiabate, s. f. Curbă care reprezintă grafic o transformare adiabatică. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adiabate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiabatic
ADIABÁTIC, -Ă, adiabatici, -ce, adj. (Despre fenomene fizico-chimice) Produs în interiorul unui sistem închis, fără a ceda sau a primi căldură din exterior. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adiabatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiacent
ADIACÉNT, -Ă, adiacenți, -te, adj. Alăturat, continuu. ◊ Unghiuri adiacente = unghiuri care au același vârf, o latură comună și se află de o parte și de cealaltă a laturii comune. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adjacent, lat. adjacens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiată
ADIÁTĂ s.f. v. diată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiator
ADIATÓR, adiatoare, s. n. Aparat simplu pentru efectuarea operațiilor de adunare și de scădere. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adiateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adică
ADÍCĂ adv. 1. Și anume, cu alte cuvinte, va să zică; adicălea, adicătelea. 2. La urma urmei, în definitiv; mai bine zis. ◊ Expr. (Substantivat) La (o) adică sau (reg.) la dică = a) la drept vorbind; ca să spun adevărul; b) în momentul hotărâtor, la nevoie. Var.: (reg.) adecă, dică adv.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adicălea
ADÍCĂLEA adv. (Pop.) Adică. – Adică + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adicătele
ADÍCĂTELE adv. v. adicătelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adicătelea
ADÍCĂTELEA adv. (Pop.) Adică. [Var.: adícătele adv.] – Adică + te + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adidas
ADÍDAS ®, adidași, s. m. Tip de încălțăminte comodă de sport. – Din n. pr. Adi Das(ler).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiere
ADIÉRE, adieri, s. f. Suflare lină (de vânt); abur, abureală. [Pr.: -di-e-] – V. adia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adimeni
ADIMENÍ vb. IV v. ademeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adimenire
ADIMENÍRE s. f. v. ademenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adimenit
ADIMENÍT, -Ă adj. v. ademenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adimenitor
ADIMENITÓR, -OÁRE adj. v. ademenitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adinamie
ADINAMÍE s. f. Scădere accentuată a forței musculare, care apare în cursul unor boli grave. – Din fr. adynamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adineaori
ADINEÁORI adv. Cu puțin înainte, de curând. [Var.: adineauri adv.] – Lat. ad + de + in + illa + hora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adineauri
ADINEÁURI adv. v. adineaori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adinterim
AD-ÍNTERIM adj. invar. Care ține locul titularului, care este provizoriu; interimar. Ministru ad-interim. [Scris și: ad interim] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adio
ADÍO interj. Rămas bun (pentru totdeauna), rămâi cu bine. ◊ (Substantivat) Un trist adio. ◊ Expr. A-și lua adio de la ceva = a socoti ceva ca pierdut pentru totdeauna. ♦ (Ir.) S-a terminat cu..., s-a sfârșit cu... – Din it. addio, fr. adieu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adipic
ADÍPIC, -Ă, adipici, -ce, adj. (În sintagma) Acid adipic = acid bibazic saturat, folosit ca materie primă pentru fabricarea unor fibre sintetice poliamidice. – Din fr. adipique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adipos
ADIPÓS, -OÁSĂ, adipoși, -oase, adj. Care prezintă caracteristicile grăsimii, de grăsime; gras. ◊ Celulă adipoasă = celulă de grăsime Țesut adipos = țesut conjunctiv format din celule pline cu grăsime. – Din fr. adipeux
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adipozitate
ADIPOZITÁTE s. f. Îngrămădire (patologică) de grăsime într-un țesut celular subcutanat. – Din fr. adiposité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adipsie
ADIPSÍE s. f. Lipsă parțială sau totală a senzației de sete. – Din fr. adipsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aditiv
ADITÍV, -Ă, aditivi, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Mat.) Referitor la operația de adunare. 2. S. m. Substanță care se adaugă unui produs pentru a-i ameliora proprietățile sau pentru a obține noi calități. [Pl. și: (n.) aditive]– Din fr. additif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aditivat
ADITIVÁT, -Ă, aditivați, -te, adj. Aflat într-o combinație (chimică) cu un aditiv.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aditivitate
ADITIVITÁTE s. f. Proprietate a unei mărimi, a unei constante, a unei funcții etc de a fi aditivă. – Aditiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiţie
ADÍȚIE s. f. 1. (Chim.) Adăugare. ◊ Reacție de adiție = reacție chimică prin care se introduc atomi sau molecule într-o moleculă cu caracter nesaturat. 2. (Fiziol.; în sintagma) Adíție latentă = apariție a unei reacții fiziologice într-un organism în urma mai multor excitații succesive; sumație. 3. (Mat.) Adunare. – Din fr. addition, lat. additio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiție
ADÍȚIE s. f. 1. (Chim.) Adăugare. ◊ Reacție de adiție = reacție chimică prin care se introduc atomi sau molecule într-o moleculă cu caracter nesaturat. 2. (Fiziol.; în sintagma) Adíție latentă = apariție a unei reacții fiziologice într-un organism în urma mai multor excitații succesive; sumație. 3. (Mat.) Adunare. – Din fr. addition, lat. additio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiţiona
ADIȚIONÁ, adiționez, vb. I. Tranz. A aduna, a adăuga. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiționa
ADIȚIONÁ, adiționez, vb. I. Tranz. A aduna, a adăuga. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiţional
ADIȚIONÁL, -Ă, adiționali, -e, adj. Care se adaugă sau care trebuie adăugat. Taxe adiționale. Act adițional. ◊ Convorbire adițională (și substantivat, f.) = convorbire telefonică suplimentară în raport cu numărul de convorbiri incluse în prețul fix al abonamentului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adițional
ADIȚIONÁL, -Ă, adiționali, -e, adj. Care se adaugă sau care trebuie adăugat. Taxe adiționale. Act adițional. ◊ Convorbire adițională (și substantivat, f.) = convorbire telefonică suplimentară în raport cu numărul de convorbiri incluse în prețul fix al abonamentului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiţionare
ADIȚIONÁRE, adiționări, s. f. Acțiunea de a adiționa și rezultatul ei; adunare, adăugare. [Pr.: -ți-o-] – V. adiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiționare
ADIȚIONÁRE, adiționări, s. f. Acțiunea de a adiționa și rezultatul ei; adunare, adăugare. [Pr.: -ți-o-] – V. adiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiţionat
ADIȚIONÁT, -Ă, adiționați, -te, adj. Adunat, adăugat. [Pr.: -ți-o-] – V. adiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adiționat
ADIȚIONÁT, -Ă, adiționați, -te, adj. Adunat, adăugat. [Pr.: -ți-o-] – V. adiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectiv
ADJECTÍV, adjective, s. n. Parte de vorbire flexibilă care arată o însușire a unui obiect sau a unei ființe și determină numele acestora, acordându-se cu ele în gen, număr și caz. – Din fr. adjectif, lat. adjectivum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectiva
ADJECTIVÁ, adjectivez, vb. I. Refl. și tranz. (Gram.; rar) A (se) adjectiviza. – Din adjectiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectival
ADJECTIVÁL, -Ă, adjectivali, -e, adj. Care este exprimat printr-un adjectiv. Atribut adjectival. ◊ Articol adjectival = articol hotărât, cu forme speciale, care însoțește un adjectiv determinant al unui substantiv articulat sau al unui nume propriu. ♦ Care are funcția de adjectiv. Locuțiune adjectivală. – Din fr. adjectival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectivare
ADJECTIVÁRE, adjectivări, s. f. (Rar) Adjectivizare. – V. adjectiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectivat
ADJECTIVÁT, -Ă, adjectivați, -te, adj. (Rar) Adjectivizat. – V. adjectiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectiviza
ADJECTIVIZÁ, adjectivizez, vb. I. Refl. și tranz. (Gram.) A (se) transforma în adjectiv; a (se) adjectiva. – Adjectiv + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectivizare
ADJECTIVIZÁRE, adjectivizări, s. f. Faptul de a (se) adjectiviza; adjectivare. – V. adjectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjectivizat
ADJECTIVIZÁT, -Ă, adjectivizați, -te, adj. Transformat în adjectiv; adjectivat. – V. adjectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjoncţiune
ADJONCȚIÚNE, adjoncțiuni, s. f. Unire; adăugare. [Pr.: -țí-u-] – Din fr. adjonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjoncțiune
ADJONCȚIÚNE, adjoncțiuni, s. f. Unire; adăugare. [Pr.: -țí-u-] – Din fr. adjonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudeca
ADJUDECÁ, adjúdec, vb. I. Tranz. A atribui (prin hotărâre judecătorească) un bun scos la licitație persoanei care oferă prețul cel mai mare. – Din lat. adjudicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudecare
ADJUDECÁRE, adjudecări, s. f. Acțiunea de a adjudeca. – V. adjudeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudecatar
ADJUDECATÁR, -Ă, adjudecatari, -e, s. m. și f. Persoană căreia i se adjudecă un bun la o licitație publică. – Cf. fr. a d j u d i c a t a i r e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudecaţie
ADJUDECÁȚIE, adjudecații, s. f. Act prin care se adjudecă un obiect, o antrepriză etc. la o licitație publică. – Din fr. adjudecation, lat. adjudicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudecație
ADJUDECÁȚIE, adjudecații, s. f. Act prin care se adjudecă un obiect, o antrepriză etc. la o licitație publică. – Din fr. adjudecation, lat. adjudicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjudecător
ADJUDECĂTÓR, -OÁRE, adjudecători,-oare, s. m. și f. Persoană care face adjudecarea la o licitație publică. – Din fr. adjudicateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjunct
ADJÚNCT, -Ă, adjuncți, -te, adj. (Persoană) care face parte din conducerea unei instituții, a unei întreprinderi sau a unui serviciu din cuprinsul acestora, având funcția imediat subordonată titularului.– Din germ. Adjunkt, lat. adjunctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjuraţie
ADJURÁȚIE, adjurații, s.f. (Livr.) Formulă a exorcismului care începe cu cuvintele „adjuro te”. ♦ Rugăminte insistentă, implorare. – Din lat. adjuratio, fr. adjuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjurație
ADJURÁȚIE, adjurații, s.f. (Livr.) Formulă a exorcismului care începe cu cuvintele „adjuro te”. ♦ Rugăminte insistentă, implorare. – Din lat. adjuratio, fr. adjuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjutant
ADJUTÁNT^1, adjutanți, s. m. 1. Ofițer atașat unui comandant sau unui șef militar într-o unitate militară, îndeplinind atribuții similare unui secretar; ofițer care face parte dintr-un stat-major; aghiotant. 2. (Ieșit din uz) Grad pentru personalul aviatic corespunzător plutonierului; persoană având acest grad. ♦ Cel mai mare grad de subofițer; persoană având acest grad. – Din fr. adjudant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adjuvant
ADJUVÁNT, -Ă, adjuvanți, -te, adj. s. m. (Substanță) care activează acțiunea unui medicament. [Pl. și: (n.) adjuvante] – Din fr. adjuvant, germ. Adjuvant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adlibitum
AD LÍBITUM loc. adj., loc. adv. După voie, după faptă, după plac; oricum. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adlitteram
AD LÍTTERAM loc. adj., loc. adv. Cuvânt cu cuvânt, literă cu literă; întocmai, literal, textual. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admet
Admet = Admetus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

admetus
Admetus, unul dintre argonauți, care a participat și la vînătoarea mistrețului din Calydon. Era rege în cetatea Pherae, din Thessalia. L-a găzduit pe Apollo în vremea cînd acesta era prigonit de către Zeus, fapt pentru care mai tîrziu zeul avea să-și dovedească din plin recunoștința. Îndrăgostindu-se de Alcestis, fiica regelui Pelias, Admetus, cu concursul lui Apollo, reușește s-o ia în căsătorie, îndeplinind condiția impusă de Pelias: aceea de a veni s-o ia într-un car la care erau înhămați alături un leu și un mistreț. Tot datorită lui Apollo, lui Admetus i se făgăduiește nemurirea în schimbul vieții altui om care ar fi vrut să se sacrifice în locul lui. Cînd se-mplinește sorocul, singura care se hotărăște să se sacrifice din dragoste pentru el este regina Alcestis. Tocmai atunci sosește însă la Pherae și Heracles, vechiul tovarăș al lui Admetus de pe vremea expediției argonauților. Auzind de trista veste a morții reginei, Heracles pornește pe urmele ei în Infern, o readuce pe pămînt și o redă soțului ei. După o altă versiune, abnegația lui Alcestis ar fi mișcat inima Persephonei, care i-ar fi îngăduit, de bunăvoie, să se întoarcă înapoi, pe pămînt.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

administra
ADMINISTRÁ, administrez, vb. I. Tranz. 1. A conduce, a cârmui; a gospodări o întreprindere, o instituție etc. 2. A da unui bolnav un medicament. ♦ (Ir.) A trage o bătaie. 3. (Jur.; în sintagma) A administra o probă = a folosi un mijloc de probă într-un proces. – Din fr. administrer, lat. administrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administrare
ADMINISTRÁRE, administrări, s. f. Acțiunea de a administra. – V. administra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administrat
ADMINISTRÁT, -Ă, administrați, -te, s. m. și f. (Rar) Persoană care se află sub conducerea cuiva. – V. administra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administrativ
ADMINISTRATÍV, -Ă, administrativi, -e, adj. Care aparține administrației, privitor la administrație. ♦ Care emană de la un organ de administrație. ◊ Pe cale administrativă = prin organele administrației de stat. – Din fr. administratif, lat. administrativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administrator
ADMINISTRÁTOR, -OÁRE, administratori, -oare, s. m. și f. Persoană care administrează, care conduce o administrație sau un serviciu de administrație. ♦ Persoană care conduce un serviciu în administrația statului. – Din fr. administrateur, lat. administrator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administraţie
ADMINISTRÁȚIE, administrații, s. f. 1. Totalitatea organelor administrative ale unui stat; secție a unei instituții însărcinată cu administrarea acelei instituții. ◊ Administrație de stat = totalitatea instituțiilor care asigură funcționarea statului. Consiliu de administrație = organ colegial însărcinat cu administrarea unei întreprinderi sau a unei instituții. Administrație locală = consiliul municipal, orășenesc sau comunal, împreună cu primarul și (sau) prefectul. Administrație militară = parte a armatei care se ocupă cu organizarea, întreținerea, completarea și mobilizarea forțelor armate; conducere politică și administrativă a unui stat, a unei regiuni etc. (ocupate), exercitată de militarii ocupanți. – Din (1) fr. administration, lat. administratio, (2) rus. administrațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

administrație
ADMINISTRÁȚIE, administrații, s. f. 1. Totalitatea organelor administrative ale unui stat; secție a unei instituții însărcinată cu administrarea acelei instituții. ◊ Administrație de stat = totalitatea instituțiilor care asigură funcționarea statului. Consiliu de administrație = organ colegial însărcinat cu administrarea unei întreprinderi sau a unei instituții. Administrație locală = consiliul municipal, orășenesc sau comunal, împreună cu primarul și (sau) prefectul. Administrație militară = parte a armatei care se ocupă cu organizarea, întreținerea, completarea și mobilizarea forțelor armate; conducere politică și administrativă a unui stat, a unei regiuni etc. (ocupate), exercitată de militarii ocupanți. – Din (1) fr. administration, lat. administratio, (2) rus. administrațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admira
ADMIRÁ, admír, vb. I. Tranz. A privi ceva sau pe cineva cu un sentiment de încântare, de stimă etc. – Din fr. admirer, lat. admirari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admirabil
ADMIRÁBIL, -Ă, admirabili, -e, adj. Vrednic de a fi admirat; minunat, încântător, excelent. – Din lat. admirabilis, fr. admirable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admirare
ADMIRÁRE s. f. (Înv.) Admirație. – V. admira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admirativ
ADMIRATÍV, -Ă, admirativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care exprimă, care arată admirație. – Din fr. admiratif, lat. admirativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admirator
ADMIRATÓR, -OÁRE, admiratori, -oare, s. m. și f. Persoană care admiră pe cineva sau ceva. – Din fr. admirateur, lat. admirator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admiraţie
ADMIRÁȚIE, admirații, s. f. Sentiment de încântare, de stimă, de apreciere etc. față de cineva sau de ceva; admirare. – Din fr. admiration, lat. admiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admirație
ADMIRÁȚIE, admirații, s. f. Sentiment de încântare, de stimă, de apreciere etc. față de cineva sau de ceva; admirare. – Din fr. admiration, lat. admiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admisibil
ADMISÍBIL, -Ă, admisibili, -e, adj. Care poate fi admis; acceptabil. – Din fr. admissible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admisibilitate
ADMISIBILITÁTE s. f. (Rar) Posibilitatea de a fi admis, calitatea a ceea ce este admisibil. – Din fr. admissibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admisie
ADMÍSIE, admisii, s. f. 1. Intrare dirijată a unui fluid într-o mașină care transformă o formă de energie în altă formă de energie. 2. Fază a ciclului de funcționare a unor mașini, efectuată în timpul intrării agentului motor în mașină. [Var.: admisiúne s. f.] – Din fr. admission, lat.admissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admisiune
ADMISIÚNE s. f. v. admisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admitanţă
ADMITÁNȚĂ, admitanțe, s. f. Mărime caracteristică unui circuit de curent electric alternativ, egală cu inversul impedanței. – Din fr. admittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admitanță
ADMITÁNȚĂ, admitanțe, s. f. Mărime caracteristică unui circuit de curent electric alternativ, egală cu inversul impedanței. – Din fr. admittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admite
ADMÍTE, admit, vb. III. Tranz. A primi ca bun, a considera ca adevărat; a fi (provizoriu) de acord cu ceva; a îngădui, a permite. ♦ A da curs favorabil unei cereri. ♦ A primi un solicitator, a accepta un candidat. – Din fr. admettre, lat. admittere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admitere
ADMÍTERE, admiteri, s. f. Acțiunea de a admite. ◊ Examen de admitere = examen de acceptare a unui candidat într-o instituție de învățământ. – V. admite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonesta
ADMONESTÁ, admonestez, vb. I. Tranz. A mustra cu severitate (în calitate oficială); a dojeni aspru (pe un subaltern). – Din fr. admonester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonestare
ADMONESTÁRE, admonestări, s. f. Acțiunea de a admonesta și rezultatul ei; (concr.) act, adresă oficială care conține o mustrare adresată cuiva; admonestație, admonițiune (2). – V. admonesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonestaţie
ADMONESTÁȚIE, admonestații, s. f. (Înv.) Admonestare. – Din fr. admonestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonestație
ADMONESTÁȚIE, admonestații, s. f. (Înv.) Admonestare. – Din fr. admonestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonitiv
ADMONITÍV, -Ă, admonitivi, -e, adj. (Livr.) Care admonestează, care cenzurează. – Din fr. admonitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admoniţiune
ADMONIȚIÚNE, admonițiuni, s. f. 1. Cercetare făcută de judecător. 2. (Rar) Admonestare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. admonition, lat. admonitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

admonițiune
ADMONIȚIÚNE, admonițiuni, s. f. 1. Cercetare făcută de judecător. 2. (Rar) Admonestare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. admonition, lat. admonitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adn
ADN s. n. Denumire prescurtată a acidului dezoxiribonucleic. [Pr.: adené.] – Din fr. A.D.N.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adn
ADN (acidul dezoxiribonucleic) – component principal al aparatului genetic constituit din două lanțuri de polinucleotide, unite prin legături de hidrogen. ADN-antisens – ADN care împiedică exprimarea unor anumite gene. Este reprezentat de un fragment de ADN monocatenar complementar unei molecule de ARN-mesager (ARN-m); legăndu-se de molecula ARN-m, el împiedică sinteza unei anumite proteine. S-a reușit producerea de ADN-antisens prin tehnici de inginerie genetică și, în prezent, se testează capacitatea sa de a inhiba acțiunea genei care cauzează diviziunea necontrolată a celulelor canceroase; ADN complementar (ADN-c) – ADN obținut în laborator, folosind ca matriță o moleculă de ARN mesager (ARN-m); procesul este invers transcripției, care are loc în mod normal în celule. Enzima care catalizează acest proces poartă numele de reverstranscriptază. Prin urmare, ADN-ul complementar are o secvență de baze complementare matriței de ARN-m, spre deosebire de ADN-ul genomic, care nu conține secvențe necodificatoare (introni). Acest tip de ADN este utilizat în clonarea genică atunci când se urmărește exprimarea genelor eucariote în celule-gazdă procariote; ADN egoist – reprezintă porțiuni de ADN care aparent nu au nici o funcție (cunoscute și sub numele de „resturi” de ADN), care se află între regiunile de ADN care constituie genele. Are capacitatea să se integreze și să își schimbe poziția în genom și, în unele cazuri, este reprezentat de secvențe repetative de ADN. El este denumit „egoist” pentru că există doar pentru a fi copiat și transmis de la o generație la alta; realizează acest lucru folosind organismul în care se află doar ca instrument de supraviețuire. Cele mai mari cantități de ADN egoist se întâlnesc la vertebrate și la plantele superioare. Prezența ADN-ului egoist poate fi datorată, totuși, faptului că exercită o funcție ce n-a putut fi identificată, ori poate fi determinată de incapacitatea celulei de a stopa creșterea genomului său; ADN ligază – enzimă capabilă să lege între ele două segmente de ADN, jucând un rol important în procesul de reparare a ADN-ului. Această enzimă, este folosită, de asemenea, în tehnica ADN-ului recombinat, asigurând atașarea segmentului de ADN străin (de exemplu, ADN-ul complementar utilizat în clonarea genică) de plasmidul în care este încorporat; ADN mitocondrial (ADN-mt) – moleculă inelară de ADN prezentă în mitocondrii. La mamifere, ADN-ul mitocondrial reprezintă mai puțin de 1% din cantitatea totală de ADN din celulă, însă la plante, cantitatea de ADN-mt este variabilă, Codifică ARN ribozomal din ARN de transfer, dar numai un număr mic de proteine mitocondriale (până la 30 de proteine la animale), cele mai multe fiind codificate de ADN-ul nuclear; ADN recombinat – ADN-ul ce conține gene provenite din surse diferite care au fost combinate prin tehnici de inginerie genetică, și nu prin încrucișări experimentale. Ingineria genetică este, de aceea, numită și tehnologia ADN-recombinat; ADN repetitiv – reprezintă secvențe de nucleotide repetate de mai multe ori în ADN-ul cromozomial. Secvențele ating lungimi de zeci până la mii de perechi de baze și se pot repeta de mii de ori în genom. ADN repetitiv include o serie de secvențe repetitive concentrate în regiunea centromerului; este cunoscut sub numele de ADN satelit și în mod obișnuit nu este transcris. O mare parte a ADN-ului repetitiv pare a nu avea nici un rol, totuși o oarecare parte este transcrisă; ADN satelit – porțiune de ADN din celule animale și vegetale ce constă în secvențe repetitive de nucleotide. Aproape 30% din ADN-ul uman este reprezentat de asemenea regiuni-satelit. Acestea nu par să intre în alcătuirea vreunor gene și funcția lor nu a fost elucidată încă. (Gh.Mohan & Aurel Ardelean – Dicționar enciclopedic de biologie, vol. I, ed. All 2007).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adnat
ADNÁT, -Ă, adnați, -te, adj. (Bot.; despre părți ale plantei) Crescut pe ceva, care se adaugă. – Din lat. adnatus, fr. adné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnota
ADNOTÁ, adnotez, vb. I. Tranz. A face însemnări pe marginea unui text, care să explice, să întregească textul respectiv. – Din lat. adnotare, annotare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnotare
ADNOTÁRE, adnotări, s. f. Acțiunea de a adnota și rezultatul ei; (concr.) însemnare, notă care explică, întregește un text; adnotație. – V. adnota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnotat
ADNOTÁT, -Ă, adnotați, -te, adj. (Despre un text) Cu explicații, cu adnotări marginale. – V. adnota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnotator
ADNOTATÓR, -OÁRE, adnotatori, -oare, s. m. și f. Persoană care adnotează un text. – Adnota + suf. -tor. Cf. lat. adnotator, annotator, fr. annotateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnotaţie
ADNOTÁȚIE, adnotații, s. f. (Rar) Adnotare. – Din lat. adnotatio, annotatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adnotație
ADNOTÁȚIE, adnotații, s. f. (Rar) Adnotare. – Din lat. adnotatio, annotatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adogmatic
ADOGMÁTIC, -Ă, adogmatici, -e, adj., s. m. și f. (Adept) al adogmatismului. – Din fr. adogmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adogmatism
ADOGMATÍSM s. n. Sistem de gândire care este împotriva dogmelor. ♦ Sistem religios care nu admite dogmele. – Din fr. adogmatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adolescent
ADOLESCÉNT, -Ă, adolescenți, -te, s. m. și f. Persoană care este la vârsta adolescenței. – Din fr. adolescent, lat. adolescens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adolescentin
ADOLESCENTÍN, -Ă, adolescentini, -e, adj. De adolescent, specific adolescentului. – Adolescent + suf. -in.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adolescentism
ADOLESCENTÍSM s. n. (Rar) Stare, manifestare de adolescent. – Adolescent^1 + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adolescenţă
ADOLESCÉNȚĂ s. f. Perioadă a vieții omului cuprinsă între vârsta pubertății și cea adultă, în care are loc maturizarea treptată a funcțiunilor fizice și psihice ale organismului. – Din fr. adolescence, lat. adolescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adolescență
ADOLESCÉNȚĂ s. f. Perioadă a vieții omului cuprinsă între vârsta pubertății și cea adultă, în care are loc maturizarea treptată a funcțiunilor fizice și psihice ale organismului. – Din fr. adolescence, lat. adolescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adonic
ADÓNIC, adonice, adj. (În sintagma) Vers adonic = vers format dintr-un dactil și un spondeu sau un troheu, folosit în versificația greacă și latină. – Din fr. adonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adonis
ADÓNIS, adoniși, s. m. 1. Nume care se dă (după un personaj legendar din Antichitate) unui tânăr foarte frumos. 2. Fluture cu aripile de culoare albastră-deschis. – Din fr. adonis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adonis
Adonis, tînăr frumos, iubit de Aphrodite. S-a născut din dragostea incestuoasă a Myrrhei pentru tatăl ei, Cinyras. Copleșită de rușine, Myrrha s-a ascuns în pădure și a fost transformată de Aphrodite, căreia i s-a făcut milă de ea, într-un arbore. Zece luni mai tîrziu, dintr-o crestătură făcută în coaja copacului s-a născut Adonis. Uimită de frumusețea copilului, Aphrodite îl ia sub ocrotirea ei. Mai tîrziu ea îl încredințează Persephonei, ca să-l crească. La împlinirea termenului stabilit Persephone însă nu vrea să i-l mai înapoieze. Atunci cele două zeițe recurg la judecata lui Zeus. Hotărîrea lui e următoarea: patru luni din an Adonis avea să le petreacă sub pămînt la Persephone, patru luni pe pămînt cu Aphrodite și celelalte patru unde va voi el. Crescînd mare, Adonis rămîne cîte opt luni lîngă Aphrodite și doar petru luni lîngă Persephone. După o altă versiune, dragostea Aphroditei pentru Adonis trezește gelozia lui Ares. La o vînătoare, zeul războiului asmute asupra lui Adonis un mistreț, care-l sfîșie. De moartea frumosului tînăr sînt legate mai multe legende. După una, Aphrodite, îndurerată, a vărsat atîtea lacrimi cîte picături de sînge au curs din trupul lui. Lacrimile ei s-au transformat în tot atîtea flori: anemonele. După o altă legendă, alergînd în ajutorul tînărului rănit, Aphrodite și-ar fi înțepat picioarele în spinii trandafirilor. Sîngele ei, stropind albul lor imaculat de pînă atunci, le-a dat culoarea trandafirie. Cultul lui Adonis era de origine feniciană: el simboliza, printre altele, moartea naturii în timpul iernii și renașterea ei la viață, primăvara.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

adopta
ADOPTÁ, adópt, vb. I. Tranz. 1. A înfia un copil. 2. A-și însuși felul de a vedea sau de a se comporta al cuiva, a accepta o părere, o metodă etc. 3. A accepta ceva în urma unui vot. – Din fr. adopter, lat. adoptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adoptare
ADOPTÁRE, adoptări, s. f. Acțiunea de a adopta. ◊ Adoptarea legilor = votare a proiectelor de legi de către organele legislative. – V. adopta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adoptator
ADOPTATÓR, -OÁRE, adoptatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care adoptă un copil. – Adopta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adoptiv
ADOPTÍV, -Ă, adoptivi, -e, adj. (Despre copii) Primit în familie cu drepturi și obligații de copil propriu; (despre părinți) care a adoptat un copil. – Din fr. adoptif, lat. adoptivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adopţie
ADÓPȚIE, adopții, s. f. Faptul de a adopta (1); înfiere. [Var.: adopțiúne s. f.] – Din fr. adoption, lat. adoptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adopție
ADÓPȚIE, adopții, s. f. Faptul de a adopta (1); înfiere. [Var.: adopțiúne s. f.] – Din fr. adoption, lat. adoptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adopţiune
ADOPȚIÚNE s. f. v. adopție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adopțiune
ADOPȚIÚNE s. f. v. adopție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adora
ADORÁ, adór, vb. I. Tranz. 1. A iubi cu pasiune, a avea un cult pentru cineva sau ceva. 2. A slăvi (o divinitate); a venera, a diviniza, a cinsti. – Din fr. adorer, lat. adorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adorabil
ADORÁBIL, -Ă, adorabili, -e, adj. Plin de farmec; fermecător, încântător, minunat. – Din fr. adorable, lat. adorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adorare
ADORÁRE s. f. 1. Faptul de a adora; adorație. 2. Slăvire (a unei divinități); venerare, cinstire, divinizare. – V. adora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adorat
ADORÁT, -Ă, adorați, -e, adj. (Adesea substantivat) Extrem de iubit. ♦ (Despre o divinitate) Slăvit, cinstit, venerat. – V. adora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adorator
ADORATÓR, -OÁRE, adoratori, -oare, s. m. și f. Persoană care adoră pe cineva sau ceva. – Din fr. adorateur, lat. adorator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adoraţie
ADORÁȚIE s. f. Adorare. – Din fr. adoration, lat. adoratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adorație
ADORÁȚIE s. f. Adorare. – Din fr. adoration, lat. adoratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormi
ADORMÍ, adórm, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A trece sau a aduce pe cineva la starea de somn. 2. Intranz. Fig. (În limbajul bisericesc) A muri. 3. Tranz. A alina, a potoli. Cântând și-a mai adormit foamea. – Lat. addormire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormire
ADORMÍRE s. f. Faptul de a adormi. ♦ Fig. (În limbajul bisericesc) Moarte. – V. adormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormit
ADORMÍT, -Ă, adormiți, -te, adj. Care adoarme, cuprins de somn. ♦ Somnoros. ♦ Fig. Lipsit de vioiciune, greoi în mișcări, moale. ♦ Fig. (În limbajul bisericesc; adesea substantivat) Mort. – V. adormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormitor
ADORMITÓR, -OÁRE, adormitori, -oare, adj. Care adoarme, care provoacă somn. ♦ Fig. Plictisitor, anost, obositor. – Adormi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormiţele
ADORMIȚÉLE s. f. pl. (Bot.) 1. Dediței. 2. Zorele. 3. (Reg.) Volbură. – De la adormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adormițele
ADORMIȚÉLE s. f. pl. (Bot.) 1. Dediței. 2. Zorele. 3. (Reg.) Volbură. – De la adormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adpres
ADPRÉS, adpreși, adj. (Bot.; despre perișori) Alipit de tulpină. – Din lat. adpressus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adragant
ADRAGÁNT s. n. Gumă vegetală secretată de un arbust spinos, folosită în farmacie. – Din fr. adragant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adrast
Adrast = Adrastus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

adrastus
Adrastus 1. Fiul lui Talaus, regele Argosului. Izgonit din Argos de către vărul său Amphiaraus, Adrastus s-a refugiat la curtea lui Polybus, regele Sicyonului, căruia i-a urmat la tron. Ulterior, împăcîndu-se cu Amphiaraus, s-a reîntors în palatul său din Argos. Un oracol îi prezisese lui Adrastus că-și va mărita fetele cu un leu și cu un mistreț. La curtea sa au poposit într-o zi doi surghiuniți: Tydeus din Calydon și Polynices din Thebae. Pe scuturile lor era înfățișat chipul unui leu și al unui mistreț. Văzînd în acest semn împlinirea oracolului, Adrastus și-a măritat cele două fiice, pe Deiphyle și pe Argia, cu Tydeus și cu Polynices. Mai tîrziu, pentru a veni în sprijinul acestuia din urmă, gonit din Thebae de către fratele său Eteocles, Adrastus a organizat o expediție împotriva cetății Thebae, expediție cunoscută sub numele de Cei șapte împotriva Tebei. La această expediție au mai participat: Polynices, Tydeus, Amphiaraus, Capaneus, Hippomedon și Parthenopaeus. Toți au murit în luptă în afară de Adrastus, care a scăpat reușind să fugă datorită calului său, Arion, pe care-l primise în dar de la Heracles. După zece ani, Adrastus i-a adunat pe fiii celor căzuți în fața cetății Thebae și a organizat o nouă expediție. Epigonii – acesta era numele tinerilor eroi – au fost mai norocoși: ei au cîștigat războiul și au distrus cetatea Thebae din temelii. Victoria repurtată a costat însă viața lui Aegialeus, fiul lui Adrastus. Întors învingător, nefericitul părinte se stinge de durerea pricinuită de moartea fiului său. 2. Fiul regelui frigian Gordius. Din greșeală el și-a omorît propriul frate și a fost silit să se refugieze la curtea lui Croesus. Acolo însă îl ucide, din nou fără să vrea, la o vînătoare, și pe fiul acestuia, Atys. Cuprins de desperare [!], Adrastus își pune atunci capăt zilelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

adrem
AD REM loc. adv. La obiect. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adrenalină
ADRENALÍNĂ s. f. Hormon produs de glandele suprarenale sau fabricat pe cale sintetică utilizat ca medicament datorită proprietăților vasoconstrictoare și stimulatoare ale mușchiului cardiac; epinefrină. – Din fr. adrénaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adrenergic
ADRENÉRGIC, -Ă, adrenergici, -ce, adj. Care provoacă secreția de adrenalină. ◊ Nervi adrenergici = nervi simpatici a căror terminație eliberează adrenalina. – Din fr. adrénergique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adrenocrom
ADRENOCRÓM s. n. Produs de oxidare a adrenalinei, de culoare cărămizie, cu acțiune hemostatică și tonifiantă asupra pereților vaselor sangvine. – Din fr. adrénochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adresa
ADRESÁ, adresez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) îndrepta (cu) vorba către cineva. 2. A (se) îndrepta către o persoană, o instituție etc. (cu) o invitație, o cerere etc.; a face apel la... ♦ Tranz. A scrie adresa pe o scrisoare, pe un pachet etc. – Din fr. adresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adresant
ADRESÁNT, -Ă, adresanți, -te, s. m. și f. (Înv.) Persoană căreia îi este adresată o scrisoare, un colet etc.; destinatar. – Din germ. Adressant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adresă
ADRÉSĂ, adrese, s. f. 1. Indicație (pe scrisori, pe colete etc.) cuprinzând numele și domiciliul destinatarului. ♦ Date care indică domiciliul unei persoane. ◊ Expr. (A spune, a vorbi etc. ceva) la adresa cuiva = (a spune, a vorbi etc. ceva) cu privire la cineva. A greși adresa = a) a nimeri în alt loc sau la altă persoană decât cea indicată; b) (fam.) a avea o părere greșită despre cineva sau ceva, a se înșela asupra cuiva. 2. Comunicare oficială făcută în scris de o organizație, o instituție etc. 3. (Inform.) Expresie (numerică) pentru localizarea informației în memorie (3). – Din fr. adresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adsorbant
ADSORBÁNT, adsorbanți, s. m. Corp pe suprafața căruia se fixează o substanță prin adsorbție. – Din fr. adsorbant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adsorbant
ADSORBÁNT, -Ă, adsorbánți, -te, adj. Care se referă la un material cu capacitate de adsorbție. ◊ Material adsorbant. [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adsorbat
ADSORBÁT, adsorbați, s. m. Substanță fixată prin absorbție pe suprafața unui corp. – Din fr. adsorbat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adsorbi
ADSORBÍ, adsórb, vb. IV. 1. Refl. (Despre substanțe) A se produce o adsorbție. 2. Tranz. A fixa pe suprafață – Din fr. adsorber (după sorbi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adsorbit
ADSORBÍT, -Ă, adsorbíți, -te, adj. Care a fost supus procesului de adsorbție. ◊ Substanță adsorbită. (din adsorbi) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

adsorbţie
ADSÓRBȚIE s. f. Fixare și acumulare a moleculelor unui gaz sau ale unui lichid pe suprafața unui corp solid. – Din fr. adsorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adsorbție
ADSÓRBȚIE s. f. Fixare și acumulare a moleculelor unui gaz sau ale unui lichid pe suprafața unui corp solid. – Din fr. adsorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adstrat
ADSTRÁT, adstraturi, s. n. (Lingv.) Totalitatea elementelor străine care se adaugă unui idiom după constituirea lui. – Din fr. adstrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducător
ADUCĂTÓR, -OÁRE, aducători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, lucru etc.) care aduce. – Aduce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aduce
ADÚCE, aduc, vb. III. 1. Tranz. A lua cu sine un lucru și a veni cu el undeva sau la cineva (pentru a-l preda). ◊ Expr. Ce vânt te-aduce ? se spune cuiva care a venit pe neașteptate. 2. Tranz. A apropia ceva de sine sau de o parte a trupului său. ♦ A da unui lucru o anumită mișcare sau direcție. ◊ Expr. A o aduce bine (din condei) = a vorbi sau a scrie cu dibăcie; a se dovedi abil, diplomat într-o anumită împrejurare. A aduce vorba de (sau despre) ceva = a îndrepta discuția asupra unui obiect, a pomeni despre... 3. Tranz. A produce, a procura, a pricinui, a cauza. 4. Tranz. A face să ajungă într-o anumită situație, stare. 5. Intranz. A semăna întrucâtva cu cineva sau cu ceva. 6. Tranz. și refl. (în loc. vb.) A(-și) aduce aminte = a(-și) aminti. – Lat. adducere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducere
ADÚCERE, aduceri, s. f. Acțiunea de a aduce. ◊ Aducere-aminte = amintire. – V. aduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aduct
ADÚCT s. n. Amestec cristalin în care o substanță este înglobată în rețeaua cristalină a altei substanțe. – Din fr. adducte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aductor
ADUCTÓR, aductori, adj. (În sintagma) Mușchi aductor = mușchi^2 care apropie un membru de planul de simetrie al corpului sau două organe unul de celălalt. – Din fr. adducteur, lat. adductor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducţie
ADÚCȚIE, aducții, s. f. 1. Construcție hidrotehnică destinată transportării unui fluid de la punctul de captare până la cel de folosire. 2. Mișcare efectuată de un mușchi aductor. [Var.: aducțiune s. f.] – Din fr. adduction, lat. adductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducție
ADÚCȚIE, aducții, s. f. 1. Construcție hidrotehnică destinată transportării unui fluid de la punctul de captare până la cel de folosire. 2. Mișcare efectuată de un mușchi aductor. [Var.: aducțiune s. f.] – Din fr. adduction, lat. adductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducţiune
ADUCȚIÚNE s. f. v. aducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aducțiune
ADUCȚIÚNE s. f. v. aducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adula
ADULÁ, adulez, vb. I. Tranz. A linguși, a flata pe cineva (în chip servil). – Din fr. aduler, lat. adulari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulare
ADULÁRE, adulări, s. f. Faptul de a adula; lingușire, flatare (servilă), adulație. – V. adula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulator
ADULATÓR, -OÁRE, adulatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care adulează; lingușitor. – Din fr. adulateur, lat. adulator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulaţie
ADULÁȚIE, adulații, s. f. Adulare. – Din fr. adulation, lat. adulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulație
ADULÁȚIE, adulații, s. f. Adulare. – Din fr. adulation, lat. adulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulmeca
ADULMECÁ, adulmec, vb. I. Tranz. și intranz. (Despre animale) A simți sau a descoperi, cu ajutorul mirosului, prezența unui animal, a omului, a hranei etc. ♦ Fig. (Despre oameni) A căuta să afle; a da de urmă, a descoperi. [Var.: (reg.) adurmecá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulmecător
ADULMECĂTÓR, -OÁRE, adulmecători, -oare, adj. (Rar) Care adulmecă; (despre câini) cu miros fin. – Adulmeca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adult
ADÚLT, -Ă, adulți, -te, adj., s. m. și f. (Organism) care și-a terminat creșterea și a ajuns în stadiul de a se reproduce; (persoană) aflată în perioada de la 17-18 ani până la 50 de ani. – Din fr. adulte, lat. adultus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulter
ADULTÉR, -Ă, adulteri, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre soți) Care a încălcat fidelitatea conjugală. 2. S. n. Infracțiune care constă în încălcarea fidelității conjugale de către unul dintre soți. – Din fr. adultère, lat. adulterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulterare
ADULTERÁRE, adulterări, s. f. (Livr.) Falsificare, denaturare. – După fr. adultération, engl. adulteration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adulterin
ADULTERÍN, -Ă, adulterini, -e, adj. (Adesea substantivat) Născut dintr-un adulter. – Din fr. adultérin, lat. adulterinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adumbri
ADUMBRÍ, adumbresc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a ține umbră (I 1); a umbri. 2. Refl. A se așeza, a se adăposti la umbră. – Lat. adumbrare (după umbri).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aduna
ADUNÁ, adún, vb. I. 1. Tranz. A strânge la un loc ceea ce se află răspândit, împrăștiat, risipit; a ridica de pe jos. 2. Tranz. A aduna din toate părțile; a strânge, a concentra. 3. Tranz. A culege (alegând de ici și de colo). 4. Tranz. A pune deoparte bani sau alte bunuri materiale; a agonisi. 5. Tranz. (Mat.) A totaliza mai multe numere într-unul singur. 6. Tranz. și refl. A (se) strânge la un loc, formând un grup. ◊ Expr. (Tranz.) Parcă a tunat și i-a adunat, se zice despre oameni foarte deosebiți unii de alții strânși la un loc. ♦ A (se) îngrămădi, a (se) ghemui. – Lat. adunare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adunare
ADUNÁRE, adunări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) aduna și rezultatul ei. 2. Una dintre cele patru operații aritmetice, care constă în totalizarea mai multor numere într-unul singur. 3. Întrunire a mai multor persoane în scopul discutării unor probleme de interes general; grup format din aceste persoane. ◊ Adunare constituantă = adunare alcătuită din reprezentanți aleși în vederea votării sau modificării unei constituții. Adunare legislativă = organ reprezentativ al statului, competent a se pronunța prin vot asupra proiectelor de legi. Adunare națională = a) organ suprem al puterii de stat în unele țări; b) organ de stat cu funcții legislative sau consultative. Adunare generală = adunare cu participarea generală a membrilor în anumite organizații, întreprinderi etc. 4. Concentrare a unor ființe într-un singur loc. 5. (Articulat, cu valoare de interjecție) Semnal dat pentru strângerea într-o formație ordonată a unei trupe sau a unui grup organizat. 6. Culegere, colecție (de texte). 7. (Înv. și reg.) Petrecere. – V. aduna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adunat
ADUNÁT, -Ă, adunați, -te, adj., s. f. 1. Adj. Strâns^2 (la un loc). ♦ Spec. (Despre așezări rurale) Cu case așezate una lângă alta, în strânsă apropiere. 2. S. f. art. (Reg.) Una dintre figurile jocului călușarilor. – V. aduna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adunător
ADUNĂTÓR, -OÁRE, adunători, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care adună; p. ext. strângător, econom. 2. S. n. Mașină pentru recoltarea cerealelor și a fânului. – Aduna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adunătură
ADUNĂTÚRĂ, adunături, s. f. 1. Grup format prin adunarea la un loc a unor obiecte disparate; grămadă nesistematizată. 2. (Peior.) Grămadă de oameni adunați din întâmplare, gloată, strânsură. – Aduna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adurmeca
ADURMECÁ vb. I v. adulmeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adus
ADÚS, -Ă, aduși, -se, adj. Aplecat, încovoiat. – V. aduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advalorem
AD VALÓREM loc. adv. (De obicei despre calcularea taxelor vamale) După valoare. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advecţie
ADVÉCȚIE, advecții, s. f. Mișcare a aerului dintr-o zonă în direcție orizontală sau aproape orizontală. – Din fr. advection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advecție
ADVÉCȚIE, advecții, s. f. Mișcare a aerului dintr-o zonă în direcție orizontală sau aproape orizontală. – Din fr. advection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advent
ADVÉNT, adventuri, s. n. Perioadă de patru săptămâni înainte de Crăciun la catolici. – Din fr. advent, lat. adventus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adventice
ADVENTÍCE s. f. Foiță externă care învelește arterele. – Din fr. adventice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adventism
ADVENTÍSM s. n. Numele unei doctrine religioase practicate de o sectă creștină care predică „a doua venire” apropiată a lui Hristos. – Din engl. adventism, germ. Adventismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adventist
ADVENTÍST, -Ă, adventiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține adventismului, privitor la adventism. 2. S. m. și f. Adept al adventismului. – Din engl. adventist, fr., adventiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adventiv
ADVENTÍV, -Ă, adventivi, -e, adj. 1. (Bot.; despre plante) Originar din alte țări sau continente și care s-a răspândit fără a fi cultivat. 2. (Despre țesuturi, organe) Care se dezvoltă în alte locuri decât cele obișnuite, normale etc. ◊ Rădăcină adventivă = rădăcină care se dezvoltă pe diferite părți ale plantei. Mugure adventiv = mugure care se dezvoltă din țesuturi. 3. (Geol.; despre cratere) Care are altă deschizătură decât craterul principal. – Din fr. adventif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adverb
ADVÉRB, adverbe, s. n. Parte de vorbire, în general neflexibilă, care determină sensul unui verb, al unui adjectiv sau al altui adverb, arătând locul, timpul, modul, cauza sau scopul. – Din fr. adverbe, lat. adverbium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adverbial
ADVERBIÁL, -Ă, adverbiali, -e, adj. (Despre cuvinte sau construcții gramaticale) Care are valoare de adverb. [Pr.: -bí-al] – Din fr. adverbial, lat. adverbialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adverbializa
ADVERBIALIZÁ, adverbializez, vb. I. Refl. și tranz. (Gram.) A (se) transforma în adverb.[Pr.: -bi-a-] – Din fr. adverbialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adverbializare
ADVERBIALIZÁRE, adverbializări, s. f. Faptul de a (se) adverbializa. [Pr.: -bi-a-] – V. adverbializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adverbializat
ADVERBIALIZÁT, -Ă, adverbializați, -te, adj. Transformat în adverb. [Pr.: -bi-a-] – V. adverbializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advers
ADVÉRS, -Ă, adverși, -se, adj. Așezat în față, opus; fig. potrivnic, ostil, dușmănos. ◊ Parte adversă = adversar într-un proces, într-o afacere etc. ♦ Fig. Potrivnic. – Din fr. adverse, lat. adversus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adversar
ADVERSÁR, -Ă, adversari, -e, s. m. și f. Persoană care face concurență, care luptă împotriva alteia sau împotriva unei concepții, a unei idei; rival, potrivnic. ♦ (Sport) Partener de întrecere. – Din fr. adversaire, lat. adversarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adversativ
ADVERSATÍV, -Ă, adversativi, -e, adj. Care exprimă o opoziție. ◊ Propoziție adversativă = propoziție care exprimă o opoziție față de coordonata ei. Conjuncție adversativă = conjuncție care introduce o propoziție adversativă. – Din fr. adversatif, lat. adversativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

adversitate
ADVERSITÁTE, adversități, s. f. Împrejurare potrivnică cu care cineva are de luptat; dificultate. – Din fr. adversité, lat. adversitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advertising
ADVERTISING s. n. Totalitatea procedeelor prin care un mesaj (un produs, un serviciu, o idee etc.) este promovat către public; publicitate. [Pr.: advertáῐzing] – Din eng. advertising.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advertising
ADVERTISING s. n. Acțiunea de a atrage atenția persoanelor (asupra unui produs etc.) prin intermediul reclamelor. [Pr.: édvărtaiziη] (engl. advertising < advertise = a face publicitate) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

advocat
ADVOCÁT, -Ă s. m. și f. v. avocat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advocatură
ADVOCATÚRĂ s. f. v. avocatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advon
ADVÓN, advoane, s. n. Tinda dinăuntru a unei biserici creștine. [Pl. și: advonuri] – Cf. amvon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

advon
ADVÓN, advoane, s. n. Tinda sau pridvorul bisericii în care stau femeile, numit și nartecă: în advoanele acestor două biserici. (Dicționarul universal al limbei române, 1922)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aea
Aea (sau Ea) 1. Nimfă urmărită de zeul apei, Phasis, și metamorfozată într-o insulă, cu același nume. 2. Cetatea de scaun a lui Aeetes, regele Colchidei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeacides
Aeacides, patronimic purtat de Telamon, Phocus, Peleus, Achilles și Pyrrhus ca descendenți ai lui Aeacus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeacus
Aeacus, fiul lui Zeus și al Aeginei și rege al mirmidonilor. Renumit pentru spiritul lui de dreptate, a devenit, după moarte, unul dintre cei trei judecători din Hades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeaea
Aeaea, nume purtat de Circe, sora lui Aeetes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aed
AÉD, aezi, s. m. Poet epic recitator și cântăreț în Grecia antică. – Din fr. aède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aëdon
Aëdon, fiica lui Pandareos și soția lui Zethus, regele cetății Thebae. Geloasă pe sora ei Niobe, care avea mai mulți copii, Aëdon, care nu avea decît un singur fiu, pe Itylus, a hotărît să-l ucidă pe cel mai mare dintre nepoții ei. Din greșeală însă și-a ucis propriul copil. Ca să-i curme suferința, Zeus a preschimbat-o în privighetoare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeetes
Aeetes, fiul lui Helios și al lui Perse, frate cu Circe și tatăl Medeei. Domnind în Colchis pe vremea cînd argonauții, conduși de Iason, au sosit acolo să caute Lîna de Aur, el le-a făgăduit-o cu condiția ca Iason să iasă biruitor într-o serie de încercări. Spera că în felul acesta va reuși să se sustragă făgăduielii făcute. Cu ajutorul Medeei, Iason a biruit însă toate greutățile. Cum Aeetes l-a refuzat atunci în mod deschis, Iason, împreună cu Medeea, au furat Lîna de Aur. Pentru a scăpa apoi de urmărirea lui Aeetes, ce venea după fugari, Medea – care-l luase cu ea și pe Absyrtus – și-a tăiat fratele în bucăți și le-a aruncat în mare (v. și Absyrtus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aegaeon
Aegaeon, unul dintre giganți, monstru cu o sută de brațe și cincizeci de capete. Tatăl său era Uranus, iar mama sa Gaea. După o veche tradiție, Aegaeon, numit și Briareus, împreună cu frații săi, Gyges și Cottus, ar fi venit în ajutorul lui Zeus în lupta acestuia cu titanii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aegeria
Aegeria (sau Egeria), în mitologia romană, una dintre camene (v. și Musae). Era considerată drept soția regelui Numa, sfătuitoarea și totodată îndrumătoarea lui. Cînd Numa a murit, Aegeria a vărsat atîtea lacrimi încît a fost transformată de Diana într-un izvor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aegeus
Aegeus, rege al cetății Athenae, fiul lui Pandion și tatăl lui Theseus. Pentru a scăpa de tributul sîngeros impus cetății Athenae de către regele Minos, Theseus pornește să lupte împotriva Minotaurului. La plecare îi făgăduiește tatălui său Aegeus, că, în cazul cînd va pieri în luptă, corabia sa va arbora la întoarcere o flamură neagră, iar în cazul în care se va întoarce biruitor, una albă. Pradă rătăcirii, ca urmare a blestemului Ariadnei, pe care o părăsise în insula Naxos (v. și Ariadne), Theseus uită să arboreze flamura albă. De desperare, crezîndu-și fiul mort, Aegeus, care îl aștepta pe țărm, s-a aruncat în marea, ce-i poartă de atunci numele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aegialeus
Aegialeus, fiul lui Adrastus și unul dintre epigoni (v. și Adrastus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aegisthus
Aegisthus, fiul lui Thyestes, născut din unirea acestuia cu propria lui fiică, Pelopia. A fost crescut la curtea lui Atreus, regele cetății Mycenae și fratele lui Thyestes. După ce, la îndemnul tatălui său, și-a omorît unchiul, Aegisthus a rămas în casa acestuia. Nu a participat la războiul împotriva Troiei și, în lipsa lui Agamemnon, a sedus-o pe soția acestuia, Clytaemnestra. La întoarcere, Agamemnon a fost ucis de cei doi (v. și Agamemnon). Aegisthus a domnit timp de șapte ani asupra cetății Mycenae. În cel de-al optulea an însă, a fost omorît la rîndul său de Orestes, fiul lui Agamemnon, care în felul acesta a răzbunat moartea tatălui său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeolus
Aeolus 1. Fiul lui Hellen, regele Magnesiei (Thessalia) și unul dintre întemeietorii seminției hellenilor. A urmat la domnie după tatăl său și a avut numeroși fii și fiice, printre care se numărau: Sisyphus, Athamas, Cretheus și Salmoneus. 2. Fiul lui Hippotes (sau, după o altă versiune, al lui Poseidon). Sălășluia în insulele Aeolice, unde Zeus îi dăduse în stăpînire vînturile. Aeolus le ținea închise într-o peșteră sau, după alții, într-un burduf. Cînd Odysseus s-a abătut prin insulele Aeolice a fost găzduit de Aeolus. Acesta i-a dăruit la plecare burduful în care erau închise toate vînturile, cu excepția unuia singur: Zephyrus, care avea să-l conducă pe erou în patrie. Crezînd că e plin cu vin, tovarășii lui Odysseus au deschis însă burduful, dînd drumul și celorlalte vînturi. În felul acesta s-a iscat o groaznică furtună pe mare (v. și Odysseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aepytus
Aepytus 1. Rege mitic al Arcadiei. 2. Fiul lui Cresphontes, regele Messeniei, și al Meropei. Tatăl său fiind omorît în cursul unei răscoale, Aepytus a fost crescut printre străini de către bunicul lui, Cypselus. Mai tîrziu el s-a reîntors în patrie și l-a ucis pe Polyphontes, uzurpatorul tronului, reluîndu-și coroana.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aer
ÁER^1 s. n. 1. Amestec de gaze care alcătuiesc straturile inferioare ale atmosferei și care este absolut necesar vietăților aerobe. ◊ Aer lichid = lichid obținut prin răcirea aerului până sub temperatura de -183°C la presiune normală și folosit pentru separarea elementelor sale componente. Aer comprimat = aer la presiuni mai mari decât presiunea atmosferică, obținut cu compresoarele. Aer condiționat = sistem de ventilație a aerului din încăperi în scopul păstrării proprietăților fizice normale ale acestuia. ◊ Loc. adv. La (sau în) aer (liber) = într-un loc neacoperit, afară. ◊ Expr. A lua aer = a ieși din casă pentru a respira aer curat. 2. Văzduh, atmosferă. ◊ Expr. A fi (sau a se simți) ceva în aer = a exista semne că se pregătește ceva (în ascuns). A fi (sau a rămâne) în aer = a se afla într-o situație critică, a nu avea nicio perspectivă. 3. Înfățișare, aspect, expresie. ◊ Expr. A avea aerul că... (sau să...) = a da impresia că... A-și da (sau a-și lua) aere = a lua o atitudine de superioritate; a se îngâmfa, a se făli. [Pl.: (în expr.) aere] – Lat. aer, aeris (și cu înțelesurile fr. air).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aer
ÁER^2, aere, s. n. (Bis.) 1. Bucată de stofă sau de pânză, de obicei pictată sau țesută cu imaginea lui Hristos mort, cu care se acoperă vasele liturgice. 2. Epitaf (2). – Din ngr. aër.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aera
AERÁ, aerez, vb. I. Tranz. 1. A introduce aer^1 (1) în masa unui lichid, a unui material granulos sau care este în formă de pastă fluidă. 2. A răci cerealele dintr-un siloz prin introducerea de aer^1 (1) sub presiune sau prin vânturare cu lopeți. – Din fr. aérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeraj
AERÁJ s. n. Primenire și distribuire a aerului^1 (1) într-o mină, într-o sală de spectacole etc. – Din fr. aérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerare
AERÁRE, aerări, s. f. Acțiunea de a aera. – V. aera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerat
AERÁT, -Ă, aerați, -te, adj. 1. (Despre lichide, materiale granuloase etc.) Tratat prin introducere de aer^1 (1). 2. (Despre cereale) Răcit prin introducere de aer^1 (1) sub presiune sau prin vânturare cu lopeți. 3. (Livr.) (Despre texte) Care are o structură simplă; clar, limpede. 4. (Despre pagini scrise) Cu literele și rândurile spațiate; cu mult spațiu alb. – V. aera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerator
AERATÓR, aeratoare, s. n. Afânător. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeraţie
AERÁȚIE, aerații, s. f. Ventilație și răcire a cerealelor aflate într-un siloz cu ajutorul aerului^1 (1). – Din fr. aération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerație
AERÁȚIE, aerații, s. f. Ventilație și răcire a cerealelor aflate într-un siloz cu ajutorul aerului^1 (1). – Din fr. aération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerian
AERIÁN, -Ă, aerieni, -e, adj. 1. Care se află în aer^1 (2), care se întâmplă, se produce în aer^1. 2. Care se referă la aviație. ◊ Linie aeriană = traseu aeronautic și mijloacele materiale aferente. Alarmă aeriană = semnal prin care, în timp de război, se anunță apropierea avioanelor inamice. 3. Fig. Transparent, diafan, gingaș, vaporos; aeros. [Pr.: -ri-an] – Din fr. aérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerifer
AERIFÉR, -Ă, aeriferi, -e, adj. Care poartă, care conduce aerul^1. – Din fr. aérifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeriform
AERIFÓRM, -Ă, aeriformi, -e, adj. Care are aspectul sau proprietățile fizice ale aerului^1. – Din fr. aériforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeriseală
AERISEÁLĂ, aeriseli, s. f. (Rar) Aerisire. – Aerisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerisi
AERISÍ, aerisesc, vb. IV. Tranz. A lăsa să pătrundă aer^1 (1) proaspăt într-o încăpere; a expune un obiect (de îmbrăcăminte) la aer^1. ♦ Refl. A ieși afară pentru a respira aer^1 proaspăt; a se răcori. – Din ngr. aéríso (aor. lui aerizo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerisire
AERISÍRE, aerisiri, s. f. Acțiunea de a aerisi și rezultatul ei; aeriseală. – V. aerisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerlift
AERLÍFT s. n. Metodă mecanizată de extracție a lichidelor din subsol, bazată pe aducerea lor la suprafață cu ajutorul aerului comprimat. – Aer^1 + lift.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aero
AERO- Element de compunere însemnând „aer^1”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. aéro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroambulanţă
AEROAMBULÁNȚĂ, aeroambulanțe, s. f. Avion utilat pentru transportul (și primul ajutor) al bolnavilor, al accidentaților, al răniților etc. – Aero- + ambulanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroambulanță
AEROAMBULÁNȚĂ, aeroambulanțe, s. f. Avion utilat pentru transportul (și primul ajutor) al bolnavilor, al accidentaților, al răniților etc. – Aero- + ambulanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerob
AERÓB, -Ă, aerobi, -e, adj. (Despre microorganisme) Care nu poate trăi fără oxigen; aerobiotic. – După fr. aérobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerobic
AERÓBIC, -Ă, aerobici, -ce, adj., s. n. (Gimnastică, antrenament etc.) care se execută prin mișcări rapide, pe fond muzical. – Din fr. aérobique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerobiotic
AEROBIÓTIC, -Ă, aerobiotici, -ce, adj. Aerob. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. aérobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerobioză
AEROBIÓZĂ s. f. Formă de viață a unor organisme care consumă oxigenul molecular liber din aer^1. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. aérobiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerobuz
AEROBÚZ, aerobuze, s. n. Avion de pasageri de foarte mare capacitate, pentru curse dese pe distanțe medii. – Din fr. aérobus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerocartofilie
AEROCARTOFILÍE s. f. Ramură a cartofiliei care se ocupă de ștampilele poștei aeriene. – Aero- + cartofilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerocartograf
AEROCARTOGRÁF, aerocartografe, s. n. Aparat automat pentru întocmirea hărților și a planurilor topografice după fotograme aeriene. – Din fr. aérocartographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerocartografie
AEROCARTOGRAFÍE s. f. Tehnică de întocmire a hărților și a planurilor topografice cu ajutorul aerocartografului. – Din fr. aérocartographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroclub
AEROCLÚB, aerocluburi, s. n. Organizație sportivă în care sunt încadrați membri care practică sau simpatizează sporturile aeronautice. – Din fr. aéro-club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerocolie
AEROCOLÍE s. f. Acumulare de gaze în intestinul gros, care dă senzația de balonare a abdomenului. – Din fr. aérocolie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerocosmic
AEROCÓSMIC, -Ă, aerocosmici, -ce, adj. Aerospațial. – Aero- + cosmic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerodinam
AERODINÁM, aerodinamuri, s. n. Tren automotor cu formă aerodinamică. – Din aerodinamic (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerodinamic
AERODINÁMIC, -Ă, aerodinamici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a mecanicii fluidelor care se ocupă cu studiul mișcării aerului^1 și, în general, al gazelor, precum și cu studiul mișcării corpurilor într-un mediu gazos. 2. Adj. Referitor la aerodinamică (1). ♦ (Despre vehicule) Care este astfel construit încât să întâmpine, în deplasare, o rezistență minimă din partea aerului^1. – Din fr. aérodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerodinamicitate
AERODINAMICITÁTE s. f. Caracter aerodinamic. – Aerodinamic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerodină
AERODÍNĂ, aerodine, s. f. Vehicul aerian mai greu decât aerul^1. – Din fr. aérodyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerodrom
AERODRÓM, aerodromuri, s. n. Teren special amenajat pentru decolarea, aterizarea și staționarea avioanelor, cuprinzând și instalațiile, asistența tehnică etc. necesare activității de zbor. – Din fr. aérodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroduct
AERODÚCT, aeroducte s. n. Conductă specială pentru introducerea aerului în încăperi, în instalații, subsoluri etc. – Din engl. air-duct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroelasticitate
AEROELASTICITÁTE s. f. Ramură a fizicii care studiază comportarea sistemelor elastice solide sub acțiunea forțelor aerodinamice. – Din fr. aéroélasticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofagie
AEROFAGÍE s. f. Act reflex caracterizat prin înghițirea, odată cu saliva sau cu alimentele ingerate, a unei cantități mari de aer^1 (ducând la tulburări organice). – Din fr. aérophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofar
AEROFÁR, aerofaruri, s. n. Dispozitiv optic de semnalizare la mare distanță, care servește ca punct de reper pentru avioane în zbor. – Din fr. aérophare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofilatelic
AEROFILATÉLIC, -Ă, aerofilatelici, -ce, adj. Referitor la aerofilatelie, de aerofilatelie. – Din fr. aérophilatélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofilatelie
AEROFILATELÍE s. f. Ramură a filateliei care se ocupă de mărcile pentru poșta aeriană. – Din fr. aérophilatélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofobie
AEROFOBÍE s. f. Fobie față de curenții de aer^1. – Din fr. aérophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofor
AEROFÓR, aerofoare, s. n. Aparat care furnizează aerul^1 necesar scafandrilor în timpul șederii lor sub apă. – Din fr. aérophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofotografic
AEROFOTOGRÁFIC, -Ă, aerofotografici, -ce, adj. Referitor la aerofotografie, de aerofotografie. – Din fr. aérophotographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofotografie
AEROFOTOGRAFÍE, aerofotografii, s. f. Tehnică a fotografierii unei zone, a unui obiectiv etc. de la bordul unui avion; fotografie obținută cu ajutorul acestei tehnici. – Din fr. aérophotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofotogramă
AEROFOTOGRÁMĂ, aerofotograme, s. f. Fotogramă aeriană. – Din fr. aéro-photogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerofotogrammetrie
AEROFOTOGRAMMETRÍE s. f. Metodă a fotogrammetriei care măsoară, determină metric și reprezintă, grafic și fotografic, porțiuni din suprafața terestră. – Din fr. aérophotogrammétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerogară
AEROGÁRĂ, aerogări, s. f. Ansamblu de clădiri într-un aeroport care adăpostește serviciile de exploatare pentru traficul aerian. – Din fr. aérogare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerogen
AEROGÉN, -Ă, aerogeni, -e, adj. (Biol.) Care este produs prin intermediul aerului^1 (1). – Din fr. aérogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerogenerator
AEROGENERATÓR, aerogeneratoare, s. n. Instalație folosită la transformarea forței eoliene în energie electrică. – Din engl. aerogenerator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerogeologie
AEROGEOLOGÍE s. f. Ansamblu de informații geologice culese din avion. [Pr.: -ge-o-] – Din germ. Aerogeologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroglisor
AEROGLISÓR, aeroglisoare, s. n. Vehicul care se deplasează prin alunecare pe o pernă de aer^1. – Din fr. aéroglisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerograf
AEROGRÁF, aerografe, s. n. Pulverizator cu care se acoperă cu straturi de vopsea uniforme suprafețe mari ale unor desene, zugrăveli etc. – Din fr. aérographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerografie
AEROGRAFÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studierea aerului^1 și a proprietăților lui. – Din fr. aérographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerogramă
AEROGRÁMĂ, aerograme, s. f. 1. Comunicare transmisă prin telegrafie fără fir. 2. Scrisoare pentru poșta aeriană; imprimat special pentru o astfel de scrisoare. – Din fr. aérogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroion
AEROIÓN, aeroioni, s. m. (Fiz.) Ion atmosferic (eliberat prin descărcări electrice, evaporarea apei etc). – Din fr. aéroion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroionizator
AEROIONIZATÓR, aeroionizatoare, s. n. Aparat pentru concentrarea aeroionilor negativi într-o încăpere în scopul obținerii unui aer asemănător celui natural. [Pr.: -i-o-] – Din fr. aéroionisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroionoterapie
AEROIONOTERAPÍE, aeroionoterapii, s. f. (Med.) Tratament cu aeroioni. [Pr.: -i-o-] – Aeroion + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerolit
AEROLÍT, aerolite, s. n. Corp (meteorit, pulbere) care cade pe Pământ din spațiul interplanetar. – Din fr. aérolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerolog
AEROLÓG, -Ă, aerologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în aerologie. – Din fr. aérologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerologic
AEROLÓGIC, -Ă, aerologici, -ce, adj. Referitor la aerologie, de aerologie. – Din fr. aérologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerologie
AEROLOGÍE s. f. Ramură a meteorologiei care se ocupă cu studiul proprietăților atmosferei. – Din fr. aérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromecanică
AEROMECÁNICĂ s. f. Ramură a mecanicii care studiază mișcarea și echilibrul gazelor; mecanica gazelor. – Din fr. aéromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerometrie
AEROMETRÍE s. f. Ramură a fizicii care studiază proprietățile fizice ale aerului^1 și ale gazelor și măsoară efectele lor mecanice. – Din fr. aérométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerometru
AEROMÉTRU, aerometre, s. n. Instrument care servește la măsurarea sau la determinarea densității aerului^1. – Din fr. aérometre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromobil
AEROMOBÍL, -Ă, aeromobili, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre corpuri) Care se mișcă în aer^1. 2. S. n. Corp solid care se poate menține și mișca în aer^1. – Din fr. aéromobile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromodel
AEROMODÉL, aeromodele, s. n. Machetă de avion sau de planor. – Din fr. aéromodèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromodelism
AEROMODELÍSM s. n. Sport aviatic care constă în proiectarea, construirea și lansarea de aeromodele. – Din fr. aéromodélisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromodelist
AEROMODELÍST, -Ă, aeromodeliști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu aeromodelismul. – Aeromodel + suf. -íst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeromotor
AEROMOTÓR, aeromotoare, s. n. Motor eolian. – Din fr. aéromoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronaut
AERONAÚT, -Ă, aeronauți, -te, s. m. și f. Persoană care conduce un vehicul aerian. – Din fr. aéronaute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronautic
AERONAÚTIC, -Ă, aeronautici, -ce, adj. 2. Care aparține aeronauticii (1), privitor la aeronautică. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronautic
AERONAÚTIC, -Ă, aeronautici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu construirea aeronavelor și cu problemele navigației aeriene. 2. Adj. Care aparține aeronauticii (1), privitor la aeronautică. [Pr.: -na-u-] – Din fr. aéronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronautică
AERONAÚTICĂ s. f. 1. Ramură a tehnicii care se ocupă cu construirea aeronavelor și cu problemele navigației aeriene. – Din fr. aéronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronaval
AERONAVÁL, -Ă, aeronavali, -e, adj. Care aparține aviației și marinei, privitor la aviație și la marină. – Din fr. aéronaval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeronavă
AERONÁVĂ, aeronave, s. f. Vehicul aerian care se menține și se deplasează în aer^1; aerovehicul. Din aero- + navă (după fr. aéronef).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeropa
Aeropa = Aërope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aërope
Aërope, soția lui Plisthenes, cu care a avut doi fii: pe Agamemnon și pe Menelaus. După moartea lui Plisthenes s-a căsătorit cu Atreus, dar, fiindu-i necredincioasă, deoarece s-a lăsat sedusă de Thyestes, fratele regelui, a fost ucisă de către soțul ei (v. și Atreus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeroplan
AEROPLÁN, aeroplane, s. n. Avion. – Din fr. aéroplane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroplancton
AEROPLANCTÓN s. n. Plancton care trăiește în atmosferă. – Din germ. Aeroplankton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroport
AEROPÓRT, aeroporturi, s. n. Ansamblu constituit din terenul, clădirile și instalațiile necesare decolării, aterizării, manevrării, adăpostirii și întreținerii avioanelor. – Din fr. aéroport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroportuar
AEROPORTUÁR, -Ă, aeroportuari, -e, adj. Referitor la aeroport. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. aéroportuaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeropoştal
AEROPOȘTÁL, -Ă, aeropoștali, -e, adj. Care aparține poștei aeriene, privitor la această poștă. Serviciu aeropoștal. – Din fr. aéropostal (după poștă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeropoștal
AEROPOȘTÁL, -Ă, aeropoștali, -e, adj. Care aparține poștei aeriene, privitor la această poștă. Serviciu aeropoștal. – Din fr. aéropostal (după poștă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeropurtat
AEROPURTÁT, -Ă, aeropurtați, -te, adj. Care se transportă cu aeronavele. – Aero- + purtat (după fr. aéroporté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroreactor
AEROREACTÓR, aeroreactoare, s. n. Reactor la care jetul de gaze propulsate este aerul atmosferic precomprimat. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. aéroréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeros
AERÓS, -OÁSĂ, aeroși, -oase, adj. (Înv.) Aerian (3). – Aer^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroscop
AEROSCÓP, aeroscoape, s. n. Aparat cu care se colectează praful din aer^1 pentru a putea fi examinat la microscop. – Din fr. aéroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerosol
AEROSÓL, aerosoli, s. m. (Mai ales la pl.) Sistem prin care se realizează împrăștierea mecanică în aer^1 sau într-un gaz a unor particule solide sau lichide și care este folosit în medicină în tratamentul unor boli, în agricultură la combaterea dăunătorilor etc. – Din fr. aérosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerosoloterapie
AEROSOLOTERAPÍE s. f. Procedeu terapeutic prin care medicamentele sunt introduse, sub formă de aerosoli, pe căile respiratorii cu ajutorul unor pulverizatoare speciale. – Aerosol + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerospaţial
AEROSPAȚIÁL, -Ă, aerospațiali, -e, adj. Referitor la navigația în spațiul aerian terestru și cosmic; aerocosmic. [Pr.: -ți-al] – Din fr. aérospatial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerospațial
AEROSPAȚIÁL, -Ă, aerospațiali, -e, adj. Referitor la navigația în spațiul aerian terestru și cosmic; aerocosmic. [Pr.: -ți-al] – Din fr. aérospatial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostat
AEROSTÁT, aerostate, s. n. Aeronavă umplută cu un gaz mai ușor decât aerul^1. – Din fr. aérostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostatic
AEROSTÁTIC, -Ă, aerostatici, -ce, adj. 2. Care aparține aerostaticii (1) sau aerostatelor, privitor la aerostatică sau la aerostate. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostatic
AEROSTÁTIC, -Ă, aerostatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a mecanicii fluidelor care se ocupă cu studiul echilibrului aerului^1 și, în general, al gazelor, precum și cu construirea și dirijarea aerostatelor. 2. Adj. Care aparține aerostaticii (1) sau aerostatelor, privitor la aerostatică sau la aerostate. – Din fr. aérostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostatică
AEROSTÁTICĂ s. f. 1. Ramură a mecanicii fluidelor care se ocupă cu studiul echilibrului aerului^1 și, în general, al gazelor, precum și cu construirea și cu dirijarea aerostatelor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostaţie
AEROSTÁȚIE, (2) aerostații, s. f. 1. Ramură a aeronauticii care se ocupă cu studiul construcției și al zborului aerostatelor. 2. Stație de vehicule aeriene. – Din fr. aérostation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerostație
AEROSTÁȚIE, (2) aerostații, s. f. 1. Ramură a aeronauticii care se ocupă cu studiul construcției și al zborului aerostatelor. 2. Stație de vehicule aeriene. – Din fr. aérostation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotaxaţie
AEROTAXÁȚIE s. f. Metodă pentru determinarea speciilor de arbori, a înălțimii, a diametrului coroanei etc. prin observare directă sau prin intermediul fotogramelor aeriene. – Aero- + taxație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotaxație
AEROTAXÁȚIE s. f. Metodă pentru determinarea speciilor de arbori, a înălțimii, a diametrului coroanei etc. prin observare directă sau prin intermediul fotogramelor aeriene. – Aero- + taxație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotehnică
AEROTÉHNICĂ s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul și cu construcția aeronavelor. – Din fr. aérotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aeroterapie
AEROTERAPÍE s. f. Metodă de tratament a unor boli cu ajutorul aerului^1 (de munte). – Din fr. aérothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotermă
AEROTÉRMĂ, aeroterme, s. f. Aparat electric de încălzire cu aer cald. – Din fr. aérotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotopograf
AEROTOPOGRÁF, aerotopografe, s. n. Aparat fotogrammetric folosit pentru executarea hărților și a planurilor topografice. – Din fr. aérotopographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotopografie
AEROTOPOGRAFÍE s. f. Tehnică a măsurătorilor terestre cu ajutorul fotografiilor aeriene. – Din engl. aerotopography.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerotransport
AEROTRANSPÓRT, aerotransporturi, s. n. Transport executat cu ajutorul avioanelor; transport aerian. – Din fr. aérotransport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerovehicul
AEROVEHÍCUL, aerovehicule, s. n. Aeronavă. – Aero- + vehicul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aerozină
AEROZÍNĂ s. f. Carburant lichid pentru motoarele rachetelor. – Din fr. aérozine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aesacus
Aesacus, fiul lui Priamus și al Arisbei. Avea darul profeției: printre altele a prezis că Paris va pricinui pieirea Troiei. Îndurerat de pierderea nimfei Hesperia, pe care o iubea și care a murit mușcată de un șarpe, Aesacus s-a aruncat în valurile mării. A fost transformat de Thetis în cormoran.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aesculapius
Aesculapius = Asclepius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aeson
Aeson, fiul lui Cretheus și al lui Tyro și tatăl lui Iason. Alungat de către fratele său vitreg Pelias, Aeson este reînscăunat de Iason, la întoarcerea acestuia din expediția întreprinsă de Colchis, și reîntinerit prin vrăjile Medeei. După o altă versiune, Aeson ar fi fost omorît de către Palias și răzbunat mai tîrziu de Iason (v. și Iason).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aesonides
Aesonides, patronimic purtat de Iason, ca fiu al lui Aeson.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aethalides
Aethalides, crainicul argonauților.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aethra
Aethra 1. Mama lui Theseus. A însoțit-o la Troia pe Helena, sora lui Castor și Pollux. 2. Soția lui Atlas și una dintre oceanide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aetolus
Aetolus, erou eponim al Aetoliei, fiul lui Endymion și al Iphianassei. L-a ucis din greșeală pe Apis, fiul lui Phoroneus și, în urma acestui fapt, a fost silit să se exileze.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

afabil
AFÁBIL, -Ă, afabili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Binevoitor, cordial. – Din lat. affabilis, fr. affable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afabilitate
AFABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi afabil; cordialitate. – Din fr. affabilité, lat. affabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afabulaţie
AFABULÁȚIE s. f. 1. Ansamblul întâmplărilor care constituie intriga unei opere literare epice sau dramatice; fabulație. 2. Morala unei fabule. – Din fr. affabulation, lat. affabulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afabulație
AFABULÁȚIE s. f. 1. Ansamblul întâmplărilor care constituie intriga unei opere literare epice sau dramatice; fabulație. 2. Morala unei fabule. – Din fr. affabulation, lat. affabulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afacere
AFÁCERE, afaceri, s. f. 1. Activitate legală din domeniul agricol, industrial, comerț, financiar etc. desfășurată în scopul obținerii de profit. 2. (Fam.) Întreprindere cu rezultat favorabil. 3. Acțiune (importantă), îndeletnicire, ocupație. ◊ Afaceri interne (sau externe) = treburi obștești privind problemele interne (sau externe) ale unei țări. – A^3 + facere (după fr. affaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afacerism
AFACERÍSM s. n. Utilizare în tranzacții comerciale, financiare, industriale de interes personal a poziției sociale, profesionale sau politice a cuiva. – Afacere + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afacerist
AFACERÍST, -Ă, afaceriști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu afacerile. – Afacere + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afagie
AFAGÍE s. f. Incapacitate de a înghiți. – Din fr. aphagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afară
AFÁRĂ adv. Dincolo de limitele unui spațiu închis sau apropiat; în exterior. ◊ Loc. conj. Afară numai dacă nu... = numai cu condiția ca..., afară de cazul când... ◊ Loc. prep. (În) afară de... = fără a mai socoti și... Afară de... = cu excepția a...; fără a mai socoti și... ◊ Expr. A da afară = a scoate (cu forța) de undeva; a elimina, a exclude; a concedia dintr-un post. Afară din cale sau din cale-afară = peste măsură, neobișnuit de... ♦ (Cu valoare de interjecție) Ieși! pleacă! du-te! – Lat. ad foras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afaretizi
Afaretizi = Apharetidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

afareu
Afareu = Aphareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

afazic
AFÁZIC, -Ă, afazici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. De afazie, privitor la afazie. 2. S. m. și f. Persoană care suferă de afazie. – Din fr. aphasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afazie
AFAZÍE, afazii, s. f. Pierdere totală sau parțială a facultății de a vorbi și de a înțelege limbajul articulat. – Din fr. aphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afâna
AFÂNÁ, afânez, vb. I. Tranz. A face ca un material granular să fie mai rar, mai puțin compact, a-i mări volumul prin săpare, fărâmițare etc. – Din lat. *affenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afânare
AFÂNÁRE, afânări, s. f. Acțiunea de a afâna. ◊ Afânarea solului = lucrare agricolă executată asupra pământului, la suprafață, pentru a favoriza aerisirea, pătrunderea apei, distrugerea buruienilor – V. afâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afânat
AFÂNÁT, -Ă, afânați, -te, adj. (Despre pământ, zăpadă etc.) Care este mai puțin compact; înfoiat (2). – V. afâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afânător
AFÂNĂTÓR, afânătoare, s. n. Mașină de lucru folosită în turnătorie pentru afânarea amestecului de formare; aerator. – Afâna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afebril
AFEBRÍL, -Ă, afebrili, -e, adj. (Med.) Care nu are sau nu face febră. – Din fr. afébrile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afect
AFÉCT, afecte, s. n. 1. Reacție emoțională, cu o desfășurare puternică și relativ de scurtă durată. 2. Denumirea generică pentru stările sau reacțiile afective. – Din germ. Affekt, lat. affectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afecta
AFECTÁ^1, afectez, vb. I. Tranz. A destina (o sumă de bani, o cantitate de materiale etc.) unui anumit scop. – Din fr. affecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afecta
AFECTÁ^2, afectez, vb. I. Tranz. 1. A mâhni, a întrista. 2. A simula o anumită stare sufletească. ♦ Intranz. și refl. A se comporta altfel decât este în realitate, a-și da aere; a se sclifosi. 3. A prejudicia, a leza. – Din fr. affecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectare
AFECTÁRE^1, afectări, s. f. Acțiunea de a afecta^1. – V. afecta^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectare
AFECTÁRE^2, afectări, s. f. Faptul de a (se) afecta^2. – V. afecta^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectat
AFECTÁT, -Ă, afectați, -te, adj. 1. Mâhnit, întristat. 2. (Despre oameni și unele manifestări ale lor; adesea adverbial) Care se arată altfel decât este în realitate, pentru a face o impresie favorabilă; prefăcut, nenatural, prețios, nefiresc. – V. afecta^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectiv
AFECTÍV, -Ă, afectivi, -e, adj. Care aparține afectivității, privitor la sentimente; emotiv. ♦ Care denotă afecțiune; sentimental, sensibil. – Din fr. affectif, lat. affectivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectivitate
AFECTIVITÁTE s. f. 1. Totalitatea proceselor afective. 2. Comportare emotivă; sensibilitate. – Din fr. affectivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afectuos
AFECTUÓS, -OÁSĂ, afectuoși, -oase, adj. Care manifestă simpatie, prietenie pentru cei din jur; prietenos. ♦ Tandru, drăgăstos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. affectueux, lat. affectuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afecţiune
AFECȚIÚNE, (2) afecțiuni, s. f. 1. Simpatie, prietenie, dragoste față de cineva. 2. Boală, stare patologică a unui organ. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affection, lat. afectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afecțiune
AFECȚIÚNE, (2) afecțiuni, s. f. 1. Simpatie, prietenie, dragoste față de cineva. 2. Boală, stare patologică a unui organ. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affection, lat. afectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afeliu
AFÉLIU s. n. Punctul cel mai depărtat de Soare de pe orbita unei planete, a unei comete etc. – Din fr. aphélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afemeiat
AFEMEIÁT, afemeiați, adj., s. m. (Bărbat) care umblă după femei, căruia îi place să facă curte femeilor; muieratic. [Pr.: -me-iat] – Femeie + suf. -at (după fr. efféminé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aferat
AFERÁT, -Ă, aferați, -te, adj. Care este sau care pare că are multe treburi, că este foarte ocupat. – Din fr. affairé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aferent
AFERÉNT, -Ă, aferenți, -te, adj. 1. Care este în legătură cu ceva, care depinde de ceva sau decurge din ceva. 2. (Jur.) Care se cuvine sau revine cuiva. 3. (Anat.; în sintagmele) Vase aferente = vase care se varsă în altele sau pătrund într-un organ. Nervi aferenți = nervi care transmit excitațiile periferice centrilor nervoși. – Din fr. afférent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aferentaţie
AFERENTÁȚIE s. f. Transmitere a excitației de la neuronii receptori periferici la neuronii centrali. – Din fr. afférentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aferentație
AFERENTÁȚIE s. f. Transmitere a excitației de la neuronii receptori periferici la neuronii centrali. – Din fr. afférentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afereză
AFERÉZĂ, afereze, s. f. Cădere a unui sunet sau a unui grup de sunete de la începutul unui cuvânt. – Din fr. aphérèse, lat. aphaeresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aferim
AFERÍM interj. (Înv.) Foarte bine, bravo! – Din tc. aferim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afet
AFÉT, afeturi, s. n. Suport pe care se fixează țeava unui tun. – După fr. affût, germ. Laffette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afgan
AFGÁN, -Ă, afgani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Afganistanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Afganistanului sau afganilor (1), privitor la Afganistan sau la afgani. ♦ Limba afgană (și substantivat, f.) = limbă din grupul limbilor iraniene vorbită de afgani (1). 3. S. m. Unitate monetară din Afganistan. [Scris și: afghan] – Din fr. afghan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afid
AFÍD s. n. v. afidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afidă
AFÍDĂ, afide, s. f. (La pl.) Subordin de insecte homoptere cuprinzând păduchii de plante mici, cu forme aripate și nearipate (Aphidinea); (și la sg.) insectă care face parte din acest subordin. [Var.: afíd s. n.] – Din fr. affide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afidă
AFÍDĂ, afide, s. f. (La pl.) Subordin de insecte homoptere cuprinzând păduchii de plante mici, cu forme aripate și nearipate (Aphidinea); (și la sg.) insectă care face parte din acest subordin. [Var.: afid s. n.] – Din fr. affide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afierosi
AFIEROSÍ, afierosesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A risipi o avere, un bun etc. 2. Refl. A se dedica, a se consacra. [Pr.: -fi-e-] – Din ngr. afiéroso (aor. lui afieróns).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afif
AFÍF adj. invar. (Reg.) Care nu are nici un ban; lefter. – Din tc. hafif „ușor, sprinten”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afilia
AFILIÁ, afiliez, vb. I. Refl. (Despre organizații, instituții etc.) A se alătura altei organizații, instituții etc., stabilind raporturi de subordonare sau de colaborare. [Pr.: -li-a] – Din fr. affilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiliat
AFILIÁT, -Ă, afiliați, -te, adj. (Adesea substantivat) Alăturat, subordonat unei organizații, unei instituții, unei societăți. [Pr.: -li-at] – V. afilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiliaţie
AFILIÁȚIE, afiliații, s. f. Afiliere. [Pr: -li-a-] - Din fr. affiliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiliație
AFILIÁȚIE, afiliații, s. f. Afiliere. [Pr: -li-a-] - Din fr. affiliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiliere
AFILIÉRE, afilieri, s. f. Acțiunea de a se afilia; afiliație. [Pr.: -li-e-] – V. afilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afin
AFÍN^2, -Ă, afini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană aflată în raport juridic de afinitate (4). 2. Adj. Asemănător, înrudit în spirit. – din lat. affinis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afin
AFIN^1, afini, s. m. Arbust scund, foarte ramificat, cu frunze oval-alungite, cu flori de culoare roz-deschis și cu fructe comestibile, răspândit în regiunile de munte (Vaccinium myrtillus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afina
AFINÁ, afinez, vb. I. Tranz. 1. A separa de impurități o masă metalică. 2. A subția firele de lână, de bumbac etc. – Din fr. affiner, it. affinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinaj
AFINÁJ, afinaje, s. n. Afinare. – Din fr. affinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinant
AFINÁNT, afinanți, s. m. Substanță care se adaugă materiilor prime din care se fabrică sticla, pentru a se realiza afinarea (3). – Afina + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinare
AFINÁRE, afinări, s. f. Acțiunea de a afina; afinaj. 1. Proces de îndepărtare a impurităților dintr-un metal sau dintr-un aliaj. ♦ Perioadă din procesul de elaborare a oțelului, în care se produce oxidarea elementelor însoțitoare și se îndepărtează oxizii rezultați. 2. Operație de purificare a zahărului brut, premergătoare decolorării și rafinării. 3. Eliminare completă a gazelor produse în topitura de sticlă pentru a se realiza omogenizarea acesteia. – V. afina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinată
AFINÁTĂ, afinate, s. f. Băutură alcoolică preparată din afine. – Afină + suf. -ată (după vișinată).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afină
ÁFINĂ, afine, s. f. Fructul comestibil al afinului^1, o bacă în formă de bobiță neagră-albăstruie, brumată, cu gust acrișor. – Din afin^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinet
AFINÉT, afineturi, s. n. (Rar) Afiniș. – Afin^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiniş
AFINÍȘ, afinișuri, s. n. Loc pe care cresc afini^1; afinet. – Afin^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiniș
AFINÍȘ, afinișuri, s. n. Loc pe care cresc afini^1; afinet. – Afin^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinitate
AFINITÁTE, afinități, s. f. 1. Potrivire între oameni sau între manifestările lor, datorită asemănării spirituale. 2. (Chim.) Proprietate a două substanțe de a se combina. 3. Proprietate a unui material textil de a se vopsi cu un anumit colorant. 4. (Jur.) Legătură de rudenie creată prin căsătorie între unul dintre soți și rudele celuilalt soț. – Din fr. affinité, lat. affinitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afinor
AFINÓR, afinori, s. m. Muncitor care lucrează la afinare. – Din fr. affineur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afion
AFIÓN s. n. 1. Suc cu proprietăți narcotice, extras de obicei din macul de grădină. 2. Plantă din care se extrage acest suc [Pr.: -fi-on] – Din ngr. afióni, tc. afyon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afipt
AFÍPT, afipte, s. n. (Înv.) Afiș. – Din afige (ieșit din uz „a afișa” < lat., după înfipt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afirma
AFIRMÁ, afírm, vb. I. 1. Tranz. A susține (cu tărie), a declara (în mod ferm). 2. Refl. A se remarca, a se manifesta în chip deosebit. – Din fr. affirmer, lat. affirmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afirmare
AFIRMÁRE, afirmări, s. f. Acțiunea de a (se) afirma și rezultatul ei. – V. afirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afirmativ
AFIRMATÍV, -Ă, afirmativi, -e, adj. (Despre un enunț) Care are un caracter de afirmare, un sens pozitiv; (despre o judecată) care conține o afirmație. ◊ Expr. În caz afirmativ = dacă se va întâmpla așa; în cazul când împrejurările sunt favorabile. – Din fr. affirmatif, lat. affirmativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afirmaţie
AFIRMÁȚIE, afirmații, s. f. Declarație, susținere a unei păreri (exprimată cu tărie). ♦ (La pl.) Vorbe care exprimă o afirmare. – Din fr. affirmation, lat. affirmatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afirmație
AFIRMÁȚIE, afirmații, s. f. Declarație, susținere a unei păreri (exprimată cu tărie). ♦ (La pl.) Vorbe care exprimă o afirmare. – Din fr. affirmation, lat. affirmatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiş
AFÍȘ, afișe, s. n. Înștiințare, de obicei imprimată, expusă public, prin care se anunță ceva, prin care se dau informații în legătură cu viața politică și culturală; afipt. ♦ Gen de artă grafică cu funcție mobilizatoare, de informare, de reclamă, de instructaj etc. – Din fr. affiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afiș
AFÍȘ, afișe, s. n. Înștiințare, de obicei imprimată, expusă public, prin care se anunță ceva, prin care se dau informații în legătură cu viața politică și culturală; afipt. ♦ Gen de artă grafică cu funcție mobilizatoare, de informare, de reclamă, de instructaj etc. – Din fr. affiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afişa
AFIȘÁ, afișez, vb. I. Tranz. 1. A expune, a lipi un afiș. 2. Fig. A manifesta în mod ostentativ o anumită atitudine, a face paradă de... ♦ Refl. (Fam.) A apărea (în societate) în tovărășia cuiva (în mod ostentativ). – Din fr. afficher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afișa
AFIȘÁ, afișez, vb. I. Tranz. 1. A expune, a lipi un afiș. 2. Fig. A manifesta în mod ostentativ o anumită atitudine, a face paradă de... ♦ Refl. (Fam.) A apărea (în societate) în tovărășia cuiva (în mod ostentativ). – Din fr. afficher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afişaj
AFIȘÁJ, afișaje, s. n. 1. Faptul de a afișa; lipire de afișe. 2. Afișaj optic = afișor (2). – Din fr. affichage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afișaj
AFIȘÁJ, afișaje, s. n. 1. Faptul de a afișa; lipire de afișe. 2. Afișaj optic = afișor (2). – Din fr. affichage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afişare
AFIȘÁRE, afișări, s. f. Acțiunea de a (se) afișa. – V. afișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afișare
AFIȘÁRE, afișări, s. f. Acțiunea de a (se) afișa. – V. afișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afişier
AFIȘIÉR, afișiere, s. n. Vitrină, panou sau construcție specială pe care se lipesc sau se fixează diferite anunțuri. [Pr.: -și-er] – Afiș + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afișier
AFIȘIÉR, afișiere, s. n. Vitrină, panou sau construcție specială pe care se lipesc sau se fixează diferite anunțuri. [Pr.: -și-er] – Afiș + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afişor
AFIȘÓR, -OÁRE, afișori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu lipirea afișelor. 2. S. n. (Electron.) Dispozitiv pe a cărui suprafață apar caractere alfanumerice comandate electric; afișaj optic. – Din fr. afficheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afișor
AFIȘÓR, -OÁRE, afișori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu lipirea afișelor. 2. S. n. (Electron.) Dispozitiv pe a cărui suprafață apar caractere alfanumerice comandate electric; afișaj optic. – Din fr. afficheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afix
AFÍX, afixe, s. n. 1. (Gram.) Nume generic pentru prefixe, sufixe și infixe. 2. (Mat.) Punct care reprezintă un număr complex într-un sistem de coordonate carteziene. – Din fr. affixe, lat. affixus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afixal
AFIXÁL, -Ă, afixali, -e, adj. (Gram.) Cu afix. – Din fr. affixal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afla
AFLÁ, áflu, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A lua cunoștință despre ceva; a căpăta informații, vești, noutăți despre ceva; a auzi o veste, o noutate etc. 2. Tranz. A găsi, a descoperi (căutând sau întâmplător). 3. Refl. A fi, a se găsi într-un loc, într-o poziție, într-o împrejurare oarecare; a fi, a exista în realitate. ◊ Expr. (Fam.) A se afla în treabă = a se amesteca, a interveni într-o discuție sau într-o acțiune numai de formă, fără a aduce vreo contribuție. Să nu se afle (ca) să... = (să) nu cumva să... Cum nu se (mai) află = care iese din comun; extraordinar. (Pop.) Nu se (sau unde se) află. ! = nu-i adevărat ! 4. Tranz. (Pop.) A descoperi, a inventa, a scorni. – Lat. afflare „a sufla spre ceva, a atinge cu respirația”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflare
AFLÁRE s. f. Acțiunea de a (se) afla și rezultatul ei. – V. afla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflător
AFLĂTÓR, -OÁRE, aflători, -oare, adj. (Rar) Care (se) află, (se) găsește. ♦ (Substantivat; înv.) Inventator. – Afla + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflictiv
AFLICTÍV, -Ă, aflictivi, -e, adj. (Jur.; despre pedepse) Care lovește direct pe criminal (pe corp, în viață etc). – Din fr. afflictif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflicţiune
AFLICȚIÚNE, aflicțiuni, s. f. 1. Durere mare. 2. Pedeapsă directă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affliction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflicțiune
AFLICȚIÚNE, aflicțiuni, s. f. 1. Durere mare. 2. Pedeapsă directă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affliction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afloriment
AFLORIMÉNT, aflorimente, s. n. Loc unde apar la suprafața Pământului rocile sau mineralele, din cauza eroziunii sau a decopertării lor artificiale; deschidere geologică. – După fr. affleurement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afluent
AFLUÉNT, afluenți, s. m. Nume dat unei ape curgătoare secundare, considerată în raport cu apa curgătoare mai mare în care se varsă. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. affluent, lat. affluens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afluenţă
AFLUÉNȚĂ s. f. Mulțime de oameni care se îndreaptă spre același punct; aflux, îmbulzeală, năvală. ♦ Cantitate mare; abundență, belșug de produse. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. affluence, lat. affluentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afluență
AFLUÉNȚĂ s. f. Mulțime de oameni care se îndreaptă spre același punct; aflux, îmbulzeală, năvală. ♦ Cantitate mare; abundență, belșug de produse. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. affluence, lat. affluentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflui
AFLUÍ, afluiesc, vb. IV. Intranz. (Despre lichide) A curge într-o direcție unică. ** (Despre sânge) A se aduna în cantitate mai mare într-un punct al corpului. 2. A se deplasa în aceeași direcție. ♦ A se îmbulzi. – Din fr. affluer, lat. affluere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afluire
AFLUÍRE, afluiri, s. f. Faptul de a aflui. – V. aflui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aflux
AFLÚX, afluxuri, s. n. 1. Afluență. 2. Îngrămădire a unui lichid (mai ales a sângelui) într-un punct al corpului. – Din fr. afflux, lat. affluxus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afocal
AFOCÁL, -Ă, afocali, -e, adj. (Despre sisteme optice) Care este format din două (grupuri de) lentile, așezate astfel încât focarul-imagine al uneia să coincidă cu focarul-obiect al celeilalte. – Din fr. afocal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afon
AFÓN, -Ă, afoni, -e, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care suferă de afonie. ♦ (Persoană) care nu poate cânta corect, care nu are voce. 2. (Lingv.; la f.) (Consoană) surdă. – Din fr. aphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afonie
AFONÍE s. f. Imposibilitate de a vorbi ca urmare a lezării laringelui sau a nervilor acestuia. – Din fr. aphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afonizare
AFONIZÁRE s. f. (Lingv.) Asurzire (a unui sunet). – Din afon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aforism
AFORÍSM, aforisme, s. n. Cugetare enunțată într-o formă concisă, memorabilă; maximă, sentință, adagiu. – Din fr. aphorisme, lat. aphorismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aforistic
AFORÍSTIC, -Ă, aforistici, -ce, adj. De aforism; în formă de aforism. ♦ Care conține aforisme, alcătuit din aforisme. – Din fr. aphoristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afortiori
A FORTIÓRI loc. adv., loc. adj. Mod de argumentare prin care ceea ce este demonstrat pentru un caz se extinde la alt caz, care, fiind o subclasă a primului, prezintă tot atâtea sau mai multe temeiuri. [Pr.: -ti-o-] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afortiori
A FORTIÓRI loc. adv., loc. adj. Mod de argumentare prin care ceea ce este demonstrat pentru un caz se extinde la alt caz, care, fiind o subclasă a primului, prezintă tot atâtea sau mai multe temeiuri. [Pr.: -li-o-] – Loc lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afreta
AFRETÁ, afretez, vb. I. Tranz. A închiria o navă pentru transportul de mărfuri; a navlosi. – Din fr. affréter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afretare
AFRETÁRE, afretări, s. f. Acțiunea de a afreta; navlosire. – V. afreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

african
AFRICÁN, -Ă, africani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația băștinașă a Africii. 2. Adj. Care aparține Africii sau africanilor (1), privitor la Africa sau la africani. – Africa (n. pr.) + suf. -an. Cf. lat. africanus, it. africano, fr. africain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africanist
AFRICANÍST, -Ă, africaniști, -ste, s. m. și f. Africanolog. – Din fr. africaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africanistică
AFRICANÍSTICĂ s. f. Africanologie. – Din germ. Afrikanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africanitate
AFRICANITÁTE s. f. 1. Caracter specific (culturii) popoarelor africane. 2. Lumea, civilizația africană. – Din fr. africanité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africanolog
AFRICANOLÓG, -Ă, africanologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist(ă) în africanologie. – Din n. pr. Africa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africanologie
AFRICANOLOGÍE s. f. Disciplină care are ca obiect studiul Africii. – Din n. pr. Africa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

africat
AFRICÁT, -Ă, africați, -te, adj., s. f. (Consoană) cu caracter complex, a cărei articulație începe cu o ocluziune și se termină printr-o constricție; semioclusivă. – Din fr [consonne] affriquée, germ. Affrikate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afrikaander
AFRIKÁANDER, afrikanderi, s. m. Bur. [Pr.: africander] – Din engl. Afrikander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afrikaans
AFRIKÁANS s. n. Dialect al limbii olandeze vorbit de urmașii burilor în Republica Africa de Sud. [Pr.: africáns] – Din engl. Afrikaans, fr. afrikaans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afro
ÁFRO adj. invar., adv. (Cu părul capului) foarte încrețit. – Din fr. afro, engl. Afro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afro-american
ÁFRO-AMERICÁN, -Ă, afro-americani, -e, s. m., adj. Denumire dată în SUA nord-americanilor de origine africană. – Din engl. amer. Afro-american.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afroamericancă
ÁFRO-AMERICÁNCĂ, afro-americance, s. f. Denumire dată în SUA nord-americancelor de origine africană. – Afro-american + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afroasiatic
ÁFRO-ASIÁTIC, -Ă, afro-asiatici, -ce, adj. Care este comun (din punct de vedere politic) Africii și Asiei, privitor la Asia și la Africa. [Pr.: -si-a-] – Din fr. afro-asiatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afroasiatic
ÁFRO-ASIÁTIC, -Ă, afro-asiatici, -ce, adj. Care este comun (din punct de vedere politic) Africii și Asiei, privitor la Asia și la Africa. [Pr.: -si-a-] – Din fr. afro-asiatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afrodita
Afrodita = Aphrodite.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

afrodiziac
AFRODIZIÁC, -Ă, afrodiziaci, -ce, adj., s. n. (Substanță) care stimulează impulsurile sexuale. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. aphrodisiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afront
AFRÓNT, afronturi, s. n. Insultă, jignire, ofensă adusă cuiva în public. – Din fr. affront.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afronta
AFRONTÁ, afrontez, vb. I. Tranz. A înfrunta. [Prez. ind. și: afrónt. – Var.: afruntá vb. I] – Din fr. affronter (după înfrunta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afrontare
AFRONTÁRE s. f. (Med.) Apropiere a marginilor unei plăgi pentru o bună cicatrizare a acesteia. [Var.: afruntáre s. f.] – Cf. afrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afrunta
AFRUNTÁ, vb. I v. afronta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afruntare
AFRUNTÁRE s. f. v. afrontare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aftă
ÁFTĂ, afte, s. f. Bășicuță plină cu lichid opalescent, care apare pe mucoasa gurii sau a faringelui și care, prin spargere, lasă în loc o mică ulcerație. – Din fr. aphte, lat. aphtae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aftershave
AFTERSHAVE s. n. Loțiune parfumată folosită după bărbierit. [Pr: aftărșeῐv] – Din engl. after-shave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aftoid
AFTOÍD, -Ă, aftoizi, -de, adj. (Med.) Cu aspect de aftă, ca o aftă. – Din fr. aphtoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aftor
AFTÓR s. m. v. actor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aftos
AFTÓS, -OÁSẮ, aftoși, -oase adj. Care este caracterizat prin prezența aftelor. * Febră aftoasă = boală contagioasă specifică vitelor cornute, dar transmisibilă și omului, care se manifestă prin stare febrilă și prin erupții (afte) localizate pe mucoasa bucală și uneori pe diverse regiuni cutanate. – Din fr. aphteuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afum
AFÚM s. n. (Rar) Miros caracteristic al afumăturilor. – Din afuma (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afuma
AFUMÁ, afúm, vb. I. 1. Tranz. A expune un aliment la fum, cu scopul de a-l conserva. 2. Tranz. A umple cu fum un spațiu închis pentru a distruge sau a alunga vietățile dinăuntru. ♦ Intranz. A scoate fum. Soba afumă. 3. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un strat de fum; a (se) înnegri de fum. ♦ Tranz. (Tehn.) A da sticlei o culoare fumurie în procesul de fabricație. 4. Refl. (Despre mâncăruri) A căpăta gust neplăcut de fum (când începe să se ardă). 5. Refl. Fig. (Fam.) A se îmbăta ușor; a se ameți. – Lat. affumare (= adfumare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afumare
AFUMÁRE, afumări, s. f. Acțiunea de a (se) afuma. – V. afuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afumat
AFUMÁT, -Ă, afumați, -te, adj. 1. (Despre alimente) Care a fost expus la fum în scopul conservării. 2. Înnegrit de fum. 3. (Despre mâncăruri) Cu gust neplăcut de fum. 4. Fig. (Fam.) Amețit, turmentat; beat. – V. afuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afumător
AFUMĂTÓR, -OÁRE, (1,2,3,4) afumători, s.f, (5) afumători, -oare, adj. 1. S. f. Instalație rudimentară sau cameră specială pentru afumarea cărnii, a prunelor etc. 2. S. f. Utilaj (mecanic) pentru producerea fumului fără flacără în vederea liniștirii familiei de albine când se lucrează în stup. 3. S. f. Afumătorie. 4. S. f. (Înv.) Vas în care se ard mirodenii. 5. Adj. (Rar) Care afumă. [Var: afumătór s. n.] – Afuma + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afumătorie
AFUMĂTORÍE, afumătorii, s. f. Instalație specială pentru afumarea cărnii sau a peștelui; afumătoare (3). – Afumător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afumătură
AFUMĂTÚRĂ, afumături, s. f. Produs alimentar conservat cu ajutorul fumului; p. ext. carne afumată. – Afuma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afund
AFÚND, -Ă, afunzi, -de, adj., adv. (Rar) 1. Adj. Adânc. ♦ (Substantivat, n.) Adâncime (2). 2. Adv. La o distanță (relativ) mare în adâncime; departe; adânc. ◊ Expr. A (se) da afund = a (se) cufunda într-o apă. (Reg.) A dormi afund = a dormi profund, adânc. – A^3 + fund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afunda
AFUNDÁ, afúnd, vb. I. 1. Tranz. și refl. A intra sau a face să intre într-un lichid sau într-o materie moale; a (se) cufunda, a (se) adânci, a (se) scufunda. 2. Refl. A pătrunde adânc; fig. a se pierde în depărtări, a dispărea. ♦ Fig. A se cufunda într-o acțiune. – Lat. affundare (< ad + fundum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afundare
AFUNDÁRE, afundări, s. f. Acțiunea de a (se) afunda; cufundare. – V. afunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afundat
AFUNDÁT, -Ă, afundați, -te, adj. 1. Care a intrat adânc într-un lichid sau într-o materie moale, care e acoperit bine de un lichid sau de o materie moale. 2. (Rar) Foarte depărtat, abia zărit. – V. afunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afundătură
AFUNDĂTÚRĂ, afundături, s. f. (Rar) Adâncime (2). – Afunda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afundiş
AFUNDÍȘ, afundișuri, s. n. (Rar) Adâncime (2). – Afund + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afundiș
AFUNDÍȘ, afundișuri, s. n. (Rar) Adâncime (2). – Afund + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afunzime
AFUNZÍME, afunzimi, s. f. (Rar) Adâncime (1). – Afund + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurca
AFURCÁ, afúrc, vb. I. Tranz. A ancora o navă cu ajutorul a două ancore, având lanțurile cu lungime egală și fixate într-un punct cu o cheie. – Din it. afforcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurcare
AFURCÁRE, afurcări, s. f. Acțiunea de a afurca și rezultatul ei. – V. afurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurcă
AFÚRCĂ, afurci, s. f. Ansamblu de manevre și de cabluri folosite la afurcarea unei nave. – Din afurca (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurisanie
AFURISÁNIE s. f. v. afurisenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurisenie
AFURISÉNIE, afurisenii, s. f. (Bis.) Anatemă. ◊ Loc. adv. (Fam.) (Nici) măcar de-afurisenie = câtuși de puțin; defel. [Var: afurisánie s. f.] – Afurisi + suf. -enie (după sl. zaklin, -anie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurisi
AFURISÍ, afurisesc, vb. IV. Tranz. (Bis.) A arunca anatema asupra cuiva; a anatemiza. ♦ Refl. A se jura. – Din sl. aforisati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afurisit
AFURISÍT, -Ă, afurisiți, -te, s. m. și f., adj. (Om) rău, ticălos, blestemat. ♦ (Fam.) (Copil) ștrengar, poznaș. – V. afurisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

afuzali
AFUZALÍ s. m. Soi de viță-de-vie originar din Asia Mică, cu ciorchini grei până la 2 kg și boabe mari, de culoare galbenă-verzuie și miez cărnos. – Din n. pr. tc. Afuz-Ali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aga
AGÁ s. f. v. agă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agabaritic
AGABARÍTIC, -Ă, agabaritici, -ce, adj. Care depășește un gabarit standard. – A^5- + gabaritic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agalactie
AGALACTÍE s. f. Absență a secreției lactate la femeia care a născut. ◊ Agalactie contagioasă = boală epizootică a oilor și a caprelor provocată de un microb, care are drept consecință lipsa laptelui la animalele bolnave; răsfug alb. – Din fr. agalactie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agale
AGÁLE adv. Fără grabă; domol. – Din ngr. agália.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agamede
Agamede = Agamedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agamedes
Agamedes, fratele lui Trophonius și fiul lui Erginus, regele din Orchomenus. Agamedes și Trophonius au fost doi arhitecți celebri, care au construit, printre altele, și edificiul care adăpostea comoara lui Hyrieus, regele Boeotiei. Legenda spune că cei doi frați ar fi lăsat o intrare tainică, prin care puteau intra oricînd ca să prade. Faptul fiind descoperit de către rege, Agamedes a fost ucis de Trophonius ca să nu-l divulge și pe el. Fratricidul a fost însă pedepsit pe dată. Pămîntul s-a deschis și l-a înghițit pe Trophonius. După o altă versiune, cei doi frați ar fi construit templul lui Apollo de la Delphi. Cerîndu-i zeului răsplata cuvenită, Apollo le-a făgăduit-o în opt zile, răgaz în care i-a sfătuit să petreacă în voie. La împlinirea timpului, cei doi frați au fost găsiți fără viață în patul lor. Moartea ușoară care le-a curmat zilele a fost, se pare, cea mai bună răsplată pe care zeul a crezut de cuviință să le-o ofere.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agamemnon
Agamemnon, erou grec (cunoscut din Iliada). Era regele cetății Mycenae și urmaș al lui Atreus. Cînd Atreus a fost ucis de către Aegisthus, Agamemnon a fost izgonit din Mycenae împreună cu fratele său, Menelaus. Cei doi fugari s-au îndreptat către Sparta. Acolo Agamemnon s-a căsătorit cu Clytaemnestra, cu care a avut patru copii: trei fiice, pe Iphianassa (Iphigenia), Chrysothemis și Laodice (Electra), și un fiu, Orestes. Cu ajutorul lui Tyndareus, regele Spartei, Agamemnon reușește să-și recucerească tronul și se înapoiază la Mycenae. Menelaus, care se căsătorise între timp cu Helena, fiica lui Tyndareus, îi urmează acestuia la tron și rămîne în Sparta. Cînd Helena a fost răpită de către Paris, Agamemnon a fost numit căpetenia oștilor grecești care au pornit la asediul Troiei. Pentru a o îndupleca pe Artemis să dezlănțuie vînturi prielnice care să îngăduie flotei grecești să iasă în larg, Agamemnon a sacrificat-o la Aulis pe propria lui fiică, pe Iphigenia. În felul acesta grecii au putut ajunge pe țărmurile Troiei. În cursul luptelor care au urmat, Agamemnon a dat dovadă de multă vitejie și curaj. Dar cearta lui cu Achilles în cel de-al zecelea an de război (v. și Achilles) a provocat mari pierderi grecilor. După distrugerea Troiei, lui Agamemnon i-a revenit, printre altele, drept pradă de război Cassandra, fiica lui Priamus. Cassandra i-a prorocit că va fi ucis la întoarcere de către soția lui Clytaemnestra. Nedînd crezare spuselor ei, Agamemnon s-a înapoiat acasă, unde a fost într-adevăr omorît de Clytaemnestra și de amantul acesteia, Aegisthus. Moartea sa a fost răzbunată mai tîrziu de Orestes (v. și Clytaemnestra, Aegisthus, Orestes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agamemnonides
Agamemnonides, patronimic purtat de Orestes, fiul lui Agamemnon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aganippe
Aganippe, nimfă, fiica rîului Permessus și protectoarea unui izvor consacrat muzelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agapă
AGÁPĂ, agape, s. f. 1. Ospăț cu caracter intim, prietenesc; masă colegială. 2. Masă comună frățească la vechii creștini. – Din fr., lat. agape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agaragar
AGÁR-AGÁR s. n. Substanță gelatinoasă extrasă din unele alge marine, care se întrebuințează în medicină, în bacteriologie, în industria alimentară, textilă etc; geloză. – Din fr. agar-agar, germ. Agar-Agar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agarean
AGAREÁN, agareni, s. m. (Înv.) Păgân, turc sau tătar; mahomedan. [Var.: agarineán s. m.] – Din sl. agarĕaninŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agaricacee
AGARICACÉE, agaricacee, s. f. (La pl.) Familie de ciuperci cu picior și pălărie prevăzută la partea inferioară cu numeroase lamele; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. agaricacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agarinean
AGARINEÁN s. m. v. agarean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agasa
AGASÁ, agasez, vb. I. Tranz. A irita, a enerva, a plictisi cu insistențele; a exaspera. – Din fr. agacer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agasant
AGASÁNT, -Ă, agasanți, -te, adj. Enervant; iritant. – Din fr. agaçant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agasare
AGASÁRE, agasări, s. f. Acțiunea de a agasa și rezultatul ei. – V. agasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agasat
AGASÁT, -Ă, agasați, -te, adj. (Despre oameni) Iritat, enervat. – V. agasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agat
AGÁT, agate, s. n. 1. Varietate cristalină de silice, cu benzi divers colorate, folosită ca piatră semiprețioasă. 2. (În forma agată) Literă cu corpul de 5,16 puncte tipografice. [Var.: agátă s. f.] – Din fr. agate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agată
AGÁTĂ s. f. v. agat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agatârşi
AGATẤRȘI s. m. pl. Populație scitică, amintită de Herodot ca locuind în sec. VI î. H. în regiunea cursului mijlociu al Mureșului. – Din lat. Agathyrsi, fr. Agathyrses.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agatârși
AGATẤRȘI s. m. pl. Populație scitică, amintită de Herodot ca locuind în sec. VI î. H. în regiunea cursului mijlociu al Mureșului. – Din lat. Agathyrsi, fr. Agathyrses.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agava
Agava = Agave.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agavă
AGÁVĂ, agave, s. f. Nume dat mai multor plante ornamentale, cu frunze lungi până la 2 m, late și groase, cu spini pe margini, originare din America (Agave); din fibrele frunzelor uneia dintre specii (Agave americana) se fac frânghii și diferite țesături. – Din fr. agave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agave
Agave, fiica lui Cadmus și a Harmoniei și mama lui Pentheus. Fiindcă acesta din urmă s-a opus la introducerea cultului lui Dionysus în Boeotia, zeul s-a răzbunat pe Agave luîndu-i mințile. În nebunia ei, Agave l-a ucis pe Pentheus cu ajutorul sorei ei, Autonoë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agă
ÁGĂ, agi, s. m. (Înv.) 1. Ofițer (comandant) din armata otomană. 2. Titlu dat comandantului pedeștrilor însărcinați cu paza orașului de reședință, iar ulterior șefului agiei. 3. Persoană care avea titlul de agă (1, 2). [Var.: agá (pl. agale) s. f.] – Din tc. ağa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agănăul
AGĂNẮUL s. n. (Înv.) Un fel de horă jucată de bărbați; melodie după care se execută această horă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agărlâc
AGĂRLẤC, agărlâcuri, s. n. (Înv.) Calabalâc. – Din tc. ağırlık „greutate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţa
AGĂȚÁ, agăț, vb. I. 1. Tranz. A atârna, a suspenda ceva de un cârlig, de un cui etc; a spânzura. ♦ A prinde fără voie o țesătură într-un obiect ascuțit, care o găurește sau o rupe. ♦ Refl. (Despre țesături) A se rupe, prinzându-se într-un obiect ascuțit. ♦ (Fam.) A acosta o persoană (de sex opus). 2. Refl. A se apuca, a se prinde de ceva sau de cineva; fig. a se crampona. [Var.: acățá vb. I] – Lat. *accaptiare (< captiare „a prinde”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăța
AGĂȚÁ, agăț, vb. I. 1. Tranz. A atârna, a suspenda ceva de un cârlig, de un cui etc; a spânzura. ♦ A prinde fără voie o țesătură într-un obiect ascuțit, care o găurește sau o rupe. ♦ Refl. (Despre țesături) A se rupe, prinzându-se într-un obiect ascuțit. ♦ (Fam.) A acosta o persoană (de sex opus). 2. Refl. A se apuca, a se prinde de ceva sau de cineva; fig. a se crampona. [Var.: acățá vb. I] – Lat. *accaptiare (< captiare „a prinde”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţare
AGĂȚÁRE s. f. Acțiunea de a (se) agăța. [Var.: acățáre s. f.] – V. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agățare
AGĂȚÁRE s. f. Acțiunea de a (se) agăța. [Var.: acățáre s. f.] – V. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţat
AGĂȚÁT, -Ă, agățați, -te, adj. 1. Atârnat, spânzurat^2, suspendat. 2. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Prins fără voie într-un obiect ascuțit care găurește, deșiră, rupe o țesătură. ♦ Rupt, găurit prin prindere într-un obiect ascuțit. [Var.: acățát, -ă adj.] – V. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agățat
AGĂȚÁT, -Ă, agățați, -te, adj. 1. Atârnat, spânzurat^2, suspendat. 2. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Prins fără voie într-un obiect ascuțit care găurește, deșiră, rupe o țesătură. ♦ Rupt, găurit prin prindere într-un obiect ascuțit. [Var.: acățát, -ă adj.] – V. agăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţătoare
AGĂȚĂTOÁRE, agățători, s. f. II. 1. Șiret sau lănțișor cusut la o haină spre a o putea atârna în cui; atârnătoare. 2. (La pl.) Grup de păsări având la fiecare picior câte două degete dispuse înainte și câte două înapoi, care le permit să se agațe cu ușurință de copaci (și la sg., f.); pasăre care face parte din acest grup. – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agățătoare
AGĂȚĂTOÁRE, agățători, s. f. II. 1. Șiret sau lănțișor cusut la o haină spre a o putea atârna în cui; atârnătoare. 2. (La pl.) Grup de păsări având la fiecare picior câte două degete dispuse înainte și câte două înapoi, care le permit să se agațe cu ușurință de copaci (și la sg., f.); pasăre care face parte din acest grup. – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţător
AGĂȚĂTÓR, -OÁRE, agățători, -oare, adj. I. Adj. Care (se) agață. Plante agățătoare. [Var.: acățătór, -oáre adj.] – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agățător
AGĂȚĂTÓR, -OÁRE, agățători, -oare, adj. I. Adj. Care (se) agață. Plante agățătoare. [Var.: acățătór, -oáre adj.] – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agăţător
AGĂȚĂTÓR, -OÁRE, agățători, -oare, adj., s. f. I. Adj. Care (se) agață. Plante agățătoare. II. 1. S. f. Șiret sau lănțișor cusut la o haină spre a o putea atârna în cui; atârnătoare. 2. (La pl.) Grup de păsări având la flecare picior câte două degete dispuse înainte și câte două înapoi, care le permit să se agațe cu ușurință de copaci (și la sg., f.); pasăre care face parte din acest grup. [Var.: acățătór, -oáre adj.] – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agățător
AGĂȚĂTÓR, -OÁRE, agățători, -oare, adj., s. f. I. Adj. Care (se) agață. Plante agățătoare. II. 1. S. f. Șiret sau lănțișor cusut la o haină spre a o putea atârna în cui; atârnătoare. 2. (La pl.) Grup de păsări având la flecare picior câte două degete dispuse înainte și câte două înapoi, care le permit să se agațe cu ușurință de copaci (și la sg., f.); pasăre care face parte din acest grup. [Var.: acățătór, -oáre adj.] – Agăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ageamiu
AGEAMÍU, -ÍE, ageamii, adj., s. m. și f. (Fam.) Începător, novice, profan; (om) nepriceput. – Din tc. acemi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agendă
AGENDĂ, agende, s. f. 1. Carnet în care se notează lucrările ce urmează a fi executate la anumite date. 2. Ordine de zi. – Din fr., lat. agenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agenezie
AGENEZÍE s. f. 1. Dezvoltare insuficientă sau nedezvoltare a unui organ sau a unui țesut în perioada embrionară. 2. Incapacitate de a procrea; sterilitate. – Din fr. agénésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agenor
Agenor 1. Fiul lui Poseidon și al nimfei Libya. S-a căsătorit cu Telephassa, cu care a avut patru copii: Cadmus, Cilix, Phoenix și Europa. Cînd aceasta din urmă a fost răpită de către Zeus, Agenor și-a trimis fiii în căutarea ei (v. și Cadmus). 2. Erou troian, fiul lui Antenor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agent
AGÉNT, -Ă, agenți, -te, s. m. și f. 1. S. m. și f. Reprezentant (oficial) al unei instituții, al unei organizații, al unui stat etc., care îndeplinește anumite însărcinări. Agent diplomatic. Agent de transmisiuni. Agent provocator. Agent secret. 2. S. m. Factor activ care provoacă diferite fenomene fizice, chimice etc. Agenți atmosferici. ◊ Agenți geografici = factori fizici sau biologici care, prin acțiunea lor, produc transformări continue în învelișul geografic. Agent corosiv v. corosiv. 3. S. m. (Biol.; în sintagma) Agent patogen = microorganism capabil să pătrundă și să se înmulțească într-un organism animal sau vegetal, provocând manifestări patologice. 4. S. m. (Lingv.; în sintagma) Nume de agent = substantiv sau adjectiv care indică pe autorul acțiunii unui verb. [Var.: (înv.) aghént s. m.] – Din fr. agent, lat. agens, -ntis, rus. aghent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agentură
AGENTÚRĂ, agenturi, s. f. 1. Casă de comerț condusă de un agent (1); totalitatea afacerilor efectuate de o astfel de casă; agenție. 2. Grupare din interiorul unui stat, unui partid etc., aflată în slujba unor forțe străine. – Din germ. Agentur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agenţie
AGENȚÍE, agenții, s. f. 1. Reprezentanță, filială sau sucursală a unei întreprinderi sau instituții situate în alt punct decât acela în care se află sediul principal. 2. (În sintagma) Agenție telegrafică (sau de presă) = instituție care culege informații din toate domeniile de activitate, furnizându-le presei sau televiziunii. 3. Reprezentanță diplomatică; misiune condusă de un agent diplomatic. ◊ Agenție economică = reprezentanță a unei țări într-o țară străină, care efectuează operații economice internaționale. 4. (În sintagma) Agenție de bilete = birou unde se vând cu anticipație bilete pentru spectacole, concerte etc. Agenție de voiaj = birou unde se vând cu anticipație bilete de călătorie (pentru distanțe mai lungi). [Var.: (înv.) aghențíe s. f.] – Din it. agenzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agenție
AGENȚÍE, agenții, s. f. 1. Reprezentanță, filială sau sucursală a unei întreprinderi sau instituții situate în alt punct decât acela în care se află sediul principal. 2. (În sintagma) Agenție telegrafică (sau de presă) = instituție care culege informații din toate domeniile de activitate, furnizându-le presei sau televiziunii. 3. Reprezentanță diplomatică; misiune condusă de un agent diplomatic. ◊ Agenție economică = reprezentanță a unei țări într-o țară străină, care efectuează operații economice internaționale. 4. (În sintagma) Agenție de bilete = birou unde se vând cu anticipație bilete pentru spectacole, concerte etc. Agenție de voiaj = birou unde se vând cu anticipație bilete de călătorie (pentru distanțe mai lungi). [Var.: (înv.) aghențíe s. f.] – Din it. agenzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ager
ÁGER, -Ă, ageri, -e, adj. 1. Iute în mișcări; sprinten. 2. Isteț, deștept. ♦ (Despre ochi sau privire) Vioi, pătrunzător, scrutător. 3. (Înv.; despre obiecte) Tăios, ascuțit. – Lat. agilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ageri
AGERÍ, ageresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face pe cineva ager la minte. – Din ager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agerime
AGERÍME s. f. Calitatea de a fi ager. – Ager + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agest
AGÉST, agesturi, s. n. (Reg.) Îngrămădire de bușteni, crengi etc. aduse de ape la cotul unui râu; loc la cotul unui râu unde se îngrămădesc bușteni, crengi etc. aduse de ape. [Var.: agestru (pl. agestre) s. n.] – Lat. aggestum „întăritură, fortificație”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agesti
AGESTÍ, agestesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A stăvili o apă curgătoare, îngrămădind bușteni, crengi etc. la o cotitură a ei. 2. Refl. (Despre bușteni, crengi etc.) A se îngrămădi la cotitura unui râu, formând un fel de stăvilar. ♦ Fig. (Despre oameni) A se pripăși, a se aciua. – Din agest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agestru
AGÉSTRU^1, agestre, s. n. Con de dejecție. – Din fr. agestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agestru
AGÉSTRU^2 s. n. v. agest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agfacolor
AGFACOLÓR adj. (În sintagma) Procedeu agfacolor = procedeu de obținere a imaginii colorate prin suprapunerea a trei straturi fotosensibile la culorile primare sau la cele fundamentale, utilizat în fotografie și în cinematografie. – Din germ. Agfakolor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agheasmatar
AGHEASMATÁR, agheasmatare, s. n. 1. Vas liturgic (de metal) în care se ține agheasma. 2. Clădire vecină cu o biserică, destinată sfințirii agheasmei. 3. Carte care cuprinde rugăciunile ce se rostesc la stropirea cu agheasmă. – Din ngr. aghiasmatárion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agheasmă
AGHEASMĂ s. f. (în religia creștină) 1. Apă sfințită. ◊ Agheasma mare = slujba pentru sfințirea apei la Bobotează. Agheasma mică = slujba săvârșită de mai multe ori pe an, în diferite locuri. 2. Slujbă religioasă pentru sfințirea apei. [Var.: aiásmă s. f.] – Din sl. agiazma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agheazmă
AGHEÁZMĂ s. f. în expr. v. VREA (I. 3.) Expr. Vrei, nu vrei, bea Grigore agheazmă, se spune despre cel care trebuie să îndeplinească ceva împotriva dorinței sale. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aghent
AGHÉNT s. m. v. agent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghenţie
AGHENȚÍE s. f. v. agenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghenție
AGHENȚÍE s. f. v. agenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghesmui
AGHESMUÍ, aghesmuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A stropi cu agheasmă. 2. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A (se) îmbăta. 3. Tranz. Fig. (Reg.) A bate pe cineva. – Agheasmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghesmuire
AGHESMUÍRE, aghesmuiri, s. f. Acțiunea de a (se) aghesmui. [Pr.: -mu-i-] – V. aghesmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghesmuit
AGHESMUÍT, -Ă, aghesmuiți, -te, adj. 1. Stropit cu agheasmă. 2. Fig. (Fam.) Beat. – V. aghesmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghios
AGHIÓS, aghioase, s. n. (Înv.) Numele unei cântări liturgice care începe cu cuvintele „aghios, aghios” (sfinte, sfinte). ◊ Expr. A trage (la) aghioase = a) a cânta monoton și tărăgănat; b) a dormi; a sforăi. [Pr.: -ghi-os] – Din ngr. ághios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghiotant
AGHIOTÁNT, aghiotanți, s. m. Ofițer atașat unui comandant sau unui șef militar într-o unitate militară, îndeplinind atribuții similare unui secretar; adjutant. – Cf. rus. a d i u t a n t.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghiuţă
AGHIÚȚĂ s. m. (Fam. și glumeț) Drac. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. ngr. ághios „sfânt”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aghiuță
AGHIÚȚĂ s. m. (Fam. și glumeț) Drac. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. ngr. ághios „sfânt”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agie
AGÍE, agii, s. f. Organ administrativ din sec. XVIII-XIX în Țara Românească și în Moldova, însărcinat cu menținerea ordinii publice în capitală; totalitatea funcționarilor din această instituție. – Agă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agil
AGÍL, -Ă, agili, -e, adj. Care se mișcă ușor și repede; suplu, vioi, sprinten. ♦ Îndemânatic, dibaci. – Din fr. agile, lat. agilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agilitate
AGILITÁTE s. f. Ușurință în mișcări; suplețe, sprinteneală, vioiciune. ♦ Îndemânare. – Din fr. agilité, lat. agilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agio
ÁGIO, agiouri, s. n. Diferență cu care prețul (cursul) unui semn monetar sau al unei hârtii de valoare depășește valoarea nominală a acesteia. ♦ Supraprofit rezultat din speculații cu semne monetare sau hârtii de valoare. [Pr.: -gi-o] – Din it. aggio, fr. agio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agiorno
A GIÓRNO loc. adj., loc. adv. Ca ziua. Luminat a giorno. – Loc it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agiota
AGIOTÁ, agiotez, vb. I. Intranz. A face speculă cu valoarea sau cu marfa al cărei preț este variabil. [Pr.: -gio-] – Din fr. agioter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agiotaj
AGIOTÁJ, agiotaje, s. n. Speculă cu semne monetare sau cu hârtii de valoare în vederea obținerii unui câștig. [Pr.: -gio-] – Din fr. agiotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agita
AGITÁ, agít, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca repede încoace și încolo; a (se) clătina, a (se) zgudui; a (se) frământa. ♦ Tranz. A amesteca două sau mai multe substanțe prin clătinarea lor (într-un vas). 2. Refl. (Fam.) A se manifesta prin mișcări grăbite și dezordonate, sub impulsul unei enervări. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) frământa, a (se) zbuciuma. 4. Tranz. Fig. A ridica masele (la revoltă), a ațâța, a răzvrăti. – Din fr. agiter, lat. agitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitare
AGITÁRE, agitări, s. f. Acțiunea de a (se) agita. – V. agita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitat
AGITÁT, -Ă, agitați, -te, adj. (Despre oameni și animale) Care se mișcă încoace și încolo; care se agită. ♦ Fig. Tulburat, neastâmpărat, neliniștit. ♦ Fig. (Despre un interval de timp, o viață etc.) Bogat în evenimente; frământat, tumultuos. – V. agita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitator
AGITATÓR, -OÁRE, agitatori, -oare, s. m. și f., s. n. I. S. m. și f. Persoană care face agitație (politică) în vederea unei acțiuni. ♦ Mijloc prin care se realizează agitația (3). II. S. n. 1. (Chim.) Dispozitiv sau aparat care servește la omogenizarea unui amestec de substanțe. 2. Organ de mașină montat în rezervoarele mașinilor de stropit, de prăfuit, de împrăștiat îngrășăminte, de semănat etc. – Din fr. agitateur, (I) și rus. aghitator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitatoric
AGITATÓRIC, -Ă, agitatorici, -ce, adj. Care servește sau se referă la agitație (3). – Agitator + suf. -ic (după rus. agitatorskii, germ. agitatorisch).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitaţie
AGITÁȚIE, agitații, s. f. 1. Faptul de a se agita; mișcare intensă încoace și încolo efectuată de oameni, de vehicule etc. 2. Stare de neliniște excesivă, de tulburare, de tensiune nervoasă (manifestată prin mișcări grăbite și dezordonate). 3. (Și în sintagma agitație politică) Mijloc de înrâurire a conștiinței publice folosit de un partid în scopuri imediate, prin mass-media, întruniri etc. [Var.: (înv.) agitațiúne s. f.] – Din fr. agitation, lat. agitatio, -onis, (3) rus. aghitațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitație
AGITÁȚIE, agitații, s. f. 1. Faptul de a se agita; mișcare intensă încoace și încolo efectuată de oameni, de vehicule etc. 2. Stare de neliniște excesivă, de tulburare, de tensiune nervoasă (manifestată prin mișcări grăbite și dezordonate). 3. (Și în sintagma agitație politică) Mijloc de înrâurire a conștiinței publice folosit de un partid în scopuri imediate, prin mass-media, întruniri etc. [Var.: (înv.) agitațiúne s. f.] – Din fr. agitation, lat. agitatio, -onis, (3) rus. aghitațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitaţiune
AGITAȚIÚNE s. f. v. agitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agitațiune
AGITAȚIÚNE s. f. v. agitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglaia
Aglaia, una dintre grații, numită și Pasithea (v. și Charites).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aglauros
Aglauros (sau Agraulos) 1. Fiica lui Actaeus, primul rege al Atticei, și soția lui Cecrops. 2. Fiica lui Cecrops și a lui Aglauros (1.), în legătură cu care circulau mai multe legende. Se spunea, de pildă, că zeița Athena i-a dat în păstrare lui Aglauros și surorilor ei, Herse și Pandrosos, un cufăr pe care le-a interzis să-l deschidă. Curioase, cele trei surori au încălcat porunca zeiței: deschizînd cufărul, l-au găsit înăuntru pe Erichthonius, copilul Athenei, în jurul căruia era încolăcit un șarpe înfricoșător. Înspăimîntate de această priveliște, cele trei surori și-au pierdut mințile și s-au aruncat de pe stîncile Acropolei, primindu-și astfel pedeapsa cuvenită. O altă legendă relatează că Aglauros a fost transformată într-o statuie de piatră de către Hermes, pentru faptul că s-a împotrivit unirii acestuia cu Herse.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aglică
AGLÍCĂ, aglice, s. f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu frunze penate, cu flori albe sau rozalbe, parfumate, dispuse în inflorescențe (Filipendula vulgaris). – Din bg. aglika, sb. jaglika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomera
AGLOMERÁ, aglomerez, vb. I. 1. Refl. A se strânge la un loc în număr mare; a se îngrămădi, a se înghesui. ♦ (Despre un loc) A deveni suprapopulat. 2. Tranz. (Despre unele substanțe) A uni între ele granulele, firele sau fâșiile care compun un material. 3. Tranz. A încărca pe cineva cu prea multe treburi. – Din fr. agglomérer, lat. agglomerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomerant
AGLOMERÁNT, aglomeranți, s. m. Substanță care are proprietatea de a uni între ele granulele, firele sau fâșiile care compun un material; liant. – Din fr. agglomérant (influențat semantic de liant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomerare
AGLOMERÁRE, aglomerări, s. f. Acțiunea de a (se) aglomera și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Grup compact (și numeros). – V. aglomera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomerat
AGLOMERÁT, -Ă, aglomerați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Îngrămădit, înghesuit^2. ♦ (Despre un loc, un spațiu) Plin de oameni, de vehicule etc.; suprapopulat, ticsit. 2. Adj., s. n. (Material) obținut prin aglomerare. 3. S. n. Rocă formată prin acumularea de materiale provenite din explozii vulcanice. – V. aglomera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomeraţie
AGLOMERÁȚIE, aglomerații, s. f. Îngrămădire de oameni; îmbulzeală, înghesuială, aglomerare. ♦ Așezare omenească. – Din fr. agglomération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglomerație
AGLOMERÁȚIE, aglomerații, s. f. Îngrămădire de oameni; îmbulzeală, înghesuială, aglomerare. ♦ Așezare omenească. – Din fr. agglomération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglosie
AGLOSÍE s. f. Malformație congenitală care constă în lipsa limbii. – Din fr. aglossie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutina
AGLUTINÁ, aglutinez, vb. I. Refl. (Despre particulele unor materiale) A se lipi unele de altele prin adeziune. ♦ (Despre bacterii, hematii etc.) A se lipi și a se precipita sub acțiunea unor substanțe. ♦ (Despre elemente ale vorbirii) A se lipi unul de altul, formând un singur cuvânt. – Din fr. agglutiner, lat. agglutinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutinant
AGLUTINÁNT, -Ă, aglutinanți, -te, adj., s. m., s. n. I. Adj. Care unește, lipește, care aglomerează prin alipire, care servește la aglutinare. ◊ Limbă aglutinantă = limbă în care raporturile gramaticale se exprimă prin alipirea unor afixe la rădăcina cuvântului. II. 1. S. m. Anticorp în organismul animal care are proprietatea de a coagula bacteriile pătrunse în organism. 2. S. n. Substanță vâscoasă preparată din amidon, dextrină, gumă și albumină, care se adaugă în pasta de imprimat pentru a păstra desenul pe țesătură. – Din fr. agglutinant, lat. agglutinans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutinare
AGLUTINÁRE, aglutinări, s. f. Acțiunea de a se aglutina; alipire. – V. aglutina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutinat
AGLUTINÁT, -Ă, aglutinați, -te, adj. (Despre materiale) Ale cărui particule sunt lipite unele de altele prin adeziune. – V. aglutina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutinină
AGLUTINÍNĂ s. f. Substanță specifică de tipul anticorpilor, care apare în serul sangvin în urma administrării de vaccinuri. – Din fr. agglutinine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aglutinogen
AGLUTINOGÉN s. m. Substanță de natură proteică, care, introdusă în organism, stimulează producerea aglutininei. – Din fr. agglutinogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnat
AGNÁT, -Ă, agnați, -te, s. m. și f. (Jur.) Rudă în linie paternă. – Din fr. agnat, lat. agnatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnată
AGNÁTĂ, agnate, s. f. (La pl.) Clasă de vertebrate acvatice lipsite de maxilarul inferior; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. agnathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnaţiune
AGNAȚIÚNE s. f. Legătură de rudenie civilă în raport cu înrudirea naturală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. agnation, lat. agnatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnațiune
AGNAȚIÚNE s. f. Legătură de rudenie civilă în raport cu înrudirea naturală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. agnation, lat. agnatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agneţ
AGNÉȚ, agnețe, s. n. (Bis.) Bucată de prescură din care se taie anafura pentru împărtășanie. – Din sl. agnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agneț
AGNÉȚ, agnețe, s. n. (Bis.) Bucată de prescură din care se taie anafura pentru împărtășanie. – Din sl. agnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnomen
AGNÓMEN, agnomene, s. n. Supranume, poreclă purtată de romani în urma unor fapte deosebite. – Din lat. agnomen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnostic
AGNÓSTIC, -Ă, agnostici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține agnosticismului, privitor la agnosticism. 2. S. m. și f. Adept al agnosticismului. – Din fr. agnostique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnosticism
AGNOSTICÍSM s. n. (Fil.) Punct de vedere potrivit căruia gândirea umană este incapabilă să ofere suficiente argumente raționale pentru a justifica existența sau neexistența lui Dumnezeu. – Din fr. agnosticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agnozie
AGNOZÍE s. f. Pierdere sau tulburare a funcțiunilor intelectuale de recunoaștere a celor văzute, auzite, pipăite. – Din fr. agnosie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agogică
AGÓGICĂ s. f. Teorie care se ocupă cu schimbările mișcării ritmice, determinate de expresivitate, în timpul executării unei piese muzicale. – Din it. agogica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonal
AGONÁL, -Ă, agonali, -e, adj. Referitor la agonale. – Din it. agonale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonale
AGONÁLE s. f. pl. Întreceri atletice la vechii greci. ♦ (La romani) Serbări în cinstea zeului Ianus. – Din lat. agonalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonă
AGÓNĂ s. f. Linie de pe suprafața Pământului ale cărei puncte nu prezintă declinație magnetică. – Din fr. agone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonic
AGÓNIC, -Ă, agonici, -ce, adj. Referitor la agonie; care este în agonie. – Cf. germ. agonisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonie
AGONÍE, agonii, s. f. Stare a organismului care precede moartea. ◊ Loc. adj. În agonie = pe moarte; muribund. ♦ Fig. Neliniște puternică, zbucium, zbatere. – Din fr. agonie, lat. agonia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agoniseală
AGONISEÁLĂ, agoniseli, s. f. (Pop.) Ceea ce agonisește cineva; economii; agonisită. ♦ Câștig (dobândit prin muncă). – Agonisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonisi
AGONISÍ, agonisesc, vb. IV Tranz. A dobândi, a câștiga prin muncă. ♦ A strânge, a pune deoparte; a economisi. – Din ngr. agonízome (aor. agonisthika) „a lupta”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonisire
AGONISÍRE s. f. Acțiunea de a agonisi. – V. agonisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonisit
AGONISÍT, -Ă, agonisiți, -te, adj. v. AGONISI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

agonisită
AGONISÍTĂ, agonisite s. f. (Pop.) Agoniseală. – V. agonisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agoniza
AGONIZÁ, agonizez, vb. I. Intranz. A fi în stare de agonie. – Din fr. agoniser, lat. agonisari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agonizant
AGONIZÁNT, -Ă, agonizanți, -te, adj. Care agonizează; muribund. – Din fr. agonisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agora
AGORÁ s. f. 1. Piață publică în orașele Greciei antice unde se aflau principalele instituții și unde se țineau adunările publice; p. ext. adunare a poporului care se ținea în această piață. 2. (În forma agoră) Spațiu public. [Var.: agóră (pl. agore) s. f.] – Din fr. agora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agorafobie
AGORAFOBÍE, agorafobii, s. f. Teamă patologică, obsesivă și nemotivată de spațiile largi, de locurile deschise, de piețe etc. – Din fr. agoraphobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agoră
AGÓRĂ s. f. v. agora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrafă
AGRÁFĂ, agrafe, s. f. 1. Nume dat unor obiecte care servesc să prindă sau să fixeze o haină, părul, hârtii etc. ♦ Piesă de metal cu care se leagă blocurile de piatră, se fixează zidăria etc. 2. Mică piesă metalică cu care se prind și se mențin unite buzele unei plăgi până la cicatrizare; copcă^1 (3). 3. Ornament în formă de consolă la capătul unui arc. – Din fr. agrafe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrafie
AGRAFÍE s. f. Pierdere sau tulburare a funcțiunii de exprimare a gândurilor prin scris. – Din fr. agraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agramat
AGRAMÁT, -Ă, agramați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care face greșeli elementare de limbă; p. ext. ignorant, incult. 2. Adj. Care conține greșeli elementare de gramatică și de ortografie. – Din lat. agrammatos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agramatism
AGRAMATÍSM s. n. 1. Necunoaștere a scrierii și a vorbirii corecte; lipsă totală de învățătură; p. ext. incultură, ignoranță. 2. (Med.) Incapacitate de exprimare gramaticală corectă. – Din germ. Agrammatismus, fr. agrammatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agranulocitoză
AGRANULOCITÓZĂ s. f. Sindrom hematologic caracterizat prin lipsa granulocitelor din sânge din cauza unor agenți medicamentoși sau fizici. – Din fr. agranulocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrar
AGRÁR, -Ă, agrari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la proprietatea funciară și la problemele legate de această proprietate, care se sprijină în special pe agricultură; agrarian, agricol (3). Țară agrară. 2. S. m. și f. Adept al agrarianismului. – Din fr. agraire, lat. agrarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrarian
AGRARIÁN, -Ă, agrarieni, -e, adj. (Rar) Agrar. [Pr.: -ri-an] – Din fr. agrarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrarianism
AGRARIANÍSM s. n. Tendință de a menține agricultura ca principală ramură a economiei; teorie economică opusă industrialismului, care acordă prioritate dezvoltării agriculturii. [Pr.: -ri-a-] – Agrarian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agraulos
Agraulos = Aglauros.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

agrava
AGRAVÁ, agravez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) face mai grav, a (se) înrăutăți. – Din fr. aggraver, lat. aggravare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agravant
AGRAVÁNT, -Ă, agravanți, -te, adj. Care agravează, care înrăutățește. ◊ Circumstanțe agravante = împrejurări care contribuie la mărirea vinii unui acuzat. – Din fr. aggravant, lat. aggravans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agravare
AGRAVÁRE, agravări, s. f. Faptul de a (se) agrava; înrăutățire. – V. agrava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrăi
AGRĂÍ, agrăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A adresa cuiva vorba. – A^3 + grăi (după germ. ansprechen, anreden).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrea
AGREÁ, agreez, vb. I. Tranz. A vedea cu ochi buni, cu simpatie pe cineva. ♦ A da consimțământul, a accepta un reprezentant diplomatic. [Pr.: -gre-a] – Din fr. agréer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agreabil
AGREÁBIL, -Ă, agreabili, -e, adj. Plăcut, distractiv. ♦ (Despre oameni) Simpatic. [Pr.: -gre-a-] – Din fr. agréable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agreement
AGREEMENT s. n. Acord oficial. [Pr.: ăgriment] – Din engl. agreement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrega
AGREGÁ, pers. 3 agrégă, vb. I. Refl. (Despre elemente) A se uni (într-un tot); a se alipi. – Din fr. agréger, lat. aggregare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agregare
AGREGÁRE, agregări, s. f. Faptul de a se agrega; agregație. ◊ Stare de agregare (a corpurilor) = fiecare dintre stările de consistență și rezistență diferite sub care se pot prezenta substanțele. – V. agrega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agregat
AGREGÁT^1, agregate, s. n. 1. Grup de mașini care lucrează împreună pentru realizarea unei anumite operații tehnice. 2. Material mineral sau organic, alcătuit din granule, fibre sau fâșii, care intră în compoziția betoanelor, mortarelor sau a altor materiale aglomerate cu un liant. ◊ Agregat mineral = concreștere de minerale în diferite formații naturale. – Din rus. agregat, (2) fr. agrégat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agregat
AGREGÁT^2, agregați, s. m. (Ieșit din uz, în sintagma) Profesor agregat = profesor universitar care funcționează pe lângă o catedră condusă de alt profesor – Din fr. agrégé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agregaţie
AGREGÁȚIE s. f. Agregare. – Din fr. agrégation, lat. aggregatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agregație
AGREGÁȚIE s. f. Agregare. – Din fr. agrégation, lat. aggregatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrement
AGREMÉNT s. n. 1. Plăcere, distracție. 2. Acord al unui stat cu privire la o persoană propusă ca reprezentant diplomatic al altui stat. – Din fr. agrément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrementa
AGREMENTÁ, agrementez, vb. I. Tranz. A da culoare, relief, a înfrumuseța (prin adăugarea unei podoabe); a împodobi. – Din fr. agrémenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrementare
AGREMENTÁRE, agrementări, s. f. Acțiunea de a agrementa. – V. agrementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agresiune
AGRESIÚNE, agresiuni, s. f. Atac împotriva unei persoane sau a unui stat. ** Agresiune armată = atac armat săvârșit împotriva unui stat. [Pr.: -si-u-] – Din fr. agression, lat. aggressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agresiv
AGRESÍV, -Ă, agresivi, -e, adj. Care atacă (fără provocare); fig. care caută prilej de ceartă; provocator. ♦ (Despre substanțe) Care atacă chimic corpurile cu care ajunge în contact. – Din fr. agressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agresivitate
AGRESIVITÁTE, agresivități, s. f. Însușirea de a fi agresiv, constituind uneori un simptom patologic. ♦ Însușire a unor agenți patogeni de a ataca organismul animal sau vegetal. – Din fr. agressivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agresor
AGRESÓR, -OÁRE, agresori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană fizică sau stat) care organizează sau săvârșește o agresiune. – Din fr. agresseur, lat. aggressor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrest
AGRÉST, -Ă, agrești, -ste, adj. (Livr.) Câmpenesc, rustic. ♦ Grosolan. – Din lat. agrestis, fr. agreste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agricol
AGRÍCOL, -Ă, agricoli, -e, adj. 1. Care ține de agricultură, care se referă la agricultură; folosit în agricultură. ◊ An agricol = perioadă de timp cuprinsă între începutul muncilor agricole de toamnă, care privesc recolta anului următor, și strângerea recoltei din acel an. 2. (Despre oameni) Care se ocupă cu agricultura. 3. (Despre o regiune, o țară) Care își sprijină economia în special pe agricultură; agrar. – Din fr. agricole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agricultor
AGRICULTÓR, -OÁRE, agricultori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu agricultura. – Din fr. agriculteur, lat. agricultor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agricultură
AGRICULTÚRĂ, agriculturi, s. f. Ramură a producției materiale care are ca obiect cultura plantelor și creșterea animalelor; cultivare a pământului; totalitatea lucrărilor și a metodelor întrebuințate în acest scop. ◊ Agricultură intensivă = sistem de agricultură care asigură producții mari pe unitatea de suprafață. Agricultură extensivă = sistem de agricultură în care creșterea producției se bazează pe extinderea suprafețelor cultivate. Agricultură biologică (ecologică, organică) = agricultură care nu utilizează îngrășăminte chimice și pesticide. Agricultură de subzistență = activitate agricolă care nu acoperă nevoile de hrană ale familiei agricultorului. – Din fr. agriculture, lat. agricultura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrimensor
AGRIMENSÓR, agrimensori, s. m. Specialist în agrimensură. – Din it. agrimensore, lat. agrimensor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrimensură
AGRIMENSÚRĂ s. f. Tehnica măsurătorilor topografice și cadastrale simple ale terenurilor agricole. – Din it., lat. agrimensura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agriotimie
AGRIOTIMÍE, agriotimii, s. f. Tendință patologică de a comite acte de nebunie furioasă. [Pr.: -gri-o-] – Din fr. agriothymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agripnie
AGRIPNÍE, agripnii, s. f. Insomnie. – Din fr. agrypnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agriş
AGRÍȘ, agriși, s. m. Arbust cu ramuri spinoase, cu frunze lobate și cu fructe comestibile, care crește spontan în regiunile de munte (Ribes uva-crispa). [Acc. și: ágriș] – Din magh. egres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agriș
AGRÍȘ, agriși, s. m. Arbust cu ramuri spinoase, cu frunze lobate și cu fructe comestibile, care crește spontan în regiunile de munte (Ribes uva-crispa). [Acc. și: ágriș] – Din magh. egres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrişă
AGRÍȘĂ, agrișe, s. f. Fructul agrișului, în formă de boabă verzuie, roșie sau galbenă, cu gust dulce-acrișor și cu multe semințe. [Acc. și: ágrișă] – Din agriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrișă
AGRÍȘĂ, agrișe, s. f. Fructul agrișului, în formă de boabă verzuie, roșie sau galbenă, cu gust dulce-acrișor și cu multe semințe. [Acc. și: ágrișă] – Din agriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agro
AGRO- Element de compunere însemnând „agricol”, „agricultură”, care servește la formarea unor substantive sau adjective. – Din fr. agro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agroalimentar
AGROALIMENTÁR, -Ă, agroalimentari, -e, adj. Referitor la produse alimentare provenite din agricultură. [Pr.: -gro-a-] – Agro- + alimentar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrobiolog
AGROBIOLÓG, -ÓGĂ, agrobiologi, -oge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în agrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din agrobiologie (derivat regresiv). Cf. rus. agrobiolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrobiologic
AGROBIOLÓGIC, -Ă, agrobioiogici, -ce, adj. De agrobiologie, privitor la agrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Agro- + biologic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrobiologie
AGROBIOLOGÍE s. f. Știință care studiază acțiunea legilor biologice generale asupra culturii plantelor și a creșterii animalelor, constituind, totodată, baza teoretică a științelor agronomice. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Agrobiologie, rus. agrobiologhiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrocenoză
AGROCENÓZĂ, agrocenoze, s. f. (Biol.) Zonă agricolă. – Din fr. agrocénose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrochimic
AGROCHÍMIC, -Ă, agrochimici, -ce, adj. Privitor la agrochimie, care aparține agrochimiei. – Din fr. agrochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrochimie
AGROCHIMÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul circuitului substanțelor nutritive în mediul de creștere și de dezvoltare a plantelor agricole, în vederea stabilirii măsurilor de sporire a producției și de îmbunătățire a calității produselor. – Din fr. agrochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrochimist
AGROCHIMÍST, -Ă, agrochimiști, -ste, s. m. și f. Specialist în agrochimie. – Agro- + chimist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrogeolog
AGROGEOLÓG, -ÓGĂ, agrogeologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în agrogeologie; pedolog. [Pr.: -ge-o-] – Agro- + geolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrogeologic
AGROGEOLÓGIC, -Ă, agrogeologici, -ce, adj. Referitor la agrogeologie, de agrogeologie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. agrogéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrogeologie
AGROGEOLOGÍE s. f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul rocilor pe care s-au format soluri arabile; vechea denumire a pedologiei^1. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. agrogéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agroindustrial
AGROINDUSTRIÁL, -Ă, agroindustriali, -e, adj. Referitor la producția agricolă industrializată. – Agro- + industrial (după fr. agroindustriel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrologie
AGROLOGÍE s. f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul solului ca rezultat al acțiunii factorilor naturali și cu influența pe care o are solul asupra plantelor; vechea denumire a agrotehnicii. – Din fr. agrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrometeorolog
AGROMETEOROLÓG, -Ă, agrometeorologi, -ge, s. m. și f. Specialist în agrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrometeorologic
AGROMETEOROLÓGIC, -Ă, agrometeorologici, -ce, adj. De agrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorologic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrometeorologie
AGROMETEOROLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu cercetarea condițiilor meteorologice sub aspectul influenței acestora asupra producției agricole. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrominim
AGROMÍNIM s. n. (Ieșit din uz) Totalitatea lucrărilor agronomice minime, fixate pentru a fi aplicate în mod obligatoriu, în scopul creșterii producției agricole. – Din rus. agrominimum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agronom
AGRONÓM, -Ă, agronomi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în agronomie. – Din fr. agronome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agronomic
AGRONÓMIC, -Ă, agronomici, -ce, adj. Care ține de agronomie, privitor la agronomie. – Din fr. agronomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agronomie
AGRONOMÍE s. f. Complex de științe care cuprinde totalitatea cunoștințelor teoretice și practice referitoare la producția agricolă. – Din fr. agronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrosilvic
AGROSÍLVIC, -Ă, agrosilvici, -ce, adj. Privitor la agricultură și la silvicultură, care ține de agricultură și de silvicultură. – Agro- + silvic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrotehnic
AGROTÉHNIC, -Ă, agrotehnici, -ce, adj. 2. Adj. Care aparține agrotehnicii (1), care se referă la agrotehnică. – Din agro- + tehnic (după rus. agrotehniceskii).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrotehnic
AGROTÉHNIC, -Ă, agrotehnici, -ce, s. f. adj. 1. S. f. Știință care se ocupă cu relațiile dintre factorii de vegetație, sol și plantele cultivate. ♦ Totalitatea procedeelor tehnice de cultivare a unei plante agricole. 2. Adj. Care aparține agrotehnicii (1), care se referă la agrotehnică. – Din (1) rus. agrotehnika, (2) agro- + tehnic (după rus. agrotehniceskii).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrotehnică
AGROTÉHNICĂ s. f. 1. Știință care se ocupă cu relațiile dintre factorii de vegetație, sol și plantele cultivate. ♦ Totalitatea procedeelor tehnice de cultivare a unei plante agricole. – Din rus. agrotehnika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrotehnician
AGROTEHNICIÁN, -Ă, agrotehnicieni, -e, s. m. și f. Specialist în agrotehnică (1). [Pr.: -ci-an] – Agro- + tehnician (după rus. agrotehnik).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agroterasă
AGROTERÁSĂ, agroterase, s. f. Formă de relief cu aspect de treaptă, amenajată pe versanți pentru culturi agricole (vie, pomi fructiferi etc.) sau rezultată în urma arăturilor repetate pe laturi dispuse în lungul curbelor de nivel. – Agro- + terasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agroturism
AGROTURÍSM s. n. Formă de turism în care cazarea și masa sunt asigurate în gospodării țărănești.- Agro- + turism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrozootehnic
AGROZOOTÉHNIC, -Ă, agrozootehnici, -ce, adj. 2. Care ține de agrozootehnie, privitor la agrozootehnie. – Din agro- + zootehnic (după rus. agrozootehniceskii).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrozootehnic
AGROZOOTÉHNIC, -Ă, agrozootehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Agrozootehnie. 2. Adj. Care ține de agrozootehnie, privitor la agrozootehnie. – Din (1) rus. agrozootehnika, (2) agro- + zootehnic (după rus. agrozootehniceskii).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrozootehnică
AGROZOOTÉHNICĂ s. f. 1. Agrozootehnie. – Din rus. agrozootehnika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrozootehnician
AGROZOOTEHNICIÁN, -Ă, agrozootehnicieni, -e, s. m. și f. Specialist în agrozootehnie. [Pr.: -ci-an] – Agro- + zootehnician.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agrozootehnie
AGROZOOTEHNÍE s. f. Tehnica cultivării plantelor furajere și a creșterii animalelor domestice; agrozootehnică (1). – Agro- + zootehnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agud
AGÚD, aguzi, s. m. (Reg.) Dud. – Din agudă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agudă
AGÚDĂ, agude, s. f. (Reg.) Dudă. – Din sl. agoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aguridă
AGURÍDĂ, aguride, s. f. Strugure înainte de coacere, cu gust foarte acru. – Din ngr. agurída.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agurijoară
AGURIJOÁRĂ, agurijoare, s. f. Plantă erbacee decorativă, cu flori mari galbene, albe, portocalii, roz sau roșii, care se deschid numai la soare (Portulaca grandiflora). – Aguridă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

agyleus
Agyleus, nume purtat de Apollo, în calitatea sa de divinitate protectoare a străzilor și a piețelor publice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ah
AH interj. A^2. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aha
AHÁ interj. Exclamație care exprimă mulțumirea cuiva că s-a lămurit sau că a găsit răspunsul la o întrebare care îl frământa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahate
Ahate = Achates.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aheean
AHEEÁN, -Ă, aheeni, -e, adj. Care aparține aheilor, privitor la ahei. – Din fr. achéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahei
AHÉI s. m. pl. 1. Populație indo-europeană stabilită la începutul milen. II î. H. în Pelopones, unde a întemeiat puternice centre de civilizație. ♦ Una dintre cele patru ramuri ale vechilor greci. 2. Denumire generală a vechilor triburi grecești la Homer. – Cf. n. pr. Ahaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aheloide
Aheloide = Acheloides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ahelou
Ahelou = Achelous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ahemenide
Ahemenide = Ach(a)emenides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aheronte
Aheron(te) = Acheron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ahile
Ahile = Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ahilidul
Ahilidul = Achillides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aho
AHÓ interj. 1. Strigăt cu care se încetinește sau se oprește mersul boilor (înjugați). 2. Strigăt cu care începe plugușorul. 3. Strigăt prin care căutăm să oprim pe cineva de a face ceva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahotnic
AHÓTNIC, -Ă, ahotnici, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Dornic, lacom, pasionat pentru cineva sau ceva. – Din rus. ohotnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aht
AHT, ahturi, s. n. (Reg.) 1. Oftat, suspin. 2. Durere, suferință, chin, jale. – Din ngr. áhti „dorință arzătoare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahtia
AHTIÁ, ahtiez, vb. I. Refl. (Rar) 1. A dori din tot sufletul ceva; a râvni, a jindui. 2. A se lăcomi (la ceva). [Pr.: -ti-a] – Din aht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahtiat
AHTIAT^1 s. n. (Rar) Ahtiere. [Pr.: -ti-at] – V. ahtia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahtiat
AHTIÁT^2, -Ă, ahtiați, -te, adj. Stăpânit de o dorință puternică de a obține ceva, lacom. [Pr.: -ti-at] – V. ahtia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ahtiere
AHTIÉRE, ahtieri, s. f. (Rar) Acțiunea de a se ahtia și rezultatul ei; ahtiat^1. [Pr.: -ti-e-] – V. ahtia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ai
AI^1 interj. Exclamație care exprimă: durere; spaimă; uimire; amenințare. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ai
AI^2 interj. (Fam.) Exclamație cu sens interogativ. Te faci că nu înțelegi, ai? - Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ai
AI^3 interj. v. hai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ai
AI^4, ai, s. m. (Reg.) Usturoi. ◊ Ai sălbatic = numele a trei plante erbacee din familia liliaceelor, cu frunze lunguiețe și cu flori galbene (Allium ochroleucum), roz (Allium paniculatum), albe-verzui sau roșietice (Allium oleraceum). Aiul șarpelui = plantă erbacee din familia liliaceelor, cu tulpina în formă de spirală și cu flori roșii-purpurii dispuse în umbele, folosită în alimentație (Allium scorodoprasum). – Lat. alium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ai
AÍ^5 s. m. Mic mamifer arboricol cu mișcări lente din America de Sud și Madagascar (Danbontonia madagascarensis). – Din fr. aï.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiasmă
AIÁSMĂ s. f. v. agheasmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiax
Aiax 1. Fiul lui Oileus, regele locrienilor. A participat la războiul troian, unde s-a distins prin vitejia sa. Era renumit printre greci și ocupa locul al doilea după Achilles în ceea ce privește iuțeala picioarelor lui. Aiax și-a atras mînia zeilor urmărind-o pe Cassandra pînă în incinta templului zeiței Athena, unde a necinstit-o. Drept urmare, la întoarcerea spre patrie, zeița (după alții Poseidon) a dezlănțuit o furtună care i-a sfărîmat corabia. Aiax a reușit totuși să se salveze, agățîndu-se de o stîncă. Continuînd însă să-i sfideze pe zei, Poseidon de data aceasta a lovit cu tridentul în stînca pe care se refugiase Aiax, scufundînd-o în mare. 2. Fiul lui Telamon, regele din Salamis și nepotul lui Aeacus. A participat la războiul troian, fiind cel mai viteaz dintre greci după Achilles. După moartea acestuia Aiax și-a disputat cu Odysseus armele lui Achilles. Cîștigătorul a fost Odysseus. Vazîndu-se învins, Aiax a fost cuprins de o furie oarbă și, pierzîndu-și mințile, s-a năpustit asupra unei cirezi de vite, pe care le-a ucis luîndu-le drept dușmanii săi. Mai apoi, revenindu-și în simțiri și rușinat de isprava sa, Aiax și-a pus singur capăt zilelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aice
AÍCE adv. v. aici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aicea
AÍCEA adv. v. aici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aici
AÍCI adv. 1. În acest loc, în aceste locuri (relativ) apropiate de vorbitor. ◊ Expr. (Fam.) Până aici ! = destul ! ajunge ! Pe-aici ți-e drumul ! = șterge-o ! pleacă ! a plecat ! a șters-o ! A se duce pe-aici încolo = a pleca, a o șterge; a pleca fără urmă, a dispărea. 2. În acest moment, acum. ◊ Expr. Aici i-aici sau aci-i aci = acum e momentul hotărâtor. ♦ (Corelativ) Acum... acum..., când.... când..., ba... ba... 3. (În expr.) Cât pe-aci = aproape să..., gata-gata să..., mai că... [Var.: aci, acía, acílea, aíce, aícea adv.] – Lat. ad-hicce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aida
ÁIDA interj. v. haide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aidam
ÁIDAM interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aidaţi
ÁIDAȚI interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aidați
ÁIDAȚI interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aide
ÁIDE interj. v. haide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aide-memoire
AIDE-MÉMOIRE, aide-memoire-uri, s. n. 1. Îndreptar cuprinzând esențialul cunoștințelor dintr-un domeniu care trebuie memorate cu prioritate. 2. Schiță (scrisă) prezentând elementele esențiale ale unei discuții sau ale unei înțelegeri care urmează să aibă loc. 3. Notă înmânată personal de un agent diplomatic celeilalte părți în cursul unor convorbiri care rezumă problema discutată. [Pr.: edmemoár] – Din fr. aide-mémoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aidem
ÁIDEM interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aideţi
ÁIDEȚI interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aideți
ÁIDEȚI interj. v. HÁIDE (2.) (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aidoma
ÁIDOMA adv. 1. La fel, ca și; identic. 2. (Rar) Aievea, într-adevăr. – A^3 + sl. vidomŭ „vizibil”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiepta
AIEPTÁ, aiépt, vb. I. Refl. (Reg.) A-și lua avânt. ♦ Tranz. A arunca, a repezi cu putere. – Lat. adjectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiest
AIÉST, AIÁSTĂ, aiești, aieste, adj. pron. dem. (Reg.; când urmează după substantiv are forma aiesta, aiasta) Acest. [Gen. -dat. sg.: aiestui, aiestei, gen.-dat. pl.: aiestor; (când are forma aiesta, aiasta) gen.-dat. sg.: aiestuia, aiesteia, gen.-dat. pl.: aiestora. – Var.: aíst adj. dem.] – Lat. ad + istum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiesta
AIÉSTA, AIÁSTA, aieștia, aiestea, pron. dem., adj. pron. dem. (Reg.) Acesta. [Gen.-dat. sg.: aiestuia, aiesteia, gen.-dat. pl.: aiestora. – Var: aísta pron. dem., adj. pron. dem.] – V. aiest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aieve
AIÉVE adv. v. aievea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aievea
AIÉVEA adv., adj. I. Adv. 1. În realitate. ♦ Cu adevărat, într-adevăr 2. Lămurit; clar, limpede. 3. (Înv.) În văzul tuturor, pe față; deschis. II. Adj. Real; palpabil, concret. [Var: aiéve adv.] – Din sl. javĕ, bg. jave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aior
AIÓR, aiori, s. m. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori galbene dispuse în umbele (Euphorbia esula). – Ai^4 + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

airbag
AIRBAG®, airbaguri, s. n. Dispozitiv de siguranță la autoturisme constând într-o pernă dintr-un material subțire și rezistent încastrată în volan și care, în cazul unui impact, se umflă instantaneu, protejând persoanele din mașină. [Pr.: érbeg] – Din engl. airbag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

airbag
AIRBAG, airbaguri, s. n. Echipament auto de securitate pasivă a pasagerilor, controlat electronic, numit și Sistem de Reținere Suplimentară (SRS). În caz de coliziune, airbagul se activează automat, un generator pirotehnic umplând cu gaz (azot), aproape instantaneu, o pungă specială de plastic, cu scopul de a proteja ocupanții automobilului de posibile răniri grave. [Pron.: érbeg] – Din engl. airbag (sac cu aer).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

airbus
AIRBUS®, airbusuri, s. n. Tip de avion mare de pasageri construit de un consorțiu internațional. [Pr.: engl., érbas, fr. erbüs^1] – Din fr., engl. airbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aisberg
ÁISBERG, aisberguri, s. n. Bloc (mare) de gheață desprins din calotele glaciale polare, care plutește pe oceane spre zona caldă, influențând clima regiunilor învecinate și stingherind navigația; ghețar^2 plutitor. – Din engl., fr. iceberg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aisfild
ÁISFILD, aisfilduri, s. n. Câmp de gheață. – Din fr. ice-field, engl. ice field.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aist
AÍST adj. dem. v. aiest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aista
AÍSTA pron. dem., adj. dem. v. aiesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aistalalt
AÍSTALALT pron. v. ISTALALT. – [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aişor
AIȘÓR, aișori, s. m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia liliaceelor cu frunze plane, roșietice și cu flori galbene-aurii (Allium ammoophilum). 2. Usturoiță. 3. Ghiocel. [Pr.: a-i-] – Ai^4 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aișor
AIȘÓR, aișori, s. m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia liliaceelor cu frunze plane, roșietice și cu flori galbene-aurii (Allium ammoophilum). 2. Usturoiță. 3. Ghiocel. [Pr.: a-i-] – Ai^4 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiura
AIURÁ, (1, 2) aiurez, (3) aiuresc, vb. I. 1. Intranz. A fi în stare de delir; a delira. ♦ A vorbi fără sens, a spune lucruri absurde, a debita absurdități. 2. Intranz. (Rar) A se pierde în visări. 3. Tranz. (În forma aiuri) A amăgi, a ameți cu vorbe și promisiuni; a zăpăci. – [Var.: aiurí vb. IV] – Din aiure(a).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiurare
AIURÁRE, aiurări, s. f. Faptul de a aiura. [Var.: aiurire s. f.] – V. aiura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiure
AIÚRE adv. v. aiurea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiurea
AIÚREA adv., adj. 1. Adv. în alt loc, în altă parte; undeva, altundeva. ◊ Într-aiurea = fără țintă; la întâmplare. ◊ Expr. A vorbi aiurea = a vorbi fără rost, a bâigui. ◊ (Cu valoare de interj., fam.) Aiurea ! N-ai dreptate. 2. Adj. (Fam.) Zăpăcit, aiurit, cu capu-n nori. [Var.: aiúre adv.] – Lat. aliubi + re + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiureală
AIUREÁLĂ, aiureli, s. f. 1. Delir. 2. (Fam.) Vorbire lipsită de sens; absurditate. 3. (Fam.) Zăpăceală, tulburare, dezordine. – Aiuri + suf. eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiuri
AIURÍ vb. IV v. aiura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiurire
AIURÍRE s. f. v. aiurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiurit
AIURÍT, -Ă, aiuriți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care are comportări anormale; (om) zăpăcit, trăsnit, zănatic. 2. Adj. (Despre manifestările oamenilor; adesea adverbial) Care este anormal. – Din fr. ahuri (apropiat prin etimologie populară de aiurea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aiuslocutius
Aius Locutius (sau Loquens), divinitate misterioasă al cărei glas s-a făcut auzit în preajma templului Vestei în anul 390 î.e.n., prevestind invazia galilor. Romanii n-au ținut seama de această prevestire, care ulterior s-a dovedit adevărată. Pentru a le răscumpăra nesocotința, dictatorul Camillus a înălțat mai tîrziu un templu în cinstea misteriosului profet.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ajun
AJÚN, ajunuri, s. n. 1. Zi sau, p. ext., perioadă de timp care precede un eveniment. ◊ Loc. adv. În ajun = a) cu o zi (sau cu o seară) înainte; b) puțin timp înainte, foarte aproape (de)... 2. Faptul de a ajuna (1); post (negru). ♦ Zi în care se ajunează (1). – Din ajuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajuna
AJUNÁ, ajunez, vb. I. Intranz. 1. (În practicile religioase) A nu mânca nimic, a ține post complet. 2. Fig. A răbda de foame. – Lat. *adjunare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajunge
AJÚNGE, ajúng, vb. III. I.1. Intranz. A se afla într-un loc după parcurgerea unui drum, a atinge capătul unui drum; a sosi. ◊ Expr. A ajunge departe = a dobândi succese, a reuși. A ajunge la mal = a răzbi prin greutăți și a atinge scopul dorit. A (sau a-i) ajunge (cuiva) cuțitul la os = a ajunge la capătul puterii; a fi într-o situație desperată. ♦ Intranz. și tranz. A atinge (o limită în timp), a apuca (o anumită vreme). 2. Tranz. A întâlni, venind din urmă, o ființă sau un vehicul în mișcare; a prinde din urmă. ◊ Expr. A-l ajunge pe cineva zilele = a îmbătrâni. ♦ Fig. A egala pe cineva. 3. Tranz. A nimeri, a lovi pe cineva sau ceva. ♦ Fig. (Despre un neajuns) A da peste... ♦ Fig. (Despre o stare sufletească sau fizică) A cuprinde, a răzbi. 4. Intranz. A se întinde până la...; a atinge. ♦ A reuși să atingă ceva situat sus sau departe. ◊ Expr. A nu-i ajunge (cuiva nici) cu prăjina la nas, se zice despre un om înfumurat. 5. Intranz. (Despre prețuri; p. ext. despre mărfuri) A atinge un anumit nivel. II. 1. Refl. A se întâlni, a se împreuna, a se uni. ♦ Fig. A se înțelege, a se învoi. 2. Intranz. A realiza, a împlini. A ajunge la un rezultat. ♦ Intranz.și tranz. A fi în situația de a... 3. Intranz. A deveni. ◊ Expr. A ajunge rău = a decădea. A ajunge bine = a dobândi succese; a reuși, a izbuti. A ajunge pe mâinile cuiva = a fi la discreția cuiva. ♦ Intranz. și refl. (Peior.) A parveni. III. Intranz. și refl. A fi în cantitate suficientă. ◊ Expr. (Tranz.) A-l ajunge (pe cineva) mintea (sau capul) = a se pricepe, a ști ce e de făcut. – Lat. adjungere „a uni, a lipi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajungere
AJÚNGERE s. f. (Rar) Faptul de a (se) ajunge. – V. ajunge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajuns
AJÚNS^1 s. n. 1. (În loc. adv.) De ajuns = destul. 2. (Pop.; în sintagma) Bun ajuns(ul) = bine ai venit ! bun sosit ! – V. ajunge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajuns
AJÚNS^2, -Ă, ajunși, -se, adj., s. f. art. I. Adj. 1. Care s-a îmbogățit, a parvenit. 2. (Reg.); în expr.) Ajuns de (sau la) cap = deștept, isteț. II. S. f. art. (Rar, în sintagma) Bun ajunsa ! = bun sosit ! bine ai venit ! – V. ajunge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajur
AJÚR, ajururi, s. n. 1. Broderie pe o țesătură obținută prin scoaterea firelor din urzeală sau din bătătură. 2. Tricou cu găurele obținute în timpul tricotării. 3. (Arhit.) Ornament perforat care permite pătrunderea luminii. – Din fr. ajour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajura
AJURÁ, ajurez, vb. I. Tranz. A face ajur. – Din fr. ajourer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajurare
AJURÁRE, ajurări, s. f. Acțiunea de a ajura. – V. ajura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajurat
AJURÁT, -Ă, ajurați, -te, adj. Care are ajur, împodobit cu ajur. – V. ajura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajusta
AJUSTÁ, ajustez, vb. I. Tranz. A adapta, a potrivi o piesă la un ansamblu, un obiect de îmbrăcăminte pe corp etc. – Din fr. ajuster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajustabil
AJUSTÁBIL, -Ă, ajustabili, -e, adj. Care poate fi ajustat. – Ajusta + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajustaj
AJUSTÁJ s. n. (Tehn.) Relație între dimensiunile a două piese care se asamblează prin întrepătrundere. – Din fr. ajustage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajustare
AJUSTÁRE, ajustări, s. f. Acțiunea de a ajusta. – V. ajusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajustor
AJUSTÓR, -OÁRE, ajustori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat care execută operații de ajustare. – Din fr. ajusteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajuta
AJUTÁ, ajút, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) da ajutor, sprijin. ◊ Expr. (Tranz.) A-l ajuta (pe cineva) puterea (sau capul, mintea etc.) = a avea capacitatea fizică sau intelectuală de a face un anumit lucru. (Absol.) Doamne-ajută = a) formulă de invocare a divinității folosită la începutul unei acțiuni; b) (substantivat) situație favorabilă în evoluția unei acțiuni, în starea cuiva; spor, mers bun al treburilor; c) (substantivat; ir.) lovitură, bătaie. ◊ Loc. adj. (Mai) de Doamne-ajută = (mai) de seamă, (mai) bun, de oarecare valoare. ♦ Refl. A se servi de cineva sau de ceva ca ajutor. 2. Intranz. A fi de folos, a servi, a sluji. – Lat. adjutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutaj
AJUTÁJ, ajutaje, s. n. (Tehn.) Tub scurt, executat astfel încât curgerea fluidelor să se producă în fiecare secțiune la presiunile sau la vitezele dorite; duză (1). – Din fr. ajoutage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutare
AJUTÁRE, ajutări, s. f. Acțiunea de a (se) ajuta și rezultatul ei. – V. ajuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutător
AJUTĂTÓR, -OÁRE, ajutători, -oare, adj. Care ajută; auxiliar. – Ajuta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutor
AJUTÓR, -OÁRE, ajutori, -oare, s. m. și f., s.n. 1. S.m și f. Persoană care ajută pe alta într-o activitate oarecare (secondând-o și subordonându-i-se). 2. S. n. Sprijin, participare la efortul cuiva; îndrumare (în împrejurări dificile); asistență acordată cuiva; ajutorință. ◊ Expr. A fi de (sau a veni, a sta în) ajutor (cuiva) = a fi de folos (cuiva), a-l sprijini. ♦ Drept bănesc acordat salariaților în cazul pierderii temporare a capacității de muncă. ♦ Sprijin bănesc. ♦ (Cu valoare de interjecție) Strigăt al celor care se află în primejdie. – Lat. adjutor, adjutorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutora
AJUTORÁ, ajutorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ajuta, a (se) sprijini (din punct de vedere material). [Var.: ajutorí vb. IV] – Din ajutor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutorare
AJUTORÁRE, ajutorări, s. f. Acțiunea de a (se) ajutora și rezultatul ei. – V. ajutora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutori
AJUTORÍ vb. IV v. ajutora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutorinţă
AJUTORÍNȚĂ, ajutorințe, s. f. (Înv.) 1. Ajutor (2). 2. Numele unui impozit din sec. XVIII din Țara Românească și din Moldova. – Ajutori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ajutorință
AJUTORÍNȚĂ, ajutorințe, s. f. (Înv.) 1. Ajutor (2). 2. Numele unui impozit din sec. XVIII din Țara Românească și din Moldova. – Ajutori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

akan
AKÁN subst. 1. S. n. Limbă aparținătoare familiei kwa, vorbită în S Ghanei și SE Coastei de Fildeș. 2. S. m. Membru al populației vorbitoare a limbii akan (1) (ca ashanti). (cf. engl. akan) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

akân
AKẤN, akâni, s. m. Poet, recitator și cântăreț popular la kazahi, kirghizi etc. – Din rus. akân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

akkadian
AKKADIÁN, -Ă, akkadieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană de origine semitică din Antichitate care a aparținut populației Akkadului. 2. Adj. Care a aparținut Akkadului sau akkadienilor (1), privitor la Akkad sau la akkadieni. ♦ Substantivat, f. Cea mai veche limbă semitică de largă circulație, scrisă cu caractere cuneifore. [Pr.: acadián] – Din fr. akkadien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

al
AL, A, ai, ale, art. 1. (Articol posesiv sau genitival, înaintea pronumelui posesiv sau a substantivului în genitiv posesiv, când cuvântul care precedă nu are articol enclitic) Carte a elevului. 2. (Înaintea numeralelor ordinale, începând cu „al doilea”) Clasa a zecea. – Lat. illum, illam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ala
ÁLA, alae, s. f. Unitate romană de cavalerie (formată din trupe auxiliare). [Pl. pr.: ale. – Var.: álă s. f.] – Din lat. ala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ala-bala
ÁLA-BÁLA interj. 1. (În expr.) Ce mai ala-bala ? = a) ce se mai petrece ?; b) ce rost are atâta discuție (inutilă) ? 2. (În formule recitative din jocurile copiilor) Ala-bala portocala. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alabandină
ALABANDÍNĂ s. f. Sulfură naturală de mangan, compactă, negricioasă, cu luciu metalic. – Din fr. alabandine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alabastru
ALABÁSTRU s. n. Varietate de ghips cu aspect de marmură albă străbătută de vine transparente, întrebuințată la fabricarea unor obiecte ornamentale. – Din it. alabastro, lat. alabastrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alac
ALÁC s. n. Specie de grâu foarte rezistentă, cu un singur bob în spiculeț, care se cultivă în regiunile muntoase (Triticum monococcum). – Cf. magh. alakor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alagea
ALAGEÁ, alagele, s. f. 1. (Înv.) Stofă vărgată, țesută din fire de in și de mătase. 2. (Reg.; în expr.) A-și căpăta alageaua sau a păți o alagea = a se păcăli. – Din tc. alaca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alai
ALÁI, alaiuri, s. n. Mulțime de oameni care însoțește o ceremonie, o persoană de seamă etc.; paradă, pompă. ◊ Loc. adv. Cu (sau în) alai = cu solemnitate, cu fast. ♦ Mulțime de oameni care se ia după cineva; p. ext. gălăgie provocată de această mulțime. ♦ (Înv.) Suită care întovărășea sau întâmpina un domnitor. – Din tc. alay.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alait
ALAÍT s. n. Mineral rar de culoare roșie, care se găsește în Asia Centrală. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alalie
ALALÍE, alalii, s. f. (Med.) Incapacitate de a vorbi sau de a pronunța unele sunete; logoplegie. – Din fr. alalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alaltăieri
ALÁLTĂIERI adv. În ziua care precede ziua de ieri. ◊ De ieri, de alaltăieri = de puțin timp, de curând. Mai alaltăieri = zilele trecute. – Alaltă (= aialaltă) + ieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alaltăseară
ALÁLTĂSEARĂ adv. în seara zilei de alaltăieri. ◊ Mai alaltăseară = (într-una din) serile trecute. – Alaltă (= aialaltă) + seară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alaman
ALAMÁN, alamane, s. n. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-un sac central și mai multe fâșii de plasă cu care se încercuiesc și se adună bancurile de pești marini. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alaman
ALAMÁN, -Ă, alamani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Numele unor triburi germanice care au trăit (în sec. III-VI) în regiunea Rinului; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste triburi. 2. Adj. Care aparține alamanilor (1), privitor la alamani. [Var.: alemán, -ă s. m. și f., adj.] – Din germ. Alemanne, fr. Alamans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alamă
ALÁMĂ, (2, 3) alămuri, s. f. 1. Aliaj de cupru și zinc, galben-auriu, maleabil, ductil, ușor de prelucrat, cu numeroase și variate întrebuințări în industrie. 2. (La pl.) Obiecte de alamă (1); alămărie^2. 3. (La pl.) Instrumente muzicale de suflat din alamă (1). – Cf. it. l a m a „placă de metal”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alambic
ALAMBÍC, alambicuri, s. n. Aparat metalic pentru distilarea lichidelor. – Din fr. alambic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alambica
ALAMBICÁ, alambichez, vb. I. Tranz. A distila cu ajutorul alambicului. ♦ Fig. A face prea subtil, greu de înțeles, excesiv de rafinat, complicat. – Din fr. alambiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alambicare
ALAMBICÁRE, alambicări, s. f. Acțiunea de a alambica și rezultatul ei. – V. alambica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alambicat
ALAMBICÁT, -Ă, alambicați -te, adj. Prea rafinat, excesiv de subtil, greu de înțeles, complicat. – V. alambica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alan
ALÁN, -Ă, alani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Triburi de origine sarmată, care locuiau în sec. II și I î. H. în regiunea Mării Negre și în nordul Caucazului și care, împinși de huni, au ajuns în sec. V, împreună cu vandalii, până în Spania și Africa; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste triburi. 2. Adj. Care aparține alanilor (1), referitor la alani. – Din lat. alani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alandala
ALANDÁLA adv. (Fam.) La întâmplare, în dezordine, fără nici o noimă; pe dos. [Var.: halandála adv.] – Din ngr. álla and´álla „unul în locul altuia”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alanină
ALANÍNĂ, alanine, s. f. Aminoacid produs prin hidroliza proteinelor naturale. – Din fr. alanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alantoidă
ALANTOÍDĂ, alantoide, s. f. Una dintre anexele embrionare la animalele vivi-pare și ovipare. ♦ (La pl.) Animale vertebrate care au această anexă embrionară. – Din fr. allantoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarma
ALÁRMÁ, alarmez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) neliniști, a (se) îngrijora. ♦ Tranz. A pune în stare de alertă, de pregătiri, a da alarma (la apropierea unei primejdii). – Din fr. alarmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarmant
ALARMÁNT, -Ă, alarmanți, -te, adj. Care alarmează; neliniștitor, îngrijorător. – Din fr. alarmant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarmare
ALARMÁRE, alarmări, s. f. Acțiunea de a (se) alarma și rezultatul ei. – V. alarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarmat
ALARMÁT, -Ă, alarmați, -te, adj. Care a devenit neliniștit, îngrijorat; alertat. – V. alarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarmă
ALÁRMĂ, alarme, s. f. 1. Anunțare a unei primejdii sau calamități care amenință populația; semnal prin care se anunță asemenea primejdii. 2. Neliniște, teamă, spaimă de care este cuprins cineva la apropierea unei primejdii. – Din fr. alarme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alarmist
ALARMÍST, -Ă, alarmiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care împrăștie intenționat știri alarmante, adesea inventate; (persoană) care se alarmează ușor; sperios, timorat, panicard, înfricoșat. 2. Adj. (Despre vorbe, știri etc.) Care provoacă panică, care îngrozește. – Din fr. alarmiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alaun
ALAÚN s. n. 1. Sulfat dublu al unui metal trivalent și al unui metal monovalent. 2. P. restr. Sulfat dublu de aluminiu și potasiu; piatră-acră. – Din germ. Alaun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ală
ÁLĂ s. f. v. ala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămar
ALĂMÁR, alămari, s. m. Meseriaș care lucrează obiecte de alamă (1). ♦ Negustor de alămuri. – Alamă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămărie
ALĂMĂRÍE^1, alămării, s. f. Fabrică, atelier sau prăvălie de obiecte de alamă (1). – Alămar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămărie
ALĂMĂRÍE^2 s. f. (Cu sens colectiv.) Obiecte de alamă; alămuri. – Alamă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămâie
ALĂMÂIE s. f. v. lămâie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămâioară
ALĂMÂIOÁRĂ, alămâioare, s. f. (Reg.) Gutuie. [Pr.: -mâ-ioa-] – Alămâie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămi
ALĂMÍ, alămesc, vb. IV. Tranz. A acoperi sau a sufla un obiect cu un strat de alamă (1). – Din alamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămire
ALĂMÍRE s. f. Acțiunea de a alămi. – V. alămi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămit
ALĂMÍT, -Ă, alămiți, -te, adj. Acoperit sau suflat cu alamă (1). – V. alămi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alămiu
ALĂMÍU, -ÍE, alămii, adj. (Rar) De culoarea alamei (1). – Alamă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăpta
ALĂPTÁ, alăptez, vb. I. Tranz. A hrăni puii cu laptele propriu, secretat de glandele mamare; a da să sugă; a apleca. – A^3 + lapte (după fr. allaiter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăptare
ALĂPTÁRE, alăptări, s. f. Acțiunea de a alăpta. – V. alăpta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăsidă
ALĂSÍDĂ s. f. v. alesidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alătura
ALĂTURÁ, alắtur, vb. I. Tranz. și refl. A (se) așeza alături, a (se) apropia mult; a (se) alipi. ♦ Tranz. A adăuga, a anexa. ♦ Tranz. Fig. A compara, a confrunta. ♦ Refl. A adera la o cauză, la o mișcare etc. [Var.: lăturá vb. I] – Din alături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăturare
ALĂTURÁRE, alăturări, s. f. Acțiunea de a (se) alătura și rezultatul ei. – V. alătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăturat
ALĂTURÁT, -Ă, alăturați, -te, adj. Care se află alături, care se află anexat. – V. alătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăturea
ALẮTUREA adv. v. alături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alături
ALẮTURI adv. 1. (Local) Lângă cineva sau ceva, la dreapta sau la stânga cuiva sau a ceva. ◊ Loc. adj. De alături = vecin, învecinat. ◊ Expr. (Fam.) A nimeri (sau a fi, a merge, a călca) alăturea cu drumul = a greși (în comportare, în păreri etc). ♦ În alt punct decât cel vizat (dar foarte aproape de acesta). 2. (Modal) Unul lângă altul, unul împreună cu altul (sau cu alții). ◊ Loc. prep. Alături de... (sau, rar, cu...) = pe același plan, pe lângă. ◊ Expr. A fi alături de cineva = a fi solidar cu cineva. [Var.: (pop. și fam.) alăturea adv.] – A^3 + lature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alăută
ALĂÚTĂ s. f. v. lăută.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alb
ALB, -Ă, albi, -e, adj., s. m., s. n., s. f. I. Adj. 1. Care are culoarea zăpezii, a laptelui; (despre culori) ca zăpada, ca laptele. ◊ Carne albă = carne de pasăre sau de pește. Hârtie (sau coală) albă = hârtie care nu a fost scrisă. Rând alb = spațiu nescris între două rânduri scrise. Armă albă = armă cu lamă de oțel. Rasă albă = grup de popoare cu pielea deschisă la culoare. ◊ Expr. Alb la față = palid. Ba e albă, ba e neagră, se zice despre spusele cuiva care se contrazice. Nici albă, nici neagră = a) nici așa, nici așa; b) fără multă vorbă; deodată. ♦ (Despre oameni, adesea substantivat) Care aparține rasei albe. ♦ Cărunt. ◊ Expr. A scoate (cuiva) peri albi = a necăji mereu (pe cineva), a agasa (pe cineva) până la exasperare. 2. Incolor, transparent. 3. Fig. Limpede, luminos. ◊ Nopți albe = nopți luminoase, obișnuite în perioada solstițiului de vară în regiunile situate între paralelele de 50° și 65° nord și sud, în care nu se produce întunecare completă din cauză că Soarele nu coboară suficient sub orizont. Noapte albă = noapte petrecută fără somn. (Rar) Zile albe = viață tihnită, fericită. (În basme) Lumea albă = lumea reală. Magie albă = capacitate a unor persoane de a săvârși fapte neobișnuite, în aparență miraculoase, care însă pot fi explicate științific; (livr.) teurgie. ♦ (Pop.; substantivat, f. art.) Zorii zilei. 4. Fig. Nevinovat, curat, pur, candid. 5. (Despre versuri) Fără rimă. II. S. m. Denumire dată, după Revoluția Franceză, contrarevoluționarilor și conservatorilor. III. S. n. 1. Culoare obținută prin suprapunerea tuturor componentelor spectrului luminii zilei; culoarea descrisă mai sus. ◊ Expr. Negru pe alb = asigurare că cele spuse sunt adevărate, sigure, scrise. A semna în alb = a iscăli un act înainte de a fi completat; fig. a acorda cuiva încredere deplină. 2. Obiect, substanță etc. de culoare albă (I 1). ◊ (Pop.) Albul ochiului = sclerotică. Alb de plumb = carbonat bazic de plumb folosit în industria vopselelor; ceruză. Alb de zinc = oxid de zinc (folosit în vopsitorie); țincvais. Alb de titan = bioxid de titan. IV. S. m. Denumire generică dată unor rase de porcine de culoare albă (I 1), crescute pentru producția de carne. Alb de Banat. Alb ucrainean de stepă. V. 1. S. f. pl. art. Nume dat pieselor albe (I 1) la unele jocuri distractive sau de noroc. ◊ Alba-neagra = (tip de) joc de noroc. – Lat. albus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albadă
ALBÁDĂ, albade, s. f. (Livr.) Alboradă. – Din sp. albada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albaiulian
ALBAIULIÁN, -Ă, albaiulieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Alba Iulia. 2. Adj. Care aparține municipiului Alba Iulia sau albaiulienilor (1), privitor la Alba Iulia ori la albaiulieni. – Alba Iulia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albaiuliancă
ALBAIULIÁNCĂ, albaiulience, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Alba Iulia. – Albaiulian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albanez
ALBANÉZ, -Ă, albanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Albaniei; arbănaș. 2. Adj. Care aparține Albaniei sau albanezilor (1), privitor la Albania sau la albanezi; arvanit. ♦ (Substantivat, f.) Limba albaneză. – Din fr. albanais, it. albanese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albanistică
ALBANÍSTICĂ s. f. Studiu al limbii, culturii și civilizației albaneze. – Din germ. Albanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albaspină
ALBASPÍNĂ s. f. (Bot.) Păducel. – Din lat. alba spina, it. albaspina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albastru
ALBÁSTRU, -Ă, albaștri, -stre, adj., s. n. 1. Adj. Care are culoarea cerului senin. ♦ Fig. Melancolic, trist, sumbru. ◊ Expr. Inimă-albastră = a) suflet trist, p. ext. tristețe, jale; b) necaz, mânie, furie. Cu (sau de) sânge albastru = de neam mare, ales; nobil. (Fam.) E (cam) albastru = e (cam) rău, (cam) neplăcut, situația e (cam) dificilă. 2. S. n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, situată între verde și indigo; culoarea descrisă mai sus; albăstreală, albăstrime. ◊ Albastru de metilen = colorant albastru (1) folosit în vopsitorie, în lucrări de biologie și în medicină. Albastru de Prusia (sau de Berlin) = ferocianură de fier folosită ca pigment albastru (1). ◊ Compuse: albastru-azuriu = albastru (1) cu nuanțe azurii; albastru-deschis = albastru (1) mai puțin intens. – Lat. albaster (albus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albatros
ALBATRÓS, albatroși, s. m. Pasăre marină, asemănătoare cu pescărușul, dar mult mai mare decât acesta, de culoare albă, cu aripile lungi, înguste și negre la vârf (Diomedea exulans). – Din fr. albatros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstreală
ALBĂSTREÁLĂ, albăstreli, s. f. 1. Albastru, albăstrime. 2. Substanță de culoare albastră-indigo, care are proprietatea de a descompune culoarea galbenă și care se folosește în gospodărie și în industrie pentru accentuarea albului unor obiecte. – Albăstri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrel
ALBĂSTRÉL, -EÁ, -ÍCĂ, albăstrei, -ele, adj., s. f. 1. Adj. Diminutiv al lui albastru. 2. S. f. Plantă erbacee cu flori albastre; albăstriță (Centaurea cyanus). - Albastru + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstri
ALBĂSTRÍ, albăstresc, vb. IV. 1. Tranz. A da unui obiect o culoare (mai) albastră; a clăti rufele în apă amestecată cu albăstreală. 2. Intranz. și refl. Fig. A căpăta, a avea sau a răspândi o lucire albastră. – Din albastru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrime
ALBĂSTRÍME, (2) albăstrimi, s. f. 1. Calitatea de a fi albastru; culoare albastră. 2. Întindere de culoare albastră; spațiu albastru. 3. (Înv., peior.) Termen cu care țăranii numeau uneori pe cei îmbrăcați orășenește; p. ext. ciocoime. – Albastru + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrior
ALBĂSTRIÓR, -OÁRĂ, albăstriori, -oare, adj. Diminutiv al lui albastru; albastru-deschis. [Pr.: -tri-or] – Albastru + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrire
ALBĂSTRÍRE, albăstriri, s. f. Acțiunea de a (se) albăstri. ♦ Tratament chimic prin care piesele de oțel se acoperă cu un strat (albastru) de oxid de fier, care le protejează împotriva coroziunii. – V. albăstri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrit
ALBĂSTRÍT, -Ă, albăstriți, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) albastru. 2. Care este clătit în apă cu albăstreală; (reg.) sinilit. – V. albăstri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstriţă
ALBĂSTRÍȚĂ, albăstrițe, s. f. (Bot.) Albăstrea. – Albastră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstriță
ALBĂSTRÍȚĂ, albăstrițe, s. f. (Bot.) Albăstrea. – Albastră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstriu
ALBĂSTRÍU, -ÍE, albăstrii, adj. Care bate în albastru; albăstrui. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care bate în albastru. – Albastru + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albăstrui
ALBĂSTRÚI, -ÚIE, albăstrui, adj. Albăstriu. – Albastru + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeală
ALBEÁLĂ, (2) albeli, s. f. (Pop.) 1. Faptul de a (se) albi. 2. (La pl.) Cosmetice de culoare albă. – Albi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeaţă
ALBEÁȚĂ s. f. 1. Calitatea de a fi alb; culoare albă; (rar) albime. 2. Leucom; (impr.) cataractă (2). [Var.: albéțe s. f.] – Alb + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeață
ALBEÁȚĂ s. f. 1. Calitatea de a fi alb; culoare albă; (rar) albime. 2. Leucom; (impr.) cataractă (2). [Var.: albéțe s. f.] – Alb + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albedo
ALBÉDO s. n. Mărime care indică fracțiunea din energia luminoasă incidentă radiată în mod difuz de un corp. – Din fr. albédo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albei
ALBÉI s. m. Specie de iarbă albicioasă, cu fire tari și cu spic ramificat. – Alb + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albescenţă
ALBESCÉNȚĂ s. f. (Rar) Starea a ceea ce este alb; albiciune. – Din fr. albescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albescență
ALBESCÉNȚĂ s. f. (Rar) Starea a ceea ce este alb; albiciune. – Din fr. albescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeţ
ALBÉȚ, -EÁȚĂ, albeți, -e, adj., s. n. (Reg.) 1. Adj. Albineț. 2. S. n. Alburn. – Alb + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeț
ALBÉȚ, -EÁȚĂ, albeți, -e, adj., s. n. (Reg.) 1. Adj. Albineț. 2. S. n. Alburn. – Alb + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albeţe
ALBÉȚE s. f. v. albeață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albețe
ALBÉȚE s. f. v. albeață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albgardist
ALBGARDÍST, -Ă, albgardiști, -ste, s. m. și f. Combatant împotriva bolșevismului în timpul războiului civil din Rusia (1918-1920). – Alb + gardist (după rus. belogvardeeț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albi
ALBÍ, albesc, vb. IV. 1. Refl., intranz. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) alb. ♦ A trata produsele textile cu agenți oxidanți sau reducători pentru a le face mai albe, distrugând pigmenții naturali. ♦ A colora ușor în albastru un produs textil pentru a obține un efect de alb intens. ♦ A decolora, parțial sau total, un anumit produs. ♦ Intranz. A încărunți; p. ext. a îmbătrâni. 2. Intranz. A ieși în evidență, a se contura (din cauza culorii albe). ♦ Fig. A străluci. – Din alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albian
ALBIÁN, -Ă, albieni, -e, adj., s. n. 1. S. n. Ultimul etaj al cretacicului inferior, caracterizat prin gresii, marne și calcare, cu o bogată faună de amoniți și belemniți. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la formațiile albianului (1). [Pr.: -bi-an] – Din fr. albien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albicios
ALBICIÓS, -OÁSĂ, albicioși, -oase, adj. Care bate în alb; (rar) albiu, albui, alburiu. – Alb + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiciune
ALBICIÚNE s. f. (Fam.) Albeață. – Alb + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albie
ÁLBIE, albii, s. f. 1. Vas lunguieț făcut din lemn cioplit sau din doage asamblate; covată, copaie. ◊ Expr. A face (pe cineva) albie de porci (sau de câini) = a insulta (pe cineva) cu vorbe grele, a batjocori rău (pe cineva). 2. Porțiune a unei văi acoperită permanent sau temporar cu apă; matcă. – Lat. alvea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albigens
ALBIGÉNS, -Ă, albigensi, -e, s. m. și f., adj. (Adept) al unei secte din sudul Franței, reprimată sângeros de papalitate (sec. XII și începutul sec. XIII), a cărei doctrină îmbina elemente creștine și dualiste. [Var.: albigenz, -ă s. m. și f., adj.] – Din lat. [civitas] Albigensium, germ. Albigenser. Cf. fr. a l b i g e o i s.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albigenz
ALBIGENZ, -Ă, s. m. și f., adj. v. albigens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albii
ALBIÍ, pers. 3 albiește, vb. IV. Refl. (Rar) A lua forma unei albii. – Din albie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiliţă
ALBILÍȚĂ, albilițe, s. f. Fluture alb cu vârful aripilor anterioare negre, a cărui larvă dăunătoare se hrănește cu frunze de varză; fluture-de-varză, fluture-alb (Pieris brassicae). – Alb + suf. -iliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiliță
ALBILÍȚĂ, albilițe, s. f. Fluture alb cu vârful aripilor anterioare negre, a cărui larvă dăunătoare se hrănește cu frunze de varză; fluture-de-varză, fluture-alb (Pieris brassicae). – Alb + suf. -iliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albime
ALBÍME, albimi, s. f. (Rar) Albeață (1). – Alb + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinar
ALBINÁR, albinari, s. m. 1. (Pop.) Apicultor. 2. (Ornit.) Prigorie. – Albină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinare
ALBINÁRE, albinări, s. f. v. ALBINA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

albină
ALBÍNĂ, albine, s. f. 1. Insectă din familia apidelor, cu aparatul bucal adaptat pentru supt și lins, iar cu picioarele posterioare pentru strângerea polenului, cu abdomenul prevăzut cu un ac veninos și care trăiește în familii, producând miere și ceară; muscă (Apis mellifera). 2. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori violacee, dispuse în spic, asemănătoare cu o albină (1) (Ophrys cornuta). – Lat. alvina „stup”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinărel
ALBINĂRÉL, albinărei, s. m. Pasăre migratoare cu pene viu și pestriț colorate, care se hrănește cu insecte, în special cu albine și viespi; prigoare, furnicar, albinar (Merops apiaster). – Albinar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinărie
ALBINĂRÍE, albinării, s. f. (Rar) Stupină (1). – Albină + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinărit
ALBINĂRÍT s. n. 1. Apicultură. 2. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Dare reprezentând a zecea parte din mierea și ceara produse. – Albină + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albineţ
ALBINÉȚ, -EÁȚĂ, albineți, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Reg.) Blond, bălai, albeț. 2. S. m. (Pop.) Numele unei varietăți de grâu din Banat. – Alb + suf. -ineț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albineț
ALBINÉȚ, -EÁȚĂ, albineți, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Reg.) Blond, bălai, albeț. 2. S. m. (Pop.) Numele unei varietăți de grâu din Banat. – Alb + suf. -ineț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinioară
ALBINIOÁRĂ, albinioare, s. f. (Rar) Albiniță. – Albină + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinism
ALBINÍSM s. n. Anomalie congenitală care constă în lipsa totală sau parțială de pigmenți în celulele inferioare ale pielii, manifestată prin culoarea albicioasă a pielii și a părului și uneori prin culoarea roșiatică a irisului. ♦ Insuficiență de materii colorante la plante, manifestată prin decolorarea totală sau parțială a frunzelor. – Din fr. albinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiniţă
ALBINÍȚĂ, albinițe, s. f. Diminutiv al lui albină; albinioară, albinușă, albinuță. – Albină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiniță
ALBINÍȚĂ, albinițe, s. f. Diminutiv al lui albină; albinioară, albinușă, albinuță. – Albină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinos
ALBINÓS, -OÁSĂ, albinoși, -oase, s. m. și f., adj. (Persoană sau animal) atins de albinism. – Din fr. albinos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinuşă
ALBINÚȘĂ, albinușe, s. f. (Rar) Albiniță. – Albină + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinușă
ALBINÚȘĂ, albinușe, s. f. (Rar) Albiniță. – Albină + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinuţă
ALBINÚȚĂ, albinuțe, s. f. Albiniță. – Albină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albinuță
ALBINÚȚĂ, albinuțe, s. f. Albiniță. – Albină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albioară
ALBIOÁRĂ, albioare, s. f. Albiuță. [Pr.: -bi-oa-] – Albie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albior
ALBIÓR, -OÁRĂ, albiori, -oare, adj. Albișor. [Pr.: -bi-or] – Alb + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albire
ALBÍRE, albiri, s. f. Acțiunea de a (se) albi. – V. albi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albişor
ALBIȘÓR, -OÁRĂ, albișori, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. Diminutiv al lui alb; albior. II. S. m. și f. (Iht.) Obleț. III. S. m. 1. Nume dat unor bureți comestibili. 2. (Pop.; la pl.) Bani de argint. IV. S. f. 1. Albitură (2). 2. Varietate de viță-de-vie cu struguri albi. – Alb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albișor
ALBIȘÓR, -OÁRĂ, albișori, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. Diminutiv al lui alb; albior. II. S. m. și f. (Iht.) Obleț. III. S. m. 1. Nume dat unor bureți comestibili. 2. (Pop.; la pl.) Bani de argint. IV. S. f. 1. Albitură (2). 2. Varietate de viță-de-vie cu struguri albi. – Alb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albit
ALBÍT^1 s. n. Mineral lăptos, verzui, roșiatic, cu luciu sidefiu sau sticlos, folosit în industria ceramicii. – Din fr. albite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albit
ALBÍT^2, -Ă, albiți, -te, adj. 1. Făcut sau devenit (mai) alb (1); înălbit^2. 2. (Despre părul oamenilor, p. ext. despre oameni) Cărunt. – V. albi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albitor
ALBITÓR, -OÁRE, albitori, -oare, s. m. și f. Muncitor care lucrează într-o albitorie. – Albi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albitorie
ALBITORÍE, albitorii, s. f. Secție într-o întreprindere textilă în care se albesc produsele prin distrugerea pigmenților naturali ai fibrelor – Albitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albitură
ALBITÚRĂ, albituri, s. f. 1. (La pl.) Totalitatea rufelor (de pat, de corp etc.); lenjerie. 2. Nume generic dat exemplarelor mici de plătică, babușcă etc.; albișoară. 3. (Reg.) Nume dat rădăcinilor de pătrunjel și de păstârnac. 4. (Tipogr.) Mici piese de plumb care servesc la completarea spațiului alb dintre litere, cuvinte sau rânduri; p. ext. spațiu alb între rânduri. – Alb + suf. -itură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiţă
ALBÍȚĂ, albițe, s. f. 1. (Iht.) Obleț. 2. Nume dat mai multor plante erbacee cu flori galbene (Alyssum). – Alb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiță
ALBÍȚĂ, albițe, s. f. 1. (Iht.) Obleț. 2. Nume dat mai multor plante erbacee cu flori galbene (Alyssum). – Alb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albiu
ALBÍU, -ÍE, albii, adj. (Rar) Albicios. – Alb + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albluţă
ALBlÚȚĂ, albiuțe, s. f. Diminutiv al lui albie; albioară. [Pr.: -bl-u-] – Albie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albluță
ALBlÚȚĂ, albiuțe, s. f. Diminutiv al lui albie; albioară. [Pr.: -bl-u-] – Albie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alboare
ALBOÁRE s. f. (Rar) Lucire, licărire albă. – Lat. albor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alboradă
ALBORÁDĂ, alborade, s. f. Compoziție muzicală instrumentală; inspirată din poeziile populare din Peninsula Iberică și care se execută în zori; albadă. – Din sp. alborada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albui
ALBÚI, -ÚIE, albui, adj. (Rar) Albicios. – Alb + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuleţ
ALBULÉȚ, albulețe, s. n. (Reg.) Alburn. – Alb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuleț
ALBULÉȚ, albulețe, s. n. (Reg.) Alburn. – Alb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

album
ALBÚM, albume, s. n. 1. Caiet cu foile dintr-o hârtie specială, în care se păstrează fotografii, ilustrate, mărci poștale etc. ♦ Caiet în care se scriu versuri, citate sau în care se schițează desene. 2. Colecție de fotografii, de ilustrații, de schițe etc. reunite într-un volum, după o temă unitară. Album de artă. 3. (Muz.) Disc sau CD cu muzică pe care sunt înregistrate mai multe piese, de obicei ale aceluiași interpret sau ale aceleiași formații. [Pl. și: albumuri] – Din fr., lat. album.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumeală
ALBUMEÁLĂ, albumele, s. f. (Bot.) Floare-de-colț. – Cf. alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumen
ALBUMÉN s. n. Țesut vegetal din semințele unor plante, în care se depozitează substanțele nutritive de rezervă și care servește embrionului ca hrană în timpul germinației. – Din fr., lat. albumen „albuș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumină
ALBUMÍNĂ, albumine, s. f. Substanță organică din grupul proteinelor, solubilă în apă, coagulabilă prin încălzire și precipitabilă la acțiunea acizilor anorganici, care intră în compoziția albușului de ou, a sângelui și a altor lichide organice. – Din fr. albumine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuminoid
ALBUMINOÍD, -Ă, albuminoizi, -de, adj., s. n. 1. Adj. De felul albuminei. 2. S. n. Proteină insolubilă care se găsește în țesuturile de natură cartilaginoasă. – Din fr. albuminoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuminometru
ALBUMINOMÉTRU, albuminometre, s. n. Aparat cu care se poate determina cantitatea de albumină dintr-un lichid organic. – După fr. albuminimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuminos
ALBUMINÓS, -OÁSĂ, albuminoși, -oase, adj. Care conține albumină. – Din fr. albumineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuminurie
ALBUMINURÍE s. f. Prezența albuminei în urină (indicând, de obicei, o boală a rinichilor, insuficiență cardiacă etc). – Din fr. albuminurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumiţă
ALBUMÍȚĂ, albumițe, s. f. (Bot.) Floare-de-colț. – Cf. alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumiță
ALBUMÍȚĂ, albumițe, s. f. (Bot.) Floare-de-colț. – Cf. alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albumoză
ALBUMÓZĂ s. f. Derivat necoagulabil al albuminei. – Din fr. albumose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albunea
Albunea, o nimfă (sau o sibilă vestită) care-și avea sălașul într-o dumbravă sacră, cu același nume, situată în apropiere de Tiber.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alburi
ALBURÍ, pers. 3 alburește, vb. IV. Intranz. A răspândi o lumină albicioasă, a se zări ca ceva alb. – Din alboare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alburiu
ALBURÍU, -ÍE, alburii, adj., s. n. 1. Adj. De culoare albicioasă. 2. S. n. Culoare alburie (1). – Alboare + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alburn
ALBÚRN, alburnuri, s. n. Totalitatea straturilor tinere situate între scoarța și inima trunchiului unui copac, prin care trec apa și sărurile minerale; albeț, albuleț. – Din it. alburno, lat. alburnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuş
ALBÚȘ, albușuri, s. n. 1. Substanță albă-transparentă, vâscoasă, compusă în cea mai mare parte din albumină, care înconjură gălbenușul oului de păsări, reptile, pești etc. 2. (Rar) Sclerotică. – Alb + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuș
ALBÚȘ, albușuri, s. n. 1. Substanță albă-transparentă, vâscoasă, compusă în cea mai mare parte din albumină, care înconjură gălbenușul oului de păsări, reptile, pești etc. 2. (Rar) Sclerotică. – Alb + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuţ
ALBÚȚ, -Ă, albuți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui alb. – Alb + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

albuț
ALBÚȚ, -Ă, albuți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui alb. – Alb + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcade
ALCÁDE s. m. v. alcalde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcaeus
Alcaeus (sau Alceus), fiul lui Perseus și tatăl lui Amphitryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcaic
ALCÁIC, -Ă, alcaici, -ce, adj. (În sintagmele) Vers alcaic = vers antic format din cinci picioare, cu cezura după al doilea picior. Strofă alcaică = strofă compusă din patru versuri: două alcaice, unul iambic și unul coriambic. [Pr.: -ca-ic] – Din fr. alcaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalde
ALCÁLDE, alcalzi, s. m. Magistrat municipal în Spania; primar în Spania. [Var.: alcáde s. m.] – Din sp. alcalde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcaliceluloză
ALCALICELULÓZĂ s. f. Derivat alcalin al celulozei folosit la fabricarea mătăsii artificiale prin procedeul viscozei. – Din fr. alcalicellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalimetrie
ALCALIMETRÍE s. f. Capitol al chimiei care se ocupă cu determinarea concentrației unei baze; procedeu de analiză chimică întrebuințat în acest scop. – Din fr. alcalimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalimetru
ALCALIMÉTRU, alcalimetre, s. n. Instrument cu ajutorul căruia se determină gradul de concentrație al alcaliilor. – Din fr. alcalimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalin
ALCALÍN, -Ă, alcalini, -e, adj. (Despre substanțe chimice) Care are în soluție o reacție bazică, albăstrind hârtia roșie de turnesol și neutralizând acizii; bazic. * Metal alcalin = metal din grupul metalelor monovalente. Medicament alcalin = medicament folosit în tratamentul acidității gastrice. – Din fr. alcalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalinitate
ALCALINITÁTE s. f. Calitate a unei substanțe de a fi alcalină; grad de saturație cu alcaliu a unei soluții. – Din fr. alcalinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcaliniza
ALCALINIZÁ, alcalinizez, vb. I. Tranz. A da unei substanțe proprietăți alcaline. – Din fr. alcaliniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalinizare
ALCALINIZÁRE, alcalinizări, s. f. Acțiunea de a alcaliniza. – V. alcaliniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalinopământos
ALCALÍNO-PĂMÂNTÓS, alcalino-pământoase, adj. (În sintagma) Metal alcalino-pământos = fiecare dintre metalele care aparțin grupei a II-a din sistemul periodic al elementelor. – Alcalin + pământos (după fr. alcalino-terreux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcaliu
ALCÁLIU, alcalii, s. n. Hidroxid al unor metale alcaline și al ionului amoniu. – Din fr. alcali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcalizat
ALCALIZÁT, -Ă, alcalizați, -te, adj. v. ALCALIZA. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alcaloid
ALCALOÍD, alcaloizi, s. m. Substanță bazică azotată de origine vegetală sau obținută sintetic, toxică, folosită în doze mici ca medicament. – Din fr. alcaloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcaloid
ALCALOÍD, -Ă, alcaloízi, -de, adj. Cu o structură specifică alcaloizilor (1). [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alcaloză
ALCALÓZĂ s. f. Creștere anormală a rezervei alcaline din sânge cauzată de unele tulburări funcționale. – Din fr. alcalose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcan
ALCÁN, alcani, s. m. Denumire generică dată hidrocarburilor aciclice saturate; hidrocarbură parafinică, parafină. – Din fr. alcane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcander
Alcander 1. Troian ucis de către Turnus. 2. Unul dintre însoțitorii lui Sarpedon (1.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcandru
Alcandru = Alcander.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcarazas
ALCARÁZAS, alcarazasuri, s. n. (Rar) Vas poros de pământ în care se produce răcirea lichidului pe care-l conține, datorită evaporării prin pereții lui. – Din fr. alcarazas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcathoë
Alcathoë = Alcithoë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcathous
Alcathous, fiul lui Pelops și al Hippodamiei, despre care se spunea că ar fi ucis leul din Cithaeron. S-a căsătorit cu Evaechme, fiica lui Megareus și, după moartea acestuia, a domnit în cetatea Megara. Ulterior, cetatea fiind distrusă de cretani, el i-a înălțat din nou zidurile, cu ajutorul lui Apollo. Se spunea că zeul și-ar fi lăsat cu această ocazie lira sprijinită de o piatră, care de atunci a căpătat o proprietate miraculoasă: ori de cîte ori era lovită scotea sunete muzicale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcatou
Alcatou = Alcathous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcazar
ALCAZÁR, alcazare, s. n. Palat fortificat, foarte ornamentat, de origine maură, construit în Evul Mediu în principalele orașe spaniole. – Din fr., sp. alcazar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcătui
ALCĂTUÍ^1, alcătuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A face, a construi, a înjgheba, a întocmi; a compune, a concepe. ♦ Refl. A lua ființă, a se forma. 2. A forma împreună; a constitui. ♦ Refl. A fi format, a consta din... 3. (Pop.) A strânge, a aduna; a aranja. – Din magh. alkotni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcătui
ALCĂTUÍ^2, alcătuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A cădea la învoială; a se înțelege, a se învoi. – Din magh. alkudni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcătuială
ALCĂTUIÁLĂ, alcătuieli, s. f. Alcătuire; (concr.) ceea ce este alcătuit, înjghebat. [Pr.: -tu-ia-] – Alcătui^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcătuire
ALCĂTUÍRE, alcătuiri, s. f. Acțiunea de a (se) alcătui^1 și rezultatul ei; întocmire, compunere, constituire, alcătuială. ♦ Compoziție, structură. – V. alcătui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcătuitor
ALCĂTUITÓR, -OÁRE, alcătuitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care intră în compoziția unui lucru; constitutiv. 2. S. m. și f. Persoană care alcătuiește ceva. [Pr: -tu-i-] – Alcătui^1 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcesta
Alcesta = Alcestis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcestis
Alcestis, fiica lui Pelias, regele din Iolcus. Era cea mai frumoasă și cea mai cucernică dintre fetele lui și singura dintre surori care n-a participat la omorîrea tatălui lor, pusă la cale de Medea. A fost soția lui Admetus (v. Admetus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alceu
Alceu = Alcaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alchenă
ALCHÉNĂ, alchene, s. f. Nume dat unor hidrocarburi aciclice nesaturate. – Din fr. alkène, germ. Alkene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchidal
ALCHIDÁL s. m. Rășină sintetică poliesterică folosită la prepararea unor lacuri și vopsele. – Din germ. Alkidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchil
ALCHÍL, alchili, s. m. (Chim.) Radical organic monovalent obținut dintr-o alchenă și o hidrocarbură aromatică sau parafinică. – Din fr. alkyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchilare
ALCHILÁRE s. f. (Chim.) Introducere a unui alchil în molecula unui compus organic. – După fr. alkylation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchimic
ALCHÍMIC, -Ă, alchimici, -ce, adj. Referitor la alchimie, de alchimie. – Din fr. alchimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchimie
ALCHIMÍE s. f. Formă de studiere empirică, experimentală a naturii, îmbinată cu elemente de astrologie și misticism, care urmărește transformarea metalelor comune în aur, crearea unui „elixir al vieții”, descoperirea „pietrei filosofale” etc. – Din fr. alchimie, lat. alchemia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchimist
ALCHIMÍST, alchimiști, s. m. Persoană care practica alchimia. [Var.: alhimist s. m.] – Din fr. alchimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alchină
ALCHÍNĂ, alchine, s. f. (Chim.) Hidrocarbură aciclică nesaturată, cu o triplă legătură. – Din germ. Alkine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcides
Alcides, nume purtat de Heracles, în calitatea sa de urmaș al lui Alcaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcidul
Alcidul = Alcides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcimeda
Alcimeda = Alcimede.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcimede
Alcimede, soția lui Aeson și mama lui Iason.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcinou
Alcinou = Alcinous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcinous
Alcinous, fiul lui Nausithous, rege al Phaeaciei pe vremea cînd Odysseus, în drum spre casă, a naufragiat pe coasta insulei Scheria. Descoperit pe țărm de Nausicaa, fiica lui Alcinous, Odysseus a fost bine primit și găzduit în palatul acestuia. În cursul unui ospăț, Odysseus povestește toate peripețiile prin care a trecut. La sfîrșit, Alcinous îi oferă o corabie cu care să se poată întoarce în Ithaca. În ciclul argonauților, Alcinous împreună cu soția sa Arete sînt înfățișați ca protectori ai Medeei și ai lui Iason împotriva urmăritorilor acestora.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alciona
Alciona = Alcyone.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcioneu
Alcioneu = Alcyoneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcippe
Alcippe 1. Fiica zeului Ares și a lui Aglauros (v. și Halirrhothius). 2. Mama Marpessei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcithoë
Alcithoë (sau Alcathoë), una dintre fiicele lui Minyas, preschimbată de Dionysus în liliac, drept pedeapsă pentru faptul că le-a interzis sclavelor ei să participe la serbările date în cinstea zeului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcmaeon
Alcmaeon, fiul prezicătorului Amphiaraus și al lui Eriphyle. Cînd Amphiaraus, constrîns de soția sa, a fost nevoit să plece în războiul împotriva cetății Thebae, de unde știa că nu se va mai întoarce, el l-a însărcinat pe Alcmaeon să-l răzbune, ucigînd-o pe Eriphyle și pornind o nouă expediție împotriva acestei cetăți. Alcmaeon îndeplinește dorința tatălui său. El participă la expediția epigonilor, iar la întoarcere își omoară mama. Urmărit de erinii, Alcmaeon se refugiază la curtea regelui Phegeus și se purifică mai tîrziu, căsătorindu-se cu fiica acestuia, Arsinoë (sau Alphesiboea), căreia-i dăruiește colierul și veșmîntul Harmoniei, cu care fusese coruptă odinioară Eriphyle. Din pricina matricidului săvîrșit, pămîntul țării a încetat însă să mai dea rod. Oracolul consultat cere ca Alcmaeon s-o pornească din nou în pribegie, pentru a obține purificarea definitivă de la rîul Achelous. Zeul rîului îl purifică dîndu-i-o în căsătorie pe fiica sa, Callirrhoë. Condiția este însă ca Alcmaeon să-i aducă lui Callirrhoë darurile făcute lui Arsinoë. Întorcîndu-se să le ia, sub pretext că vrea să le dăruiască templului de la Delphi, Alcmaeon este descoperit și ucis. Moartea lui va fi răzbunată mai tîrziu de propriii lui fii, născuți cu Callirrhoë, care-i omoară la rîndul lor pe ucigași.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcmena
Alcmena = Alcmene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcmene
Alcmene (sau Alc(u)mena), fiica lui Electryon, regele cetății Mycenae, și soția lui Amphitryon. În timpul absenței soțului ei, care plecase să lupte împotriva teleboenilor, Alcmene e vizitată de Zeus, care ia chipul și asemănarea bărbatului plecat. Imediat după aceea sosește și adevăratul Amphitryon. În urma dublei sale uniri, cu Zeus și cu soțul ei, Alcmene naște doi fii: pe Heracles cu Zeus și pe Iphicles cu Amphitryon. Se spunea că Alcmene s-ar fi căsătorit a doua oară cu Rhadamanthus și că, după moarte, ar fi fost dusă în Olympus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcmeon
Alcmeon = Alcmaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcool
ALCOÓL, (1) alcooli, s. m., (2, 3) alcooluri, s. n. 1. Derivat obținut prin înlocuirea unui atom de hidrogen din molecula unei hidrocarburi cu un oxidril. 2. Lichid incolor, inflamabil, cu miros și gust specific, obținut prin fermentarea zaharurilor din cereale, fructe etc. sau pe cale sintetică și folosit la prepararea băuturilor spirtoase, ca dezinfectant, combustibil, dizolvant etc.; etanol, alcool etilic, spirt. ◊ Alcool denaturat = alcool brut sau rafinat căruia i s-au adăugat denaturanți pentru a-l face impropriu consumului alimentar, dar care este folosit în industrie sau drept combustibil menajer. Alcool rafinat = alcool brut din care au fost îndepărtate impuritățile prin rectificare. Alcool sanitar = alcool colorat cu albastru de metilen și denaturat cu salicilat de metil, întrebuințat ca dezinfectant extern. Alcool solidificat = polimer al acetaldehidei, insolubil în apă, greu solubil în alcool și eter, întrebuințat drept combustibil solid. 3. Băutură alcoolică. – Din fr. alcool.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolat
ALCOOLÁT s. m. Derivat al alcoolului, obținut prin înlocuirea hidrogenului din grupa hidroxil cu un metal. – Din fr. alcoolate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolemie
ALCOOLEMÍE, s. f. Prezență temporară a alcoolului (2, 3) în sânge; procent de alcool prezent în sânge. – Din fr. alcoolémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolic
ALCOÓLIC, -Ă, alcoolici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care conține alcool. 2. S. m. și f. Persoană care consumă în mod abuziv băuturi alcoolice; bețiv. – Din fr. alcoolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolism
ALCOOLÍSM s. n. Abuz permanent de băuturi alcoolice; stare patologică determinată de consumul excesiv de alcool; intoxicație alcoolică cronică; etilism. – Din fr. alcoolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcooliza
ALCOOLIZÁ, alcoolizez, vb. I. 1. Refl. A consuma în mod excesiv și permanent băuturi alcoolice; a deveni alcoolic (2). 2. Tranz. A mări concentrația de alcool dintr-o soluție. – Din fr. alcooliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolizare
ALCOOLIZÁRE s. f. Acțiunea de a se alcooliza și rezultatul ei. – V. alcooliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolizat
ALCOOLIZÁT, -Ă, alcoolizați, -te, adj. (Despre lichide) În care s-a introdus alcool. – V. alcooliza. Cf. fr. alcoolisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolmetrie
ALCOOLMETRÍE s. f. Totalitatea procedeelor folosite pentru determinarea concentrației unei soluții alcoolice. – După fr. alcoolométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolmetru
ALCOOLMÉTRU, alcoolmetre, s. n. Instrument care servește la măsurarea concentrației de alcool a unei soluții. – Alcool + metru (după fr. alcoolmètre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoolscop
ALCOOLSCÓP, alcoolscoape, s. n. Instrument pentru determinarea alcoolemiei. – Din alcool (după bronhoscop, stetoscop etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcov
ALCÓV, alcovuri, s. n. Loc mai ridicat decât podeaua sau firidă într-o cameră de dormit, unde se așază patul; p. ext. pat. ♦ Dormitor al unei femei. [Var.: (înv.) alcóvă s. f.] – Din fr. alcôve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcovă
ALCÓVĂ s. f. v. alcov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcoxid
ALCOXÍD, alcoxizi, s. m. (Chim.) Alcoolat. – Din fr. alcoxid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alcyone
Alcyone 1. Una dintre pleiade, fiica lui Atlas și a Pleionei. 2. Fiica lui Aeolus, despre care legenda spune că trăia atît de fericită împreună cu soțul ei Ceyx, încît a trezit gelozia Herei, care i-a metamorfozat pe amîndoi în păsări de mare. După o altă versiune, Ceyx, pornit să consulte un oracol, și-a găsit moartea în valuri, înecat de o furtună. Distrusă de durere, Alcyone s-a aruncat și ea în mare. Înduioșați de nenorocirea ei, zeii i-au metamorfozat pe amîndoi în păsări marine.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alcyoneus
Alcyoneus, unul dintre giganți, ucis de Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aldan
ALDÁN, aldani, s. m. (Reg.) Cânepă de toamnă care produce sămânță (Cannabis sativa). [Var.: hăldán s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldămaş
ALDĂMÁȘ, aldămașuri, s. n. Băutură (și gustare) oferită de cineva după încheierea unei tranzacții. [Var.: adălmáș s. n.] – Din magh. áldomás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldămaș
ALDĂMÁȘ, aldămașuri, s. n. Băutură (și gustare) oferită de cineva după încheierea unei tranzacții. [Var.: adălmáș s. n.] – Din magh. áldomás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alde
ÁLDE adj. pron. invar. (Pop. și fam.) 1. Oameni ca...; specimene de felul..., de tagma... ♦ Lucruri, întâmplări de felul... 2. Cei din familie, din jurul cuiva; al lui... 3. (Precedând un nume propriu, un nume de rudenie etc.) Alde Ion. – Al + de^4.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldehidă
ALDEHÍDĂ, aldehide, s. f. Substanță organică obținută prin oxidarea moderată a unor alcooli, folosită în industria farmaceutică. ◊ Aldehidă formică = formaldehidă. Aldehidă benzoică = benzaldehidă. – Din fr. aldéhyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldin
ALDÍN, -Ă, aldine, adj., s. f. (Caracter tipografic sau literă tipografică) care are conturul mai gros decât al literelor obișnuite; gras. – Din it. aldino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldol
ALDÓL, aldoli, s. m. (Chim.) Aldehidă-alcool obținută prin polimerizarea unei aldehide. – Din fr. aldol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldosteron
ALDOSTERÓN s. m. Hormon cu structură steroidă, asemănătoare corticosteronului, extras din glanda suprarenală. – Din fr. aldostérone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aldoză
ALDÓZĂ, aldoze, s. f. (Chim.) Monozaharidă având în moleculă gruparea carbonil caracteristică aldehidelor. – Din fr. aldose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alea
Alea, denumire dată zeiței Athena în Arcadia, de la numele lui Aleus care a înălțat acolo un templu în cinstea ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alean
ALEÁN, aleanuri, s. n. 1. (Pop.) Suferință, durere sufletească (din cauza unei dorințe neîmplinite). 2. Sentiment de duioșie; melancolie, dor. 3. Dușmănie, vrăjmășie, pică. – Din magh. ellen „contra”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleator
ALEATÓR, -OÁRE adj. v. aleatoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleatoric
ALEATÓRIC, -Ă, aleatorici, -ce, adj. (Livr.; despre fenomene) Care se produce întâmplător, care este legat de hazard; stocastic. ♦ (Muz.) Care se bazează pe improvizație; care lasă execuția la inspirația interpretului. [Pr.: -le-a-} – Aleator[iu] + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleatorism
ALEATORÍSM s. n. Caracter aleatoric. [Pr.: -le-a-] – Din fr. aléatorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleatoriu
ALEATÓRIU, -IE, aleatorii, adj. Care depinde de o împrejurare viitoare și nesigură; întâmplător. Venituri aleatorii. [Pr.: -le-a-. – Var.: aleatór, -oáre adj.] – Din fr. aléatoire, lat. aleatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alebardă
ALEBÁRDĂ s. f. v. halebardă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alebardier
ALEBARDIÉR s. m. v. halebardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alecto
Alecto, una dintre erinii (v. și Erinyes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alectrion
Alectrion = Alectryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alectryon
Alectryon, confident și favorit al zeului Ares. Într-o zi, în timp ce fusese pus de zeu să păzească și să anunțe ivirea zorilor ca nu cumva Hephaestus, soțul Aphroditei, s-o surprindă pe aceasta împreună cu Ares, Alectryon a adormit. Drept pedeapsă zeul l-a metamorfozat într-un cocoș.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alee
ALÉE, alei, s. f. Drum într-un parc, într-o grădină etc. așternut cu nisip sau cu prundiș și mărginit de arbori sau de flori. ♦ Stradă plantată cu arbori; stradă îngustă și scurtă; stradelă, intrare. ♦ Spațiu de circulație mărginit pe ambele părți de elemente arhitecturale. [Pr.: -le-e] – Din fr. allée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alega
ALEGÁ^1, alég, vb. I. Refl. (Înv. și pop.) A insista pe lângă cineva, a se lega, a se ține de capul cuiva. – Lat. alligare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alega
ALEGÁ^2, aleghez, vb. I. Tranz. (Jur.) A invoca ceva în sprijinul unei idei sau ca justificare a unei acțiuni. – Din fr. alléguer, lat. allegare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegaţie
ALEGÁȚIE, alegații, s. f. (Jur.) Faptul de a alega^2; invocare a unei teorii, a unei păreri în sprijinul unei afirmații făcute sau pentru a justifica ceva. [Var.: (înv.) alegațiúne s. f.] – Din fr. allégation, lat. allegatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegație
ALEGÁȚIE, alegații, s. f. (Jur.) Faptul de a alega^2; invocare a unei teorii, a unei păreri în sprijinul unei afirmații făcute sau pentru a justifica ceva. [Var.: (înv.) alegațiúne s. f.] – Din fr. allégation, lat. allegatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegaţiune
ALEGAȚIÚNE s. f. v. alegație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegațiune
ALEGAȚIÚNE s. f. v. alegație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegător
ALEGĂTÓR, -OÁRE, alegători, -oare, s. m. și f. Persoană care are drept de vot, care votează. – Alege + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alege
ALÉGE, alég. vb. III. 1. Tranz. A prefera ceva sau pe cineva; a-și fixa preferințele asupra unui fapt sau asupra unei persoane; a decide. 2. Tranz. A desemna pe cineva prin vot; a vota. 3. Tranz. (Pop.) A deosebi dintre alții, a recunoaște dintre mai mulți; a distinge. 4. Tranz. și refl. A (se) împărți formând mai multe grupe. ◊ Expr. (Tranz.) A alege cărare = a despărți părul în două cu pieptenele. ♦ Refl. impers. (Reg.) A apărea clar, limpede. 5. Tranz. A curăța prin selecție. ♦ Fig. A înțelege clar spusele cuiva. 6. Refl. A rămâne cu ceva de pe urma unei acțiuni, a unei împrejurări etc. 7. Refl. A ajunge într-o anumită situație (rea). ◊ Expr. A se alege praf și pulbere sau a se alege praful de cineva (sau de ceva) = a se distruge complet, a nu mai rămâne nimic (din ceva). [Perf. s. alesei, part. ales] – Lat. allegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegere
ALÉGERE, alegeri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) alege și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Fără alegere = la nimereală, la întâmplare. La alegere = după voia, după placul cuiva. 2. (Mai ales la pl.) Desemnarea prin vot a membrilor organelor reprezentative ale statului, ale unor organizații etc. – V. alege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegoric
ALEGÓRIC, -Ă, alegorici, -ce, adj. Caracteristic alegoriei, care reprezintă o alegorie; exprimat în pilde. ◊ Car alegoric = vehicul amenajat cu o platformă, pe care se reprezintă o scenă simbolică și cu care se defilează în anumite zile de sărbătoare. – Din fr. allégorique, lat. allegoricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegorie
ALEGORÍE, alegorii, s. f. 1. Procedeu artistic constând în exprimarea unei idei abstracte prin mijloace concrete. 2. Operă literară sau plastică folosind această formă de expresie (fabulă, parabolă etc.). – Din fr. allégorie, lat. allegoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegorism
ALEGORÍSM s. n. Faptul de a explica în alegorii, de a exprima în imagini; abuz de alegorii. – Din fr. allégorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegoriza
ALEGORIZÁ, alegorizez, vb. I. Tranz. A înfățișa ceva prin alegorii. – Din fr. allégoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegorizant
ALEGORIZÁNT, -Ă, alegorizanți, -te, adj. Care alegorizează. – Alegoriza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegorizare
ALEGORIZÁRE, alegorizări, s. f. Faptul de a alegoriza. – V. alegoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegorizat
ALEGORIZÁT, -Ă, alegorizați, -te, adj. Cu alegorii. – V. alegoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegreţe
ALEGRÉȚE s. f. (Livr.) Vioiciune, sprinteneală (a tonului, a exprimării). – Din fr. allégresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegrețe
ALEGRÉȚE s. f. (Livr.) Vioiciune, sprinteneală (a tonului, a exprimării). – Din fr. allégresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alegru
ALÉGRU, -Ă, alegri, -e, adj. (Livr.; despre o melodie) Vioi, sprinten. – Din fr. allègre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alei
ALÉI interj. v. alelei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alelă
ALÉLĂ, alele, s. f. (Biol.) Genă de un anumit tip de pe același cromozom. – Din fr. allèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alelei
ALELÉI interj. (Pop.) Exclamație (precedând o invocație) care exprimă mânia, amenințarea, părerea de rău sau entuziasmul. [Var.: aléi interj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alelopatie
ALELOPATÍE s. f. (Biol.) Influență (inhibitoare) exercitată de unele plante superioare asupra plantelor din vecinătate prin intermediul unor substanțe chimice. – Din fr. alléopathie, germ. Alleopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleluia
ALELÚIA interj. Exclamație care apare ca un refren de laudă în cântări bisericești. ◊ Expr. (Fam.) A-i cânta (cuiva) aleluia = a lua parte la înmormântarea cuiva, a înmormânta pe cineva. ♦ (Fam.) S-a sfârșit ! s-a terminat ! amin ! [Var.: alilúia interj.] – Din sl. aleluija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alem
ALÉM s. n. Steag cu însemnele Imperiului otoman (primit de domnii români la învestitura lor). – Din tc. alem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleman
ALEMÁN, -Ă, s. m. și f., adj. v. alaman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alemandă
ALEMÁNDĂ, alemande, s. f. Vechi dans de origine populară germană, la început cu caracter vesel, vioi, ulterior, moderat, grav, în doi timpi; melodie după care se execută acest dans. [Scris și: allemandă] – Din fr. allemande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alemanic
ALEMÁNIC, -Ă, alemanici, -e, s. m. și f., adj. Alaman. – Din fr. alémanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alenă
ALÉNĂ, alene, s. f. Aer cald care iese din plămâni în timpul expirației. – Din fr. haleine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alene
ALÉNE adv. Într-un ritm încet, fără grabă. – A^3 + lene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alerga
ALERGÁ, alerg, vb. I. Intranz. 1. A merge repede; a goni; a fugi. 2. A fugi după cineva sau ceva pentru a-l ajunge, a-l prinde. ♦ Tranz. A fugări pe cineva. 3. A se grăbi într-o direcție sau către un scop. ♦ A recurge la cineva ca la o sursă de ajutor, de asistență. ♦ A umbla după treburi. 4. A umbla de colo până colo, fără o țintă precisă. ♦ Tranz. (Pop.) A cutreiera, a străbate un loc. 5. A participa la probele de alergări în cadrul unei competiții sportive. – Lat. *allargare (< largus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergare
ALERGÁRE, alergări, s. f. Acțiunea de a alerga; alergătură. ♦ (Mai ales la pl.) Probă atletică de fugă pe anumite distanțe. ♦ Cursă de cai. – V. alerga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergătoare
ALERGĂTOÁRE, alergători, s. f. III. 1. Dispozitiv pe care se pun mosoare cu fire pentru a face urzeala la războaiele de țesut țărănești. 2. (Înv.) Parc vast, împrejmuit, în care erau ținute anumite animale și în care se organizau vânători. – Alerga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergător
ALERGĂTÓR, -OÁRE, alergători, -oare, adj., s. m., s. f. I. Adj. Care aleargă. ◊ Piatră alergătoare (și substantivat, f.) = piatra de moară care se învârtește spre a măcina boabele. Păsări alergătoare (și substantivat, f.) = păsări din țările calde, având picioare lungi, cu care aleargă foarte repede. II. S. m. și f. 1. Atlet care concurează la probe de alergări. 2. (Rar) Curier (însărcinat cu transmiterea unui mesaj). 3. Cal de curse. – Alerga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergător
ALERGĂTÓR, -OÁRE, alergători, -oare, adj., s. m., s. f. I. Adj. Care aleargă. ◊ Piatră alergătoare (și substantivat, f.) = piatra de moară care se învârtește spre a măcina boabele. Păsări alergătoare (și substantivat, f.) = păsări din țările calde, având picioare lungi, cu care aleargă foarte repede. II. S. m. și f. 1. Atlet care concurează la probe de alergări. 2. (Rar) Curier (însărcinat cu transmiterea unui mesaj). 3. Cal de curse. III. S. f. 1. Dispozitiv pe care se pun mosoare cu fire pentru a se face urzeala la războaiele de țesut țărănești. 2. (Înv.) Parc vast, împrejmuit, în care erau ținute anumite animale și în care se organizau vânători. – Alerga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergătură
ALERGĂTÚRĂ, alergături, s. f. Alergare. ◊ Expr. O alergătură de cal = măsură aproximativă (nu prea mare) de distanță. ♦ Deplasare continuă pentru îndeplinirea unor treburi; du-te-vino. ◊ Expr. Cal de alergătură = cal sau, fig., om întrebuințat la toate corvezile. – Alerga + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergen
ALERGÉN, -Ă, alergeni, -e, adj., s. n. (Substanță de natură proteică) care provoacă o alergie. – Din fr. allergène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergen
ALERGÉN, alergene, s. n. (Med.) Antigen care provoacă reacții de hipersensibilitate mediate prin mecanisme imunologice (conform terminologiei Academiei Europene de Alergologie și Imunologie Clinică – EAACI). – Din fr. allergène.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alergenic
ALERGÉNIC, -Ă, alergenici, -ce, adj. Având efectul sau potențialul unui alergen, definit ca antigen care provoacă reacții de hipersensibilitate mediate prin mecanisme imunologice (conform terminologiei Academiei Europene de Alergologie și Imunologie Clinică – EAACI). – Din fr. allergique.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alergic
ALÉRGIC, -Ă, alergici, -ce, adj. De alergie, specific alergiei, referitor la alergie. ♦ (Substantivat) Persoană care manifestă o alergie. – Din fr. allergique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergie
ALERGÍE, alergii, s. f. (Med.) Mod special de a reacționa al organismului sub acțiunea unor microbi sau a unor substanțe străine introduse pe căi variate (digestivă, respiratorie, injecții etc.). – Din fr. allergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergie
ALERGÍE, alergii, s. f. (Med.) Reacție de hipersensibilitate a organismului inițiată prin mecanisme imunologice (conform terminologiei Academiei Europene de Alergologie și Imunologie Clinică – EAACI). – Din fr. allergie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alergolog
ALERGOLÓG, -Ă, alergologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în alergologie. – Din alergologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergologic
ALERGOLÓGIC, -Ă, alergologici, -ce, adj. Referitor la alergologie, de alergologie. – Din fr. allergologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alergologie
ALERGOLOGÍE s. f. Parte a medicinei care se ocupă cu procesele și cu bolile de natură alergică. – Din fr. allergologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alert
ALÉRT, -Ă, alerți, -te, adj. Sprinten, vioi; iute, prompt. – Din fr. alerte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alerta
ALERTÁ, alertez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) alarma. – Din fr. alerter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alertare
ALERTÁRE, alertări, s. f. Acțiunea de a (se) alerta. – V. alerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alertat
ALERTÁT, -Ă, alertați, -te, adj. Alarmat. – V. alerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alertă
ALÉRTĂ, alerte, s. f. (Adesea fig.) Alarmă. ♦ Semnal convențional internațional prin care se atrage atenția oamenilor de știință asupra producerii sau iminenței producerii unor fenomene cerești ale căror evoluții și consecințe geofizice trebuie urmărite. – Din fr. alerte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alerteţe
ALERTÉȚE s. f. (Rar) Vioiciune, agerime; elan, avânt. – Din it. all´ertezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alertețe
ALERTÉȚE s. f. (Rar) Vioiciune, agerime; elan, avânt. – Din it. all´ertezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ales
ALÉS^1 s. n. Faptul de a (se) alege. ◊ Loc. adj. Pe ales(e) = deosebit, special. ◊ Loc. adv. Pe ales(e) sau într-ales = la liberă alegere, după plac. [Formă gramaticală: (în loc.) alese] – V. alege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ales
ALÉS^2, -EÁSĂ, aleși, -se, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Deosebit dintre alții sau dintr-un tot. 2. (Adesea substantivat) Desemnat prin vot. 3. Deosebit, distins, remarcabil; scump, rar ◊ Loc. adv. Mai ales = în special, îndeosebi. 4. (Despre țesături) Lucrat cu flori sau cu modele. II. S. m. și f. (Art.) Persoană iubită (cu care se căsătorește cineva). – V. alege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alesătură
ALESĂTÚRĂ, alesături, s. f. Procedeu de ornamentare a țesăturilor populare românești prin separarea și îmbinarea cu mâna, după un model, a firelor de urzeală și de băteală. ♦ Motiv decorativ colorat, realizat în arta populară românească prin procedeul descris mai sus. – Ales^2 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alesidă
ALESÍDĂ, aleside, s. f. (Înv.) Lănțișor întrebuințat la ceasornice de buzunar, ca podoabă femeiască în jurul gâtului etc. [Var.: alăsidă s. f.] – Din ngr. alisída.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alestâncă
ALESTẤNCĂ s. f. (Reg.) Numele unei țesături de bumbac. [Var.: halastấncă s. f.] – Din rus. holstinka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alete
Alete = Aletes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aletes
Aletes 1. Fiul lui Hippotas și rege în cetatea Corinthus. 2. Fiul lui Aegisthus (v. Electra).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aleu
ALÉU interj. v. aoleu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleurit
ALEURÍT, aleurite, s. n. Rocă sedimentară detritică, neconsolidată, formată din fragmente de minerale și de roci cu dimensiunile foarte mici. ♦ Fracțiune din sedimente cu aceeași granulație. – Din fr. aleurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleuritic
ALEURÍTIC, -Ă, aleuritici, -ce, adj. Care se referă la aleurite, care aparține aleuritelor. – Din fr. aleuritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleurolit
ALEUROLÍT s. n. Rocă sedimentară aleuritică, compactă. – Din fr. aleurolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleurometru
ALEUROMÉTRU, aleurometre, s.n. Aparat pentru determinarea calității glutenului din făinurile de cereale. – Din fr. aleuromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleuronat
ALEURONÁT s. n. Produs alimentar bogat în proteine, obținut din gluten, din care se fac preparate culinare dietetice pentru bolnavii de diabet. – Din fr. aleuronate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleuronă
ALEURÓNĂ s. f. Substanță proteică aflată în celulele stratului aleuronic din fructe, din semințe de cereale sau de leguminoase. – Din fr. aleurone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleuronic
ALEURÓNIC, aleuronice, adj. (În sintagma) Strat aleuronic = strat din celule bogate în proteine, care se găsește sub învelișul bobului de cereale. – Din fr. aleuronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alevin
ALEVÍN, alevini, s. m. Larvă de pește, pui de pește. – Din fr. alevin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alevinaj
ALEVINÁJ s. n. (Rar) Îngrijire și hrănire a puietului de pește. – Din fr. alevinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alex
Alex/oi, -oniiu, -u v. A l e x i e I 1 d, e.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alexander
Alexander, denumire dată lui Paris, fiul regelui Priamus (v. Paris).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alexandrin
ALEXANDRÍN, -Ă, alexandrini, -e, adj. Care ține de civilizația elenistică din Alexandria; p. ext. care ține de epoca elenistică. ♦ Vers alexandrin (și substantivat, m.) = vers iambic de 12 silabe (cu cezura după silaba a șasea). Poezie alexandrină = poezie de tip rafinat, erudit, adesea ezoteric, caracteristică epocii elenistice. – Din fr. alexandrin, lat. alexandrinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexandrinism
ALEXANDRINÍSM s. n. 1. Ansamblu de manifestări ale civilizației elenistice, semigrecești, semiegiptene, cu centrul în orașul Alexandria (sec. III î. H. – III d. H.). 2. Caracterul operei poeților alexandrini; p. ext. caracterul rafinat, erudit, subtil, ezoteric al artei și filosofiei în perioadele sale de declin. – Din fr. alexandrinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexandrit
ALEXANDRÍT, alexandrite, s. n. (Min.) Crisoberil. – Din germ. Aleksandrit, fr. alexandrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexandru
Alexandru = Alexander.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alexăndrinean
ALEXĂNDRINEÁN, -Ă, alexăndrineni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Alexandria. 2. Adj. Care aparține municipiului Alexandria sau alexăndrinenilor (1), privitor la Alexandria ori la alexăndrineni. – Alexandria (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexăndrineancă
ALEXĂNDRINEÁNCĂ, alexăndrinence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Alexandria. – Alexăndrinean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexie
ALEXÍE s. f. Incapacitate de a citi, cecitate verbală provocată de unele leziuni în centrii nervoși. – Din fr. alexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alexină
ALEXÍNĂ, alexine, s. f. Specie de anticorp aflată în serul sangvin. – Din fr. alexine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleza
ALEZÁ, alezez, vb. I. Tranz. A prelucra interiorul unei piese cilindrice, dându-i diametrul cerut. ♦ A calibra exact dimensiunile unui orificiu dintr-o piesă mecanică. – Din fr. aléser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alezaj
ALEZÁJ, alezaje, s. n. 1. Suprafață interioară, cilindrică sau conică, a unei piese. 2. Diametrul interior al cilindrului unui motor. – Din fr. alésage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alezare
ALEZÁRE, alezări, s. f. Acțiunea de a aleza. – V. aleza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aleză
ALÉZĂ, aleze, s. f. Bucată de material impermeabil pusă pe o saltea ca să o protejeze. – Din fr. alèze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alezie
ALEZÍE s. f. Incapacitate de a citi litere, cifre sau note muzicale. – Din fr. alésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alezor
ALEZÓR, alezoare, s. n. Unealtă așchietoare de formă cilindrică sau conică utilizată la alezare. – Din fr. alésoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfa
ALFA^1, alfa, s. m. 1. Numele primei litere a alfabetului grecesc, corespunzătoare sunetului „a”. ◊ Expr. De la alfa la omega = de la început până la sfârșit. (A fi) alfa și omega = (a fi) începutul și sfârșitul, (a fi) atotcunoscător, (a fi) factorul esențial. 2. (Fiz.) Particula alfa = particulă alcătuită din doi protoni și doi neutroni, emisă de unele substanțe radioactive. Radiație alfa = radiație constituită din particule alfa. – Din ngr. álfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfa
ÁLFA^2 s. m. Plantă graminee originară din Algeria, din care se fac coarde, fibre etc. (Stipa tenacissima). ◊ Hârtie alfa = hârtie de calitate superioară, fabricată din frunzele acestei plante. – Din fr. alfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfabet
ALFABÉT, alfabete, s. n. Totalitatea literelor, așezate într-o ordine convențională, reprezentând sunetele de bază ale unei limbi. ◊ Alfabet fonetic = alfabet care asociază fiecărei litere un cuvânt de circulație a cărui inițială o constituie litera respectivă, în scopul evitării erorilor la transmisiile telefonice și radiotelefonice. Alfabetul Morse = alfabet folosit în telegrafie, în care literele sunt reprezentate prin linii și puncte. – Din fr. alphabet, lat. alphabetum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfabetar
ALFABETÁR, alfabetare, s. n. Set de litere și silabe folosit ca material didactic pentru formarea cuvintelor. – Alfabet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfabetic
ALFABÉTIC, -Ă, alfabetici, -ce, adj. Așezat în ordinea alfabetului. – Din fr. alphabétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfabetiza
ALFABETIZÁ, alfabetizez, vb. I. Tranz. A învăța pe un analfabet să scrie și să citească. – Alfabet + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfabetizare
ALFABETIZÁRE s. f. Acțiunea de a alfabetiza; instruire a analfabeților; combatere a analfabetismului. – V alfabetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfanumeric
ALFANUMÉRIC, -Ă, alfanumerici, -ce, adj. (Tehn.; despre indicații) Care este exprimat prin intermediul literelor și al cifrelor. – Din fr. alphanumérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfatron
ALFATRÓN, alfatroane, s. n. Vacuummetru care se bazează pe efectul ionizant al radiației alfa emise de o sursă etalonată. – Din fr. alphatrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alfesibea
Alfesibea = Alphesiboea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alfeu
Alfeu = Alpheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

algă
ÁLGĂ, alge, s. f. (La pl.) Plante inferioare caracterizate prin prezența clorofilei și răspândite în ape dulci, sărate și pe uscat; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. algue, lat. alga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algebră
ALGÉBRĂ s. f. 1. Teorie a operațiilor privind numerele reale (pozitive ori negative) sau complexe și rezolvarea ecuațiilor prin substituirea prin litere a valorilor numerice și a formulei generale de calcul numeric particular. ♦ Manual școlar care studiază aceste operații. 2. (În sintagma) Algebra logicii = parte a logicii matematice care cuprinde calculul propozițiilor, claselor și al relațiilor. – Din fr. algèbre, lat. algebra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algebric
ALGÉBRIC, -Ă, algebrici, -ce, adj. De algebră (1), privitor la algebră. – Din fr. algébrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algebrist
ALGEBRÍST, -Ă, algebriști, -ste, s. m. și f. Specialist în algebră. – Din fr. algébriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algerian
ALGERIÁN, -Ă, algerieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Algeriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Algeriei sau algerienilor (1), privitor la Algeria sau la algerieni. [Pr.: -ri-an] – Din fr. algérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algeriancă
ALGERIÁNCĂ, algerience, s. f. Femeie care face parte din populația Algeriei. [Pr.: -ri-an-] – Algerian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algeriancă
ALGERIÁNCĂ, algeriénce, s. f. Femeie care face parte din populația de bază a Algeriei sau este originară de acolo. (din algerian + suf. -că)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

algezie
ALGEZÍE, algezii, s. f. (Med.) Capacitatea de a simți durerea. ♦ (Med.) Durere. – Din germ. Algesiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algid
ALGÍD, -Ă, algizi, -de, adj. (Despre o boală) Care este însoțit de senzația de frig. – Din fr. algide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algiditate
ALGIDITÁTE s. f. Simptom al unei boli caracterizat prin răcirea treptată a corpului. – Din fr. algidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algie
ALGÍE s. f. Durere apărută spontan sau în urma excitării patologice a nervilor senzitivi. – Din fr. algie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algină
ALGÍNĂ s. f. Substanță mucilaginoasă extrasă din anumite alge marine și folosită pentru apretare în industria pielăriei. – Din fr. algine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algofobie
ALGOFOBÍE, algofobii, s. f. (Med.) Teamă patologică de durere. – Din fr. algophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algogen
ALGOGÉN, -Ă, algogeni, -e, adj. Care este produs de o excitație puternică și care atacă terminațiile nervoase. – Din fr. algogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algol
ALGÓL s. n. (Inform.) Limbaj simbolic folosit în programarea automată orientat în probleme de calcul științific. – Din engl., fr. algol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algolog
ALGOLÓG, -Ă, algologi, -ge, s. m. și f. Specialist în algologie. – Din fr. algologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algologic
ALGOLÓGIC, -Ă, algologici, -ce, adj. Referitor la algologie, de algologie. – Din fr. algologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algologie
ALGOLOGÍE s. f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul algelor. – Din fr. algologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algomanie
ALGOMANÍE s. f. (Livr.) Căutare a unei plăceri în durere. – Din fr. algomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algonkian
ALGONKIÁN, -Ă, algonkieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Eră geologică căreia îi aparțin formațiunile dintre arhaic și paleozoic și care conține urme de organisme și de cărbuni. 2. Adj. Care se referă la vârsta sau la formațiile algonkianului (1). [Pr.: -ki-an] – Din fr. algonkien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algonkin
ALGONKÍN, -Ă, algonkini, -e, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Persoană aparținând unei populații amerindiene care trăiește îndeosebi în rezervațiile din Statele Unite ale Americii și Canadei. 2. Adj. Care aparține algonkinilor (1), privitor la algonkini. ♦ (Substantivat, f.) Limba algonkină. – Din fr. algonquin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algoritm
ALGORÍTM, algoritmi, s. m. Ansamblu de simboluri folosite în matematică și în logică, permițând găsirea în mod mecanic (prin calcul) a unor rezultate. ♦ P. gener. Succesiune de operații necesare în rezolvarea unei probleme oarecare. [Pl. și: (n.) algoritme] – Din fr. algorithme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algoritmic
ALGORÍTMIC, -Ă, algoritmici, -ce, adj. Care se bazează pe algoritmi. ◊ Logică algoritmică = logică care utilizează notații algoritmice. – Din fr. algorithmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

algrafie
ALGRAFÍE s. f. Procedeu de executare a formelor de imprimare pe plăci de aluminiu, folosit pentru tiparul plan. – Din fr. algraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alhimist
ALHIMÍST s. m. v. alchimist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alia
ALIÁ, aliez, vb. I. 1. Refl. A încheia un tratat de alianță. ♦ A se înțelege cu cineva, a se coaliza în vederea unei acțiuni comune. 2. Tranz. A topi laolaltă anumite metale sau anumite metale cu metaloizi pentru a obține un aliaj. [Pr.: -li-a] – Din fr. allier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliaj
ALIÁJ, aliaje, s.n. Produs metalic obținut prin topirea laolaltă a anumitor metale sau a unor metale cu metaloizi. [Pr.: -li-aj] – Din fr. alliage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alianţă
ALIÁNȚĂ, alianțe, s. f. 1. Înțelegere politică de durată între două sau mai multe state, stipulată în acorduri sau tratate, prin care hotărăsc să-și acorde asistență politică și militară reciprocă. ♦ Legătură, înțelegere între două sau mai multe grupuri, în vederea realizării unui obiectiv comun. 2. (În sintagma) Rudă prin alianță = persoană devenită, prin căsătorie, rudă cu rudele soției sau ale soțului. ♦ (Reg.) Inel de logodnă. [Pr.: -li-an-] – Din fr. alliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alianță
ALIÁNȚĂ, alianțe, s. f. 1. Înțelegere politică de durată între două sau mai multe state, stipulată în acorduri sau tratate, prin care hotărăsc să-și acorde asistență politică și militară reciprocă. ♦ Legătură, înțelegere între două sau mai multe grupuri, în vederea realizării unui obiectiv comun. 2. (În sintagma) Rudă prin alianță = persoană devenită, prin căsătorie, rudă cu rudele soției sau ale soțului. ♦ (Reg.) Inel de logodnă. [Pr.: -li-an-] – Din fr. alliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alias
ÁLIAS adv. Zis și..., pe nume și... [Pr.: -li-as] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliat
ALIÁT, -Ă, aliați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Unit, întovărășit cu cineva printr-o alianță în vederea unei acțiuni comune; (despre un stat) care a încheiat un tratat de alianță. 2. S. m. și f. Persoană, clasă, partid, stat etc. care se unește cu cineva în vederea unei acțiuni comune. 3. Adj. (Despre metale) Căruia i s-a adăugat o anumită cantitate din unul sau mai multe elemente pentru a forma un aliaj. [Pr.: -li-at] – V. alia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alibi
ALIBÍ, alibiuri, s. n. 1. Dovadă de nevinovăție rezultată din constatarea că, la data săvârșirii infracțiunii, cel învinuit se afla în altă parte decât la locul săvârșirii ei. 2. Mijloc de apărare care aduce în sprijin un alibi (1). 3. Fig. Pretext, scuză, justificare. ◊ Expr. A (nu) avea (nici)un alibi = a (nu) deține (nici)o probă, a (nu) avea (nici)o motivare. – Din fr. alibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alic
ALÍC s. n. v. alică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alicante
ALICÁNTE s. n. Soi de viță-de-vie cu struguri roșietici de mărime mijlocie și boabe sferice uniforme. ♦ P. ext. Vin produs din soiul de viță-de-vie descris mai sus. – Din fr. alicante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alică
ALÍCĂ, alice, s. f. 1. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre proiectilele sferice de plumb cu care sunt încărcate unele cartușe de vânătoare. 2. Fiecare dintre granulele de oțel sau de fontă folosite pentru curățarea prin împroșcare a suprafeței pieselor sau în foraj. 3. Bucățele de piatră sau de cărămidă care se pun în tencuială pentru a întări sau pentru a astupa un gol. [Var.: alíc s. n., alíce, (reg.) halíce s. f.] – Din ngr. haliki „pietricică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alicărie
ALICĂRÍE s. f. Material de construcție constituit din spărturi de cărămidă sau din piatră naturală, folosit ca umplutură. – Alic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alice
ALÍCE s. f. v. alică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alici
ALICÍ, (1) alicesc, (2) pers. 3 alicește, vb. IV. 1. Tranz. (Rar) A răni cu alice (1). 2. Refl. (Reg.) A se vedea, a apărea mai distinct dintre alte lucruri. – Din alică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alicneală
ALICNEÁLĂ s. f. v. lihneală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alicotă
ALICÓTĂ, alicote, adj. (Mat.; în sintagma) Parte alicotă = parte care se cuprinde exact, de un anumit număr de ori, într-o cantitate dată. – Din fr. aliquote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alicuantă
ALICUÁNTĂ, alicuante, adj. (Mat.; în sintagma) Parte alicuantă = parte care nu se cuprinde exact, de un anumit număr de ori, într-o anumită cantitate dată. – Din fr. aliquante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alidadă
ALIDÁDĂ, alidade, s. f. Dispozitiv atașat la diferite aparate topografice, care servește la măsurarea unghiurilor. – Din fr. alidade, lat. alidada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliena
ALIENÁ, alienez, vb. I. 1. Tranz. (Jur.) A transmite cuiva un drept sau un lucru prin vânzare, cesiune etc.; a înstrăina. 2. Refl. (Livr.) A înnebuni. ♦ A deveni ostil societății, factorilor de civilizație; a se simți izolat în societatea modernă. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliéner, lat. alienare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienabil
ALIENÁBIL, -Ă, alienabili, -e, adj. (Jur.; despre un drept, un lucru) Care poate fi înstrăinat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienabilitate
ALIENABILITÁTE s. f. (Jur.) Însușirea de a fi alienabil. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienare
ALIENÁRE, alienări, s. f. 1. (Jur.) Acțiunea de a aliena; înstrăinare a unui bun. 2. (Fil.) Neputința individului față de societate și față de el însuși, depersonalizarea sa în organizațiile mari și birocratice; înstrăinare. 3. (Med.; în sintagma) Alienare mintală = nebunie. [Pr.: -li-e-] – V. aliena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienat
ALIENÁT, -Ă, alienați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de o boală mintală; nebun, dement. 2. Adj. Înstrăinat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliéné, lat. alienatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienaţie
ALIENÁȚIE s. f. (Livr.) Termen generic pentru orice boală mintală; nebunie, demență. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénation, lat. alienatio [mentis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienație
ALIENÁȚIE s. f. (Livr.) Termen generic pentru orice boală mintală; nebunie, demență. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénation, lat. alienatio [mentis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alienist
ALIENÍST, -Ă, alieniști, -ste, s. m. și f. Medic specialist în boli mintale. [Pr.: -li-e-] – Din fr. alieniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alifatic
ALIFÁTIC, -Ă, alifatici, -ce, adj. (Despre substanțe chimice organice) Care este format din atomi de carbon legați între ei în formă de lanț liber la ambele capete. – Din germ. aliphatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alifie
ALIFÍE, alifii, s. f. Preparat farmaceutic de uz extern, compus din substanțe medicamentoase încorporate într-o masă onctuoasă și folosit în medicină și în cosmetică. – Din ngr. alifí „unsoare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alifios
ALIFIÓS, -OÁSĂ, alifioși, -oase, adj. Ca alifia. [Pr.: -fi-os] – Alifie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aligator
ALIGATÓR, aligatori, s. m. Gen de crocodili cu botul lat, care trăiește în fluviile Americii (Alligator mississippiensis) sau ale Chinei (Alligator sinensis), a căror piele este folosită în marochinărie. – Din fr. alligator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aligni
ALIGNÍ vb. IV v. lihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aligote
ALIGOTÉ s.n. Soi de viță-de-vie originar din Franța, cu boabe mici, rotunde, de culoare albă-verzuie și miez zemos. ♦ P. ext. Vin produs din soiul de viță-de-vie descris mai sus. – Din fr. aligoté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliluia
ALILÚIA interj. v. aleluia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimba
ALIMBÁ, alimbez, vb. I. Tranz. A descărca pe alte vase o parte din încărcătura unei nave, pentru a o putea face să navigheze în ape de mică adâncime. – Cf. limb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimbare
ALIMBÁRE, alimbări, s. f. Faptul de a alimba. – V. alimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliment
ALIMÉNT, alimente, s. n. Produs în stare naturală sau prelucrat care servește ca hrană. – Din fr. aliment, lat. alimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimenta
ALIMENTÁ, alimentez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A consuma sau a da să consume alimente; a (se) hrăni. 2. Tranz. și refl. A (se) aproviziona. 3. Tranz. A furniza materiale, energie, utilaje etc. unor instalații, întreprinderi etc. pentru asigurarea funcționării sau activității acestora. – Din fr. alimenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimentar
ALIMENTÁR, -Ă, alimentari, -e, adj. De alimente, privitor la alimente. ◊ Industrie alimentară = industrie care transformă materiile prime de origine animală și vegetală în produse necesare hranei. ◊ Pensie alimentară = sprijin material acordat periodic de către o persoană alteia, în temeiul unei obligații stabilite prin lege sau prin hotărâre judecătorească; pensie de întreținere. ♦ (Substantivat, f.) Magazin în care se vând alimente. – Din fr. alimentaire, lat. alimentarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimentare
ALIMENTÁRE, alimentări, s. f. Acțiunea de a (se) alimenta și rezultatul ei; hrănire, alimentație, nutriție. – V. alimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimentator
ALIMENTATÓR, alimentatoare, s. n. Dispozitiv care alimentează o mașină, o instalație etc. cu combustibil sau cu materie primă. – Din fr. alimentateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimentaţie
ALIMENTÁȚIE, alimentații, s. f. Alimentare, nutriment. ◊ Alimentație publică = rețea de întreprinderi comerciale pentru servirea populației cu mâncăruri și băuturi. ♦ Introducere în organism a substanțelor nutritive. – Din fr. alimentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alimentație
ALIMENTÁȚIE, alimentații, s. f. Alimentare, nutriment. ◊ Alimentație publică = rețea de întreprinderi comerciale pentru servirea populației cu mâncăruri și băuturi. ♦ Introducere în organism a substanțelor nutritive. – Din fr. alimentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alin
ALÍN adv. (Rar) Domol, liniștit, calm, încet, lin. – Din alina (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alina
ALINÁ, alín, vb. I. Tranz. și refl. A (se) potoli, a (se) ușura, a (se) micșora (în intensitate), a (se) domoli; a (se) liniști. [Var.: (rar) aliní vb. IV] – Lat. *allenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alinare
ALINÁRE, alinări, s. f. Acțiunea de a (se) alina și rezultatul ei. – V. alina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alinător
ALINĂTÓR, -OÁRE, alinători, -oare, adj. Care alină. – Alina + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alinătură
ALINĂTÚRĂ, alinături, s. f. (Rar) Loc pe parcursul unui râu unde apa este liniștită. – Alina + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alineat
ALINEÁT, alineate, s. n. Rând retras într-un text pentru a marca schimbarea ideii; fragment de text care începe cu un asemenea rând. ♦ Pasaj în articolele de legi. [Pr.: -ne-at. – Var.: aliniát s. n.] – După fr. alinéa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alini
ALINÍ vb. IV v. alina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alinia
ALINIÁ, aliniez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza în linie dreaptă. ♦ Tranz. A îndrepta traseul unei străzi. ♦ Tranz. A așeza un grup de construcții după o linie dinainte stabilită. 2. Refl. (Despre țări) A se asocia într-o grupare pe baza unui tratat. 3. Tranz. a ajusta elementele componente ale unui sistem pentru a-i asigura o bună funcționare. [Pr.: -ni-a] – A^3 + linie (după fr. aligner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliniament
ALINIAMÉNT, aliniamente, s. n. 1. Linie dreaptă determinată pe un teren prin poziția mai multor puncte sau obiecte; p. ext. poziția mai multor puncte sau obiecte de-a lungul unei linii drepte. ◊ Aliniament de teren = linie de teren marcată prin jaloane, țăruși etc. 2. Porțiune dreaptă din traseul unei căi de comunicație cuprinsă între două curbe consecutive. 3. (Mil.) Fâșie de teren care, datorită condițiilor naturale, prezintă o importanță tactică, operativă sau strategică pentru acțiunile de luptă ce se desfășoară în raionul respectiv. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. alignement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliniat
ALINIÁT^1 s. n. v. alineat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliniat
ALINIÁT^2, -Ă, aliniați, -te, adj. 1. Care este așezat în linie dreaptă. 2. (Despre țări) Care aparține unei grupări constituite pe baza unui tratat. [Pr.: -ni-at] – V. alinia. Cf. fr. aligné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliniere
ALINIÉRE, alinieri, s. f. Acțiunea de a (se) alinia și rezultatul ei. ♦ (Mil.; articulat, cu valoare de interjecție) Aliniați-vă! [Pr.: -ni-e-] – V. alinia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alint
ALÍNT, alinturi, s. n. (Poetic) 1. Alintare. 2. (Rar) Mișcare grațioasă, legănare ușoară. ♦ Răsfăț, răzgâială. – Din alinta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alinta
ALINTÁ, alint, vb. I. 1. Tranz. A dezmierda, a mângâia. 2. Tranz. și refl. A (se) răsfăța, a (se) răzgâia. – Lat. *allentare (< lentus „moale, flexibil”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alintare
ALINTÁRE, alintări, s. f. Acțiunea de a (se) alinta și rezultatul ei; dezmierdare, mângâiere, alintătură; alint; răsfăț, răzgâială. – V. alinta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alintat
ALINTÁT, -Ă, alintați, -te, adj. Care este răsfățat, răzgâiat. – V. alinta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alintător
ALINTĂTÓR, -OÁRE, alintători, -oare, adj. Care alintă. – Alinta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alintătură
ALINTĂTÚRĂ, alintături, s. f. Alintare. ♦ (Concr.) Copil alintat. – Alinta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alior
ALIÓR, aliori, s. m. Nume dat mai multor specii de plante care conțin în tulpină și în frunze un suc lăptos, otrăvitor; laptele-câinelui, laptele-cucului (Euphorbia). [Pr.: -li-or] – Lat. aureolus (< aurum „aur”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliotman
ALIOTMÁN n. pr. (Înv.) Turcime. [Pr.: -li-ot-] – Din tc. Ali Osman „dinastia lui Osman”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alipi
ALIPÍ, alipesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) lipi, a (se) alătura, a (se) atașa. – A^3 + lipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alipire
ALIPÍRE, alipiri, s. f. Acțiunea de a (se) alipi și rezultatul ei. – V. alipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alipit
ALIPÍT, -Ă, alipiți, -te, adj. Care este lipit, alăturat. – V. alipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alismatacee
ALISMATACÉE, alismatacee, s. f. (La pl.) Familie de plante acvatice, monocotiledonate, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu canale aerifere în tulpini și în frunze; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – După fr. alismacées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alişveriş
ALIȘVERÍȘ, alișverișuri, s. n. (Fam.) Vânzare, negoț, afaceri (reușite). – Din tc. alișveriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alișveriș
ALIȘVERÍȘ, alișverișuri, s. n. (Fam.) Vânzare, negoț, afaceri (reușite). – Din tc. alișveriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliterativ
ALITERATÍV, -Ă, aliterativi, -e, adj. (Rar) Cu aliterații. – Din fr. allitératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliteraţie
ALITERÁȚIE, aliterații, s. f. 1. Procedeu stilistic care constă în repetarea aceluiași sunet sau a unui grup de sunete în cuvinte care se succedă. 2. (Med.) Repetare a unor sunete sau silabe în stări de puternică excitație psihică. – Din fr. allitération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aliterație
ALITERÁȚIE, aliterații, s. f. 1. Procedeu stilistic care constă în repetarea aceluiași sunet sau a unui grup de sunete în cuvinte care se succedă. 2. (Med.) Repetare a unor sunete sau silabe în stări de puternică excitație psihică. – Din fr. allitération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alivancă
ALIVÁNCĂ, alivenci, s. f. (Reg.) 1. Turtă făcută din mălai amestecat cu lapte bătut și cu brânză și coaptă în cuptor cu unt sau cu smântână. 2. (La pl.) Numele unei hore; melodie după care se execută această horă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alivanta
ALIVÁNTA interj. (Înv.) 1. Exclamație (glumeață) rostită când cade cineva. ◊ (Adverbial, în expr.) A da (sau a cădea, a veni etc.) alivanta = a da (sau a cădea etc.) peste cap. 2. Pleacă ! șterge-o ! – Probabil ngr. alla vanda („într-o parte, la o parte”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alizarină
ALIZARÍNĂ s. f. Substanță roșie extrasă în trecut din rădăcina roibei, azi obținută prin sinteză. – Din fr. alizarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alizeu
ALIZÉU, alizee, s. n. Vânt regulat care bate în tot timpul anului în regiunile tropicale, cu direcție constantă, de la nord-est spre sud-vest (în emisfera nordică) și de la sud-est spre nord-vest (în emisfera sudică). – Din fr. alizé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allabreve
ÁLLA BRÉVE loc. adv. (Indică modul de executare al unei lucrări muzicale scrise în patru timpi) În doi timpi. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allargando
ALLARGÁNDO adv. (Indică modul de executare al unei lucrări muzicale) Într-un tempo rar. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allegretto
ALLEGRÉTTO adv., s. n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Într-un tempo vioi (dar mai moderat decât allegro); repejor. ◊ Loc. adv. Allegro assai = foarte alert. Allegro ma non troppo = într-un ritm nu foarte alert. 2. S. n. (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allegro
ALLÉGRO adv., s. n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) În tempo vioi; repede. 2. S. n. (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allright
ALL RIGHT loc. adv., interj. Bine ! în regulă ! [Pr.: olráĭt] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

allsegno
ALL SEGNO loc. adv. Indicație prin care se cere trecerea directă la locul unde se află semnul. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almageste
ALMAGÉSTE n.pr. pl. Culegere de observații astronomice, făcută pentru prima dată de Ptolemeu. – Din fr. almageste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almamater
ÁLMA MÁTER s. f. Universitate. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almanah
ALMANÁH, almanahuri, s.n. 1. Calendar care cuprinde date de popularizare din diferite domenii. ♦ Publicație anuală, în formă de volum, care cuprinde un calendar și un bogat material beletristic sau de altă natură, precum și diverse note informative cu caracter enciclopedic. 2. Publicație periodică de literatură, pentru un anumit domeniu de activitate. – Din fr. almanach, lat. almanachus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almandin
ALMANDÍN s. n. Aluminosilicat de fier din grupa granatelor, de culoare roșie-brună, frecvent în șisturile cristaline și în aluviuni, folosit uneori ca abraziv sau ca piatră semiprețioasă. – Din fr. almandine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almar
ALMÁR, almare, s. n. (Reg.) Dulap în care se păstrează alimente, vase sau haine. – Din magh. almáriom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almee
ALMÉE, almee, s. f. Dansatoare egipteană care își însoțește dansul cu cântece (improvizate). – Din fr. almée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almintere
ALMÍNTERE adv. v. altminteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

almintrele
ALMÍNTRELE adv. v. altminteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alo
ALÓ, (2) alouri, interj., s. n. 1. Interj. Exclamație convențională prin care se cheamă sau se răspunde la telefon. ♦ Exclamație de chemare. 2. S. n. Apel telefonic. [Acc. și: (1) álo] – Din fr. allô.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alobrog
ALOBRÓG, -Ă, alobrogi, -ge, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care aparținea unei populații celtice din sud-estul Franței de azi, supusă de Cezar în timpul campaniei din Galia. 2. Adj. Care aparține alobrogilor (1), privitor la alobrogi. – Din fr. Allobroges.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aloca
ALOCÁ, alóc, vb. I. Tranz. A destina, a acorda pentru un anumit scop mijloace bănești sau materiale. – Din alocație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocabil
ALOCÁBIL, -Ă, alocabili, -e, adj. Care poate fi alocat. – Aloca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocare
ALOCÁRE, alocări, s. f. Acțiunea de a aloca; alocație. – V. aloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocaţie
ALOCÁȚIE, alocații, s. f. Alocare; (concr.) sumă de bani, cantitate de bunuri care se alocă. ♦ Indemnizație acordată de stat, în anumite condiții, unei persoane; ajutor în bani. – Din fr. allocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocație
ALOCÁȚIE, alocații, s. f. Alocare; (concr.) sumă de bani, cantitate de bunuri care se alocă. ♦ Indemnizație acordată de stat, în anumite condiții, unei persoane; ajutor în bani. – Din fr. allocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocromatic
ALOCROMÁTIC, -Ă, alocromatici, -ce, adj. Care prezintă alocromatism. – Din germ. allochromatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocromatism
ALOCROMATÍSM s. n. Proprietate a cristalelor de a prezenta culori diferite în funcție de natura substanțelor colorate pe care le conțin. – Din fr. allochromatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocurea
ALÓCUREA adv. v. alocuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocuri
ALÓCURI adv. (Adesea precedat de prep. „pe”) În unele locuri, pe ici pe colo. [Var.: alocurea adv.] – A^2 + locuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocuţie
ALOCÚȚIE, alocuții, s. f. v. ALOCUȚIUNE. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alocuție
ALOCÚȚIE, alocuții, s. f. v. ALOCUȚIUNE. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

alocuţiune
ALOCUȚIÚNE, alocuțiuni, s. f. Scurtă cuvântare ocazională. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. allocution, lat. allocutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alocuțiune
ALOCUȚIÚNE, alocuțiuni, s. f. Scurtă cuvântare ocazională. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. allocution, lat. allocutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alodial
ALODIÁL, -Ă, alodiali, -e, adj. Care aparține alodiului, care se referă la alodiu. * Pământ alodial = proprietate seniorială în Evul Mediu. [Pr.: -di-al] – Din fr. allodial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alodiu
ALÓDIU, alodii, s. n. (În Evul Mediu, în Apusul și Centrul Europei) Proprietate funciară liberă, scutită de orice sarcini de vasalitate. – Din lat. allodium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aloe
ALÓE, aloe, s. f. Nume dat mai multor specii de plante exotice decorative, din familia liliaceelor, cu flori mari, galbene sau roșii, dispuse în spice, și cu frunze cărnoase care conțin un suc folosit în farmacie (Aloe). ♦ Substanță solidă cu miros plăcut și cu gust amar, extrasă din frunzele unor specii de aloe și folosită în farmacie; sabur. [Pr.: -lo-e] – Din fr. aloès, lat. aloe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aloeu
Aloeu = Alöeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alöeus
Alöeus, unul dintre fiii lui Poseidon, căsătorit cu Iphimedia. Soția lui, iubită de Poseidon, a născut doi fii, pe Otus și Ephialtes, numiți și Aloizi, de la numele lui Alöeus (v. și Aloidae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alofon
ALOFÓN, alofone, s.n. (Fon.) Variantă pozițională a unui fonem. – Din fr. allophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogam
ALOGÁM, -Ă, alogami, -e, s. f., adj. 1. S. f. Plantă a cărei fecundare se face cu polen provenit de la altă plantă din aceeași specie. 2. Adj. Referitor la alogamie, în legătură cu alogamia. – Din fr. allogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogamie
ALOGAMÍE s. f. Fecundare a unei plante cu polen provenit de la alte plante din aceeași specie. – Din fr. allogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogen
ALOGÉN, -Ă, alogeni, -e, adj. Care se deosebește prin natură și origine de mediul în care se află; alogenetic. ♦ (Despre populații) De origine străină, venit din altă parte. – Din fr. allogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogenetic
ALOGENÉTIC, -Ă, alogenetici, -ce, adj. Alogen. – Din fr. allogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogic
ALÓGIC, -Ă, alogici, -ce, adj. Care este lipsit de logică. – Din fr. alogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alogism
ALOGÍSM s. n. Curent în filosofie care preconiza negarea gândirii logice ca mijloc științific de cunoaștere autentică, susținut de sceptici, mistici și fideiști. – Din germ. Alogismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alohton
ALOHTÓN, -Ă, alohtoni, -e, adj. (Despre roci) Care, sub influența mișcărilor scoarței Pământului, a suferit deplasări față de locul inițial de formare. – Din fr. allochtone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aloidae
Aloidae, denumire purtată de doi giganți, Otus și Ephialtes, fiii lui Poseidon și ai Iphimediei, soția lui Alöeus. Crescînd nemăsurat, cei doi frați au pornit să lupte cu zeii; ca să ajungă la cer, au pus unul peste altul trei munți: Olympul, Ossa și Pelionul. Au încercat apoi să prăvălească munții în mare și să inunde uscatul. În cele din urmă l-au prins pe Ares și l-au ținut prizonier pînă cînd Hermes a reușit să-l elibereze. Mîniați de îndrăzneala lor, zeii i-au pedepsit. După o legendă, ei au fost fulgerați de către Zeus. După o alta, Artemis, luînd chipul unei căprioare, a trecut în goană printre ei într-o zi, în timp ce se aflau la vînătoare. Căutînd s-o doboare, ei s-au ucis reciproc. Prăvăliți în Tartarus după moarte, au fost apoi înlănțuiți, spate în spate, de o coloană. Li se atribuia întemeierea mai multor cetăți printre care și Ascra, situată la poalele muntelui Helicon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aloizi
Aloizi = Aloidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alomorf
ALOMÓRF, alomorfe, s. n. (Fon.) Variantă a aceluiași morfem. – Din germ. Allomorph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alonjă
ALÓNJĂ, alonje, s. f. 1. Piesă mobilă sau demontabilă care servește la prelungirea unor obiecte. 2. (Sport) Mișcare de întindere rapidă a brațelor. ♦ Lungime a brațelor unui sportiv angajat într-o luptă directă cu un adversar. – Din fr. allonge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alopat
ALOPÁT, -Ă, alopați, -te, s. m. și f. Medic specialist în alopatie; adept al alopatiei. – Din fr. allopathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alopatic
ALOPÁTIC, -Ă, alopatici, -ce, adj. Care aparține alopatiei, care se referă la alopatie. – Din fr. allopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alopatie
ALOPATÍE s. f. Tratament medical constând în administrarea unor medicamente în doze care, la omul sănătos, ar declanșa efecte contrare simptomelor caracteristice bolii care trebuie tratată. – Din fr. allopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alopecie
ALOPECÍE s. f. Cădere temporară a părului în urma unei boli de piele, a unei boli infecțioase etc. – Din fr. alopécie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alotropic
ALOTRÓPIC, -Ă, alotropici, -ce, adj. De alotropie, care aparține alotropiei, privitor la alotropie. – Din fr. allotropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alotropie
ALOTROPÍE s. f. Proprietate a unui element chimic de a exista în două sau în mai multe forme care diferă între ele prin proprietăți fizice. – Din fr. allotropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aloxan
ALOXÁN s. n. Substanță derivată prin oxidare din acidul uric, cu acțiune distructivă asupra celulelor pancreatice secretoare de insulină; provoacă diabetul experimental. – Din engl. aloxan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alozom
ALOZÓM, alozomi, s. m. Cromozom care are un rol esențial în determinarea sexului; cromozom sexual. – Din fr. alosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpaca
ALPACÁ^1, alpacale, s. f. 1. Animal rumegător cu lână fină, lungă și subțire, care trăiește în America de Sud (Lama pacos). 2. Stofă fină fabricată din lâna acestui animal. – Din fr. alpaga, alpaca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpaca
ALPACÁ^2, (2) alpacale, s. f. 1. Aliaj inoxidabil de nichel, cupru și zinc, folosit la fabricarea tacâmurilor, instrumentelor medicale etc. 2. Obiect fabricat din alpaca (1). – Din germ. Alpaka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpari
AL PARI loc. adv. (Despre un titlu financiar care se vinde sau se cumpără) La valoarea nominală. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpenştoc
ÁLPENȘTOC, alpenștocuri, s. n. Baston lung, cu vârf metalic ascuțit, folosit în alpinism; baston de munte, piolet. – Din germ. Alpenstock, fr. alpenstock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpenștoc
ÁLPENȘTOC, alpenștocuri, s. n. Baston lung, cu vârf metalic ascuțit, folosit în alpinism; baston de munte, piolet. – Din germ. Alpenstock, fr. alpenstock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpestru
ALPÉSTRU, -Ă, alpeștri, -stre, adj. Alpin; de mare altitudine. – Din fr. alpestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alphesiboea
Alphesiboea, fiica lui Phegeus și soția lui Alcmaeon (v. și Alcmaeon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alpheus
Alpheus, zeul apei cu același nume, care izvora din Arcadia și se vărsa în mare. Îndrăgostit de nimfa Arethusa, Alpheus a urmărit-o pînă în insula Ortygia, unde fugara a fost transformată de Artemis într-un izvor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alpin
ALPÍN, -Ă, alpini, -e, adj. Care aparține sau care este caracteristic munților Alpi sau, p. ext., regiunilor muntoase înalte; alpestru. – Din fr. alpin, lat. alpinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpinism
ALPINÍSM s. n. Ramură sportivă care cuprinde ascensiunile în munți, în special escaladarea părților greu accesibile ale acestora. – Din fr. alpinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alpinist
ALPINÍST, -Ă, alplniști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică alpinismul. – Din fr. alpiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alsacian
ALSACIÁN, -Ă, alsacieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din regiunea Alsacia. 2. Adj. Care aparține Alsaciei sau alsacienilor (1), privitor la Alsacia ori la alsacieni. ♦ (Substantivat, f.) Dialect germanic vorbit în Alsacia. 3. (În sintagma) Lup alsacian = rasă de câini de pază de talie mare, originară din Franța. [Pr.: al-za-ci-an] – Din fr. alsacien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alt
ÁLT, ÁLTĂ, alți, alte, adj. (Arată că ființa sau lucrul al cărui nume îl determină nu este aceeași sau același cu ființa sau lucrul despre care a fost vorba, care este de față sau este cel obișnuit) Alt om. Alt obiect. ◊ Expr. (Pop.) Câte alte = multe. [Gen. – dat. sg.: altui, altei, gen. – dat. pl.: altor] – Lat. alt[(e)rum].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altaic
ALTÁIC, -Ă, altaici, -ce, adj. Din Altai, caracteristic munților Altai. [Pr: -ta-ic] – Din fr. altaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altar
ALTÁR, altare, s. n. 1. Parte a bisericii, despărțită de naos prin catapeteasmă, în care se oficiază liturghia. ♦ Masă de cult, simbol al lui Hristos, pe care se oficiază liturghia, în Biserica creștină. 2. Ridicătură din piatră, pământ sau lemn pe care, în Antichitate, se aduceau jertfe zeilor. 3. (În expr.) Pe altarul patriei = (sacrificându-se, făcând totul) pentru patria sa. 4. (Tehn.) Perete de material refractar situat în spatele unui focar pentru a dirija flacăra. – Lat. altarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altădată
ALTĂDÁTĂ adv. Într-un moment nedeterminat din trecut sau din viitor; odată, cândva, altcândva. – Altă + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altcareva
ALTCAREVÁ pron. nehot. (Reg.) Altcineva. [Acc. și: áltcareva] – Alt + careva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altcândva
ALTCÂNDVÁ adv. (Rar) Altădată (în trecut sau în viitor). [Acc. și: áltcândva] – Alt + cândva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altceva
ALTCEVÁ pron. nehot. Alt lucru, un lucru diferit. [Acc. și: áltceva] – Alt + ceva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altcineva
ALTCINEVÁ pron. nehot. Altă persoană; altcareva. [Acc. și: áltcineva] – Alt + cineva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altcum
ALTCÚM adv. Altfel. [Acc. și: áltcum] – Alt + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altcumva
ALTCUMVÁ adv. Altfel. [Acc. și: áltcumva] – Alt + cumva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alteea
Alteea = Althaea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

alteori
ALTEÓRI adv. În alte rânduri, în alte împrejurări; p. ext. altădată (în trecut sau în viitor). [Acc. și: álteori. – Pr.: -te-ori] – Alte + ori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altera
ALTERÁ, alterez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A suferi sau a face să sufere transformări sub acțiunea mediului extern; a (se) descompune, a (se) strica. ◊ Tranz. Căldura alterează alimentele. 2. Tranz. A denatura, a falsifica, a se transforma. 3. Refl. (Fon.; despre sunete) A se schimba, a se transforma. 4. Tranz. (Muz.) A ridica sau a coborî un sunet, un acord etc. cu un semiton sau două (cu ajutorul diezilor, bemolilor etc.). – Din fr. altérer, lat. alterare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterabil
ALTERÁBIL, -Ă, alterabili, -e, adj. (Despre alimente, produse etc.) Care se alterează (1) ușor. – După fr. altérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterabilitate
ALTERABILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este alterabil. – Din fr. altérabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterare
ALTERÁRE, alterări, s. f. Acțiunea de a (se) altera și rezultatul ei. – V. altera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterat
ALTERÁT, -Ă, alterați, -te, adj. 1. (Despre materii organice) Descompus, stricat. 2. Denaturat, falsificat. 3. (Fon.; despre sunete) Schimbat, modificat. 4. (Muz.; despre sunete sau acorduri) Ridicat sau coborât cu un semiton sau două. – V. altera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alteraţie
ALTERÁȚIE, alterații, s. f. Procedeu prin care se modifică, cu ajutorul unor semne convenționale, înălțimea sunetelor; p. ext. semn pus înaintea unei note muzicale, care indică modificarea înălțimii unui sunet; accident. – Din fr. altération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterație
ALTERÁȚIE, alterații, s. f. Procedeu prin care se modifică, cu ajutorul unor semne convenționale, înălțimea sunetelor; p. ext. semn pus înaintea unei note muzicale, care indică modificarea înălțimii unui sunet; accident. – Din fr. altération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altercaţie
ALTERCÁȚIE, altercații, s. f. Schimb violent de cuvinte între două sau mai multe persoane. – Din fr. altercation, lat. altercatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altercație
ALTERCÁȚIE, altercații, s. f. Schimb violent de cuvinte între două sau mai multe persoane. – Din fr. altercation, lat. altercatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterego
ÁLTER ÉGO loc., s. m. Al doilea eu; persoană care se aseamănă întru totul cu alta, încât i se poate substitui. ♦ Om de încredere, prieten nedespărțit. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alteritate
ALTERITÁTE, alterități, s. f. (Fil.) Faptul de a fi o altă persoană. – Din fr. altérité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altern
ALTÉRN, -Ă, alterni, -e, adj. (În sintagmele) Unghiuri alterne (interne sau externe) = fiecare dintre cele două perechi de unghiuri formate de o parte și de alta a două drepte tăiate de o secantă. Frunze (sau flori) alterne = frunze (sau flori) așezate de o parte și de alta a tulpinii sau a ramurilor, la niveluri diferite. Sistem altern = sistem de agricultură bazat pe alternarea culturilor. – Din fr. alterne, lat. alternus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alterna
ALTERNÁ, alternez, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A reveni sau a face să revină succesiv, a lua pe rând unul locul altuia, a se succeda sau a face să se succeadă la intervale aproximativ egale. 2. Intranz. (Despre sunete) A se schimba prin alternanțe (2). – Din fr. alterner, lat. alternare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternant
ALTERNÁNT, -Ă, alternanți, -te, adj. Care alternează. – Din fr. alternant, lat. alternans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternanţă
ALTERNÁNȚĂ, alternanțe, s. f. 1. Însușirea de a alterna; revenire succesivă. 2. Schimbare regulată a unui sunet din temă prin altul, în flexiune sau în familia lexicală. – Din fr. alternance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternanță
ALTERNÁNȚĂ, alternanțe, s. f. 1. Însușirea de a alterna; revenire succesivă. 2. Schimbare regulată a unui sunet din temă prin altul, în flexiune sau în familia lexicală. – Din fr. alternance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternare
ALTERNÁRE, alternări, s. f. Acțiunea de a alterna și rezultatul ei. – V. alterna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternativ
ALTERNATÍV, -Ă, alternativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care alternează. * Curent (electric) alternativ = curent electric care își schimbă sensul și intensitatea la perioade regulate. – Din fr. alternatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternativă
ALTERNATÍVĂ, alternative, s. f. 1. Posibilitate de a alege între două soluții, între două situații etc. care se exclud. 2. Relație între două judecăți în care, dacă o judecată e adevărată, cealaltă e neapărat falsă. – Din fr. alternative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alternator
ALTERNATÓR, alternatoare, s. n. Generator electric care produce tensiuni și curenți alternativi. – Din fr. alternateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alteţă
ALTÉȚĂ, altețe, s. f. (Adesea folosit ca formulă de adresare) Titlu dat principilor și principeselor dintr-o casă domnitoare; persoană care poartă acest titlu. – Din it. altezza, fr. altesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alteță
ALTÉȚĂ, altețe, s. f. (Adesea folosit ca formulă de adresare) Titlu dat principilor și principeselor dintr-o casă domnitoare; persoană care poartă acest titlu. – Din it. altezza, fr. altesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altfel
ÁLTFEL adv. 1. În alt chip; altcum, altcumva, altminteri. ◊ Loc. adj. Altfel de = de altă natură, de alt soi. ◊ De altfel = însă; cu toate acestea. 2. Dacă nu..., în caz contrar. – Alt + fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

althaea
Althaea, fiica lui Thestius și soția lui Oeneus, regele Calydonului. Cuprinsă de deznădejde în urma morții fiului ei Meleager, pe care ea singură o provocase, Althaea s-a spînzurat (v. și Meleager).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

althorn
ÁLTHORN, althornuri, s. n. Instrument de suflat de alamă, specie de corn, folosit mai ales în fanfară. [Pl. și: (m.) althorni] – Din germ. Althorn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altigraf
ALTIGRÁF, altigrafe, s. n. Altimetru care înregistrează în timpul zborului înălțimile atinse de avion. – Din fr. altigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altimetric
ALTIMÉTRIC, -Ă, altimetrici, -ce, adj. De altimetrie. – Din fr. altimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altimetrie
ALTIMETRÍE s.f. Ramură a topografiei care se ocupă cu stabilirea altitudinilor de pe suprafața terestră față de o suprafață de referință (nivelul mării) în vederea reprezentării reliefului pe hartă. – Din fr. altimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altimetru
ALTIMÉTRU, altimetre, s. n. Instrument cu care se măsoară altitudinea față de un nivel de referință. – Din fr. altimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altist
ALTÍST, -Ă, altiști, -ste, s. m. și f. Persoană care are voce de alto. ♦ Instrumentist care cântă la violă. – Din germ. Altist, fr. altiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altitelemetru
ALTITELEMÉTRU, altitelemetre, s. n. Instrument cu care se măsoară altitudinea unui punct inaccesibil. – Din fr. altitélémètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altitudinal
ALTITUDINÁL, -Ă, altitudinali, -e, adj. (Aflat) la altitudine. – Din fr. altitudinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altitudine
ALTITÚDINE, altitudini, s. f. Înălțime a unui punct de pe suprafața Pământului, considerată în raport cu nivelul mării sau față de un alt punct de pe suprafața terestră. – Din lat. altitudo, -inis, fr. altitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altiţa
ALTÍȚÁ, altițe, s. f. Porțiune ornamentată prin alesătură sau prin cusătură în partea de sus a mânecilor iilor. – Cf. sb. l a t i c a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altița
ALTÍȚÁ, altițe, s. f. Porțiune ornamentată prin alesătură sau prin cusătură în partea de sus a mânecilor iilor. – Cf. sb. l a t i c a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altîncotro
ALTÎNCOTRÓ adv. (Rar, în expr.) A nu avea (sau face) altîncotro = a nu putea să facă altfel. [Acc. și: áltîncotro] – Alt + încotro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altminterea
ALTMÍNTEREA adv. v. altminteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altminteri
ALTMÍNTERI adv. 1. În alt chip; altfel. 2. De nu..., dacă nu..., în caz contrar. 3. De altfel. [Var.: almíntere, almíntrele, altmínterea, altmíntrele, altmíntrelea adv.] – Lat. alteramente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altmintrele
ALTMÍNTRELE adv. v. altminteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altmintrelea
ALTMÍNTRELEA adv. v. altminteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alto
ÁLTO s. m., adj., invar. 1. Voce (de femeie sau de copil) cu timbru grav, situată ca registru între sopran și tenor. 2. S. m., adj. invar. (Instrument de suflat) a cărui scară corespunde vocii de mai sus. 3. S. m. Violă^1. – Din it., fr. alto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altocumulus
ALTOCÚMULUS s. m. Formație de nori situată la altitudinea medie de 6 000 m. cu aspect de pături de culoare albă sau cenușie, constituite din picături mici de apă. – Din fr. altocumulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altogravură
ALTOGRAVÚRĂ, altogravuri, s. f. Reproducere după originale de artă prin folosirea clișeelor metalice gravate de mână sau pe bază de acvaforte. – Din fr. altogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoi
ALTÓI^1, altoaie, s. n. Ramură mică detașată dintr-o plantă-mamă, folosind la altoire. ♦ Plantă altoită. ♦ Plantă cultivată pentru a servi la altoire. [Pl. și: altoiuri] – Din magh. oltvány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoi
ALTOÍ^2, altoiesc, vb. IV. Tranz. 1. A introduce o ramură a unei plante în țesutul alteia, stabilind astfel un contact între țesuturile lor generatoare pentru a da plantei altoite însușirile altoiului. 2. (Fam.) A bate, a lovi, a plesni pe cineva. [Var.: (reg.) hultuí vb. IV] – Din magh. oltani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoială
ALTOIÁLĂ, altoieli, s. f. (Rar) Altoire. [Pr.: -to-ia-] – Altoi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoire
ALTOÍRE, altoiri, s. f. Acțiunea de a altoi^2; altoit^1, altoială. – V. altoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoit
ALTOÍT^1 s. n. Faptul de a altoi^2. - V. altoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altoit
ALTOÍT^2, -Ă, altoiți, -te, adj. Care a fost supus altoirii. – V. altoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altorelief
ALTORELIÉF, altoreliefuri, s. n. Lucrare de sculptură în relief față de un fond de care ține sau pe care a fost aplicată. [Pr.: li-ef] – Din it. alto rilievo (după relief).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altostratus
ALTOSTRÁTUS s. m. Formație de nori situată la o altitudine medie de 6 000 m, care se prezintă ca un strat dens și uniform, de culoare cenușie sau albăstruie, cu aspect fibros sau ușor striat. – Din fr. altostratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altruism
ALTRUÍSM s. n. Atitudine morală sau dispoziție sufletească a celui care acționează dezinteresat în favoarea altora; doctrină morală care preconizează o asemenea atitudine. – Din fr. altruisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altruist
ALTRUÍST, -Ă, altruiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) călăuzită de altruism. – Din fr. altruiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altul
ÁLTUL, ÁLTA, alții, altele, pron. nehot. 1. (Ține locul unui nume de ființă sau de lucru care nu este aceeași sau același cu altă ființă sau cu alt lucru despre care s-a vorbit, care este de față sau care este cel obișnuit) Să răspundă altul. ◊ Expr. Unuia (și) altuia = oricui. Unii (și) alții = mulți. Unul ca altul = la fel, deopotrivă, egal. Unul mai... decât altul = fiecare la fel de... Unul după altul = succesiv. ♦ (Cu formă feminină și sens neutru) Poveste, întâmplare. ◊ Expr. Alta (acum)! exprimă dezaprobarea față de o propunere sau o veste neașteptată. Unul una, altul alta = fiecare câte ceva. Una (și) alta = de toate. Nici una, nici alta = cu orice preț; fără a se gândi prea mult. Până una-alta = deocamdată. Ba din una, ba din alta sau din una-n alta = din vorbă-n vorbă. Nu de alta = nu din alt motiv. 2. (În alternanță cu „unul”, „una”) Celălalt, al doilea. [Gen.-dat. sg.: altuia, alteia, gen.-dat. pl.: altora] – Lat. alter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

altundeva
ALTUNDEVÁ adv. În alt loc, în altă parte; aiurea. [Acc. și: áltundeva] – Alt + undeva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluat
ALUÁT, aluaturi, s. n. 1. Pastă obținută din făină amestecată cu apă, grăsime etc., din care se prepară pâine, prăjituri etc.; cocă. 2. Bucățică de aluat (1) folosită ca plămădeală. 3. Prăjitură făcută din aluat (1). [Pr: -lu-at] – Lat. allevatum (= allevatus „ridicat, înălțat”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alumină
ALUMÍNĂ s. f. Oxid de aluminiu (obținut pe cale industrială). – Din fr. alumine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminifer
ALUMINIFÉR, -Ă, aluminiferi, -e, adj. (Despre terenuri, roci etc.) Care conține alumină. – Din fr. aluminifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminiu
ALUMÍNIU s. n. Metal ușor, ductil și maleabil, de culoare argintie, folosit pe scară întinsă în industrie și în tehnică. [Var.: alumínium s.n.] – Din fr. aluminium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminium
ALUMÍNIUM s. n. v. aluminiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminiza
ALUMINIZÁ, aluminizez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui metal cu un strat protector de aluminiu; (tehn.) a caloriza. – Aluminiu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminizare
ALUMINIZÁRE s. f. Acoperire a suprafeței unui obiect cu un strat protector de aluminiu. – Din aluminiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminizat
ALUMINIZÁT, -Ă, aluminizați, -te, adj. (Despre metale) Care a fost acoperit cu un strat protector de aluminiu. – V. aluminiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminos
ALUMINÓS, -OÁSĂ, aluminoși, -oase, adj. (Despre substanțe) Care conține compuși de aluminiu. ♦ (Despre materiale) Care conține aluminiu. – Din fr. alumineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluminotermie
ALUMINOTERMÍE s. f. Producere de temperaturi înalte prin reacția dintre pulberea de aluminiu și un oxid metalic (reacție utilizată la sudarea oțelului în bombele incendiare). – Din fr. aluminothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alumnat
ALUMNÁT, alumnate, s. n. Denumire dată în Germania și în Statele Unite ale Americii internatului școlar. – Din germ. Alumnat, fr. alumnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alumosilicat
ALUMOSILICÁT, alumosilicați, s. m. Sare naturală a acizilor silicici, în a cărei structură cristalină o parte din ionii de siliciu sunt înlocuiți cu cei de aluminiu. – Din fr. alumosilicate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alun
ALÚN, aluni, s. m. Arbust cu frunze rotunde, păroase pe dos, cu flori monoice, cele mascule sub formă de amenți, și cu fructe comestibile (Corylus avellana). - Din alună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunar
ALUNÁR, alunari, s. m. I. Vânzător de alune. II. 1. Pasăre de munte cu penele cafenii stropite cu alb, care se hrănește cu alune, ghindă, semințe și insecte; gaiță de munte, nucar (1) (Nucifraga caryocatactes). 2. (Zool.) Pârș. – Alună + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunaş
ALUNÁȘ, alunași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui alun. – Alun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunaș
ALUNÁȘ, alunași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui alun. – Alun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alună
ALÚNĂ, alune, s. f. Fructul alunului, de formă sferică sau ovoidală, cu un mic cioc, având la bază un înveliș verde în formă de degetar. ◊ Alună de pământ (sau americană) = plantă anuală din familia leguminoaselor, originară din America de Sud, cu flori galbene, cultivată pentru semințele sale comestibile și uleiul extras din acestea; fructul acestei plante, care se formează în pământ (de unde vine și numele) și care conține substanțe grase și substanțe proteice; arahidă (Arachis hypogaea). – Lat. *abellona (= abellana [nux]).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunea
ALUNEÁ, -ÍCĂ, alunele, s. f. I. 1. Aluniță (1). ♦ (Reg.) Pistrui. 2. (În forma alunea) Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. II. (Bot.; la pl.) 1. Plantă erbacee cu flori albe, cu tuberculele și frunzele comestibile (Carum bulbocastanum). 2. Baraboi (1). 3. Coada-șoricelului. – Alun + suf. -ea. – Alunică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluneasca
ALUNEÁSCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. – Alună + suf. -easca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluneca
ALUNECÁ, alunec, vb. I. Intranz. 1. A-și pierde echilibrul (și a cădea) călcând pe o suprafață lucioasă. 2. A se mișca lin, fără a întâmpina vreo rezistență; (despre două corpuri aflate în contact) a se deplasa unul față de celălalt tangențial, fără a se rostogoli; a se strecura ușor. 3. Fig. A se abate, a se lăsa ispitit; a greși. – A^3 + luneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecare
ALUNECÁRE, alunecări, s. f. Acțiunea de a aluneca; alunecătură, alunecuș (2). – V. aluneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecător
ALUNECĂTÓR, -OÁRE, alunecători, -oare, adj. Care alunecă. ♦ (Substantivat, n.) Piesă mobilă, la unele mașini și aparate, care se deplasează prin alunecare. Aluneca + suf. ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecătură
ALUNECĂTÚRĂ, alunecături, s. f. Alunecare. – Aluneca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecos
ALUNECÓS, -OÁSĂ, alunecoși, -oase, adj. Pe care se alunecă ușor. ♦ Care alunecă ușor. – Aluneca + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecuş
ALUNECÚȘ, (1) alunecușuri, s. n. 1. Loc alunecos. ♦ Ghețuș. 2. (Rar) Alunecare. – Aluneca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunecuș
ALUNECÚȘ, (1) alunecușuri, s. n. 1. Loc alunecos. ♦ Ghețuș. 2. (Rar) Alunecare. – Aluneca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunel
ALUNÉL, alunei, s. m. 1. Diminutiv al lui alun. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. 3. Aluniță (2). – Alun + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunet
ALUNÉT, aluneturi, s. n. Aluniș. – Alun + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunga
ALUNGÁ, alúng, vb. I. Tranz. 1. (Adesea fig.) A sili pe cineva să părăsească un loc; a goni, a izgoni. 2. A se lua, a alerga după...; a fugări, a urmări. – Lat. *allongare (< longus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alungare
ALUNGÁRE, alungări, s. f. Acțiunea de a alunga; izgonire. – V. alunga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alungător
ALUNGĂTÓR, -OÁRE, alungători, -oare, adj. (Rar) Care alungă. – Alunga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alungi
ALUNGÍ, alungesc, vb. IV. 1. Refl. A se mări în lungime, a se lungi, a se întinde (subțiindu-se). ♦ A se subția. 2. Tranz. A prelungi, a întinde. – După fr. allonger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alungire
ALUNGÍRE, alungiri, s. f. Acțiunea de a alungi și rezultatul ei; prelungire. – V. alungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alungit
ALUNGÍT, -Ă, alungiți, -te, adj. Care are (sau ia) formă lunguiață; prelung. – A^3 + lungit (după fr. allongé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunică
ALUNÍCĂ, alunele, s. f. (Rar) Aluniță. – Alună + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniş
ALUNÍȘ, alunișuri, s.n. Pădurice, desiș de aluni; alunet. – Alun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniș
ALUNÍȘ, alunișuri, s.n. Pădurice, desiș de aluni; alunet. – Alun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunit
ALUNÍT s. m. Sulfat natural hidratat de aluminiu și potasiu, alb-gălbui, sticlos, pământos, utilizat la prepararea unor vopsele, medicamente etc. – Din fr. alunite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniţă
ALUNÍȚĂ, alunițe, s. f. 1. Diminutiv al lui alună; alunea, alunică. 2. Mică excrescență pigmentată pe piele. – Alună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniță
ALUNÍȚĂ, alunițe, s. f. 1. Diminutiv al lui alună; alunea, alunică. 2. Mică excrescență pigmentată pe piele. – Alună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniu
ALUNÍU, -ÍE, alunii, adj. (Rar) De culoarea alunei. – Alună + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluniza
ALUNIZÁ, alunizez, vb. I. Intranz. (Rar) A aseleniza. – După fr. alunir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alunizare
ALUNIZÁRE, alunizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a aluniza; aselenizare. – V. aluniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alură
ALÚRĂ, aluri, s. f. 1. Fel de a se mișca; mers, umblet; înfățișare, ținută. 2. Mod de deplasare a unui animal. 3. Ritm în care se desfășoară o acțiune individuală sau colectivă în întrecerile sportive. 4. Mod în care se desfășoară un eveniment, o întâmplare etc. [Pr.: alüră] – Din fr. allure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluvial
ALUVIÁL, -Ă, aluviali, -e, adj. Format din aluviuni; aluvionar. [Pr.: -vi-al] – Din fr. alluvial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluvionar
ALUVIONÁR, -Ă, aluvionari, -e, adj. Aluvial. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. alluvionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluvionare
ALUVIONÁRE s. f. 1. Formare de aluviuni. 2. Mod de concentrare a minereurilor și a cărbunilor prin depunerea materialelor granulare aduse de un curent de apă într-un jgheab orizontal, în ordinea greutății lor specifice. [Pr.: -ví-o-] – După fr. alluvionnement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluviu
ALÚVIU s. n. (Geol.) Holocen. – Din lat. alluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluviune
ALUVIÚNE, aluviuni, s. f. Material format din bolovani, mâl, nisip și pietriș, adus de apele curgătoare și depus pe fundul albiei, pe luncă sau la vărsare. [Pr.: -vi-u-] – Din fr. alluvion, lat. alluvio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluzie
ALÚZIE, aluzii, s. f. Cuvânt, expresie, frază prin care se face o referire la o persoană, la o situație, la o idee, fără a o exprima direct. ◊ Expr. A face aluzie la cineva (sau la ceva) = a vorbi pe departe despre cineva (sau ceva); a viza^2. [Var.: (înv.) aluziune s. f.] – Din fr. allusion, lat. allusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluziune
ALUZIÚNE s. f. v. aluzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aluziv
ALUZÍV, -Ă, aluzivi, -e, adj. Cu aluzii. – Din fr. allusif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alvanit
ALVANÍT, -Ă s. m. și f., adj. v. arvanit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alveolar
ALVEOLÁR, -Ă, alveolari, -e, adj. 1. Care aparține alveolelor dentare, referitor la alveole. ◊ Consoană alveolară (și substantivat, f.) = consoană articulată cu limba la nivelul alveolelor dinților de sus. 2. Care are alveole (2). [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alveolare
ALVEOLÁRE, alveolări, s. f. (Geol.) Formare a alveolelor eoliene. [Pr.: -ve-o-] – De la alveolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alveolă
ALVEÓLĂ, alveole, s. f. 1. Fiecare dintre cavitățile sferice de dimensiuni mici, situate în oasele maxilarelor, în care sunt înfipți dinții. 2. Fiecare dintre cavitățile sferice de dimensiuni microscopice situate la extremitatea unei bronhiole. 3. Celulă a fagurelui. 4. (În sintagma) Alveolă eoliană = mică excavație în rocile regiunilor de deșert, rezultată din acțiunea vântului. [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alveolită
ALVEOLÍTĂ s. f. Inflamație acută sau cronică a alveolelor (1). [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alviţar
ALVIȚÁR, alvițari, s. m. Fabricant sau negustor de alviță. [Var.: halvițár s. m.] – Alviță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alvițar
ALVIȚÁR, alvițari, s. m. Fabricant sau negustor de alviță. [Var.: halvițár s. m.] – Alviță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alviţă
ALVÍȚĂ s. f. Produs alimentar zaharos, obținut din caramel, miere, nuci, migdale, esențe aromate și amidon sau albuș de ou. [Var.: halvíță s. f.] – [H]alva + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alviță
ALVÍȚĂ s. f. Produs alimentar zaharos, obținut din caramel, miere, nuci, migdale, esențe aromate și amidon sau albuș de ou. [Var.: halvíță s. f.] – [H]alva + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

alzheimer
ÁLZHEIMER n. pr. (Și în sintagma maladia (lui) Alzheimer Afecțiune neurologică cu evoluție progresivă, caracterizată prin atrofie cerebrală și alterare ireversibilă a intelectului, ajungând până la demență senilă. [Pr.: alț-hai-măr] – Din n. pr. Alzheimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ama
AMÁ interj. Zău că..., zău așa. – Din tc. ama „însă”, ngr. amá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amabil
AMÁBIL, -Ă, amabili, -e, adj. Prietenos, binevoitor; politicos. – Din fr. aimable, lat. amabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amabile
AMÁBILE adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) În mod grațios, plăcut. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amabilitate
AMABILITÁTE, (2) amabilități, s. f. 1. Însușirea de a fi amabil; atitudine amabilă; politețe, gentilețe. 2. Faptă, vorbă amabilă; compliment (1). – Din fr. amabilité, lat. amabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amalgam
AMALGÁM, amalgame, s. n. 1. Aliaj de mercur cu alt metal. 2. Fig. Amestec de elemente disparate; talmeș-balmeș. [Pl.: și amalgamuri] – Din fr. amalgame, lat. amalgama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amalgama
AMALGAMÁ, amalgamez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A alia mercurul cu un metal; a prepara un amalgam (1). 2. Fig. A amesteca la un loc elemente disparate, eterogene. ♦ (Lingv.) A amesteca sensuri diferite. – Din fr. amalgamer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amalgamare
AMALGAMÁRE, amalgamări, s. f. Acțiunea de a amalgama. ♦ Procedeu de extragere a aurului și argintului din minereuri cu ajutorul mercurului. – V. amalgama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amalgamat
AMALGAMÁT, -Ă, amalgamați, -te, adj. (Rar) Amestecat (în mod eterogen). – V. amalgama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amalteea
Amalteea = Amalthea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amalthea
Amalthea, capra care l-a hrănit în copilărie pe Zeus cu laptele ei. Mai tîrziu Zeus a dăruit nimfelor care l-au crescut unul dintre coarnele Amaltheei. După o altă legendă, Amalthea ar fi fost o nimfă care, ascunzîndu-l pe Zeus de furia tatălui său Cronus, l-a crescut în taină pe muntele Ida, hrănindu-l cu laptele unei capre. Zeus i-a dat Amaltheei în dar unul din coarnele caprei. Acest Corn al Amaltheei, denumit și Cornul Abundenței, avea darul să ofere posesorului lui orice și-ar fi dorit acesta. Originea Cornului Abundenței e legată – într-o altă versiune – și de legenda lui Achelous (v. și Achelous).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

aman
AMÁN interj., s. n. 1. Interj. (Înv.) Îndurare ! iertare ! 2. S. n. (În expr.) A fi (sau a ajunge) la aman = a fi (sau a ajunge) la mare strâmtoare. A lăsa (pe cineva) la aman = a părăsi (pe cineva) când are nevoie de ajutor. – Din tc. aman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amandea
AMÁNDEA interj. (Reg.) Dă năvală ! fuga ! – Din tc. amade „gata, pregătit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amandină
AMANDÍNĂ, amandine, s. f. 1. Prăjitură preparată din ciocolată și cremă (de migdale). 2. Bomboană în formă de migdală, umplută cu cremă de ciocolată și dată prin cacao. – Din fr. amandine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amanet
AMANÉT, amanete, s. n. Garanție depusă în contul unei datorii sau al executării unei lucrări; bun care se depune drept garanție; gaj, zălog^2. ♦ (Înv.) Ostatic. [Pl. și: amaneturi] – Din tc. emanet, ngr. amanáti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amaneta
AMANETÁ, amanetez, vb. I. Tranz. A pune ceva ca amanet. – Din amanet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amanetare
AMANETÁRE, amanetări, s. f. Acțiunea de a amaneta. – V. amaneta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amant
AMÁNT, -Ă, amanți, -te s. m. și f. Persoană care întreține relații de dragoste cu o persoană de alt sex, fără a fi căsătorit cu aceasta; iubit^2, ibovnic. – Din fr. amant, lat. amans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amar
AMÁR, -Ă, amari, -e, adj., amaruri, s. n. I. Adj. 1. (Despre alimente, băuturi etc.) Care are gustul fierii, pelinului, chininei; (despre gust) ca al fierii, pelinului, chininei. 2. Fig. Chinuitor, dureros; trist, necăjit. ◊ Expr. Pâine amară = mijloace de existență câștigate cu multă trudă. A face (cuiva) zile amare = a face (cuiva) necazuri. ♦ (Adverbial) Strașnic, cumplit. 3. Fig. Răutăcios. II. S. n. 1. Jale, tristețe; suferință, chin, necaz. ◊ Expr. A-și înghiți amarul = a suferi în tăcere. A-șí vărsa amarul = a face destăinuiri, a-și spune durerea, suferința. ♦ (Cu valoare de interjecție) Vai ! 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime, grămadă. Amar de vreme. – Lat. amarus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amara
AMARÁ, amarez, vb. I. Tranz. 1. A lega o ambarcațiune cu un cablu de țărm sau de o altă navă. 2. A fixa un obiect pe o ambarcațiune astfel încât acesta să nu se deplaseze din cauza balansului ambarcației. – Din fr. amarrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amaraj
AMARÁJ s. n. Amarare. – Din fr. amarrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amarantacee
AMARANTACÉE, amarantacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu frunze întregi, alterne sau opuse, cu flori unisexuate sau hermafrodite, grupate în inflorescențe; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. amarantacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amarare
AMARÁRE, amarări, s. f. Acțiunea de a amara; amaraj. – V. amara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amară
AMÁRĂ, amare, s. f. Funie, cablu cu care se leagă o ambarcație de țărm sau de o altă navă. – Din fr. amarre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amarilidacee
AMARILIDACÉE, amarilidacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, de obicei cu bulb și cu ovar inferior; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. amaryllidacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amarnic
AMÁRNIC, -Ă, amarnici, -ce, adj. 1. De neîndurat, grozav, cumplit, crunt. ♦ (Adverbial) Foarte tare, foarte mult, intens. 2. (Fig.) Inimos, curajos. – Amar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amartizare
AMARTIZÁRE, amartizări, s. f. v. AMARTIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amata
Amata, soția regelui Latinus. Neputînd să împiedice căsătoria lui Aeneas cu fiica ei Lavinia, pe care i-o făgăduise lui Turnus, regele rutulilor, se spunea că, aflînd de moartea acestuia în luptă, Amata s-ar fi spînzurat (v. și Aeneas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amathusia
Amathusia, denumire purtată de Aphrodite în insula Cyprus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amator
AMATÓR, -OÁRE, amatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. (Persoană) căreia îi place ceva, care are predilecție sau pasiune pentru ceva; (persoană) care este dispusă să cumpere ceva. 2. (Persoană) care se ocupă cu o meserie, cu o artă, cu o disciplină, fără a o exercita ca profesionist; diletant. – Din fr. amateur, lat. amator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amatorism
AMATORÍSM s. n. Practicare, ca amator, a unui sport, a unei arte etc.; diletantism. – Amator + suf. -ism. Cf. fr. amateurisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amauroză
AMAURÓZĂ s. f. Diminuare sau pierdere a vederii din cauza lezării retinei, a căilor nervoase optice sau centrilor cerebrali ai vederii. [Pr.: -ma-u-] – Din fr. amaurose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amazoană
AMAZOÁNĂ, amazoane, s. f. 1. (Mitol.) Femeie aparținând unui trib războinic legendar, din care erau excluși bărbații. 2. (P. anal.) Femeie care practică cu predilecție călăria. – Din fr. amazone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amazoane
Amazoane = Amazonides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amazonides
Amazonides, femei războinice care sălășluiau în regiunea rîului Thermodon din Pontus. Li se atribuia întemeierea mai multor orașe, printre care se numărau: Ephesus, Magnesia și Smyrna. Erau conduse tot de femei. Cele mai vestite dintre reginele lor au fost Antiope, Hippolyte și Penthesilea (v. și numirile respective). Se spunea că amazoanele își ucideau copiii dacă erau de sex masculin și nu lăsau în viață decît fetele, cărora de mici le tăiau sînul drept, ca să poată mînui mai bine sulița și arcul. Își petreceau întreaga viață luptînd sau îndeletnicindu-se cu exerciții războinice. Divinitatea lor protectoare era Artemis. Mitologia greacă le pomenește adesea. Odată au invadat Attica pentru a-l pedepsi pe Theseus, care le răpise regina, pe Antiope. Cea mai importantă dintre expedițiile amazoanelor este aceea făcută cu ocazia războiului troian, cînd au venit în ajutorul lui Priamus. Au fost, cu această ocazie, învinse de armata grecilor, iar regina lor, Penthesilea, ucisă de către Achilles. Se pomenește, de asemenea, despre înfrîngerea lor de către Bellerophon și Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amazonit
AMAZONÍT s. n. Varietate verde sau albăstruie de feldspat microclin, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. amazonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăgeală
AMĂGEÁLĂ, amăgeli, s. f. Amăgire. [Pl. și: (reg.) amăgele] – Amăgi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăgi
AMĂGÍ, amăgesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) înșela. ♦ Tranz. A ispiti, a ademeni, a atrage (prin promisiuni mincinoase). – Lat. *ammagire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăgire
AMĂGÍRE, amăgiri, s. f. Faptul de a (se) amăgi; amăgeală; ceea ce amăgește. – V. amăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăgit
AMĂGÍT, -Ă, amăgiți, -te, adj. Înșelat (II 1), prostit (2). – V. amăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăgitor
AMĂGITÓR, -OÁRE, amăgitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care amăgește; înșelător. – Amăgi + suf. -itor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunt
AMĂNÚNT, -Ă, amănunți, -te, s. n., adj. 1. S. n. Element secundar, neesențial al unui obiect, al unui fenomen sau al unui eveniment, detaliu; (rar) amănunțime. ◊ Loc. adj. și adv. Cu amănuntul = cu bucata, în detaliu, în cantități mici. Comerț cu amănuntul. ◊ Loc. adv. (Cu) de-amănuntul sau până în cele mai mici amănunte sau în amănunt, în toate amănuntele = până în cele mai mici detalii; minuțios. 2. Adj. (Înv.) Amănunțit^2. [Var.: (reg.) amărunt s. n.] – A^3 + mănunt „mărunt”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunţi
AMĂNUNȚÍ, amănunțesc, vb. IV. Tranz. (Rar) 1. A fărâmița, a mărunți. 2. A da amănunte. – Din amănunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunți
AMĂNUNȚÍ, amănunțesc, vb. IV. Tranz. (Rar) 1. A fărâmița, a mărunți. 2. A da amănunte. – Din amănunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunţime
AMĂNUNȚÍME, amănunțimi, s. f. (Rar) Detaliu, amănunt. – Amănunt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunțime
AMĂNUNȚÍME, amănunțimi, s. f. (Rar) Detaliu, amănunt. – Amănunt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunţire
AMĂNUNȚÍRE, amănunțiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a amănunți. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunțire
AMĂNUNȚÍRE, amănunțiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a amănunți. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunţit
AMĂNUNȚÍT^1 s. n. (Rar) Faptul de a amănunți. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunțit
AMĂNUNȚÍT^1 s. n. (Rar) Faptul de a amănunți. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunţit
AMĂNUNȚÍT^2, -Ă, amănunțiți, -te, adj. Care cuprinde multe amănunte; detaliat; (înv.) amănunt. ♦ (Adverbial) În amănunt. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amănunțit
AMĂNUNȚÍT^2, -Ă, amănunțiți, -te, adj. Care cuprinde multe amănunte; detaliat; (înv.) amănunt. ♦ (Adverbial) În amănunt. – V. amănunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărăciune
AMĂRĂCIÚNE, amărăciuni, s. f. 1. Mâhnire, tristețe; amărâre. 2. (Rar) Amăreală (1). – Amar + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărăluţă
AMĂRĂLÚȚĂ, amărăluțe, s. f. Mică plantă erbacee cu frunzele ascuțite și cu flori mici, galbene-aurii, care conțin un suc amar cu proprietăți tonice (Cicendia filiformis). – Amăreală + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărăluță
AMĂRĂLÚȚĂ, amărăluțe, s. f. Mică plantă erbacee cu frunzele ascuțite și cu flori mici, galbene-aurii, care conțin un suc amar cu proprietăți tonice (Cicendia filiformis). – Amăreală + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărăştean
AMĂRĂȘTEÁN, -Ă, amărășteni, -e, adj., s. m. și f. (Fam.) 1. Necăjit, amărât. 2. Sărăntoc. – Din amărât.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amărăștean
AMĂRĂȘTEÁN, -Ă, amărășteni, -e, adj., s. m. și f. (Fam.) 1. Necăjit, amărât. 2. Sărăntoc. – Din amărât.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amărăşteancă
AMĂRĂȘTEÁNCĂ, amărăștence, s. f. (Fam.) 1. Femeie necăjită, amărâtă. 2. Femeie săracă. – Din amărăștean + suf. -că.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amărășteancă
AMĂRĂȘTEÁNCĂ, amărăștence, s. f. (Fam.) 1. Femeie necăjită, amărâtă. 2. Femeie săracă. – Din amărăștean + suf. -că.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amărătăciune
AMĂRĂTĂCIÚNE, amărătăciuni, s. f. Plantă erbacee cu tulpina înaltă și cu flori galbene (Senecio sarracenicus). – Amărât + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărâre
AMĂRẤRE, amărâri, s. f. (Rar) Faptul de a (se) amărî; amărăciune. – V. amărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărât
AMĂRẤT, -Ă, amărâți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) mâhnit, necăjit, supărat; chinuit, trist. ♦ (Om) prăpădit, nenorocit; sărac. ♦ (Despre obiecte) Ponosit, uzat, sărăcăcios. – V. amărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăreală
AMĂREÁLĂ, amăreli, s. f. 1. (Proprietatea de a avea un) gust amar; (rar) amărăciune. ◊ Amăreala merelor și a perelor = boală a fructelor de măr și păr, manifestată prin apariția pe acestea a unor pete în dreptul cărora carnea fructului respectiv capătă un gust amar 2. Mică plantă erbacee cu flori albastre, roșii sau (rar) albe, dispuse în raceme, și cu fructe capsule, folosită pentru proprietățile sale expectorante, împotriva afecțiunilor pulmonare (Polygala vulgaris); șopârliță. – Amărî + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăriu
AMĂRÍU, -ÍE, amării, adj. (Rar) Amărui. – Amar + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărî
AMĂRÎ́, amărăsc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A căpăta sau a face să capete gust amar. 2. Fig. A (se) întrista, a (se) supăra, a (se) mâhni. – Lat. *amarire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărui
AMĂRÚI, -ÚIE, amărui, adj. Cu gust ușor amar; amăriu. – Amar + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărunt
AMĂRÚNT s. n. v. amănunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărunţelul
AMĂRUNȚÉLUL s. n. art. (Reg.; în loc. adv.) De-amărunțelul = cu minuțiozitate, cu atenție, în amănunt. – Amărunt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amărunțelul
AMĂRUNȚÉLUL s. n. art. (Reg.; în loc. adv.) De-amărunțelul = cu minuțiozitate, cu atenție, în amănunt. – Amărunt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăruţă
AMĂRÚȚĂ, amăruțe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, frunzele acoperite cu peri aspri și flori galbene, dispuse în capitule (Pieris hieracioides). – Amar + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amăruță
AMĂRÚȚĂ, amăruțe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, frunzele acoperite cu peri aspri și flori galbene, dispuse în capitule (Pieris hieracioides). – Amar + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amâna
AMÂNÁ, amấn, vb. I. Tranz. 1. A trece la îndeplinirea unei acțiuni într-un moment ulterior celui stabilit inițial. 2. A purta cu vorba pe cineva. – A^3 + mâne (= mâine).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amânar
AMÂNÁR s. n. v. amnar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amânare
AMÂNÁRE, amânări, s. f. Acțiunea de a amâna și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Fără amânare = îndată. (Înv.) Cu amânare = în tihnă. – V. amâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amânat
AMÂNAT^2, -Ă, amânați, -te, adj., adv. 1. Adj. Care a fost sau va fi îndeplinit la un moment ulterior celui stabilit inițial. 2. Adv. (Înv. și reg.) Târziu, după mult timp. – V. amâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amânat
AMÂNAT^1 s. n. Faptul de a amâna. – V. amâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amândoi
AMÂNDÓI, -DÓUĂ num. col. Și unul și altul; ambii. [Gen.-dat. (când precedă substantivul) amânduror și (când îl urmează sau îi ține locul) amândurora] – Lat. *amindoi (< *ambi + dui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambala
AMBALÁ, ambalez, vb. I. 1. Tranz. A împacheta ceva într-un material protector, în vederea ușurării manipulării lui și a transportului. 2. Tranz. A face ca viteza unui motor să devină mai mare decât viteza lui nominală. 3. Refl. (Despre cai) A începe să fugă tare (fără a putea fi oprit). 4. Refl. Fig. A se lăsa purtat de mânie, de entuziasm, a se avânta într-o discuție aprinsă; a se antrena, a se aprinde. – Din fr. emballer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambalaj
AMBALÁJ, ambalaje, s. n. Ambalare; (concr.) material sau obiect în care se împachetează ceva. – Din fr. emballage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambalare
AMBALÁRE, ambalări, s.f. Acțiunea de a (se) ambala; (în special) împachetare. – V. ambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambar
AMBÁR s. n. v. hambar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarcader
AMBARCADÉR, ambarcadere, s. n. Punte care înaintează în mare până la înălțimea unui vapor și de unde se îmbarcă mărfurile și călătorii. – Din fr. embarcadère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarcaţie
AMBARCÁȚIE s. f. v. ambarcațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarcație
AMBARCÁȚIE s. f. v. ambarcațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarcaţiune
AMBARCAȚIÚNE, ambarcațiuni, s. f. Vas plutitor de dimensiuni mici, cu vâsle, cu vele sau cu motor. [Pr.: -țí-u-. – Var.: ambarcáție s. f.] – Din fr. embarcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarcațiune
AMBARCAȚIÚNE, ambarcațiuni, s. f. Vas plutitor de dimensiuni mici, cu vâsle, cu vele sau cu motor. [Pr.: -țí-u-. – Var.: ambarcáție s. f.] – Din fr. embarcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambarda
AMBARDÁ, pers. 3 ambardează, vb. I. Intranz. (Despre nave) A face ambardee. – Din fr. embarder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambardee
AMBARDÉE, ambardee, s. f. Îndepărtare bruscă și involuntară a unei nave din drumul urmat din cauza curenților marini sau a vântului. – Din fr. embardée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambasadă
AMBASÁDĂ, ambasade, s. f. Reprezentanță diplomatică pe lângă guvernul unei țări străine, condusă de un ambasador. ♦ Clădire în care își are sediul această reprezentanță. – Din fr. ambassade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambasador
AMBASADÓR, -OÁRE, ambasadori, -oare, s. m. și f. Reprezentant diplomatic cu rangul cel mai înalt. ♦ Persoană trimisă cu o misiune specială pe lângă un stat sau un for internațional. – Din fr. ambassadeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambeta
AMBETÁ, ambetez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) plictisi. – Din fr. embêter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambetant
AMBETÁNT, -Ă, ambetanți, -te, adj. (Înv.) Plicticos, plictisitor. – Din fr. embêtant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiant
AMBIÁNT, -Ă, ambianți, -te, adj. Care se găsește în jur, în apropiere, înconjurător. [Pr.: -bi-ant] – Din fr. ambiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambianţă
AMBIÁNȚĂ, ambianțe, s. f. Mediu material, social sau moral în care trăiește cineva sau în care se află ceva; climat (2). [Pr.: -bi-an-] – Din fr. ambiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambianță
AMBIÁNȚĂ, ambianțe, s. f. Mediu material, social sau moral în care trăiește cineva sau în care se află ceva; climat (2). [Pr.: -bi-an-] – Din fr. ambiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambidextrie
AMBIDEXTRÍE s. f. Capacitate de a se folosi cu aceeași ușurință de ambele mâini. – Din fr. ambidextrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambidextru
AMBIDÉXTRU, -Ă, ambidextri, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care se folosește cu aceeași îndemânare de ambele mâini. – Din fr. ambidextre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambielaj
AMBIELÁJ, ambielaje, s. n. Ansamblu alcătuit din bielele arborelui cotit al unui motor. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. embiellage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambient
AMBIÉNT, ambienturi, s. n. Ambianță. [Pr.: -bi-ent. – Pl. și: ambiente] – Din fr. ambiant^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiental
AMBIENTÁL, -Ă, ambientali, -e, adj. Ambiant. [Pr.: -bi-en-] – Din fr. ambiental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambigen
AMBIGÉN, -Ă, ambigeni, -e, adj. (Gram.; rar, în sintagmele) Genul ambigen (și substantivat, n.) = genul neutru. Substantiv ambigen = substantiv neutru. – Din lat. ambigenus „corcit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiguitate
AMBIGUITÁTE, (2) ambiguități, s. f. 1. Lipsă de precizie, de claritate. 2. (Concr.) Expresie, afirmație lipsită de precizie, echivocă; amfibolie. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. ambiguïté, lat. ambiguitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiguiza
AMBIGUIZÁ, ambiguizez, vb. I. Tranz. A face să devină ambiguu. [Pr.: -gu-i-] – Ambiguu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiguizare
AMBIGUIZÁRE, ambiguizări, s. f. Faptul de a ambiguiza. [Pr.: -gu-i-] – V. ambiguiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiguizat
AMBIGUIZÁT, -Ă, ambiguizați, -te, adj. Care a devenit ambiguu. [Pr.: -gu-i-] – V. ambiguiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiguu
AMBÍGUU, -UĂ, ambigui, -ue, adj. (Despre cuvinte, enunțuri etc.) Echivoc, neclar. [Pr.: -gu-u] – Din lat. ambiguus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambii
ÁMBII, -BELE num. col. Amândoi. – Din it. ambe, lat. ambo, -ae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiofonie
AMBIOFONÍE s. f. Metodă de modificare a acusticii unei săli prin mijloace electroacustice pentru crearea ambianței sonore adecvate unui anumit gen de program. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. ambiophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambitus
ÁMBITUS s. n. Întindere a unei melodii, de la sunetul ei cel mai grav până la cel mai înalt. – Din fr. ambitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiţie
AMBÍȚIE, ambiții, s. f. Dorință arzătoare de a realiza ceva; dorință de glorie, de onoruri, de parvenire. ◊ Expr. A pune pe cineva (sau a se pune) la ambiție = a (se) ambiționa. [Var.: (înv.) ambițiune s. f.] – Din fr. ambition, lat. ambitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiție
AMBÍȚIE, ambiții, s. f. Dorință arzătoare de a realiza ceva; dorință de glorie, de onoruri, de parvenire. ◊ Expr. A pune pe cineva (sau a se pune) la ambiție = a (se) ambiționa. [Var.: (înv.) ambițiune s. f.] – Din fr. ambition, lat. ambitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiţiona
AMBIȚIONÁ, ambiționez, vb. I. Refl. A avea ambiție. ♦ Tranz. A stimula ambiția cuiva. ♦ Refl. A se încăpățâna. ♦ (Înv.) A râvni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ambitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiționa
AMBIȚIONÁ, ambiționez, vb. I. Refl. A avea ambiție. ♦ Tranz. A stimula ambiția cuiva. ♦ Refl. A se încăpățâna. ♦ (Înv.) A râvni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ambitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiţios
AMBIȚIÓS, -OÁSĂ, ambițioși, -oase, adj., s. m. și f. (Om) plin de ambiție; determinat de ambiție. [Pr.: -ți-os] – Din fr. ambitieux, lat. ambitiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambițios
AMBIȚIÓS, -OÁSĂ, ambițioși, -oase, adj., s. m. și f. (Om) plin de ambiție; determinat de ambiție. [Pr.: -ți-os] – Din fr. ambitieux, lat. ambitiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambiţiune
AMBIȚIÚNE s. f. v. ambiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambițiune
AMBIȚIÚNE s. f. v. ambiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambivalent
AMBIVALÉNT, -Ă, ambivalenți, -te, adj. Cu ambivalență. – Din fr. ambivalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambivalenţă
AMBIVALÉNȚĂ, ambivalențe, s. f. Existență concomitentă a două aspecte diferite. – Din fr. ambivalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambivalență
AMBIVALÉNȚĂ, ambivalențe, s. f. Existență concomitentă a două aspecte diferite. – Din fr. ambivalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambliop
AMBLIÓP, -OÁPĂ, ambliopi, -oape, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de ambliopie. [Pr.: -bli-op] – Din fr. amblyope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambliopie
AMBLIOPÍE s. f. Slăbire a vederii determinată de leziuni ale mediilor transparente ale globilor oculari, de unele excese sau de bătrânețe. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. amblyopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambliostoma
AMBLIOSTÓMA s. f. v. amblistomă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amblipod
AMBLIPÓD, amblipode^1, s. n. Mamifer erbivor fosil cu picioarele terminate cu cinci degete scurte, având copite la vârf. – Din fr. amblypodes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amblistomă
AMBLISTÓMĂ, amblistome, s. f. Gen de amfibian cu corpul lung de 15-25 cm, de culoare cărămizie cu pete mari deschise, răspândit în America de Nord (Amblystoma). [Var.: ambliostóma s. f.] – Din fr. amblystome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambranşament
AMBRANȘAMÉNT, ambranșamente, s. n. Ramificație secundară a unei linii ferate, a unei conducte de canalizare etc. – Din fr. embranchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambranșament
AMBRANȘAMÉNT, ambranșamente, s. n. Ramificație secundară a unei linii ferate, a unei conducte de canalizare etc. – Din fr. embranchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambrasă
AMBRASĂ, ambrase, s. f. (Rar) Cordon care servește pentru a ține strâns mijlocul unei perdele sau al anei draperii. – Din fr. embrasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambrazură
AMBRAZÚRĂ, ambrazuri, s. f. 1. (Mil.) Deschizătură în pereții unei fortificații, prin care se execută trageri cu tunul, cu mitraliera etc. 2. (Arhit.) Deschizătură lăsată în zid, în vederea montării unei uși sau a unei ferestre. – Din fr. embrasure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambră
ÁMBRĂ s. f. Substanță ceroasă, brună-cenușie, cu miros de mosc, formată în intestinul unei specii de cașalot și care se folosește în parfumerie; chihlimbar cenușiu. ◊ Ambră galbenă = chihlimbar. – Din fr. ambre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambreia
AMBREIÁ, ambreiez, vb. I. Tranz. A realiza cuplarea a două mecanisme cu ajutorul ambreiajului. [Pr.: -bre-ia] – Din fr. embrayer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambreiaj
AMBREIÁJ, ambreiaje, s. n. Dispozitiv prin care se leagă solidar, pe un timp anumit, două mecanisme, permițând cuplarea sau decuplarea în timpul funcționării. [Pr.: -bre-iaj] – Din fr. embrayage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambreiare
AMBREIÁRE s. f. v. ambreiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambreiere
AMBREIÉRE, ambreieri, s. f. Acțiunea de a ambreia. [Var.: ambreiáre s. f.] – V. ambreia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambroziac
AMBROZIÁC, -Ă, ambroziaci, -ce, adj. (Livr.) Cu parfum de ambrozie; p. ext. minunat. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. ambrosiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambrozie
AMBRÓZIE s. f. (În mitologia greacă) Hrană aromată a zeilor, despre care se credea că dă nemurire și tinerețe veșnică; p. ext. băutură minunată. – Din fr. ambroisie, lat. ambrosia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulacrar
AMBULACRÁR, -Ă, ambulacrari, -e, adj. Care aparține unui ambulacru, care se referă la ambulacru. – Din fr. ambulacraire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulacru
AMBULÁCRU, ambulacre, s. n. Organ în formă de tub subțire, terminat de obicei cu o ventuză, caracteristic echinodermelor și servind la locomoție, respirație și pipăit. – Din fr. ambulacre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulant
AMBULÁNT, -Ă, ambulanți, -te, adj. Care se deplasează dintr-un loc în altul, care nu are un loc fix. – Din fr. ambulant, lat. ambulans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulanţă
AMBULÁNȚĂ, ambulanțe, s. f. 1. Vehicul special amenajat pentru transportul la spital al celor accidentați sau grav bolnavi; salvare. 2. Unitate sanitară mobilă, în spatele frontului, care dă răniților primele ajutoare. – Din fr. ambulance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulanță
AMBULÁNȚĂ, ambulanțe, s. f. 1. Vehicul special amenajat pentru transportul la spital al celor accidentați sau grav bolnavi; salvare. 2. Unitate sanitară mobilă, în spatele frontului, care dă răniților primele ajutoare. – Din fr. ambulance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambulatoriu
AMBULATÓRIU, -IE, ambulatorii, adj., s. n. 1. Adj. (Despre tratamente medicale) Care nu necesită spitalizare. 2. S. n. Instituție medico-sanitară în care se acordă bolnavilor asistență medicală, fără ca aceștia să fie internați în spital. – Din fr. ambulatoire, lat. ambulatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuscadă
AMBUSCÁDĂ, ambuscade, s. f. 1. Acțiune de luptă în care inamicul este atacat prin surprindere. 2. Loc amenajat și ocupat de o subunitate militară, în scopul executării unui atac prin surprindere asupra dușmanului. – Din fr. embuscade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuscat
AMBUSCÁT, ambuscați, adj., s.m. (Franțuzism) (Soldat) dispensat de obligațiile grele ale serviciului militar; (militar) scutit prin diverse aranjamente de a lupta pe front. – Din fr. embusqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuşură
AMBUȘÚRĂ, ambușuri, s. f. Porțiune a buzelor pe care se aplică muștiucul unui instrument de suflat. – Din fr. embouchure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambușură
AMBUȘÚRĂ, ambușuri, s. f. Porțiune a buzelor pe care se aplică muștiucul unui instrument de suflat. – Din fr. embouchure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuteia
AMBUTEIÁ, ambuteiez, vb. I. Tranz. A bloca cu vehicule, nave etc. căi rutiere sau de navigație. [Pr.: -te-ia] – Din fr. embouteiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuteiaj
AMBUTEIÁJ, ambuteiaje, s. n. 1. Îmbuteliere. 2. Blocare într-un port sau într-un bazin a unor nave din cauza îngrămădirii lor într-un spațiu mic, a aglomerării, a dificultăților de manevrare provocate de aglomerare etc. ♦ Blocare a circulației rutiere, din cauza îngrămădirii (în dezordine a) unor vehicule. [Pr.: -te-iaj] – Din fr. embouteillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuteiat
AMBUTEIÁT, -Ă, ambuteiați, -te, adj. (Despre căi de circulație) Blocat cu vehicule. [Pr.: -te-iat] – V. ambuteia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambuteiere
AMBUTEIÉRE, ambuteieri, s. f. Ambuteiaj. [Pr.: -te-ie-] – V. ambuteia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambutisa
AMBUTISÁ, ambutisez, vb. I. Tranz. A prelucra prin deformare plastică, la cald sau la rece, un semifabricat din tablă pentru a obține capace, cutii, farfurii etc. – Cf. fr. emboutir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ambutisare
AMBUTISÁRE s. f. Acțiunea de a ambutisa. – V. ambutisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliora
AMELIORÁ, ameliorez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) îmbunătăți, a (se) îndrepta, a (se) perfecționa. 2. Tranz. A supune ameliorării (2) un animal sau o plantă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. améliorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorabil
AMELIORÁBIL, -Ă, ameliorabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi ameliorat. [Pr.: -li-o-] – Din fr. améliorable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorant
AMELIORÁNT, -Ă, amelioranți, -te, adj. Care ameliorează; ameliorator. [Pr.: -li-o-] – Din fr. améliorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorare
AMELIORÁRE, ameliorări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) ameliora și rezultatul ei; îmbunătățire, îndreptare, ameliorație. 2. Proces de creare a noi rase de animale și a noi soiuri de plante de cultură sau de îmbunătățire a celor existente. [Pr.: -li-o-] – V. ameliora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorativ
AMELIORATÍV, -Ă, ameliorativi, -e, adj. (Livr.) Care ameliorează. O influență ameliorativă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. amélioratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorator
AMELIORATÓR, -OÁRE, amelioratori, -oare, adj. (Rar) Ameliorant. [Pr.: -li-o-] – Ameliora + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amelioraţie
AMELIORÁȚIE, ameliorații, s. f. 1. Ameliorare. 2. (La pl.) Îmbunătățiri funciare. [Pr.: -li-o-. – Var.: ameliorațiune s. f.] – Din fr. amélioration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorație
AMELIORÁȚIE, ameliorații, s. f. 1. Ameliorare. 2. (La pl.) Îmbunătățiri funciare. [Pr.: -li-o-. – Var.: ameliorațiune s. f.] – Din fr. amélioration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amelioraţiune
AMELIORAȚIÚNE s. f. v. ameliorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameliorațiune
AMELIORAȚIÚNE s. f. v. ameliorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenaja
AMENAJÁ, amenajez, vb. I. Tranz. 1. A aranja, a organiza în vederea unei anumite utilizări. 2. A realiza o amenajare (2). – Din fr. aménager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenajabil
AMENAJÁBIL, -Ă, amenajabili, -e, adj. Care se poate amenaja. – Din fr. aménageable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenajament
AMENAJAMÉNT, amenajamente, s. n. 1. Sistem de măsuri pentru organizarea exploatărilor forestiere, cuprinzând refacerea, ameliorarea, mărirea fondului forestier, protecția și exploatarea lui rațională. 2. Sistem de măsuri privind organizarea, folosirea și îmbunătățirea unei pășuni pentru o anumită perioadă de timp. – Din fr. aménagement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenajare
AMENAJÁRE, amenajări, s. f. 1. Acțiunea de a amenaja și rezultatul ei. 2. Ansamblu de lucrări prin care elementele unui sistem tehnic sunt dispuse și utilizate astfel încât sistemul să corespundă cât mai bine scopului pentru care a fost realizat. * Amenajare hidraulică = amenajare pentru prevenirea acțiunilor dăunătoare ale unui curs de apă și pentru valorificarea resurselor lui potențiale. – V. amenaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenda
AMENDA^1, amendez, vb. I. Tranz. A aplica cuiva o amendă. – Din amendă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenda
AMENDÁ^2, amendez, vb. I. Tranz. 1. A îmbunătăți, a modifica prin amendamente (1) un text, mai ales o lege; a emenda. 2. A îmbunătăți unele însușiri ale solului prin încorporarea unor amendamente (2). – Din fr. amender.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amendabil
AMENDÁBIL, -Ă, amendabili, -e, adj. Care se poate amenda^2. ♦ Modificat prin amendamente. – Din fr. amendable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amendament
AMENDAMÉNT, amendamente, s. n. 1. Îmbunătățire, modificare adusă unui proiect de act normativ sau de tratat. 2. Operație de îmbunătățire a proprietăților fizice ale solului cultivat, în vederea obținerii unor recolte sporite. ♦ Substanță care se încorporează în sol pentru a schimba unele însușiri nefavorabile ale acestuia, în vederea îmbunătățirii condițiilor de nutriție a plantelor. – Din fr. amendament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amendare
AMENDÁRE^1, amendări, s. f. Acțiunea de a amenda^1; aplicare a unei amenzi. – V. amenda^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amendare
AMENDÁRE^2, amendări, s. f. Acțiunea de a amenda^2. – V. amenda^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amendă
AMÉNDĂ, amenzi, s. f. Sancțiune care constă în plata unei sume de bani. – Din fr. amende.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameninţa
AMENINȚÁ, ameninț, vb. I. Tranz. 1. A arăta intenția de a face rău cuiva (pentru a-l intimida sau pentru a obține ceva de la el). 2. A face un gest de amenințare. 3. A constitui o primejdie pentru cineva sau ceva. 4. A fi gata să..., a fi pe punctul de a... 5. (Rar) A anunța, a vesti, a prevesti ceva rău, primejdios. – Lat. *amminaciare (< minaciae „amenințări”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenința
AMENINȚÁ, ameninț, vb. I. Tranz. 1. A arăta intenția de a face rău cuiva (pentru a-l intimida sau pentru a obține ceva de la el). 2. A face un gest de amenințare. 3. A constitui o primejdie pentru cineva sau ceva. 4. A fi gata să..., a fi pe punctul de a... 5. (Rar) A anunța, a vesti, a prevesti ceva rău, primejdios. – Lat. *amminaciare (< minaciae „amenințări”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameninţare
AMENINȚÁRE, amenințări, s. f. Acțiunea de a amenința și rezultatul ei. ♦ Primejdie, pericol. ◊ (Jur.) Infracțiune care constă în alarmarea unei persoane, prin manifestarea intenției de a săvârși, față de ea sau față de o rudă apropiată, o infracțiune sau o faptă păgubitoare. – V. amenința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenințare
AMENINȚÁRE, amenințări, s. f. Acțiunea de a amenința și rezultatul ei. ♦ Primejdie, pericol. ◊ (Jur.) Infracțiune care constă în alarmarea unei persoane, prin manifestarea intenției de a săvârși, față de ea sau față de o rudă apropiată, o infracțiune sau o faptă păgubitoare. – V. amenința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameninţător
AMENINȚĂTÓR, -OÁRE, amenințători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care amenință, care sperie, care îngrozește. – Amenința + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenințător
AMENINȚĂTÓR, -OÁRE, amenințători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care amenință, care sperie, care îngrozește. – Amenința + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenitate
AMENITÁTE s. f. (Livr.) Atitudine binevoitoare, amabilitate, politețe. – După fr. aménité, lat. amoenitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amenoree
AMENORÉE s. f. Absență fiziologică a ciclului menstrual, în timpul sarcinii, al alăptării, sau patologică, pricinuită de o insuficiență ovariană sau hipofizară. – Din fr. aménorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ament
AMÉNT, amenți, s. m. Inflorescență a unor arbori sau arbuști, formată din flori foarte mici unisexuate, înșirate de-a lungul unui ax și care atârnă ca un ciucure; mâțișor, mâț. – Din it. amento, lat. amentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amentacee
AMENTACÉE, amentacee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase cu amenți; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. amentacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

american
AMERICÁN, -Ă, americani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Statelor Unite ale Americii sau (mai rar) a unui alt stat al Americii. 2. Adj. Care aparține Statelor Unite ale Americii sau (mai rar) altui stat al Americii ori americanilor (1), privitor la Statele Unite ale Americii ori (mai rar) la alt stat din America ori la americani. – America (n. pr.) + suf. -an. Cf. it. americano, fr. américain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americancă
AMERICÁNCĂ, americance, s. f. Femeie care face parte din populația Statelor Unite ale Americii sau (mai rar) a unui alt stat din America. – American + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americanism
AMERICANÍSM, americanisme, s. n. 1. Fel de a fi, expresie etc. proprie americanilor (1). 2. Tendință de a imita comportarea americanilor (1). – Din fr. américanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americanist
AMERICANÍST, -Ă, americaniști, -ste, s. m. și f. 1. Specialist în americanistică. 2. Adept al americanismului (2). – Din fr. américaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americanistică
AMERICANÍSTICĂ s. f. Studiul limbilor, al culturilor și al civilizațiilor americane. – Din germ. Amerikanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americaniza
AMERICANIZÁ, americanizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma în american (1). ♦ Refl. A se comporta ca americanii (1). – Din fr. américaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americanizare
AMERICANIZÁRE, americanizări, s. f. Faptul de a (se) americaniza. – V. americaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americă
AMÉRICĂ, (2) americi, s. f. 1. Nume dat în trecut unei pânze de bumbac de calitate inferioară. 2. Sortiment de americă (1). – Din n. pr. America.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americănesc
AMERICĂNÉSC, -EÁSCĂ, americănești, adj. (Fam.) Ca în America, din America. – American + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americăneşte
AMERICĂNÉȘTE adv. (Fam.) În felul americanilor (1). – American + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americănește
AMERICĂNÉȘTE adv. (Fam.) În felul americanilor (1). – American + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americiu
AMERÍCIU s. n. Element chimic radioactiv sintetic, care se prezintă ca un metal alb-argintiu, din familia elementelor transuranice. [Var.: amerícium s. n.] – Din fr. américium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

americium
AMERÍCIUM s. n. v. americiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amerindian
AMERINDIÁN, -Ă, amerindieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S.m și f. (La pl.) Populații băștinașe din America, de rasă mongoloidă, numite și piei roșii sau indieni^2; (și la sg.) persoană care aparține uneia dintre aceste populații. 2. Adj. Care aparține amerindienilor (1), privitor la amerindieni; indian^2. ♦ (Substantivat, f.) Limbă aparținând diverselor populații indigene din America. [Pr.: -di-an] – Din fr. amérindien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameriza
AMERIZÁ, amerizez, vb. I. Intranz. A executa o amerizare. – Cf. fr. a m e r r i r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amerizaj
AMERIZÁJ, amerizaje, s. n. (Rar) Amerizare. – Din fr. amerrissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amerizare
AMERIZÁRE, amerizări, s. f. Acțiunea de a ameriza; evoluție a unui hidroavion prin care acesta coboară și alunecă pe suprafața unei ape până la oprire; amerizaj. ♦ Oprire pe apă a unei nave cosmice. – V. ameriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amerizor
AMERIZÓR, amerizoare, s. n. Dispozitiv al unui hidroavion care permite manevrarea în timpul decolării și amerizării. – Ameriza + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amestec
AMÉSTEC, amestecuri, s. n. 1. Reunire de lucruri diverse; complex format din elemente diferite; amestecătură (1), combinație, mixtură. ♦ (Chim.) Produs obținut din două sau mai multe substanțe care își păstrează proprietățile caracteristice. 2. Amestecătură (2). 3. Intervenție într-o afacere; participare (necerută sau forțată) la treburile sau relațiile altora; ingerință. ◊ Expr. A (nu) avea (vreun) amestec = a (nu) avea (vreun) rol într-o afacere, a (nu) avea (vreo) legătură cu cineva sau ceva. – Din amesteca (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amesteca
AMESTECÁ, améstec, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face un amestec (1). ♦ Tranz. A provoca dezordine, a încurca diverse lucruri între ele. 2. Refl. (Despre grupuri de ființe deosebite) A se întrepătrunde; a se pierde, a dispărea în... 3. Refl. A interveni (nepoftit) într-o acțiune, într-o discuție etc. – Lat. *ammixticare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amestecare
AMESTECÁRE, amestecări, s. f. Acțiunea de a (se) amesteca. – V. amesteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amestecat
AMESTECÁT, -Ă, amestecați, -te, adj. Compus din elemente diferite; împestrițat, pestriț, eterogen. – V. amesteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amestecător
AMESTECĂTÓR, amestecătoare, s. n. Aparat sau mașină care servește la amestecarea unor substanțe în scopul omogenizării lor. – Amesteca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amestecător
AMESTECĂTÓR, amestecători, adj. m. v. LUP (4.) (Text.; în sintagma) Lup amestecător = mașină de destrămat și de amestecat materia primă, care formează amestecul de fibre în filaturile de lână și de vigonia. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amestecătură
AMESTECĂTÚRĂ, amestecături, s. f. 1. Produs al amestecării; amestec (1). 2. Îngrămădire întâmplătoare de lucruri sau de ființe; formație lipsită de unitate; amestec (2). – Amesteca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ametabolă
AMETÁBOLĂ, ametabole, adj. f. (Despre insecte) Care se dezvoltă fără metamorfoză. – Din fr. amétabole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ametist
AMETÍST, ametiste, s.n. Varietate violetă de cuarț, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. améthyste, lat. amethystus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ametrop
AMETRÓP, -Ă, ametropi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de ametropie. – Din fr. amétrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ametropie
AMETROPÍE s. f. Tulburare a vederii provocată de un viciu de refracție în mediile transparente ale ochiului. – Din fr. amétropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameţeală
AMEȚEÁLĂ, amețeli, s. f. Stare în care omul își pierde echilibrul din cauza unor tulburări circulatorii, vestibulare etc. – Ameți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amețeală
AMEȚEÁLĂ, amețeli, s. f. Stare în care omul își pierde echilibrul din cauza unor tulburări circulatorii, vestibulare etc. – Ameți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameţi
AMEȚÍ, amețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A fi cuprins sau a aduce în stare de amețeală; fig. a (se) zăpăci (2). 2. Refl. și tranz. A (se) îmbăta (ușor). – Probabil lat. *ammattire (< mattus „beat”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameți
AMEȚÍ, amețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A fi cuprins sau a aduce în stare de amețeală; fig. a (se) zăpăci (2). 2. Refl. și tranz. A (se) îmbăta (ușor). – Probabil lat. *ammattire (< mattus „beat”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameţit
AMEȚÍT, -Ă, amețiți, -te, adj. 1. Cuprins de amețeală; fig. zăpăcit. 2. Beat. – V. ameți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amețit
AMEȚÍT, -Ă, amețiți, -te, adj. 1. Cuprins de amețeală; fig. zăpăcit. 2. Beat. – V. ameți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ameţitor
AMEȚITÓR, -OÁRE, amețitori, -oare, adj. Care provoacă amețeală. – Ameți + suf. -itor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amețitor
AMEȚITÓR, -OÁRE, amețitori, -oare, adj. Care provoacă amețeală. – Ameți + suf. -itor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfetamină
AMFETAMÍNĂ s. f. (Farm.) Benzedrină. – Din fr. amphétamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiaraidul
Amfiaraidul = Amphiaraides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfiarau
Amfiarau = Amphiaraus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfiartroză
AMFIARTRÓZĂ s. f. Articulație care permite mișcări limitate; articulație semimobilă. [Pr.: -fi-ar-] – Din fr. amphiarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibian
AMFIBIÁN, amfibieni, s. m. (Zool.) Batracian. [Pr.: -bi-an] – Din fr. amphibien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibiu
AMFÍBIU, -IE, amfibii, adj., s. n. I. Adj. 1. (Despre ființe) Care poate trăi și în apă și pe uscat sau care are o fază de dezvoltare în apă și una pe uscat. 2. Fig. Care are o natură sau un aspect dublu. II. S. n., adj. (Avion, automobil sau tanc) care este special construit, spre a putea fi utilizat atât pe uscat, cât și pe apă. – Din fr. amphibie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibol
AMFIBÓL, amfiboli, s. m. Mineral cristalizat sau grup de minerale constituite din silicați hidratați de magneziu, fier, aluminiu, calciu sau sodiu, foarte răspândite în rocile eruptive și în șisturile cristaline. – Din fr. amphibole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibolie
AMFIBOLÍE s. f. (Livr.) Ambiguitate (2). – Din fr. amphibolie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibologic
AMFIBOLÓGIC, -Ă, amfibologici, -ce, adj. (Livr.) Echivoc, ambiguu, obscur. – Din fr. amphibologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibologie
AMFIBOLOGÍE, amfibologii, s. f. Construcție defectuoasă de stil, de limbă etc. care poate da naștere la echivoc; ambiguitate, amfibolie. – Din fr. amphibologie, lat. amphibologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibrah
AMFIBRÁH, amfibrahi, s. m. Unitate ritmică formată, în metrica antică, dintr-o silabă lungă precedată și urmată de două silabe scurte. ♦ Unitate ritmică alcătuită, în metrica modernă, dintr-o silabă accentuată precedată și urmată de două silabe neaccentuate. – Din fr. amphibraque, lat. amphibrachus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfibrahic
AMFIBRÁHIC, -Ă, amfibrahici, -ce, adj. (Despre ritm) Care este obținut din amfibrahi. – Din fr. amphibrachique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiction
Amfiction = Amphictyon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amficţion
AMFICȚIÓN, amficționi, s. m. (În Grecia antică) Membru al unei amficționii. [Pr.: -ți-on] – Din fr. amphictyon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amficțion
AMFICȚIÓN, amficționi, s. m. (În Grecia antică) Membru al unei amficționii. [Pr.: -ți-on] – Din fr. amphictyon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amficţionie
AMFICȚIONÍE s. f. (În Grecia antică) Uniune de triburi sau asociație de orașe-state, grupate în jurul unui sanctuar comun. [Acc. și: amficțiónie. – Pr.: -ți-o-] – Din fr. amphictyonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amficționie
AMFICȚIONÍE s. f. (În Grecia antică) Uniune de triburi sau asociație de orașe-state, grupate în jurul unui sanctuar comun. [Acc. și: amficțiónie. – Pr.: -ți-o-] – Din fr. amphictyonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfidromic
AMFIDRÓMIC, amfidromice, adj. (În sintagma) Punct amfidromic = nivelul maxim al mareelor. – Din fr. amphidromique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfigonie
AMFIGONÍE s. f. Înmulțire sexuată în care gameții uniți provin de la indivizi deosebiți. – Din fr. amphigonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiguric
AMFIGÚRIC, -Ă, amfigurici, -ce, adj. (Livr.; despre scriere, vorbire, stil) Obscur, neinteligibil. – Din fr. amphigourique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiloh
Amfiloh = Amphilochus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfimacru
AMFIMÁCRU, amfimacri, s. m. Unitate ritmică formată din trei silabe, dintre care prima și ultima sunt lungi, iar cea din mijloc scurtă. – Din fr. amphimacre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfimixie
AMFIMIXÍE s. f. Tip de înmulțire în care zigotul se formează după unirea gameților de sex contrar. – Din fr. amphimixie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfineurian
AMFINEURIÁN, amfineurieni, s. m. (La pl.) Clasă de moluște marine, din regiunile de coastă, cu caractere primitive (Amphineura); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -ne-u-ri-an] – Cf. fr. amphineure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfinom
Amfinom = Amphinomus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfion
Amfion = Amphion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfiox
AMFIÓX, amfiocși, s. m. Acraniat cu corpul transparent, lung de 3-7 cm, cu scheletul de susținere format numai din notocordă (Branchiostoma lanceolatum). [Pr.: -fi-ox] – Din fr. amphioxus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfipod
AMFIPÓD, amfipode, s. n. (La pl.) Clasă de crustacee care se caracterizează prin faptul că au două feluri de picioare, unele servindu-le la sărit și altele la înotat; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. amphipode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiprostil
AMFIPROSTÍL, amfiprostiluri, s. n. Templu care are un portic pe fațada anterioară și unul pe cea posterioară. – Din fr. amphiprostyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiteatru
AMFITEÁTRU, amfiteatre, s. n. 1. (În arhitectura greco-romană) Edificiu destinat jocurilor publice, de formă circulară sau ovală, de obicei neacoperit, având la mijloc o arenă înconjurată de trepte (gradene) și tribune pentru public. ◊ Loc. adj. și adv. În amfiteatru = (în plan) înclinat, în trepte. 2. Sală de cursuri, de spectacole etc. cu locurile așezate în trepte sau pe un plan înclinat. 3. Configurație a unor terenuri muntoase sau deluroase în etaje circulare. – Din fr. amphithéâtre, lat. amphitheatrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfiteriu
AMFITÉRIU, amfiterii, s. m. Mamifer jurasic din care se presupune că au luat naștere marsupialele și mamiferele placentare. – Din fr. amphithérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfitrion
AMFITRIÓN, -OÁNĂ, amfitrioni, -oane, s. m. și f. Stăpânul unei case în raport cu oaspeții săi; gazdă. [Pr.: -tri-on] – Din fr. amphitryon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfitrion
Amfitrion = Amphitryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfitrioniadul
Amfitrioniadul = Amphitryoniades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amfitrite
Amfitrite = Amphitrite.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amforă
ÁMFORĂ, amfore, s. f. Vas mare de formă ovoidală sau sferică, cu două toarte, în care, în Antichitate, se păstra și se transporta vinul, untdelemnul, grânele etc. – Din fr. amphore, lat. amphora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfoter
AMFOTÉR, -Ă, amfoteri, -e, adj. (Despre unele substanțe) Care are proprietatea de a reacționa ca un acid în prezența unei baze și ca o bază în prezența unui acid. – Din fr. amphotère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amfotonie
AMFOTONÍE s. f. Stare de hiperactivitate a sistemului nervos simpatic și a celui parasimpatic. – Din fr. amphotonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amhar
AMHÁR, -Ă, amhari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Etiopiei. ♦ (Substantivat, f.) Limba amhară, din familia de limbi hamito-semitice. 2. Adj. Care aparține amharilor (1), privitor la amhari. – Din n. pr. Amhara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiabil
AMIÁBIL, -Ă, amiabili, -e, adj. Înțelegător, prietenos; binevoitor. ◊ (Adverbial) Prietenește ♦ (Despre litigii, conflicte etc.) Rezolvat prin negociere, pe cale diplomatică. Pe cale amiabilă. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. amiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiant
AMIÁNT s. n. (Rar) Varietate de azbest, cu numeroase utilizări în tehnică. [Pr.: -mi-ant. – Var. amiántă s. f.] – Din fr. amiante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiantă
AMIÁNTĂ s. f. v. amiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiaz
AMIÁZ s. n. v. amiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiază
AMIÁZĂ, amiezi, s. f. 1. Mijlocul zilei, momentul înălțării maxime a Soarelui deasupra orizontului (corespunzător aproximativ orei 12). ◊ Loc. adj. De amiază = de prânz, de la ora prânzului. ◊ Expr. Ziua(-n) amiaza mare = în plină zi, în toiul zilei. 2. (Concr.) Zenit. 3. (Reg.) Masă principală care se ia aproximativ la jumătatea zilei; prânz. 4. (Înv.) Miazăzi, sud. [Var.: amiáz, amiéz s. n., amiázi, amiázăzi s. f.] – Din amiazăzi (< lat. ad mediam diem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiazăzi
AMIÁZĂZI s. f. v. amiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiazi
AMIÁZI s. f. v. amiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amibă
AMÍBĂ, amibe, s. f. Animal protozoar (microscopic), cu corpul lipsit de membrană, format dintr-o masă de protoplasmă, cu unul sau mai multe nuclee și care se mișcă cu ajutorul pseudopodelor (Amoeba). – Din fr. amibe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amic
AMÍC, -Ă, amici, -ce, s. m. și f. Prieten. – Din lat. amicus, it. amico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amical
AMICÁL, -Ă, amicali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Prietenos; prietenesc. ♦ (Adverbial) Prietenește. 2. S. n. Întâlnire sportivă care se desfășoară în afara unui campionat.- Din fr. amical, lat. amicalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiciţie
AMICÍȚIE, amiciții, s. f. Prietenie. – Din lat. amicitia, it. amicizia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiciție
AMICÍȚIE, amiciții, s. f. Prietenie. – Din lat. amicitia, it. amicizia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidază
AMIDÁZĂ, amidaze, s. f. Enzimă care desface legătura dintre carbon și azot din diferite substanțe, fixând elementele apei. – Din fr. amidase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidă
AMÍDĂ, amide, s. f. Compus organic obținut prin înlocuirea unui atom de hidrogen al amoniacului cu radicalul unui acid. – Din fr. amide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidină
AMIDÍNĂ, amidine, s. f. Substanță organică pe bază de amidă, folosită în medicamentație. – Din fr. amidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidol
AMIDÓL s. n. Substanță folosită ca developator în fotografie. – Din fr. amidol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidon
AMIDÓN s. n. Substanță organică ce se găsește în semințele, fructele și tuberculele plantelor și care se folosește în industria alimentară, chimică etc. – Din fr. amidon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidopirină
AMIDOPIRÍNĂ s. f. Medicament obținut din antipirină, cu acțiune febrifugă și analgezică și care, folosit în mod abuziv, duce la leucemie; piramidon. – Din fr. amidopyrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amidură
AMIDÚRĂ, amiduri, s. f. Compus chimic obținut din amoniac prin substituirea unui atom de hidrogen cu un metal. – Din fr. amidure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amielinic
AMIELÍNIC, -Ă, amielinici, -ce, adj. Care este lipsit de mielină. [Pr.: -mi-e-] – Cf. fr. améeline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiez
AMIÉZ s. n. v. amiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiezită
AMIEZÍTĂ s. f. Îmbrăcăminte rutieră permanentă, confecționată din beton asfaltic cu filer de var stins. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. amiésite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amigdală
AMIGDÁLĂ, amigdale, s. f. (Anat.) Fiecare dintre cele două glande de natură limfatică, situate de o parte și de alta a omușorului. – Din fr. amygdale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amigdalectomie
AMIGDALECTOMÍE, amigdalectomii, s. f. Îndepărtare a amigdalelor pe cale chirurgicală. – Din fr. amygdalectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amigdalian
AMIGDALIÁN, -Ă, amigdalieni, -e, adj. (Anat.) Care ține de amigdale, referitor la amigdale. [Pr.: -li-an] – Din fr. amygdalien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amigdalită
AMIGDALÍTĂ, amigdalite, s. f. Boală manifestată prin inflamarea (acută sau cronică) a amigdalelor. – Din fr. amygdalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amigdaloid
AMIGDALOÍD, -Ă, amigdaloizi, -de, adj. În formă de migdală. – Din fr. amygdaloíde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amil
AMÍL, amili, s. m. Radical organic monovalent, provenit din pentan prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. amyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilaceu
AMILACÉU, -CÉE, amilacei, -cee, adj. Care conține sau care este constituit din amidon. – Din fr. amylacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilază
AMILÁZĂ, amilaze, s. f. Substanță produsă de pancreas, care (în timpul digestiei) transformă amidonul în maltoză și glucoză. – Din fr. amylase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilic
AMÍLIC adj. (În sintagma) Alcool amilic = alcool aciclic saturat, derivat din pentan; pentanol. – Din fr. amylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilodextrină
AMILODEXTRÍNĂ s. f. Polizaharidă obținută prin hidroliza parțială a amidonului. – Din fr. amylodextrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilograf
AMILOGRÁF, amilografe, s. n. Aparat care măsoară și înregistrează consistența gelului de amidon dintr-o făină pentru a determina capacitatea de panificație a acesteia. – Din fr. amylographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilogramă
AMILOGRÁMĂ, amilograme, s. f. (Tehn.) Diagramă înregistrată la amilograf. – Din fr. amylogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiloidoză
AMILOIDÓZĂ s. f. Fenomen patologic care constă în formarea și depozitarea în anumite organe a unei substanțe proteice amorfe. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. amyloïdose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amilopectină
AMILOPECTÍNĂ, amilopectine, s. f. Component al amidonului care constituie învelișul exterior și insolubil al granulelor de amidon. – Din fr. amylopectine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiloză
AMILÓZĂ, amiloze, s. f. Constituent solubil al amidonului. – Din fr. amylose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amimie
AMIMÍE s. f. Stare patologică constând în incapacitatea de exprimare a stărilor afective prin mimică. – Din fr. amimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amin
AMÍN interj., s. n. 1. Interj. (În texte religioase sau în practica Bisericii creștine, folosit ca formulă de încheiere a rugăciunilor) Adevărat ! așa să fie ! ♦ Fam. Adio ! s-a terminat ! 2. S. n. (Pop.; în expr.) Cât(u-i) aminul sau până (ori nici) la amin = niciodată, nicidecum. – Din sl. aminŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminare
AMINÁRE s. f. Reacție prin care se introduce gruparea amino într-un compus organic. – Cf. fr. a m i n a t i o n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amină
AMÍNĂ, amine, s. f. Compus organic derivat al amoniacului. – Din fr. amine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amino
AMÍNO s. n. (Chim.) Grupare funcțională monovalentă rezultată prin înlocuirea unui atom de hidrogen din molecula amoniacului. – Din fr. amino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminoacid
AMINOACÍD, aminoacizi, s. m. Substanță specifică materiei vii, care se caracterizează prin prezența în aceeași moleculă a unei funcții acide și a unei funcții bazice și care intră în compoziția proteinelor. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacidémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminoacidemie
AMINOACIDEMÍE, aminoacidemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a aminoacizilor în sânge; cantitate de aminoacizi prezentă în sânge. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacidémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminoacidurie
AMINOACIDURÍE, aminoacidurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a aminoacizilor în urină; cantitate de aminoacizi prezentă în urină. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacidurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminoalcool
AMINOALCOÓL, aminoalcooli, s. m. (Chim.) Compus organic care conține amină și alcool. [Pr.: -no-al-] – Din fr. aminoalcool.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminobenzen
AMINOBENZÉN s. m. (Chim.) Anilină. – Din fr. aminobenzène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminobenzoic
AMINOBENZÓIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid aminobenzoic = pulbere cristalină incoloră, solubilă în apă și alcool, utilizată în chimie ca reactiv de determinare a cuprului, mercurului, plumbului etc. și ai cărei derivați sunt folosiți în farmacie, parfumerie; acid antranilic. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. aminobenzoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminoplast
AMINOPLÁST, aminoplaste, s. n. Rășină sintetică obținută prin reacții de policondensare între formaldehidă și compuși cu gruparea amino. – Din fr. aminoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminozahar
AMINOZAHÁR, aminozaharuri, s. n. Derivat cu amină al zaharurilor, care intră în componența unor substanțe naturale importante. – Amino + zahar(uri) (după fr. amino-sucres, germ. Amino-zucker).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminte
AMÍNTE adv. (În expr.) A(-și) aduce aminte = a(-și) aminti. A lua aminte = a ține seamă de ceva, a nu trece cu vederea. A lua aminte la ceva = a fi atent la ceva, a observa cu atenție ceva. A-i fi (cuiva) aminte (de ceva) = a dori (să facă ceva), a avea chef (de ceva). – A^3 + minte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aminti
AMINTÍ, amintesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A-i reveni în minte un fapt, un lucru din trecut. 2. Tranz. A face pe cineva să-și aducă aminte de ceva. 3. Tranz. A pomeni, a menționa ceva sau pe cineva. – Din aminte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amintire
AMINTÍRE, amintiri, s. f. I. Faptul de a(-șl) aminti. ◊ Loc. adv. În amintirea cuiva (sau a ceva) = ca semn că cineva (sau ceva) n-a fost dat uitării. II. 1. Imagine păstrată în memorie, lucru amintit. 2. Obiect (dăruit) care amintește de cineva sau de ceva; suvenir. 3. (La pl.) Gen literar, asemănător cu memoriile, în care scriitorul descrie fapte din propria viață. – V. aminti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amintitor
AMINTITÓR, -OÁRE, amintitori, -oare, adj. (Rar) Care amintește. – Aminti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amintor
Amintor = Amyntor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amiotrofie
AMIOTROFÍE s. f. Atrofie a unui grup de mușchi, frecventă în unele boli ale sistemului nervos, în boli articulare, musculare etc. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. amiotrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiral
AMIRÁL, amirali, s. m. I. Cel mai mare grad în marina militară, corespunzător gradului de general-colonel din armata terestră; persoană care poartă acest grad. II. Fluture de zi, mare, foarte frumos colorat, ale cărui larve trăiesc pe urzici (Vanessa atalanta). – Din fr. amiral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amiralitate
AMIRALITÁTE, amiralități, s. f. Comandament suprem al marinei militare; local, clădire în care își are sediul acest comandament. – Amiral + suf. -itate (după fr. amirauté, it. ammiralita).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amirosi
AMIROSÍ vb. IV v. mirosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amitaonicul
Amitaonicul = Amythaonius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amithaon
Amithaon = Amythaon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amitoză
AMITÓZĂ s. f. Diviziune directă a celulelor prin strangulare, înmugurire etc., fără apariția cromozomilor; sciziparitate. – Din fr. amitose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ammon
Ammon, divinitate egipteană pe care grecii o identificau cu Zeus, iar romanii cu Iupiter. Avea un templu și un oracol vestit în Libya.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ammothea
Ammothea, una dintre nereide (v. și Nereides).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amnar
AMNÁR, amnare, s. n. 1. Bucată de oțel cu care se lovește cremenea spre a scoate scântei în vederea aprinderii fitilului sau iascăi. 2. (Reg.) Fiecare dintre stâlpii de lemn care se pun la colțurile unei construcții țărănești, pentru a sprijini acoperișul. 3. (Reg.) Mâner de lemn cu ajutorul căruia se învârtește și se fixează sulul la războiul de țesut. 4. (Reg.) Dispozitiv cu ajutorul căruia se ridică sau se coboară fierul lat al plugului. [Var.: (reg.) amânár s. n.] – A^3 + mânar[e] (< lat. manuale).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnăruş
AMNĂRÚȘ, amnărușe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui amnar. – Amnar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnăruș
AMNĂRÚȘ, amnărușe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui amnar. – Amnar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnezic
AMNÉZIC, -Ă, amnezici, -e, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a fost atinsă de amnezie. 2. Adj., s. n. (Substanță) care provoacă amnezie. – Din fr. amnésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnezie
AMNEZÍE, amnezii, s. f. Pierdere totală sau parțială a memoriei. – Din fr. amnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnios
AMNIÓS, amniosuri, s. n. Membrană care învelește până la naștere fetusul la mamifere, la păsări și la reptile. [Pr.: -ni-os] – Din fr. amnios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amniot
AMNIÓT, -Ă, amnioți, -te, adj., s. f. 1. Adj. Care are amnios și alantoidă. 2. S. f. (La pl.) Grup de vertebrate al căror embrion are amnios și alantoidă; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. [Pr.: -ni-ot] – Din fr. amniote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amniotic
AMNIÓTIC adj. (În sintagma) Lichid amniotic = lichid care se află în amnios și apără embrionul, eliminându-se înainte de naștere. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. amniotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnistia
AMNISTIÁ, amnistiez, vb. I. Tranz. A acorda amnistie unui infractor; a scoate un delict de sub sancțiunile legii. [Pr.: -ti-a] – Din fr. amnistier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnistiabil
AMNISTIÁBIL, -Ă, amnistiabili, -e, adj. Care poate fi amnistiat. [Pr.: -tí-a-] – Din fr. amnistiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnistie
AMNISTÍE, amnistii, s. f. Act al puterii de stat prin care se înlătură răspunderea penală pentru o infracțiune săvârșită. – Din fr. amnistie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amnistiere
AMNISTIERE, amnistieri, s. f. Acțiunea de a amnistia și rezultatul ei. [Pr.: -tí-e-] – V. amnistia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoc
AMÓC, amocuri, s. n. Boală mintală tropicală, care se datorează abuzului de stupefiante și care se manifestă prin atitudini periculoase, cu impulsuri spre omucidere. ♦ Furie. – Din fr. amok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amofos
AMOFÓS s. n. Îngrășământ chimic constituit din azot și anhidridă fosforică. – Din fr. amophos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoniac
AMONIÁC s. n. Gaz incolor, cu miros înțepător, înecăcios, obținut din combinarea hidrogenului cu azotul, folosit la fabricarea acidului azotic, a îngrășămintelor azotoase, a explozivelor etc. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. ammoniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoniacal
AMONIACÁL, -Ă, amoniacali, -e, adj. Care conține amoniac. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. ammoniacal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoniat
AMONIÁT, amoniați, s. m. Combinație a amoniacului cu un oxid metalic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. ammoniate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amonificare
AMONIFICÁRE s. f. Descompunere a proteinelor din materia organică a solului sub acțiunea microorganismelor, având ca rezultat formarea amoniacului. – Din amoniac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amonit
AMONÍT, amoniți, s. m. (La pl.) Ordin de moluște cefalopode fosile, cu cochilia în formă de spirală împărțită în mai multe compartimente, care au trăit în paleozoic; (și la sg.) moluscă aparținând acestui ordin. – Din fr. ammonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoniu
AMÓNIU s. n. Metal alcalin care se găsește numai în compuși. – Din fr. ammonium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoniurie
AMONIURÍE s. f. Eliminare patologică a amoniacului prin urină. [Pr.: -ni-u-] – Din fr. ammoniurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amonte
AMÓNTE s. n. (În loc. adv.) În amonte = în susul apei, către izvor. – Din it. amonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amor
AMÓR, amoruri, s. n. Iubire, dragoste. ◊ Amor propriu = prețuire (uneori exagerată) pentru propria persoană, sentiment al demnității provenit din conștiința propriei valori a cuiva. ♦ (Concr.) Iubit^2 (2). – Din lat. amor, it. amore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amor
Amor (sau Cupido), zeul dragostei, la romani. Era fiul zeiței Venus cu Mercur (Iupiter sau Mars). Era înfățișat ca un copil frumos, purtînd un arc și o tolbă plină cu săgeți. Corespundea în mitologia greacă zeului Eros (v. și Eros).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amoral
AMORÁL, -Ă, amorali, -e, adj. Care nu are noțiunea moralității, indiferent față de morală. – Din fr. amoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoralism
AMORALÍSM s. n. Doctrină care contestă existența fundamentelor obiective ale moralei și, pe acest temei, normele și principiile ei. – Din fr. amoralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoralist
AMORALÍST, -Ă, amoraliști, -ste, adj., s. m. și f. (Rar) (Adept) al amoralismului. – Din fr. amoraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoralitate
AMORALITÁTE s. f. Atitudinea omului amoral. – Din fr. amoralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoraş
AMORÁȘ, amorași, s. m. Diminutiv al lui amor; reprezentare, în artele plastice, a zeului amorului ca un copil gol cu aripi. – Amor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoraș
AMORÁȘ, amorași, s. m. Diminutiv al lui amor; reprezentare, în artele plastice, a zeului amorului ca un copil gol cu aripi. – Amor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorez
AMORÉZ, amorezi, s. m. (Înv.) Adorator, îndrăgostit, iubit^2 (2). ◊ Prim-amorez = actor care interpretează pe scenă rolul tânărului îndrăgostit. – Din amoreză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoreza
AMOREZÁ, amorezez, vb. I. Refl. (Înv.) A se îndrăgosti de cineva; a se înamora. – Din amorez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorezat
AMOREZÁT, -Ă, amorezați, -te, adj. (Înv.) Îndrăgostit. – V. amoreza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoreză
AMORÉZĂ, amoreze, s. f. (Înv.) Iubită^2 (2). – După fr. amoureuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorf
AMÓRF, -Ă, amorfi, -e, adj. 1. (Despre substanțe) Care nu prezintă o structură cristalină, regulată; p. ext. fără formă precisă. 2. Fig. Care nu este organizat, structurat etc. – Din fr. amorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoros
AMORÓS, -OÁSĂ, amoroși, -oase, adj. Plin de iubire, de dragoste. ♦ Privitor la dragoste, de dragoste. – Amor + suf. -os (după fr. amoureux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amoroso
AMORÓSO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu gingășie, cu multă căldură. [Pr.: amorózo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorsa
AMORSÁ, amorsez, vb. I. Tranz. A pregăti și a provoca un fenomen (explozie, reacție chimică etc.) printr-o acțiune exterioară. – Din fr. amorcer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorsare
AMORSÁRE, amorsări, s. f. Acțiunea de a amorsa și rezultatul ei. – V. amorsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorsă
AMÓRSĂ, amorse, s. f. 1. Dispozitiv pentru aprinderea unei încărcături de exploziv. 2. (În sintagma) Amorsa drumului = porțiune din traseul unui drum la intrarea în orașe, care are de obicei o lățime mai mare decât restul traseului. 3. Nadă, momeală (la pescuit). – Din fr. amorce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortibil
AMORTÍBIL, -Ă, amortibili, -e, adj. Amortizabil. – Amorti[za] + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortisment
AMORTISMÉNT, amortismente, s. n. Stingere treptată a unei datorii, a unei rente etc. – Din fr. amortissement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortiza
AMORTIZÁ, amortizez, vb. I. Tranz. 1. A împiedica propagarea unui zgomot, a unui șoc. ♦ A scădea progresiv, în timp, amplitudinea unei mărimi caracteristice pentru un fenomen de ondulație. 2. A stinge treptat creditele pe termen lung prin plăți succesive sau prin răscumpărarea creanțelor. ♦ A recupera o investiție. – Cf. fr. amortir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortizabil
AMORTIZÁBIL, -Ă, amortizabili, -e, adj. Care se poate amortiza. – Din fr. amortissable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortizare
AMORTIZÁRE, amortizări, s. f. Acțiunea de a amortiza și rezultatul ei. – V. amortiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amortizor
AMORTIZÓR, amortizoare, s. n. Dispozitiv care servește la amortizarea unui șoc, a unui zgomot sau a unui fenomen de oscilație la un sistem tehnic. – Din fr. amortisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorţeală
AMORȚEÁLĂ, amorțeli, s. f. Stare de insensibilitate trecătoare a corpului sau a unei părți a corpului; amorțire. – Amorți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorțeală
AMORȚEÁLĂ, amorțeli, s. f. Stare de insensibilitate trecătoare a corpului sau a unei părți a corpului; amorțire. – Amorți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorţi
AMORȚÍ, amorțesc, vb. IV. Intranz. (Despre ființe, despre corpul sau despre o parte a corpului lor) A pierde temporar capacitatea de a reacționa la excitarea din afară, a deveni insensibil. ♦ (Despre unele animale) A intra în perioada de hibernare. ♦ Fig. A-și pierde vigoarea, a slăbi în intensitate. – Lat. *ammortire (= admortire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorți
AMORȚÍ, amorțesc, vb. IV. Intranz. (Despre ființe, despre corpul sau despre o parte a corpului lor) A pierde temporar capacitatea de a reacționa la excitarea din afară, a deveni insensibil. ♦ (Despre unele animale) A intra în perioada de hibernare. ♦ Fig. A-și pierde vigoarea, a slăbi în intensitate. – Lat. *ammortire (= admortire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorţire
AMORȚÍRE, amorțiri, s. f. Faptul de a amorți; amorțeală; fig. indiferență, inerție. – V. amorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorțire
AMORȚÍRE, amorțiri, s. f. Faptul de a amorți; amorțeală; fig. indiferență, inerție. – V. amorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorţit
AMORȚÍT, -Ă, amorțiți, -te, adj. Care a devenit insensibil. – V. amorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amorțit
AMORȚÍT, -Ă, amorțiți, -te, adj. Care a devenit insensibil. – V. amorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amovibil
AMOVÍBIL, -Ă, amovibili, -e, adj. 1. (Despre funcționari) Care poate fi mutat, revocat, concediat. 2. (Despre obiecte, piese, organe de mașini etc.) Care poate fi separat de restul ansamblului fără ca acesta să se defecteze. – Din fr. amovible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amovibilitate
AMOVIBILITÁTE s. f. Faptul de a fi amovibil. – Din fr. amovibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampatament
AMPATAMÉNT, ampatamente, s. n. Distanța dintre axele osiilor extreme ale unui vehicul. – Din fr. empattement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampelidacee
AMPELIDACÉE, ampelidacee, s. f. Familie de plante dicotiledonate având ca tip vița-de-vie. – Din fr. ampélidacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampelograf
AMPELOGRÁF, -Ă, ampelografi, -e, s. m. și f. Specialist în ampelografie. – Din fr. ampélographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampelografic
AMPELOGRÁFIC, -Ă, ampelografici, -ce, adj. De ampelografie. – Din fr. ampélographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampelografie
AMPELOGRAFÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul morfologic, fiziologic și de producție a soiurilor de viță-de-vie. – Din fr. ampélographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampelus
Ampelus, fiul unui satir și al unei nimfe, favorit al zeului Dionysus. După moarte a fost transformat de către acesta într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ampenaj
AMPENÁJ, ampenaje, s.n. Dispozitiv al unui avion dispus în spatele fuzelajului, care servește la stabilitatea, la echilibrul sau la schimbarea direcției avionului respectiv. – Din fr. empennage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amper
AMPÉR, amperi, s. m. Unitate de măsură pentru intensitatea curentului electric. ♦ Compus: amper-oră = unitate de măsură pentru sarcina electrică egală cu cantitatea de electricitate transportată de un curent electric cu intensitatea de un amper printr-un conductor în timp de o oră, egală cu 3 600 coulombi. – Din fr. ampère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amperaj
AMPERÁJ, amperaje, s. n. Denumire improprie pentru intensitatea curentului electric, exprimată în amperi. – Din fr. ampérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampermetru
AMPERMÉTRU, ampermetre, s. n. Instrument de măsură a intensității curentului electric, gradat în amperi. – Din fr. ampèremètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amperormetru
AMPERORMÉTRU, amperormetre, s. n. Instrument de măsură a sarcinii electrice care trece printr-un circuit electric de curent continuu. – După fr. ampèreheuremètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amperspiră
AMPÉR-SPÍRĂ, amperi-spiră, s. m. (Înv.) Unitate de măsură pentru tensiunea magnetomotoare și pentru solenație. [Pl. și: (f.) amper-spire] – Amper + spiră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amphiaraides
Amphiaraides, denumire purtată de Alcmaeon, ca fiu al lui Amphiaraus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphiaraus
Amphiaraus, vestit prezicător și erou grec care a domnit în Argos. Era fiul lui Oecleus și al Hypermnestrei. A participat la vînătoarea mistrețului din Calydon și la expediția argonauților. S-a căsătorit cu Eriphyle, sora lui Adrastus (v. și Adrastus), cu care a avut patru copii: pe Alcmaeon, Amphilochus, Eurydice și Demonassa. Îndemnat de Eriphyle, căreia Polynices îi cîștigase complicitatea dăruindu-i colierul Harmoniei, Amphiaraus îl însoțește pe cumnatul său Adrastus în expediția organizată de acesta împotriva cetății Thebae, deși cunoștea dinainte sfîrșitul ei tragic și faptul că-i va aduce moartea. La plecare, îi cere însă fiului său Alcmaeon să-l răzbune, ucigînd-o pe Eriphyle de îndată ce-i va sosi vestea morții lui (v. și Alcmaeon). În luptele de la porțile cetății Thebae Amphiaraus săvîrșește minuni de curaj, dar nu poate schimba voia soartei. Urmărit de Periclymenus, el încearcă să scape fugind. Cînd e gata să fie însă ajuns din urmă, dispare din ochii dușmanului său, fiind înghițit, împreună cu car, cai și vizitiu, de pămîntul care se deschisese înaintea lui. După moarte, Amphiaraus a fost onorat ca un erou. Se spunea că Zeus i-ar fi dăruit nemurirea. I s-a ridicat un templu și i s-a instituit un oracol în Attica, la Oropos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphictyon
Amphictyon, fiul lui Deucalion și al Pyrrhei și rege al cetății Athenae. Era socotit întemeietorul Consiliului Amphictyonilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphilochus
Amphilochus, unul dintre fiii lui Amphiaraus și frate cu Alcmaeon. A participat la expediția organizată de epigoni împotriva cetății Thebae și a luptat în războiul troian. Se spunea că ar fi moștenit de la tatăl său darul profeției (v. și Amphiaraus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphimedon
Amphimedon, unul dintre pretendenții Penelopei, ucis de către Telemachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphinomus
Amphinomus, unul dintre pretendenții Penelopei, ucis, și el, de către Telemachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphion
Amphion, fiul lui Zeus și al Antiopei. Avea un frate geamăn, pe Zethus. Părăsiți imediat după naștere pe muntele Cithaeron, de către unchiul lor Lycus (v. și Lycus), care voia să-i piardă, cei doi frați au fost găsiți și crescuți de niște păstori. Ajunși mari, ei au izbutit să-și regăsească mama, pe Antiope, ținută mult timp prizonieră și persecutată de Lycus și de soția acestuia Dirce (v. și Dirce). Ca să-i răzbune suferințele îndurate, Amphion și Zethus au distrus cetatea Thebae, unde domnea Lycus. După ce l-au ucis împreună cu Dirce, au pornit să reclădească zidurile cetății. Zethus căra pietrele în spate. Amphion avea o liră fermecată, dăruită de Hermes (sau de Apollo), la acordurile căreia pietrele, vrăjite, se rînduiau singure la locul lor. Mai tîrziu, Amphion s-a căsătorit cu Niobe, fiica lui Tantalus, cu care a avut mai mulți copii. Și-a pus singur capăt zilelor – după o legendă – îndurerat de moartea copiilor săi uciși de Apollo. După o altă versiune, a fost el însuși săgetat de zeu.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphiro
Amphiro, una dintre oceanide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphithoë
Amphithoë, una dintre nereide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphitrite
Amphitrite, fiica lui Nereus și a lui Doris și una dintre nereide. Într-o zi, pe cînd se juca împreună cu surorile ei în apropiere de insula Naxos, a fost răpită de Poseidon, cu care a avut mai tîrziu un fiu, pe Triton, o altă divinitate marină. Amphitrite era considerată regina mării.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphitruo
Amphitruo = Amphitryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphitryon
Amphitryon (sau Amphitruo), fiul lui Alcaeus și soțul Alcmenei (v. și Alcmene). În timp ce Amphitryon era plecat să lupte cu teleboenii, Zeus, împrumutîndu-i înfățișarea, s-a unit cu Alcmene. În aceeași noapte s-a reîntors și Amphitryon. Din dubla unire cu Zeus și cu soțul ei, Alcmene a născut doi fii: pe Heracles și pe Iphicles. La intervenția lui Zeus, Amphitryon a iertat-o pe Alcmene. Pentru a-și recunoaște însă fiul adevărat, și îmboldit de Hera, se spunea că ar fi introdus în încăperea în care se aflau copiii doi șerpi. La vederea lor Iphicles s-a tras înapoi îngrozit. Heracles în schimb, deși în vîrstă de numai 10 luni, i-a sugrumat, dovedindu-și prin aceasta originea divină. La început Amphitryon l-a crescut pe Heracles în casa sa. Mai tîrziu temîndu-se de forța eroului, a căutat să-l îndepărteze, trimițîndu-l la țară să-i păzească cirezile de vite. Amphitryon a murit luptînd alături de Heracles împotriva lui Erginus, regele din Orchomenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amphitryoniades
Amphitryoniades, patronimic purtat de Heracles, în calitatea sa de presupus fiu al lui Amphitryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ampic
Ampic = Ampycus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ampicidul
Ampicidul = Ampycides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ampicilină
AMPICILÍNĂ s. f. (Farm.) Antibiotic cu spectru larg de acțiune. – Din engl. ampicillin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplasa
AMPLASÁ, amplasez, vb. I. Tranz. A așeza, a fixa o mașină, o instalație etc. pe un anumit loc. – Din amplasament (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplasament
AMPLASAMÉNT, amplasamente, s. n. Loc de așezare a unei instalații, a unui dispozitiv, a unei construcții. – Din fr. emplacement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplasare
AMPLASÁRE, amplasări, s. f. Faptul de a amplasa. – V. amplasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplectiv
AMPLECTÍV, -Ă, amplectivi, -e, adj. (Bot.; despre părți ale plantei) Care îmbrățișează complet alte organe. – Din fr. amplectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplexicaul
AMPLEXICÁUL, -Ă, amplexicauli, -e, adj. (Bot.; despre frunze) Care îmbrățișează tulpina. – Din fr. amplexicaule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplexiflor
AMPLEXIFLÓR, -Ă, amplexiflori, -e, adj. (Bot.) Care îmbrățișează floarea. – Din fr. amplexiflore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplexiune
AMPLEXIÚNE, amplexiuni, s. f. (Rar) Îmbrățișare, cuprindere; tratare sumară. [Pr.: -xi-u-] – Cf. lat. amplexio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplifica
AMPLIFICÁ, amplific, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta amploare, a (se) mări, a (se) lărgi, a (se) dezvolta (din punct de vedere cantitativ, intensiv etc.). – Din lat. amplificare, fr. amplifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplificare
AMPLIFICÁRE, amplificări, s. f. Acțiunea de a (se) amplifica; mărire, dezvoltare. – V. amplifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplificator
AMPLIFICATÓR, -OÁRE, amplificatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care are proprietatea de a amplifica o anumită mărime. 2. S. n. Aparat sau mașină electrică ce mărește valorile caracteristice ale unui fenomen cu ajutorul energiei luate de la o sursă separată. ◊ Amplificator de antenă = amplificator montat în imediata apropiere a unei antene pentru asigurarea unei recepții îmbunătățite a posturilor locale sau pentru recepția posturilor îndepărtate. Amplificator de putere = aparat electronic de amplificare a semnalului furnizat de preamplificator. Amplificator stereofonic = ansamblu constituit din două sau mai multe amplificatoare, folosit pentru transmisia stereofonică a sunetului. – Din fr. amplificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplitudine
AMPLITÚDINE, amplitudini, s. f. Depărtarea maximă dintre pozițiile extreme ale unui corp care oscilează. ♦ (Mat.) Mărimea unui arc. ♦ Fig. Întindere, amploare. – Din lat. amplitudo, -inis, fr. amplitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amploaiat
AMPLOAIÁT, -Ă s. m. și f. v. amploiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amploare
AMPLÓARE s. f. Însușirea de a fi amplu. – Din fr. ampleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amploiat
AMPLOIÁT, -Ă, amploiați, -te, s. m. și f. (Înv.) Funcționar [Pr.: -plo-iat. - Var.: amploaiat, -ă s. m. și f.] – Din fr. employé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amplu
ÁMPLU, -Ă, ampli, -e, adj. Mare, larg, dezvoltat (din punct de vedere cantitativ, intensiv etc.). – Din fr. ample, lat. amplus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampolozitate
AMPOLOZITÁTE, ampolozități, s. f. (Italienism) Emfază. – Din it. ampollosità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amprentă
AMPRÉNTĂ, amprente, s. f. Imagine, urmă întipărită prin presare pe o suprafață (plastică). ◊ Amprente digitale = urme lăsate de degete pe o suprafață și care servesc la identificarea autorului unei infracțiuni. Amprentă vocală = ansamblu al particularităților vocale specifice unui individ. ♦ Fig. Urmă lăsată de o idee, de o stare psihică etc. – Din fr. empreinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amprentologie
AMPRENTOLOGÍE s. f. Studiul amprentelor digitale. – Din fr. empreintologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampriză
AMPRÍZĂ, amprize, s. f. Lățime a fâșiei de teren pe care urmează să se construiască o șosea, o cale ferată, un dig etc. – Din fr. emprise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampulă
ÁMPULĂ, ampule, s. f. 1. Organ de mers la echinoderme. 2. Dilatare a unor vase, canale etc. (vase lactifere, vase urinare). 3. Fiolă, flacon. 4. (Rar) Globul de sticlă al unui bec. – Din fr. ampoule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amputa
AMPUTÁ, amputez, vb. I. Tranz. A tăia pe cale chirurgicală (sau a pierde accidental) un membru al corpului sau un segment de membru. ♦ Fig. A elimina o parte dintr-o operă, dintr-un discurs etc. – Din fr. amputer, lat. amputare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amputare
AMPUTÁRE, amputări, s. f. Acțiunea de a amputa; amputație. – V. amputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amputaţie
AMPUTÁȚIE, amputații, s. f. Amputare. – Din fr. amputation, lat. amputatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amputație
AMPUTÁȚIE, amputații, s. f. Amputare. – Din fr. amputation, lat. amputatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ampycides
Ampycides, patronimic purtat de Mopsus, ca fiu al lui Ampycus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ampycus
Ampycus, fiul lui Pelias și tatăl lui Mopsus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amu
AMÚ adv. (Pop.) Acum. – Lat. ad-modo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuletă
AMULETĂ, amulete, s. f. Mic obiect căruia vechi superstiții îi atribuie puterea magică de a aduce noroc; talisman. – Din fr. amulette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuliu
Amuliu = Amulius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amulius
Amulius, al cincisprezecelea rege al Albei. Era fiul lui Procas și frate cu Numitor. După moartea tatălui său, Amulius reușește să-și gonească fratele, pe Numitor, care moștenise de drept coroana, și să se înscăuneze el rege. Temîndu-se de urmașii regelui detronat, el îl ucide pe fiul acestuia, Lausus, iar pe fiica lui Numitor, pe nume Rea Silvia, o face vestală pentru a o împiedica să aibă copii. Iubită în taină de zeul Mars, Rea Silvia naște însă doi gemeni: pe Romulus și pe Remus. Aflînd de existența lor, Amulius o aruncă în închisoare și poruncește ca cei doi copii să fie înecați în fluviul Tiber. Scăpați ca prin minune de la moarte de niște păstori (după o altă variantă, de o lupoaică), Romulus și Remus cresc în sălbăticie. În cele din urmă ei îl detronează pe Amulius, înscăunînd în locul lui din nou pe bunicul lor Numitor (v. și Romulus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amurg
AMÚRG, amurguri, s. n. Semiîntuneric care se lasă după apusul Soarelui și ține până la venirea nopții; înserare, crepuscul, amurgit. ◊ Loc. adv. În amurg = când se lasă seara. ♦ Fig. Bătrânețe, sfârșitul vieții. – A^3 + murg „amurg”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amurgi
AMURGÍ, pers. 3 amurgește, vb. IV Intranz. A se însera (1), a se întuneca. – Din amurg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amurgit
AMURGÍT s. n. (Pop.) Amurg. – V. amurgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuş
AMÚȘ, amușe, s. n. (Reg.) Groapă cu apă și var în care tăbăcarul pune pieile pentru argăsit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuș
AMÚȘ, amușe, s. n. (Reg.) Groapă cu apă și var în care tăbăcarul pune pieile pentru argăsit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuşi
AMÚȘI^1 adv. (Reg.) Acum (2). – Amu + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuși
AMÚȘI^1 adv. (Reg.) Acum (2). – Amu + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuşi
AMUȘÍ^2, amușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța părul de pe pieile scoase din amuș. – Din amuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuși
AMUȘÍ^2, amușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța părul de pe pieile scoase din amuș. – Din amuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuşina
AMUȘINÁ, amúșin, vb. I. Tranz. și intranz. A adulmeca, a mușina, a mirosi (și fig.).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amușina
AMUȘINÁ, amúșin, vb. I. Tranz. și intranz. A adulmeca, a mușina, a mirosi (și fig.).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

amuţi
AMUȚÍ, amuțesc, vb. IV. Intranz. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. ♦ Fig. A înceta de a vorbi; a tăcea, a se potoli, a se liniști, a înceta. – Lat. *ammutire (< mutus „mut”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuți
AMUȚÍ, amuțesc, vb. IV. Intranz. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. ♦ Fig. A înceta de a vorbi; a tăcea, a se potoli, a se liniști, a înceta. – Lat. *ammutire (< mutus „mut”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuţire
AMUȚÍRE, amuțiri, s. f. 1. Faptul de a amuți; pierderea facultății de a vorbi. ♦ Fig. Încetarea oricărui zgomot. 2. Fenomen fonetic care constă în pronunțarea din ce în ce mai puțin perceptibilă, până la dispariția totală, a unui sunet. – V. amuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuțire
AMUȚÍRE, amuțiri, s. f. 1. Faptul de a amuți; pierderea facultății de a vorbi. ♦ Fig. Încetarea oricărui zgomot. 2. Fenomen fonetic care constă în pronunțarea din ce în ce mai puțin perceptibilă, până la dispariția totală, a unui sunet. – V. amuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuza
AMUZÁ, amúz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) distra, a (se) înveseli. – Din fr. amuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuzament
AMUZAMÉNT, amuzamente, s. n. Distracție, divertisment; înveselire, recreare. – Din fr. amusament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuzant
AMUZÁNT, -Ă, amuzanți, -te, adj. Distractiv, vesel, nostim. – Din fr. amusant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amuzie
AMUZÍE s. f. Pierdere sau tulburare a funcțiilor de înțelegere, elaborare și exprimare muzicală (vocală sau instrumentală). ♦ (Rar) Ignoranță în ceea ce privește muzica. – Din lat. amusia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amvon
AMVÓN, amvoane, s. n. Construcție (ca un balcon) într-o biserică, de unde se predică sau se citește Evanghelia. – Din sl. amŭvonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

amycus
Amycus 1. Fiul lui Poseidon și regele bebricilor. Avea o statură uriașă și era vestit prin îndemînarea sa la pugilat și în luptele cu cestul. Cînd argonauții au sosit în regatul lui, Amycus l-a provocat pe Pollux la luptă. Cu toată forța sa, a fost învins de abilitatea eroului, care l-a iertat însă, lăsîndu-i viața în schimbul jurămîntului că pe viitor avea să-și cruțe oaspeții. 2. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amymone
Amymone, una dintre cele cincizeci de fete ale lui Danaus, căsătorită cu Enceladus, pe care l-a ucis în noaptea nunții. Ulterior, a fost iubită de Poseidon, cu care a avut un fiu, pe Nauplius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amyntor
Amyntor, regele dolopilor și tatăl lui Phoenix (v. și Phoenix 1.). Amyntor a fost ucis de către Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amythaon
Amythaon, tatăl lui Bias și al lui Melampus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

amythaonius
Amythaonius, patronimic purtat de Melampus, ca fiu al lui Amythaon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

an
AN^1 adv. (Pop.) Anul trecut, acum un an. ♦ Fig. (Precedat de „mai”) Acum câțiva ani. – Lat. anno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

an
AN^2, ani, s. m. 1. Perioadă de timp care corespunde unei revoluții a Pământului în jurul Soarelui și care cuprinde 12 luni. ◊ Anul Nou = ziua de 1 ianuarie (în care se serbează începutul unui an). ◊ Loc. adv. În anul... = în cursul anului,.. La anul = în cursul anului viitor. Acum un an (sau doi ani etc.) = cu un an (sau cu doi ani etc.) în urmă. De ani și ani = de mulți ani, de multă vreme. An de (sau cu) an = în fiecare an, mereu. Cu anii = ani întregi, ani îndelungați. La (sau într-)un an o dată = o singură dată într-un an; rar. 2. (Astron.; în sintagma) An-lumină = unitate de lungime pentru măsurarea distanțelor mari, egală cu distanța străbătută de lumină într-un an. 3. Stadiu de studiu în unele forme de învățământ. ◊ (Urmat de determinări) Anii de studenție. Anii de ucenicie. 4. Măsură a vârstei unei ființe sau a vechimii unui lucru. Copil de cinci ani. 5. (La pl.) Epocă din viață; vreme. Anii copilăriei. – Lat. annus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

an
AN^3- v. a^5-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ana
ANÁ, anale, s. f. Frânghie de care sunt suspendate cârligele carmacelor. ♦ Frânghie cu plute care se agață de marginea superioară a mrejelor și a altor plase pescărești. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anabaptism
ANABAPTÍSM s. n. Mișcare creștină sectară apărută în sec. XVI, exigentă în privința purității credinței, a libertății față de puterea politică și a egalității frățești, practicând rebotezarea adulților. – Din fr. anabaptisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anabaptist
ANABAPTÍST, -Ă, anabaptiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al anabaptismului. 2. Adj. Care aparține anabaptismului, privitor la anabaptism. – Din fr. anabaptiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anabatic
ANABÁTIC, -Ă, anabatici, -ce, adj. (Med.) Care crește, care se mărește. – Din fr. anabatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anabioză
ANABIÓZĂ s. f. Reducere a activităților vitale la unele organisme în condiții neprielnice de viață. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anabiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anabolism
ANABOLÍSM s. n. Fază a metabolismului în care materiile nutritive introduse în organism sunt transformate în substanțe proprii acestuia; asimilație. – Din fr. anabolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacard
ANACÁRD, anacarde, s. n. Fructul anacardierului. ♦ Anacardier. – Din fr. anacarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacardier
ANACARDIÉR, anacardieri, s. m. Arbust tropical din al cărui fruct comestibil se extrage o substanță folosită la lustruirea mobilelor. [Pr.: -di-er] – Din fr. anacardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaces
Anaces („Ocrotitorii”), denumire folosită pentru a-i desemna pe Castor și pe Pollux.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anaciclic
ANACÍCLIC, -Ă, anaciclici, -ce, adj. (Despre versuri) Care prezintă totdeauna un sens, fie că le citim de la început, fie că le citim de la sfârșit. – Din fr. anacyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaciditate
ANACIDITÁTE s. f. (Fiziol.) Lipsă a acidității gastrice. – Din fr. anacidité, engl. anacidity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaclorhidrie
ANACLORHIDRÍE s. f. Absență a acidului clorhidric din sucul gastric, întâlnită în unele forme de anemie, în cancerul gastric etc. – Din fr. anachlorhidrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacolut
ANACOLÚT, anacoluturi, s. n. Discontinuitate sau ruptură logico-sintactică în interiorul unei propoziții sau al unei fraze. [Pl. și: anacolute] – Din fr. anacoluthe, lat. anacoluthon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaconda
ANACÓNDA, anaconde, s. f. Șarpe semiacvatic neveninos din America Centrală și de Sud, lung de 7 m, care se hrănește cu păsări și cu mamifere (Eunectes murinus). – Din fr. anaconda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacreontic
ANACREÓNTIC, -Ă, anacreontici, -ce, adj. 1. Care este compus în maniera poeziei erotice de curte a poetului grec antic Anacreon. 2. (În sintagma) Vers anacreontic = vers cu structura metrică des întâlnită în poeziile atribuite lui Anacreon. [Pr.: -cre-on-] – Din fr. anacréontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacronic
ANACRÓNIC, -Ă, anacronici, -ce, adj. Care conține un anacronism; anacronistic. – Din fr. anachronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacronism
ANACRONÍSM, anacronisme, s. n. Eroare în fixarea datei unor evenimente (istorice). ♦ Fapt, obicei sau opinie perimată. – Din fr. anachronisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacronistic
ANACRONÍSTIC, -Ă, anacronistici, -ce, adj. (Rar) Anacronic. – Anacron[ic] + suf. -istic (după caracteristic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacruză
ANACRÚZĂ, anacruze, s. f. 1. Notă sau grup de note care formează o măsură incompletă la începutul unei compoziții muzicale. 2. Prima silabă neaccentuată a unui vers. – Din fr. anacrouse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacruzic
ANACRÚZIC, -Ă, anacruzici, -ce, adj. (Muz.) Cu anacruză (1), bazat pe anacruză (1). – Anacruză + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anacuzie
ANACUZÍE, anacuzii, s. f. (Med.) Surditate totală. – Din fr. anacousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anadiploză
ANADIPLÓZĂ, anadiploze, s. f. Figură retorică prin care se începe o frază cu cuvântul sau cu cuvintele de la sfârșitul frazei precedente; repetiție. – Din fr. anadiplose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anadipsie
ANADIPSÍE s. f. Sete exagerată. – Din fr. anadipsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaerob
ANAERÓB, -Ă, anaerobi, -e, adj. (Despre organisme) Care este capabil să trăiască într-un mediu lipsit de oxigen; anaerobiotic. – Din fr. anaérobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaerobiotic
ANAEROBIÓTIC, -Ă, anaerobiotici, -ce, adj. Anaerob. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anaérobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaerobioză
ANAEROBIÓZĂ s. f. Formă de viață a unor microorganisme anaerobe; anoxibioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anaérobiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafază
ANAFÁZĂ s. f. Fază din timpul mitozei sau meiozei în care cromozomii perechi părăsesc placa ecuatorială a nucleului. – Din fr. anaphase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafilactic
ANAFILÁCTIC, -Ă, anafilactici, -ce, adj. Cu caracter de anafilaxie, bazat pe anafilaxie. ◊ Șoc anafilactic = reacție violentă a organismului provocată de injectarea sau înghițirea unei anumite substanțe. – Din fr. anaphylactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafilaxie
ANAFILAXÍE s. f. (Med.) Sensibilitate crescută a organismului mamiferelor față de administrarea repetată de substanțe străine. – Din fr. anaphylaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafor
ANAFÓR, anafoare, s. n. (Reg.) Vârtej format de apă în lungul țărmurilor. – Din ngr. anafori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafora
ANAFORÁ, anaforale, s. f. (În Moldova și în Țara Românească, în sec. XVIII-XIX) 1. Raport scris adresat domnitorului (de către un mare dregător). 2. Proclamație a domnitorului. – Din ngr. anaforá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforă
ANAFÓRĂ^1, anafore, s. f. Procedeu stilistic care constă în repetarea aceluiași cuvânt la începutul mai multor fraze, părți de frază, versuri pentru accentuarea unei idei sau pentru obținerea unor simetrii. [Acc. și anáforă] – Din fr. anaphore, lat. anaphora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforă
ANÁFORĂ^2 s. f. v. anafură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforeză
ANAFORÉZĂ, anaforeze, s. f. Deplasare a particulelor dintr-o soluție coloidală spre anod sub acțiunea unui câmp electric. – Din fr. anaphorèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforic
ANAFÓRIC, -Ă, anaforici, -ce, adj. Care reia o noțiune, o idee exprimată anterior, în vederea accentuării ei. – Din fr. anaphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforniţă
ANAFÓRNIȚĂ, anafornițe, s. f. Vas plat din metal pe care se oferă credincioșilor anafura. – Anaforă^2 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaforniță
ANAFÓRNIȚĂ, anafornițe, s. f. Vas plat din metal pe care se oferă credincioșilor anafura. – Anaforă^2 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafrodiziac
ANAFRODIZIÁC, -Ă, anafrodiziaci, -ce, adj., s. n., s. m. și f. 1. Adj., s. n. (Substanță) care face să înceteze dorințele sexuale. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu are dorințe sexuale, ale cărei organe sexuale sunt atinse de atonie. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. anaphrodisiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafrodizie
ANAFRODIZÍE s. f. Lipsă a dorințelor sexuale. – Din fr. anaphrodisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anafură
ANÁFURĂ s. f. Bucățele de prescură, de pâine care se împart credincioșilor ortodocși la sfârșitul liturghiei. [Var.: anáforă, náfură s. f.] – Din sl. (a)nafora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anageneză
ANAGENÉZĂ s. f. Regenerare a țesuturilor vii distruse accidental. – Din fr. anagenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaglifă
ANAGLÍFĂ, anaglife, s. f. 1. Obiect ornamentat cu relief scund, realizat prin cizelură. 2. Procedeu pe baza căruia se obține imaginea în relief a unui obiect fotografiat. – Din fr. anaglyphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagliptic
ANAGLÍPTIC, -Ă, anagliptici, -ce, adj. Imprimat în relief pentru a putea fi urmărit cu degetele de către orbi. – Din fr. anagliptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagnost
ANAGNÓST, anagnoști, s. m. Sclav însărcinat să facă lectură în timpul mesei sau al băii stăpânilor, să copieze manuscrise etc. în Roma antică. – Din fr. anagnoste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagogic
ANAGÓGIC, -Ă, anagogici, -ce, adj. Care ține de anagogie. – Din fr. anagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagogie
ANAGOGÍE s. f. Interpretare a Bibliei care se ridică de la sensul literar al textului la cel mistic. – Din fr. anagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagrama
ANAGRAMÁ, anagramez, vb. I. Tranz. A schimba ordinea literelor unui cuvânt pentru a obține alt cuvânt; a transcrie sub formă de anagramă; a anagramatiza. – Din anagramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagramare
ANAGRAMÁRE, anagramări, s. f. Acțiunea de a anagrama. – V. anagrama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagramatic
ANAGRAMÁTIC, -Ă, anagramatici, -ce, adj. Care formează o anagramă. – Din fr. anagrammatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagramatiza
ANAGRAMATIZÁ, anagramatizez, vb. I. Tranz. (Rar) A anagrama. – Cf. anagramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anagramă
ANAGRÁMĂ, anagrame, s. f. Schimbare a ordinii literelor unui cuvânt sau a propozițiilor unei fraze pentru a obține un alt cuvânt sau o altă frază; antimetabolă. ♦ Cuvânt obținut prin această schimbare. ♦ Joc distractiv care folosește acest procedeu. – Din fr. anagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anahoret
ANAHORÉT, -Ă, anahoreți, -te, s. m. și f. Pustnic. – Din fr. anachorète, lat. anachoreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anahoretic
ANAHORÉTIC, -Ă, anahoretici, -ce, adj. (Rar) De anahoret; fig. modest, sărăcăcios. – Din fr. anachorétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anal
ANÁL, -Ă, anali, -e, adj. Care se referă la anus, din regiunea anusului. – Din fr. anal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analcid
ANALCÍD s. n. Insecticid puternic, întrebuințat mai ales pentru distrugerea păduchilor, a ploșnițelor, a puricilor și a țânțarilor; hexaclorciclohexan. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anale
ANÁLE s. f. pl. 1. Scriere istorică în care sunt înregistrate an cu an întâmplările importante din viața unui popor, a unui oraș, a unei familii; p. ext. istorie a unui popor. 2. Publicație științifică anuală. – Din fr., lat. annales.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analecte
ANALÉCTE s. f. pl. Fragmente alese și reunite din operele unuia sau ale mai multor scriitori; crestomație. ♦ Titlul unor antologii savante. – Din fr. analectes, lat. analecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analepsie
ANALEPSÍE s. f. Revenire a forțelor după o boală; înzdrăvenire, împuternicire. – Din fr. analepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analeptic
ANALÉPTIC, -Ă, analeptici, -ce, s. n., adj. (Medicament) cu acțiune stimulatoare asupra sistemului nervos central, în special asupra centrilor nervoși respiratori și circulatori. – Din fr. analeptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analfabet
ANALFABÉT, -Ă, analfabeți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care nu știe să scrie și să citească; neștiutor de carte. ♦ Fig. Ignorant; incult. – Din fr. analphabète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analfabetism
ANALFABETÍSM s. n. Neștiință de carte. – Din fr. analphabétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analgeziant
ANALGEZIÁNT, -Ă, analgezianți, -te, adj. (Rar) Analgezic. [Pr.: -zi-ant] – Din fr. analgésiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analgezic
ANALGÉZIC, -Ă, analgezici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care calmează sau înlătură temporar durerea. – Din fr. analgésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analgezie
ANALGEZÍE s. f. Pierdere a sensibilității la durere. – Din fr. analgésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analgezină
ANALGEZÍNĂ, analgezine, s. f. Medicament care înlătură (temporar) durerea. – Din fr. analgésine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analist
ANALÍST^1, analiști, s. m. Autor de anale. – Din fr. annaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analist
ANALÍST^2, -Ă, analiști, -ste, s. m. și f. 1. Specialist în analiza matematică, informatică, financiară etc. 2. Psihanalist. 3. Persoană care dovedește o aptitudine deosebită în cunoașterea, în analiza și în descrierea sufletului omenesc. 4. (Și în sintagma analist politic) Persoană specializată în comentarea (și interpretarea) evenimentelor politice. – Din fr. analyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analitic
ANALÍTIC, -Ă, analitici, -ce, adj. Care se bazează pe analiză, care procedează prin analiză. ◊ Chimie analitică = ramură a chimiei care se ocupă cu cercetarea elementelor și a combinațiilor lor. Spirit analitic = capacitate mintală de a disocia părțile componente ale unui întreg; persoană care are această capacitate. Limbă analitică = limbă care exprimă raporturile gramaticale prin cuvinte izolate. ♦ (Mat., Fiz.) Care folosește calculul algebric și infinitezimal. Geometrie analitică. – Din fr. analytique, lat. analyticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analitism
ANALITÍSM s. n. Faptul, însușirea de a fi analitic. – Analitic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analiza
ANALIZÁ, analizez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta un întreg, un fenomen etc., examinând fiecare element în parte. ♦ A examina un text din diferite puncte de vedere. 2. (Chim.) A identifica compoziția unei substanțe. – Din fr. analyser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analizabil
ANALIZÁBIL, -Ă, analizabili, -e, adj. Care poate fi analizat. – Din fr. analysable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analizare
ANALIZÁRE, analizări, s. f. Acțiunea de a analiza și rezultatul ei. – V. analiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analizator
ANALIZATÓR, analizatoare, s. n. 1. Instrument care servește la determinări analitice. 2. Aparat al organismului animal (format dintr-un organ de simț, din nervi și din celule ale creierului) care culege, transmite, analizează și sintetizează senzațiile. Analizatorul optic. – Analiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analiză
ANALÍZĂ, analize, s. f. 1. Metodă științifică de cercetare care se bazează pe studiul sistematic al fiecărui element în parte; examinare amănunțită a unei probleme. ◊ Expr. În ultimă analiză = în concluzie. 2. (Chim.) Identificare, determinare a compoziției unei substanțe prin descompunerea ei în elementele constitutive. 3. (În sintagma) Analiză matematică = ramură a matematicii care studiază funcțiile, limitele, derivatele și aplicațiile lor. – Din fr. analyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analizor
ANALIZÓR, analizoare, s. n. Instrument sau aparat cu ajutorul căruia se realizează o analiză. ◊ Analizor electronic = aparat electronic pentru analiza armonică experimentală a semnalelor electronice. Analizor de spectru = aparat pentru observarea sau înregistrarea unui semnal. – Din fr. analyseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analog
ANALÓG^1, analoguri, s. n. Pupitru înalt, mobil, pe care se pun cărțile de cult spre a fi citite la oficierea slujbei în Biserica ortodoxă. [Var.: analóghion s. n.] – Din ngr. analóghion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analog
ANALÓG^2, -OÁGĂ, analogi, -oage, adj. Care prezintă o analogie; asemănător; corespondent. [Adj. f. și: analógă.] – Din fr. analogue, lat. analogus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analoghion
ANALÓGHION s. n. v. analog^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analogic
ANALÓGIC, -Ă, analogici, -ce, adj. 1. Întemeiat pe analogie, produs prin analogie. ◊ Modificare analogică = schimbare a unui element din limbă sub influența unui alt element asemănător. 2. (Electron.; despre semnale) A cărui valoare poate fi reprezentată printr-o funcție continuă în timp, putând lua o infinitate de valori cuprinse în domeniul său de variație. 3. (Electron.; despre aparate, dispozitive, instrumente și sisteme) Care generează, măsoară, prelucrează și stochează semnale analogice (1). – Din fr. analogique, lat. analogicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analogie
ANALOGÍE, analogii, s. f. Asemănare (parțială) între două sau mai multe noțiuni, obiecte, situații, fenomene etc. ♦ (Lingv.) Fenomen care constă în modificarea formei sau uneori a sensului unui cuvânt sub influența alteia dintre formele sale sau sub influența altui cuvânt. – Din fr. analogie, lat. analogia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

analogism
ANALOGÍSM s. n. Analogie. – Din fr. analogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anamneză
ANAMNÉZĂ s. f. 1. Reamintire a ideilor pe care sufletul le-ar fi contemplat într-o existență anterioară. 2. Totalitate a datelor pe care medicul le obține interogând bolnavul cu privire la apariția și evoluția bolii de care suferă, la antecedentele ei etc. – Din fr. anamnèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anamniotă
ANAMNIÓTĂ, anamniote, s. f. (La pl.) Grup de vertebrate al căror embrion nu are amnios și alantoidă; (și la sg.) vertebrat din acest grup. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. anamniotes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anamorfozat
ANAMORFOZÁT, -Ă, anamorfozați, -te, adj. Deformat față de aspectul obișnuit. – Din fr. anamorphosé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anamorfoză
ANAMORFÓZĂ, anamorfoze, s. f. 1. Imagine deformată, grotescă (dată de o oglindă curbă). 2. Tip de metamorfoză în care larva are un număr mai mic de segmente față de adult. 3. (Cin.) Procedeu optic folosit pentru comprimarea imaginii, astfel încât să se poată înregistra pe pelicula cinematografică normală o imagine corespunzătoare ecranului lat. – Din fr. anamorphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ananas
ANANÁS, ananași, s. m. 1. Plantă erbacee perenă cultivată în zonele tropicale, cu frunze lungi și tulpină scurtă, care poartă în vârf o inflorescență simplă ca un spic (Ananas sativus). 2. Fructul comestibil al acestei plante, cărnos, cu gust dulce-acrișor și foarte aromat. – Din fr. ananas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ananghie
ANÁNGHIE s. f. Situație dificilă, grea, în care se află cineva. – Din ngr. anánki „nevoie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anapăda
ANÁPĂDA adv. v. anapoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anapest
ANAPÉST, anapești, s. m. Picior metric compus din trei silabe: în metrica antică, două silabe scurte urmate de una lungă; în metrica modernă, două silabe neaccentuate urmate de una accentuată. – Din fr. anapeste, lat. anapaestus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anapestic
ANAPÉSTIC, -Ă, anapestici, -ce, adj. Care folosește anapestul. – Din fr. anapestique, lat. anapaesticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaplastic
ANAPLÁSTIC, -Ă, anaplastici, -ce, adj. Care este în legătură cu anaplastia. – Din fr. anaplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaplastie
ANAPLASTÍE, anaplastii, s. f. Operație chirurgicală făcută cu scopul de a reda forma normală unei părți mutilate a corpului. – Din fr. anaplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anapoda
ANÁPODA adv. Pe dos, de-a-ndoaselea; altfel, în altă direcție decât trebuie. [Var.: (reg.) anápăda adv.] – Din ngr. anápoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaptixă
ANAPTÍXĂ, anaptixe, s. f. Apariție accidentală a unei vocale între două consoane. – Din fr. anaptyxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhic
ANÁRHIC, -Ă, anarhici, -ce, adj. Care se referă la anarhie, care este propriu anarhiei; care duce la anarhie; care dovedește indisciplină. ♦ Care nu (mai) este organizat, care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală; dezorganizat, haotic. – Din fr. anarchique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhie
ANARHÍE s. f. Stare de dezorganizare, de dezordine, de haos într-o țară, într-o instituție etc.; indisciplină, nesupunere a individului față de o colectivitate organizată. – Din fr. anarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhism
ANARHÍSM s. n. Mișcare ideologică apărută în sec. XIX, susținând suprimarea autorității guvernamentale, doar cooperarea voluntară fiind admisă. ♦ Atitudine a anarhistului. – Din fr. anarchisme, rus. anarhizm, germ. Anarchismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhist
ANARHÍST, -Ă, anarhiști, -ste, s. m. și f. Adept al anarhismului. ♦ (Adjectival) Caracteristic anarhismului. – Din fr. anarchiste, rus. anarhist, germ. Anarchist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhosindicalism
ANARHOSINDICALÍSM s. n. Tendință în mișcarea sindicală, revendicând exercitarea controlului direct al muncitorilor asupra gestiunii economice. – Din fr. anarcho-syndicalisme, rus. anarhosindikalizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarhosindicalist
ANARHOSINDICALÍST, -Ă, anarhosindicaliști,- ste, s. m. și f. Adept al anarhosindicalismului. – Din rus. anarhosindikalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anartrie
ANARTRÍE s. f. Incapacitate patologică de a articula cuvintele. – Din fr. anarthrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarţi
ANÁRȚI s. m. pl. Populație celtică din Antichitate, care a trăit în sec. III-I î. H. în nord-vestul Daciei. – Din lat. Anarti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anarți
ANÁRȚI s. m. pl. Populație celtică din Antichitate, care a trăit în sec. III-I î. H. în nord-vestul Daciei. – Din lat. Anarti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anasarcă
ANASÁRCĂ s. f. Infiltrație generalizată de lichid seros în țesutul conjunctiv subcutanat, care apare în unele boli de inimă, de rinichi, de ficat etc.; anasarhie. – Din fr. anasarque, germ. Anasarka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anasarhie
ANASARHÍE s. f. Anasarcă. – Din germ. Anasarkie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anasâna
ANASẤNA loc. adv. Cu anasâna = cu forța. – Din tc. anasını.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anason
ANASÓN s. m. Plantă erbacee aromatică cu flori mici și albe, cultivată pentru uleiul eteric și substanțele grase care se extrag din semințe, cu diverse întrebuințări în industria alimentară și cea farmaceutică (Pimpinella anisum). ♦ Băutură alcoolică preparată din fructele acestei plante. [Var.: anisón s. m.] – Din tc. anason.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastaltic
ANASTÁLTIC, -Ă, anastaltici, -ce, adj., s. n. (Medicament) cu acțiune astringentă puternică. – Din fr. anastaltique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastatic
ANASTÁTIC, -Ă, anastatici, -ce, adj. Care reproduce o tipăritură prin imprimare sau gravare cu ajutorul anumitor procedee chimice. – Din fr. anastatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastigmat
ANASTIGMÁT, -Ă, anastigmați, -te, adj. (Rar) Anastigmatic. – Din fr. anastigmate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastigmatic
ANASTIGMÁTIC, -Ă, anastigmatici, -ce, adj. (Despre un sistem de lentile) La care s-au corectat ori s-au înlăturat efectele astigmatismului; anastigmat. – Din fr. anastigmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastigmatism
ANASTIGMATÍSM s. n. Proprietate a unui sistem optic de a fi lipsit de astigmatism. – Din fr. anastigmatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastomotic
ANASTOMÓTIC, -Ă, anastomotici, -ce, adj. Care ține de anastomoză. – Din fr. anastomotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastomoza
ANASTOMOZÁ, anastomozez, vb. I. Tranz. A stabili o legătură prin anastomoză. – Din fr. anastomoser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastomozat
ANASTOMOZÁT, -Ă, anastomozați, -te, adj. (Bot.; despre nervuri) Ramificat și iarăși unit. ♦ Care a fost unit prin anastomoză. – V. anastomoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastomoză
ANASTOMÓZĂ, anastomoze, s. f. Comunicație naturală sau artificială (chirurgicală) între două vase sangvine, între două segmente ale tubului digestiv etc.; p. ext. trecere a fibrelor nervoase de la un nerv la altul. – Din fr. anastomose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anastrofă
ANASTRÓFĂ, anastrofe, s. f. Procedeu stilistic constând în răsturnarea ordinii obișnuite a cuvintelor în frază. – Din fr. anastrophe, germ. Anastrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatemă
ANATÉMĂ, anateme, s. f. Excludere din sânul Bisericii sub acuzația de erezie; afurisenie. – Din ngr. anáthema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatemiza
ANATEMIZÁ, anatemizez, vb. I. Tranz. (Rar) A exclude din sânul Bisericii; a afurisi. – Anatemă + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatemizare
ANATEMIZÁRE, anatemizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a anatemiza. – V. anatemiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatocism
ANATOCÍSM, anatocisme, s. n. Capitalizare a dobânzii unei sume date cu împrumut; dobândă la dobândă. – Din fr. anatocisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatomic
ANATÓMIC, -Ă, anatomici, -ce, adj. De anatomie, privitor la anatomie. – Din fr. anatomique, lat. anatomicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatomie
ANATOMÍE s. f. Știință care studiază structura organismului uman, animal sau vegetal și raporturile dintre diferitele organe constitutive, bazându-se în primul rând pe disecție. ♦ Structură a unui organ sau a unei ființe. ♦ Conformație a unui corp. – Din fr. anatomie, lat. anatomia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatomist
ANATOMÍST, -Ă, anatomiști, -ste, s. m. și f. Specialist în anatomie. – Din fr. anatomiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatomopatolog
ANATOMOPATOLÓG, -Ă, anatomopatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în patologia organelor (1). – Din anatomopatologic (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatomopatologic
ANATOMOPATOLÓGIC, -Ă, anatomopatologici, -ce, adj. Care se referă la modificările patologice de structură ale organismului. – Din fr. anatomo-pathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anatoxină
ANATOXÍNĂ, anatoxine, s. f. Toxină neutralizată prin acțiunea căldurii și a unor antiseptice, stimulând producerea de anticorpi, folosită la vaccinarea antitoxică specifică (difterică, tetanică). – Din fr. anatoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anaxarete
Anaxarete, fecioară de familie nobilă, din insula Cyprus. Tratîndu-l cu aroganță și indiferență pe Iphis, tînăr de origine umilă care o iubea nebunește, l-a determinat în cele din urmă să-și pună singur capăt zilelor. Iphis s-a spînzurat de pragul ușii ei. Nici moartea lui nu a mișcat-o însă pe Anaxarete. Singurul gest pe care l-a făcut a fost să se aplece pe fereastră ca să privească, din pură curiozitate, mulțimea care alcătuia convoiul mortuar al nefericitului tînăr. Indignată de nepăsarea ei, Aphrodite a transformat-o pe Anaxarete într-o stană de piatră.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anaxibia
Anaxibia, soția lui Pelias, regele din Iolcus, și mama lui Acastus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ancablură
ANCABLÚRĂ, ancabluri, s. f. Unitate de măsură pentru lungime egală cu a zecea parte dintr-o milă marină. – Din fr. encablure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancadrament
ANCADRAMÉNT, ancadramente, s. n. Chenar decorativ în relief care înconjoară o ușă, o fereastră etc. – Din fr. encadrement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancaeus
Ancaeus 1. Unul dintre argonauți, fiul lui Lycurgus și al lui Antinoë. A participat la vînătoarea mistrețului din Calydon, în cursul căreia și-a găsit moartea. 2. Fiul zeului Poseidon cu Astypalaea. A făcut și el parte din rîndul argonauților, în calitate de cîrmaci al navei Argo după moartea lui Tiphys.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ancastrament
ANCASTRAMÉNT, ancastramente, s. n. Locaș în zidăria unui chei sau a unui pereu pentru fixarea unei pasarele, a unei schele etc. – Din fr. encastrement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anceps
ÁNCEPS s. n. Semn care marchează cantitatea unei silabe. – Din lat. anceps.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancestral
ANCESTRÁL, -Ă, ancestrali, -e, adj. Ereditar, strămoșesc. – Din fr. ancestral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anceu
Anceu = Ancaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ancheta
ANCHETÁ, anchetez, vb. I. Tranz. A supune unei cercetări amănunțite; a face o anchetă. – Din anchetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchetare
ANCHETÁRE s. f. Acțiunea de a ancheta. – V. ancheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchetator
ANCHETATÓR, -OÁRE, anchetatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o anchetă. – Ancheta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchetă
ANCHÉTĂ, anchete, s. f. 1. Cercetare ordonată sau făcută de un organ de stat pentru strângerea dovezilor privitoare la o faptă ilegală și stabilirea răspunderii. 2. Cercetare efectuată pe bază de chestionare a unor fenomene sociale, lingvistice etc.; p. ext. gen publicistic în care se prezintă rezultatele unor asemenea cercetări. – Din fr. enquête.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchilostom
ANCHILOSTÓM, anchilostomi, s. m. Vierme intestinal care perforează vasele de sânge din intestin (Ankilostoma duodenale). – Din fr. ankylostome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchilostomiază
ANCHILOSTOMIÁZĂ, anchilostomiaze, s. f. Boală parazitară, întâlnită în special în zonele calde și în regiunile miniere, provocată de viermele anchilostom, caracterizată prin inflamarea mucoasei intestinale și prin pierderea hemoglobinei. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. ankylostomiase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchiloza
ANCHILOZÁ, anchilozez, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a căpăta o anchiloză. ♦ Refl. Fig. A deveni sclav al rutinei, căpătând deprinderi de lucru mecanice. – Din fr. ankyloser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchilozare
ANCHILOZÁRE, anchilozări, s. f. Faptul de a (se) anchiloza. – V. anchiloza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchilozat
ANCHILOZÁT, -Ă, anchilozați, -te, adj. (Adesea fig.) Care suferă de anchiloză. – V. anchiloza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchiloză
ANCHILÓZĂ, anchiloze, s. f. Suprimare parțială sau totală a mișcărilor într-o articulație; înțepenire a unei articulații. – Din fr. ankylose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anchise
Anchise = Anchises.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anchises
Anchises, fiul lui Capys și al lui Themis. Înzestrat cu o frumusețe extraordinară, el a cîștigat dragostea Aphroditei, cu care a avut un fiu, pe Aeneas (v. și Aeneas). Mai tîrziu însă, la un ospăț, el s-a lăudat că fiul său are drept mamă o zeiță și a fost, ca pedeapsă, fulgerat de Zeus, rămînînd orb (după alții șchiop) pentru tot restul vieții. Copilul a fost încredințat nimfelor, care l-au crescut pe muntele Ida, și a fost educat de centaurul Chiron. Cînd Troia a fost distrusă și incendiată, Aeneas l-a luat cu sine în pribegie pe bătrînul său tată, care pe atunci avea optzeci de ani. Anchises a murit la scurt timp după sosirea lui Aeneas în Sicilia și a fost înmormîntat pe muntele Eryx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anchisiades
Anchisiades, denumire purtată de Aeneas, ca fiu al lui Anchises.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anchisiadul
Anchisiadul = Anchisiades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ancie
ÁNCIE, ancii, s. f. Mică lamă elastică (de metal, de lemn sau de trestie) fixată în muștiucul unui instrument de suflat pentru a produce sunete sau pentru a le intensifica. – Din it. ancia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancilar
ANCILÁR, -Ă, ancilari, -e, adj. (Livr.) Referitor la slugi; p. ext. subordonat; umil. – Din fr. ancillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancile
Ancile, scut sacru căzut din cer în timpul domniei lui Numa și de care se spunea că ar fi depins destinele Romei. Pentru a nu fi furat, Numa a poruncit să se făurească alte unsprezece scuturi identice – dintre care el însuși cu mare greutate îl putea deosebi pe cel adevărat – și le-a pus în templul Vestei pe toate, dîndu-le în paza a doisprezece preoți, numiți Salii. În fiecare an, la 1 martie, aceștia ieșeau într-o procesiune solemnă închinată zeului Mars, purtînd scuturile, cu care înconjurau zidurile Romei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

anclanşa
ANCLANȘÁ, anclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A angrena un mecanism în vederea declanșării; a transmite o mișcare unei piese. ♦ A închide un circuit electric într-un releu printr-un dispozitiv (electro)mecanic. – Din fr. enclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclanșa
ANCLANȘÁ, anclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A angrena un mecanism în vederea declanșării; a transmite o mișcare unei piese. ♦ A închide un circuit electric într-un releu printr-un dispozitiv (electro)mecanic. – Din fr. enclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclanşare
ANCLANȘÁRE, s. f. Acțiunea de a anclanșa și rezultatul ei. – V. anclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclanșare
ANCLANȘÁRE, s. f. Acțiunea de a anclanșa și rezultatul ei. – V. anclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclanşat
ANCLANȘÁT, -Ă, anclanșați, -te, adj. (Despre mecanisme) Angrenat în vederea declanșării. – V. anclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclanșat
ANCLANȘÁT, -Ă, anclanșați, -te, adj. (Despre mecanisme) Angrenat în vederea declanșării. – V. anclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anclavă
ANCLÁVĂ s. f. v. enclavă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancola
ANCOLÁ, ancolez, vb. I. Tranz. (Rar) A încleia (2). – Din fr. encoller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancolare
ANCOLÁRE, ancolări, s. f. (Rar) Încleiere. – V. ancola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancombrament
ANCOMBRAMÉNT, ancombramente, s. n. Spațiu necesar pentru montarea, așezarea etc. a unui utilaj, a unui obiect etc. – Din fr. encombrement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancora
ANCORÁ, ancorez, vb. I. Tranz. 1. A fixa o navă sau un corp plutitor de fundul apei cu ajutorul unei ancore; p. ext. a se opri, a ajunge (definitiv) undeva. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) fixa. 2. A lega un sistem tehnic de un alt sistem tehnic sau de pământ (pentru a împiedica deplasarea sau răsturnarea lui). – Din ancoră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancoraj
ANCORÁJ, ancoraje, s. n. 1. Ancorare. 2. Loc unde se ancorează. 3. Ansamblu de piese care servește la ancorare. ♦ Sistem de cabluri, sfori etc. prin care se fixează un stâlp, o construcție înaltă etc. – Ancoră + suf. -aj (după fr. ancrage, it. ancoraggio).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancorare
ANCORÁRE, ancorări, s. f. Acțiunea de a (se) ancora; ancoraj (1). – V. ancora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancorator
ANCORATÓR, ancoratoare, s. n. Dispozitiv folosit la navele cu vele pentru coborârea ancorei (1). – Ancora + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancoră
ÁNCORĂ, ancore, s. f. 1. Piesă grea de metal cu brațele ca niște gheare, care se coboară cu un lanț, o frânghie sau o parâmă de pe o navă în fundul apei, unde se agață pentru a ține nava în loc. ◊ Expr. A arunca ancora = a ancora; a se opri. A ridica ancora = a pleca în călătorie (cu o navă). 2. Bară (de metal) în formă de T sau de X care împiedică un zid să se dărâme. ♦ Cablu care fixează stâlpi, coșuri înalte de fabrică. – Din it., lat. ancora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancorot
ANCORÓT, ancorote, s. n. Ancoră (1) mică folosită la manevrarea ambarcațiunilor ușoare. – Din it. ancorotto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancoşă
ANCÓȘĂ s. f. 1. (Cin.) Decupare făcută pe marginea peliculei cinematografice pentru a declanșa anumite operații în procesul de developare. 2. (Elt.) Canal făcut într-o piesă metalică pentru a introduce în el conductorii electrici ai unei înfășurări. – Din fr. encoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancoșă
ANCÓȘĂ s. f. 1. (Cin.) Decupare făcută pe marginea peliculei cinematografice pentru a declanșa anumite operații în procesul de developare. 2. (Elt.) Canal făcut într-o piesă metalică pentru a introduce în el conductorii electrici ai unei înfășurări. – Din fr. encoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancrasa
ANCRASÁ, pers. 3 ancrasează, vb. I. Tranz. și refl. (Despre o piesă într-un mecanism, despre un mecanism) A se acoperi de impurități (zgură, ulei, rugină etc.), care împiedică buna funcționare. – Din fr. encrasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ancrasare
ANCRASÁRE, ancrasări, s. f. Depunere de praf și de reziduuri pe anumite piese ale unui sistem tehnic, care împiedică funcționarea lor normală. – V. ancrasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andabat
ANDABÁT, andabați, s. m. Gladiator a cărui cască nu avea deschizături pentru ochi, fiind astfel obligat să lupte orbește, spre hazul spectatorilor. – Din fr. andabate, lat. andabata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andaluz
ANDALÚZ, -Ă, andaluzi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Andaluzia. 2. Adj. Care aparține Andaluziei sau andaluzilor (l), privitor la Andaluzia ori la andaluzi. – Din fr. andalou, -se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andaluzit
ANDALUZÍT s. n. Silicat natural de aluminiu cristalizat, de culoare cenușie, roz sau brună, folosit în industria ceramicii. – Din fr. andalousite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andante
ANDÁNTE adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu o mișcare lentă, liniștită. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală concepută în această mișcare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andantino
ANDANTÍNO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu o mișcare puțin mai repede decât andante. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andezin
ANDEZÍN s. n. Mineral alcătuit din silicat de sodiu și de calciu, care face parte din familia plagioclazilor. – Din fr. andésine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andezit
ANDEZÍT, andezite, s. n. Rocă vulcanică de culoare închisă, folosită ca piatră de pavaj și de construcție. – Din fr. andésite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andezitic
ANDEZÍTIC, -Ă, andezitici, -ce, adj. Referitor la andezit, de andezit. – Din fr. andésitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andin
ANDÍN, -Ă, andini, -e, adj. Care aparține munților Anzi, care se referă la munții Anzi. – Din fr. andin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andivă
ANDÍVĂ, andive, s. f. Plantă erbacee din ale cărei frunze albe, cărnoase, comestibile se pregătesc salate; cicoare de grădină (Cichorium endivia). – Din fr. endive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andoca
ANDOCÁ vb. I v. îndoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andosa
ANDOSÁ, andosez, vb. I. Tranz. A indica, pe versoul unui cec, al unei polițe etc., numele persoanei împuternicite să încaseze contravaloarea sumei înscrise pe fața instrumentului respectiv de plată. – Din fr. endosser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andosant
ANDOSÁNT, -Ă, andosanți, -te, s. m. și f. Persoană care andosează (un cec, o poliță etc.). – Din fr. endossant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andosare
ANDOSÁRE, andosări, s. f. Acțiunea de a andosa. – V. andosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andosat
ANDOSÁT, -Ă, andosați, -te, adj. (Despre cecuri, polițe) Care poartă (pe verso) numele persoanei împuternicite să încaseze contravaloarea. – V. andosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andraemon
Andraemon 1. Fiul lui Oxylus și soțul Dryopei. 2. Tatăl lui Thoas. Căsătorit cu Gorge, fiica lui Oeneus, regele Calydonului, a urmat la tron după moartea socrului său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

andrea
ANDREÁ, andrele, s. f. Ac lung și gros pentru tricotatul manual; ac mare pentru cusut saci, saltele etc. [Var.: (reg.) undreá s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androceu
ANDROCÉU, androcee, s. n. Totalitatea staminelor unei flori. – Din fr. androcée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androfobie
ANDROFOBÍE s.f. Aversiune față de bărbați. – Din fr. androphobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androgen
ANDROGÉN, -Ă, androgeni, -e, adj. Care se referă la caracterele sexuale masculine, care provoacă în organism modificări cu caracter masculinizat. – Din fr. androgène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androgeos
Androgeos (sau Androgeus), fiul lui Minos și al Pasiphaëi. Era un atlet celebru, despre care se spunea că și-ar fi învins toți concurenții cu ocazia jocurilor date de Aegeus la Athenae. Din invidie, Aegeus l-a trimis să lupte împotriva taurului de la Marathon, împrejurare în care Androgeos și-a găsit moartea. Pentru a-l răzbuna, Minos a pornit război împotriva atenienilor. În cele din urmă, prin pacea încheiată, s-a stabilit ca Aegeus să-i dea anual lui Minos drept tribut cîte șapte tineri și șapte tinere, care aveau să servească drept hrană celebrului Minotaur, fiul monstruos al Pasiphaëi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

androgeu
Androgeu = Androgeos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

androgin
ANDROGÍN, -Ă, androgini, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. (Bot.) (Floare) care are atât androceu, cât și gineceu. 2. (Zool.) Adj., s. m. Hermafrodit. 3. S. m. și f. Ființă fabuloasă din mitologia greacă, jumătate femeie, jumătate bărbat. – Din fr. androgyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androgin
ANDROGÍN, -Ă, androgini, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. (Bot.) (Floare) care are atât androceu, cât și gineceu. 2. (Zool.) Adj., s. m. Hermafrodit. 3. S. m. și f. Ființă fabuloasă din mitologia greacă, jumătate femeie, jumătate bărbat. – Din fr. androgyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androginie
ANDROGINÍE s. f. 1. Anomalie congenitală care constă în prezența caracterelor sexuale secundare masculine la o persoană de sex feminin. 2. (Zool.) Hermafroditism. – Din fr. androgynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

android
ANDROÍD, androizi, s. m. Robot^1, cu aspect uman. – Din fr. androïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andrologie
ANDROLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază fiziologia și patologia organelor sexuale masculine. – Din fr. andrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andromaca
Andromaca = Andromacha.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

andromacha
Andromacha (sau Andromache), fiica lui Eetion, regele cetății Thebae din Mysia, și soția lui Hector, fiul lui Priamus, cu care a avut un copil, pe Scamandrius, zis și Astyanax. După ce și-a văzut întreaga familie – atît tatăl cît și cei șapte frați – nimicită de Achilles, Andromacha a asistat la uciderea soțului ei, Hector, sub zidurile Troiei, de către același Achilles (v. și Achilles). Ulterior, grecii i-au omorît și copilul. Ea însăși, îndurerată și neconsolată, a fost luată ca pradă de război de către fiul lui Achilles, Neoptolemus (sau Pyrrhus) și dusă în Epirus. Cu acesta din urmă Andromacha a avut trei fii: pe Molossus, Pielus și Pergamus. La moartea sa, Neoptolemus a lăsat-o pe Andromacha împreună cu regatul său lui Helenus, fratele lui Hector. În timpul trecerii lui Aeneas prin Epirus, Andromacha domnea acolo alături de Helenus, cu care a avut încă un fiu, pe Cestrinus. În sfîrșit, după moartea lui Helenus, Andromacha a plecat în Mysia cu fiul ei Pergamus, care a întemeiat acolo cetatea Pergamului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

andromeda
Andromeda (sau Andromede, fiica lui Cepheus, regele Aethiopiei. Fiindcă mama ei, pe nume Cassiopea, își atrăsese mînia zeilor pretinzînd că e mai frumoasă decît nereidele, Poseidon a trimis un monstru marin ca să pustiască țara. Oracolul a prezis că păcatul Cassiopeei poate fi ispășit numai de către Andromeda. Silit de etiopieni, Cepheus și-a sacrificat fiica: el a înlănțuit-o de o stîncă, lăsînd-o acolo pradă monstrului. Andromeda e salvată însă de Perseus, la întoarcerea acestuia după izbînda repurtată asupra Meduzei. Cucerit de frumusețea fetei, Perseus împietrește monstrul arătîndu-i chipul Meduzei, după care o ia cu el pe Andromeda și o duce în Argos (v. și Perseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

andromedidă
ANDROMEDÍDĂ, andromedide, s. f. Ploaie periodică de meteoriți, care se produce pe la mijlocul lunii noiembrie din direcția constelației Andromeda. – Din fr. andromédides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andropauză
ANDROPÁUZĂ, andropauze, s. f. (Fiziol.) Perioadă de involuție a funcției testiculare, însoțită de tulburări neurovegetative. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. andropause (după pauză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androsteron
ANDROSTERÓN s. m. Hormon sexual masculin prezent în urină, care are o activitate mai slabă decât a testosteronului. [Var.: androsterónă s. f.] – Din fr. androstérone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

androsteronă
ANDROSTERÓNĂ s. f. v. androsteron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

andruc
ÁNDRUC, andrucuri, s. n. Tipar de probă. – Din germ. Andruck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneantiza
ANEANTIZÁ, aneantizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A distruge total, a reduce la nimic. [Pr.: -ne-an-] – După fr. anéantir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneantizare
ANEANTIZÁRE, aneantizări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a aneantiza și rezultatul ei. [Pr.: -ne-an-] – V. aneantiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneantizat
ANEANTIZÁT, -Ă, aneantizați, -te, adj. (Livr.) Care a fost distrus în întregime, care a fost redus la nimic. [Pr.: -ne-an-] – V. aneantiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotă
ANECDÓTĂ, anecdote, s. f. Scurtă povestire hazlie sau picantă cu final neașteptat. – Din fr. anecdote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotic
ANECDÓTIC, -Ă, anecdotici, -ce, adj. 1. Cu caracter de anecdotă. – Din fr. anecdotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotic
ANECDÓTIC, -Ă, anecdotici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Cu caracter de anecdotă. 2. S. f. Ansamblu al evenimentelor relatate într-o povestire, film etc. p. ext. intrigă, scenariu. – Din fr. anecdotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotică
ANECDÓTICĂ s. f. 2. Ansamblu al evenimentelor relatate într-o povestire, film etc. p. ext. intrigă, scenariu. – Din fr. anecdotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotist
ANECDOTÍST, -Ă, anecdotiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Autor sau povestitor de anecdote. – Anecdotă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anecdotizare
ANECDOTIZÁRE, anecdotizări, s. f. v. ANECDOTIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

anecoid
ANECOÍD, -Ă, anecoizi, -de, adj. (Despre încăperi, spații etc.) Lipsit de ecou. – Din fr. anéchoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anelid
ANELÍD, anelide, s.n. (La pl.) Încrengătură de viermi cu corpul cilindric, segmentat în numeroase inele (Annellides); (și la sg.) vierme care face parte din această încrengătură. – Din fr. annélide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemia
ANEMIÁ, anemiez, vb. I. Refl. și tranz. A ajunge sau a face să ajungă în stare de slăbiciune din cauza anemiei. [Pr.: -mi-a] – Din fr. (s')anémier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemiat
ANEMIÁT, -Ă, anemiați, -te, adj. Slăbit din cauza anemiei, bolnav de anemie. [Pr.: -mi-at] – V. anemia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemic
ANÉMIC, -Ă, anemici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de anemie. 2. Adj. Fig. Fără vlagă, slab; fără valoare. – Din fr. anémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemie
ANEMÍE, anemii, s. f. Boală determinată de scăderea cantitativă sau calitativă a globulelor roșii și a hemoglobinei din sânge. – Din fr. anémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemiere
ANEMIÉRE, anemieri, s. f. Faptul de a (se) anemia. – V. anemia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemocor
ANEMOCÓR, -Ă, anemocori, -e, s. f., adj. (Plantă) care are fructe sau semințe adaptate pentru a fi răspândite de vânt. – Din fr. anémochore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemocord
ANEMOCÓRD, anemocorduri, s. n. Armoniu cu corzi. – Din fr. anémocorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemofil
ANEMOFÍL, -Ă, anemofili, -e, s. f., adj. (Plantă) ale cărei flori se polenizează prin intermediul vântului. – Din fr. anémophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemofilie
ANEMOFILÍE s. f. Polenizare făcută prin intermediul vântului. – Din fr. anémophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemograf
ANEMOGRÁF, anemografe, s. n. Anemometru care înscrie datele înregistrate. – Din fr. anémographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemografie
ANEMOGRAFÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studierea vânturilor. – Din fr. anémographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemogramă
ANEMOGRÁMĂ, anemograme, s. f. Diagramă de înregistrare a unui anemograf. – Din fr. anémogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemometric
ANEMOMÉTRIC, -Ă, anemometrici, -ce, adj. Care aparține anemometriei, privitor la anemometrie. – Din fr. anémométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemometrie
ANEMOMETRÍE s. f. Știință a măsurării vitezei gazelor în conducte, a aerului în atmosferă, a unui avion în aer. – Din fr. anémométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemometru
ANEMOMÉTRU, anemometre, s. n. Instrument pentru măsurarea vitezei curenților slabi de aer. – Din fr. anémomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemonă
ANEMÓNĂ, anemone, s. f. 1. (La pl.) Gen de plante erbacee cu flori mari de diferite culori, care înfloresc de obicei primăvara (Anemone); (și la sg.) plantă care aparține acestui gen. 2. (Zool.) Anemonă-de-mare = actinie. – Din fr. anémone, lat. anemona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemoscop
ANEMOSCÓP, anemoscoape, s. n. Instrument care indică direcția vântului; giruetă. – Din fr. anémoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemostat
ANEMOSTÁT, anemostate, s. n. Aparat folosit pentru difuzarea aerului cald dintr-o instalație de încălzire centrală în încăperi. – Din fr. anémostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anemotrop
ANEMOTRÓP, anemotroape, s. n. Motor eolian. – Din fr. anémotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anencefalie
ANENCEFALÍE s. f. Monstruozitate incompatibilă cu viața, constând în absența congenitală a creierului. – Din fr. anencéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anergie
ANERGÍE s. f. 1. Lipsă de reacție a organismului la antigeni. 2. Energie termică corespunzătoare unui sistem fizic aflat în echilibru termodinamic cu mediul înconjurător și care nu poate fi transformată în lucru mecanic. – Din fr. anergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anerisire
ANERISÍRE, anerisiri, s. f. v. ANERISI. – [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

anerisit
ANERISÍT, -Ă, anerisiți, -te, adj. v. ANERISI. – [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

aneroid
ANEROÍD, aneroide, adj. (În sintagma) Barometru aneroid (și substantivat, n.) = barometru metalic de măsurare a presiunii atmosferice. – Din fr. anéroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anestezia
ANESTEZIÁ, anesteziez, vb. I. Tranz. A provoca, cu ajutorul unui anestezic, o stare de insensibilitate a organismului sau a unei părți a corpului. [Pr.: -zi-a] – Din fr. anesthésier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anesteziant
ANESTEZIÁNT, -Ă, anestezianți, -te, adj., s.n. (Rar) Anestezic. [Pr.: -zí-ant] – Din fr. anesthésiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anestezic
ANESTÉZIC, -Ă, anestezici, -ce, adj., s. n. (Substanță) care provoacă o anestezie; anesteziant. – Din fr. anesthésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anestezie
ANESTEZÍE s. f. Procedeu medical (realizat prin agenți fizici sau chimici) de diminuare sau de suprimare a sensibilității la dureri. – Din fr. anesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anesteziere
ANESTEZIÉRE, anestezieri, s. f. Acțiunea de a anestezia. [Pr.: -zi-e-] – V. anestezia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anestezimetru
ANESTEZIMÉTRU, anestezimetre, s. n. (Med.) Aparat care măsoară cantitatea de anestezic inhalat. – Din fr. anesthésimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anesteziolog
ANESTEZIOLÓG, -Ă, anesteziologi, -ge, s. m. și f. (Rar) Anestezist. [Pr.: -zi-o-] – Din anesteziologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anesteziologie
ANESTEZIOLOGÍE s. f. Disciplină medicală care se ocupă cu anestezia. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. anesthésiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anestezist
ANESTEZÍST, -Ă, anesteziști, -ste, s. m. și f. Medic specialist în practica anesteziei. – Din fr. anesthésiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneuploid
ANEUPLOÍD, -Ă, aneuploizi, -de, adj. (Biol.: despre organisme) Care are un număr de cromozomi diferit față de cel normal. [Pr.: -ne-u-plo-id] – Din fr. aneuploïde, engl. aneuploid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneuploidie
ANEUPLOIDÍE, aneuploidii, s. f. (Biol.) Stare a unui organism aneuploid. [Pr.: -ne-u-plo-i-] – Din engl. aneuploidy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneurie
ANEURÍE s. f. Slăbire a funcțiunilor nervoase; aneuroză. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneurină
ANEURÍNĂ, aneurine, s. f. Vitamina B_1. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

aneuroză
ANEURÓZĂ s. f. Aneurie. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevoie
ANEVÓIE adv. Cu greu, cu greutate, abia. ♦ (Adjectival, rar) Anevoios. Drum anevoie. – A^3 + nevoie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevoinţă
ANEVOÍNȚĂ, anevoințe, s. f. (Înv.) Dificultate, greutate. – Anevoie + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevoință
ANEVOÍNȚĂ, anevoințe, s. f. (Înv.) Dificultate, greutate. – Anevoie + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevoios
ANEVOIÓS, -OÁSĂ, anevoioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Greu, obositor. – Anevoie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevrism
ANEVRÍSM, anevrisme, s. n. Dilatare patologică a pereților unui vas sangvin. – Din fr. anévrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevrismal
ANEVRISMÁL, -Ă, anevrismali, -e, adj. Care se referă la anevrism. – Din fr. anévrismal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anevrismatic
ANEVRISMÁTIC, -Ă, anevrismatici, -ce, adj. Care se aseamănă cu un anevrism. – Din fr. anévrismatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anex
ANÉX, -Ă, anecși, -xe, adj. Atașat unui lucru (principal); alăturat. – Din fr. annexe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexa
ANEXÁ, anexez, vb. I. Tranz. A alipi, a alătura, a adăuga, a atașa la ceva. ♦ (Cu privire la un stat, un teritoriu) A încorpora prin violență, a face un act de anexiune. – Din fr. annexer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexare
ANEXÁRE, anexări, s. f. Acțiunea de a anexa; anexiune. – V. anexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexat
ANEXÁT, -Ă, anexați, -te, adj. Alăturat, alipit, adăugat la ceva. ♦ (Despre teritorii) Încorporat prin violență. – V. anexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexă
ANÉXĂ, anexe, s. f. 1. Ceea ce este alăturat sau alipit, ca element secundar sau dependent, pe lângă altceva mai important; material suplimentar care dezvoltă sau lămurește un text. 2. (Anat.) Țesut, formațiune sau organ legat structural de alte organe în cadrul unei funcții comune. ◊ Anexe embrionare = formațiuni temporare ale embrionului, la reptile, păsări și mamifere, având rol de protecție și de asigurare a nutriției, respirației și excreției. – Din fr. annexe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexionism
ANEXIONÍSM s. n. Politică de anexiune. [Pr.: -xí-o-] – Din fr. annexionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexionist
ANEXIONÍST, -Ă, anexioniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al anexionismului. 2. Adj. Care duce o politică de anexiune, care susține anexionismul, specific anexionismului. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. annexionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexită
ANEXÍTĂ, anexite, s. f. Boală constând din inflamația trompelor uterine și a ovarelor, din cauza unei infecții; salpingoovarită. – Din fr. annexite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anexiune
ANEXIÚNE, anexiuni, s. f. Alipire cu forța de către un stat a unui teritoriu aparținând altui stat. [Pr.: -xí-u-] – Din fr. annexion, lat. annexio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anfiladă
ANFILÁDĂ, anfilade, s. f. Șir de camere, de clădiri, de portice sau de colonade care se succedă în linie dreaptă. ◊ Tragere de anfiladă = tragere în ținte înșirate perpendicular sau oblic față de frontul de tragere. – Din fr. enfilade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angaja
ANGAJÁ, angajez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A lua pe cineva sau a intra în slujbă; a (se) încadra într-un loc de muncă; a (se) tocmi. ♦ Tranz. A primi să efectueze o lucrare, o însărcinare specială etc. în condiții determinate. A angaja o lucrare de arhitectură. ♦ Tranz. A lua cu chirie un vehicul. 2. Refl. A se obliga la ceva, a-și lua un angajament. ♦ Tranz. și refl. A atrage după sine o obligație. Articolul nu angajează revista. 3. Tranz. și refl. A (se) antrena într-o acțiune; a apuca sau a face să apuce într-o anumită direcție. ♦ Refl. A o lua pe un anumit drum. ♦ Tranz. (Mil.) A începe o acțiune etc. Trupele au angajat lupta. 4. Tranz. (La hochei sau la baschet) A pune pucul sau mingea în joc. – Din fr. engager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angajament
ANGAJAMÉNT, angajamente, s. n. 1. Promisiune de a realiza ceva. 2. Angajare a cuiva într-un loc de muncă; (concr.) contract prin care o persoană își pune serviciile sale la dispoziția unei alte persoane sau a unei instituții și care prevede condițiile de angajare. 3. (La hochei sau la baschet) Punere a pucului sau a mingii în joc. – Din fr. engagement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angajant
ANGAJÁNT, -Ă, angajanți, -te, adj. Care implică, atrage pe cineva într-o acțiune. – Angaja + suf. -ant (după fr. engageant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angajare
ANGAJÁRE, angajări, s. f. Acțiunea de a (se) angaja. – V. angaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angajat
ANGAJÁT, -Ă, angajați, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) încadrată într-un loc de muncă. ♦ (Militar) care servește pe baza unui angajament volantar. 2. Adj. Care servește conștient o cauză. – V. angaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angara
ANGARÁ, angarale, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Moldova și în Țara Românească) Nume generic dat obligațiilor în muncă impuse țărănimii. 2. (Fam.; mai ales la pl.) Dificultate, greutate de ordin material, necaz, belea. [Var.: angaríe, angăríe s. f.] – Din ngr. angaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angarie
ANGARÍE s. f. v. angara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angărie
ANGĂRÍE s. f. v. angara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angeită
ANGEÍTĂ, angeite, s. f. Inflamație a vaselor sangvine. – Din fr. angéite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelic
ANGÉLIC, -Ă, angelici, -ce, adj. (Ca) de înger; îngeresc (1). – Din fr. angélique, lat. angelicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelică
ANGELÍCĂ s. f. 1. Plantă erbacee aromatică, cu frunze mari și cu flori albe-verzui, a cărei rădăcină se folosește în industria farmaceutică; angelină (Angelica archangelica). 2. Băutură alcoolică preparată din această plantă. [Var.: anghelícă s. f.] – Din ngr. anghélika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelină
ANGELÍNĂ s. f. (Bot.) Angelică. – Din angelică (cu schimbarea de suf.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelolatrie
ANGELOLATRÍE s. f. Erezie care constă în adorarea îngerilor. – Din fr. angélolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelolatru
ANGELOLÁTRU, -Ă, angelolatri, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care practică angelolatria. – Din fr. angélolâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelologie
ANGELOLOGÍE s. f. Parte a dogmaticii care tratează despre îngeri. – Din fr. angélologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angelus
ÁNGELUS s. n. Rugăciune catolică în amintirea incarnării lui Isus Hristos. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angevin
ANGEVÍN, -Ă, angevini, -e, adj., s. m. și f. Din provincia Anjou sau din orașul Angers (Franța).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

anghelică
ANGHELÍCĂ s. f. v. angelică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anghemaht
ÁNGHEMAHT, anghemahturi, s. n. Mâncare cu carne (de pui sau de miel) gătită în sos alb de lămâie. [Acc. și: anghemáht] – Din germ. Eingemachte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anghilă
ANGHÍLĂ, anghile, s. f. Pește teleostean migrator cu corpul în formă de șarpe (Anguilla anguilia). – Din lat. anguilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anghinare
ANGHINÁRE^1, anghinare, s. f. Plantă erbacee medicinală cu tulpină subțire și dreaptă, cu frunze mari, crestate, de culoare verde-albicioasă pe dos, cu flori roșii-violacee învelite în solzi cărnoși comestibili (Cynara scolymus). – Din ngr. ankinára.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anghină
ANGHÍNĂ s. f. v. angină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anghină
ANGHÍNĂ s. f. v. angină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angină
ANGÍNĂ, angine, s. f. 1. Inflamație a faringelui și a amigdalelor care împiedică înghițirea și respirația. 2. (În sintagma) Angină pectorală = boală care se caracterizează prin dureri în regiunea inimii și prin accese de asfixie și care se datorează unor alterări funcționale sau anatomice ale arterelor coronare; angor. [Var.: (pop.) anghínă s. f.] – Din fr. angine, lat. angina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angină
ANGÍNĂ, angine, s. f. 1. Inflamație a faringelui și a amigdalelor care împiedică înghițirea și respirația. 2. (În sintagma) Angină pectorală = boală care se caracterizează prin dureri în regiunea inimii și prin accese de asfixie și care se datorează unor alterări funcționale sau anatomice ale arterelor coronare; angor. [Var.: (pop.) anghínă s. f.] – Din fr. angine, lat. angina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiocolită
ANGIOCOLÍTĂ s. f. Inflamație a căilor biliare, întâlnită în febra tifoidă, calculoza biliară etc. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiocholite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiocolită
ANGIOCOLÍTĂ s. f. Inflamație a căilor biliare, întâlnită în febra tifoidă, calculoza biliară etc. [Pr.: -gí-o-] – Din fr. angiocholite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiofluorografie
ANGIOFLUOROGRAFÍE, angiofluorografii, s. f. (Med.) Studiu radioscopic sau radiografic al vaselor sangvine cu ajutorul fluorului. [Pr.: -gi-o-flu-o-] – Din fr. angiofluorographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiogenie
ANGIOGENÍE s. f. Formarea și dezvoltarea vaselor de sânge. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiografic
ANGIOGRÁFIC, -Ă, angiografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la angiografie, de angiografie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiografie
ANGIOGRAFÍE s. f. Studiu radioscopic sau radiografic al vaselor sangvine după introducerea unor substanțe radioopace. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiologic
ANGIOLÓGIC, -Ă, angiologici, -ce, adj. Referitor la angiologie, de angiologie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiologie
ANGIOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care studiază vasele sangvine și limfatice. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiom
ANGIÓM, angioame, s. n. Tumoare benignă a vaselor sangvine sau limfatice. [Pr.: -gi-om] – Din fr. angiome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiopatie
ANGIOPATÍE, angiopatii, s. f. Denumire dată oricărei boli a vaselor sangvine. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiospasm
ANGIOSPÁSM, angiospasme, s. n. Contracție spastică a unui vas sangvin, în special a unei artere. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiospasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angiosperm
ANGIOSPÉRM, -Ă, angiospermi, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Care are semințele închise în fructe. 2. S. f. (La pl.) Încrengătură de plante cu flori, cu semințe închise în fructe, răspândite pe tot globul pământesc; (și la sg.) plantă care face parte din această încrengătură. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiosperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglaise
ANGLAISE, anglaise, s. f. Dans popular de origine engleză, care se execută în grup, într-o mișcare foarte vie, dansatorii schimbându-și necontenit locul prin repetarea aceleiași figuri; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: ãglez] – Din fr. anglaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angli
ÁNGLI s. m. pl. Populație germanică care, în sec. V, a cucerit estul Insulelor Britanice, dând numele ei acestui teritoriu. – Din fr. Angles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglican
ANGLICÁN, -Ă, anglicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al anglicanismului. 2. Adj. Care aparține anglicanismului, care se referă la anglicanism. – Din fr. anglican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglicanism
ANGLICANÍSM s. n. Religie de stat a Angliei, cu caracter reformat (o formă de protestantism). – Din fr. anglicanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglicism
ANGLICÍSM, anglicisme, s. n. Expresie specifică limbii engleze; cuvânt de origine engleză împrumutat, fără necesitate, de o altă limbă și neintegrat în aceasta. – Din fr. anglicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglicist
ANGLICÍST, -Ă, angliciști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Anglist. – Din fr. angliciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angliciza
ANGLICIZÁ, anglicizez, vb. I. Tranz. A da un aer, un accent englezesc. – Din fr. angliciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglicizare
ANGLICIZÁRE, anglicizări, s. f. Acțiunea de a angliciza. – V. angliciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglie
ANGLÍE s. f. (Înv. și pop.) Numele unei stofe de calitate inferioară. – Cf. sb. anglija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglist
ANGLÍST, -Ă, angliști, -ste, s. m. și f. Specialist în anglistică; (înv.) anglicist. – Din fr. angliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglistică
ANGLÍSTICĂ s. f. Studiul limbii, culturii și al civilizației engleze. – Din engl. Anglistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglo
ANGLO- Element de compunere însemnând „englez”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr., engl. anglo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angloamericanism
ÁNGLO-AMERICANÍSM, anglo-americanisme, s. n. Cuvânt, expresie, construcție proprii limbii vorbite în SUA. – Anglo- + americanism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglofil
ANGLOFÍL, -Ă, anglofili, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care aprobă, admiră, iubește tot ce este englezesc sau vine de la englezi. – Din fr. anglophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglofilie
ANGLOFILÍE s. f. Afecțiune pentru englezi și pentru tot ce este englezesc. – Din fr. anglophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglofob
ANGLOFÓB, -Ă, anglofobi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) stăpânită de anglofobie. – Din fr. anglophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglofobie
ANGLOFOBÍE s. f. Ură, dușmănie față de englezi și față de obiceiurile lor. – Din fr. anglophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angloman
ANGLOMÁN, -Ă, anglomani, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care are o admirație exagerată față de englezi și față de obiceiurile lor; anglofil. – Din fr. anglomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglomanie
ANGLOMANÍE s. f. Admirație exagerată pentru englezi și mai ales pentru obiceiurile lor. – Din fr. anglomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglonormand
ÁNGLO-NORMÁND, -Ă^1, anglo-normanzi, -de, adj. 1. Care reunește elemente engleze și normande. 2. Care aparține culturii franceze (normande) din Anglia după cucerirea normandă (1066). ♦ (Substantivat, f.) Dialectul francez vechi vorbit pe cele două coaste ale Mării Mânecii între 1066 și sfârșitul sec. XIV.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

anglosaxon
ÁNGLO-SAXÓN, -Ă, anglo-saxoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populații germanice care au ocupat Insulele Britanice în sec. V-VI; (și la sg.) persoană care face parte din una dintre aceste populații; p. ext. locuitor de origine engleză din Commonwealth sau din SUA. 2. Adj. Care aparține anglo-saxonilor (1). ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de anglo-saxoni în sec. VIII-XII; engleza veche. – Din fr. anglo-saxon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angoasa
ANGOASÁ, angoasez, vb. I. Tranz. A neliniști (profund). – Din fr. angoisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angoasant
ANGOASÁNT, -Ă, angoasanți, -te, adj. (Profund) neliniștitor – Din fr. angoissant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angoasare
ANGOASÁRE, angoasări, s. f. Faptul de a angoasa. – V. angoasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angoasat
ANGOASÁT, -Ă, angoasați, -te, adj. Care este (profund) neliniștit. – V. angoasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angoasă
ANGOÁSĂ, angoase, s. f. Neliniște, tulburare, îngrijorare, adesea patologică. – Din fr. angoisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angobă
ANGÓBĂ s. f. v. engobă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angolez
ANGOLÉZ, -Ă, angolezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Angolei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Angolei sau angolezilor (1), referitor la Angola sau la angolezi. – Din fr. angolais, -e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angor
ÁNGOR s. f. (Și în sintagma angor pectoris) Angină pectorală. – Din fr., lat. angor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angora
ANGÓRA s. f. Nume dat unor rase de animale (capră, iepure, pisică) cu păr lung și mătăsos; p. ext. părul prelucrat al acestor specii de animale. – Din n. pr. Angora. Cf. fr. a n g o r a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angrena
ANGRENÁ, angrenez, vb. I. 1. Refl. (Despre dinții unei roți) A intra între dinții altei roți (spre a transmite o mișcare de rotație). 2. Tranz. și refl. Fig. A antrena sau a fi antrenat într-o acțiune. – Din fr. engrener.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angrenaj
ANGRENÁJ, angrenaje, s. n. Sistem de roți dințate care se îmbucă una într-alta (cu scopul de a-și transmite mișcarea). – Din fr. engrenage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angrenare
ANGRENÁRE, angrenări, s. f. Acțiunea de a (se) angrena. – V. angrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angrenat
ANGRENÁT, -Ă, angrenați, -te, adj. (Despre roți dințate) Care se îmbucă una într-alta (transmițându-și mișcarea). – V. angrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angro
ANGRÓ, adj. invar., adv. (2) angrouri, s. n. 1. Adj. invar., adv. În cantitate mare; cu ridicata, cu toptanul. 2. S. n. Magazin, depozit care vinde marfă angro. [Scris și: engros] – Din fr. en gros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

angro
ANGRÓ, angrouri, s. n. Magazin pentru desfacerea mărfurilor cu ridicata. [Var.: angróu s. n.]. ◊ Adj. invar. Care se referă la comerțul cu ridicata. Magazine, depozite, prețuri angro. – Din adv. angro < fr. en gros.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

angrosist
ANGROSÍST, -Ă, angrosiști, -ste, s. m. și f., adj. (Persoană, întreprindere) care face comerț angro. – Angro + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ångström
ÅNGSTRÖM, ångstromi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru lungimi de undă egală cu a zecea milioana parte dintr-un milimetru. – Din fr. angstrœm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ă
Ă, ă, s. m. 1. A doua literă a alfabetului limbii române; 2. Sunet notat cu această literă (vocală medială, cu deschidere mijlocie, nerotunjită). [Pl. și: (1, n.) ă-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăl
ĂL, A, ăi, ale, adj. pron. dem. (Reg.) Cel, cea. Ăl om. [Gen.- dat. sg.: ălui, ălei; gen.- dat. pl.: ălor] – Lat. illum, illa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăla
ẮLA, ÁIA, ăia, alea, pron. dem., adj. pron. dem. (Pop. și fam.) Acela, aceea. A venit ăla. Lucrul ăla. ◊ Expr. Altă aia = ciudățenie, monstru. Toate alea = tot ce trebuie. [Gen.-dat. sg.: ăluia, ăleia; gen.-dat. pl.: ălora] – Lat. illum, illa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ălalalt
ẮLALALT pron. dem., adj. pron. dem. v. ălălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ălălalt
ẮLĂLALT, ÁIALALTĂ, ăialalți, alelalte, pron. dem., adj. pron. dem. (Pop. și fam.) Celălalt. A vorbit ălălalt. Partea aialaltă. [Gen.- dat. sg.: ăluilalt, ăleilalte; gen.- dat. pl.: ălorlalți, ălorlalte. – Var.: ắlalalt, ắllalt, ắilaltă pron. dem., adj. pron. dem.] – Ăl(a) + alalt (= ălalalt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăllalt
ẮLLALT, ÁILALTĂ pron. dem., adj. pron. dem. v. ălălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăra
ẮRA interj. v. îra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăst
ĂST, ÁSTĂ, ăști, aste, adj. pron. dem. (antepus) (Pop. și fam.) Acest, această. ◊ Loc. adv. (De) astă dată = acum. Astă-noapte (sau iarnă, primăvară etc.) = în noaptea (sau iarna, primăvara etc.) imediat precedentă. [Gen.-dat. sg.: ăstui, astei și ăstei; gen.-dat. pl.: ăstor] – Lat. istum, ista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăsta
ẮSTA, ÁSTA, ăștia, astea, pron. dem., adj. dem. (postpus) (Pop. și fam.) Acesta, aceasta. ◊ Loc. adv. Pentru asta = de aceea. ◊ Loc. adv. Cu toate astea = totuși. [Gen.-dat. sg.: ăstuia, ăsteia și asteia; gen.-dat. pl.: ăstora] – Lat. istum, ista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ăstălalt
ẮSTĂLALT, ÁSTĂLALTĂ, ăștialalți, astelalte, pron. dem., adj. pron. dem. (Pop. și fam.) Acesta (din doi) care este în apropierea noastră, cel mai aproape de noi. A venit ăstălalt. Partea astălaltă. [Gen.-dat. sg.: ăstuilalt, ăsteilalte și asteilalte; gen.-dat. pl.: ăstorlalți, ăstorlalte] – Ăst + alalt (= ălalalt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

â
Â, â, s. m. 1. A treia literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (vocală medială, închisă, nerotunjită). Pl. și: (1, n.) â-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

b
B, b, s. m. 1. A patra literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană oclusivă bilabială sonoră). [Pl. și: (1, n.) b-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ba
BA adv. 1. (Exprimă opoziția față de ideea din propoziția negativă sau interogativ-negativă anterioară, de obicei cu reluarea verbului) N-am timp acum de tine ! – Ba ai! Nu mi-ai văzut ochelarii ? – Ba i-am văzut pe birou. ◊ (Întărind pe nu) Mă duc la meci. – Ba n-ai să te duci ! ◊ (Întărind pe da prin care se răspunde la o propoziție interogativ-negativă sau se rectifică ideea din propoziția negativă anterioară) N-ai bani (?) – Ba da, am. ◊ Expr. A nu zice (sau spune) nici da, nici ba = a nu se pronunța într-o problemă; a se abține. ♦ (Reg.; în expr.) Ca mai ba sau nici (cam) mai ba ! = nici vorbă ! nici pomeneală ! ♦ (Pop.) Nu. Fost-ai azi la sapă ? – Ba! ♦ (Cu slăbirea ideii de opoziție, în expr.) Ba bine că nu = evident că da, se-nțelege. Ba (nu) zău ! = a) (ir.) haida de ! să fim serioși !; b) să fim drepți ! 2. (Urmat de și, chiar sau încă) Mai mult, în plus, pe deasupra. Cine bea fără măsură își bea banii, mintea, ba și sănătatea. 3. (În corelație cu el însuși, având rol de conjuncție disjunctivă) Sau... sau; când... când; acum... acum; aci... aci. – Din bg., sb., pol., ucr. ba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baba
BABÁ, babale, s. f. Piesă cilindrică, de fontă sau oțel, fixată pe puntea navelor sau pe cheiuri, de care se leagă parâmele la acostare. – Din tc. baba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babac
BABÁC s. m. v. babacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babacă
BABÁCĂ, babaci, s. m. (Înv. și reg.) Tată. ◊ Expr. Trai, neneaco, cu (sau pe) banii babachii, se spune despre cineva care duce o viață fără griji cu banii tatălui său sau, p. ext., cu banii altuia. ♦ (Fam.; la pl.) Părinți. [Var.: băbácă, babác s. m.] – Din ngr. babákas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babalâc
BABALẤC, babalâci, s. m. 1. (Fam. și depr.) Om bătrân și neputincios; om îmbătrânit înainte de vreme. 2. Stâlp gros de lemn care străbate ca o axă verticală centrul morii de vânt pentru ca aceasta să poată fi învârtită în bătaia vântului. – Din tc. babalıc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baban
BABÁN, -Ă, babani, -e, adj. (Fam.) Mare, de dimensiuni apreciabile, dolofan. A prins o știucă babană. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babaros
BABARÓS, babaroase, s. n. (Arg.) Zar^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babau
BABÁU s. m. v. baubau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babaua
BABÁUA s. f. v. baubau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babă
BÁBĂ, babe, s. f. I. Femeie în vârstă înaintată; femeie trecută de tinerețe; băbătie, babetă^1. ♦ Spec. Femeie bătrână care vindecă bolile prin mijloace empirice, prin vrăji, prin descântece etc. ◊ Zilele babei (sau babelor) ori babele = primele nouă sau douăsprezece zile ale lunii martie, în care vremea este adesea foarte schimbătoare. ♦ (Fam. și glumeț) Soție. ♦ (În sintagmele) (De-a) baba-oarba = joc de copii în care unul dintre ei, legat la ochi, încearcă să-i prindă pe ceilalți. De-a baba-gaia = joc de copii în care unul dintre ei, care face pe cloșca, își apără „puii” înșirați, în linie, în spatele lui, împotriva altuia care face pe „gaia”; de-a puia-gaia. II. 1. Bârnă pe care se sprijină un acoperiș sau un planșeu de lemn. 2. Parte a unei copci^1 (1) în formă de toartă (numită și femeiușcă), în care se prinde o alta, în formă de cârlig (numită moș). 3. (Iht.) Zglăvoacă (1). 4. (Reg.) Ciupercă roșie, comestibilă, care crește pe crengi uscate și putrede. – Din bg., sb., ucr. baba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babetă
BABÉTĂ^1, babete, s. f. (Fam.) Femeie bătrână, babă (I). – Babă + suf. -etă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babetă
BABÉTĂ^2 s. f. v. bavetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babete
BABÉTE, babeți, s. m. (Iht.) Zglăvoacă (1) (Cottus gobio). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babeurre
BABEURRE s. n. Derivat acidulat din lapte, lipsit de grăsimi, folosit în alimentația sugarului. [Pr.: babör] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babilonian
BABILONIÁN, -Ă, babilonieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație semitică care a trăit în Babilon, în milen. II-I î. H.; (și la sg.) persoană care a aparținut acestei populații. 2. Adj. Babilonic. Cultura babiloniană. – Babilon (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babilonic
BABILÓNIC, -Ă, babilonici, -ce, adj. Care se referă la Babilon, din vremea Babilonului; babilonian. ◊ Robia babilonică = perioada exilului evreilor în Babilon. – Din lat. babylonicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babilonie
BABILONÍE, babilonii, s. f. 1. Vorbire sau scriere încâlcită, confuză. 2. Învălmășeală mare, dezordine. [Var.: vaviloníe s. f.] – Babilon (n. pr.) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babiţă
BÁBIȚĂ^1, babițe, s. f. 1. (Ornit.). Pelican. 2. Numele a două specii de ciuperci, cu pălăria foarte tare, care cresc pe copaci și din care se prepară iasca (Polyporus fomentarius, Polyporus ignarius). – Din bg., sb. babica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babiță
BÁBIȚĂ^1, babițe, s. f. 1. (Ornit.). Pelican. 2. Numele a două specii de ciuperci, cu pălăria foarte tare, care cresc pe copaci și din care se prepară iasca (Polyporus fomentarius, Polyporus ignarius). – Din bg., sb. babica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babiţă
BÁBIȚĂ^2, babițe, s. f. (Pop.; mai ales la pl.) Diaree a sugarilor. – Din bg. babici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babiță
BÁBIȚĂ^2, babițe, s. f. (Pop.; mai ales la pl.) Diaree a sugarilor. – Din bg. babici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baboi
BABÓI, baboi, s. m. (Iht.) 1. Denumire generică dată peștilor de apă dulce. 2. (Reg.) Biban. – Din bg. baboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baboiaş
BABOIÁȘ, baboiași, s. m. Diminutiv al lui baboi. [Pr.: -bo-iaș] – Baboi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baboiaș
BABOIÁȘ, baboiași, s. m. Diminutiv al lui baboi. [Pr.: -bo-iaș] – Baboi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babord
BABÓRD, baborduri, s. n. Partea stângă a unei nave. ♦ Marginea din stânga a fuzelajului unei nave aeriene. – Din fr. bâbord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baborniţă
BABÓRNIȚĂ, babornițe, s. f. Babă urâtă și rea; cotoroanță. ♦ Vrăjitoare. [Var.: (reg.) băbórniță s. f.] – Contaminare între babă și bahorniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baborniță
BABÓRNIȚĂ, babornițe, s. f. Babă urâtă și rea; cotoroanță. ♦ Vrăjitoare. [Var.: (reg.) băbórniță s. f.] – Contaminare între babă și bahorniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baboşă
BÁBOȘĂ, baboșe, s. f. (Ornit.; reg.) Pelican. – Cf. babiță^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baboșă
BÁBOȘĂ, baboșe, s. f. (Ornit.; reg.) Pelican. – Cf. babiță^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babuin
BABUÍN, babuini, s. m. Maimuță cinocefală mare, cu buze proeminente. – Din fr. babouin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babuşcă
BABÚȘCĂ, babuște, s. f. Pește de apă dulce, lung de 25-30 cm, argintiu pe spate, alb pe abdomen și cu înotătoarele roșii; ocheană, bălos (2) (Rutilus rutilus). – Din bg. babușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babușcă
BABÚȘCĂ, babuște, s. f. Pește de apă dulce, lung de 25-30 cm, argintiu pe spate, alb pe abdomen și cu înotătoarele roșii; ocheană, bălos (2) (Rutilus rutilus). – Din bg. babușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babuvism
BABUVÍSM s. n. Doctrină politică din timpul Revoluției Franceze, creată de Babeuf, care preconiza egalitatea politică și economică. – Din fr. babouvisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babyschi
BABYSCHÍ, babyschiuri, s. n. Schi pentru copiii mici. [Pr.: bebi-] – Baby + schi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babyschilift
BABYSCHILÍFT, babyschilifturi, s. n. Schilift pentru copiii mici. [Pr.: bebi-] – Din engl. babyschilift.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babysitter
BABYSITTER, babysitteri, -e, s. m. și f. Persoană remunerată, care îngrijește un copil. [Pr.: bebisităr] – Din engl. babysitter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

babysitter
BABYSÍTTER, babysitteri, -e, s. m. și f. Îngrijitor de copii. [Pr.: beibisítăr]. – Din engl. baby sitter.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bac
BAC^1, bacuri, s. n. 1. Ambarcațiune cu fundul și capetele plate, folosită pentru traversarea râurilor sau lacurilor de la un mal la altul sau pentru serviciile auxiliare ale unei nave; brudină, pod umblător. 2. (Sport) Platformă sau ambarcațiune cu vâsle, fixată pe apă pentru antrenamentul canotorilor, caiaciștilor și canoiștilor. 3. (Tehn.) Recipient, vas cu diverse utilizări industriale. – Din fr. bac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bac
BAC^2, bacuri, s. n. Element al sculelor și dispozitivelor de strângere (menghine, mandrine etc.) cu care se prind piesele în vederea prelucrării lor. – Din germ. Backe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacal
BACÁL s. m. v. băcan^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacalaureat
BACALAUREÁT, -Ă, bacalaureați, -te, s. n., s. m. și f., 1. S. n. Examen de absolvire a liceului. ♦ Titlu obținut în urma acestui examen. 2. S. m. și f. Persoană care a promovat examenul de bacalaureat (1). [Pr.: -la-u-re-at) – Din fr. baccalauréat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacanală
BACANÁLĂ, bacanale, s. f. (La pl.) Sărbători nocturne la romani, cu dansuri, jocuri și petreceri licențioase închinate lui Bachus, zeul vinului. ♦ Fig. (Și la sg.) Petrecere zgomotoasă și destrăbălată. – Din fr. bacchanale, lat. Bacchanalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacanale
Bacanale = Bacchanalia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bacantă
BACÁNTĂ, bacante, s. f. (La romani) Preoteasă a zeului Bachus; menadă. ♦ Fiecare dintre însoțitoarele zeului Bachus. ♦ Fig. Femeie destrăbălată. – Din fr. bacchante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacante
Bacante = Bacchae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bacara
BACARÁ^1, (2) bacarale, s. f. 1. Cristal (1) de calitate superioară. 2. Obiect fabricat din acest cristal. – Din fr. baccarat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacara
BACARÁ^2, (2) bacarale, s. f. 1. Joc de cărți în care nouarii au valoare, iar decarii, numiți bacara, sunt egali cu zero; maca. 2. Partidă de bacara^2 (1). – Din fr. baccara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacă
BÁCĂ, bace, s. f. Fruct cu pericarp cărnos, cu pieliță subțire și cu miezul zemos, în care se află semințele. – Din it., lat. bacca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacăul
BACẮUL s. n. art. (Pop.; în expr.) A-și găsi bacăul (cu cineva) = a da de bucluc (cu cineva), a o păți. – Cf. magh. bakó „călău”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacăul
BACẮUL s. m. art. v. BACĂU (În expr.) A-și găsi bacăul (cu cineva) = a da de bucluc, a o păți. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

baccea
BACCEÁ, baccele, s. f. (Depr.) Bătrân ramolit, cu idei învechite. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacceli
BACCELÍ, baccelesc, vb. IV. Refl. 1. A îmbătrâni, a se ramoli, a deveni baccea. 2. (Fam.) A se îngrășa, a se lăbărța. – Din baccea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baccelit
BACCELÍT, -Ă, bacceliți, -te, adj. (Fam.; despre oameni și despre obrazul lor) Îmbătrânit. ♦ Gras, lăbărțat. – V. bacceli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacchae
Bacchae (sau Bacchantes) 1. Preotese care oficiau la romani cultul lui Bacchus. 2. Însoțitoarele zeului Bacchus. Grecii le numeau Menade.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bacchanalia
Bacchanalia, la romani, sărbători în cinstea zeului Bacchus (v. și Dionysia).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bacchus
Bacchus, la romani, zeul vinului și al viței de vie. Era o divinitate secundară, preluată de la greci (v. Dionysus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bachelită
BACHELÍTĂ s. f. Rășină sintetică obținută prin condensarea fenolului cu aldehidă formică, utilizată ca material electroizolant și la fabricarea unor obiecte de uz casnic sau industrial. – Din fr. bakélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baci
BACI, baci, s. m. 1. Cioban care conduce o stână. 2. Persoană care câștigă și aruncă prima la jocul de arșice. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacifer
BACIFÉR, -Ă, baciferi, -e, adj. (Despre plante) Care are ca fruct o bacă. – Din fr. baccifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baciform
BACIFÓRM, -Ă, baciformi, -e, adj. În formă de bacă. – Din fr. bacciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacil
BACÍL, bacili, s. m. Bacterie patogenă în formă de bastonaș. – Din fr. bacille, lat. bacillus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacilar
BACILÁR, -Ă, bacilari, -e, adj. Care este produs de bacili; în formă de bacil; referitor la bacili. – Din fr. bacillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacilemie
BACILEMÍE s. f. (Med.) Infecție generalizată ca urmare a pătrunderii bacililor în vasele de sânge. – Din fr. bacillémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baciliform
BACILIFÓRM, -Ă, baciliformi, -e, adj. Care are forma unui bacil. – Din fr. bacilliforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baciloză
BACILÓZĂ, baciloze, s. f. Boală provocată de bacili; spec. tuberculoză (pulmonară). – Din fr. bacillose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

background
BACKGROUND, backgrounduri, s. n. 1. Fundal. 2. Fond orchestral al unei partituri solistice, mai ales în jazz. 3. Tehnică de filmare la care o proiecție devine fundal. [Pr.: bécgraŭnd] – Din engl. background.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

backhand
BACKHAND, backhanduri, s. n. Partea din afară a rachetei de tenis ținute corect în mână; p. ext. lovitură executată cu această parte a rachetei; rever. [Pr.: béchend] – Din engl. backhand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baclava
BACLAVÁ, baclavale, s. f. Prăjitură preparată din foi de plăcintă, nuci sau migdale și miere ori sirop de zahăr. – Din tc. baklava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacon
BACON s. n. Preparat din carne de porc, obținut prin sărare și afumare. [Pr.: béicăn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacşiş
BACȘÍȘ, bacșișuri, s. n. Sumă de bani dată, peste plata cuvenită, pentru un serviciu personal. – Din tc. bahșiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacșiș
BACȘÍȘ, bacșișuri, s. n. Sumă de bani dată, peste plata cuvenită, pentru un serviciu personal. – Din tc. bahșiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacterian
BACTERIÁN, -Ă, bacterieni, -e, adj. De bacterii, privitor la bacterii, produs de bacterii. [Pr.: -ri-an] – Din fr. bactérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bactericid
BACTERICÍD, -Ă, bactericizi, -de, adj., s. n. (Preparat, substanță) care distruge bacteriile. – Din fr. bactéricide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacterie
BACTÉRIE, bacterii, s. f. Organism microscopic unicelular, de natură vegetală. – Din fr. bactérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriofag
BACTERIOFÁG, bacteriofagi, s. m. Organism microscopic care distruge bacteriile. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bacteriophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriofagie
BACTERIOFAGÍE s. f. Distrugere a bacteriilor de către bacteriofagi. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bacteriophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriolog
BACTERIOLÓG, -Ă, bacteriologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în bacteriologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriologic
BACTERIOLÓGIC, -Ă, bacteriologici, -ce, adj. Care se referă la bacterii sau la bacteriologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriologie
BACTERIOLOGÍE s. f. Ramură a microbiologiei care studiază bacteriile. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacteriostatic
BACTERIOSTÁTIC, -Ă, bacteriostatici, -ce, adj., s. n. (Substanță, agent) care oprește dezvoltarea bacteriilor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacterioză
BACTERIÓZĂ, bacterioze, s. f. Nume generic dat bolilor produse de bacterii la om, animale sau plante. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bacus
Bacus = Bacchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

badana
BADANÁ s. f. v. bidinea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bade
BÁDE s. m. (Pop.) 1. Termen politicos de adresare către un bărbat mai în vârstă (de la țară). 2. Termen mângâietor folosit de femeile de la țară pentru bărbatul iubit. [Art.: badea] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badian
BADIÁN, badiani, s. m. Arbust din China și Japonia, cu frunze, flori, tulpină și fructe plăcut mirositoare, folosite la fabricarea lichiorurilor, în medicină etc. (Illicium anisatum); p. restr. fructul acestui arbust. [Pr.: -di-an] – Din fr. badiane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badijona
BADIJONÁ, badijonez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A unge o parte bolnavă a corpului cu o soluție medicamentoasă. ♦ Tranz. A unge trunchiul unui arbore cu o soluție specială pentru a distruge insectele și ouăle lor. 2. Tranz. A unge suprafața unei șosele asfaltate cu o soluție impermeabilă. – Din fr. badigeonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badijonaj
BADIJONÁJ, badijonaje, s. n. Badijonare. – Din fr. badigeonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badijonare
BADIJONÁRE, badijonări, s. f. Acțiunea de a (se) badijona și rezultatul ei; badijonaj. – V. badijona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badinerie
BADINERÍE s. f. (Muz.) Mișcare cu caracter dansat în suitele franceze și sonatele germane din sec. XVIII. – Din fr. badinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

badminton
BADMINTON s. n. Joc sportiv asemănător cu tenisul, în care mingea cu pene nu trebuie să atingă solul. [Pr.: bédminton] – Din engl., fr. badminton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baedeker
BAEDEKER s. n. (Înv.) Ghid turistic. [Pr.: bédecăr] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baftă
BÁFTĂ, bafte, s. f. (Fam.) Noroc, șansă. – Din țig. baht. Cf. tc. baht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baga
BAGÁ s. f. Material obținut din carapacea broaștelor țestoase, utilizat pentru fabricarea de piepteni, brățări, tabachere etc. – Din tc. bağa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagaj
BAGÁJ, bagaje, s. n. 1. Totalitatea lucrurilor care se iau într-o călătorie. ◊ Expr. A-și face bagajele = a se pregăti de plecare; p. ext. a pleca. 2. Fig. (Urmat de determinări) Cantitatea de cunoștințe de care dispune cineva. – Din fr. bagage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagajist
BAGAJÍST, bagajiști s. m. (Fam.) Persoană care cară bagaje. – Bagaj + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagatel
BAGATÉL s. n. v. bagatelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagatelă
BAGATÉLĂ, bagatele, s. f. 1. Lucru de mică importanță; obiect de mică valoare, neînsemnat; fleac. 2. Piesă muzicală instrumentală scurtă, de obicei pentru pian. [Var.: bagatel s. n.] – Din it. bagattella, fr. bagatelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagateliza
BAGATELIZÁ, bagatelizez, vb. I. Tranz. A diminua importanța unui lucru, a unui fapt, a unei idei etc. – Bagatel + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagatelizare
BAGATELIZÁRE s. f. Acțiunea de a bagateliza și rezultatul ei. – V. bagateliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagdadie
BAGDADÍE, bagdadii, s. f. (Reg.) Plafon, tavan. – Din tc. bağdadi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bagea
BAGEÁ, bagele, s. f. (Reg.) Bageacă. – Din tc. bağa. Cf. bg. badja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bageac
BAGEÁC, bageacuri, s. n. (Reg.) Deschizătură în formă de ferestruică în acoperișul caselor țărănești, al unei șuri etc., prin care pătrunde lumina și care servește uneori drept horn; lucarnă, bagea, fumar, hogeac. [Var.: bageacă s. f.] – Contaminare între bagea și ogeac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bageacă
BAGEÁCĂ s. f. v. bageac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baghetă
BAGHETĂ, baghete, s. f. 1. Bastonaș subțire de lemn, os, metal etc. cu care dirijorii conduc orchestra sau corul; fig. măiestria dirijorului. ◊ Expr. Sub bagheta = sub conducerea dirijorală. ♦ Bețișor de lovit instrumentele muzicale de percuție. ♦ Vergeaua de lemn a arcușului. 2. (Și în sintagma baghetă magică) Nuielușă vrăjită cu care se fac minuni în povești; bețișorul scamatorilor. 3. Vergea de sticlă, de lemn etc. cu diverse întrebuințări tehnice. 4. Ajur sau dungă ornamentală la ciorapi. – Din fr. baguette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baghetă
BAGHÉTĂ, baghete, s. f. 1. Vergea subțire pentru dirijat orchestra sau corul. 2. (În sintagma) Baghetă magică = nuielușă vrăjită cu care se fac minuni în povești; bețișorul scamatorilor. – Din fr. baguette < it. bacchetta < bacchio „baston“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bahic
BÁHIC, -Ă, bahici, -ce, adj. Care se referă la zeul Bachus, închinat lui Bachus. ♦ De băutură, de chef. ◊ Cântec bahic = cântec de petrecere, cântec de pahar. – Din fr. bachique, lat. bacchicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bahnă
BÁHNĂ, bahne, s. f. (Reg.) Loc mlăștinos, acoperit cu iarbă sau cu stuf; smârc. – Din ucr. bahno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bahorniţă
BAHÓRNIȚĂ, bahornițe, s. f. (Reg.) Baborniță – Din sb. bahornica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bahorniță
BAHÓRNIȚĂ, bahornițe, s. f. (Reg.) Baborniță – Din sb. bahornica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bai
BAI, baiuri, s. n. (Reg.) Necaz, încurcătură, supărare, belea, bucluc. ◊ Expr. Nu-i (niciun) bai (că...) sau de asta nu (mi)-i bai = nu face nimic, nu este nicio pagubă. – Din magh. baj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baiaderă
BAIADÉRĂ, baiadere, s. f. Dansatoare indiană. [Pr.: ba-ia-] – Din fr. bayadère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baian
BAIÁN, (1) baiani, s. m., (2) baiane, s. n. 1. S. m. Cântăreț rus sau ucrainean de balade. 2. S. n. Armonică de mână, cu butoni în loc de clape, folosită de baiani (1). [Pr.: ba-ian] – Din rus. baian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baibarac
BAIBARÁC, baibarace, s. n. (Reg.) Haină scurtă până la brâu, purtată odinioară la țară. – Din ucr. baĭbarak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baider
BÁIDER, baidere, s. n. (Reg.) Fular de bumbac sau de lână colorată. – Din germ. Beider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baideraş
BAIDERÁȘ, baiderașe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui baider. – Baider + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baideraș
BAIDERÁȘ, baiderașe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui baider. – Baider + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baie
BÁIE^1, băi, s. f. I. 1. Scăldat, îmbăiere. 2. Cadă, vas special de îmbăiat; feredeu. ♦ Apă de îmbăiat. ◊ Expr. Baie de sânge = vărsare mare de sânge, măcel. ♦ Clădire cu instalații speciale de îmbăiere; p. restr. încăpere special amenajată pentru îmbăiere. 3. (Urmat de determinări) Expunere a corpului (gol), în scop igienic sau curativ, la acțiunea vaporilor de apă, a soarelui, a aerului etc. 4. Recipient în care se pune un lichid, o soluție chimică etc. în vederea unor operații tehnice; p. ext. lichidul, soluția chimică etc. în care se fac asemenea operații. II. (La pl.) Stațiune balneară. [Pr.: ba-ie] – Lat. bannea (=balnea). Cf. sl. banja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baie
BÁIE^2, băi, s. f. (Reg.) Mină^1 (din care se extrag minerale). [Pr.: ba-ie] – Din magh. bánya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baier
BÁIER s. n. v. baieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baieră
BÁIERĂ, băieri, s. f. Curea, sfoară, ață etc. cusută sau prinsă de un obiect spre a putea fi transportat, atârnat, strâns etc. ◊ Expr. A strânge băierile pungii = a face economii, a deveni econom. A avea nouă băieri la pungă = a fi zgârcit. A i (se) rupe băierile inimii = a simți (sau a produce cuiva) o mare durere sufletească. A-și dezlega băierile inimii = a se destăinui. A ofta (sau a striga, a râde) din băierile inimii = a ofta (sau a striga, a râde) foarte tare, foarte puternic. [Pr.: ba-ie-. – Pl. și: baieri.- Var.: (pop.) báier s. n.] – Din lat. bajulus, bajula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baionetă
BAIONÉTĂ, baionete, s. f. Armă albă de împuns, în formă de sabie scurtă, care se poate fixa la țeava puștii militare. ◊ Atac (sau asalt) la baionetă = luptă corp la corp. Îmbinare în baionetă = îmbinare demontabilă între două piese (prin introducerea uneia în cealaltă), urmată de deplasarea sau rotirea lor relativă. [Pr.: ba-io-] – Din fr. baïonnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bairac
BAIRÁC, bairace, s. n. (Înv.) 1. Steag de mătase foarte lat. 2. Unitate militară (de voluntari) care servea sub același drapel. [Pr.: ba-i-. – Pl. și: bairacuri] – Din tc. bayrak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bairam
BAIRÁM, bairamuri, s. n. 1. Numele a două mari sărbători religioase musulmane. 2. (Fam.) Petrecere, chef mare. – Din tc. bayram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bait
BAIT s. m. v. byte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baiţ
BAIȚ, (2) baițuri, s. n. 1. Colorant folosit în tâmplărie, în industria textilă, în tăbăcărie etc. 2. Sort de baiț (1). – Din germ. Beize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baiț
BAIȚ, (2) baițuri, s. n. 1. Colorant folosit în tâmplărie, în industria textilă, în tăbăcărie etc. 2. Sort de baiț (1). – Din germ. Beize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baius
Baius, unul dintre însoțitorii lui Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bajoaier
BAJOAIÉR, bajoaiere, s. n. Perete lateral la o ecluză. [Pr.: -joa-ier] – Din fr. bajoyer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bal
BAL^1, baluri, s. n. Petrecere (publică) cu dans, organizată seara sau noaptea. – Din fr. bal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bal
BAL^2, baluri, s. n. (Înv.) Balot. – Din fr. balle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaban
BALABÁN, balabani, s. m. 1. (Înv.) Specie de șoim mic. 2. (Reg.) Chefal. – Din tc. balaban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balabustă
BALABUSTĂ, balabuste, s. f. (Fam.) Evreică măritată. ♦ (Glumeț). Nevastă, soție. ◊ (Fam., depr.) Femeie grasă și diformă. – Din idiș balabuste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baladă
BALÁDĂ, balade, s. f. 1. Povestire în versuri care relatează o acțiune eroică, o legendă, o întâmplare istorică etc. 2. Compoziție muzicală cu caracter epic. – Din fr. ballade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baladesc
BALADÉSC, -Ă, baladești, adj. De baladă; (rar) baladier. – Baladă + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baladier
BALADIÉR, -Ă, baladieri, -e, adj. (Rar) Baladesc. [Pr.: -di-er] – Baladă + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balador
BALADÓR, baladoare, s. n. Piesă de angrenaj al unei cutii de viteză, compus din una sau mai multe roți dințate cu posibilități de deplasare axială, în scopul modificării raportului de transmisie. – Din fr. baladeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balafon
BALAFÓN, balafoane, s. n. Instrument muzical african de percuție, format din lame de lemn acordate diatonic.- Din fr. balafon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balalaică
BALALÁICĂ, balalaici, s. f. Instrument muzical popular rusesc cu trei coarde și cutie de rezonanță triunghiulară. – Din rus. balalaika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balama
BALAMÁ, balamale, s. f. Mic dispozitiv metalic format din două piese articulate, utilizat pentru a lega un panou care se rotește în jurul unei muchii de un cadru, de o ușă, de o fereastră etc.; șarnieră, țâțână. ♦ Fig. (Fam.; la pl.) Încheieturi, articulații ale corpului. ◊ Expr. A-i (sau a i se) slăbi ori a i se muia (cuiva) sau a nu-l (mai) ajuta (ori ține) pe cineva balamalele = a(-și) pierde vigoarea (din cauza bătrâneții, a oboselii, a fricii). A-i tremura (cuiva) balamalele = a se teme. – Din tc. bağlama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balamuc
BALAMÚC, balamucuri, s. n. Ospiciu. ♦ Fig. Gălăgie, dezordine mare. – Din n. pr. Malamuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balang
BALÁNG, interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopot (mare); bang, dang. [Var.: balánga interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balanga
BALÁNGA interj. v. balang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balangă
BALÁNGĂ, bălăngi, s. f. (Pop.) Clopot care se atârnă la gâtul vitelor și al oilor; talangă; sunetul produs de un astfel de clopot. – Din balang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balans
BALÁNS, balansuri, s. n. 1. Mișcare de pendulare; legănare, balansare. 2. (În sintagmele) Balans al culorilor = reglare a semnalelor video ale unui sistem de televiziune în culori, pentru obținerea reproducerii fidele a culorilor. Balans stereofonic = reglaj al unui sistem stereofonic pentru a egaliza nivelele sonore ale canalelor. – Din balansa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansa
BALANSÁ, balansez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca când într-o parte, când într-alta; a (se) legăna, a (se) hâțâna, a pendula. 2. Tranz. A echilibra părțile unei balanțe (2), ale unui cont etc. – Din fr. balancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansare
BALANSÁRE, balansări, s. f. Acțiunea de a (se) balansa; legănare, balans, pendulare – V. balansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansat
BALANSÁT, -Ă, balansați, -te, adj. 1. Legănat^2 (1). 2. (Tehn.; despre dispozitive) Care este astfel reglat încât nu depășește limitele de balans (1). – V. balansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansier
BALANSIER, balansiere, s. n. 1. Element al unui mecanism care poate transmite o mișcare oscilatorie de la o extremitate la alta; balansor. Balansier de ceasornic. 2. Bară lungă și subțire utilizată de acrobații pe sârmă pentru a-și menține echilibrul. 3. Organ de echilibru pentru zbor la insectele diptere, în formă de măciucă, situat pe metatorace. [Pr.: -si-er. – Var.: (înv., 2) balanțier s. n.] – Din fr. balancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansină
BALANSÍNĂ, balansine, s. f. Parâmă de metal sau de cânepă care susține vergile încrucișate ale catargului unei nave cu pânze sau stâlpii bigelor de încărcare montate pe nave. – Din fr. balancine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansoar
BALANSOÁR, balansoare, s. n. Fotoliu care se balansează (1) pe două tălpi arcuite. – Din fr. balançoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balansor
BALANSÓR, balansoare, s. n. Balansier (1). – Balansa + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balanţă
BALÁNȚĂ, balanțe, s. f. 1. Instrument pentru măsurarea greutății corpurilor prin echilibrarea lor cu greutăți etalonate. ◊ Balanță romană = cântar cu o singură greutate etalonată, care se deplasează pe brațul lung al pârghiei inegale de al cărei punct fix este atârnat un talger pentru obiectele de cântărit. ◊ Expr. A pune în balanță = a compara două lucruri sau fapte, atitudini, idei diferite. 2. N. pr. f. art. Numele unei constelații din emisfera australă. ♦ Unul dintre semnele zodiacului (reprezentat printr-o balanță). 3. (Fin.) Comparație, raport între mai mulți indicatori care trebuie echilibrați; (concr.) tabel, situație care conține o asemenea operație etc. ◊ Balanță de verificare = situație contabilă întocmită, de regulă, la sfârșitul lunii, prin centralizarea datelor înregistrate în conturi, în scopul verificării exactității operațiilor contabile. Balanță comercială (a unei țări) = raportul dintre valoarea exportului și cea a importului. – Din fr. balance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balanță
BALÁNȚĂ, balanțe, s. f. 1. Instrument pentru măsurarea greutății corpurilor prin echilibrarea lor cu greutăți etalonate. ◊ Balanță romană = cântar cu o singură greutate etalonată, care se deplasează pe brațul lung al pârghiei inegale de al cărei punct fix este atârnat un talger pentru obiectele de cântărit. ◊ Expr. A pune în balanță = a compara două lucruri sau fapte, atitudini, idei diferite. 2. N. pr. f. art. Numele unei constelații din emisfera australă. ♦ Unul dintre semnele zodiacului (reprezentat printr-o balanță). 3. (Fin.) Comparație, raport între mai mulți indicatori care trebuie echilibrați; (concr.) tabel, situație care conține o asemenea operație etc. ◊ Balanță de verificare = situație contabilă întocmită, de regulă, la sfârșitul lunii, prin centralizarea datelor înregistrate în conturi, în scopul verificării exactității operațiilor contabile. Balanță comercială (a unei țări) = raportul dintre valoarea exportului și cea a importului. – Din fr. balance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balanţier
BALANȚIÉR s. n. v. balansier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balanțier
BALANȚIÉR s. n. v. balansier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaoacheş
BALAOÁCHEȘ, -Ă, balaoacheși, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Glumeț sau ir.) (Om) negricios, oacheș. 2. S. m. și f. (Depr.) Epitet dat unui țigan. – Bălai + oacheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaoacheș
BALAOÁCHEȘ, -Ă, balaoacheși, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Glumeț sau ir.) (Om) negricios, oacheș. 2. S. m. și f. (Depr.) Epitet dat unui țigan. – Bălai + oacheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaoacheş
BALAOÁCHEȘ, -Ă, balaoacheși, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Glumeț sau ir.) (Om) negricios, oacheș. 2. S. m. și f. (Depr.) Epitet dat unui țigan. – Bălai + oacheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaoacheș
BALAOÁCHEȘ, -Ă, balaoacheși, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Glumeț sau ir.) (Om) negricios, oacheș. 2. S. m. și f. (Depr.) Epitet dat unui țigan. – Bălai + oacheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balast
BALÁST, balasturi, s. n. 1. Încărcătură de apă sau de nisip care asigură stabilitatea navelor; lest, savură. ♦ Compartiment etanș al unui submarin care se umple cu apă pentru a asigura scufundarea acestuia. ♦ Fig. Ceea ce este împovărător, nefolositor. 2. Pietriș folosit ca așternut pe care se montează traversele de cale ferată; amestec de pietriș și de nisip întrebuințat la prepararea betonului, la pietruirea șoselelor etc. – Din fr. ballast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balasta
BALASTÁ, balastez, vb. I. Tranz. A acoperi cu balast (2) o șosea, un teren etc. – Din fr. ballaster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balastare
BALASTÁRE, balastări, s. f. Acțiunea de a balasta și rezultatul ei. – V. balasta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balastieră
BALASTIÉRĂ, balastiere, s. f. Carieră de nisip sau de pietriș. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. ballastière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balastor
BALASTÓR, balastoare, s. n. Mașină folosită pentru balastarea liniilor de cale ferată. – Balasta + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaş
BALÁȘ, balașuri, s. n. (Înv.) Varietate de rubin. – Din it. balascio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaș
BALÁȘ, balașuri, s. n. (Înv.) Varietate de rubin. – Din it. balascio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balaur
BALÁUR, balauri, s. m. (În basme) Monstru care întruchipează răul, imaginat ca un șarpe uriaș cu mai multe capete, adesea înaripat; dragon^2. ♦ (Art.) Denumirea populară a constelației Dragonului. [Pr.: -la-ur] – Cf. alb. bollë „șarpe”, sb. blavor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bală
BÁLĂ, bale, s. f. (Pop.) Monstru, dihanie, fiară groaznică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcaniadă
BALCANIÁDĂ, balcaniade, s. f. Competiție sportivă care are loc la intervale regulate, cu participarea sportivilor din țările balcanice. [Pr.: -ni-a-] – Balcani (n. pr.) + suf. -iadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanic
BALCÁNIC, -Ă, balcanici, -ce, adj. Din (sau privitor la) Munții Balcani sau Peninsula Balcanică. ◊ (Sport) Jocuri balcanice = balcaniadă. – Din fr. balkanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanism
BALCANÍSM, balcanisme, s. n. 1. (Adesea depr.) Complex de trăsături ale modului de viață, ale mentalității și culturii balcanice. 2. Cuvânt sau construcție sintactică specifică unei limbi balcanice. – Balcani (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanist
BALCANÍST, -Ă, balcaniști, -ste, s. m. și f. Balcanolog. – Din germ. Balkanist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanistică
BALCANÍSTICĂ s. f. Ansamblu de studii și cercetări referitoare la istoria, cultura și limbile popoarelor balcanice. – Balcani (n. pr.) + suf. -istică (după lingvistică, folcloristică etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanolog
BALCANOLÓG, -Ă, balcanologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în balcanistică; balcanist. – Balcani (n. pr.) + suf. -olog (după filolog, sociolog etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcanologie
BALCANOLOGÍE s. f. Balcanistică. – Din fr. balkanologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcâz
BALCẤZ, -Ă, balcâzi, -e, adj. (Reg.) Urât, hâd, diform, slut, pocit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balcon
BALCÓN, balcoane, s. n. 1. Platformă cu balustradă pe peretele exterior al unei clădiri, comunicând cu interiorul printr-una sau mai multe uși. 2. Parte a unei săli de spectacol, de conferințe etc. așezată deasupra parterului. – Din fr. balcon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balconaş
BALCONÁȘ, balconașe, s. n. Diminutiv al lui balcon. – Balcon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balconaș
BALCONÁȘ, balconașe, s. n. Diminutiv al lui balcon. – Balcon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baldachin
BALDACHÍN, baldachine, s. n. 1. Acoperământ decorativ, împodobit cu perdele, așezat deasupra unui tron, a unui pat, a unui amvon, a unui catafalc etc.; p. ext. lucrare de arhitectură cu această înfățișare. 2. Acoperământ de pânză care se purta deasupra unui demnitar laic sau al bisericii la anumite procesiuni. [Pl. și: baldachinuri. – Var.: (înv.) baldahin s. n.] – Din fr. baldaquin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baldahin
BALDAHÍN s. n. v. baldachin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bale
BÁLE s. f. pl. Salivă (groasă, spumoasă) care se prelinge din gură. ◊ Expr. (Fam.) A-i curge (cuiva) balele după ceva = a dori mult ceva. ♦ Materie mucilaginoasă care acoperă corpul peștilor. ♦ Materie vâscoasă lăsată de melci în urma lor. – Cf. lat. *baba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balegă
BÁLEGĂ, balegi, s. f. (Adesea fig.) Excrement de animale mari; băligar. [Var.: báligă s. f.] – Cf. sb. balega, alb. balgë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baleiaj
BALEIÁJ, baleiaje, s. n. Evacuare forțată a gazelor de ardere din cilindrul unui motor cu combustie internă. [Pr.: -le-iaj] – Din fr. balayage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balenă
BALÉNĂ, balene, s. f. 1. Gen de mamifere acvatice din ordinul cetaceelor, lungi de 10-20 m, cu lame cornoase lungi în loc de dinți (Balaena); (înv.) chit^3. ♦ (Fam.) Epitet pentru o persoană foarte grasă. 2. Lamelă flexibilă fabricată din lamele cornoase de balenă (1) sau din material plastic, care se utilizează la fabricarea corsetelor, umbrelelor, la fixarea gulerelor etc. – Din fr. baleine, lat. balaena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balenieră
BALENIÉRĂ, baleniere, s. f. Ambarcațiune echipată pentru vânătoarea de balene. ♦ Ambarcațiune ușoară și rapidă (cu motor), care servește la transportul persoanelor de pe navele mari pe țărm. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. baleinière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balercă
BALÉRCĂ, balerci, s. f. (Reg.) Butoiaș. ♦ Conținutul unui butoiaș. – Din ucr. barylka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balercuţă
BALERCÚȚĂ, balercuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui balercă. – Balercă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balercuță
BALERCÚȚĂ, balercuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui balercă. – Balercă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balerin
BALERÍN, -Ă, balerini, -e, s. m. și f. Persoană care practică baletul (1); (înv.) baletist. – Din fr. ballerin, it. ballerino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balet
BALÉT, balete, s. n. 1. Dans artistic figurativ executat după o compoziție muzicală. ◊ Corp de balet v. corp. ♦ Spectacol format din asemenea dansuri. ♦ Compoziție muzicală scrisă pentru asemenea dansuri. 2. Ansamblu, trupă de balerini și balerine. – Din fr. ballet, it. balletto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baletist
BALETÍST, -Ă, baletiști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Balerin(ă). – Balet + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balic
BALÍC, -Ă, balici, -ce, s. m. și f. (Arg.) Student în primul an; boboc. – Din țig. balih „purceluș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balie
BÁLIE, balii, s. f. (Reg.) Vas mare, circular, făcut din doage, pentru spălatul rufelor. – Din ucr. balija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baligă
BÁLIGĂ s. f. v. balegă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balimez
BALIMÉZ, balimezuri, s. n. (Înv.) Bombardă. – Din tc. balyemez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balistă
BALÍSTĂ, baliste, s. f. Mașină de război folosită în Antichitate pentru lansarea de sulițe și proiectile. – Din lat. ballista, it. balista, fr. baliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balistic
BALÍSTIC, -Ă, balistici, -ce, adj., 1. Privitor la balistică (2). ◊ Curbă balistică = traiectorie de proiectil. Pendul balistic = pendul de măsurare a vitezei proiectilelor. – Din fr. balistique, it. balistica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balistic
BALÍSTIC, -Ă, balistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la balistică (2). ◊ Curbă balistică = traiectorie de proiectil. Pendul balistic = pendul de măsurare a vitezei proiectilelor. 2. S. f. Ramură a mecanicii teoretice care se ocupă cu studiul mișcării corpurilor grele (proiectile, rachete, sateliți) în unghiuri gravitaționale și în vid. – Din fr. balistique, it. balistica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balistică
BALÍSTICĂ s. f. 2. Ramură a mecanicii teoretice care se ocupă cu studiul mișcării corpurilor grele (proiectile, rachete, sateliți) în unghiuri gravitaționale și în vid. – Din fr. balistique, it. balistica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balistician
BALISTICIÁN, balisticieni, s. m. Specialist în balistică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. balisticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balius
Balius 1. Unul dintre caii nemuritori ai lui Achilles, primit în dar de la Poseidon (v. și Zephyrus). 2. Unul dintre cîinii lui Actaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

balivernă
BALIVÉRNĂ, baliverne, s. f. Vorbă lipsită de importanță sau născocită; palavră, vorbă de clacă. – Din fr. baliverne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baliza
BALIZÁ, balizez, vb. I. Tranz. A fixa o baliză, a marca prin balize diverse puncte pe un teren sau pe suprafața unei ape. – Din fr. baliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balizaj
BALIZÁJ, balizaje, s. n. Semnalizare prin balize; balizare. ♦ Semnalizare radioelectrică a pozițiilor și traseelor necesare navigației aeriene sau maritime. – Din fr. balisage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balizare
BALIZÁRE, balizări, s. f. Acțiunea de a baliza; balizaj. – V. baliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baliză
BALÍZĂ, balize, s. f. Semnal instalat pe apă sau pe uscat pentru a marca zone navigabile, locuri de aterizare, piste de concurs etc. – Din fr. balise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balizor
BALIZÓR, balizori, s. m. Persoană care instalează sau supraveghează balize. – Din fr. baliseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balmoş
BÁLMOȘ s. n. (Reg.) Mâncare ciobănească făcută din caș dulce de oaie, fiert în lapte (sau în unt) cu puțin mălai. [Var.: bálmuș s. n.] – Cf. magh. bálmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balmoș
BÁLMOȘ s. n. (Reg.) Mâncare ciobănească făcută din caș dulce de oaie, fiert în lapte (sau în unt) cu puțin mălai. [Var.: bálmuș s. n.] – Cf. magh. bálmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balmuş
BÁLMUȘ s. n. v. balmoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balmuș
BÁLMUȘ s. n. v. balmoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balnear
BALNEÁR, -Ă, balneari, e, adj. De băi^1 (II); privitor la băile curative. Cură balneară. [Pr.: -ne-ar] – Din fr. balnéaire, lat. balnearius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneo
BALNEO- Element de compunere însemnând „balnear”, care servește la formarea de adjective. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéo-, lat. balneum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneoclimateric
BALNEOCLIMATÉRIC, -Ă, balneoclimaterici, -ce, adj. (Rar) Balneoclimatic. [Pr.: -ne-o-] – Balneo- + climateric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneoclimatic
BALNEOCLIMÁTIC, -Ă, balneoclimatici, -ce, adj. Balnear și climateric. [Pr.: -ne-o-] – Balneo- + climatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneolog
BALNEOLÓG, -Ă, balneologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specializat în balneologie. [Pr.: -ne-o-] – Din balneologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneologic
BALNEOLÓGIC, -Ă, balneologici, -ce, adj. De balneologie, privitor la balneologie. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneologie
BALNEOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază acțiunea profilactică și curativă a apelor termale sau minerale și a nămolurilor. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balneoterapie
BALNEOTERAPÍE s. f. Tratament medical constând în folosirea acțiunii factorilor climaterici, a apelor termale sau reci, a nămolurilor etc. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balon
BALÓN, baloane, s. n. 1. Aerostat construit dintr-o învelitoare impermeabilă umplută cu un gaz mai ușor decât aerul, de care se atașează o nacelă. ◊ Expr. (Fam.) A lua (pe cineva) în balon = a-și bate joc, a ironiza (pe cineva). ♦ Jucărie de cauciuc foarte subțire, mai ales în formă de sferă, umplută cu aer sau cu un gaz ușor. ♦ (Sport) Minge. 2. (În sintagma) Balon de săpun = bășică formată din clăbuci de săpun; fig. vorbă goală, amăgitoare. 3. Vas sferic de sticlă, folosit în anumite operații chimice de laborator. ♦ (În sintagma) Balon de oxigen = rezervor de oxigen prevăzut cu un tub de aspirație, întrebuințat la reanimarea unui bolnav. 4. Balonzaid (2). – Din fr. ballon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balona
BALONÁ, balonez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) umfla, a (se) rotunji ca un balon. ♦ A i se umfla sau a face să i se umfle cuiva abdomenul din cauza gazelor de fermentație din intestine. – Din fr. ballonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonare
BALONÁRE, balonări, s. f. Faptul de a (se) balona. ♦ Med.) Meteorism. – V. balona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonaş
BALONÁȘ, balonașe, s. n. Diminutiv al lui balon. – Balon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonaș
BALONÁȘ, balonașe, s. n. Diminutiv al lui balon. – Balon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonat
BALONÁT, -Ă, balonați, -te, adj. Care este umflat (ca un balon). ♦ (Despre abdomen) Umflat de gazele acumulate în intestine; (despre oameni) cu abdomenul umflat. – V. balona. Cf. fr. ballonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonet
BALONÉT, balonete, s. n. 1. Compartiment din interiorul unui dirijabil, umplut cu un gaz mai ușor decât aerul. 2. Dispozitiv de plutire al aripilor unui hidroavion. – Din fr. ballonnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonzaid
BALONZÁID, balonzaide, s. n. 1. Țesătură de bumbac sau de mătase impermeabilă. 2. Haină de ploaie confecționată dintr-o astfel de pânză; balon (4). [Acc. și: balónzaid. – Var.: balonzáide s. n.] – Din germ. Ballonseide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balonzaide
BALONZÁIDE s. n. v. balonzaid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balot
BALÓT, baloturi, s. n. Pachet mare de mărfuri sau de diferite obiecte; (spec.) pachet de bumbac, de lână etc.; legătură mare de haine, de rufe etc.; bal^2. ♦ Oțel-balot = bandă de oțel utilizată la confecționarea cercurilor de butoaie, la ambalaje etc. [Pl. și: (m.) baloți] – Din fr. ballot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balota
BALOTÁ, balotez, vb. I. Tranz. A strânge în baloturi. – Din balot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balotaj
BALOTÁJ, balotaje, s. n. Situație creată la o alegere când niciun candidat nu întrunește majoritatea de voturi cerută de lege. – Din fr. ballottage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balotare
BALOTÁRE s. f. Acțiunea de a balota; (rar) balotat. – V. balota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balotat
BALOTÁT s. n. (Rar) Balotare. – V. balota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balsa
BÁLSA s. m. Arbore tropical din America, din al cărui lemn ușor și tare se confecționează plute, ambarcațiuni sportive etc. – Din fr. balsa. Cf. sp. balsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balsam
BALSÁM, balsamuri, s. n. 1. Esență puternic parfumată extrasă din rășini sau din alte substanțe vegetale, folosită în medicină, pictură, parfumerie etc. ♦ Fig. Miros foarte plăcut. 2. Fig. Alinare, mângâiere, consolare. – Din it. balsamo, lat. balsamum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balsamic
BALSÁMIC, -Ă, balsamici, -ce, adj. De balsam (1), ca de balsam. ♦ Care are însușirile balsamului (1), care conține un balsam. – Din fr. balsamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balsamină
BALSAMÍNĂ, balsamine, s. f. Plantă erbacee anuală, cu flori albe-roșietice, cu frunze lanceolate și cu fructe în formă de capsulă, care se deschid brusc când sunt atinse; canale (Impatiens balsamina). – Din fr. balsamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baltac
BALTÁC s. n. v. baltag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baltag
BALTÁG, baltage, s. n. Topor cu coadă lungă, folosit și ca armă. ♦ Fig. Lovitură aplicată cu acest topor. [Pl. și: baltaguri. – Var.: (reg.) baltác s. n.] – Cf. tc. balta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baltă
BÁLTĂ, bălți, s. f. 1. Întindere de apă stătătoare, de obicei nu prea adâncă, având o vegetație și o faună acvatică specifică; zonă de luncă inundabilă, cu locuri în care stagnează apa; p. ext. lac. ◊ Expr. A rămâne (sau a sta, a zăcea) baltă = a fi lăsat în părăsire; a sta pe loc, a stagna. A lăsa baltă (ceva) = a lăsa (ceva) în părăsire, a nu se mai interesa (de ceva). A da cu bâta în baltă = a face un gest, a spune o vorbă care stânjenește prin caracterul ei nedelicat sau insolit. 2. Apă de ploaie adunată într-o adâncitură; groapă cu apă sau mocirlă; (prin exagerare) cantitate mare de lichid vărsat pe jos; băltoacă. – Din sl. blato. Cf. alb. baltë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baltic
BÁLTIC, -Ă, baltici, -ce, adj. Care aparține Mării Baltice sau regiunilor învecinate. – Din fr. baltique. Cf. fr. balte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baluba
BALÚBA s. m. Populație bantu (5,8 mil.) din sudul Republicii Democrate Congo. (și luba) [Brockhaus – Die Enzyklopädie, 24 vol., ed. 20. Leipzig, Mannheim F.A. Brockhaus 1996-99]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

balustradă
BALUSTRÁDĂ, balustrade, s. f. Element de construcție folosit pentru a mărgini o scară, un balcon etc. ♦ Apărătoare dispusă la marginea unei punți de navă, a unei pasarele etc. pentru siguranța călătorilor. – Din fr. balustrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balustră
BALÚSTRĂ s. f. v. balustru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balustru
BALÚSTRU, baluștri, s. m. 1. Fiecare dintre stâlpii de balustradă sau de parmaclâc. 2. Compas special, folosit pentru trasarea cercurilor foarte mici. [Var.: balústră s. f.] – Din fr. balustre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balustru
BALÚSTRU, baluștri, s. m. 1. Fiecare dintre stâlpii de balustradă sau de parmaclâc. 2. Compas special, folosit pentru trasarea cercurilor foarte mici. [Var.: balústră s. f.] – Din fr. balustre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balzacian
BALZACIÁN, -Ă, balzacieni, -e, adj. De Balzac, al lui Balzac; în maniera lui Balzac. [Pr.: -ci-an] – Balzac (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

balzacianism
BALZACIANÍSM s. n. Ceea ce este specific operei balzaciene; tendință de a prelua și cultiva teme, motive etc. balzaciene. [Pr.: -ci-a-] – Balzacian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bamă
BÁMĂ, bame, s. f. Plantă leguminoasă cu fructe păroase de culoare verde, comestibile (Hibiscus esculentus); p. restr. fructul acestei plante. – Din tc. bamya, bamye. Cf. bg. bamia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bambara
BAMBÁRA subst. 1. S. m. Membru al unei populații din regiunea văii superioare a râului Niger. 2. S. n. Limba vorbită de bambara (1), aparținătoare grupului mandingo (2) și folosită drept lingua franca în Mali. (cf. engl. bambara) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bambus
BÁMBUS, bambuși, s. m. Nume generic pentru plantele exotice lemnoase cu tulpină dreaptă, goală pe dinăuntru (Bambusa). ♦ P. restr. Tulpina acestor plante, utilizată ca lemn de construcție, vargă de pescuit etc. – Din germ. Bambus, fr. bambou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ban
BAN^1, bani, s. m. 1. Unitate monetară egală cu a suta parte dintr-un leu; p. ext. monedă măruntă, de mică valoare. ◊ Expr. A nu face (sau a nu plăti) un ban (chior) sau doi bani = a nu valora nimic, a nu avea nicio valoare. A trăi (pe lângă cineva) ca banul cel bun = a fi foarte prețuit (de cineva). A lua (ceva) de (sau drept) bani buni = a crede că un lucru este adevărat. 2. (La pl.) Avere în numerar; parale. ◊ Expr. A fi doldora (sau plin) de bani = a fi foarte bogat. A avea bani (strânși) la ciorap sau a strânge bani la ciorap = a avea sau a face economii, a avea sau a strânge o sumă de bani; a fi zgârcit. Fecior (sau băiat) de bani gata = fiu de oameni avuți care irosește banii primiți sau moșteniți de la părinți. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ban
BAN^2, bani, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Titlu purtat de dregătorul delegat de domn la guvernarea Olteniei; (și în forma mare ban) primul demnitar în ierarhia dregătorilor. ♦ (În Moldova) Dregător domnesc. 2. Persoană care deținea acest titlu. 3. Guvernator al unei regiuni de graniță în regatul Ungariei. – Cf. magh. ban, sb. ban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banal
BANÁL, -Ă, banali, -e, adj., s. n. (Lucru, fenomen) lipsit de originalitate; obișnuit, comun. – Din fr. banal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banalitate
BANALITÁTE, (2) banalități, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este banal; fel de a fi comun și lipsit de originalitate. 2. (Concr.) Lucru banal, vorbă banală, idee banală. – Din fr. banalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banaliza
BANALIZÁ, banalizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină banal. – Din fr. banaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banalizare
BANALIZÁRE s. f. Faptul de a (se) banaliza. – V. banaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banan
BANÁN, banani, s. m. Bananier (1). – Din banană (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banană
BANÁNĂ, banane, s. f. 1. Fruct de banan, având culoare galbenă, formă lunguiață, miez făinos, zaharos și aromat. 2. Piesă de contact electric formată dintr-un mic cilindru metalic învelit pe jumătate în ebonită, care se montează la capătul unei conducte de curent. – Din fr. banane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bananier
BANANIÉR, (1) bananieri, s. m., (2) bananiere, s. n., bananieri, -e, adj. 1. S. m. Plantă tropicală arborescentă cu frunze foarte mari și fructe comestibile; banan (Musa paradisiaca). 2. S. n. Navă care servește la transportul bananelor. 3. Adj. (Despre țări, state) Producător de banane (1); (fig.) cu organizare socială primitivă [Pr.: -ni-er] – Din fr. bananier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banat
BANÁT, banate, s. n. 1. Provincie sau ținut administrat de un ban^2. 2. Dregătoria de ban^2. – Ban^2 + suf. -at. Cf. lat. med. banatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banatit
BANATÍT s. n. Rocă eruptivă cu structură granitică, existentă în Banat și în Munții Apuseni, utilizată ca material de construcție. – Din fr. banatite. Cf. n. pr. Banat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bană
BÁNĂ, bane, s. f. Bucată de lemn, de plută etc., folosită de pescari pentru a marca locul unde au pus carmacele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banc
BANC^1 bancuri, s. n. I. 1. Ridicătură de depuneri de nisip, de pietriș sau de nămol, formată pe fundul mărilor sau în albia apelor curgătoare, care ajunge uneori până la suprafața apei. 2. Grup mare de scoici sau de pești, de obicei de aceeași specie, vârstă și mărime. II. 1. Masă sau platformă pe care se montează dispozitive, utilaje, instalații etc. Banc de tămplărie. Banc de ceasornicar. ♦ Banc de probă = instalație pentru controlul calităților tehnice ale unor motoare. 2. Banchetă pe care stă persoana care trage la rame într-o ambarcațiune mică. – Din fr. banc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banc
BANC^2, bancuri, s. n. 1. Numele unui joc de cărți. 2. (Fam.) Scurtă anecdotă glumeață; p. ext. minciună. – Din germ. Bank.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancaizăn
BÁNCAIZĂN, bancaizăne, s. n. 1. Scoabă de fier cu care se fixează în perete un dulap, o bibliotecă etc. 2. Unealtă de fier la bancul^1 tâmplarului, care servește ca opritor al scândurilor date la rindea. – Din germ. Bankeisen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancar
BANCÁR, -Ă, bancari, -e, adj. Care aparține băncii^2 (1), privitor la bancă^2. – Din it. bancario, fr. bancaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancă
BÁNCĂ^1, bănci, s. f. Scaun lung și îngust pentru două sau mai multe persoane. ◊ Expr. Banca ministerială = locurile din parlament rezervate membrilor guvernului. Banca acuzaților = locurile dintr-o sală de tribunal pe care stau acuzații. Banca apărării = locurile dintr-o sală de tribunal destinate avocaților care apără pe acuzați. ♦ Scaun, de obicei cu pupitru în față, pentru școlari. ◊ Loc. adv. (De) pe băncile școlii = (de) la școală, din (sau în) timpul petrecut în școală. ◊ Expr. A sta (sau a rămâne) în banca sa = a rămâne la locul său, a sta pasiv față de orice inițiativă, a fi docil. – Din fr. banc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancă
BÁNCĂ^2, bănci, s. f. 1. Instituție financiară care are ca activitate principală atragerea de depozite și împrumutarea unor sume în scopul acordării de credite și efectuării de plasamente. ♦ (Med.) Bancă de organe = laborator în care se asigură prezervarea în condiții riguroase a unor țesuturi, a sângelui sau a unor organe în vederea transplantării lor. (Inform.) Bancă de date sau bancă de informații = totalitatea datelor organizate în scopul optimizării procesului de căutare și modificare a lor sau a relațiilor dintre ele, independent de o anumită aplicație. 2. (La unele jocuri de cărți) Sumă pe care bancherul (2) o ține în fața lui pentru a plăti câștigurile celorlalți jucători. ◊ Expr. A sări (sau a face să sară) banca (în aer) = a câștiga un pot egal cu întreaga sumă pusă de bancher (2) în joc. – Din it. banca, fr. banque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancher
BANCHÉR, bancheri, s. m. 1. Proprietar sau mare acționar al unei bănci^2. 2. (La unele jocuri de cărți) Persoană care conduce jocul și dispune de o sumă suficientă de bani pentru a acoperi mizele celorlalți jucători. – Din fr. banquier, it. banchiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banchet
BANCHÉT, banchete, s. n. Masă festivă dată în cinstea unei persoane sau a unui eveniment; festin. – Din fr. banquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banchetă
BANCHÉTĂ, banchete, s. f. 1. Bancă^1 mică (capitonată) fără spetează; bancă^1 sau canapea montată în vehicule. 2. Porțiune orizontală, în formă de treaptă, amenajată în lungul unui terasament. 3. (În echitație) Obstacol natural format dintr-o moviliță acoperită cu iarbă. – Din fr. banquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banchiză
BANCHÍZĂ, banchize, s. f. Întindere de gheață formată în mările polare. – Din fr. banquise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancnotă
BANCNÓTĂ, bancnote, s. f. Semn bănesc oficial sub formă de hârtie de valoare la purtător, emisă de o bancă^2 (1) și care îndeplinește funcția de mijloc de plată; ban de hârtie. – Din germ. Banknote, fr. bank-note.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banco
BÁNCO s. n. (La jocul de bacara; în expr.) A face banco = a susține singur miza jocului împotriva băncii^2 (2). – Din it., fr. banco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancomat
BANCOMÁT, bancomate, s. n. Automat bancar care eliberează numerar pe baza cardului. – Din germ. Bankomat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancruta
BANCRUTÁ, bancrutez, vb. I. Intranz. (Rar.) A da faliment. – Din germ. bankrottieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancrutar
BANCRUTÁR, bancrutari, s. m. (Rar) Persoană care a suferit o bancrută. – Bancrută + suf. -ar (după fr. banqueroutier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bancrută
BANCRÚTĂ, bancrute, s. f. Situație de insolvabilitate a unei firme (întreprinderi); faliment al unei firme vinovată de agravarea situației creditorilor săi; crah. – Din fr. banqueroute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandaj
BANDÁJ, bandaje, s. n. 1. Fâșie de pânză sau de tifon utilizată la fixarea și protejarea unui pansament sau la imobilizarea unei părți bolnave a corpului. ♦ Aparat special pentru a susține o hernie. ♦ Fâșie de pânză cu care boxerii își înfășoară pumnii pe sub mănuși. 2. Coroană inelară de oțel sau de cauciuc care se montează pe janta unei roți de vehicul pentru a o feri de degradare. ♦ Îmbrăcăminte în forma unei benzi înfășurate pe o țeavă, pe o vargă de metal etc. – Din fr. bandage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandaja
BANDAJÁ, bandajez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) aplica un bandaj (1). – Din bandaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandajare
BANDAJÁRE, bandajări, s. f. Acțiunea de a (se) bandaja. – V. bandaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandare
BANDÁRE s. f. Acțiunea și rezultatul de a banda.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bandă
BÁNDĂ^1, bande, s. f. 1. Grup de răufăcători care acționează sub conducerea unui șef. ♦ (Glumeț) Grup de prieteni. 2. (Înv.) Ceată de soldați aflați sub aceeași bandieră. 3. Trupă de muzicanți, fanfară, taraf de lăutari. – Din fr. bande, germ. Bande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandă
BÁNDĂ^2, benzi, s. f. 1. Fâșie de material textil, de cauciuc etc. cu care se înfășoară, se leagă sau se întărește ceva; bantă (1). ♦ Fâșie cu care se împodobește, de obicei pe margini, un articol de îmbrăcăminte. 2. (În sintagmele) Bandă de magnetofon = fâșie magnetizată pe care se imprimă și de pe care se pot reproduce sunete cu ajutorul magnetofonului. Bandă rulantă (sau de transport ori continuă) = fâșie continuă care servește la deplasarea obiectelor fabricate sau în curs de fabricație; conveier (1). Lucru pe (sau la) bandă (rulantă) = sistem de lucru constând din operații executate succesiv de un șir de lucrători asupra unui obiect aflat pe o bandă rulantă care trece prin fața fiecăruia dintre ei. Bandă de imagini = peliculă cinematografică. Bandă de circulație = fâșie lungă delimitată din partea carosabilă a unui drum, rezervată circulației în același sens a vehiculelor. Bandă de rulment = partea de cauciuc din anvelopa unei roți de autovehicul care vine în contact cu pământul. Bandă etalon = bandă magnetică cu înregistrări speciale pentru reglarea sau verificarea parametrilor unui magnetofon sau magnetoscop. Bandă de frecvențe = interval din șirul frecvențelor, caracterizat prin anumite proprietăți comune din punctul de vedere al utilizării lor în telecomunicații și telemecanică. Bandă X = bandă de frecvențe cuprinse în domeniul microundelor. 3. Margine elastică a mesei de biliard. ♦ Margine a terenului de popice. 4. Șină care leagă cele două țevi ale unei arme de vânătoare. 5. Grup de frecvențe vecine sau apropiate ale unei radiații electromagnetice sau sonore. 6. (Inform., în sintagma) Bandă perforată = bandă de hârtie sau de material plastic utilizată pentru introducerea sau extragerea datelor dintr-un sistem de calcul. – Din fr. bande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banderilă
BANDERÍLĂ, banderile, s. f. (Livr.) Suliță mică prevăzută cu un steguleț, pe care toreadorii o înfig în grumazul taurului ca să-l ațâțe. – Din fr. banderille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banderolă
BANDERÓLĂ, banderole, s. f. 1. Fâșie de hârtie petrecută în jurul unui pachet sau al unei cărți pentru a împiedica desfacerea ei. 2. Brasardă. 3. Steguleț care servește ca semn distinctiv (prins în vârful unei lănci, al unui catarg etc.). – Din fr. banderole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandieră
BANDIÉRĂ, bandiere, s. f. 1. (Înv.) Steag al unei armate, al unei unități militare; drapel, stindard. 2. (Rar) Steag al unei corporații, al unei societăți, spec. al unei corăbii. [Pr.: -di-e-] – Din it. bandiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandit
BANDÍT, bandiți, s. m. Persoană care face parte dintr-o bandă^1 de răufăcători; tâlhar, răufăcător, gangster. – Din fr. bandit, it. bandito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banditesc
BANDITÉSC, -EÁSCĂ, banditești, adj. Tâlhăresc. – Bandit + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banditeşte
BANDITÉȘTE adv. Ca bandiții; tâlhărește. – Bandit + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banditește
BANDITÉȘTE adv. Ca bandiții; tâlhărește. – Bandit + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banditism
BANDITÍSM, (2) banditisme, s. n. 1. Atitudine, comportare de bandit; tâlhărie. 2. Faptă de bandit. – Din fr. banditisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandotecă
BANDOTÉCĂ, bandoteci, s. f. Colecție de benzi de magnetofon. ♦ Dulap, cameră în care se păstrează această colecție. – Din germ. Bandoteck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandulă
BANDÚLĂ, bandule, s. f. Pară de lemn îngreuiată cu plumb, fixată de o frânghie, care ajută la aruncarea parâmelor grele de legare a navei la acostare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandulieră
BANDULIÉRĂ, banduliere, s. f. Bandă de piele, de pânză etc. pusă de-a curmezișul corpului pentru a susține sabia, pușca etc. ◊ Loc. adv. În bandulieră = purtat de-a curmezișul spatelui sau al pieptului. [Pr.: -li-e-] – Din fr. bandoulière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandurar
BANDURÁR, bandurari, s. m. (Rar) Bandurist. – Bandură^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandură
BANDÚRĂ^1, bandure, s. f. (Reg.) Cârpă de pânză groasă și aspră. ♦ Epitet pentru o femeie destrăbălată, cu purtări urâte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandură
BANDÚRĂ^2, banduri, s. f. (Rar) Instrument muzical popular ucrainean cu o tastieră (2) scurtă și cu 8 până la 24 de coarde. – Din ucr. bandura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bandurist
BANDURÍST, -Ă, banduriști, -ste, s. m. și f. (Rar la f.) Cântăreț din bandură^2; bandurar. – Bandură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bang
BANG interj., s. n. 1. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopot sau alt sunet metalic; dang, balang. 2. S. n. Sunetul astfel produs. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bangăt
BÁNGĂT, bangăte, s. n. (Rar) Dangăt. – Bang + suf. -ăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bangsonic
BANG SÓNIC s. n. (Fiz.) Zgomot puternic produs în momentul când un corp în mișcare depășește viteza sunetului. – Din engl. sonic bang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banieră
BANIÉRĂ, baniere, s. f. (Înv.) Drapel militar feudal. ♦ Unitate militară feudală. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. bannière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baniţă
BÁNIȚĂ, banițe, s. f. Veche unitate de măsură de capacitate pentru cereale, a cărei valoare a variat (în provinciile românești) în jurul a 21-34 l; dublă (1) ♦ Vas special (făcut din doage) care are această capacitate. – Din bg. banica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baniță
BÁNIȚĂ, banițe, s. f. Veche unitate de măsură de capacitate pentru cereale, a cărei valoare a variat (în provinciile românești) în jurul a 21-34 l; dublă (1) ♦ Vas special (făcut din doage) care are această capacitate. – Din bg. banica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baniţă
BÁNIȚĂ, banițe, s. f. (Reg.) Coș împletit din nuiele, cu două torți, în care se strâng cartofii sau știuletii de porumb. Coșarcă, paner. (Atestare în Adjudeni, jud. Neamț.)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

baniță
BÁNIȚĂ, banițe, s. f. (Reg.) Coș împletit din nuiele, cu două torți, în care se strâng cartofii sau știuletii de porumb. Coșarcă, paner. (Atestare în Adjudeni, jud. Neamț.)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

banjo
BANJÓ, banjouri, s. n. Instrument muzical asemănător cu mandolina, cu cinci până la nouă coarde și cu cutia de rezonanță rotundă, acoperită cu o membrană. – Din fr. banjo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banking
BANKING s. n. (Englezism) (Fin.) Activitate bancară. [Pr.: benching] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

banner
BANNER, bannere, s. n. Bucată mare de pânză sau de material plastic, așezată pe o clădire sau deasupra unei străzi importante, pe care se află un slogan, o reclamă, un desen etc. [Pr.: bénăr] – Din engl. banner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bantă
BÁNTĂ, benți, s. f. 1. Bandă^2 (1) ♦ Fâșie de pânză cusută pe marginea gulerului și a mânecilor cămășii. 2. (Înv.; la pl.) Cătușe, obezi. [Pl. și: bente] – Din rus. bant(a).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bantoid
BANTOÍD, -Ă, bantoizi, -de, adj. Referitor la un idiom asemănător limbii bantu. – Din engl. Bantoid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bantu
BÁNTU s. m. și f., adj. invar. 1. S. m. Persoană care face parte din populația africană negroidă, de o mare diversitate antropologică din Africa Ecuatorială și Meridională. 2. Adj. invar. Referitor la bantu (1) sau la limbile vorbite de această populație. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de această populație. [Acc. și: bantú] – Din fr. Bantou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bantustan
BANTUSTÁN, bantustane, s. n. Regiune, teritoriu etc. rezervat negrilor, în perioada regimului de apartheid din Republica Africa de Sud. – Din engl. bantustan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bantustanizare
BANTUSTANIZÁRE, bantustanizări, s. f. Politică promovată în Republica Africa de Sud prin care se urmărea izolarea negrilor în bantustane. – De la bantustan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baobab
BAOBÁB, baobabi, s. m. Arbore din Africa tropicală, cu tulpina ajungând până la un diametru de 22 m, cu ramuri foarte mari și cu fructe lunguiețe (Adansonia digitata). [Var.: boabáb s. m.] – Din fr. baobab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baptism
BAPTÍSM s. n. Ansamblu de grupări creștine protestante, care practică botezul la vârsta adultă și consideră Biblia ca autoritate supremă. – Din fr. baptisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baptist
BAPTÍST, -Ă, baptiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al baptismului. 2. Adj. Care aparține baptismului, privitor la baptism. – Din fr. baptiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baptisteriu
BAPTISTÉRIU, baptisterii, s. n. Capelă pe lângă o biserică catolică pentru oficierea botezurilor; bazin folosit la botezul prin scufundare. – Din lat. baptisterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bar
BAR^1, bari, s. m. Unitate de măsură tolerată a presiunii egală cu presiunea exercitată de o megadină pe o suprafață de 1 cm^2. – Din fr. bar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bar
BAR^2, baruri, s. n. (La unele jocuri de copii) Spațiu, loc de odihnă și de refugiu dinainte stabilit de jucători (la „ulii și porumbeii”, „leapșa” etc.) – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bar
BAR^3, baruri, s. n. 1. Local public în care consumatorii stau de obicei în picioare sau pe scaune înalte în fața unei tejghele; p. restr. tejghea la care se servesc băuturi. ♦ Dulap sau compartiment într-un dulap, în care se păstrează sticlele cu băuturi alcoolice (fine). 2. Local de noapte cu program muzical-distractiv; cabaret. – Din fr. bar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bara
BARÁ, barez, vb. I. Tranz. 1. A opri, a împiedica trecerea, circulația, intrarea etc. 2. A trage o linie peste un text scris, pentru a-l anula; a anula. – Din fr. barrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baraboi
BARABÓI, baraboi, s. m. 1. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu flori albe, cu rădăcină comestibilă în formă de bulb; alunele. (Chaerophyllum bulbosum). 2. Dans popular românesc asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans. – Din bg. baraboj, magh. barabolya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barabulă
BARABÚLĂ, barabule, s. f. (Reg.) Cartof. – Din ucr. barabolja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barabulişte
BARABÚLIȘTE, barabuliști, s. f. (Reg.) Ogor cultivat cu cartofi. – Barabulă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barabuliște
BARABÚLIȘTE, barabuliști, s. f. (Reg.) Ogor cultivat cu cartofi. – Barabulă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barabuşcă
BARABÚȘCĂ, barabuște, s. f. (Reg.) Cartof. – Baraboi + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barabușcă
BARABÚȘCĂ, barabuște, s. f. (Reg.) Cartof. – Baraboi + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baracament
BARACAMÉNT, baracamente, s. n. (Rar) Ansamblu de barăci. – Din fr. baraquement, it. baraccamento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baracă
BARÁCĂ, barăci, s. f. Construcție provizorie de scânduri, panouri, folosită ca locuință, magazie, prăvălie etc. [Pl. și: bărăci. – Var.: (reg.) barátcă s. f.] – Din fr. baraque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baragladină
BARAGLÁDINĂ, bargladine, s. f. (Depr.) Țigan. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baragladină
BARAGLÁDINĂ, baragladine, s. f. (Depr.) Țigan. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baraj
BARÁJ, baraje, s. n. 1. Construcție hidrotehnică, așezată transversal în albia unui curs de apă, pentru ridicarea nivelului apei în amonte și crearea unui lac de acumulare; stăvilar, zăgaz. 2. (Mil.) Lucrare de fortificație făcută pentru a opri înaintarea inamicului. ◊ Baraj (de artilerie) = tir de artilerie pentru oprirea înaintării inamicului. Foc de baraj = tragere care acoperă cu o ploaie de proiectile o suprafață de teren, pentru a deveni astfel inaccesibilă inamicului. ♦ Ceea ce constituie o piedică (în drum). 3. Întrecere suplimentară între mai mulți concurenți sau între mai multe echipe aflate la egalitate, pentru a se putea departaja într-un clasament oficial. 4. (În sintagma) Baraj psihic = simptom al schizofreniei care constă în oprirea bruscă și nemotivată a unui act (4). – Din fr. barrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barajist
BARAJÍST, barajiști, s. m. Persoană care supraveghează și asigură întreținerea unei instalații de captare a apei. – Din fr. barragiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barat
BARÁT, -Ă, barați, -te, adj. 1. (Despre un drum, o intrare) Care este închis, a cărui trecere este împiedicată sau interzisă. 2. (Despre un text, o cifră, o literă etc.) Peste care s-a tras o linie; anulat. – V. bara. Cf. fr. barré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barată
BARÁTĂ, barate, s. f. Aparat folosit pentru omogenizarea unor grăsimi vegetale în procesul de producție. – Din fr. baratte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baratcă
BARÁTCĂ s. f. v. baracă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bară
BÁRĂ, bare, s. f. 1. Bucată lungă de lemn sau de metal cu întrebuințări în construcție, în tehnică. 2. Stâlp de poartă la unele jocuri sportive. ◊ Bară (fixă) = aparat de gimnastică format dintr-o vergea groasă de metal montată între doi stâlpi. 3. Loc pe care îl ocupă avocații într-o sală de judecată în timpul pledoariei. 4. Linie verticală sau orizontală care separă părțile dintr-un text. ♦ (Muz.) Linie verticală care separă măsurile pe portativ. 5. Prag de nisip situat sub apă, de obicei la gura unui fluviu. 6. Val de mare care urcă odată cu fluxul de la gura unui fluviu spre amonte. – Din fr. barre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barăngire
BARĂNGÍRE, barăngiri, s. f. v. BARĂNGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

barbacană
BARBACÁNĂ, barbacane, s. f. 1. Deschizătură mică lăsată din loc în loc într-un zid de sprijin pentru scurgerea apelor infiltrate. 2. Deschizătură înaltă și îngustă pentru aerisire și lumină, în zidul unui turn, al unui coridor, folosită în arhitectura medievală. – Din fr. barbacane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbar
BARBÁR, -Ă, barbari, -e, s. m. și f., adj. 1. (Nume dat, în Antichitate, de greci și de romani celor) care aparțineau altor popoare. 2. (La m. pl.) (Nume generic dat popoarelor) care au migrat la începutul Evului Mediu în Europa; (și la sg.) persoană care făcea parte dintr-un asemenea popor. 3. Fig. (Persoană) necivilizată, cu purtări grosolane. ♦ (Persoană) cu atitudine și comportare inumană, crudă, sălbatică. ♦ (Adverbial) În mod crud, sălbatic, grosolan. – Din fr. barbare, lat. barbarus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbarie
BARBARÍE, (2) barbarii, s. f. 1. Stare primitivă de dezvoltare social-culturală. 2. Concepție, atitudine, comportare care dovedesc lipsă de respect, dispreț sau ură față de cultură și de civilizație; (concr.) faptă care rezultă dintr-o asemenea concepție; cruzime, sălbăticie. – Din fr. barbarie, lat. barbaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbarism
BARBARÍSM, barbarisme, s. n. Cuvânt împrumutat dintr-o limbă străină fără a fi necesar (și neasimilat); cuvânt de jargon. – Din fr. barbarisme, lat. barbarismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbarizat
BARBARIZÁT, -Ă, barbarizați, -te, adj. v. BARBARIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

barbă
BÁRBĂ, bărbi, s. f. 1. Păr care crește la bărbați pe bărbie și pe obraji. ◊ Loc. adv. În barbă = pe ascuns, numai pentru sine. ◊ Expr. (Fam.) A se trage de barbă (cu cineva) = a fi foarte intim cu cineva, a se bate pe burtă (cu cineva). (Arg.) A pune (sau a trage) bărbi = a minți, a înșira verzi și uscate. ◊ Compuse: barba-caprei = denumire dată mai multor specii de plante erbacee perene, cu frunze lungi și înguste și cu flori galbene (Tragopogon); barba-împăratului = plantă erbacee cu flori de diferite culori, care se cultivă ca plantă de ornament și a cărei rădăcină are proprietăți purgative; norea (Mirabilis jalapa); barba-lupului = plantă erbacee cu flori galbene (Crispis biennis); barba-ursului = coada-calului. 2. Bărbie. 3. Smoc de păr pe care îl au unele animale sub bot. 4. Țeapă de la spicele cerealelor. – Lat. barba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbet
BARBÉT, barbeți, s. m. Prepelicar cu păr lânos și creț, dresat pentru vânătoarea de baltă. – Din fr. barbet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbetă
BARBÉTĂ, barbete, s. f. 1. Smoc de barbă (1) lăsat să crească pe părțile laterale ale feței. 2. Parâmă scurtă care servește la legarea unei ambarcațiuni de o navă sau de chei. – Din it. barbetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbian
BARBIÁN, -Ă, barbieni, -e, adj. De Ion Barbu, al lui Ion Barbu; în maniera lui Ion Barbu. [Pr.: -bi-an] – Barbu (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbişă
BARBÍȘĂ, barbișe, s. f. (Rar) Barbișon. – Din fr. barbiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbișă
BARBÍȘĂ, barbișe, s. f. (Rar) Barbișon. – Din fr. barbiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbişon
BARBIȘÓN, barbișoane, s. n. Barbă (1) scurtă și ascuțită lăsată să crească numai pe vârful bărbiei; cioc^2 (3), țăcălie, barbișă. – Din fr. barbichon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbișon
BARBIȘÓN, barbișoane, s. n. Barbă (1) scurtă și ascuțită lăsată să crească numai pe vârful bărbiei; cioc^2 (3), țăcălie, barbișă. – Din fr. barbichon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbituric
BARBITÚRIC, -Ă, barbiturici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. (În sintagma) Acid barbituric = substanță sintetică rezultată prin condensarea ureei, care stă la baza multor medicamente sedative, hipnotice, anestezice etc. 2. S. n. (La pl.) Clasă de medicamente cu acțiune calmantă, sedativă, anticonvulsivă, anestezică. – Din fr. barbiturique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbiturism
BARBITURÍSM s. n. Totalitatea tulburărilor care apar în intoxicațiile acute sau cronice cu barbiturice. – Din fr. barbiturisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbotaj
BARBOTÁJ, barbotaje, s. n. (Tehn.) Ungere automată a unei mașini prin împroșcarea lubrifiantului pe suprafețele de uns. – Din fr. barbotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbotare
BARBOTÁRE, barbotări, s. f. (Chim., Fiz.) Trecere forțată a unui gaz printr-un lichid. – Cf. fr. barboter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbun
BARBÚN, barbuni, s. m. Pește de mare, de culoare roșiatică, cu înotătoare galbene, cu două mustăți sub falca inferioară, și carnea foarte gustoasă (Mullus barbatus). – Din ngr. barbúni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbut
BARBÚT s. n. Joc de noroc cu zaruri. – Din tc. barbut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barbută
BARBÚTĂ, barbute, s. f. Veche monedă de la începutul sec. XIX, cu valoare de 2 lei (vechi) și 10 parale. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barcagiu
BARCAGÍU, barcagii, s. m. Persoană care (are meseria de a) conduce o barcă; luntraș. – Barcă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barcană
BARCÁNĂ, barcane, s. f. Dună de nisip în formă de potcoavă sau de semilună, cu convexitatea orientată perpendicular pe direcția vântului. – Din fr. barkhane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barcarolă
BARCARÓLĂ, barcarole, s. f. Cântec al gondolierilor venețieni; compoziție muzicală cu caracter liric și mișcare ritmică, imitând unduirea valurilor sau cadența vâslelor. – Din it. barcarola, fr. barcarolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barcaz
BARCÁZ, barcazuri, s. n. Ambarcațiune pescărească de lemn cu o capacitate de 10-100 de tone, care poate naviga cu pânze sau cu motor. – Din rus. barkas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barcă
BÁRCĂ, bărci, s. f. Ambarcațiune de dimensiuni mici, cu vâsle, cu pânze sau cu motor. – Din it. barca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barce
Barce, doica lui Sichaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

barchet
BARCHÉT s. n. v. barhet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bard
BARD, barzi, s. m. (La vechii celți) Poet-muzician care compunea și recita cântece războinice și religioase. ♦ P. gener. Poet. – Din fr. barde, lat. bardus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bardă
BÁRDĂ, bărzi, s. f. Secure cu tăișul lat și cu coada scurtă, folosită mai ales la cioplitul lemnului și, în trecut, ca armă de luptă. ◊ Expr. A da (sau a zvârli) cu barda în lună ori a da cu barda în Dumnezeu = a fi nesocotit. Cioplit (numai) din bardă (sau cu barda) = (cioplit) grosolan. – Din magh. bárd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bardou
BARDÓU s. m. Hibrid obținut prin încrucișarea dintre armăsar și măgăriță (Equus hinnus). – Din fr. bardot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barej
BARÉJ s. n. v. bariș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barem
BÁREM^1 adv. Măcar, cel puțin, (reg.) batăr. [Var.: (reg.) báremi, bárim adv.] – Din bg., sb. barem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barem
BARÉM^2, bareme, s. n. 1. Tabel în care sunt prezentate valorile unor elemente sau date în funcție de alte elemente ori date variabile. 2. (Sport) Normă pentru calificarea într-o competiție. [Pl. și: baremuri] – Din fr. barème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baremi
BÁREMI adv. v. barem^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baretă
BARÉTĂ^1, barete s. f. 1. Bentiță îngustă de piele cu care se încheie un pantof. 2. Bucată îngustă de metal fixată transversal pe un obiect tot de metal (tabacheră, decorație etc.). 3. Panglică de decorație; semn distinctiv al unei decorații care reproduce desenul panglicii și se poartă în locul decorației. – Din fr. barrette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baretă
BARÉTĂ^2, barete, s. f. (Rar) Bonetă de postav sau de catifea, în trei sau patru colțuri, purtată de preoții catolici și, în trecut, de unii soldați din Occident. – Din fr. barrette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barhet
BARHÉT, (2) barheturi, s. n. 1. Țesătură de bumbac (cu desene), flanelată pe una din fețe. 2. Sortiment dintr-o astfel de țesătură. [Acc. și: bárhet. – Var.: barchét s. n.] – Din germ. Barchent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baric
BÁRIC, -Ă, barici, -ce, adj. Care se referă la presiunea atmosferică, care ține de presiunea atmosferică. ◊ Sistem baric = formă de repartiție a presiunii atmosferice, care poate fi pozitivă sau negativă. – Din fr. barique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baricada
BARICADÁ, baricadez, vb. I. Tranz. A închide printr-o baricadă o intrare, o ieșire, un drum etc.; a bloca. ♦ Refl. A se pune la adăpost (după o baricadă). – Din fr. barricader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baricadare
BARICADÁRE, baricadări, s. f. Acțiunea de a (se) baricada și rezultatul ei. – V. baricada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baricadă
BARICÁDĂ, baricade, s. f. Întăritură amenajată dintr-o aglomerare de materiale diferite (vehicule, arbori, saci cu nisip, bolovani etc.) pentru întreruperea circulației sau pentru apărare, de obicei în timpul luptelor de stradă. ◊ Expr. A fi de cealaltă parte a baricadei = a fi în tabăra opusă. A muri pe baricade = a muri luptând pentru o idee. A fi pe baricadă = a fi la datorie, a fi combativ. – Din fr. barricade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baricentru
BARICÉNTRU, baricentre, s. n. 1. (Fiz.) Centru de greutate. 2. Punctul de întâlnire a medianelor unui triunghi. – Din fr. barycentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barie
BÁRIE, barii, s. f. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu presiunea unei forțe de o dină pe un centimetru pătrat. – Din fr. barye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barieră
BARIÉRĂ, bariere, s. f. 1. Bară mobilă cu care se oprește temporar trecerea peste o șosea, peste o linie ferată etc.; p. ext. loc unde se întretaie o șosea cu o linie ferată. ♦ Fig. Obstacol, piedică în calea realizării unui lucru, a unei acțiuni. ◊ Barieră socială = (Sociologie) situație care face dificil sau chiar imposibil accesul într-o grupare socială superioară ierarhic. Barieră luminoasă = fascicul luminos folosit pentru comanda unui fotoreleu, în scopul semnalizării prezenței corpurilor străine într-o anumită zonă. 2. Punct de intrare în oraș, unde se încasau în trecut taxele pentru mărfurile aduse spre vânzare; p. ext. periferie. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. barrière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baril
BARÍL, barili, s. m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu circa 160 de litri, folosită, în special, în SUA și în Marea Britanie. – Din fr. baril.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barim
BÁRIM adv. v. barem^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barimetrie
BARIMETRÍE s. f. Determinare aproximativă a greutății animalelor vii pe bază de măsurători. – Din fr. barymétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barisferă
BARISFÉRĂ s. f. Nucleul Pământului, cu raza de 3500 km și densitatea foarte mare, format din material foarte greu (nichel, fier, cobalt); nife, centrosferă. – Din fr. barysphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bariş
BARÍȘ, barișe, s. n. 1. Broboadă de lână foarte subțire și ușoară. ◊ Expr. (Reg.) A-și da barișul pe ceafă = a se face de râs, a pierde rușinea, a încălca regulile bunei-cuviințe. 2. Stofă de lână foarte subțire și fină. [Var.: (reg.) barej, bariz s. n.] – Din fr. barège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bariș
BARÍȘ, barișe, s. n. 1. Broboadă de lână foarte subțire și ușoară. ◊ Expr. (Reg.) A-și da barișul pe ceafă = a se face de râs, a pierde rușinea, a încălca regulile bunei-cuviințe. 2. Stofă de lână foarte subțire și fină. [Var.: (reg.) barej, bariz s. n.] – Din fr. barège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barită
BARÍTĂ, barite, s. f. Hidrat de bariu. – Din fr. baryte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baritină
BARITÍNĂ, baritine, s. f. Sulfat natural de bariu. – Din fr. barytine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bariton
BARITÓN, (1) s. n., (2) baritoni, s. m., (3) baritoane, s. n. 1. S. n. Registru al vocii bărbătești, intermediar între tenor și bas. 2. S. m. (În forma accentuată baríton) Cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru. 3. S. n. Instrument de suflat, din alamă cu registru corespunzător acestei voci (2). [Acc. și: baríton] – Din it. baritono, fr. baryton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bariu
BÁRIU s. n. Element chimic din grupa metalelor alcalino-pământoase, de culoare albă-argintie, ai cărui compuși se folosesc la fabricarea vopselelor, a sticlei și în pirotehnie. – Din fr. baryum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bariz
BARÍZ s. n. v. bariș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barjă
BÁRJĂ, barje, s. f. 1. Ambarcațiune (de mare tonaj) cu fundul plat, fără propulsie proprie, remorcată de altă navă. 2. Barcă cu velă pătrată, pentru pescuitul pe râuri. – Din fr. barge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barman
BÁRMAN, barmani, s. m. Persoană care servește la bar^3. ♦ Proprietar al unui bar^3. – Din fr., engl. barman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barmaniţă
BÁRMANIȚĂ, barmanițe, s. f. Femeie care servește la bar^3. – Barman + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barmaniță
BÁRMANIȚĂ, barmanițe, s. f. Femeie care servește la bar^3. – Barman + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baroană
BAROÁNĂ, baroane, s. f. Baroneasă. – Din baron. Cf. fr. baronne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baroc
BARÓC, -Ă, baroci, -ce, adj., s. n. (Stil artistic specific sec. XVI-XVIII) care este caracterizat prin gustul pentru colosal și grandios, prin neregularitate și exces de ornamente complicate. ♦ Adj. (Despre construcții, mobilă, sculptură, pictură etc.) Care este realizat în acest stil. ♦ (Stil literar) caracterizat printr-o mare libertate și fantezie de exprimare. – Din fr. baroque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barograf
BAROGRÁF, barografe, s. n. Barometru care înregistrează în mod automat curba înălțimilor atinse de un avion. – Din fr. barographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barogramă
BAROGRÁMĂ, barograme, s. f. Curbă înregistrată de barograf. – Din fr. barogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barometric
BAROMÉTRIC, -Ă, barometrici, -ce, adj. Al barometrului, de barometru. – Din fr. barométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barometru
BAROMÉTRU, barometre, s. n. Instrument pentru măsurarea presiunii atmosferice. – Din fr. baromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baron
BARÓN, baroni, s. m. (În Apusul și Centrul Europei) Titlu nobiliar în ierarhia feudală, superior cavalerului și inferior vicontelui; persoană care are acest titlu. – Din fr. baron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baroneasă
BARONEÁSĂ, baronese, s. f. (În societatea medievală din Apusul și Centrul Europei) Femeie care poseda o baronie; soție sau fiică de baron; baroană. – Baron + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baronet
BARONÉT, baroneți, s. m. Titlu nobiliar ereditar în Anglia al membrilor unui ordin de cavaleri; persoană care are acest titlu. – Din fr. baronnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baronie
BARONÍE, baronii, s. f. (Rar) Titlu de baron; domeniul unui baron. – Din fr. baronnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baros
BARÓS, baroase, s. n. Ciocan foarte mare și foarte greu utilizat la lucrările de fierărie, în minerit etc. [Pl. și: barosuri] – Din țig. baros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barosan
BAROSÁN, -Ă, barosani, -e, adj. (Fam.) Mare (și greu). ♦ Fig. (Substantivat, arg.) Persoană influentă, bogată. – Baros + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baroscop
BAROSCÓP, baroscoape, s. n. Aparat în formă de balanță, cu ajutorul căruia se demonstrează existența presiunii atmosferice și principiul lui Arhimede pentru gaze. – Din fr. baroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barou
BARÓU, barouri, s. n. Organizație profesională a avocaților. – Din fr. barreau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barşon
BARȘÓN, barșoane, s. n. (Reg.) Catifea (roșie). – Din magh. bársony.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barșon
BARȘÓN, barșoane, s. n. (Reg.) Catifea (roșie). – Din magh. bársony.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bartiţă
BÁRTIȚĂ, bartițe, s. f. (Reg.) Pojghiță de mucegai care se formează pe borș sau pe zeama de varză acră. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bartiță
BÁRTIȚĂ, bartițe, s. f. (Reg.) Pojghiță de mucegai care se formează pe borș sau pe zeama de varză acră. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

barză
BÁRZĂ, berze, s. f. Pasăre migratoare din ordinul ciconiiformelor, cu ciocul roșu, gâtul și picioarele lungi și cu penele, de obicei, albe, afară de vârfurile aripilor, care sunt negre: cocostârc (Ciconia ciconia). – Cf. alb. bardhë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bas
BAS, (1) s. n., (2) bași, s. m., (3) basuri, s. n. 1. S. n. Registrul cel mai jos al vocii bărbătești; sunetul cel mai grav al unui acord muzical. 2. S. m. Cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru; basist. 3. S. n. Instrument care deține în orchestră un rol analog cu acela al basului (2) intr-un cor. – Din it. basso, fr. basse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basamac
BASAMÁC, (2) basamace, s. n. 1. Rachiu (colorat) de calitate inferioară. 2. Sort de basamac (1). – Cf tc., sb. basamak „grad”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basarabean
BASARABEÁN, -Ă, basarabeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din regiunea istorică Basarabia. 2. Adj. Care aparține Basarabiei sau basarabenilor (1), privitor la Basarabia ori la basarabeni. – Basarabia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basarabeancă
BASARABEÁNCĂ, basarabence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din regiunea istorică Basarabia. – Basarabean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basc
BASC^1, bascuri s. n. Parte a unei jachete (sau fuste) care, pornind din talie, acoperă șoldurile. – Din fr. basque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basc
BASC^2, bascuri, s. n. Beretă cu marginile îndoite înăuntru. [Var.: báscă (pl. băști) s. f.] – Din fr. [beret] basque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basc
BASC^3 s. n. v. bască.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basc
BASC^4, -Ă, basci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Țara Bascilor, regiune situată în Pirinei, în Franța și Spania. 2. Adj. Care aparține sau este caracteristic bascilor (1), privitor la basci. ♦ (Substantivat, f.) Limba izolată neindo-europeană, vorbită de basci. – Din fr. basque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bască
BÁSCĂ s. f. v. basc^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baschet
BÁSCHET, (1) s. n., (2) bascheți, s. m. 1. S. n. Baschetbal. 2. S. m. (Mai ales la pl.) Ghete de baschetbal. – Din fr. basket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baschetbal
BÁSCHETBAL s. n. Joc sportiv disputat între două echipe de câte cinci jucători, care marchează punctele făcând să treacă mingea prin coșul de sfoară împletită fixat de un panou înalt pe terenul echipei adverse; baschet. – Din engl., fr. basketball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baschetbalist
BASCHETBALÍST, -Ă, baschetbaliști, -ste, s. m. și f. Sportiv care practică baschetbalul. – Baschetbal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bascula
BASCULÁ, basculez, vb. I. Intranz. (Despre un corp) A se roti parțial în jurul unei axe orizontale care nu trece prin centrul de greutate; a se balansa. – Din fr. basculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basculabil
BASCULABIL, -ă, basculabili, -le, adj. V. basculant.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

basculant
BASCULÁNT, -Ă, basculanți, -te, adj., s. f. 1. Adj. Care basculează sau care poate bascula; care se balansează. ◊ Autocamion (sau camion, vagon) basculant = autocamion (sau camion, vagon) a cărui platformă se ridică pentru a descărca materialele transportate. 2. S. f. Platformă (cu obloane) sau vagon care se poate ridica și înclina într-o parte pentru a descărca, prin răsturnare, materialele transportate. – Din fr. basculant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basculare
BASCULÁRE, basculări, s. f. Acțiunea de a bascula. – V. bascula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basculator
BASCULATÓR, basculatoare, s. n. Dispozitiv folosit la descărcarea prin basculare a vagoanelor, a autocamioanelor etc.; culbutor (1). – Bascula + suf. -tor (după fr. basculeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basculă
BASCÚLĂ, bascule, s. f. 1. Aparat care permite cântărirea corpurilor grele cu ajutorul unor greutăți (de o sută de ori) mai mici. 2. Scândură sau pârghie mobilă așezată în cumpănă pe un suport. 3. Partea metalică a armelor de vânătoare cu țevi mobile. – Din fr. bascule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baseball
BASEBALL s. n. Joc sportiv național nord-american, asemănător cu oina. [Pr.: béĭsbol] – Din engl. basse-ball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basedow
BÁSEDOW s. n. Boală endocrină care se manifestă prin creșterea în volum a glandei tiroide, exoftalmie, tulburări cardio-vasculare, scădere ponderală, insomnie etc.; boala lui Basedow. [ Pr.: ba-ze-. – Acc. și: basedów. – Scris și: Bazedov] – Din fr. (maladie de) Basedow.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basedowian
BASEDOWIÁN, -Ă, basedowieni, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care prezintă caracteristicile bolii lui Basedow. – Din fr. basédowien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baset
BASÉT, baseți, s. m. Câine de vânătoare cu corpul lunguieț, cu labele scurte, cu urechile lungi și cu pete roșietice sau negre pe corp. – Din fr. basset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basic
BASIC s. n. (Inform.) Limbaj simbolic ușor accesibil, universal. [Pr.: béĭsic] – Din engl. basic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basicenglish
BASIC-ENGLISH s. n. Formă simplificată a limbii engleze, având la bază circa 850 de cuvinte și un minimum de reguli gramaticale, creată cu scopul de a servi ca limbă internațională. [Pr.: béisic-ingliș] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basidie
BASÍDIE, basidii, s. f. Organ special al unor ciuperci pe care se formează sporii. – Din germ. Basidie. Cf. fr. b a s i d e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basidiomicetă
BASIDIOMICÉTĂ, basidiomicete, s. f. (La pl.) Clasă de ciuperci saprofite sau parazite la care sporii se formează la exterior, pe basidii; (și la sg.) ciupercă făcând parte din această clasă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. basidiomycète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basidiospor
BASIDIOSPÓR, basidiospori, s. m. Spor produs de basidii. – Din fr. basidiospore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basist
BASÍST, basiști, s. m. 1. Bas (2). 2. Muzicant care cântă la contrabas sau la un instrument cu timbru de bas (1). – Din fr. bassiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basm
BASM, basme, s. n. 1. Narațiune (populară) cu elemente fantastice supranaturale, care simbolizează forțele binelui și ale răului în lupta pentru și împotriva fericirii omului. ◊ Expr. (Fam.) A se face de basm = a se face de râs. 2. Născocire, minciună, scornitură. – Din sl. basnĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basma
BASMÁ, basmale, s. f. Bucată de pânză sau de mătase (colorată), folosită de femei pentru a-și acoperi capul. ◊ Expr. A scoate (pe cineva) basma curată = a scoate (pe cineva) nevinovat. A ieși (sau a scăpa) basma curată = a scăpa cu bine dintr-o încurcătură. [Var.: (înv.) băsmá s. f.] – Din tc. basma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basmangiu
BASMANGÍU, basmangii, s. m. (Înv.) Fabricant sau negustor de basmale. – Din tc. basmacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basnă
BÁSNĂ, basne, s. f. (Înv.) Povestire, relatare mincinoasă, scornită, falsă; băsnire. – Din sb. basna. Cf. bg. basnea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basorelief
BASORELIÉF, basoreliefuri, s. n. Lucrare de sculptură cu figuri scoase în relief pe un fond cu care fac corp comun. [Pr.: -li-ef. – Var.: (înv.) basoreliév, (neobișnuit) basreliéf s. n.] – Din it. bassorilievo, fr. bas-relief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basoreliev
BASORELIÉV s. n. v basorelief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basotho
BASÓTHO s. m. Populație sotho (2) care trăiește în Lesotho și în regiunile limitrofe din Africa de Sud. ♦ Membru al acestei populații. (cf. engl. basotho < sotho pref. ba- (marcă a pl. subst.) + -sotho) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

basrelief
BASRELIÉF s. n. v. basorelief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bassareus
Bassareus, denumire purtată de zeul Bacchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

basta
BÁSTA adv. (Fam.) Ajunge ! destul ! gata ! (Și) cu asta, basta ! – Din it. basta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastard
BASTÁRD, -Ă, bastarzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Copil nelegitim; bitang. 2. S. m. și f. Plantă sau animal rezultat din încrucișarea a două specii deosebite; corcitură. 3. Adj. Batard. Scriere bastardă. – Din it. bastardo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastardare
BASTARDÁRE s. f. Acțiunea și rezultatul de a bastarda.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bastarn
BASTÁRN, -Ă, bastarni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană aparținând unei populațiii de origine germanică, stabilită la est de munții Carpați (sec. II Î.H.) și asimilată mai târziu de geto-daci. 2. Adj. Care aparținea bastarnilor (1), privitor ia bastarni. – Din lat. Bastarnae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastarni
BASTÁRNI s. m. pl. Aparținătorii unei populații antice sarmate care, situată la nord de Munții Carpați și în apropierea izvoarelor râului Vistula, a ocupat, între râurile Nistru și Nipru, teritoriul unde în prezent se află Podolia și Ucraina. (din lat. Basterna) [Dicționarul Academiei Regale Spaniole, 2003]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bastiment
BASTIMÉNT, bastimente, s. n. Navă (de război) de dimensiuni mari. – Din it. bastimento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastingaj
BASTINGÁJ, bastingaje, s. n. Totalitatea chesoanelor, dulapurilor sau rastelelor în care se păstrează efectele echipajului pe o navă. – Din fr. bastingage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastion
BASTIÓN, bastioane, s. n. (Adesea fig.) Fortificație cilindrică sau poligonală, construită de obicei la colțurile unei fortărețe. [Pr.: -ti-on] – Din fr. bastion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baston
BASTÓN, bastoane, s. n. Bucată de lemn lungă (cam de un metru) și subțire, de obicei curbată la un capăt, care se poate ține în mână și are diverse utilizări. ◊ Baston de mareșal = un fel de baston scurt, purtat de un mareșal. ♦ Lovitură dată cu această bucată de lemn. – Din it. bastone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastonadă
BASTONÁDĂ, bastonade, s. f. (Livr.) Mulțime de lovituri date cuiva cu bastonul; ciomăgeală. – Din fr. bastonnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastonaş
BASTONÁȘ, bastonașe, s. n. Diminutiv al lui baston. – Baston + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bastonaș
BASTONÁȘ, bastonașe, s. n. Diminutiv al lui baston. – Baston + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

basuto
BASÚTO s. m. Membru al populației Basotho, vorbitoare a limbii bantu din Lesotho. [Merriam-Webster]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

baş
BAȘ^1- (Înv.) Element de compunere având sensul de „principal, cu gradul cel mai înalt”, izolat din cuvinte turcești care denumeau funcții sau ranguri (baș-aga, baș-caimacam etc.) și folosit uneori la formarea de substantive. – Din tc. baș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baș
BAȘ^1- (Înv.) Element de compunere având sensul de „principal, cu gradul cel mai înalt”, izolat din cuvinte turcești care denumeau funcții sau ranguri (baș-aga, baș-caimacam etc.) și folosit uneori la formarea de substantive. – Din tc. baș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baş
BAȘ^2 adv. (Reg.) Chiar, tocmai. – Din sb. baš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baș
BAȘ^2 adv. (Reg.) Chiar, tocmai. – Din sb. baš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baş
BAȘ^3, bași, s. m. (Înv.) 1. Căpetenie. 2. Staroste al unei bresle de meseriași sau de negustori. – Din tc. baș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baș
BAȘ^3, bași, s. m. (Înv.) 1. Căpetenie. 2. Staroste al unei bresle de meseriași sau de negustori. – Din tc. baș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baş-aga
BAȘ-AGÁ, baș-agale, s. m. Comandant al unui detașament din armata otomană. – Din tc. bașağa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baș-aga
BAȘ-AGÁ, baș-agale, s. m. Comandant al unui detașament din armata otomană. – Din tc. bașağa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baş-bulucbaş
BAȘ-BULUCBÁȘ, baș-bulucbași, s. m. Căpetenia bulucbașilor. – Din tc. bașbölükbașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baș-bulucbaș
BAȘ-BULUCBÁȘ, baș-bulucbași, s. m. Căpetenia bulucbașilor. – Din tc. bașbölükbașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başboier
BAȘ-BOIÉR, baș-boieri, s. m. (Înv.) Cel mai de seamă boier al țării; p. ext. boier mare. – Baș^1 + boier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașboier
BAȘ-BOIÉR, baș-boieri, s. m. (Înv.) Cel mai de seamă boier al țării; p. ext. boier mare. – Baș^1 + boier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başbuzuc
BAȘBUZÚC, bașbuzuci, s. m. Ostaș voluntar, fără soldă, din trupele otomane neregulate, care trăia din jaf. ♦ Persoană apucătoare, violentă și grosolană, care încalcă regulile de conviețuire socială. – Din tc. bașibozuk „trupe neregulate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașbuzuc
BAȘBUZÚC, bașbuzuci, s. m. Ostaș voluntar, fără soldă, din trupele otomane neregulate, care trăia din jaf. ♦ Persoană apucătoare, violentă și grosolană, care încalcă regulile de conviețuire socială. – Din tc. bașibozuk „trupe neregulate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başca
BÁȘCA adv., prep. (Pop. și fam.) 1. Adv. Despărțit, deosebit, separat; în chip deosebit, în alt mod. 2. Prep. (În) afară de..., exceptând, nepunând la socoteală... – Din tc. bașka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașca
BÁȘCA adv., prep. (Pop. și fam.) 1. Adv. Despărțit, deosebit, separat; în chip deosebit, în alt mod. 2. Prep. (În) afară de..., exceptând, nepunând la socoteală... – Din tc. bașka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başcaimacam
BAȘ-CAIMACÁM, baș-caimacami, s. m. Întâiul caimacam, șeful caimacamilor. – Din tc. baș kaymakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașcaimacam
BAȘ-CAIMACÁM, baș-caimacami, s. m. Întâiul caimacam, șeful caimacamilor. – Din tc. baș kaymakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başcă
BÁȘCĂ, băști, s. f. 1. (Înv. și reg.) Beci. 2. (Înv.) Ridicătură de pământ întărită care proteja o fortificație; redută. [Var.: báștă s. f.] – Din pol. baszta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașcă
BÁȘCĂ, băști, s. f. 1. (Înv. și reg.) Beci. 2. (Înv.) Ridicătură de pământ întărită care proteja o fortificație; redută. [Var.: báștă s. f.] – Din pol. baszta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başchie
BÁȘCHIE, bașchii, s. f. Ciocan cu vârful prevăzut cu un șanț în formă de v, folosit pentru baterea cercurilor metalice ale butoaielor. – Din bg. baskija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașchie
BÁȘCHIE, bașchii, s. f. Ciocan cu vârful prevăzut cu un șanț în formă de v, folosit pentru baterea cercurilor metalice ale butoaielor. – Din bg. baskija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başciohodar
BAȘ-CIOHODÁR, baș-ciohodari, s. m. (Înv.) Întâiul ciohodar. – Din tc. baș çuhadar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașciohodar
BAȘ-CIOHODÁR, baș-ciohodari, s. m. (Înv.) Întâiul ciohodar. – Din tc. baș çuhadar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başkir
BAȘKÍR, -Ă, bașkiri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Bașkiria sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Bașkiria sau bașkirilor (1), privitor la Republica Bașkiria ori la bașkiri. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de bașkiri. – Din rus. bașkir. Cf. fr. b a c h k i r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașkir
BAȘKÍR, -Ă, bașkiri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Bașkiria sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Bașkiria sau bașkirilor (1), privitor la Republica Bașkiria ori la bașkiri. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de bașkiri. – Din rus. bașkir. Cf. fr. b a c h k i r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

başoaldă
BAȘOÁLDĂ, bașoalde, s. f. (Arg.) Femeie neglijentă, greoaie, grasă; femeie destrăbălată, ușuratică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bașoaldă
BAȘOÁLDĂ, bașoalde, s. f. (Arg.) Femeie neglijentă, greoaie, grasă; femeie destrăbălată, ușuratică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baştă
BÁȘTĂ s. f. v. bașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baștă
BÁȘTĂ s. f. v. bașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baştină
BÁȘTINĂ s. f. (În loc. adj. și adv.) De baștină = originar, autohton; din moși-strămoși. – Din bg., sb. baștina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baștină
BÁȘTINĂ s. f. (În loc. adj. și adv.) De baștină = originar, autohton; din moși-strămoși. – Din bg., sb. baștina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bataj
BATÁJ, bataje, s. n. (Text.) Operație constând în lovirea repetată cu bătătoarea^2 (2) a masei de material fibros desfăcut în prealabil în procesul filării. – Din fr. battage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batal
BATÁL^1, batali, s. m. Berbec castrat în vederea îmbunătățirii calității cărnii și a lânii. – Cf. tc. battal „netrebnic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batal
BATÁL^2, batale, s. n. Groapă de depozitare a țițeiului, a noroiului rezultat prin săpare sau a diverselor reziduuri de fabricație din industria petrolului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batalion
BATALIÓN, batalioane, s. n. Unitate militară formată din mai multe companii. ♦ (Mai ales la pl.) Mulțime de ființe (organizate, încolonate). [Pr.: -li-on] – Din pol. batalion, rus. batalion. Cf. it. battaglione, fr. bataillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batant
BATÁNT, -Ă, batanți, -te, adj., s. n. 1. Adj. (Despre uși, ferestre, capace etc.) Care se închide singur, printr-o mișcare de du-te-vino în jurul unei axe verticale situate la una dintre margini. 2. S. n. Panou mobil la o poartă sau la o ușă. – Din fr. battant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batard
BATÁRD, -Ă, batarzi, -de, adj. (Despre scriere) Care este intermediar între scrierea rondă și cea cursivă; (despre penițe) care are forma potrivită spre a servi la acest fel de scriere; bastard. ♦ (Substantivat, f.) Literă din această scriere. – Din fr. bâtard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batardou
BATARDÓU, batardouri, s. n. Dig, baraj (provizoriu) așezat în amonte de diverse lucrări de fundații, reparații de poduri etc. spre a seca terenul pe care se fac aceste lucrări; p. ext. spațiul astfel delimitat. – Din fr. batardeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batat
BATÁT, -Ă, batați, -te, s. m. și f. 1. S. m. Plantă perenă din țările calde, cu tulpina lungă, târâtoare, cu frunze mari, cu flori albe sau roz, cultivată pentru tuberculele sale comestibile bogate în amidon, vitamine și zahăr, cartof dulce (Ipomoea batatas). 2. S. f. (P. restr.) Tuberculul acestei plante. – Din rus. batat. Cf. sp., port., it. batata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batav
BATÁV, -Ă, batavi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație germanică ce locuia, în Antichitate, pe teritoriul Olandei de astăzi; (și la sg.) persoană care a aparținut acestei populații. 2. Adj. Care aparține batavilor (1), referitor la batavi. – Din fr. Batave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bată
BÁTĂ, bete, s. f. 1. (La pl.) Cingătoare îngustă și lungă, țesută din lână de diferite culori. 2. (Reg.) Betelie. – Lat. *bitta (= vitta „legătură”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batâr
BÁTÂR adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem^1. ♦ (Cu valoare de conjuncție, urmat de „că”). Cu toate că, deși. [Var.: bátăr adv.] – Din magh. bátor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batcă
BÁTCĂ^1, batce, s. f. (Reg.) Nicovală mică pe care cosașul își ascute coasa, bătând-o cu ciocanul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batcă
BÁTCĂ^2, batce, s. f. (Reg.) Un fel de capcană folosită la prinderea rozătoarelor mici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batcă
BÁTCĂ^3, batce, s. f. 1. Pește mic, asemănător cu plătica, verde-albăstrui pe spate și argintiu pe abdomen (Blicca björkna). 2. (Reg.) Pelican, babiță. – Din ucr. babka (refăcut după bate).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bate
BÁTE, bat, vb. III. I. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi, a (se) izbi repetat și violent (cu palma, cu pumnul, cu bățul, cu biciul etc.). A bate peste obraji, peste gură, peste picioare. A bate la palmă, la tălpi, la spate. A bate în cap. ◊ Expr. (Tranz.) Bătut în cap = prost, nebun, țicnit. (Refl.) A se bate cu pumnii în piept = a se mândri, a se fuduli; a face caz de ceva. ♦ Tranz. A atinge, a lovi ușor cu palma umărul, mâna sau spatele cuiva spre a-i atrage atenția, a-l reconforta sau a-i arăta bunăvoința; a lovi în același fel o parte a corpului unui animal spre a-l liniști sau a-l mângâia. ◊ Expr. A bate pe cineva la cap sau a bate capul cuiva = a cicăli, a plictisi pe cineva cu vorba. (Refl. recipr.; fam.) A se bate pe burtă cu cineva = a fi într-o intimitate familiară cu cineva. A bate palma (sau, arg., laba) cu cineva = a da mâna cu cineva; p. ext. a încheia cu cineva o tranzacție, dând mâna cu el în semn de învoială. 2. Tranz. A învinge un adversar într-un joc, la un concurs (sportiv); a birui un dușman în luptă, în război. ◊ Expr. A bate un record (sportiv) = a depăși un record (sportiv). ♦ Refl. A se lupta, a se război. ◊ Loc. vb. (Refl. recipr.) A se bate în duel = a se duela. ◊ Expr. (Refl. recipr.) A se bate cap în cap = a fi în opoziție, în contradicție, a nu se potrivi. Se bate ziua cu noaptea = se luminează de ziuă sau amurgește. 3. Tranz. A lovi, a izbi repetat (cu un instrument potrivit) un obiect, un material etc. în diverse scopuri. Gospodina bate covoarele. Bate fierul până-i cald. ◊ Loc. vb. (Fam.) A bate la mașină = a dactilografia. A bate la ochi = a frapa (1). ◊ Expr. A bate bani = a fabrica monede de metal. A bate monedă = a) a fabrica monede de metal; b) a insista asupra erorii cuiva, în defavoarea lui. A bate toba = a spune peste tot un secret (intim) încredințat de cineva. A bate o carte = a juca o carte de joc. A bate tactul (sau măsura) = a lovi (ușor) un obiect cu mâna sau a imita lovirea lui în ritmul unei bucăți muzicale sau al unui vers. A bate mult drum (sau multă cale) = a parcurge o distanță lungă. A bate podurile = a vagabonda. A bate (pasul) pe loc = a nu realiza nici un progres într-o acțiune, a nu înainta într-o problemă. A bate câmpii = a spune cu totul altceva decât ceea ce se discută, a divaga, a vorbi aiurea. ♦ A fixa un obiect țintuindu-l de ceva. A bătut tablourile pe pereți. Bătuse capacul lăzii în cuie. ♦ A freca învârtind și lovind de pereții unui vas. Batem albușurile până fac spumă. Bate untul în putinei. ♦ A freca, a apăsa producând bășici, răni sau bătături. Mă bate un pantof. ♦ (La războiul de țesut) A presa cu spata firele din băteală. II. Intranz. 1. A izbi în ceva făcând zgomot; a ciocăni (la poartă, la ușă, la fereastră). Valurile bat în zidul cetății. Cine bate oare la fereastra mea? ◊ Expr. A bate la ușa cuiva = a veni la cineva spre a-i cere un ajutor material. A bate din picioare = a tropăi. A bate din (sau în) palme = a aplauda. A bate din gură degeaba (sau în vânt) = a vorbi în zadar, a trăncăni. 2. A face o mișcare (relativ regulată). ◊ Expr. A bate din aripi = (despre păsări) a face mișcarea de zbor lovind aerul cu aripile. A bate mătănii = a îngenunchea și a atinge fruntea cu pământul de mai multe ori la rând, în semn de pocăință sau de cucernicie. ♦ (Despre organe sau părți ale corpului omenesc) A avea pulsații ritmice; a palpita, a zvâcni. Îi bate inima de frică. Îmi bat tâmplele. ◊ Refl. Mi se bate ochiul drept. ♦ (Despre un motor sau un organ de motor) A funcționa dereglat, scoțând zgomote anormale. 3. (Despre arme de foc) A trage, a trimite proiectilul până la o anumită distanță, până într-un anumit punct. O pușcă veche care nu mai bătea decât la 100 de pași. ♦ (Înv.) A bombarda. ♦ (Reg.; despre câini) A lătra. ♦ Intranz. și tranz. (Despre aștri) A atinge (ceva) cu razele. Pune-ți pălăria, să nu te bată soarele la cap. ♦ (Despre ape) A se izbi (de maluri etc.). 4. A face aluzie critică la ceva. Bate în ciocoi. ◊ Expr. A-și bate joc de cineva (sau de ceva) = a) a lua în derâdere pe cineva; b) a necinsti, a viola o fată, o femeie. 5. (Despre vânt) A sufla. 6. (Despre ploaie, grindină, brumă) A cădea (lovind) peste semănături, livezi etc. 7. (În expr.) A bate în retragere = a) a se retrage din luptă; b) a retracta cele spuse mai înainte. 8. (Despre culori) A se apropia de..., a avea o nuanță de... Bate în albastru. III. Intranz. și tranz. A emite zgomote ritmice care indică ceva. ♦ (Înv.; despre telegraf) A emite țăcănitul prin care se transmit mesajele telegrafice. ◊ Expr. (Tranz.) A bate o telegramă (sau o depeșă) = a da, a transmite o telegramă. ♦ (Despre un clopot, un ceasornic, despre toacă etc.) A emite sunete ritmice cu o anumită semnificație. – Lat. batt(u)ere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batere
BÁTERE, bateri, s. f. Acțiunea de a (se) bate; bătut^1. – V. bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baterie
BATERÍE, baterii, s. f. 1. Subunitate de artilerie compusă din patru, șase sau opt tunuri, cu mijloacele de tracțiune, utilajul și personalul necesar. 2. Grup de aparate, de dispozitive sau de piese identice asociate în vederea executării unei operații. ◊ Baterie electrică = reunire a mai multor butelii de Leyda sau a mai multor elemente voltaice spre a produce electricitate. Baterie solară = sursă de energie formată dintr-un grup de generatoare fotoelectrice cu semiconductori, care transformă energia radiației solare în energie electrică. 3. Ansamblul instrumentelor de percuție (într-o orchestră). 4. Vas cu gheață în care se află sticle cu băutură. ♦ P. ext. Un litru de vin și o sticlă de sifon luate împreună. – Din fr. batterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baterist
BATERÍST, bateriști, s. m. Persoană care asigură acompaniamentul ritmic la instrumente de percuție. – Baterie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batială
BATIÁLĂ adj. (În sintagma) Regiune (sau zonă) batială = regiune în mări și oceane cuprinsă între adâncimea de 200 și 2 500 m. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. bathyale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batic
BATÍC, baticuri, s. n. 1. Țesătură subțire imprimată în culori. 2. Basma (subțire și) colorată. – Din fr. batik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batimetrie
BATIMETRÍE s. f. Ramură a hidrometriei care se ocupă cu măsurarea adâncimii apei în mări, lacuri și râuri. – Din fr. bathymétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batimetru
BATIMÉTRU, batimetre, s. n. Aparat care măsoară adâncimea apelor din mări, lacuri, râuri etc. – Din fr. bathymètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batir
BATÍR, batire, s. n. Fir de bumbac răsucit ușor, puțin mai gros decât ața de cusut, întrebuințat la însăilat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batir
BÁTIR adv. v. batăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batiscaf
BATISCÁF, batiscafuri, s. n. Aparat de explorare a marilor adâncimi submarine care se poate deplasa prin mijloace proprii. – Din fr. bathyscaphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batisferă
BATISFÉRĂ, batisfere, s. f. Cabină în formă de sferă în care cercetătorii pot coborî până la mari adâncimi submarine, păstrând legătura prin cablu cu nava-mamă. – Din fr. bathysphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batist
BATÍST, (2) batisturi, s. n. 1. Țesătură din fire foarte subțiri de bumbac sau de in. 2. Sortiment de batist (1). – Din fr. batiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batistă
BATÍSTĂ, batiste, s. f. Bucată pătrată de pânză întrebuințată la șters nasul, fața, mâinile etc. – Din fr. batiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batiu
BATÍU, batiuri, s. n. Construcție de oțel sau de fontă pe care se montează mecanismele unui sistem tehnic stabil și prin intermediul căreia acesta se poate fixa pe o fundație, pe un teren etc. – Din fr. bâti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocoră
BATJÓCORĂ s. f. v. batjocură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocori
BATJOCORÍ, batjocoresc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva sau ceva de râs, de rușine, de ocară; p. ext. a umili, a înjosi. ♦ A necinsti o femeie. [Var.: (reg.) batjocurí vb. IV] – Din batjocură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocorire
BATJOCORÍRE, batjocoriri, s. f. Faptul de a batjocori. – V. batjocori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocoritor
BATJOCORITÓR, -OÁRE, batjocoritori, -oare, adj. Care batjocorește. – Batjocori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocură
BATJÓCURĂ, batjocuri, s. f. Luare în râs, bătaie de joc; vorbă, faptă, lucru de râs, de ocară, de insultă. ◊ Expr. A fi (sau a ajunge, a se face) de batjocură = a fi (sau a ajunge, a se face) de râs, a deveni ridicol. [Var.: batjócoră s. f.] – Refăcut din batjocuri (pl. lui batjoc înv. „bătaie de joc” < bate + joc).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batjocuri
BATJOCURÍ vb. IV v. batjocori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batoc
BATÓC s. n. v. batog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batog
BATÓG, batoguri, s. n. Spinare de morun sau de nisetru, sărată și afumată; p. gener. carne de pește sărată și afumată. [Var.: batóc s. n.] – Din sb. batok, rus. batog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batojit
BATOJÍT, -Ă, batojiți, -te, adj. (Reg.) Fără putere; stors, istovit (de bătrânețe). – Cf. rus. batojit'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batolit
BATOLÍT, batoliți, s. m. Rocă în formă de masiv înrădăcinat în adâncul scoarței Pământului. – Din fr. batholite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baton
BATÓN, batoane, s. n. Bucată (de vanilie, de ciocolată, de ceară etc.) lunguiață sau în formă de bastonaș. – Din fr. bâton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baton
Baton, conducătorul carului lui Amphiaraus (v. și Amphiaraus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

batozar
BATOZÁR, batozari, s. m. (Rar) Muncitor care asigură funcționarea batozei. – Batoză + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batoză
BATÓZĂ, batoze, s. f. Mașină agricolă care desface boabele din spice, din păstăi, din știuleți și le separă de celelalte părți ale plantei; mașină de treierat, treierătoare. – Din fr. batteuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batracian
BATRACIÁN, batracieni, s. m. (La pl.) Clasă de vertebrate care cuprinde animale amfibii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă; amfibian. [Pr.: -ci-an] – Din fr. batracien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

batswana
BATSWÁNA s. m. v. tswana (1). [Pr.: bațuána] (cf. engl. batswana < tswana pref. ba- (marcă a pl. subst.) + -tswana) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

battus
Battus 1. Cioban care l-a surprins pe Hermes mînînd către munți animalele furate din cirezile lui Apollo. În schimbul legămîntului de a nu-i da în vileag hoția, Hermes i-a dăruit o juncă. Mai apoi, vrînd să-i pună credința la încercare, zeul s-a întors din drum și, sub altă înfățișare, prefăcîndu-se a fi păgubașul, i-a făgăduit răsplată îndoită dacă-i ajută să găsească hoțul. Călcîndu-și legămîntul, Battus a fost transformat de Hermes într-o stîncă. 2. Întemeietor mitic al coloniei Cyrene, situată pe coasta de nord a Africii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bau
BAU interj. Cuvânt cu care se sperie, de obicei în glumă, copiii. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baubau
BAUBÁU s. m. Personaj imaginar cu care se sperie copiii mici. [Var.: babáu s. m., babáua s. f.] – Din bau (repetat).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baucis
Baucis, țărancă din Phrygia de condiție umilă, căsătorită cu Philemon, alături de care a trăit toată viața în cea mai armonioasă înțelegere. Odată, pe cînd Zeus și Hermes cutreierau ținutul sub chipul și înfățișarea a doi călători, ei le-au dat găzduire în modestul lor bordei. Drept mulțumire zeii le-au transformat locuința într-un templu măreț și le-au făgăduit să le îndeplinească orice dorință. Cum Philemon și Baucis au cerut să nu se despartă niciodată, voia le-a fost îndeplinită. După ce au trăit pînă la adînci bătrîneți, au murit în aceeași zi și au fost transformați, după moarte, în doi copaci, așezați unul lîngă altul, la intrarea templului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bauxită
BAUXÍTĂ, bauxite, s. f. Oxid de aluminiu care se găsește în natură ca minereu de diferite culori. [Pr.: ba-u-] – Din fr. bauxite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bavarez
BAVARÉZ, -Ă, bavarezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Bavaria. 2. Adj. Care aparține Bavariei sau bavarezilor (1), privitor la Bavaria sau la bavarezi. – Bavar[ia] (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bavetă
BAVÉTĂ, bavete, s. f. Bărbiță (1). [Var.: babétă s. f.] – Din fr. bavette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

baveţică
BAVEȚÍCĂ, bavețele, s. f. Diminutiv al lui bavetă; bărbiță (1). – Bavetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bavețică
BAVEȚÍCĂ, bavețele, s. f. Diminutiv al lui bavetă; bărbiță (1). – Bavetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bavură
BAVÚRĂ, bavuri, s. f. (Tehn.) Material rămas peste profilul normal pe suprafața pieselor prelucrate sau turnate. – Din fr. bavure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bax
BAX, baxuri, s. n. Cutie de diferite dimensiuni, în care se ambalează cutii mai mici cu produse de același fel; conținutul unei asemenea cutii. – Din engl. box.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bax
BAX, baxuri, s. n. 1. Obiect (în formă de cutie sau ladă uneori compartimentată) care servește la transportul băuturilor sau al altor produse; navetă. 2. Cutie de carton pentru ambalarea unui set de 10 cartușe (3) de țigări. – Din engl. box.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

baza
BAZÁ, bazez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) sprijini, a (se) întemeia pe ceva. ♦ Refl. A avea încredere în sprijinul cuiva, a se lăsa în nădejdea cuiva; a se bizui. – Din fr. baser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazaconie
BAZACÓNIE, bazaconii, s. f. Lucru bizar, de mirare, de necrezut. ♦ (Fam.) Năzbâtie, poznă, ștrengărie. – Din sl. bezŭ-zakonije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazalt
BAZÁLT, (2) bazalturi, s. n. 1. Rocă vulcanică de culoare închisă, întrebuințată la construcții și la pavaje. 2. Varietate de bazalt (1). – Din fr. basalte, lat. basaltes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazaltic
BAZÁLTIC, -Ă, bazaltici, -ce, adj. Care conține bazalt, de bazalt. – Din fr. basaltique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazaochi
BAZAÓCHI, -OÁCHE, bazaochi, -oache, adj. (Reg.) 1. Sașiu. 2. Nebunatic, ștrengar, poznaș. – Cf. ucr. b e z o k i j.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazar
BAZÁR, bazaruri, s. n. Loc în aer liber sau magazin în care se vând tot felul de obiecte, mai ales mărunțișuri. – Din fr. bazar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bază
BÁZĂ, baze, s. f. I. 1. Parte care susține un corp, o clădire sau un element de construcție; temei, temelie. ♦ Latură a unui triunghi sau a unui poligon ori față a unui poliedru (care se reprezintă de obicei în poziție orizontală). ♦ Dreaptă care servește ca linie de pornire pentru construirea unei serii de triunghiuri topografice. 2. Fig. Ceea ce formează temeiul a ceva, elementul fundamental, esențial. ◊ 4 Loc. adj. De bază = fundamental, esențial. Fără bază = neîntemeiat, inconsistent. ◊ Loc. adv. Pe (sau în) baza... sau pe bază de... = în conformitate cu..., pe principiul... ◊ 4 Expr. A avea (ceva) la bază = a se întemeia pe ceva (sigur). A pune bazele a ceva = a întemeia, a funda. ♦ Elementul principal al unei substanțe chimice sau farmaceutice. 3. (De obicei urmat de determinarea „economică”) Totalitatea relațiilor de producție într-o etapă determinată a dezvoltării sociale. 4. Loc de concentrare a unor rezerve de oameni, de materiale etc., care servește ca punct de plecare pentru o anumită activitate. Bază de aprovizionare. Bază de recepție. Bază de atac. ◊ Bază aeriană = aeroport militar. Bază navală = port militar. Bază sportivă = complex de instalații sportive. 5. (În sintagma) Baza craniului = partea craniului care închide cutia craniană înspre ceafă. II. Substanță chimică alcătuită dintr-un atom metalic legat cu unul sau mai mulți hidroxili, care albăstrește hârtia roșie de turnesol, are gust leșietic și, în combinație cu un acid, formează o sare. III. 1. Distanță între difuzoarele (externe) ale unui sistem de redare stereofonică. 2. (Electron.) Electrod corespunzător zonei cuprinse între cele două joncțiuni ale unui tranzistor. 3. (Electron.; în sintagma) Bază de timp = unitate funcțională a unor aparate electronice, care generează impulsuri la intervale de timp precise. – Din fr. base, (I 3) rus. [ekonomiceskaia] baza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazic
BÁZIC, -Ă, bazici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are proprietățile unei baze (II). – Din fr. basique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazileu
BAZILÉU, bazilei, s. m. 1. Titlu purtat de regi în Grecia homerică; persoană care avea acest titlu. 2. Titlu purtat de cel de-al doilea arhonte, care păstra între atribuțiile sale religioase vechea funcție sacră a regilor; persoană care avea acest titlu. 3. Titlu oficial al regilor persani până la cucerirea arabă; persoană care avea acest titlu. 4. Conducător al unei entități politice barbare. 5. Titlu purtat de împărații bizantini începând cu sec. VII d. H.; persoană care avea acest titlu. – Din fr. basileus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazilical
BAZILICÁL, -Ă, bazilicali, -le, adj. Care aparține unei bazilici, care se referă la o bazilică. – Din fr. basilical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazilicale
BAZILICÁLE s. f. pl. v. vasilicale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazilică
BAZÍLICĂ, bazilici, s. f. 1. Biserică romano-catolică medievală, în formă de dreptunghi, împărțită în interior în trei părți prin șiruri de coloane; (azi) nume dat unei biserici sau unei catedrale impunătoare. 2. (La romani) Edificiu public cu interiorul împărțit, prin șiruri de coloane, în trei sau în cinci părți. – Din fr. basilique, lat. basilica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazin
BAZÍN, bazine, s. n. 1. Rezervor deschis, de mari dimensiuni, construit din metal, din piatră, din ciment etc. ♦ Rezervor de apă amenajat pentru înot sau pentru sporturile care se practică în apă. 2. (Și în sintagma bazin hidrografic) Regiune din care un râu, un fluviu, un lac sau o mare își adună apele. ♦ Regiune delimitată de albiile tuturor afluenților unui râu sau ai unui fluviu. ◊ Bazin portuar = parte a unui port, special amenajată pentru staționarea vaselor (în vederea încărcării și descărcării lor). ♦ Regiune geografică bogată în zăcăminte de minereuri, în special de cărbuni. 3. (Anat.) Cavitate situată în partea inferioară a abdomenului și constituită din oasele iliace; pelvis. – Din fr. bassin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazinaş
BAZINÁȘ, bazinașe, s. n. Diminutiv al lui bazin. – Bazin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazinaș
BAZINÁȘ, bazinașe, s. n. Diminutiv al lui bazin. – Bazin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazinet
BAZINÉT, bazinete, s. n. (Anat.) Segment al canalului excretor al rinichiului, în regiunea hilului. – Din fr. bassinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazon
BAZÓN, bazoane, s. n. Bucată de stofă, de piele sau de pânză, aplicată pe turul^2 pantalonilor, al izmenelor sau al chiloților, pentru a-i cârpi sau pentru a-i întări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazona
BAZONÁ, bazonez, vb. I. Tranz. A pune un bazon, a cârpi cu bazoane. – Din bazon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazonat
BAZONÁT, -Ă, bazonați, -te, adj. Care este cârpit cu bazoane. – V. bazona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bazooka
BAZOOKA, bazooka, s. f. Aruncător de grenade antitanc. [Pr.: bazúca] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bă
BĂ interj. (Arg.) Măi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbacă
BĂBÁCĂ s. m. v. babacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbaică
BĂBÁICĂ, băbăici, s. f. (Reg.) Vâslă^1. [Var.: bobáică s. f.] – Din ucr. babajka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbăcuţă
BĂBĂCÚȚĂ, băbăcuți, s. m. (Înv. și reg.) Diminutiv al lui babacă. – Babacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbăcuță
BĂBĂCÚȚĂ, băbăcuți, s. m. (Înv. și reg.) Diminutiv al lui babacă. – Babacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbăluc
BĂBĂLÚC s. m. (Reg.; în loc. adj. și adv.) Din băbăluc = (care datează) din moși-strămoși, din timpuri străvechi. – Din sb. babaluk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbăreasă
BĂBĂREÁSĂ, băbărese, s. f. (Reg.) Babă (care descântă sau ghicește). – Cf. babă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbătie
BĂBĂTÍE, băbătii, s. f. (Reg.) Babă. ♦ Nevastă (bătrână). – Cf. babă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbesc
BĂBÉSC, -EÁSCĂ, băbești, adj., s. f. 1. Adj. (Peior.) După felul, obiceiurile sau portul babelor. ◊ Expr. Vorbe (sau fleacuri) băbești = vorbe cărora nu trebuie să li se dea importanță. Leacuri băbești = mijloace empirice cu care se încearcă vindecarea unor boli. Socoteală băbească = socoteală făcută în mod simplist, empiric; fig. judecată greșită, îngustă. 2. S. f. Soi românesc de viță-de-vie, cu struguri rămuroși și boabe rotunde, de culoare neagră-albăstruie, din care se produc vinuri roșii.- Babă + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbeşte
BĂBÉȘTE adv. Ca babele. Expr. A socoti (sau a face socoteli, a o lua) băbește = a face calcule în mod simplist, empiric. – Babă + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbește
BĂBÉȘTE adv. Ca babele. Expr. A socoti (sau a face socoteli, a o lua) băbește = a face calcule în mod simplist, empiric. – Babă + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băboi
BĂBÓI, băboi, s. m. (Depr.) Augmentativ al lui babă. – Babă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băborniţă
BĂBÓRNIȚĂ s. f. v. baborniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băborniță
BĂBÓRNIȚĂ s. f. v. baborniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbuşcă
BĂBÚȘCĂ, băbuști, s. f. 1. Băbuță. 2. Nume dat păsărilor cântătoare îmbătrânite, în special sticletelui și scatiului. – Cf. rus. b a b u ș k a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbușcă
BĂBÚȘCĂ, băbuști, s. f. 1. Băbuță. 2. Nume dat păsărilor cântătoare îmbătrânite, în special sticletelui și scatiului. – Cf. rus. b a b u ș k a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbuţă
BĂBÚȚĂ, băbuțe, s. f. Diminutiv al lui babă (I); băbușcă. – Babă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băbuță
BĂBÚȚĂ, băbuțe, s. f. Diminutiv al lui babă (I); băbușcă. – Babă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcan
BĂCÁN^1, băcani, s. m. Negustor care vinde cu amănuntul diverse produse alimentare. [Var.: (reg.) bacál s. m.] – Din tc. bakkal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcan
BĂCÁN^2 s. n. 1. Lemn de culoare roșiatică al unui arbore exotic (Haematoxylon campechianum). 2. Colorant roșu, obținut, prin fierbere, din băcan^1 (1). – Din tc. bakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcălie
BĂCĂLÍE^1, băcălii, s. f. (Înv.) Soția băcanului; negustoreasă. – Cf. băcan^1, băcănie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcălie
BĂCĂLIE^2 s. f. v. băcănie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcăni
BĂCĂNÍ, băcănesc,. vb. IV. Tranz. (Rar) A vopsi cu băcan^2 (2). – Din băcan^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcănie
BĂCĂNÍE, băcănii, s. f. 1. Prăvălie în care se vând diferite produse alimentare. 2. (La sg.) Ocupația băcanului^1. 3. (Înv.; la pl.) Mirodenii, condimente, ingrediente. [Var.: (reg.) băcălíe s. f.] – Băcan^1 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcănioară
BĂCĂNIOÁRĂ, băcănioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui băcănie (2). [Pr.: -ni-oa-] – Băcănie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcăniţă
BĂCĂNÍȚĂ, băcănițe, s. f. (Rar) Nevasta băcanului^1. – Băcan^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcăniță
BĂCĂNÍȚĂ, băcănițe, s. f. (Rar) Nevasta băcanului^1. – Băcan^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcăuan
BĂCĂUÁN, -Ă, băcăuani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Bacău. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Bacău ori băcăuanilor (1), referitor la municipiul sau județul Bacău ori la băcăuani. [Pr.: -că-uan] – Bacău (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcăuancă
BĂCĂUÁNCĂ, băcăuance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Bacău. [Pr.: -că-uan-] – Băcăuan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcit
BĂCÍT s. n. 1. Ocupația baciului. 2. Partea din produsele stânii care se dădea în trecut baciului drept remunerație. – Baci + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băciţă
BĂCÍȚĂ, băcițe, s. f. Femeie care conduce o stână; soția baciului. – Baci + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băciță
BĂCÍȚĂ, băcițe, s. f. Femeie care conduce o stână; soția baciului. – Baci + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băciui
BĂCIUÍ, băciuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A prepara brânzeturi. 2. Fig. A întârzia mult într-un loc (izolat, singuratic). – Baci + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcuiaţă
BĂCUIÁȚĂ, băcuiețe, s. f. (Reg.) Față de pernă folosită ca desagă. [Pr.: -cu-ia-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băcuiață
BĂCUIÁȚĂ, băcuiețe, s. f. (Reg.) Față de pernă folosită ca desagă. [Pr.: -cu-ia-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădădăi
BĂDĂDĂÍ, bădădăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla fără rost, de colo-colo. [Var.: bădăduí vb. IV] – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădădui
BĂDĂDUÍ vb. IV v. bădădăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădăran
BĂDĂRÁN, -Ă, bădărani, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) nepoliticoasă, cu apucături grosolane; mitocan, mojic. – Cf. magh. badar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădărancă
BĂDĂRÁNCĂ, bădărance, s. f. Femeie nepoliticoasă, cu apucături grosolane; mitocancă. – Bădăran + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădărănie
BĂDĂRĂNÍE, bădărănii, s. f. Atitudine, faptă sau vorbă de bădăran; mitocănie, grosolănie, mojicie. – Bădăran + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădărănos
BĂDĂRĂNÓS, -OÁSĂ, bădărănoși, -oase, adj. (Rar) De bădăran, grosolan; care arată bădărănie. – Bădăran + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădic
BĂDÍC s. m. v. bădică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădică
BĂDÍCĂ, bădici, s. m. (Pop.; mai ales la voc.) Bădiță. [Var.: bădíc s. m.] – Bade + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădicuţă
BĂDICÚȚĂ, bădicuți, s. m. (Pop.; mai ales la voc.) Diminutiv al lui bădică. – Bădică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădicuță
BĂDICÚȚĂ, bădicuți, s. m. (Pop.; mai ales la voc.) Diminutiv al lui bădică. – Bădică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădie
BĂDÍE s. m. (Pop.; mai ales la voc.) Bădiță. – Bade + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădişor
BĂDIȘÓR, bădișori, s. m. (Pop.) Bădiță. – Bade + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădișor
BĂDIȘÓR, bădișori, s. m. (Pop.) Bădiță. – Bade + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădiţă
BĂDÍȚĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui bade; bădie, bădică, bădișor, bădițel. [Var.: bíță s. m.] – Bade + suf.-iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădiță
BĂDÍȚĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui bade; bădie, bădică, bădișor, bădițel. [Var.: bíță s. m.] – Bade + suf.-iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădiţel
BĂDIȚÉL, bădiței, s. m. (Pop.) Bădiță. – Bădiță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădițel
BĂDIȚÉL, bădiței, s. m. (Pop.) Bădiță. – Bădiță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădiţică
BĂDIȚÍCĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui bădiță. – Bădiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bădițică
BĂDIȚÍCĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui bădiță. – Bădiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băga
BĂGÁ, bag, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să intre sau a intra undeva; a (se) introduce, a (se) vârî, a intra^2. ◊ Expr. (Tranz.) A băga ceva în gură = a mânca. A băga (pe cineva) sub masă = a) a face (pe cineva) să cadă sub masă din cauză că i s-a dat prea mult de băut; b) a învinge (pe cineva) într-o încercare, într-o discuție; a înfunda. A(-și) băga nasul (în ceva sau undeva, în toate, unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca în treburi care nu-l privesc, a interveni inoportun într-o discuție. A băga (ceva) în (sau la) cap = a ține minte un lucru. A băga (cuiva ceva) în (sau la) cap = a) a face (pe cineva) să înțeleagă o problemă, o teorie etc.; b) a face (pe cineva) să creadă un lucru (curios), să fie obsedat de ceva. A(-și) băga mințile în cap = a se cuminți, a reveni la o comportare conformă cu interesele sale. A băga (cuiva) frica în oase sau a băga pe cineva în sperieți (sau în răcori) = a speria rău (pe cineva). A băga (pe cineva) în boală (sau în boale) = a înspăimânta (pe cineva). A băga (pe cineva) în draci = a necăji, a întărâta (pe cineva). (Fam.) A băga pe cineva în viteză = a face (pe cineva) să lucreze repede, fără răgaz. (Refl.) A se băga în sufletul (sau în ochii, sub pielea) cuiva = a se face cu insistență observat de cineva spre a-i câștiga încrederea, a nu slăbi pe cineva cu dovezile de simpatie, de dragoste (interesată) etc. (Tranz.) A băga de viu în mormânt = a pricinui moartea din cauza unor mari supărări. A o băga pe mânecă = a fi prins cu minciuna, a nu mai ști cum să îndrepte o greșeală, a o sfecli. A băga zâzanie (sau vrajbă, intrigă) (între oameni) = a învrăjbi, a produce discordie. (Arg.) A băga un fitil (sau fitile împotriva cuiva) = a calomnia (pe cineva). 2. Tranz. și refl. A (se) plasa în ceva sau undeva; a (se) angaja. își bagă toți banii în cărți de specialitate. S-a băgat slujbaș la primărie. S-a băgat slugă. ◊ Expr. (Tranz.) A băga (pe cineva) în pâine = a da (cuiva) o slujbă. (Arg.) A băga (pe cineva) în fabrica de pumni = a lua la bătaie (pe cineva). (Fam.) A băga actele (de căsătorie) = a depune actele cerute pentru căsătorie. 3. (În expr.) (Tranz.) A băga seama (la ceva) = a fi atent, a observa. A băga în seamă (ceva sau pe cineva) = a da atenție (la ceva sau cuiva), a fi curtenitor (cu cineva). A băga de seamă = a avea grijă (de ceva), a fi atent (la ceva). (Refl.) A se băga de seamă = a se observa, a se remarca (ceva). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băgare
BĂGÁRE s. f. Acțiunea de a (se) băga și rezultatul ei. ◊ Băgare de seamă = grijă, atenție (deosebită). – V. băga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băgăcios
BĂGĂCIÓS, -OÁSĂ, băgăcioși, -oase, adj. (Fam.) Băgăreț. – Băga + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băgăreţ
BĂGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băgăreți, -e, adj. (Fam.) Care se amestecă insistent în toate; băgăcios, înfigăreț. – Băga + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băgăreț
BĂGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băgăreți, -e, adj. (Fam.) Care se amestecă insistent în toate; băgăcios, înfigăreț. – Băga + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băgător
BĂGĂTÓR, -OÁRE, băgători, -oare, adj. (Mai ales ir.; în sintagma) Băgător de seamă = care nu face decât să observe fără a acționa; care nu are un rol precis într-o treabă. – Băga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băhnit
BĂHNÍT, -Ă, băhniți, -te, adj. (Reg.; despre apă) Stătut, clocit. – Bahnă + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băhnos
BĂHNÓS, -OÁSĂ, băhnoși, -oase, adj. (Reg.) Mlăștinos, mocirlos. – Bahnă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băi
BĂÍ^1, băiesc, vb. IV. Refl. (Rar) A face baie^1. – Din baie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băi
BĂÍ^2, băiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A lucra într-o mină (de aur). – Din baie^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiaş
BĂIÁȘ, băieși, s. m. Bărbat care servește într-o baie^1 publică. – Baie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiaș
BĂIÁȘ, băieși, s. m. Bărbat care servește într-o baie^1 publică. – Baie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiat
BĂIÁT, băieți, s. m. 1. Copil de sex bărbătesc. ♦ (Reg.; la pl.) Copii (indiferent de sex). 2. Persoană de sex bărbătesc ieșită nu demult din vârsta copilăriei; p. ext. adolescent, flăcău. ◊ (Cu nuanță afectivă, despre bărbați mai în vârstă) Bun băiat ! 3. Fiu, fecior (al cuiva). 4. (Rar) Servitor, slugă. Băiat la vite. ◊ Băiat de prăvălie = adolescent care învăța negoțul, lucrând într-un magazin; p. ext. vânzător comercial. [Var.: (reg.) băiét s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiat
BĂIÁT, -Ă, băiați, -te, adj. v. BĂIA. – [Sinonime, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băiată
BĂIÁTĂ, băiete, s. f. (Reg.) Fată; fetiță. – Din băiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieş
BĂIÉȘ, băieși, s. m. Lucrător într-o mină (de aur); miner. – Baie^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieș
BĂIÉȘ, băieși, s. m. Lucrător într-o mină (de aur); miner. – Baie^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieşime
BĂIEȘÍME s. f. (Reg.) Totalitatea băieșilor; mulțime de băieși. – Băieș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieșime
BĂIEȘÍME s. f. (Reg.) Totalitatea băieșilor; mulțime de băieși. – Băieș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieşiţă
BĂIEȘÍȚĂ^1, băieșițe, s. f. Femeie care servește la o baie^1 publică – Băiaș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieșiță
BĂIEȘÍȚĂ^1, băieșițe, s. f. Femeie care servește la o baie^1 publică – Băiaș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieşiţă
BĂIEȘÍȚĂ^2, băieșițe, s. f. (Reg.) 1. Soție de băieș. 2. Femeie care lucrează într-o mină. – Băieș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieșiță
BĂIEȘÍȚĂ^2, băieșițe, s. f. (Reg.) 1. Soție de băieș. 2. Femeie care lucrează într-o mină. – Băieș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiet
BĂIÉT s. m. v. băiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băietan
BĂIETÁN, băietani, s. m. Băiat mai mare. – Băiat + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băietănaş
BĂIETĂNÁȘ, băietănași, s. m. Diminutiv al lui băietan. [Var.: băitănáș s. m.] – Băietan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băietănaș
BĂIETĂNÁȘ, băietănași, s. m. Diminutiv al lui băietan. [Var.: băitănáș s. m.] – Băietan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţandru
BĂIEȚÁNDRU, băiețandri, s. m. Băiat măricel. – Băiat + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețandru
BĂIEȚÁNDRU, băiețandri, s. m. Băiat măricel. – Băiat + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţaş
BĂIEȚÁȘ, băiețași, s. m. Băiețel. – Băiat + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețaș
BĂIEȚÁȘ, băiețași, s. m. Băiețel. – Băiat + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţel
BĂIEȚÉL, băieței, s. m. 1. Diminutiv al lui băiat; băiețaș. 2. Plantă erbacee cu frunze păroase și flori albastre grupate, care crește prin fânețe și pășuni (Veronica spicata). – Băiat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețel
BĂIEȚÉL, băieței, s. m. 1. Diminutiv al lui băiat; băiețaș. 2. Plantă erbacee cu frunze păroase și flori albastre grupate, care crește prin fânețe și pășuni (Veronica spicata). – Băiat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţesc
BĂIEȚÉSC, -EÁSCĂ, băiețești, adj. De băiat, specific băieților. – Băiat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețesc
BĂIEȚÉSC, -EÁSCĂ, băiețești, adj. De băiat, specific băieților. – Băiat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţeşte
BĂIEȚÉȘTE adv. Ca băieții. – Băiat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețește
BĂIEȚÉȘTE adv. Ca băieții. – Băiat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţi
BĂIEȚÍ, băiețesc, vb. IV. Refl. (Rar; despre fete) A se comporta băiețește. – Din băiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieți
BĂIEȚÍ, băiețesc, vb. IV. Refl. (Rar; despre fete) A se comporta băiețește. – Din băiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţică
BĂIEȚÍCĂ s. m. (Reg.; la voc.) Diminutiv al lui băiat. – Băiat + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețică
BĂIEȚÍCĂ s. m. (Reg.; la voc.) Diminutiv al lui băiat. – Băiat + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţime
BĂIEȚÍME s. f. (Rar) Mulțime de băieți. – Băiat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețime
BĂIEȚÍME s. f. (Rar) Mulțime de băieți. – Băiat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băieţoi
BĂIEȚÓI, băiețoi, s. m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui băiat. ♦ Fată cu apucături de băiat. – Băiat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiețoi
BĂIEȚÓI, băiețoi, s. m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui băiat. ♦ Fată cu apucături de băiat. – Băiat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băimărean
BĂIMĂREÁN, -Ă, băimăreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Baia Mare. 2. Adj. Care aparține municipiului Baia Mare sau băimărenilor (1), referitor la municipiul Baia Mare ori la băimăreni. – Baia Mare (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băimăreancă
BĂIMĂREÁNCĂ, băimărence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Baia Mare. – Băimărean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băitănaş
BĂITĂNÁȘ s. m. v. băietănaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băitănaș
BĂITĂNÁȘ s. m. v. băietănaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiţă
BĂÍȚĂ, băițe, s. f. Diminutiv al lui baie^1. – Baie^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiță
BĂÍȚĂ, băițe, s. f. Diminutiv al lui baie^1. – Baie^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiţui
BĂIȚUÍ, băițuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi suprafața unui corp cu baiț. – Baiț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băițui
BĂIȚUÍ, băițuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi suprafața unui corp cu baiț. – Baiț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băiţuit
BĂIȚUÍT s. n. Acțiunea de a băițui. – V. băițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băițuit
BĂIȚUÍT s. n. Acțiunea de a băițui. – V. băițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjenar
BĂJENÁR, băjenari, s. m. Persoană care își părăsea vremelnic casa, ținutul sau țara din cauza invaziilor, a persecuțiilor sau a asupririi. [Var.: bejănár, bejenár s. m.] – Băjeni + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjenări
BĂJENĂRÍ, băjenăresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A băjeni. [Var.: bejănărí vb. IV] – Din băjenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjenărie
BĂJENĂRÍE s. f. (Înv.). Băjenie. [Var.: bejănăríe, bejeneríe s. f.] – Băjenar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjenărit
BĂJENĂRÍT s. n. (Înv.) Băjenie. [Var.: bejănărít s. n.] – V. băjenări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjeni
BĂJENÍ, băjenesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv.) A-și părăsi vremelnic casa, ținutul sau țara din cauza invaziilor, a persecuțiilor sau a asupririi; a băjenări. [Var.: bejăni, bejeni vb. IV] – Din băjenie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băjenie
BĂJÉNIE, băjenii, s. f. (Înv.) Fugă (vremelnică) a populației din cauza invaziilor, a persecuțiilor sau a asupririi; p. ext. timpul petrecut în această situație; băjenărie, băjenărit. [Var.: bejánie, bejénie s. f.] – Din sl. bĕžanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băl
BĂL, -Ă, băli, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. 2. (Despre animale) Alb pe tot corpul sau numai pe bot. – Din sl. bĕlŭ „alb”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălai
BĂLÁI, -ÁIE, bălai, -aie, adj. 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. 2. (Despre animale) Plăvan. ♦ (Substantivat, f.) Nume care se dă vacilor sau iepelor albe. ◊ Expr. (Fam.) A înțărca bălaia = s-a isprăvit cu posibilitatea de a profita de slăbiciunea sau de munca altuia, s-a terminat cu foloasele ușor obținute. (Pop.) A intrat bălaia în sat = s-a luminat de ziuă. – Băl + suf. -ai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălan
BĂLÁN, -Ă, bălani, -e, adj. (Pop.) 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. ♦ (Substantivat, m.; ir.) Dracul. 2. (Despre animale) Plăvan. ♦ (Substantivat) Nume care se dă unor animale domestice cu părul alb. – Băl + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăbăneală
BĂLĂBĂNEÁLĂ, bălăbăneli, s. f. Mers nesigur, mișcare înceată, legănată sau împleticită. – Bălăbăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăbăni
BĂLĂBĂNÍ, bălăbănesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) deplasa într-o parte și într-alta, adesea cu mișcări legănate, șovăitoare; a (se) bălăngăni, a (se) bălăngăi, a bălălăi, a se bănănăi. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se trudi, a se lupta cu cineva sau cu ceva; a se certa, a se ciorovăi. – Et. nec. sau formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăbănit
BĂLĂBĂNÍT^1 s. n. Faptul de a (se) bălăbăni. – V. bălăbăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăbănit
BĂLĂBĂNÍT^2, -Ă, bălăbăniți, -te, adj. (Despre mers, pași) Legănat; șovăitor. – V. bălăbăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcăreală
BĂLĂCĂREÁLĂ, bălăcăreli, s. f. (Fam.) Ceartă cu proferare de injurii, scandal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcări
BĂLĂCĂRÍ, bălăcăresc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. (Rar) A (se) bălăci. 2. Refl. recipr. și tranz. Fig. (Fam.) A (se) certa, a (se) batjocori, spunând (sau spunându-și) cuvinte injurioase. – Cf. sb. balakati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcărie
BĂLĂCĂRÍE, bălăcării, s. f. (Înv.) Vorbă injurioasă, trivială. – Bălăcări + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăceală
BĂLĂCEÁLĂ, bălăceli, s. f. Joacă, zbenguială prin apă (la scăldat). – Bălăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăci
BĂLĂCÍ, bălăcesc, vb. IV. Refl. și intranz. A (se) juca, a se zbengui în apă (la scăldat); a (se) bălăcări (1), bleotocări (1). – Din bg. balakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcire
BĂLĂCÍRE, bălăciri, s. f. Acțiunea de a (se) bălăci; bălăcit. – V. bălăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcit
BĂLĂCÍT s. n. Bălăcire. – V. bălăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăcit
BĂLĂCÍT, -Ă, bălăciți, -te, adj. v. BĂLĂCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bălăiel
BĂLĂIÉL, -IÁ, -ÍCĂ, bălăiei, -ele, adj. (Rar) Bălăior. – Bălai + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăior
BĂLĂIÓR, -OÁRĂ, bălăiori, -oare, adj. Diminutiv al lui bălai; bălăiel, bălănel, bălănuț, bălăuc, băluț. – Bălai + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălălăi
BĂLĂLĂÍ, bălălăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A se bălăbăni (1). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălălău
BĂLĂLẮU adj. (Reg.) Care se bălăbănește (1). ♦ (Substantivat, m.) Om moale, prost, neghiob. – Bălălăi + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălănel
BĂLĂNÉL, -EÁ, bălănei, -ele, adj. (Rar) Bălăior. – Bălan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăngăi
BĂLĂNGĂÍ, bălăngăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) bălăbăni (1). – Balang + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăngăit
BĂLĂNGĂÍT s. n. (Reg.) Faptul de a (se) bălăngăi. – V. bălăngăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăngăni
BĂLĂNGĂNÍ, bălăngănesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre clopote, bălăngi; la pers. 3) A suna (tare). 2. Refl. și tranz. A (se) bălăbăni (1). – Balang + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăngănit
BĂLĂNGĂNÍT s. n. Faptul de a (se) bălăngăni; sunetul clopotului (de la biserică). – V. bălăngăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăngănitor
BĂLĂNGĂNITÓR, -OÁRE, bălăngănitori, -oare, adj. (Rar; despre clopote) Care bălăngănește. – Bălăngăni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălănuţ
BĂLĂNUȚ, -Ă, bălănuți, -e, adj. (Rar) Bălăior. – Bălan + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălănuț
BĂLĂNUȚ, -Ă, bălănuți, -e, adj. (Rar) Bălăior. – Bălan + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălărie
BĂLĂRÍE, bălării, s. f. 1. Buruiană care crește pe locuri necultivate. 2. Loc năpădit de buruieni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăştioagă
BĂLĂȘTIOÁGĂ, bălăștioage, s. f. (Reg.) Băltoacă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăștioagă
BĂLĂȘTIOÁGĂ, bălăștioage, s. f. (Reg.) Băltoacă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălăuc
BĂLĂÚC, -Ă, bălăuci, -e, adj. (Reg.) Bălăior. – Bălai + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălbisă
BĂLBÍSĂ, bălbise, s. f. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri aspri, cu flori roșii sau (rar) albe (Stachys silvatica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălega
BĂLEGÁ, pers. 3 bálegă, vb. I. Refl. A-și elimina, a-și depune baliga. [Var.: băligá vb. I] – Din baligă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălegar
BĂLEGÁR, (I) s. n., (II) bălegari, s. m. I. S. n. 1. Balegă. 2. Amestec de balegă și paie, folosit ca îngrășământ sau combustibil. II. S. m. Gândac negru care trăiește mai mult în balegă (Geotrupes stercorarius). [Var.: băligár s. n., s. m.] – Balegă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băliga
BĂLIGÁ vb. I v. bălega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băligar
BĂLIGÁR s. n., s. m. v. bălegar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băliuţă
BĂLIÚȚĂ, băliuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui balie. [Pr.: -li-u-] – Balie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băliuță
BĂLIÚȚĂ, băliuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui balie. [Pr.: -li-u-] – Balie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălmăjeală
BĂLMĂJEÁLĂ, bălmăjeli, s. f. (Fam.) Faptul de a bălmăji. – Bălmăji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălmăji
BĂLMĂJÍ, bălmăjesc, vb. IV. Tranz. 1. A amesteca, a încurca mai multe lucruri. ♦ A zăpăci, a ameți pe cineva cu vorba. 2. A vorbi încurcat, îngăimat sau fără rost. [Var.: bălmojí, bolmojí vb. IV] – Din balmoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălmoji
BĂLMOJÍ vb. IV v. bălmăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălos
BĂLÓS, -OÁSĂ, băloși, -oase, adj., s. m. 1. Adj. Căruia îi curg balele, cu bale. ♦ (Despre vin, zeamă de varză etc.) Care s-a îngroșat (ca balele). 2. S. m. (Iht.; reg.) Babușcă. – Bale + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloşel
BĂLOȘÉL, băloșei, s. m. Ciupercă necomestibilă cu pălăria galbenă-roșiatică și cu miros neplăcut (Russula foetens). Bălos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloșel
BĂLOȘÉL, băloșei, s. m. Ciupercă necomestibilă cu pălăria galbenă-roșiatică și cu miros neplăcut (Russula foetens). Bălos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloşi
BĂLOȘÍ, băloșesc, vb. IV. Refl. (Despre vin, zeamă de varză etc.) A deveni bălos. – Din bălos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloși
BĂLOȘÍ, băloșesc, vb. IV. Refl. (Despre vin, zeamă de varză etc.) A deveni bălos. – Din bălos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloşire
BĂLOȘÍRE, băloșiri, s. f. Faptul de a se băloși. ♦ Boală a unor vinuri care se tulbură, devin vâscoase și se întind (ca uleiul). – V. băloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloșire
BĂLOȘÍRE, băloșiri, s. f. Faptul de a se băloși. ♦ Boală a unor vinuri care se tulbură, devin vâscoase și se întind (ca uleiul). – V. băloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloşit
BĂLOȘÍT, -Ă, băloșiți, -te, adj. (Despre vin, zeamă de varză etc.) Care a devenit bălos, vâscos. – V. băloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băloșit
BĂLOȘÍT, -Ă, băloșiți, -te, adj. (Despre vin, zeamă de varză etc.) Care a devenit bălos, vâscos. – V. băloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălsăma
BĂLSĂMÁ, bălsămez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbălsăma. [Var.: bălsămí vb. IV] – Din. balsam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălsămat
BĂLSĂMÁT, -Ă, bălsămați, -te, adj. (Rar) Îmbălsămat. [Var.: bălsămit, -ă adj.] V. bălsăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălsămi
BĂLSĂMÍ vb. IV v. bălsăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălsămit
BĂLSĂMÍT, -Ă adj. v. bălsămat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltac
BĂLTÁC, băltace, s. n. (Reg.) Băltoacă. – Baltă + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltăcel
BĂLTĂCÉL s. n. v. băltăgel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltăgel
BĂLTĂGÉL, băltăgele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui baltag. [Var.: băltăcel s. n.] – Baltag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltăreţ
BĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băltăreți, -e, adj. De baltă; p. ext. din regiunea bălților. ♦ (Substantivat, n. sg. art.) Numele unui vânt călduț, umed, care bate dinspre miazăzi. – Baltă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltăreț
BĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băltăreți, -e, adj. De baltă; p. ext. din regiunea bălților. ♦ (Substantivat, n. sg. art.) Numele unui vânt călduț, umed, care bate dinspre miazăzi. – Baltă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltău
BĂLTẮU, băltaie, s. n. (Reg.) Băltoi. – Baltă + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălti
BĂLTÍ, pers. 3 băltește, vb. IV. Refl. (Rar.; despre apă) A stagna într-un loc, a forma o baltă. – Din baltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălticea
BĂLTICEÁ, -ÍCĂ, balticele, s. f. Băltiță. – Baltă + suf. -ea. – Bălticică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltiş
BĂLTÍȘ, băltișuri, s. n. (Rar) Teren băltos. – Baltă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltiș
BĂLTÍȘ, băltișuri, s. n. (Rar) Teren băltos. – Baltă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltiţă
BĂLTÍȚĂ, băltițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui baltă. – Baltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltiță
BĂLTÍȚĂ, băltițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui baltă. – Baltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltoacă
BĂLTOÁCĂ, băltoace, s. f. Baltă mică, murdară și mocirloasă; bălăștioagă, băltac; adunătură sau scursură de apă de ploaie prin gropile drumurilor; bulhac. ♦ Cantitate mare de lichid vărsat pe jos; baltă. [Var.: băltoágă s. f.] – Baltă + suf. – oacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltoagă
BĂLTOÁGĂ s. f. v. băltoacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltoi
BĂLTÓI, băltoaie, s. n. (Rar) Baltă (mare); băltău. – Baltă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băltos
BĂLTÓS, -OÁSĂ, băltoși, -oase, adj. Plin de bălți; p ext. mlăștinos, mocirlos. – Baltă + suf. os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălţa
BĂLȚÁ, bălțez, vb. I. Tranz. (Fam.) A vopsi în culori stridente (și nearmonizate); a tărca. – Din bălțat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălța
BĂLȚÁ, bălțez, vb. I. Tranz. (Fam.) A vopsi în culori stridente (și nearmonizate); a tărca. – Din bălțat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălţat
BĂLȚÁT, -Ă, bălțați, -te, adj. (Despre animale) Care are părul sau penele de culori diferite; cu dungi sau cu pete de altă culoare. ♦ (Despre haine, stofe, tablouri etc.) Cu multe culori țipătoare; colorat fără gust. ♦ (Ir.) Îmbrăcat fără gust; îmbrăcat în haine orășenești. – Lat. balteatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălțat
BĂLȚÁT, -Ă, bălțați, -te, adj. (Despre animale) Care are părul sau penele de culori diferite; cu dungi sau cu pete de altă culoare. ♦ (Despre haine, stofe, tablouri etc.) Cu multe culori țipătoare; colorat fără gust. ♦ (Ir.) Îmbrăcat fără gust; îmbrăcat în haine orășenești. – Lat. balteatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălţătură
BĂLȚĂTÚRĂ, bălțături, s. f. (Pop.) Pată de culoare deschisă la animalele bălțate. ♦ Obiect colorat țipător, cu culori multe și neasortate, încărcat. – Bălțat + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălțătură
BĂLȚĂTÚRĂ, bălțături, s. f. (Pop.) Pată de culoare deschisă la animalele bălțate. ♦ Obiect colorat țipător, cu culori multe și neasortate, încărcat. – Bălțat + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băluşcă
BĂLÚȘCĂ, băluște, s. f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori albe (Ornithogalum). – Băl + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălușcă
BĂLÚȘCĂ, băluște, s. f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori albe (Ornithogalum). – Băl + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băluţ
BĂLÚȚ, -Ă, băluți, -e, adj. (Reg.) Bălăior. – Băl + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băluț
BĂLÚȚ, -Ă, băluți, -e, adj. (Reg.) Bălăior. – Băl + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bălvan
BĂLVÁN, bălvani, s. m. (Pop.) 1. Butuc mare de lemn. 2. Bârnă. 3. Trunchi de arbore, curățat de ramuri pentru a fi tăiat la joagăr. [Var.: bulván s. m.] – Din sb. balvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănat
BĂNÁT, (3) bănaturi, s. n. (Reg.) 1. Stare de durere sufletească, de jale, de tristețe, de părere de rău. 2. Supărare, necaz, ciudă. ◊ Expr. A nu-i fi cuiva cu bănat = (ca formulă de politețe) a nu lua în nume de rău rugămintea sau întrebarea cuiva. 3. Învinuire, reproș, imputare. – Din magh. bánat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănănăi
BĂNĂNĂÍ, bănănăiesc, vb. IV. Intranz. A se bălăbăni. [Prez. ind. și: bănắnăi] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănărit
BĂNĂRÍT, bănărituri, s. n. (Reg.) Bănet. – Ban^1 + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănăţean
BĂNĂȚEÁN, -Ă, bănățeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Banat. 2. Adj. Care aparține Banatului sau bănățenilor (1), privitor la Banat ori la bănățeni; bănățenesc. – Banat (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănățean
BĂNĂȚEÁN, -Ă, bănățeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Banat. 2. Adj. Care aparține Banatului sau bănățenilor (1), privitor la Banat ori la bănățeni; bănățenesc. – Banat (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănăţeancă
BĂNĂȚEÁNCĂ, bănățence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Banat. – Bănățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănățeancă
BĂNĂȚEÁNCĂ, bănățence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Banat. – Bănățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănăţenesc
BĂNĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, bănățenești, adj. Bănățean. – Bănățean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănățenesc
BĂNĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, bănățenești, adj. Bănățean. – Bănățean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănăţeneşte
BĂNĂȚENÉȘTE adv. Ca în Banat, ca bănățenii. ♦ În graiul bănățean. – Bănățean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănățenește
BĂNĂȚENÉȘTE adv. Ca în Banat, ca bănățenii. ♦ În graiul bănățean. – Bănățean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băncuţă
BĂNCÚȚĂ^1, băncuțe, s. f. Diminutiv al lui bancă^1. – Bancă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băncuță
BĂNCÚȚĂ^1, băncuțe, s. f. Diminutiv al lui bancă^1. – Bancă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băncuţă
BĂNCÚȚĂ^2, băncuțe, s. f. Monedă mică de argint din trecut, în valoare de 50 de bani; firfiric. ♦ (Înv. și reg.) Monedă de mică valoare (10-20 de creițari). ♦ (La pl.) Bani, parale. – Din germ. Bankozettel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băncuță
BĂNCÚȚĂ^2, băncuțe, s. f. Monedă mică de argint din trecut, în valoare de 50 de bani; firfiric. ♦ (Înv. și reg.) Monedă de mică valoare (10-20 de creițari). ♦ (La pl.) Bani, parale. – Din germ. Bankozettel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băndurică
BĂNDURÍCĂ, băndurici, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui bandură^1. -Bandură^1 + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băneasca
BĂNEÁSCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Cf. ban^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănesc
BĂNÉSC^1, -EÁSCĂ, bănești, adj. De bani^1; în bani^1; relativ la bani^1. – Ban^1 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănesc
BĂNÉSC^2, -EÁSCĂ, bănești, adj. De ban^2; al băniei. – Ban^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băneşte
BĂNÉȘTE adv. În privința banilor^1. – Ban^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănește
BĂNÉȘTE adv. În privința banilor^1. – Ban^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănet
BĂNÉT s. n. Bani^1 mulți; avere mare în bani^1; bănărit. – Ban^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băngănire
BĂNGĂNÍRE, băngăniri, s. f. v. BĂNGĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băni
BĂNÍ, bănesc, vb. IV. 1. Tranz. A învesti pe cineva cu titlul de ban^2. 2. Intranz. A exercita funcția de ban^2. – Din ban^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănică
BĂNICĂ, bănici, s. f. Plantă erbacee cu flori albastre, rar albe, dispuse în capitule globuloase, care crește în regiunea alpină și subalpină (Phyteuma orbiculare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănicer
BĂNICÉR, băniceri, s. m. 1. Meseriaș care face coșuri sau banițe din coajă de tei. 2. Cel care măsoară cereale cu banița. 3. Bănicioară. – Baniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănicioară
BĂNICIOÁRĂ, bănicioare, s. f. Diminutiv al lui baniță; bănicer (3). – Baniță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănie
BĂNÍE, bănii, s. f. 1. Funcția sau rangul de ban^2. 2. Reședința banului^2. – Ban^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănişor
BĂNIȘÓR^1, bănișori, s. m. Diminutiv al lui ban^1. – Ban^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănișor
BĂNIȘÓR^1, bănișori, s. m. Diminutiv al lui ban^1. – Ban^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănişor
BĂNIȘÓR^2, bănișori, s. m. Boier subaltern al banului^2. – Ban^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănișor
BĂNIȘÓR^2, bănișori, s. m. Boier subaltern al banului^2. – Ban^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănos
BĂNOS, -OÁSĂ, bănoși, -oase, adj. 1. (Despre ocupații) Care aduce câștig mare; productiv, lucrativ. 2. (Reg.; despre oameni) Bogat, avut. – Ban^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănui
BĂNUÍ, bănuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A presupune; a presimți; a întrevedea o anumită situație, o anumită soluție etc. 2. Tranz. A considera pe cineva drept autor al unei fapte (rele); a suspecta. 3. Intranz. (Reg.) A se supăra pe cineva; a-i face mustrări. 4. Intranz. (Reg.) A regreta, a se căi. – Din magh. bánni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuială
BĂNUIÁLĂ, bănuieli, s. f. 1. Presupunere, presimțire, supoziție. 2. Atitudine de neîncredere față de cineva sau de ceva, presupunere că cineva are o vină sau o intenție rea; suspiciune. – Bănui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuire
BĂNUÍRE, bănuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a bănui și rezultatul ei; bănuială. – V. bănui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuit
BĂNUÍT, -Ă, bănuiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este presupus vinovat; suspect. ♦ (Substantivat) Persoană presupusă a fi săvârșit o infracțiune, fără a exista însă dovezi îndestulătoare pentru a putea fi pusă sub învinuire. 2. (Reg.) Supărat, mâhnit. – V. bănui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuitor
BĂNUITÓR, -OÁRE, bănuitori, -oare, adj. Care bănuiește; care este înclinat (în mod exagerat) spre bănuială. ♦ Gelos. [Pr.: -nu-i-] – Bănui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuţ
BĂNÚȚ, bănuți, s. m. 1. Diminutiv al lui ban^1; monedă de valoare sau de dimensiune mică. ♦ (La pl.) Bani mulți. 2. Germenul oului (fecundat). 3. Plantă erbacee cu flori mici și rotunde, frumos colorate, dispuse în capitule; părăluță, bănuțel (Bellis perennis). – Ban^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuț
BĂNÚȚ, bănuți, s. m. 1. Diminutiv al lui ban^1; monedă de valoare sau de dimensiune mică. ♦ (La pl.) Bani mulți. 2. Germenul oului (fecundat). 3. Plantă erbacee cu flori mici și rotunde, frumos colorate, dispuse în capitule; părăluță, bănuțel (Bellis perennis). – Ban^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuţel
BĂNUȚÉL, bănuței, s. m. (Bot.) Bănuț (3). – Bănuț + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bănuțel
BĂNUȚÉL, bănuței, s. m. (Bot.) Bănuț (3). – Bănuț + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărat
BĂRÁT, bărați, s. m. (Înv.) Călugăr sau preot catolic. – Din magh. barát.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărăgan
BĂRĂGÁN, bărăganuri, s. n. Șes întins, prezentând caractere de stepă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărăni
BĂRĂNÍ, bărănesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A stărui, a insista. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărăţie
BĂRĂȚÍE, bărății, s. f. (Înv. și reg.) Biserică sau mănăstire catolică. – Bărat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărăție
BĂRĂȚÍE, bărății, s. f. (Înv. și reg.) Biserică sau mănăstire catolică. – Bărat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbat
BĂRBÁT, -Ă, bărbați, -te, s. m., adj. I. S. m. 1. Persoană adultă de sex masculin. ♦ Om în toată firea. 2. Soț. II. Adj. (Rar) Curajos; voinic; harnic, activ. – Lat. barbatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăcuţ
BĂRBĂCÚȚ s. m. v. berbecuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăcuț
BĂRBĂCÚȚ s. m. v. berbecuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbărie
BĂRBĂRÍE s. f. (Rar) Barbă mare, stufoasă. ♦ Fig. Bătrân bărbos. – Barbă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbătesc
BĂRBĂTÉSC, -EÁSCĂ, bărbătești, adj. 1. Caracteristic bărbaților, de bărbat. 2. Care exprimă bărbăție; plin de energie, de curaj, de hotărâre; viril. – Bărbat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăteşte
BĂRBĂTÉȘTE adv. 1. Ca bărbații. 2. Cu bărbăție. ♦ În mod matur. – Bărbat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbătește
BĂRBĂTÉȘTE adv. 1. Ca bărbații. 2. Cu bărbăție. ♦ În mod matur. – Bărbat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbătos
BĂRBĂTÓS, -OÁSĂ, bărbătoși, -oase, adj. Care are aspect viril, care are însușiri morale de bărbat (I). – Bărbat + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbătuş
BĂRBĂTÚȘ, bărbătuși, s. m. Mascul al unor animale. – Bărbat + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbătuș
BĂRBĂTÚȘ, bărbătuși, s. m. Mascul al unor animale. – Bărbat + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăţel
BĂRBĂȚÉL, bărbăței, s. m. Diminutiv al lui bărbat (I 2). – Bărbat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbățel
BĂRBĂȚÉL, bărbăței, s. m. Diminutiv al lui bărbat (I 2). – Bărbat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăţie
BĂRBĂȚÍE s. f. 1. Faptul de a fi bărbat; vârsta de maturitate a bărbatului. 2. Virilitate. ♦ Fig. Organul genital masculin. – Bărbat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăție
BĂRBĂȚÍE s. f. 1. Faptul de a fi bărbat; vârsta de maturitate a bărbatului. 2. Virilitate. ♦ Fig. Organul genital masculin. – Bărbat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbăţoi
BĂRBĂȚÓI, bărbățoi, s. m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui bărbat (1). ♦ Femeie cu apucături de bărbat (1). – Bărbat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbățoi
BĂRBĂȚÓI, bărbățoi, s. m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui bărbat (1). ♦ Femeie cu apucături de bărbat (1). – Bărbat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbânţă
BĂRBẤNȚĂ, bărbânțe, s. f. (Reg.) Vas de lemn făcut din doage, în care se păstrează mai ales lapte și brânzeturi. [Var.: berbínță s. f.] – Din magh. berbence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbânță
BĂRBẤNȚĂ, bărbânțe, s. f. (Reg.) Vas de lemn făcut din doage, în care se păstrează mai ales lapte și brânzeturi. [Var.: berbínță s. f.] – Din magh. berbence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbie
BĂRBÍE, bărbii, s. f. 1. Parte a feței formată de proeminența maxilarului inferior; barbă. ◊ Bărbie dublă = gușa de sub bărbie la persoanele grase. 2. Parte cărnoasă care atârnă sub falca de jos la unele animale. ♦ (La pl.) Cele două lame roșii, cărnoase, care atârnă de o parte și de alta sub ciocul găinilor. 3. Dispozitiv de lemn aplicat la baza viorii, pe care se sprijină bărbia (1) violonistului. – Barbă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbier
BĂRBIÉR, bărbieri, s. m. Frizer. ♦ Fig. (Fam.) Om mincinos, lăudăros. [Pr.: -bi-er] – Din ngr. barbéris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbiereală
BĂRBIEREÁLĂ, bărbiereli, s. f. 1. Faptul de a (se) bărbieri. 2. Fig. Lăudăroșenie, minciună. [Pr.: -bi-e-] – Bărbieri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbieresc
BĂRBIERÉSC, -EÁSCĂ, bărbierești, adj. (Rar) De bărbier, privitor la bărbier. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbieri
BĂRBIERÍ, bărbieresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) rade. 2. Refl. Fig. A se lăuda cu lucruri neadevărate; a minți. [Pr.: -bi-e-] – Din bărbier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbierie
BĂRBIERÍE, (2) bărbierii, s. f. (Rar) 1. Meseria de bărbier. 2. Frizerie. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbierit
BĂRBIERÍT s. n. Acțiunea de a (se) bărbieri. [Pr.: -bi-e-] – V. bărbieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbieriţă
BĂRBIERÍȚĂ, bărbierițe, s. f. (Rar). Frizeriță. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbieriță
BĂRBIERÍȚĂ, bărbierițe, s. f. (Rar). Frizeriță. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbioară
BĂRBIOÁRĂ, bărbioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui bărbie; bărbiuță. [Pr.: -bi-oa-] – Bărbie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbişoară
BĂRBIȘOÁRĂ, bărbișoare, s. f. Plantă erbacee cu flori galbene, care devin mai târziu albe (Alyssum minimum). – Barbă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbișoară
BĂRBIȘOÁRĂ, bărbișoare, s. f. Plantă erbacee cu flori galbene, care devin mai târziu albe (Alyssum minimum). – Barbă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbiţă
BĂRBÍȚĂ, bărbițe, s. f. 1. Șervețel de pânză sau de mușama care se leagă la gâtul copiilor mici când mănâncă; bavetă, bavețică. 2. (Rar) Bărbuță. – Barbă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbiță
BĂRBÍȚĂ, bărbițe, s. f. 1. Șervețel de pânză sau de mușama care se leagă la gâtul copiilor mici când mănâncă; bavetă, bavețică. 2. (Rar) Bărbuță. – Barbă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbiuţă
BĂRBIÚȚĂ, bărbiuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui bărbie; bărbioară. [Pr.: -bi-u-] – Bărbie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbiuță
BĂRBIÚȚĂ, bărbiuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui bărbie; bărbioară. [Pr.: -bi-u-] – Bărbie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărboi
BĂRBÓI, bărboaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui barbă. – Barbă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbos
BĂRBÓS, -OÁSĂ, bărboși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea substantivat, m.) Cu barbă (lungă și deasă); care nu s-a bărbierit mai multe zile. 2. S. f. Plantă erbacee cu frunze păroase, cu flori dispuse în spice cilindrice, pătate cu roșu, verde sau violet (Andropogon ischaemum). – Barbă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbunc
BĂRBÚNC s. n. 1. (Înv. și reg.) Numele unui dans (ostășesc) care, în trecut, se executa cu prilejul recrutării; melodie după care se executa acest dans. 2. (Înv.) Înrolare în armată; recrutare. – Din germ. Werbung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbuşoară
BĂRBUȘOÁRĂ, bărbușoare, s. f. 1. (Rar) Bărbuță. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene plăcut mirositoare; micsandră-sălbatică (Erysimum repandum). ◊ Compus: bărbușoară-de-munte = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze bazale dispuse în rozetă, cu flori mici, albe sau gălbui; tunicea (Arabis turrita). 3. (Reg.) Crușățea (Barbarea vulgaris). – Barbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbușoară
BĂRBUȘOÁRĂ, bărbușoare, s. f. 1. (Rar) Bărbuță. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene plăcut mirositoare; micsandră-sălbatică (Erysimum repandum). ◊ Compus: bărbușoară-de-munte = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze bazale dispuse în rozetă, cu flori mici, albe sau gălbui; tunicea (Arabis turrita). 3. (Reg.) Crușățea (Barbarea vulgaris). – Barbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbuţă
BĂRBÚȚĂ, bărbuțe, s. f. Diminutiv al lui barbă; bărbiță (2), bărbușoară (1). – Barbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărbuță
BĂRBÚȚĂ, bărbuțe, s. f. Diminutiv al lui barbă; bărbiță (2), bărbușoară (1). – Barbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărcuţă
BĂRCÚȚĂ, bărcuțe, s. f. Diminutiv al lui barcă. – Barcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărcuță
BĂRCÚȚĂ, bărcuțe, s. f. Diminutiv al lui barcă. – Barcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdac
BĂRDÁC, (1) bărdace, s. n., (2) bărdaci, s. m. (Reg.) 1. S. n. Donicioară cu o capacitate de circa o oca. 2. S. m. Varietate indigenă de prun. – Din tc. bardák.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdacă
BĂRDÁCĂ, bărdace, s. f. 1. Ulcică smălțuită de pământ (cu toartă). 2. Varietate indigenă de prune, lunguiețe și puțin strangulate spre coadă. – Din bărdac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdaş
BĂRDÁȘ, bărdași, s. m. (Reg.) Lemnar, tâmplar. – Bardă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdaș
BĂRDÁȘ, bărdași, s. m. (Reg.) Lemnar, tâmplar. – Bardă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdăcuţă
BĂRDĂCÚȚĂ, bărdăcuțe, s. f. Diminutiv al lui bărdacă (1). – Bărdacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdăcuță
BĂRDĂCÚȚĂ, bărdăcuțe, s. f. Diminutiv al lui bărdacă (1). – Bărdacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdiţă
BĂRDÍȚĂ, bărdițe, s. f. Diminutiv al lui bardă. – Bardă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdiță
BĂRDÍȚĂ, bărdițe, s. f. Diminutiv al lui bardă. – Bardă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărdui
BĂRDUÍ, bărduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A ciopli cu barda. – Bardă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărduire
BĂRDUÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a bărdui. – V. bărdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărnaci
BĂRNÁCI, -CE, bărnaci, -ce, adj. (Reg.; despre culoarea feței și a ochilor; p. ext. despre oameni) Negricios, oacheș. – Din magh. barnás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărzăun
BĂRZĂÚN, bărzăuni, s. m. (Entom.) 1. Bondar. 2. Gărgăun. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bărzoi
BĂRZÓI, bărzoi, s. m. (Rar) Bărbătușul berzei. – Barză + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsădire
BĂSĂDÍRE, băsădiri, s. f. v. BĂSĂDI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băsma
BĂSMÁ s. f. v. basma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsmăluţă
BĂSMĂLÚȚĂ, băsmăluțe, s. f. Diminutiv al lui basma. – Basma + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsmăluță
BĂSMĂLÚȚĂ, băsmăluțe, s. f. Diminutiv al lui basma. – Basma + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsnar
BĂSNÁR, băsnari, s. m. (Înv.) Persoană care scornește basne, povestiri mincinoase, relatări false. – Basnă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsni
BĂSNÍ, băsnesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A scorni basne, povestiri mincinoase, relatări false. – Din basnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băsnire
BĂSNÍRE, băsniri, s. f. (Înv.) Basnă. – V. băsni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşcălì
BĂȘCĂLÌ, bășcălesc, vb.IV (reg.) a certa, a mustra.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bășcălì
BĂȘCĂLÌ, bășcălesc, vb.IV (reg.) a certa, a mustra.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băşcălie
BĂȘCĂLÍE s. f. (Fam.; în expr.) A lua (pe cineva) în bășcălie sau a face bășcălie (de cineva), a face de bășcălie (pe cineva) = a-și bate joc (de cineva), a face de râs pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășcălie
BĂȘCĂLÍE s. f. (Fam.; în expr.) A lua (pe cineva) în bășcălie sau a face bășcălie (de cineva), a face de bășcălie (pe cineva) = a-și bate joc (de cineva), a face de râs pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşcălios
BĂȘCĂLIÓS, -OÁSĂ, bășcălioși, -oase, adj. (Fam.; despre oameni) Care își bate joc de cineva sau ia în râs pe cineva; (despre manifestări ale oamenilor) care denotă luarea în râs a cuiva sau a ceva. [Pr.: -li-os] – Bășcălie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășcălios
BĂȘCĂLIÓS, -OÁSĂ, bășcălioși, -oase, adj. (Fam.; despre oameni) Care își bate joc de cineva sau ia în râs pe cineva; (despre manifestări ale oamenilor) care denotă luarea în râs a cuiva sau a ceva. [Pr.: -li-os] – Bășcălie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşcăluire
BĂȘCĂLUÍRE, bășcăluiri, s. f. v. BĂȘCĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bășcăluire
BĂȘCĂLUÍRE, bășcăluiri, s. f. v. BĂȘCĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băşcăluit
BĂȘCĂLUÍT, -Ă, bășcăluiți, -te, adj. v. BĂȘCĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bășcăluit
BĂȘCĂLUÍT, -Ă, bășcăluiți, -te, adj. v. BĂȘCĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

băşi
BĂȘÍ, bășesc, vb. IV. Refl. și intranz. A elimina gaze intestinale prin anus. – Lat. vissire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băși
BĂȘÍ, bășesc, vb. IV. Refl. și intranz. A elimina gaze intestinale prin anus. – Lat. vissire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşica
BĂȘICÁ, bășíc, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a face bășici; a (se) umple de bășici. [Var.: (reg.) beșicá vb. I] – Din bășică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășica
BĂȘICÁ, bășíc, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a face bășici; a (se) umple de bășici. [Var.: (reg.) beșicá vb. I] – Din bășică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşicare
BĂȘICÁRE, bășicări, s. f. Acțiunea de a (se) bășica. [Var.: (reg.) beșicáre s. f.] – V. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășicare
BĂȘICÁRE, bășicări, s. f. Acțiunea de a (se) bășica. [Var.: (reg.) beșicáre s. f.] – V. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşicat
BĂȘICÁT, -Ă, bășicați, -te, adj. Cu bășici, plin de bășici. [Var.: (reg.) beșicát, -ă adj.] – V. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășicat
BĂȘICÁT, -Ă, bășicați, -te, adj. Cu bășici, plin de bășici. [Var.: (reg.) beșicát, -ă adj.] – V. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşică
BĂȘÍCĂ, bășici, s. f. 1. Sac membranos din corpul oamenilor și al animalelor, în care se strâng unele secreții ale organismului; vezică. Bășica fierii. ♦ Spec. Sac membranos din corpul unui porc sau al altui animal, uscat și întrebuințat ca pungă, burduf etc. ♦ Organ intern, plin cu aer, care ajută peștii la plutire. 2. Umflătură a pielii conținând o materie lichidă (seroasă). 3. Umflătură mică, plină cu aer, care se face la suprafața lichidelor (în timpul fierberii), a aluatului (în urma dospirii) etc. 4. Obiect (de sticlă) în formă sferică. ♦ (Arg.) Minge (de fotbal). [Var.: (reg.) beșică s. f.] – Lat. *bessica (= vessica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășică
BĂȘÍCĂ, bășici, s. f. 1. Sac membranos din corpul oamenilor și al animalelor, în care se strâng unele secreții ale organismului; vezică. Bășica fierii. ♦ Spec. Sac membranos din corpul unui porc sau al altui animal, uscat și întrebuințat ca pungă, burduf etc. ♦ Organ intern, plin cu aer, care ajută peștii la plutire. 2. Umflătură a pielii conținând o materie lichidă (seroasă). 3. Umflătură mică, plină cu aer, care se face la suprafața lichidelor (în timpul fierberii), a aluatului (în urma dospirii) etc. 4. Obiect (de sticlă) în formă sferică. ♦ (Arg.) Minge (de fotbal). [Var.: (reg.) beșică s. f.] – Lat. *bessica (= vessica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşicos
BĂȘICÓS, -OÁSĂ, bășicoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. Cu bășici (2). 2. S. f. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, înalt de 2-3 m, cu frunze compuse, flori galbene și cu fructe păstăi (Colutea arborescens). [Var.: beșicós, -oásă adj., s. f.] – Bășică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășicos
BĂȘICÓS, -OÁSĂ, bășicoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. Cu bășici (2). 2. S. f. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, înalt de 2-3 m, cu frunze compuse, flori galbene și cu fructe păstăi (Colutea arborescens). [Var.: beșicós, -oásă adj., s. f.] – Bășică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşicuţă
BĂȘICÚȚĂ, bășicuțe, s. f. Diminutiv al lui bășică. [Var.: (reg.) beșicúță s. f.] – Bășică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășicuță
BĂȘICÚȚĂ, bășicuțe, s. f. Diminutiv al lui bășică. [Var.: (reg.) beșicúță s. f.] – Bășică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băşină
BĂȘÍNĂ, bășini, s. f. I. (Pop.) gaz intestinal eliminat prin anus; pârț, flatulație. II. (Bot.; reg.) 1. Compuse: bășina-porcului = specie de ciupercă (Lycoperdon gemmatum); bășina-calului (sau -lupului, -vulpii) = specie de ciupercă necomestibilă (Globaria gigantea). 2. Bășicoasă. 3. Traista-ciobanului. [Var.: (reg.) beșínă s. f.] – Lat. *vissina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bășină
BĂȘÍNĂ, bășini, s. f. I. (Pop.) gaz intestinal eliminat prin anus; pârț, flatulație. II. (Bot.; reg.) 1. Compuse: bășina-porcului = specie de ciupercă (Lycoperdon gemmatum); bășina-calului (sau -lupului, -vulpii) = specie de ciupercă necomestibilă (Globaria gigantea). 2. Bășicoasă. 3. Traista-ciobanului. [Var.: (reg.) beșínă s. f.] – Lat. *vissina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băştinaş
BĂȘTINÁȘ, -Ă, băștinași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află din moși-strămoși pe pământul pe care locuiește; autohton, indigen, aborigen. – Baștină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băștinaș
BĂȘTINÁȘ, -Ă, băștinași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află din moși-strămoși pe pământul pe care locuiește; autohton, indigen, aborigen. – Baștină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătaie
BĂTÁIE, bătăi, s. f. I. 1. Lovitură repetată dată de cineva cuiva cu mâna sau cu un obiect. 2. (Sport) Izbire a pământului cu piciorul înainte de desprinderea de pe sol, la o săritură. ◊ Loc. vb. A (se) lua la bătaie = a (se) bate. ◊ Expr. A stinge (sau a snopi, a zvânta etc.) în bătaie (sau în bătăi pe cineva) = a bate (pe cineva) foarte rău. (Fam.) A da bătaie = a zori, a grăbi. Bătaie de cap = frământare a minții; p. ext. trudă, osteneală. Bătaie de joc = batjocură; p ext. faptă urâtă, incalificabilă. 3. (Înv.) Luptă, bătălie. ♦ Bombardament cu artileria. 4. (În expr.) A pune (ceva) la bătaie = a) a oferi (ceva) spre a fi cheltuit sau consumat; b) a risca (ceva). 5. (În expr. și loc. adv.) (A cântări) cu bătaie = (a cântări) cu puțin peste greutatea exactă. II. 1. Lovire, izbire (repetată) a unui obiect de altul. ◊ Bătaie de aripă (sau de aripi) = fâlfâit. ♦ Lovitură a vatalei la războiul de țesut ♦ (Concr.) Băteală. ♦ Stârnire a peștelui sau a vânatului. 2. Lovitură dată într-un obiect (cu mâna, cu ciocanul etc.). ♦ Fiecare dintre zvâcnirile inimii sau ale pulsului. 3. Zgomot (ritmic) produs de un motor sau de un mecanism în funcție. 4. Distanță până la care poate ajunge un proiectil, o săgeată etc.; felul cum trimite o armă proiectilul; traiectoria unui proiectil; p. ext. distanță până la care poate ajunge vederea cuiva; rază vizuală. 5. (În legătură cu anumite fenomene ale naturii, a căror denumire determină sensul cuvântului) a) Suflare a vântului; adiere, b) Cădere a ploii, a grindinii etc. c) Dogoreală, arșiță, d) Lumină. 6. (Reg.) Lătrat (scurt și ritmic) al câinilor. 7. Boiște. ♦ Epocă în care se împerechează cocoșii-de-munte. [Pr.: -ta-ie] – Lat. batt(u)alia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăiaş
BĂTĂIÁȘ, bătăiași, s. m. (Rar) Hăitaș^2. [Pr.: -tă-iaș] – Bătaie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăiaș
BĂTĂIÁȘ, bătăiași, s. m. (Rar) Hăitaș^2. [Pr.: -tă-iaș] – Bătaie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăios
BĂTĂIÓS, -OÁSĂ, bătăioși, -oase, adj. Căruia îi place să se bată (I); care își susține ideile cu violență; agresiv. [Pr.: -tă-ios] – Bătaie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăiţă
BĂTĂÍȚĂ, bătăițe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui bătaie. – Bătaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăiță
BĂTĂÍȚĂ, bătăițe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui bătaie. – Bătaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătălie
BĂTĂLÍE, bătălii, s. f. Luptă între armate, între grupuri, cete armate etc.; bătaie. ♦ Fig. Eforturi comune făcute în vederea îndeplinirii unei acțiuni importante (și urgente). – Din ngr. batália. Cf. it. battaglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătarnică
BĂTĂTÁRNICĂ, bătătarnice / bătătarnici, s. f. v. PETIMBROASĂ. (Reg.) Nume dat mai multor specii de plante din familia compozitelor: a) cruciuliță (Senecio rupester); b) cruciuliță (Senecio vulgaris); c) bătătarnică (Senecio crucifolius); d) spălăcioasă (Senecio vernalis). – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bătător
BĂTĂTÓR^1, bătătoare, s. n. 1. Băț, lopățică (împletită) în formă de palmă etc., cu care se bat covoare, perne etc. pentru a le curăța de praf. 2. Suport folosit pentru bătutul covoarelor, cuverturilor etc. 3. Băț subțire, la un capăt cu o rotiță de lemn cu găurele, cu care se bate laptele prins sau smântâna în putinei, ca să se aleagă untul; mâtcă, brighidău. 4. Parte a meliței pe care se așază transversal inul sau cânepa, spre a fi melițate. 5. Scândură mică, dreptunghiulară, care servește la tasarea pământului semănat din grădină. – Lat. batt(u)atorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătător
BĂTĂTÓR^2, -OÁRE, bătători, -oare, adj., s. f. I. Adj. (În expr.) Bătător la ochi = care atrage atenția în mod flagrant; izbitor. II. S. f. 1. Lopățică cu care se bate pânza (când se înălbește) sau (când se spală); mai^2. 2. Mașină care bate smocurile de bumbac pentru destrămarea fibrelor. – Bate + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătători
BĂTĂTORÍ, bătătoresc, vb. IV. 1. Tranz. A tasa un teren; a bătuci. 2. Refl. A face bătături (2). [Var.: bătăturí vb. IV] – Din bătătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătorit
BĂTĂTORÍT^1 s. n. Faptul de a (se) bătători. – V. bătători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătorit
BĂTĂTORÍT^2, -Ă, bătătoriți, -te, adj. 1. (Despre terenuri) Care a devenit tare și neted; bătut^2, bătucit, tasat. 2. (Despre palme sau mâini) Cu bătături (2). – V. bătători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătorniţă
BĂTĂTÓRNIȚĂ, bătătornițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galbene-deschis, dispuse în capitule (Senecio crucifolius). – Bătător + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătorniță
BĂTĂTÓRNIȚĂ, bătătornițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galbene-deschis, dispuse în capitule (Senecio crucifolius). – Bătător + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătătură
BĂTĂTÚRĂ, bătături, s. f. 1. Teren bătătorit (în fața casei); p. ext. ogradă, curte (la casele țărănești). 2. Îngroșare a pielii palmelor sau tălpilor. ◊ Expr. (Fam.) A călca (pe cineva) pe bătătură = a supăra, a enerva, a atinge (pe cineva) unde îl doare mai tare. 3. Băteală. – Lat. battitura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătături
BĂTĂTURÍ vb. IV v. bătătorí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăuş
BĂTĂÚȘ, -Ă, bătăuși, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care caută motiv sau prilej de bătaie, căreia îi place să se bată. ♦ Scandalagiu. – Bate + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătăuș
BĂTĂÚȘ, -Ă, bătăuși, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care caută motiv sau prilej de bătaie, căreia îi place să se bată. ♦ Scandalagiu. – Bate + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băteală
BĂTEÁLĂ, băteli, s. f. Firele care se introduc cu ajutorul suveicii prin rostul firelor de urzeală pentru a forma țesătura; bătătură (3), bătaie. – Bate + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătelişte
BĂTÉLIȘTE, băteliști, s. f. (Reg.) 1. Loc cu pământ bătătorit (de vite); loc în care stau de obicei animalele (sălbatice). 2. Loc de întâlnire, de adunare. – Bate + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băteliște
BĂTÉLIȘTE, băteliști, s. f. (Reg.) 1. Loc cu pământ bătătorit (de vite); loc în care stau de obicei animalele (sălbatice). 2. Loc de întâlnire, de adunare. – Bate + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrâior
BĂTRÂIÓR, -OÁRĂ, bătrâiori, -oare, adj. Diminutiv al lui bătrân; cam bătrân. [Pr.: -trâ-ior. -Var.: bătrâniór, -oáră adj.] – Bătrân + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrân
BĂTRẤN, -Ă, bătrâni, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care trăiește de mulți ani, care este înaintat în vârstă. ◊ Fată bătrână = fată rămasă nemăritată după vremea măritișului. ♦ (Despre fața sau înfățișarea cuiva) Care și-a pierdut frăgezimea, care trădează bătrânețe. 2. Care există de mult timp, de demult. II. S. m. și f. 1. Persoană în vârstă înaintată. ◊ Loc. adj. și adv. Din bătrâni = din vremea veche, din moși-strămoși. 2. (Fam., la m. sg.) Tată; (la f. sg.) mamă; (la m. pl.) părinți. – Lat. betranus (= veteranus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânel
BĂTRÂNÉL, -ÍCĂ, bătrânei, -ele, adj., s. m. și f. Diminutiv al lui bătrân. – Bătrân + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânesc
BĂTRÂNÉSC, -EÁSCĂ, bătrânești, adj. Caracteristic bătrânilor, potrivit pentru bătrâni. ♦ Rămas de la (sau din) bătrâni; de demult. ◊ Cântec bătrânesc = baladă populară. Vorbă bătrânească = zicătoare, proverb. – Bătrân + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrâneşte
BĂTRÂNÉȘTE adv. Ca bătrânii. – Bătrân + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânește
BĂTRÂNÉȘTE adv. Ca bătrânii. – Bătrân + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânet
BĂTRÂNÉT s. n. (Rar) Bătrânime. – Bătrân + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrâneţe
BĂTRÂNÉȚE, bătrâneți, s. f. 1. Etapă finală din viața ființelor, caracterizată prin diminuarea treptată a funcțiilor fiziologice; vârstă înaintată a unui om. 2. (Rar) Bătrânime. – Bătrân + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânețe
BĂTRÂNÉȚE, bătrâneți, s. f. 1. Etapă finală din viața ființelor, caracterizată prin diminuarea treptată a funcțiilor fiziologice; vârstă înaintată a unui om. 2. (Rar) Bătrânime. – Bătrân + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânicios
BĂTRÂNICIÓS, -OÁSĂ, bătrânicioși, -oase, adj. Îmbătrânit înainte de vreme; cu apucături, cu înfățișare etc. de bătrân. – Bătrân + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânime
BĂTRÂNÍME s. f. Mulțime de bătrâni; oameni bătrâni; bătrânet, bătrânețe. – Bătrân + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrânior
BĂTRÂNIÓR, -OÁRĂ adj. v. bătrâior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrâniş
BĂTRÂNÍȘ s. m. Plantă erbacee cu frunze lanceolate, cu flori albastre sau liliachii, cultivată ca plantă ornamentală (Erigeron canadensis). – Bătrân + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătrâniș
BĂTRÂNÍȘ s. m. Plantă erbacee cu frunze lanceolate, cu flori albastre sau liliachii, cultivată ca plantă ornamentală (Erigeron canadensis). – Bătrân + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătuci
BĂTUCÍ, bătucesc, vb. IV. 1. Tranz. A bătători; a bate bine, a presa, a îndesa pământul. 2. Refl. A se îngroșa, a se acoperi cu bătături (2). 3. Refl. (Despre fructe) A se lovi, a se zdrobi. – Cf. b a t e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătucit
BĂTUCÍT, -Ă, bătuciți, -te, adj. 1. (Despre pământ, mai ales despre drumuri sau poteci) Îndesat, bătătorit^2; p. ext. pe care se umblă mult. 2. Cu pielea îngroșată, cu bătături (2). – V. bătuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătut
BĂTÚT^1 s. n. Batere. – V. bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bătut
BĂTÚT^2, -Ă, bătuți, -te, adj., s. f. I. Adj. 1. (Despre ființe) Care este sau a fost lovit, care a suferit lovituri. 2. (În sintagma) Bani bătuți = bani în numerar, disponibili, bani gheață, bani peșin. 3. (Despre flori) Învolt^2 (l). 4. (Despre țesături, tricotaje) Care este țesut sau tricotat foarte strâns; des^2 (I 1). 5. (Despre drumuri etc.) Pe care se umblă mult; bătătorit. 6. (În sintagma) Lapte bătut = lapte fermentat, cu gust acrișor. II. S. f. art. Numele mai multor dansuri populare; melodie după care se execută aceste dansuri. – V. bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băţ
BĂȚ, bețe, s. n. 1. Bucată de lemn lungă și subțire. ◊ Expr. A pune (cuiva) bețe în roate = a face (cuiva) dificultăți pentru a zădărnici o acțiune, un plan. (Reg.) A da (ca câinele) prin băț = a fi extrem de insistent, de obraznic. A rămâne cu traista-n băț = a sărăci. A-și lua traista-n băț = a porni la drum, a pleca. ♦ (Adverbial) Drept, țeapăn, rigid. Stă băț. 2. Fig. Lovitură dată cu bățul (1). 3. Piesă în formă de vergea, care intră în alcătuirea diferitelor unelte, mașini etc. Bățul ițelor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băț
BĂȚ, bețe, s. n. 1. Bucată de lemn lungă și subțire. ◊ Expr. A pune (cuiva) bețe în roate = a face (cuiva) dificultăți pentru a zădărnici o acțiune, un plan. (Reg.) A da (ca câinele) prin băț = a fi extrem de insistent, de obraznic. A rămâne cu traista-n băț = a sărăci. A-și lua traista-n băț = a porni la drum, a pleca. ♦ (Adverbial) Drept, țeapăn, rigid. Stă băț. 2. Fig. Lovitură dată cu bățul (1). 3. Piesă în formă de vergea, care intră în alcătuirea diferitelor unelte, mașini etc. Bățul ițelor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băţos
BĂȚÓS, -OÁSĂ, bățoși, -oase, adj. 1. Drept, țeapăn, rigid ca un băț. ♦ Fig. (Despre oameni sau despre firea lor) Lipsit de mlădiere; rigid; îngâmfat, plin de sine. 2. (Despre plante) Cu tulpina lemnoasă. – Băț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bățos
BĂȚÓS, -OÁSĂ, bățoși, -oase, adj. 1. Drept, țeapăn, rigid ca un băț. ♦ Fig. (Despre oameni sau despre firea lor) Lipsit de mlădiere; rigid; îngâmfat, plin de sine. 2. (Despre plante) Cu tulpina lemnoasă. – Băț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băubil
BĂÚBIL, -Ă, băubili, -e, adj. Care poate fi băut; buvabil. – Bea + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băuni
BĂUNÍ, bắun, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre lupi și câini) A urla; (despre vite) a mugi; (despre copii) a țipa tare; p. ext. a se văita. [Pr.: bă-u-. – Prez. ind. și: báun] – Cf. b a u.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băut
BĂÚT^1 s. n. Faptul de a bea. – V. bea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băut
BĂUT^2, -Ă, băuți, -te, adj. 1. Care și-a astâmpărat setea cu apă. 2. Beat. – V. bea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băutor
BĂUTÓR, -OÁRE, băutori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care are obiceiul să consume mult alcool; bețiv. [Pr.: bă-u-] – Bea + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băutură
BĂUTÚRĂ, băuturi, s. f. 1. Lichid care poate fi băut pentru a opri setea, ca medicament etc. ♦ Lichid alcoolic potabil. 2. Consum de mari cantități de lichide alcoolice. ◊ Expr. A (nu) ține la băutură = a (nu) rezista la consumarea (exagerată) a lichidelor alcoolice. [Pr.: bă-u-. – Var.: (reg.) beutúră s. f.] – Lat. *bibitura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

băuturică
BĂUTURÍCĂ, băuturici, s. f. Diminutiv al lui băutură. [Pr.: bă-u-. – Pl. și: băuturele] – Băutură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâhli
BÂHLÍ, pers. 3 bâhlește, vb. IV. Refl. (Reg., mai ales despre apă) A căpăta un miros greu, de stătut (din cauza putrezirii materiilor organice). – Cf. b a h n ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâhlit
BÂHLÍT, -Ă, bâhliți, -te, adj. (Reg.; mai ales despre apă) Care miroase urât, stătut. – V. bâhli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâigui
BÂIGUÍ, bấigui, vb. IV. Intranz. și refl. A vorbi incoerent, încurcat; a spune prostii. – Cf. magh. b o l v o n g n i „a rătăci”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâiguială
BÂIGUIÁLĂ, bâiguieli, s. f. Faptul de a (se) bâigui; exprimare fără șir, încurcată. [Pr.: -gu-ia-] – Bâigui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâiguit
BÂIGUÍT, -Ă, bâiguiți, -te, adj. (Despre vorbire) Fără noimă, fără sens, rău articulat. ♦ (Despre oameni) Zăpăcit, buimac. – V. bâigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâiguitor
BÂIGUITÓR, -OÁRE, bâiguitori, -oare, adj. Care bâiguie. [Pr.: -gu-i-] – Bâigui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâjbâi
BÂJBÂÍ, bấjbâi, vb. IV. Intranz. A orbecăi (în întuneric, în ceață etc.). ♦ Tranz. A căuta ceva pipăind prin întuneric. ◊ Loc. adv. Pe bâjbâite = pe dibuite, dibuind, bâjbâind. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâjbâială
BÂJBÂIÁLĂ, bâjbâieli, s. f. Faptul de a bâjbâi; bâjbâire, bâjbâit, bâjbâitură. [Pr.: -bâ-ia-] – Bâjbâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâjbâire
BÂJBÂÍRE, bâjbâiri, s. f. Bâjbâială. – V. bâjbâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâjbâit
BÂJBÂÍT s. n. Bâjbâială. – V. bâjbâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâjbâitură
BÂJBÂITÚRĂ, bâjbâituri, s. f. (Rar) Bâjbâială. [Pr.: -bâ-i-] – Bâjbâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâlbâi
BÂLBÂí, bấlbâi, vb. IV. Intranz., refl. și tranz. A pronunța nedeslușit sunetele sau cuvintele, repetându-le și împiedicându-se în rostirea lor, din cauza unui defect natural, a emoției sau a enervării; a gângăvi. ♦ Refl. A-și pierde șirul vorbelor, a bolborosi cuvinte și fraze fără sens. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâlbâială
BÂLBÂIÁLĂ, bâlbâieli, s. f. Faptul de a (se) bâlbâi; pronunțare neclară. [Pr.: -bâ-ia-] – Bâlbâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâlbâire
BÂLBÂÍRE, bălbâiri, s. f. Faptul de a (se) bâlbâi; bâlbâială. – V. bâlbâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâlbâit
BÂLBÂÍT, -Ă, bâlbâiți, -te, adj. (Adesea substantivat și adverbial) Care (se) bâlbâie, care vorbește greu, gângav. – V. bâlbâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâlci
BÂLCI, bâlciuri, s. n. Târg mare ținut în anumite perioade ale anului, la sărbători importante și însoțit de spectacole și de petreceri populare; iarmaroc. ♦ Fig. (Fam.) Gălăgie, hărmălaie, zăpăceală. – Din magh. bolcsu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâldâbâc
BÂLDÂBẤC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea unui corp în apă; bâltâc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâltâc
BÂLTẤC interj. (Rar) Bâldâbâc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bântui
BÂNTUÍ, bấntui, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Despre forțele naturii: la pers. 3) A lovi insistent și cu violență (o regiune, recolta, livezile, satele etc.), producând pagube. ♦ Tranz. (Despre boli, războaie, năvăliri; la pers. 3) A pustii, a devasta, a face ravagii. 2. Tranz. (Înv.) A împila, a chinui, a asupri. ♦ (Reg., în imprecații) A pedepsi, a bate. 3. Intranz. și tranz. (Fam.) A cutreiera (1). – Din magh. bántani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bântuială
BÂNTUIÁLĂ, băntuieli, s. f. (Pop.) Supărare, necaz. [Pr.: -tu-ia-] – Bântui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bântuire
BÂNTUÍRE, bântuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a bântui. – V. bântui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bântuitor
BÂNTUITÓR, -OÁRE, bântuitori, -oare, adj. Care bântuie. [Pr.: -tu-i-] – Bântui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâr
BÂR interj. Cuvânt cu care se îndeamnă sau se gonesc oile. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârâi
BÂRÂÍ, bấrâi, vb. IV. Tranz. A bodogăni; a cicăli pe cineva. – Bâr + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârcoace
BÂRCOÁCE, bărcoci, s. f. Arbust din familia rozaceelor, cu frunze mici, rotunde, cu flori și cu fructe roșii (Cotoneaster integerrima). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârdan
BÂRDÁN, bârdane, s. n. (Reg.) Burduhan. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfă
BẤRFĂ, bârfe, s. f. (Fam.) Bârfeală. – Din bârfi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfeală
BÂRFEÁLĂ, bărfeli, s. f. Faptul de a (se) bârfi; vorbe răuvoitoare la adresa cuiva; bârfire, bârfă, bârfit, cancan^1. – Bârfi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfi
BÂRFÍ, bârfesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. recipr. A (se) vorbi de rău, a (se) ponegri, a (se) defăima, a calomnia, a cleveti. ♦ Tranz. A flecări, a îndruga verzi și uscate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfire
BÂRFÍRE, bârfiri, s. f. Bârfeală. – V. bârfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfit
BÂRFÍT s. n. Bârfeală. – V. bârfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârfitor
BÂRFITÓR, -OÁRE, bârfitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care bârfește. – Bârfi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârlădean
BÂRLĂDEÁN, -Ă, bârlădeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Bârlad. 2. Adj. Care aparține municipiului Bârlad sau bârlădenilor (1), privitor la municipiul Bârlad ori la bârlădeni. – Bârlad (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârlădeancă
BÂRLĂDEÁNCĂ, bârlădence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Bârlad. – Bârlădean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârliga
BÂRLIGÁ, pers. 3 bârligă, vb. I. Tranz. (Despre vite) A(-și) ridica coada (încârligată) cu vârful în sus; a îmbârliga. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârligat
BÂRLIGÁT, -Ă, bârligați, -te, adj. (Mai ales despre coada sau coarnele animalelor) Ridicat (și încârligat) în sus; îmbârligat. – V. bârliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârlog
BÂRLÓG, bârloguri, s. n. Vizuină de urs; p. gener. vizuină a oricăror animale sălbatice. ♦ Fig. Culcuș; locuință. – Din sl. brŭlogŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârnă
BẤRNĂ, bârne, s. f. 1. Trunchi de copac (cojit și fățuit cu barda) folosit în construcții. 2. Aparat de gimnastică feminină, format dintr-o grindă de lemn lăcuit lungă, dispusă orizontal deasupra solului, la o anumită înălțime, pe care se execută exerciții de echilibru. – Din sl. brŭvĭno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârneţ
BÂRNÉȚ s. n. v. brâneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârneț
BÂRNÉȚ s. n. v. brâneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârnuire
BÂRNUÍRE, bârnuiri, s. f. v. BÂRNUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bârnuit
BÂRNUÍT, -Ă, bârnuiți, -te, adj. v. BÂRNUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bârsan
BÂRSÁN, -Ă, bârsani, -e, adj. 1. Care privește Țara Bârsei. 2. (Despre oi; adesea substantivat) Cu lână lungă și aspră. ♦ (Despre lâna acestor oi) Lungă și aspră. – Bârsa (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârsă
BẤRSĂ, bârse, s. f. Bucată de fier sau de lemn care leagă între ele brăzdarul, cormana și plazul plugului. – Cf. alb. v ë r z.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârzoi
BÂRZÓI adv. (Reg., în expr.) Cu coada bârzoi = cu coada ridicată în sus. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârzoia
BÂRZOIÁ, bârzoiez, vb. I. Refl. (Reg.). 1. A se îngâmfa, a se umfla în pene. 2. A se bosumfla. [Pr.: -zo-ia] – Din bârzoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bârzoiat
BÂRZOIÁT, -Ă, bârzoiați, -te, adj. (Reg., mai ales despre coada animalelor) Ridicat în sus, îmbârligat, bârligat. [Pr.: -zo-iat] – V. bârzoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bât
BÂT, -Ă, bâți, bâte, adj., s. m. și f. (Reg.) 1. Adj. Bătrân. 2. S. m. și f. Bunic. – Cf. bătrân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâtă
BẤTĂ, bâte, s. f. Băț lung și gros (cu măciulie la un capăt); ciomag, botă^2, ceatlău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâtlan
BÂTLÁN, bâtlani, s. m. Pasăre de baltă din ordinul picioroangelor, înaltă de un metru și chiar mai mult, cu pene cenușii, cu gâtul, cu ciocul și picioarele lungi și cu un moț de câteva pene date pe ceafă; stârc cenușiu (Ardea cinerea). – Din bg. batlan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâtlănaş
BÂTLĂNÁȘ, bâtlănași, s. m. Pasăre din ordinul picioroangelor, mai mică decât bâtlanul, cu gâtul și cu ciocul lung și cu penele roșcate și negre (Ardea minuta). – Bâtlan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâtlănaș
BÂTLĂNÁȘ, bâtlănași, s. m. Pasăre din ordinul picioroangelor, mai mică decât bâtlanul, cu gâtul și cu ciocul lung și cu penele roșcate și negre (Ardea minuta). – Bâtlan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţ
BÂȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită o mișcare rapidă și nervoasă (într-o parte și în alta). [Var.: bấța interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâț
BÂȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită o mișcare rapidă și nervoasă (într-o parte și în alta). [Var.: bấța interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţa
BẤȚA interj. v. bâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâța
BẤȚA interj. v. bâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţâi
BÂȚÂÍ, bấțâi, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. A tremura, a mișca nervos și repede din mâini, din picioare sau din cap; a da repede din coadă. – Bâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâțâi
BÂȚÂÍ, bấțâi, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. A tremura, a mișca nervos și repede din mâini, din picioare sau din cap; a da repede din coadă. – Bâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţâială
BÂȚÂIÁLĂ, bâțâieli, s. f. Tremur nervos al mâinilor, al picioarelor, al capului sau (la animale) al cozii. [Pr.: -țâ-ia-] – Bâțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâțâială
BÂȚÂIÁLĂ, bâțâieli, s. f. Tremur nervos al mâinilor, al picioarelor, al capului sau (la animale) al cozii. [Pr.: -țâ-ia-] – Bâțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţâit
BÂȚÂÍT, bâțâituri, s. n. Faptul de a (se) bâțâi. – V. bâțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâțâit
BÂȚÂÍT, bâțâituri, s. n. Faptul de a (se) bâțâi. – V. bâțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâţâit
BÂȚÂÍT, -Ă, bâțâiți, -te, adj. v. BÂȚÂI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bâțâit
BÂȚÂÍT, -Ă, bâțâiți, -te, adj. v. BÂȚÂI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bâz
BÂZ interj. (Cu „z” prelungit) Cuvânt care imită sunetul produs în zbor de unele insecte. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâză
BẤZĂ, bâze, s. f. Joc de copii în care partenerii lovesc pe la spate, pe rând, cu palma în palma așezată la subsuoara brațului opus a celui care se pune „bâză” și care trebuie să ghicească cine l-a lovit, în timp ce partenerii de joc strigă „bâzzz !”. – Bâz + suf. -ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâi
BÂZÂÍ, bấzâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre insectele care zboară) A produce în zbor sunete caracteristice; a zumzăi, a zâzâi, a zumbăi. 2. Intranz. (Mai ales despre copii; fam.) A plânge, a scânci. 3. Tranz. (Fam.) A sâcâi, a cicăli; a bârfi. – Bâz + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâială
BÂZÂIÁLĂ, bâzăieli, s. f. Faptul de a bâzâi; zgomot produs de insectele care zboară; bâzâit, bâzâitură. [Pr.: -zâ-ia-] – Bâzâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâit
BÂZÂÍT s. n. Bâzâială. – V. bâzâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâitoare
BÂZÂITOÁRE, bâzâitori, s. f. 2. (Rar) Jucărie de copii care produce zgomote asemănătoare unui bâzâit; sfârâitoare, zbârnâitoare. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâitor
BÂZÂITÓR, -OARE, bâzâitori, -oare, adj. 1. Care bâzâie. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâitor
BÂZÂITÓR, -OÁRE, (1) bâzâitori, -oare, adj., (2) bâzâitori, s. f. 1. Adj. Care bâzâie. 2. S. f. (Rar) Jucărie de copii care produce zgomote asemănătoare unui bâzâit; sfârâitoare, zbârnâitoare. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzâitură
BÂZÂITÚRĂ, bâzâituri, s. f. (Rar) Bâzâială. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzdâc
BÂZDẤC, bâzdâcuri, s. n. (Fam.) Toană^1, capriciu, hachiță. ◊ Expr. A-i sări (cuiva) bâzdâcul = a se supăra. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzdâganie
BÂZDÂGÁNIE, bâzdâganii, s. f. (Pop.) Namilă, dihanie, monstru; arătare, ciudățenie, drăcie. – Din sl. bezdyhanĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzoi
BÂZÓI^1, bâzoaie, s. n. (Pop.) Coarda cu timbrul cel mai jos a unor instrumente muzicale. – Bâz + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bâzoi
BÂZÓI^2, bâzoi, s. m. Viespe. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bbc
BBC n. pr. n. Compania publică de radio și televiziune din Marea Britanie. [Pr.: bibisí] – Abr. din engl. B[ritish] B[roadcasting] C[orporation].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bca
BCA s. n. Material de construcție (folosit pentru lucrări de zidărie și de hidroizolații). [Pr.: beceá] – Abr. din B[eton] C[elular] A[utoclavizat].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bcg
BCG® s. n. Vaccin împotriva tuberculozei. [Pr.: becegé] – Abr. din bacile B[iliée] de C[almette] et G[uérin].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bd
BD, BD-uri, s. n. Bandă desenată. [Pr.: bedé] – Din fr. B.D.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bea
BEA, beau, vb. II. 1. Tranz. (Adesea fig.) A înghiți un lichid. ◊ Expr. A bea paharul pănă-n fund = a îndura un necaz, o durere până la capăt. 2. Intranz. Spec. A consuma băuturi alcoolice. ◊ Expr. (Fam.) A bea în sănătatea (sau în cinstea, pentru succesul) cuiva = a sărbători pe cineva, consumând băuturi alcoolice în cinstea (și pe socoteala) lui. 3. Tranz. A cheltui, a risipi bani, avere etc. pe băutură. ◊ Expr. A-și bea și cămașa = a cheltui totul pe băutură. A-și bea (și) mințile = a bea până la inconștiență sau până la nebunie. 4. Tranz. (Pop.; în expr.) A bea tutun = a fuma. – Lat. bibere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beat
BEAT^1 adj. invar. 1. Care aparține beatnicilor, specific beatnicilor. 2. Care aparține unui stil distinct în rockul modern (și în jazz). [Pr.: bit] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beat
BEAT^2, -Ă, beți, -te, adj. Care este în stare de ebrietate; aghesmuit, afumat, amețit, băut^2, cherchelit, făcut^2, matosit. ♦ Fig. Copleșit, amețit, tulburat de o stare sufletească foarte plăcută. Beat de fericire. – Lat. bibitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beatifica
BEATIFICÁ, beatífic, vb. I. Tranz. (La catolici) A trece o persoană decedată în categoria fericiților bisericii, aflați pe o treaptă inferioară sfinților. [Pr.: be-a-] – Din lat. beatificare. Cf. fr. béatifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beatificare
BEATIFICÁRE, beatificări, s. f. Faptul de a beatifica. [Pr.: be-a-] – V. beatifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beatitudine
BEATITÚDINE s. f. 1. Stare ideală de înțelepciune la Aristotel, stoici, Spinoza etc. 2. (În patologia mintală contemporană) Euforie permanentă, însoțită de indiferență față de împrejurările exterioare. 3. Stare de fericire deplină. [Pr.: be-a-] – Din lat. beatitudo, -inis. Cf. fr. béatitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beatnic
BEATNIC, beatnici, s. m. Intelectual (american) care practică o filosofie contestatară și are o ținută neîngrijită; p. gener. tânăr (din Occident) cu plete și ținută neîngrijită. [Pr.: bit-] – Din engl. beatnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beaujolais
BEAUJOLAIS s. n. Vin roșu sec din estul Franței, care este consumat de obicei la câteva luni după ce a fost produs. [Pr.: bojolé] – Din n. pr. Beaujolais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bebe
BÉBE s. m. Copil în primele luni sau în primii ani de viață. [Acc. și: bebé.] – Din fr. bébé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bebeluş
BEBELÚȘ, bebeluși, s. m. Copil în primele luni de viață. – Bebe + suf. -ăluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bebeluș
BEBELÚȘ, bebeluși, s. m. Copil în primele luni de viață. – Bebe + suf. -ăluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bebi
BÉBI s. m. Bebe. – Din engl. baby.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bebrici
Bebrici = Bebryces.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bebryces
Bebryces, neam de origine tracă, care sălășluia în Bithynia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bec
BEC^1, becuri, s. n. 1. Balon din sticlă vidat sau umplut cu un gaz inert, având în interior un filament care devine incandescent când este străbătut de curent electric; p. ext. lampă electrică. ◊ Expr. (Fam.) A fi (sau a cădea) pe bec = a fi sau a ajunge într-o situație fără ieșire; a i se înfunda, a o păți. 2. Sita unei lămpi de gaz. 3. Orificiu prin care țâșnește un lichid vaporizat, un jet de gaz sau de amestec de gaze sub presiune, spre a putea fi aprinse. – Din fr. bec [de gaz].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bec
BEC^2, beci, s. m. (Sport, rar) Fundaș la jocul de fotbal. – Din engl. back.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becar
BECÁR, becari, s. m. Semn grafic pe portativ care, anulând un bemol sau un diez anterior, indică revenirea la tonul natural al unei note muzicale. – Din fr. bécarre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becaţă
BECÁȚĂ, becațe, s. f. (Rar) Numele mai multor păsări călătoare cu ciocul lung, cu carnea gustoasă, care trăiesc în regiuni mlăștinoase; becațină (Capella). – Din ngr. becátsa. Cf. fr. bécasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becață
BECÁȚĂ, becațe, s. f. (Rar) Numele mai multor păsări călătoare cu ciocul lung, cu carnea gustoasă, care trăiesc în regiuni mlăștinoase; becațină (Capella). – Din ngr. becátsa. Cf. fr. bécasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becaţină
BECAȚÍNĂ, becaține, s. f. (Rar) Becață. – Din fr. bécassine (după becață).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becațină
BECAȚÍNĂ, becaține, s. f. (Rar) Becață. – Din fr. bécassine (după becață).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becer
BECÉR, beceri, s. m. Vechi dregător domnesc însărcinat cu supravegherea bucătăriei domnești; p. ext. bucătar domnesc. – Beci + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becerie
BECERÍE, becerii, s. f. (Înv.) Bucătărie domnească. – Becer + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becher
BECHÉR, becheri, s. m. (Fam.) Burlac, holtei^1. – Din tc. bekâr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becheraş
BECHERÁȘ, becherași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui becher. – Becher + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becheraș
BECHERÁȘ, becherași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui becher. – Becher + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bechie
BECHÍE, bechii, s. f. 1. Dispozitiv auxiliar de sprijin la avion, format dintr-un suport cu patină sau cu roată și având diverse amplasări. 2. Piesă de metal care protejează elicea unei ambarcațiuni cu motor ce navighează în ape puțin adânci. – Din fr. béquille [de queue].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bechiu
BÉCHIU s. n. (Reg., în expr.) A nu ști (sau a nu zice, a nu pomeni, a nu pricepe nici) bechiu = a nu ști (sau a nu zice, a nu pomeni, a nu pricepe) nimic, niciun cuvânt, nicio boabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bechuana
BECHUÁNA s. m. v. tswana (1). [Pr.: becĩuána] (cf. engl. bechuana < tswana bechuana) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

beci
BECI, beciuri, s. n. 1. Pivniță. 2. Închisoare (în subsolul unei clădiri). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becisnic
BECÍSNIC, -Ă, becisnici, -ce, adj., s. m. și f. (Pop.) 1. (Om) vrednic de compătimire, lipsit de personalitate, de inteligență și de energie; ticăit^2. 2. (Om) debil, slăbănog, neputincios, bolnăvicios. [Var.: bicísnic, -ă adj., s. m. și f.] – Din sl. bečistĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

becisnicie
BECISNICÍE, becisnicii, s. f. (Pop.) 1. Faptă de becisnic. 2. Starea omului becisnic. [Var.: bicisnicíe s. f.] – Becisnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bedreag
BEDREÁG, bedreaguri, s. n. (Reg.) Butuc, scaun sau banc de lucru pentru lemnar, rotar, cizmar. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beduin
BEDUÍN, -Ă, beduini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație arabă nomadă și seminomadă de crescători de vite sau cămile din Peninsula Arabia și din Africa de Nord. 2. Adj. Care aparține beduinilor (1), privitor la beduini. – Din fr. bédouin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bee
BEE interj. Behehe. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beef
BEEF component al s. n. rosbif / roast beef. – [DOOM^2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

beethovenian
BEETHOVENIÁN, -Ă, beethovenieni, -e, adj. De Beethoven, al lui Beethoven; în maniera lui Beethoven. [Pr.: be-to-ve-ni-an] – Beethoven (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beglerbeg
BEGLERBÉG s. m. v. beilerbei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beglerbei
BEGLERBÉI s. m. v. beilerbei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

begonie
BEGÓNIE, begonii, s. f. Gen de plante ornamentale, cultivate pentru flori și pentru frunzele lor decorative (Begonia). – Din fr. bégonia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behaviorism
BEHAVIORÍSM s. n. Curent psihologic centrat pe studiul comportamentului, al relației exterioare stimul-răspuns; comportamentism. [Pr.: biheĭ-vi-o-] – Din engl. behaviorism, fr. béhaviorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behăi
BEHĂÍ, béhăi, vb. IV. Intranz. (Despre capre și oi; la pers. 3) A scoate strigătul caracteristic speciei; a mehăi. ♦ Tranz. și intranz. Fig. (Despre oameni) A cânta urât, nearmonios. – Bee(h) + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behăit
BEHĂÍT s. n. Faptul de a behăi; sunete caracteristice scoase de oi, miei, capre; mehăit, behăitură. – V. behăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behăitor
BEHĂITÓR, -OÁRE, behăitori, -oare, adj. (Rar) Care behăie. [Pr.: -hă-i-] – Behăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behăitură
BEHĂITÚRĂ, behăituri, s. f. Strigăt specific al caprelor, al oilor și al mieilor; behăit. [Pr.: -hă-i-] – Behăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

behehe
BEHEHÉ interj. Cuvânt care imită strigătul oilor sau al caprelor; bee, mehehe. [Var.: bée interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bei
BEI, bei, s. m. Guvernator al unui oraș sau al unei provincii din fostul Imperiu Otoman. ♦ Titlu dat de turci domnilor Țărilor Române; p. ext. prinț oriental. – Din tc. bey.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beilerbei
BEILERBÉI, beilerbei, s. m. Guvernator general al unei provincii din Imperiul Otoman. [Var.: beglerbég, beglerbéi s. m.] – Din tc. beylerbeyi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beilic
BEILÍC, beilicuri, s. n. (Înv.) 1. Casă în care erau găzduiți beii și alți trimiși oficiali ai Porții Otomane în Țările Românei. 2. Vânzare forțată de oi în Țările Române făcută în favoarea sultanului la prețuri fixate de turci; dijmă (în oi). 3. Muncă efectuată gratuit în folosul unui bei sau al feudalilor autohtoni. – Din tc. beylik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beizadea
BEIZADEÁ, beizadele, s. f. (Înv.) Fiu de domn; principe. – Din tc. beyzade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bej
BEJ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Cafeniu foarte deschis. 2. S. n. Culoare bej (1). – Din fr. beige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejanie
BEJÁNIE s. f. v. băjenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejănar
BEJĂNÁR s. m. v. băjenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejănări
BEJĂNĂRÍ vb. IV v. băjenări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejănărie
BEJĂNĂRÍE s. f. v. băjenărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejănărit
BEJĂNĂRÍT s. n. v. băjenărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejăni
BEJĂNÍ vb. IV v. băjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejenar
BEJENÁR s. m. v. băjenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejenerie
BEJENERÍE s. f. v. băjenărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejeni
BEJENÍ vb. IV v. băjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bejenie
BEJÉNIE s. f. v. băjenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bel
BEL, beli s. m. Unitate de măsură pentru intensitatea sunetelor. – Din fr. bel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beladonă
BELADÓNĂ, beladone, s. f. (Bot.) Mătrăgună. ♦ Medicament făcut din frunzele și rădăcinile acestei plante. – Din fr. belladone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belaliu
BELALÍU, -ÍE, belalii, adj. (Reg.) 1. Dificil, greu. 2. Mofturos, năzuros, capricios. – Din tc. belâlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belarus
BELARÚS, -Ă, belaruși, -se, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Belarus sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Belarus sau belarușilor (1), privitor la Republica Belarus ori la belaruși. ♦ (Substantivat, f.) Limba belarusă. [Var.: bielorús, -ă adj.] – Din rus. belorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belcanto
BELCÁNTO s. n. Stil italienesc de interpretare în muzica vocală, caracterizat prin puritatea liniei melodice. – Din it. bel-canto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belciug
BELCIÚG, belciuge, s. n. 1. Verigă de metal care servește la fixarea unui lacăt, a unui lanț etc. ◊ Expr. A pune (sau a atârna cuiva) belciugul în nas = a pune stăpânire (pe cineva), a avea (pe cineva) în mână. (Fam.) A (nu) fi câștigat la belciuge = a (nu) fi considerat o persoană căreia i se poate cere orice fel de serviciu. 2. Meandru al unui râu care în perioadele de secetă rămâne izolat de albia acestuia. – Din sl. bĕličugŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belciugat
BELCIUGÁT, -Ă, belciugați, -te, adj. (Pop.; despre coarnele animalelor) Încârligat, încovoiat (în formă de spirală). – Belgiug + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beldie
BÉLDIE, beldii, s. f. (Reg.) 1. Prăjină lungă și subțire; par lung. 2. Cotor, tulpină la unele plante erbacee. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beldiţă
BÉLDIȚĂ, beldițe, s. f. Pește mic, asemănător cu oblețul, cu spinarea albastră-verzuie, având pe părțile laterale câte două linii paralele întrerupte (Alburnoides bipunctatus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beldiță
BÉLDIȚĂ, beldițe, s. f. Pește mic, asemănător cu oblețul, cu spinarea albastră-verzuie, având pe părțile laterale câte două linii paralele întrerupte (Alburnoides bipunctatus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bele-arte
BELE-ÁRTE s. f. pl. (Livr.) Arte frumoase. – Din it. belle arti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belea
BELEÁ, belele, s. f. (Fam.) Întâmplare neprevăzută care aduce necaz; pacoste, bucluc. ◊ Expr. A da de belea = a avea o supărare, un necaz. ♦ Ființă care provoacă numai neplăceri, necazuri, încurcături. – Din tc. belâ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belemnit
BELEMNÍT, belemniți, s. m. Gen de moluscă fosilă din clasa cefalopodelor. – Din fr. bélemnite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belerofon
Belerofon = Bellerophon(tes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

beletristic
BELETRÍSTIC, -Ă, beletristici, -ce, adj. 1. Care aparține literaturii artistice, privitor la literatura artistică. – Din germ. beletristisch, Belletristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beletristic
BELETRÍSTIC, -Ă, beletristici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține literaturii artistice, privitor la literatura artistică. 2. S. f. Literatură artistică. – Din germ. belletristisch, Belletristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beletristică
BELETRÍSTICĂ s. f. 2. Literatură artistică. – Din germ. beletristisch, Belletristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belfer
BÉLFER, belferi, s. m. (Fam.) 1. Învățător; profesor. 2. Om care se lăfăiește în lux și bogăție. – Din idiș. Belfer (= germ. Beihelfer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belgi
BELGI s. m. pl. Uniune de triburi celtice populând, în Antichitate, teritoriul dintre Sena și Rin, supuse de romani în sec. I î. H. – Din fr. Belges.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belgian
BELGIÁN, -Ă, belgieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Belgiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Belgiei sau belgienilor (1), privitor la Belgia sau la belgieni. [Pr.: -gi-an] – Belgia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belgiancă
BELGIÁNCĂ, belgience, s. f. Femeie care face parte din populația de bază a Belgiei sau care este originară de acolo. – Belgian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belgrădean
BELGRĂDEÁN, -Ă, belgrădeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Belgrad. 2. Adj. Care aparține orașului Belgrad sau belgrădenilor (1), referitor la Belgrad ori la belgrădeni. – Belgrad (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belgrădeancă
BELGRĂDEÁNCĂ, belgrădence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Belgrad. – Belgrădean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beli
BELÍ, belesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A jupui. 2. Tranz. și refl. A (se) juli. 3. Tranz. (În expr.) A (-și) beli ochii = a deschide ochii mari; a privi cu mirare, prostește. ◊ Refl. Ce te belești așa la mine ? – Din sl. bĕliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belicist
BELICÍST, -Ă, beliciști, -ste, adj. (Rar) De război, războinic. – Din fr. belliciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belicos
BELICÓS, -OÁSĂ, belicoși, -oase, adj. Care are o atitudine războinică, bătăioasă, agresivă; amenințător. – Din lat. bellicosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beligerant
BELIGERÁNT, -Ă, beligeranți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care se află în stare de război. Armate beligerante. – Din fr. belligérant, lat. belligerans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beligeranţă
BELIGERÁNȚĂ s. f. Situația în care se află un beligerant; stare de război. – Din fr. belligérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beligeranță
BELIGERÁNȚĂ s. f. Situația în care se află un beligerant; stare de război. – Din fr. belligérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belinograf
BELINOGRÁF, belinografe, s. n. Aparat de transmis imaginile la distanță pe cale electromagnetică. – Din fr. bélinographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belinogramă
BELINOGRÁMĂ, belinograme, s. f. Imagine transmisă prin belinograf. – Din fr. bélinogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belit
BELÍT, -Ă, beliți, -te, adj. (Pop.) Jupuit^2; fig. jigărit, prăpădit. ♦ (Despre ochi) Bulbucat, exoftalmic. – V. beli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belită
BELÍTĂ s. f. Exploziv de siguranță folosit în minele de cărbuni. – Din fr. bellite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bellerophontes
Bellerophon(tes), fiul lui Glaucus, regele Corinthului, și al Eurymedei. Săvîrșind din greșeală o crimă, Bellerophon e nevoit să-și părăsească patria și să se refugieze la curtea lui Proetus, regele Tiryntului. Acolo însă Antea, soția lui Proetus, se îndrăgostește de el. Cu toate că Bellerophon îi respinge dragostea, el trezește gelozia lui Proetus care-l îndepărtează, trimițîndu-l la curtea socrului său, Iobates, spre a fi ucis. Ca să-l piardă, Iobates îi dă o serie de însărcinări: să se lupte cu himera (v. și Chimaera), pe care Bellerophon izbutește s-o omoare, călărind pe calul său înaripat Pegasus (v. și Pegasus), să se războiască cu amazoanele, pe care le învinge etc. Plin de admirație față de vitejia lui Bellerophon, Iobates sfîrșește prin a-i cruța zilele și a-i da pe fiica sa de soție, împreună cu o parte din regat. Scăpat de răzbunarea muritorilor, Bellerophon e urmărit totuși de mînia zeilor. El se duce în pustiu unde, după o viață retrasă, moare în cele din urmă departe de oameni. Într-o altă variantă, mînat de o trufie oarbă, el ar fi încercat să ajungă pe calul său înaripat, pînă la lăcașul zeilor. A fost însă prăvălit de Zeus înapoi pe pămînt, unde și-a curmat singur viața.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bellona
Bellona, la romani, zeița războiului, identificată cu Enyo din mitologia greacă (v. și Enyo). Se credea că e soția (sau sora) lui Mars și era reprezentată ținînd în mînă o spadă, o lance sau o torță aprinsă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

belotă
BELÓTĂ s. f. Numele unui joc de cărți care se joacă pe puncte, cu 32 de cărți, între doi, trei sau patru jucători. – Din fr. belote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belşiţă
BELȘÍȚĂ, belșițe, s. f. Plantă erbacee onrnamentală, cu frunze mari, verzui sau purpurii și cu flori mari roșii, galbene sau pestrițe; cană^1 (Cana indica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belșiță
BELȘÍȚĂ, belșițe, s. f. Plantă erbacee onrnamentală, cu frunze mari, verzui sau purpurii și cu flori mari roșii, galbene sau pestrițe; cană^1 (Cana indica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belşug
BELȘÚG, belșuguri, s. n. Cantitate îndestulătoare de bunuri (necesare traiului); abundență, bogăție, îmbelșugare. ◊ Loc. adv. Din belșug = în cantitate mare, din plin. [Var.: (reg.) bielșúg, bilșúg s. n.] – Din magh. böség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belșug
BELȘÚG, belșuguri, s. n. Cantitate îndestulătoare de bunuri (necesare traiului); abundență, bogăție, îmbelșugare. ◊ Loc. adv. Din belșug = în cantitate mare, din plin. [Var.: (reg.) bielșúg, bilșúg s. n.] – Din magh. böség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beltea
BELTEÁ s. f. v. peltea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belus
Belus, presupus întemeietor al Babylonului. Era fiul lui Poseidon și frate geamăn cu Agenor. Belus a avut drept fii pe Aegyptus și pe Danaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

belvedere
BELVEDÉRE, belvederi, s. f. Construcție așezată pe un loc ridicat, de unde se poate privi departe; p. ext. loc, terasă, platformă de unde se poate admira o priveliște. – Din fr. belvédère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

belzebut
BELZEBÚT n. pr. m. (Livr.) Unul dintre numele date diavolului; p. restr. căpetenie a diavolilor. – Cf. fr. B e l z é b u t h.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bemberg
BÉMBERG s. n. (Înv.) Țesătură de mătase artificială, folosită pentru lenjerie. – Din fr. bemberg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bemol
BEMÓL, bemoli, s. m. Semn grafic muzical (asemănător cu litera „b”), care coboară cu un semiton înălțimea sunetului respectiv. – Din fr. bémol, it. bemolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bemoliza
BEMOLIZÁ, bemolizez, vb. I. Tranz. A marca cu bemol o notă sau un șir de note. – Din fr. bémoliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benă
BÉNĂ, bene, s. f. 1. Parte a autocamionului în care se încarcă materialele. 2. Cupă metalică la macarale, elevatoare etc. – Din fr. benne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benchet
BENCHÉT, benchete, s. n. (Pop.) Petrecere mare, chef, zaiafet. – Din ucr. benket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benchetui
BENCHETUÍ, benchetuiesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A chefui. – Benchet + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benchetuială
BENCHETUIÁLĂ, benchetuieli, s. f. (Fam.) Petrecere, chef. [Pr.: -tu-ia-] – Benchetui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benchi
BENCHI s. n. v. zbenghi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bendiţă
BENDÍȚĂ s. f. v. bentiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bendiță
BENDÍȚĂ s. f. v. bentiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bendix
BÉNDIX, bendixuri, s. n. Mecanism, la automobile, avioane etc., care permite angrenarea pinionului demarorului cu coroana dințată de pe volantul motorului. – Din fr. bendix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benedictin
BENEDICTÍN, -Ă, benedictini, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. Ordin religios întemeiat de Benedict de Nursia în sec. VI, căruia îi aparțin mai multe congregații. 2. S. m. și f. Călugăr care face parte din acest ordin. 3. Adj. Care aparține benedictinilor (2), privitor la benedictini. ♦ Fig. Laborios, harnic, muncitor. 4. S. f. Lichior fin, de culoare galbenă, cu gust dulce (preparat la început de benedictini). – Din fr. bénédictin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benedicţiune
BENEDICȚIÚNE, benedicțiuni, s. f. (Bis.; livr.) Binecuvântare. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. benedictio, -onis, fr. bénédiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benedicțiune
BENEDICȚIÚNE, benedicțiuni, s. f. (Bis.; livr.) Binecuvântare. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. benedictio, -onis, fr. bénédiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benefic
BENÉFIC, -Ă, benefici, -ce, adj. Favorabil, binefăcător. – Din fr. bénéfique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beneficia
BENEFICIÁ, beneficiez, vb. I. Intranz. A trage folos; a profita, a avea un câștig de pe urma cuiva sau din ceva. [Pr.: -ci-a] – Din fr. bénéficier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beneficiar
BENEFICIÁR, -Ă, beneficiari, -e, s. m. și f. 1. Persoană (fizică sau juridică) căreia, în temeiul unui contract, i se predau anumite produse sau lucrări, ori i se prestează anumite servicii. 2. Persoană care beneficiază de ceva. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. bénéficiaire, lat. beneficiarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beneficiere
BENEFICIÉRE, beneficieri, s. f. Faptul de a beneficia. [Pr.: -ci-e-] – V. beneficia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beneficiu
BENEFÍCIU, beneficii, s. n. Câștig, profit sau folos pe care-l are cineva (de pe urma unei situații, activități etc.); profit financiar al unei întreprinderi, reprezentând diferența dintre veniturile realizate și cheltuielile ocazionate de acestea. ◊ Expr. Sub beneficiu de inventar = în mod provizoriu, sub rezerva controlului ulterior. – Din fr. bénéfice, lat. beneficium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benevol
BENEVÓL, -Ă, benevoli, -e, adj. Făcut de bunăvoie; facultativ. – Din fr. bénévole, lat. benevolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benga
BÉNGA s. m. (Fam.; în expr.) A-l lua benga (pe cineva) = a-l lua dracul, a o păți; a muri. – Din țig. benga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bengal
BENGÁL, bengale, adj. (În sintagma) Foc bengal = foc de artificii. – Din fr. [feu de] Bengale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bengalez
BENGALÉZ, -Ă, bengalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație indo-europeană care populează regiunile de pe malurile cursului inferior al Gangelui și al Brahmaputrei; (și la sg.) persoană care face parte din acest popor. 2. Adj. Care aparține bengalezilor (1), privitor la bengalezi. – Bengal + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bengali
BENGÁLI, bengali, s. m., adj. invar. (Rar) 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Bengal. 2. Adj. invar. Care aparține Bengalului sau bengalezilor (1). (Substantivat, f.) Limba bengali. 3. S. m. Nume dat mai multor păsări înrudite cu vrabia, cu penajul colorat în albastru ori cafeniu, originare din India. [Acc. și: bengalí] – Din fr. bengali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benghi
BENGHI s. n. v. zbenghi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benign
BENÍGN, -Ă, benigni, -e, adj. (Despre boli) Care nu prezintă gravitate; ușor. – Din lat. benignus, fr. bénin, -igne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benignitate
BENIGNITÁTE s. f. Stare ușoară a unei boli. – Din fr. bénignité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beninez
BENINÉZ, -Ă, beninezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Benin sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Benin sau beninezilor (1), privitor la statul Benin ori la beninezi. – Benin (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beniş
BENÍȘ s. n. v. biniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beniș
BENÍȘ s. n. v. biniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benjamin
BENJAMÍN, benjamini, s. m. (Livr.) Cel mai mic copil al unei familii: cel mai tânăr membru al unui grup. – Din fr. benjamin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benoar
BENOÁR, benoare, s. n. (Înv.) Lojă situată la nivelul parterului. – Din fr. baignoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentiţă
BENTÍȚĂ, bentițe, s. f. Diminutiv al lui bantă. [Var.: bendíță s. f.] – Bantă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentiță
BENTÍȚĂ, bentițe, s. f. Diminutiv al lui bantă. [Var.: bendíță s. f.] – Bantă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentonic
BENTÓNIC, -Ă, bentonici, -ce, adj. Care trăiește pe fundul apelor. – Din fr. benthonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentonit
BENTONÍT s. n. Rocă sedimentară argiloasă de culoare cenușie sau galbenă-verzuie, caracterizată printr-o mare capacitate de absorbție a apei, utilizată ca decolorant sau dezodorizant. [Var.: bentonítă s. f.] – Din fr. bentonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentonită
BENTONÍTĂ s. f. v. bentonit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bentos
BÉNTOS s. n. Totalitatea organismelor care trăiesc pe fundul apelor. – Din fr. benthos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzedrină
BENZEDRÍNĂ s. f. (Farm.) Excitant cerebral care înlătură temporar somnul și foamea; amfetamină. – Din engl. benzedrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzen
BENZÉN s. m. Hidrocarbură lichidă, incoloră, insolubilă în apă, extrasă din gudroanele cărbunilor de pământ sau din petrol, care se folosește ca decolorant, ca materie primă la fabricarea unor compuși organici etc. – Din fr. benzène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzenic
BENZÉNIC, -Ă, benzenici, -ce, adj. (Despre corpuri sau grupuri moleculare) În a căror compoziție intră benzenul; care aparține familiei benzenului. – Din fr. benzénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzină
BENZÍNĂ, benzine, s. f. Lichid incolor, ușor inflamabil, cu miros caracteristic, produs petrolier sau de sinteză, folosit mai ales drept combustibil pentru motoarele de automobil, sau ca solvent etc. – Din fr. benzine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzipiren
BENZIPIRÉN s. n. Substanță extrasă din gudron, folosită în oncologie. – Din engl. benzipiren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzoat
BENZOÁT, benzoați, s. m. Sare sau ester al acidului benzoic. [Pr.: -zo-at] – Din fr. benzoate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzoe
BENZÓE s. f. Produs natural, vegetal, solid, care conține rășini, acid benzoic și un ulei volatil și care este folosit în dermatologie și în parfumerie; smirnă. – Din fr. benzoë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzoic
BENZÓIC, -Ă adj. (În sintagma) Acid benzoic = substanță cristalină, albă, extrasă din rășini naturale sau fabricată sintetic și folosită în industria coloranților, a medicamentelor etc. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. benzoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzolism
BENZOLÍSM s. n. Totalitatea tulburărilor care apar în intoxicația (profesională) cu benzen. – Din fr. benzolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzonaftol
BENZONAFTÓL, benzonaftoli, s. m. Benzoat de naftol, folosit ca medicament antibiotic în infecțiile intestinale. – Din fr. benzonaphtol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzopirină
BENZOPIRÍNĂ s. f. Substanță gudronată care se găsește în fumul de țigară. – Din fr. benzopirine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

benzopurpurină
BENZOPURPURÍNĂ s. f. Substanță colorantă care constituie unul dintre cei mai importanți coloranți roșii pentru bumbac. – Din fr. benzopurpurine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berar
BERÁR, berari, s. m. Specialist în fabricarea berii^1. ♦ Negustor care ține o berărie. – Bere^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berărie
BERĂRÍE, berării, s. f. Local în care se bea bere^1; braserie; p. ext. restaurant. ♦ (Rar) Fabrică de bere^1. – Bere^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbant
BERBÁNT, berbanți, s. m. (Înv. și fam.) Bărbat afemeiat, crai. – Din ngr. berbántis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbantlâc
BERBANTLẤC, berbantlâcuri, s. n. (Înv. și fam.) Purtare, faptă de berbant. – Berbant + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbec
BERBÉC, berbeci, s. m. I. 1. Masculul oii. 2. N. pr. Constelație din emisfera boreală. ♦ Unul dintre cele douăsprezece semne ale zodiacului. II. 1. Mașină de război folosită în trecut la spargerea zidurilor și a porților unei cetăți asediate. 2. Greutate mare, acționată mecanic sau manual, care, prin cădere, servește la baterea pilonilor, la spargerea bucăților mari de fontă etc. [Var.: berbéce s. m.] – Lat. berbex, -ecis (= vervex).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecar
BERBECÁR, berbecari, s. m. (Rar) Păstor de berbeci (I 1). – Berbec + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecat
BERBECÁT, -Ă, berbecați, -te, adj. (Rar; despre capul unui animal) Cu fruntea bombată ca a berbecului (I 1); (despre botul sau fruntea unui animal) cu profil convex. – Berbec + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecărie
BERBECĂRÍE, berbecării, s. f. Țarc, îngrăditură unde se țin berbecii (I 1) despărțiți de oi. – Berbec + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbece
BERBÉCE s. m. v. berbec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecel
BERBECÉL, berbecei, s. m. 1. (Zool.) Berbecuț. 2. (Ornit.) Sfrâncioc mare. – Berbec + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbeci
BERBECÍ, berbecesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A izbi, a lovi puternic. – Din berbec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecuţ
BERBECÚȚ, berbecuți, s. m. Diminutiv al lui berbec (I 1); berbecel. [Var.: bărbăcúț s. m.] – Berbec + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbecuț
BERBECÚȚ, berbecuți, s. m. Diminutiv al lui berbec (I 1); berbecel. [Var.: bărbăcúț s. m.] – Berbec + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbeleacul
BERBELEÁCUL s. n. art. (În loc. adv.) De-a berbeleacul = de-a rostogolul, peste cap. – Cf. berbec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berber
BERBÉR, -Ă, berberi, -e, s. m. și fr., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație hamito-semitică din nordul Africii; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține berberilor (1), privitor la berberi. ♦ (Substantivat, f.) Limba berberă. – Din fr. berbère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbinţă
BERBÍNȚĂ s. f. v. bărbânță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berbință
BERBÍNȚĂ s. f. v. bărbânță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berc
BERC^1, bercuri, s. n. (Reg.) Dumbravă, pădurice. – Din magh. berek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berc
BERC^2, BEÁRCĂ, berci, -ce, adj. 1. (Despre animale) Cu coada scurtă sau scurtată; fără coadă. 2. (Despre căciuli; la f.) Fără vârf, fără țugui, teșit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berceuse
BERCEUSE, berceuse, s. f. (Rar) Piesă instrumentală care are la bază un cântec de leagăn. [Pr.: bersöz] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bercluire
BERCLUÍRE, bercluiri, s. f. Bordurare, operație de răsfrângere a marginilor unui obiect; flanșare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bere
BÉRE^1, (2) beri, s. f. 1. Băutură alcoolică slabă, obținută prin fermentarea unei infuzii rezultate din fierberea în apă a malțului și a florilor de hamei. 2. Varietate sau porție de bere (1). 3. (Eliptic) Țap, halbă, sticlă de bere^1 (1). – Din germ. Bier (influențat de bere^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bere
BÉRE^2 s. f. Faptul de a bea. – V. bea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berechet
BERECHÉT, (1, 2) berecheturi, s. n., (3, 4) berecheți, s. m. (Reg.) 1. S. n. Belșug, abundență. ♦ (Adverbial; sens curent) Din belșug, din abundență. 2. S. n. Noroc, prosperitate (neașteptată). 3. S. m. (Ir.) Om care aduce belșug, noroc. 4. S. m. Om șiret, mincinos, șmecher, care înșală pe alții, haimana. – Din tc. bereket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berecyntia
Berecyntia, denumire purtată de zeița Cybele, care era celebrată cu precădere pe muntele Berecynthus, în Phrygia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

beregată
BEREGÁTĂ, beregate, s. f. (Pop.) Laringe; p. ext. gâtlej. – Cf. sb. berikat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berenice
Berenice, soția lui Ptolemaeus al III-lea Euergetes. Ea și-a tăiat părul și l-a oferit în dar zeilor, cu rugămintea de a-i aduce teafăr înapoi soțul, plecat să lupte în Syria. Legenda spune că darul ei a fost transformat într-o constelație: Cosița Berenicei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

beret
BERÉT s. n. v. beretă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beretă
BERÉTĂ, berete, s. f. Șapcă marinărească fără cozoroc; p. ext. bască. [Var.: (rar) berét s. n.] – Din fr. béret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bergamot
BERGAMÓT, -Ă adj. v. pergamut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bergamut
BERGAMÚT, -Ă adj. v. pergamut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beri-beri
BÉRI-BÉRI s. n. Boală din Extremul Orient datorată lipsei vitaminei B_1 din organism. – Din fr. béribéri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beril
BERÍL, (2) beriluri, s. n. 1. Piatră prețioasă de diverse culori, reprezentând un silicat natural de beriliu și aluminiu. 2. Varietate de beril (1). – Din fr. béryl, lat. beryllus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beriliu
BERÍLIU s. n. Element chimic, metal alb, ductil și maleabil, foarte dur, folosit la aliaje și ca dezoxidant; gluciniu. – Din fr. béryllium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berjeră
BERJÉRĂ, berjere, s. f. Fotoliu adânc și larg, având un spătar înalt cu rezemătoare laterale pentru cap. – Din fr. bergère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berlină
BERLÍNĂ, berline, s. f. (Înv.) 1. Trăsură mare, închisă, asemănătoare cupeului, cu două banchete așezate față în față. 2. Autoturism cu două sau patru portiere și cu patru geamuri laterale. – Din fr. berline, it. berlina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berlinez
BERLINÉZ, -Ă, berlinezi, -e, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Berlin. 2. Adj. Care aparține Berlinului sau berlinezilor (1), privitor la Berlin sau la berlinezi. – Berlin (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bermudă
BERMÚDĂ, bermude, s. f. Tip de pantaloni scurți până la genunchi. – Din engl. bermuda [shorts], fr. bermuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernardin
BERNARDÍN^1, bernardini, s. m. Câine mare, cu părul lung, de culoare albă cu pete roșcate, originar din Elveția, dresat pentru găsirea persoanelor rătăcite în munți; saint-bernard. – Din germ. Bernhardiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernardin
BERNARDÍN^2, -Ă, bernardini, -e, s. m. și f. Călugăr sau călugăriță catolică din ordinul care poartă numele Sf. Bernard. – Din fr. bernardin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernă
BÉRNĂ s. f. (În sintagma) Pavilion (sau drapel) în bernă = pavilion, drapel național coborât pe jumătate în semn de doliu. – Din fr. berne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

berneveci
BERNEVÉCI s. m. pl. (Reg.) Pantaloni țărănești largi, făcuți din stofă groasă. [Var.: bernevíci, bernivíci s. m. pl.] – Din bg. benevreci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernevici
BERNEVÍCI s. m. pl. v. berneveci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernivici
BERNIVÍCI s. m. pl. v. berneveci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernsteinian
BERNSTEINIÁN, -Ă, bernsteinieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Adept) al bernsteinismului; bernsteinist. 2. Care se referă la bernsteinism, la Eduard Bernstein sau la bernsteinieni (1). [Pr.: -ștaĭ-ni-an] – Din Bernstein (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernsteinism
BERNSTEINÍSM s. n. Curent în social-democrația internațională, apărut la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX în Germania, care a încercat să interpreteze, de pe poziții eclectice și în spirit reformist, tezele fundamentale ale filosofiei și economiei politice marxiste. [Pr.: -șta-ĭ-] – Bernstein (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bernsteinist
BERNSTEINÍST, -Ă, bernsteiniști, -e, adj., s. m. și f. Bernsteinian (1). [Pr.: -ștaĭ-] – Bernstein (n. pr.) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beroë
Beroë 1. Una dintre nereide. 2. Doica Semelei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

besactea
BESACTEÁ, besactele, s. f. (Înv.) Cutioară (de lemn) frumos ornamentată, în care se păstrau bijuterii, obiecte de cusut, tutun etc. [Var.: (reg.) besecteá s. f.] – Din ngr. bestahtas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beschie
BÉSCHIE, beschii, s. f. Fierăstrău format dintr-o pânză lată, prevăzut cu două mânere pentru a putea fi acționat de două persoane. [Var.: beșchie s. f.] – Cf. bg. bičkija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

besectea
BESECTEÁ s. f. v. besactea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bessi
BESSI s. m. pl. 1. Nume dat de romani tribului trac așezat în Antichitate între munții Rodopi și cursul superior al râului Marița. 2. Numele pecenegilor în izvoarele scrise latine. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestial
BESTIÁL, -Ă, bestiali, -e, adj. De bestie, ca de bestie; de o cruzime feroce; animalic, sălbatic, fioros. [Pr.: -ti-al] – Din fr. bestial, lat. bestialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestialitate
BESTIALITÁTE, bestialități, s. f. Cruzime feroce, faptă bestială. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. bestialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestiar
BESTIÁR^1, bestiare, s. n. (Livr.) Antologie medievală de fabule sau de povestiri alegorice cu animale. [Pr.: -ti-ar] – Din fr. bestiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestiar
BESTIÁR^2, bestiari, s. m. (Livr.) Gladiator. – Din fr. bestiaire, lat. bestiarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestie
BÉSTIE, bestii, s. f. Fiară. + Fig. Om crud, feroce. – Din it., lat. bestia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bestseller
BESTSÉLLER, bestselleruri, s. n. 1. Lucrare (literară) care deține recordul la vânzare. 2. Autor popular al unei lucrări (beletristice) de mare succes. 3. Articol sau produs foarte căutat la un moment dat. [Pr.: bestsélăr] – Din. engl. bestseller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşchie
BÉȘCHIE s. f. v. beschie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșchie
BÉȘCHIE s. f. v. beschie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşica
BEȘICÁ vb. I v. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșica
BEȘICÁ vb. I v. bășica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşicare
BEȘICÁRE s. f. v. bășicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșicare
BEȘICÁRE s. f. v. bășicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşicat
BEȘICÁT, -Ă adj. v. bășicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșicat
BEȘICÁT, -Ă adj. v. bășicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşică
BEȘÍCĂ s. f. v. bășică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșică
BEȘÍCĂ s. f. v. bășică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşicos
BEȘICÓS, -OÁSĂ adj., s. f. v. bășicos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșicos
BEȘICÓS, -OÁSĂ adj., s. f. v. bășicos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşicuţă
BEȘICÚȚĂ s. f. v. bășicuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșicuță
BEȘICÚȚĂ s. f. v. bășicuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşleagă
BEȘLEÁGĂ, beșlegi, s. m. (Înv.) Căpitan de beșlii. ♦ Fig. Om bătrân, ramolit, prost. [Var.: beșli-agá s. m.] – Din tc. beșli ağası.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșleagă
BEȘLEÁGĂ, beșlegi, s. m. (Înv.) Căpitan de beșlii. ♦ Fig. Om bătrân, ramolit, prost. [Var.: beșli-agá s. m.] – Din tc. beșli ağası.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşli-aga
BEȘLI-AGÁ s. m. v. beșleagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșli-aga
BEȘLI-AGÁ s. m. v. beșleagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşlic
BEȘLÍC, beșlici, s. m. (Înv.) Monedă turcească de cinci parale, care a circulat și în Țara Românească. – Din tc. beșlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșlic
BEȘLÍC, beșlici, s. m. (Înv.) Monedă turcească de cinci parale, care a circulat și în Țara Românească. – Din tc. beșlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşliu
BEȘLÍU, beșlii, s. m. (Înv.) Soldat (turc) de cavalerie, care făcea serviciul de curier domnesc sau de jandarm. ♦ (La pl.) Corp de cavalerie alcătuit din astfel de soldați. – Din tc. beșli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșliu
BEȘLÍU, beșlii, s. m. (Înv.) Soldat (turc) de cavalerie, care făcea serviciul de curier domnesc sau de jandarm. ♦ (La pl.) Corp de cavalerie alcătuit din astfel de soldați. – Din tc. beșli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşteleală
BEȘTELEÁLĂ, beșteleli, s. f. (Fam.) Faptul de a beșteli. – Beșteli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșteleală
BEȘTELEÁLĂ, beșteleli, s. f. (Fam.) Faptul de a beșteli. – Beșteli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beşteli
BEȘTELÍ, beștelesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A face pe cineva de ocară, a certa pe cineva folosind ocări, insulte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beșteli
BEȘTELÍ, beștelesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A face pe cineva de ocară, a certa pe cineva folosind ocări, insulte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beta
BÉTA, beta, s. m. 1. A doua literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului b. 2. (Fiz.; în sintagmele) Particulă beta = electron negativ sau pozitiv emis de unele substanțe radioactive. Radiație beta = radiație constituită din particule beta. – Din fr. bêta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betatron
BETATRÓN, betatroane, s. n. (Fiz.) Aparat de accelerare a electronilor. – Din fr. bêtatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beteag
BETEÁG, -Ă, betegi, -ge, adj., s. m. și f. (Pop.) 1. (Om) infirm, schilod. 2. (Om) bolnav. – Din magh. beteg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beteală
BETEÁLĂ s. f. (Adesea fig.) 1. Fir lung de metal auriu sau argintiu. ♦ Spec. Podoabă făcută din asemenea fire (pentru mirese). 2. (Bot.) Orzoaică-de-baltă (Vallisneria spiralis). [Var.: peteálă s. f.] – Din ngr. petálion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betegeală
BETEGEÁLĂ, betegeli, s. f. (Pop.) Infirmitate. [Var.: betejeală s. f.] – Betegi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betegi
BETEGÍ, betegesc, vb. IV (Reg.) 1. Tranz. și refl. A provoca cuiva o infirmitate sau a rămâne infirm. ♦ Refl. Spec. A face o hernie. 2. Refl. A se îmbolnăvi. [Var.: betejí vb. IV] – Din beteag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betegie
BETEGÍE, betegii, s. f. (Reg.) Infirmitate. – Beteag + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betejeală
BETEJEÁLĂ s. f. v. betegeală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beteji
BETEJÍ vb. IV v. betegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betel
BETÉL, (1) beteli, s. m., (2) s. n. 1. S. m. Piper agățător originar din India și Indonezia (Piper melamiris). 2. S. n. Amestec obținut din frunze de tabac și de betel (1). – Din fr. bétel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betelie
BETELÍE, betelii, s. f. Fâșie îngustă, cusută în partea de sus a pantalonilor, a fustei etc.; tivitură făcută în același loc (ca să se treacă prin ea un șiret etc.); bată; p. ext. margine tivită la gâtul sau la mânecile cămășii sau ale iei. – Din bată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beteşug
BETEȘÚG, beteșuguri, s. n. 1. (Pop.) Infirmitate, invaliditate. ♦ Fig. Defect moral; cusur. ♦ Fig. Defecțiune. 2. (Reg.) Boală. – Din magh. betegség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beteșug
BETEȘÚG, beteșuguri, s. n. 1. (Pop.) Infirmitate, invaliditate. ♦ Fig. Defect moral; cusur. ♦ Fig. Defecțiune. 2. (Reg.) Boală. – Din magh. betegség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beton
BETÓN, (2) betoane, s. n. 1. Amestec de pietriș, nisip, ciment (sau asfalt, var hidraulic etc.) și apă, care se transformă prin uscare într-o masă foarte rezistentă și se folosește în construcții. ◊ Beton armat = amestecul descris mai sus, turnat peste o armătură de vergele metalice. Beton vibrat = beton de ciment a cărui compactitate este sporită după turnarea în cofraje prin imprimarea unor oscilații rapide cu ajutorul unor aparate speciale. 2. Varietate de beton (1). 3. (Sport) Sistem de apărare folosit în unele jocuri sportive (mai ales în fotbal), constând în utilizarea supranumerică a jucătorilor în linia defensivă. [Pl. și: betonuri] – Din fr. béton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betona
BETONÁ, betonez, vb. I. Intranz. și tranz. A turna betonul moale în cofrajele unei construcții, în săpăturile de fundații etc. – Din fr. bétonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betonare
BETONÁRE, betonări, s. f. Acțiunea de a betona. – V. betona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betonică
BETÓNICĂ s. f. (Stachys officinalis Trevis) Plantă din familia Labiadae, cu înălțimea de aproximativ jumătate de metru, cu tulpina cu secțiunea pătrată și plină de noduri, din fiecare nod ramificându-se câte două frunze, și cu inflorescențe violacee, câteodată albe. Frunzele și rădăcinile se folosesc în medicină. (din lat. betŏnica) [Dicționarul Academiei Regale Spaniole, 2003]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

betonier
BETONIÉR, betonieri, s. m. (Rar) Betonist. [Pr.: -ni-er] – Beton + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betonieră
BETONIÉRĂ, betoniere, s. f. Mașină pentru fabricarea betonului. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. betonnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betonist
BETONÍST, -Ă, betoniști, -ste, s. m. și f. Muncitor, tehnician sau inginer specializat în lucrări de beton; betonier. – Beton + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

betulacee
BETULACÉE, betulacee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu flori unisexuate grupate în amenți, care se polenizează prin intermediul vântului; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. bétulacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beţie
BEȚÍE, beții, s. f. 1. Stare de intoxicație în care se află omul care a consumat alcool; stare de ebrietate. ♦ Consumare regulată de alcool în mari cantități; alcoolism, etilism. 2. Petrecere la care se bea foarte mult alcool; chef. 3. (În sintagmele) Beție rece (sau albă ori cu stupefiante) = stare de amețeală, de hiperexcitație sau de halucinație provocată de introducerea stupefiantelor în organism; toxicomanie. Beția adâncurilor = stare de euforie provocată de creșterea azotului din sânge la persoane care coboară la mari adâncimi în mări sau oceane. 4. Fig. Stare sufletească de tulburare, de uitare de sine. ♦ Beție de cuvinte = înșirare bombastică de cuvinte, stil umflat. – Beat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beție
BEȚÍE, beții, s. f. 1. Stare de intoxicație în care se află omul care a consumat alcool; stare de ebrietate. ♦ Consumare regulată de alcool în mari cantități; alcoolism, etilism. 2. Petrecere la care se bea foarte mult alcool; chef. 3. (În sintagmele) Beție rece (sau albă ori cu stupefiante) = stare de amețeală, de hiperexcitație sau de halucinație provocată de introducerea stupefiantelor în organism; toxicomanie. Beția adâncurilor = stare de euforie provocată de creșterea azotului din sânge la persoane care coboară la mari adâncimi în mări sau oceane. 4. Fig. Stare sufletească de tulburare, de uitare de sine. ♦ Beție de cuvinte = înșirare bombastică de cuvinte, stil umflat. – Beat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beţigaş
BEȚIGÁȘ, bețigașe, s. n. Bețișor. – Din băț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bețigaș
BEȚIGÁȘ, bețigașe, s. n. Bețișor. – Din băț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beţişor
BEȚIȘÓR, bețișoare, s. n. Diminutiv al lui băț; bețigaș. – Băț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bețișor
BEȚIȘÓR, bețișoare, s. n. Diminutiv al lui băț; bețigaș. – Băț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beţiv
BEȚÍV, -Ă, bețivi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care are viciul beției (1); (om) alcoolic, băutor. – Cf. lat. *bibitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bețiv
BEȚÍV, -Ă, bețivi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care are viciul beției (1); (om) alcoolic, băutor. – Cf. lat. *bibitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beţivan
BEȚIVÁN, -Ă, bețivani, -e, adj., s. m. și f. Augmentativ al lui bețiv. – Bețiv + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bețivan
BEȚIVÁN, -Ă, bețivani, -e, adj., s. m. și f. Augmentativ al lui bețiv. – Bețiv + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beutură
BEUTÚRĂ s. f. v. băutură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bez
BEZ adv., prep. (Înv.; astăzi glumeț) Afară de..., lăsând la o parte...; fără. – Din sl. bezŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bezea
BEZEÁ, bezele, s. f. 1. (Fam.) Sărutare simbolică trimisă cuiva cu vârful degetelor. 2. Prăjitură făcută din albuș de ou bătut cu zahăr. – Din fr. baiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bezmetec
BEZMÉTEC, -Ă adj. v. bezmetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bezmetic
BEZMÉTIC, -Ă, bezmetici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Fără rost, fără căpătâi; p. ext. zăpăcit, năuc, bezmeticit, dezmetic. [Var.: bezmétec, -ă adj.] – Din ucr. bezmatok „[stup] fără matcă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bezmetici
BEZMETICÍ, bezmeticesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A umbla ca un bezmetic. – Din bezmetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bezmeticit
BEZMETICÍT, -Ă, bezmeticiți, -te, adj. (Rar) Bezmetic. – Bezmetic + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

beznă
BÉZNĂ, bezne, s. f. (Adesea fig.) Întuneric mare, de nepătruns. – Din sl. bezdŭna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bi
BI- Element de compunere însemnând „de două ori”, „dublu”, care servește la formarea de adjective și substantive. – Din fr. bi-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bia
Bia, personificare a „Violenței”. Era fiica gigantului Pallas și soră cu Cratus (Puterea), cu Nice (Victoria) și cu Zelus (Ardoarea). A participat împreună cu sora și frații ei la lupta dusă de olimpieni împotriva titanilor și a ajutat la înlănțuirea lui Prometheus pe Caucasus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

biacid
BIACÍD, biacizi, adj. (În sintagma) Acid biacid = acid bibazic. [Pr.: bi-a-] – Din fr. biacide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bianual
BIANUÁL, -Ă, bianuali, -e, adj. Care se produce, care apare de două ori pe an. ♦ (Despre plante) Care poate da două recolte pe an. [Pr.: bi-a-nu-al] – Bi- + anual. Cf. fr. b i s a n n u e l.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bias
Bias, fiul lui Amythaon și frate cu prezicătorul Melampus (v. și Melampus). Datorită fratelui său, Bias a reușit să fure cirezile lui Phylacus și să se căsătorească cu Pero, fiica lui Neleus, regele din Pylos. Tot datorită lui Melampus, care le-a lecuit de nebunie pe fiicele regelui Proetus din Argos, Bias a căpătat o treime din regatul acestuia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

biatlon
BIATLÓN, biatloane, s. n. Probă sportivă care constă din parcurgerea a 20 km pe schiuri și tragerea la țintă a 20 de focuri în diverse puncte situate de-a lungul traseului. [Pr.: bi-a-] – Din rus. biatlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biatlonist
BIATLONÍST, -Ă, biatloniști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică biatlonul. [Pr.: bi-a-] – Biatlon + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biatomic
BIATÓMIC, -Ă, biatomici, -ce, adj. (Despre o substanță) A cărei moleculă este formată din doi atomi. [Pr.: bi-a-] – Din fr. biatomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biban
BIBÁN, bibani, s. m. Pește răpitor de apă dulce, cu laturile corpului acoperite cu dungi negre transversale, cu carnea albă, gustoasă; baboi, costraș (Perca fluviatilis). – Din bg. biban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibazic
BIBÁZIC, -Ă, bibazici, -e, adj. (În sintagma) Acid bibazic = acid care conține într-o moleculă doi atomi de hidrogen, care pot fi înlocuiți printr-un metal; acid biacid. – Din fr. bibasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibelou
BIBELÓU, bibelouri, s. n. Mic obiect decorativ. – Din fr. bibelot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biber
BÍBER, (1) biberi, s. m. 1. (Zool.) Castor. 2. Blană de castor. – Din germ. Biber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biberet
BIBERÉT, bibereți, s. m. 1. Blăniță de culoare maro-roșcat imitând blana de biber, obținută prin sacrificarea mieilor carnabat de câteva luni. 2. Pluș de culoare gri sau maro, din lână sau din fibre sintetice, cu tușeu moale, folosit pentru gulere, căciuli etc. – Din germ. Biberet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biberon
BIBERÓN, biberoane, s. n. Sticluță prevăzută cu un vârf de cauciuc în formă de sfârc, care servește la alăptarea artificială a sugarilor. ♦ (Impr.) Vârful de cauciuc în formă de mamelon al unui biberon. – Din fr. biberon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibi
BIBÍ s. m. (Înv.) Termen de mângâiere pentru cineva drag, iubit. – Din fr. bibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibic
BIBÍC^1, bibici, s. m. (Ornit.) Nagâț. – Din magh. bibic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibic
BIBÍC^2, -Ă, bibici, -ce, s. m. și f. (Înv. și fam.) Termen de dezmierdare adresat unei persoane iubite; bibiloi. – Cf. bibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibil
BIBÍL, bibiluri, s. n. Dantelă lucrată cu acul sau cusătură cu colțișori (aplicată la guler, la mâneci sau la poalele cămășii) – Din ngr. bibíla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibilică
BIBILÍCĂ, bibilici, s. f. 1. Pasăre domestică de mărimea unei găini, cu pene negre-cenușii împestrițate cu alb și cu o proeminență cornoasă pe frunte (Numida meleagris). 2. Plantă erbacee cu flori pestrițe (Fritillaria meleagris) – Cf. bg., sb. biba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibiloi
BIBILÓI, bibiloi, s. m. 1. Masculul bibilicii (1). 2. Fig. (Fam.) Bibic^2. – Bibil[ică] + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblic
BÍBLIC, -Ă, biblici, -ce, adj. Care aparține Bibliei, privitor la Biblie; din timpul Bibliei, asemănător cu Biblia. ♦ Străvechi. – Din fr. biblique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblie
BÍBLIE, biblii, s. f. Carte sacră a mozaismului și a creștinismului, alcătuită din Vechiul Testament și Noul Testament, acesta din urmă fiind recunoscut numai de creștini. ♦ Fig. Carte voluminoasă. ♦ Fig. Carte fundamentală a unei literaturi, a unei științe. – Din lat. biblia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliobuz
BIBLIOBÚZ, bibliobuze, s. n. Automobil amenajat cu o bibliotecă ambulantă. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliobus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofag
BIBLIOFÁG, -Ă, bibliofagi, -ge, adj., s. m. și f. (Insectă) care se hrănește cu celuloza din hârtie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophague.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofil
BIBLIOFÍL, -Ă, bibliofili, -e, s. m. și f. Iubitor și colecționar de cărți rare și prețioase. ◊ (Adjectival) Ediție bibliofilă = carte rară, frumoasă, prețioasă, editată în condiții grafice deosebite; ediție de lux. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofilie
BIBLIOFILÍE s. f. 1. Pasiunea de a cunoaște, de a evalua și de a colecționa cărți rare și prețioase. 2. Ramură a bibliologiei care se ocupă cu studiul cărților rare și al valorii lor artistice. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofilistic
BIBLIOFILÍSTIC, -Ă, bibliofilistici, -ce, adj., adv. 1. Adj. (Rar) De bibliofil. 2. Adv. Ca bibliofilii. [Pr.: -bli-o-] – Bibliofil + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofilm
BIBLIOFÍLM, bibliofilme, s. n. Copie a unui text (prețios), executată pe film fotografic. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliofilm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofob
BIBLIOFÓB, -Ă, bibliofobi, -e, s. m. și f. (Rar) Dușman al cărților. [Pr.: -bli-o-] – Din germ. Bibliophobe, engl. bibliophob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliofobie
BIBLIOFOBÍE s. f. (Rar) Ură față de cărți [Pr.: -bli-o-] – Din germ. Bibliophobie, engl. bibliophobia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliograf
BIBLIOGRÁF, bibliografi, s. m. Specialist în bibliografie (3). [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliografic
BIBLIOGRÁFIC, -Ă, bibliografici, -ce, adj. Care aparține bibliografiei, privitor la bibliografie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliografie
BIBLIOGRAFÍE, bibliografii, s. f. 1. Descriere de specialitate a lucrărilor unui autor sau a lucrărilor referitoare la o anumită problemă. 2. Cartea care cuprinde o bibliografie (1). 3. Ramură a bibliologiei care se ocupă cu descrierea, aprecierea, sistematizarea și răspândirea publicațiilor. 4. Material informativ asupra unei probleme. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliolog
BIBLIOLÓG, -Ă, bibliologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în bibliologie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliologic
BIBLIOLÓGIC, -Ă, bibliologici, -ce, adj. Care aparține bibliologiei, privitor la bibliologie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliologie
BIBLIOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul cărții, cuprinzând istoria, tehnica alcătuirii și răspândirea cărții. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblioman
BIBLIOMÁN, -Ă, bibliomani, -e, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care are pasiune excesivă pentru cărți, pentru raritatea, legătura, edițiile lor etc. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliomanie
BIBLIOMANÍE, bibliomanii, s. f. (Rar) Pasiune exagerată pentru cărți. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblioraft
BIBLIORÁFT, bibliorafturi, s. n. Clasor de carton în formă de carte pentru păstrarea corespondenței, a actelor etc. [Pr.: -bli-o-] – Biblio[tecă] + raft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliotecar
BIBLIOTECÁR, -Ă, bibliotecari, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu administrarea unei biblioteci. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothécaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliotecă
BIBLIOTÉCĂ, biblioteci, s. f. 1. Dulap sau mobilă specială cu rafturi pentru păstrarea cărților. 2. Încăpere, sală în care se păstrează și se citesc cărțile. 3. Colecție de cărți, periodice, foi volante, imprimate etc. ♦ Instituție de cultură care colecționează cărți, periodice etc. spre a le pune în mod organizat la dispoziția cititorilor. 4. Colecția de cărți (tipărite de o editură), care prezintă un caracter unitar din punct de vedere grafic și tematic. 5. (Inform.) Colecție centralizată de programe sau componente ale acestora, stocată și organizată în scopul facilitării activității de programare. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothèque, lat. bibliotheca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblioteconomic
BIBLIOTECONÓMIC, -Ă, biblioteconomici, -ce, adj. Care aparține biblioteconomiei, privitor la biblioteconomie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothéconomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biblioteconomie
BIBLIOTECONOMÍE s. f. Ramură a bibliologiei care studiază formarea, administrarea și organizarea bibliotecilor. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothéconomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bibliotehnică
BIBLIOTÉHNICĂ s. f. Tehnica producerii materiale a unei cărți. [Pr.: -bli-o-] – După fr. bibliotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicameral
BICAMERÁL, -Ă, bicamerali, -e, adj. (Despre un organ legislativ) Care este alcătuit din două adunări reprezentative, denumite, în unele state, camere. – Din fr. bicaméral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicarbonat
BICARBONÁT, bicarbonați, s. m. Sare a acidului carbonic, în care un atom de hidrogen a fost înlocuit printr-un metal. ◊ Bicarbonat (de sodiu) = sare în formă de pulbere albă, folosită în farmacie și în bucătărie. – Din fr. bicarbonate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicarburaţie
BICARBURÁȚIE, bicarburații, s. f. Alimentare alternativă cu doi carburanți (gaz sau benzină) a unui motor cu aprindere prin scânteie. – Din fr. bicarburation.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicarburație
BICARBURÁȚIE, bicarburații, s. f. Alimentare alternativă cu doi carburanți (gaz sau benzină) a unui motor cu aprindere prin scânteie. – Din fr. bicarburation.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicarpelar
BICARPELÁR, -Ă, bicarpelari, -e, adj. (Bot.; despre gineceu) Format din două carpele. – Din fr. bicarpelaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicefal
BICEFÁL, -Ă, bicefali, -e, adj. (Despre un animal) Cu două capete. – Din fr. bicéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicentenar
BICENTENÁR, -Ă, bicentenari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care durează de două secole, care a împlinit două sute de ani. 2. S. n. Împlinire a două secole de la un eveniment (important); a doua suta aniversare a unui eveniment. – Din fr. bicentenaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biceps
BÍCEPS, bicepși, s. m. Mușchi cu extremitatea superioară despărțită în două ligamente; (în special) mușchiul dintre umăr și cot, care face să se îndoaie antebrațul. – Din fr., lat. biceps.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bichiri
BICHIRÍ, bichiresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A face, a drege un lucru pe îndelete, migălind. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bici
BÍCI, bice, s. n. (Adesea fig.) Obiect alcătuit dintr-o curea sau o împletitură de curele, mai rar de cânepă, legată de un băț, cu care se lovesc sau se îndeamnă animalele la mers. ♦ Lovitură dată cu obiectul descris mai sus. – Din sl. biči.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicicletă
BICICLÉTĂ, biciclete, s. f. Vehicul cu două roți, pus în mișcare prin două pedale acționate cu picioarele și folosit, de obicei, pentru transportul unei singure persoane. ◊ (Rar) Bicicletă-tandem = bicicletă pentru două persoane, fiecare acționând câte o pereche de pedale. – Din fr. bicyclette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciclic
BICÍCLIC, -Ă, biciclici, -ce, adj. Cu două cicluri. – Bi- + ciclic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciclist
BICICLÍST, -Ă, bicicliști, -ste, s. m. și f. Persoană care umblă pe bicicletă; ciclist (1). – Din fr. bicycliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciclu
BICÍCLU, bicicle, s. n. Velociped cu două roți inegale, dintre care prima este roata motoare. – Din fr. bicycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicilindric
BICILÍNDRIC, -Ă, bicilindrici, -ce, adj. (Despre motoare, compresoare etc.) Cu doi cilindri (3). – Din pref. bi- + cilindric.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicilindru
BICILÍNDRU, bicilíndri, s. m. (Auto) Motor cu ardere internă cu doi cilindri (3). – Din pref. bi- + cilindru.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicisnic
BICÍSNIC, -Ă adj., s. m. și f. v. becisnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicisnicie
BICISNICÍE s. f. v. becisnicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciui
BICIUÍ, biciuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi cu biciul. ♦ Tranz. A lovi cu ceva (subțire ca biciul), producând usturime; a flagela; a cravașa. 2. Tranz. Fig. A critica, a satiriza fără milă. [Prez. ind. și: bíciui] – Bici + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciuială
BICIUIÁLĂ, biciueli, s. f. Biciuire. [Pr.: -ciu-ia-] – Biciui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciuire
BICIUÍRE, biciuiri, s. f. Acțiunea de a (se) biciui și rezultatul ei; biciuială. [Pr.: -ciu-i-] – V. biciui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciuitor
BICIUITÓR, -OÁRE, biciuitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care biciuiește; usturător. [Pr.: -ciu-i-] – Biciui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciuluit
BICIULUÍT, -Ă, biciuluiți, -te, adj. v. BICIULUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

biciuşcă
BICIÚȘCĂ, biciuști, s. f. 1. Cravașă. 2. Bici scurt și subțire. – Bici + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciușcă
BICIÚȘCĂ, biciuști, s. f. 1. Cravașă. 2. Bici scurt și subțire. – Bici + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciuşor
BICIUȘÓR, biciușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui bici. – Bici + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biciușor
BICIUȘÓR, biciușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui bici. – Bici + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicolor
BICOLÓR, -Ă, bicolori, -e, adj. Care are două culori. – Din fr. bicolore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biconcav
BICONCÁV, -Ă, biconcavi, -e, adj. Care are două fețe concave opuse. – Din fr. biconcave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biconvex
BICONVÉX, -Ă, biconvecși, -xe, adj. Care are două fețe convexe opuse. – Din fr. biconvexe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicorn
BICÓRN, bicornuri, s. n. Pălărie bărbătească (de uniformă) cu două colțuri. – Din fr. bicorne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicorp
BICÓRP, (2) bicorpuri, adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Tip de caroserie specifică anumitor autoturisme, care prezintă o degroșare pronunțată a părții față, de la nivelul parbrizului, profilându-se, astfel, două corpuri (volume): compartimentul motor și habitaclul (în acest caz, habitaclul înglobează în el și portbagajul spate); este cunoscută și sub denumirea de caroserie în două volume. 2. S. n. Autoturism cu caroserie în două volume. – Din fr. bicorp.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicromat
BICROMÁT, bicromați, s. m. Sare obținută prin tratarea cu acid a cromatului unui metal. ◊ Bicromat de potasiu = sare cristalizată, portocalie, folosită ca oxidant și colorant. – Din fr. bichromate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bicromatic
BICROMÁTIC, -Ă, bicromátici, -e, adj. Dicromatic. (pref. bi- + cromatic) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicromatic
BICROMÁTIC, -Ă, bicromatici, -ce, adj. v. FOTOTIPIE (1). Procedeu prin care se execută reproduceri, apropiate ca aspect de fotografie, cu ajutorul unui clișeu format dintr-un strat subțire de gelatină bicromatică, așezat pe o placă de cupru. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bicuspid
BICUSPÍD, -Ă, bicuspizi, -de, adj. (Despre unele formații anatomice) Cu două vârfuri. – Din fr. bicuspide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bideu
BIDÉU, bideuri, s. n. Vas pentru toaleta intimă. – Din fr. bidet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bidibiu
BIDIBÍU s. m. v. bidiviu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bididiu
BIDIDÍU s. m. v. bidiviu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bidinea
BIDINEÁ, bidinele, s. f. Pensulă mare, de obicei rotundă (cu coadă lungă), folosită pentru văruit. [Var.: (reg.) badaná s. f.] – Din tc. badana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bidiviu
BIDIVÍU, bidivii, s. m. Cal tânăr, iute și frumos folosit de obicei la călărit. [Var.: (reg.) bidibíu, bididíu s. m.] – Din tc. bedevî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bidon
BIDÓN, bidoane, s. n. Vas din tablă, material plastic etc. folosit pentru păstrarea sau transportul lichidelor. ♦ Ploscă de tablă simplă sau emailată (îmbrăcată în postav sau piele), utilizată pentru păstrarea apei sau a altor băuturi. – Din fr. bidon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bidonville
BIDONVÍLLE, bidonville-uri, s. n. Cartier sărăcăcios cu locuințe improvizate, la periferia marilor orașe. [Scris și: bidonvil. – Pr.: -vil] – Din fr. bidonville.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bie
BIÉ, bieuri, s. n. Linie, direcție oblică. ◊ Loc. adj. și adv. În bie = oblic. ♦ (Concr.) Fâșie de material textil tăiată oblic, utilizată în croitorie. [Pr.: bie]- Din fr. biais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bief
BIÉF, biefuri, s. n. Porțiune de canal sau de râu cuprinsă între două ecluze sau baraje. – Din fr. bief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bielă
BIÉLĂ, biele, s. f. Organ de mașină în formă de bară articulată, care transformă mișcarea rectilinie în mișcare de rotație și invers. [Pr.: bi-e-] – Din fr. bielle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bieletă
BIELÉTĂ, bielete, s. f. Bielă de dimensiuni mai mici, folosită la anumite motoare sau mașini. [Pr.: bi-e-] – Din fr. bielette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bielorus
BIELORÚS, -Ă, adj., s. m. și f. v. belarus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bielşug
BIELȘÚG s. n. v. belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bielșug
BIELȘÚG s. n. v. belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bienal
BIENÁL, -Ă, bienali, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care durează doi ani ♦ (Despre plante) Care dă recolte la doi ani după semănare. 2. Adj., s. f. (Întrunire, consfătuire etc.) care are loc o dată la doi ani. [Pr.: bi-e-] – Din fr. biennal, lat. biennalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biet
BIÉT, BIÁTĂ, bieți, -te, adj. 1. (Precedă nume de ființe) Vrednic de milă, de plâns; sărman. ♦ (Despre morți) Regretat. 2. Vrednic de dispreț; fără însemnătate, fără valoare. – Cf. sl. bĕdĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifa
BIFÁ, bifez, vb. I. Tranz. A pune bife. – Din fr. biffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifare
BIFÁRE, bifări, s. f. Acțiunea de a bifa. – V. bifa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifazat
BIFAZÁT, -Ă, bifazați, -te, adj. (Elt.) Difazat; bifazic. – Din fr. biphasé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifazic
BIFÁZIC, -Ă, bifazici, -ce, adj. Bifazat. – Cf. bifazat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifă
BÍFĂ, bife, s. f. Mic semn (în formă de „v”) la anumite cifre sau cuvinte dintr-un registru, dintr-o listă etc. spre a ști că au fost verificate, controlate. – De la bifa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifid
BIFÍD, -Ă, bifizi, -de, adj. (Anat.; despre vase de sânge, canale etc.) Care are extremitatea despărțită în două. – Din fr. bifide, lat. bifidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifilar
BIFILÁR, -Ă, bifilari, -e, adj. (Tehn.; despre cabluri electrice) Format din doi conductori separați. – Din engl. biphilar, fr. bifilaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biflor
BIFLÓR, -Ă, biflori, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu două flori. – Din fr. biphlor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifocal
BIFOCÁL, -Ă, bifocali, -e, adj. (Despre lentile) Cu două distanțe focale diferite; (despre ochelari) cu lentile bifocale. – Din fr. bifocal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifoliat
BIFOLIÁT, -Ă, bifoliați, -te, adj. Care are două foliole. [Pr.: -li-at] – Bi- + foliat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifor
BIFÓR, -Ă, bifori, -e, adj. (În stilul gotic; despre ferestre, uși etc.) Împărțit în două printr-o colonetă, fiecare despărțitură fiind terminată cu un arc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifrons
Bifrons, epitet atribuit zeului Ianus, care era reprezentat cu două fețe (v. și Ianus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

biftec
BÍFTEC, biftecuri, s. n. Mușchi de vită fript la grătar sau în tigaie. – Din fr. bifteck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifurca
BIFURCÁ, pers. 3 bifúrcă, vb. I. Refl. A se despărți în două ramuri, în două direcții, în două sensuri. – Din fr. bifurquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifurcare
BIFURCÁRE, bifurcări, s. f. Faptul de a se bifurca; (concr.) loc unde se bifurcă ceva; bifurcație. – V. bifurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifurcaţie
BIFURCÁȚIE, bifurcații, s. f. Bifurcare. – Din fr. bifurcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bifurcație
BIFURCÁȚIE, bifurcații, s. f. Bifurcare. – Din fr. bifurcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

big
BIG, biguri, s. n. Unitate comercială complexă. – Din inițialele B[ăcănie] + I[ndustriale] + G[ospodina].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigam
BIGÁM, -Ă, bigami, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care se face vinovată de bigamie. – Din fr. bigame, lat. bigamus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigamie
BIGAMÍE, bigamii, s. f. (Jur.) Infracțiune care constă în încheierea de către o persoană căsătorită a unei noi căsătorii. – Din fr. bigamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigă
BÍGĂ, bigi, s. f. Macara cu un braț oscilant, articulat la partea inferioară și comandat prin cabluri, folosită în construcții și la bordul navelor. – Din fr. bigue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigband
BIGBAND, bigbanduri, s. n. Orchestră de jazz compusă din 15-20 de instrumentiști. [Pr.: bigbénd. – Scris și: big-band] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigbang
BIG BANG s. n. (Astron.) Marea explozie (ipotetică) aflată la originea expansiunii universului. [Pr.: beng] – Din engl. big bang [theory].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigi-bigi
BÍGI-BÍGI s. n. (Înv.) Pastă gelatinoasă comestibilă (roșie), dulce, amestecată cu miez de nucă, asemănătoare cu rahatul. – Cf. tc. cici bici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigot
BIGÓT, -Ă, bigoți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care urmează cu mare severitate toate preceptele rituale ale unei religii; (om) habotnic; bisericos. – Din fr. bigot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigoterie
BIGOTERÍE, bigoterii, s. f. (Livr.) Bigotism. – Din fr. bigoterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigotism
BIGOTÍSM, (2) bigotisme, s. n. 1. Fanatism religios; atitudine, comportare de bigot; bigoterie, habotnicie. 2. Faptă de bigotism (1) – Din fr. bigotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bigudiu
BIGUDÍU, bigudiuri, s. n. Tub mic din metal, material plastic etc., folosit pentru ondularea părului. – Din fr. bigoudi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bihindisi
BIHINDISÍ vb. IV v. bindisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bihorean
BIHOREÁN, -Ă, bihoreni, -e, s. m. adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Bihor. 2. Adj. Care aparține județului Bihor sau bihorenilor (1), referitor la județul Bihor ori la bihoreni (1). – Bihor (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bihoreancă
BIHOREÁNCĂ, bihorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Bihor. – Bihorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bihuncă
BIHÚNCĂ, bihunci, s. f. (Reg.) Trăsură ușoară pe patru roți, trasă de obicei de un singur cal. – Din ucr. bihunky.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bijoi
BIJÓI, bijoaie, s. n. (Reg.) Șipot; izvor. – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bijuterie
BIJUTERÍE, bijuterii, s. f. Obiect de podoabă făcut din metal nobil (și pietre prețioase); giuvaer. ♦ Magazin specializat în confecționarea și vânzarea giuvaerurilor. – Din fr. bijouterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bijutier
BIJUTIÉR, bijutieri, s. m. Persoană care face sau vinde bijuterii; giuvaergiu. [Pr.: -ti-er] – Din fr. bijoutier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biker
BIKER, bikeri, s. m. 1. Persoană care conduce o bicicletă sau o motocicletă. 2. Membru al unui grup de motocicliști. [Pr.: baĭcăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bikini
BIKÍNI, bikini, s. m. Costum feminin de baie, format dintr-un slip și dintr-un sutien de dimensiuni reduse. – Din engl. Bikini, fr. bikini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilabial
BILABIÁL, -Ă, bilabiali, -e, adj., s. f. (Sunet) la articularea căruia participă amândouă buzele. [Pr.: -bi-al] – Din fr. bilabial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilabiat
BILABIÁT, -Ă, bilabiați, -te, adj. (Despre corola sau caliciul unei flori, p. ext. despre flori) Format din două labii. [Pr.: -bi-at] – Din fr. bilabié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilanţ
BILÁNȚ, bilanțuri, s. n. Inventar al activului și pasivului unei întreprinderi sau al unei activități financiare pentru o anumită perioadă de timp. ♦ Fig. Rezultatul sintetic al unei activități desfășurate într-o perioadă dată. – Din germ. Bilanz. Cf. it. bilancio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilanț
BILÁNȚ, bilanțuri, s. n. Inventar al activului și pasivului unei întreprinderi sau al unei activități financiare pentru o anumită perioadă de timp. ♦ Fig. Rezultatul sintetic al unei activități desfășurate într-o perioadă dată. – Din germ. Bilanz. Cf. it. bilancio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilanţier
BILANȚIÉR, -Ă, bilanțieri, -e, adj., s. n. 1. Adj. De bilanț. 2. S. n. Registru în care sunt înscrise bilanțuri. [Pr.: -ți-er] – Bilanț + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilanțier
BILANȚIÉR, -Ă, bilanțieri, -e, adj., s. n. 1. Adj. De bilanț. 2. S. n. Registru în care sunt înscrise bilanțuri. [Pr.: -ți-er] – Bilanț + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilateral
BILATERÁL, -Ă, bilaterali, -e, adj. 1. Care are două părți (sau două laturi) opuse, simetrice. 2. Care privește în același timp două laturi sau două aspecte (fundamentale) ale unui întreg. 3. (Despre date, contracte, convenții) Care este încheiat între două persoane. – Din fr. bilatéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilateralism
BILATERALÍSM s. n. Metodă de politică comercială internațională, care constă în acordul dintre două țări în privința bunurilor și serviciilor pe care le schimbă între ele. – Bilateral + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilă
BÍLĂ^1, bile, s. f. (Anat.) Fiere. – Din fr. bile, lat. bilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilă
BÍLĂ^2, bile, s. f. Sferă (de mici dimensiuni) fabricată din diferite materiale și folosită în diverse scopuri (ca rulmenți, la unele jocuri de copii, la jocul de popice, ca modalitate de vot etc.) ♦ Bilă albă = expresie a votului pozitiv. Bilă neagră = expresie a votului negativ. (La notarea răspunsurilor studenților; în trecut) Bilă albă = calificativ între „foarte bine” și „bine”. Bilă roșie = calificativ între „bine” și „suficient”. Bilă neagră = calificativul „insuficient”. – Din fr. bille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilă
BILĂ^3, bile, s. f. Trunchi (subțire), mai ales de brad, folosit în construcții, la schele. – Din bg. bilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bildungsroman
BILDUNGSROMÁN, bildungsromane, s. n. Roman care prezintă procesul de formare a unui caracter (2). – Din germ. Bildungsroman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bildungsromanesc
BILDUNGSROMANÉSC, -Ă, bildungsromanești, adj. (Rar) De bildungsroman. – Bildungsroman + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilet
BILÉT, bilete, s. n. 1. Scrisoare de câteva rânduri. 2. Bucată mică de hârtie sau de carton imprimat care dă dreptul la intrarea (și ocuparea unui loc) într-o sală de spectacol, într-o arenă sportivă etc. ◊ Bilet de bancă = hârtie de valoare emisă de o bancă, prin care aceasta se obligă să plătească deținătorului, la prezentare, suma înscrisă pe hârtie. Bilet de ordin = hârtie prin care o persoană se obligă să plătească altei persoane o anumită sumă de bani la cererea acesteia din urmă; cambie. – Din fr. billet. Cf. it. biglietto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biletă
BILÉTĂ, bilete, s. f. (Tehn.) Țaglă. – Din fr. billette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bileţel
BILEȚÉL, bilețele, s. n. Diminutiv al lui bilet. – Bilet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilețel
BILEȚÉL, bilețele, s. n. Diminutiv al lui bilet. – Bilet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biliar
BILIÁR, -Ă, biliari, -e, adj. Care se referă la bilă^1, care formează bila^1. [Pr.: -li-ar] – Din fr. biliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biliard
BILIÁRD, biliarde, s. n. Joc în care o serie de bile^2 sunt deplasate pe o masă specială prin lovirea uneia dintre ele cu tacul^2. ♦ Masă pe care se practică acest joc. [Pr.: -li-ard] – Din it. biliardo, rus. biliard. Cf. fr. billard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biliargiu
BILIARGÍU, biliargii, s. m. (Rar) Jucător (pasionat) de biliard. [Pr.: -li-ar-] – Biliard + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilingv
BILÍNGV, -Ă, bilingvi, -e, adj. 1. Care utilizează în mod curent și la fel de bine două limbi. 2. Scris în două limbi. – Din fr. billingue, lat. bilinguis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilingvism
BILINGVÍSM s. n. Fenomen de utilizare curentă de către aceeași persoană a două limbi diferite. – Din fr. bilinguisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilion
BILIÓN, bilioane, s. n. Număr egal cu o mie de miliarde sau (în unele țări) cu un miliard. [Pr.: -li-on] – Din fr. billion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilios
BILIÓS, -OÁSĂ, bilioși, -oase, adj. (Rar) Care suferă de un exces de secreție biliară; care are la bază o secreție biliară excesivă. ◊ Temperament bilios = temperament irascibil. [Pr.: -li-os] – Din fr. bilieux, lat. biliosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilirubină
BILIRUBÍNĂ s. f. Pigment biliar, derivat al hemoglobinei, prezent în sânge, în bilă^1 și în calculii biliari. – Din fr. bilirubine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biliverdină
BILIVERDÍNĂ s. f. Pigment de culoare verde, derivat prin oxidare din hemoglobină. – Din fr. biliverdine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilobat
BILOBÁT, -Ă, bilobați, -te, adj. (Bot.) Alcătuit din doi lobi. – Din fr. bilobé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilşug
BILȘÚG s. n. v. belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilșug
BILȘÚG s. n. v. belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bilunar
BILUNÁR, -Ă, bilunari, -e, adj. Care se face, se produce sau apare de două ori pe lună; bimensual. – Bi- + lunar (după fr. bimensuel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biman
BIMÁN, -Ă, bimani, -e, adj. (Rar) Cu două mâini. – Din fr. bimane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimbaşă
BÍMBAȘĂ, bimbași, s. m. (Înv.) Comandant peste 1 000 de soldați în armata turcă. ◊ (Astăzi fam. în expr.) A trăi ca (un) bimbașă = a trăi în belșug. [Var.: bímpașă s. m.] – Din tc. binbașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimbașă
BÍMBAȘĂ, bimbași, s. m. (Înv.) Comandant peste 1 000 de soldați în armata turcă. ◊ (Astăzi fam. în expr.) A trăi ca (un) bimbașă = a trăi în belșug. [Var.: bímpașă s. m.] – Din tc. binbașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimensual
BIMENSUÁL, -Ă, bimensuali, -e, adj. (Despre publicații) Care apare o dată la două luni. [Pr.: -su-al] – Din fr. bimensuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimetal
BIMETÁL, bimetale, s. n. 1. Produs tehnic realizat prin unirea a două metale. 2. Organ sensibil alcătuit din două rigle de metale diferite sudate, care, prin deformări datorate dilatației termice, pot acționa un mecanism. – Din fr. bimétal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimetalic
BIMETÁLIC, -Ă, bimetalici, -ce, adj. 1. Alcătuit din două metale diferite. 2. (Despre un sistem monetar) Bazat pe bimetalism; bimetalist. – Din fr. bimétallique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimetalism
BIMETALÍSM s. n. Sistem monetar bazat pe valoarea a două metale-etalon, aur și argint. – Din fr. bimétallisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimetalist
BIMETALÍST, -Ă, bimetaliști, -ste, adj. Bimetalic (2). – Din fr. bimétalliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimilenar
BIMILENÁR, -Ă, bimilenari, -e, adj. Care durează sau are o vechime de (circa) două mii de ani. – Din fr. bimilénaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimileniu
BIMILÉNIU, bimilenii, s. n. (Rar) Perioadă de două mii de ani. – Bi- + mileniu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimolecular
BIMOLECULÁR, -Ă, bimoleculari, -e, adj. (Fiz., Chim.) Cu două molecule. – Din fr. bimoléculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimotor
BIMOTÓR, -OÁRE, bimotori, -oare, adj., s. n. (Avion) cu două motoare. – Din fr. bimoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimpaşă
BÍMPAȘĂ s. m. v. bímbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bimpașă
BÍMPAȘĂ s. m. v. bímbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bina
BINÁ, binale, s. f. Clădire în construcție sau în reparație. ♦ (Înv.) Clădire, construcție (de dimensiuni mari) – Din tc. bina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binagiu
BINAGÍU, binagii, s. m. (Rar) Antreprenor de construcții. – Bina + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binar
BINÁR, -Ă, binari, -e, adj. 1. Compus din două unități, din două elemente; care se divide în câte două elemente. 2. (Despre plante) Cu organele dispuse perechi. 3. (Mat.) A cărui bază este numărul doi. ◊ Relație binară = relație care are loc între doi termeni. – Din fr. binaire, lat. binarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binaritate
BINARITÁTE s. f. (Mat.) Însușirea de a se diviza în două unități sau elemente. – Binar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binder
BÍNDER s. n. Strat de beton asfaltic folosit ca legătură între fundația unui drum și stratul de uzură, ca fundație la trotuarele de asfalt etc. – Din germ. Binder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bindisi
BINDISÍ, bindisesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A-i păsa, a se sinchisi de ceva. [Var.: (înv.) bihindisí vb. IV] – Din ngr. beghendízo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bine
BÍNE adv., s. n. I. Adv. 1. În mod prielnic, în mod favorabil, avantajos, util. ◊ Expr. A(-i) prinde (cuiva) bine (un lucru, o învățătură, o întâmplare) = a-i fi de folos, a-i fi prielnic. A(-i) veni cuiva bine (să..) = a(-i) veni cuiva la îndemână; a fi avantajat de o situație prielnică. ◊ (În formule de salut) Bine ai (sau ați) venit (sănătos, sănătoși)! Fii (sau fiți) bine venit (veniți)! Bine te-am (sau v-am) găsit (sănătos, sănătoși)! ◊ (Referitor la sănătate) A se simți bine. A(-i) face (cuiva) bine (mâncarea, băutura, plimbarea etc.). A dormi (sau a se odihni etc.) bine. (Ce), nu ți-e bine? = a) (ce), nu ești sănătos! te simți rău?; b) (ce), ești nebun? nu ești în toate mințile? 2. În concordanță cu regulile eticii sociale, în mod cuviincios, cum se cere, cuminte. Să te porți bine cu oricine. ◊ Expr. (Fam. și ir.) Bine ți-a făcut! = așa trebuia, așa se cuvenea să-ți facă (pentru purtarea ta urâtă, condamnabilă)! ♦ În concordanță cu regulile sau canoanele esteticii; agreabil, frumos, minunat. Cântă și dansează bine. Cu rochia asta îți stă bine ◊ (Adjectival; despre oameni) Armonios dezvoltat, plăcut la vedere. ♦ În concordanță cu adevărul, cu corectitudinea; clar, precis, exact. Vezi bine că așa stau lucrurile. Să știu bine că mor, și nu mă las până nu-mi aflu dreptatea! ◊ De-a binelea = de-adevărat, cu adevărat. ♦ (Având valoarea unei afirmații) Bine, am să procedez cum vrei tu! ◊ Expr. (Că) bine zici = (că) zici așa cum trebuie. Ei bine... = după cum spuneam... ♦ Cu grijă, cu atenție. Uită-te bine și învață. 3. Deplin, în întregime, complet. E cherchelit bine. ♦ (La comparativ) Mult. A fost plecat doi ani și mai bine. ♦ Mult și prielnic. A plouat bine. A mâncat și a băut bine. ◊ Compuse: bine-crescut = care a primit o bună educație, cu maniere frumoase, cuviincios; bine-cunoscut = celebru; bine-venit = care vine la momentul potrivit, agreat, oportun; a cărui sosire face plăcere. II. S. n. Ceea ce este util, favorabil, prielnic, ceea ce aduce un folos cuiva. ◊ Om de bine = om care acționează în folosul, în sprijinul celor din jurul său, care ajută pe cei din jurul său. ◊ Expr. A face (cuiva un mare) bine sau a face (cuiva) bine (cu ceva) = a ajuta (pe cineva) la nevoie. Să-ți (sau să vă) fie de bine! = a) să-ți (sau să vă) fie de (sau cu) folos!; b) (ir.) se spune cuiva care a procedat (greșit) împotriva sfaturilor primite. A vorbi (pe cineva) de bine = a lăuda (pe cineva). 2. Ceea ce corespunde cu morala, ceea ce este recomandabil din punct de vedere etic. ◊ Expr. A lua (pe cineva) cu binele = a proceda cu blândețe, cu înțelegere, cu bunăvoință față de cineva supărat, irascibil sau îndârjit. 3. (Fil.; art.) Obiectul moralei ca știință. – Lat. bene (sensul II 3, calc după gr. agathós, germ. das Gut).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binecuvânta
BINECUVÂNTÁ, binecuvântez, vb. I. Tranz. 1. (Despre Dumnezeu) A revărsa grația divină; a blagoslovi. ♦ (Despre preoți) A rosti o anumită formulă rituală, însoțită de un gest, menită a atrage protecția divină asupra unei persoane sau a unui lucru; a blagoslovi. ♦ P. anal. A dori prosperitate și fericire cuiva (invocând adesea numele lui Dumnezeu). 2. A lăuda, a slăvi pe Dumnezeu. ♦ P. anal. A lăuda, a preamări pe cineva în semn de recunoștință. [Prez. ind. și: (rar) binecuvấnt] – Bine + cuvânta (după sl. blagosloviti).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binecuvântare
BINECUVÂNTÁRE, binecuvântări, s. f. Acțiunea, formula sau gestul de a binecuvânta; benedicțiune, blagoslovire, blagoslovenie. ◊ Expr. A (sau a-și) da binecuvântarea = a fi de acord (cu ceva); a aproba. – V. binecuvânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binecuvântat
BINECUVÂNTÁT, -Ă, binecuvântați, -te, adj. 1. Care a primit binecuvântarea cuiva; blagoslovit. ♦ Fig. Înzestrat, talentat, dotat. 2. (Despre lucruri). Care are o acțiune binefăcătoare. 3. (Despre cauze, motive etc.) Bine întemeiat, îndreptățit, justificat, legitim. – V. binecuvânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binedispune
BINEDISPÚNE, binedispun, vb. III. Tranz. și refl. A face să se simtă sau a se simți bine. – Bine + dispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binefacere
BINEFÁCERE, binefaceri, s. f. (Adesea fig.) Faptă bună, ajutor dat cuiva. – Bine + facere (după lat. benefacere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binefăcător
BINEFĂCĂTÓR, -OÁRE, binefăcători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care face bine, care folosește. 2. S. m. și f. Persoană care face bine altora. – Bine + făcător (după fr. bienfaiteur și bienfaisant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bineînţeles
BINEÎNȚELÉS adv. Desigur, firește. – Bine + înțeles (după fr. bien entendu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bineînțeles
BINEÎNȚELÉS adv. Desigur, firește. – Bine + înțeles (după fr. bien entendu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binelea
BÍNELEA formă verbală v. BINE (I). În mod prielnic, în mod favorabil, avantajos, util. ◊ Expr. A(-i) prinde (cuiva) bine (un lucru, o învățătură, o întâmplare) = a-i fi de folos, a-i fi prielnic. A(-i) veni cuiva bine (să...) = a(-i) veni cuiva la îndemână; a fi avantajat de o situație prielnică. ◊ (În formule de salut) Bine ai (sau ați) venit (sănătos, sănătoși)! ◊ (Referitor la sănătate) A se simți bine. A(-i) face (cuiva) bine (mâncarea, băutura, plimbarea etc.). A dormi (sau a se odihni etc.) bine. (Ce), nu ți-e bine? = a) (ce), nu ești sănătos? ai o slăbiciune fizică?; b) (ce), ești nebun? nu ești în toate mințile? 2. În concordanță cu regulile eticii sociale, în mod cuviincios, cum se cere, cuminte. Să te porți bine cu oricine. ♦ Expr. (Fam. și ir.) Bine ți-a făcut! = așa trebuia, așa se cuvenea să-și facă (pentru purtarea ta urâtă, condamnabilă)! ♦ În concordanță cu regulile sau canoanele esteticii; agreabil, frumos, minunat. Cântă și dansează bine. Cu rochia asta iți șade bine. ◊ Bărbat sau femeie bine făcut(ă) = bărbat sau femeie chipeș(ă). ♦ În concordanță cu adevărul, cu corectitudinea; clar, precis, exact. Vezi bine că așa stau lucrurile. Să știu bine că mor, și nu mă las până nu-mi aflu dreptatea! ◊ De-a binelea = de-adevărat, cu adevărat. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

binemerita
BINEMERITÁ, binemérit, vb. I. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de la”) A câștiga dreptul la recunoștința cuiva, la o răsplată etc. – Bine + merita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binemeritat
BINEMERITÁT, -Ă, binemeritați, -te, adj. Care este meritat cu prisosință. – V. binemerita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bineţe
BINÉȚE^1 s. f. (Pop.; în expr.) A(-și) da binețe = a (se) saluta. – Din bine ați [venit].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binețe
BINÉȚE^1 s. f. (Pop.; în expr.) A(-și) da binețe = a (se) saluta. – Din bine ați [venit].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binevoi
BINEVOÍ, binevoiesc, vb. IV. Tranz. A avea o dispoziție, o atitudine favorabilă față de o cerere, de o plângere etc.; a catadixi, a cabulipsi. – Bine + voi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binevoitor
BINEVOITÓR, -OÁRE, binevoitori, -oare, adj., s. m. și f. (Om) care are sau arată bunăvoință; amiabil. ♦ (Om) amabil, prietenos. [Pr.: -vo-i-] – Binevoi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biniş
BINÍȘ, binișuri, s. n. (Înv.) Haină boierească lungă de ceremonie, cu mânecile largi și despicate, strânsă pe bust și largă în poale, căptușită cu blană și devenită cu timpul îmbrăcăminte a vechilor lăutari. [Var.: (înv. și reg.) beníș s. n.] – Din tc. biniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biniș
BINÍȘ, binișuri, s. n. (Înv.) Haină boierească lungă de ceremonie, cu mânecile largi și despicate, strânsă pe bust și largă în poale, căptușită cu blană și devenită cu timpul îmbrăcăminte a vechilor lăutari. [Var.: (înv. și reg.) beníș s. n.] – Din tc. biniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binişliu
BINIȘLÍU, binișlii, s. m. (Înv.) Persoană care purta biniș; p. ext. curtean. – Din tc. binișlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binișliu
BINIȘLÍU, binișlii, s. m. (Înv.) Persoană care purta biniș; p. ext. curtean. – Din tc. binișlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binişor
BINIȘÓR adv. Diminutiv al lui bine. ♦ Cu băgare de seamă; fără grabă, cu calm. ◊ Expr. Șezi binișor! = fii cuminte! astâmpără-te! ♦ Cu blândețe, prietenos. ◊ Expr. (Substantivat) (A lua pe cineva sau a o lua) cu binișorul = (a proceda) cu blândețe, cu răbdare, cu tact. – Bine + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binișor
BINIȘÓR adv. Diminutiv al lui bine. ♦ Cu băgare de seamă; fără grabă, cu calm. ◊ Expr. Șezi binișor! = fii cuminte! astâmpără-te! ♦ Cu blândețe, prietenos. ◊ Expr. (Substantivat) (A lua pe cineva sau a o lua) cu binișorul = (a proceda) cu blândețe, cu răbdare, cu tact. – Bine + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binişorul
BINIȘÓRUL s. n. art. v. BINIȘOR. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

binișorul
BINIȘÓRUL s. n. art. v. BINIȘOR. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

binoclu
BINÓCLU, binocluri, s. n. Instrument optic alcătuit din două mici lunete terestre, folosit pentru a privi de la (mare) distanță. – Din fr. binocle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binocular
BINOCULÁR, -Ă, binoculari, -e, adj. Prevăzut cu două oculare. ♦ Care poate fi văzut cu amândoi ochii. – Din fr. binoculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

binom
BINÓM, binoame, s. n. Expresie algebrică constituită din suma sau diferența a doi termeni (monoame). – Din fr. binôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bintă
BÍNTĂ, binte, s. f. (Mar.) Baba. – Din it. binda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bio
BIO- Element de compunere cu sensul „(referitor la) viață”, care servește la formarea de substantive și adjective. [Pr.: bi-o] – Din fr. bio-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioacumulare
BIOACUMULÁRE, bioacumulări, s. f. Proces de acumulare în sol a substanțelor organice în urma descompunerii resturilor vegetale și animale, care contribuie la fertilizarea pământului. [Pr.: bi-o-a-] – Bio- + acumulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioacustic
BIOACÚSTIC, -Ă, bioacustici, -ce, adj. 2. De bioacustică (1). [Pr.: bi-o-a-] – Din germ. Bioakustik, engl. bioacoustics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioacustic
BIOACÚSTIC, -Ă, bioacustici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Domeniu interdisciplinar care se ocupă cu studiul producerii, structurii și funcției semnalelor acustice la organismele vii. 2. Adj. De bioacustică (1). [Pr.: bi-o-a-] – Din germ. Bioakustik, engl. bioacustics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioacustică
BIOACÚSTICĂ s. f. 1. Domeniu interdisciplinar care se ocupă cu studiul producerii, structurii și funcției semnalelor acustice la organismele vii. [Pr.: bi-o-a-] – Din germ. Bioakustik, engl. bioacoustics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioamplificator
BIOAMPLIFICATÓR, bioamplificatoare, s. n. (Med.) Aparat electronic folosit pentru amplificarea biopotențialelor musculare. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioamplificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioastronautic
BIOASTRONAÚTIC, -Ă, bioastronautici, -ce, adj. 2. De bioastronautică (1). [Pr.: bi-o-as-tro-na-u-] – Din germ. Bioastronautik, fr. bioastronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioastronautic
BIOASTRONAÚTIC, -Ă, bioastronautici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a biologiei care studiază condițiile vieții în cosmos. 2. Adj. De bioastronautică (1). [Pr.: bi-o-as-tro-na-u-] – Din germ. Bioastronautik, fr. bioastronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioastronautică
BIOASTRONAÚTICĂ s. f. 1. Ramură a biologiei care studiază condițiile vieții în cosmos. [Pr.: bi-o-as-tro-na-u-] – Din germ. Bioastronautik, fr. bioastronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biobibliografic
BIOBIBLIOGRÁFIC, -Ă, biobibliografici, -ce, adj. Care aparține biobibliografiei, privitor la biobibliografie. [Pr.: bi-o-bi-bli-o-] – Bio- + bibliografic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biobibliografie
BIOBIBLIOGRAFÍE, biobibliografii, s. f. Biografia unui autor împreună cu titlurile lucrărilor lui și ale celor privitoare la viața și la activitatea lui. [Pr.: bi-o-bi-bli-o-] – Din fr. biobibliographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocatalizator
BIOCATALIZATÓR, biocatalizatori, s. m. Substanță care provoacă sau grăbește procesele biologice în organismele vii. [Pr.: bi-o-] – Bio- + catalizator (după fr. biocatalyseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocenotic
BIOCENÓTIC, -Ă, biocenotici, -ce, adj. (Biol.) De biocenoză. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocénotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocenoză
BIOCENÓZĂ s. f. (Biol.) Comunitate de organisme vegetale și animale care conviețuiesc într-un anumit mediu sau sector din biosferă. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocénose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biochimic
BIOCHÍMIC, -Ă, biochimici, -ce, adj. Care aparține biocbimiei, care privește biochimia. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biochimie
BIOCHIMÍE s. f. Știință care studiază compoziția și procesele chimice ale materiei vii; chimie biologică. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biochimist
BIOCHIMÍST, -Ă, biochimiști, -ste, s. m. și f. Specialist în biochimie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocibernetic
BIOCIBERNÉTIC, -Ă, biocibernetici, -ce, adj. 2. De biocibernetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocibernetic
BIOCIBERNÉTIC, -Ă, biocibernetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între cibernetică și biologie. 2. Adj. De biocibernetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocibernetică
BIOCIBERNÉTICĂ s. f. 1. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între cibernetică și biologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocinetic
BIOCINÉTIC, -Ă, biocinetici, -ce, adj. 2. De biocinetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocynétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocinetic
BIOCINÉTIC, -Ă, biocinetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Studiul mișcării organismelor vii. 2. Adj. De biocinetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocynétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocinetică
BIOCINÉTICĂ s. f. 1. Studiul mișcării organismelor vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocynétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioclimatic
BIOCLIMÁTIC, -Ă, bioclimatici, -ce, adj. De bioclimatologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioclimatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioclimatolog
BIOCLIMATOLÓG, bioclimatologi, s. m. Specialist în bioclimatologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioclimatologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioclimatologie
BIOCLIMATOLOGÍE s. f. Știință care studiază influența climei asupra organismelor vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioclimatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocombustibil
BIOCOMBUSTÍBIL, biocombustibili, s. m. Combustibil obținut din materii prime vegetale. [Pr.: bi-o-] – Bio- + combustibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocompatibil
BIOCOMPATÍBIL, -Ă, biocompatibili, -e, adj. Compatibil cu materia vie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocompatible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocomplex
BIOCOMPLÉX, biocomplexe, s. n. Ansamblu de specii de organisme vegetale și animale instalate într-o navă spațială pentru cercetări în cosmos sau pentru asigurarea unui sistem ecologic la bordul acesteia. [Pr.: bi-o-] – Bio- + complex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioconştiinţă
BIOCONȘTIÍNȚĂ, bioconștiințe, s. f. Formă de conștiință atribuită animalelor, mai ales celor superioare. [Pr.: bi-o-] – Bio- + conștiință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioconștiință
BIOCONȘTIÍNȚĂ, bioconștiințe, s. f. Formă de conștiință atribuită animalelor, mai ales celor superioare. [Pr.: bi-o-] – Bio- + conștiință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocrom
BIOCRÓM s. n. Pigment de natură vegetală sau animală. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biocurent
BIOCURÉNT, biocurenți, s. m. Activitate electrică prezentă în țesuturile și organele animalelor. [Pr.: bi-o-] – Bio- + curent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodegradabil
BIODEGRADÁBIL, -Ă, biodegradabili, -e, adj. (Despre materiale, produse chimice etc.) Care poate fi degradat de factori biologici. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodégradable, engl. biodegradable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodetector
BIODETECTÓR, biodetectoare, s. n. (Biol.) Organ de simț al organismelor vii. [Pr. bi-o-] – Bio- + detector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodeteriorare
BIODETERIORÁRE, biodeteriorări, s. f. Degradare sub acțiunea factorilor biologici. [Pr.: bi-o-de-te-ri-o-] – Bio- + deteriorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodinamic
BIODINÁMIC, -Ă, biodinamici, -ce, adj. 2. De biodinamică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodinamic
BIODINÁMIC, -Ă, biodinamici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a biologiei care studiază procesele vitale active, în mișcare, care se petrec în organisme. 2. Adj. De biodinamică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodinamică
BIODINÁMICĂ s. f. 1. Ramură a biologiei care studiază procesele vitale active, în mișcare, care se petrec în organisme. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biodiversitate
BIODIVERSITÁTE s. f. Existența, la nivelul globului terestru, a unei multitudini de ecosisteme cu caractere distincte. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodiversité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioelectric
BIOELÉCTRIC, -Ă, bioelectrici, -ce, adj. De bioelectricitate. [Pr.: bi-o-] – Din engl. bioelectric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioelectricitate
BIOELECTRICITÁTE s. f. Curent electric produs de către organismele vii. [Pr.: bi-o-] – Din engl. bioelectricity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioelement
BIOELEMÉNT, bioelemente, s. n. Element chimic din compoziția celulelor vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioélément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioenergetic
BIOENERGÉTIC, -Ă, bioenergetici, -ce, adj. 2. De bioenergetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioénergétique, engl. bioenergetics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioenergetic
BIOENERGÉTIC, -Ă, bioenergetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a biofizicii care studiază sursele energetice și transformările de energie la nivelul materiei vii. 2. Adj. De bioenergetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioénergétique, engl. bioenergetics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioenergetică
BIOENERGÉTICĂ s. f. 1. Ramură a biofizicii care studiază sursele energetice și transformările de energie la nivelul materiei vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioénergétique, engl. bioenergetics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioenergie
BIOENERGÍE, bioenergii, s. f. Energie produsă prin activitatea fiziologică a organismelor vii. [Pr.: bi-o-] – Din engl. bioenergy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofiltru
BIOFÍLTRU, biofiltre, s. n. Instalație pentru curățarea apei poluate a canalelor cu ajutorul bacteriilor aerobe. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biofiltre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofizic
BIOFÍZIC, -Ă, biofizici, -ce, adj. 2. De biofizică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biophysique, rus. biofizika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofizic
BIOFÍZIC, -Ă, biofizici, -ce, adj., s. f. 1. S. f. Știință care studiază fenomenele și procesele fizice și fizico-chimice care se desfășoară în organismele vii, precum și influența factorilor fizici asupra acestora. 2. Adj. De biofizică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biophysique, rus. biofizika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofizică
BIOFÍZICĂ s. f. 1. Știință care studiază fenomenele și procesele fizice și fizico-chimice care se desfășoară în organismele vii, precum și influența factorilor fizici asupra acestora. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biophysique, rus. biofizika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofizician
BIOFIZICIÁN, -Ă, biofizicieni, -e, s. m. și f. Specialist în biofizică. [Pr.: bi-o-fi-zi-ci-an] – Din fr. biophysicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biofoton
BIOFOTÓN, biofotoni, s. m. Radiație luminoasă emisă de unele substanțe aflate în organismele vii. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biophoton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogaz
BIOGÁZ s. n. Amestec de gaze conținând în cea mai mare parte metan, rezultat din descompunerea unor compuși organici de către organisme anaerobe, folosit drept combustibil; biometan. [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biogas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogen
BIOGÉN, -Ă, biogeni, -e, adj. (Despre roci) Care rezultă din țesuturi vii. ♦ (Despre elemente chimice) Care a contribuit la apariția vieții pe Pământ. ♦ (Substantivat, n.) Îngrășământ agricol obținut din culturi de bacterii bogate în azot. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogenerator
BIOGENERATÓR, biogeneratori, s. m. Generator (III 1) de biogaz. [Pr.: bi-o-] – Bio- + generator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogenetic
BIOGENÉTIC, -Ă, biogenetici, -ce, adj. Care se referă la biogeneză, care aparține biogenezei. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeneză
BIOGENÉZĂ s. f. Teorie care susține că orice ființă provine numai din altă ființă (care i-a dat naștere). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeochimic
BIOGEOCHÍMIC, -Ă, biogeochimici, -ce, adj. De biogeochimie. [Pr.: bio- ge-o-] – Din fr. biogéochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeochimie
BIOGEOCHIMÍE s. f. Ramură a geochimiei care studiază compoziția chimică a biosferei. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeograf
BIOGEOGRÁF, biogeografi, s. m. Specialist în biogeografie. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeografic
BIOGEOGRÁFIC, -Ă, biogeografici, -ce, adj. De biogeografie. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biogeografie
BIOGEOGRAFÍE s. f. Știință care studiază răspândirea pe glob a plantelor și animalelor, în strânsă corelație cu factorii de mediu și cu evoluția în timp a lumii vii. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biograf
BIOGRÁF, -Ă, biografi, -e, s. m. și f. Autor de biografii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biografic
BIOGRÁFIC, -Ă, biografici, -ce, adj. Privitor la biografie, care aparține unei biografii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biografie
BIOGRAFÍE s. f. Expunere (scrisă și comentată) a vieții unei persoane. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioinginer
BIOINGINÉR, -Ă, bioingineri, -e, s. m. și f. Specialist în bioinginerie. [Pr.: bi-o-] – Din bioinginerie (după engl. bioengineer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioinginerie
BIOINGINERÍE s. f. 1. Știință care se ocupă cu studiul proceselor de bioconversie, elaborând metode și tehnici de aplicare a acestora pe scară industrială. 2. Inginerie genetică. [Pr.: bi-o-] – Bio- + inginerie (după engl. bioengineering).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biolog
BIOLÓG, -Ă, biologi, -ge, s. m. și f. (Rar) Specialist în biologie. [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biolog, it. biologo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biologic
BIOLÓGIC, -Ă, biologici, -ce, adj. 1. Care aparține biologiei, care se referă la biologie. ◊ Chimie biologică = biochimie. 2. Care se prepară dintr-o materie vie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biologie
BIOLOGÍE s. f. Știință care studiază manifestările vieții din punct de vedere anatomic, fiziologic, zoologic etc. ♦ Știința organismelor vii, animale și vegetale. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biologism
BIOLOGÍSM s. n. Doctrină care consideră fenomenele fizice, psihice și sociale drept manifestări biologice. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biologizant
BIOLOGIZÁNT, -Ă, biologizanți, -te, adj. Care extinde principiile teoretice și metodologice ale biologiei în alte domenii. [Pr.: bi-o-] – Din biologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminescent
BIOLUMINESCÉNT, -Ă, bioluminescenți, -te, adj. (Despre organisme) Care produce lumină prin oxidări interne. [Pr.: bi-o-. – Var.: bioluminiscént, -ă adj.] – Din fr., engl. bioluminescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminescenţă
BIOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Lumină rece produsă de organisme vii (licurici, pești abisali, ciuperci) sau de microorganisme, prin oxidarea unei substanțe proprii (luciferina). [Pr.: bi-o-. – Var.: bioluminiscență s. f.] – Din fr., engl. bioluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminescență
BIOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Lumină rece produsă de organisme vii (licurici, pești abisali, ciuperci) sau de microorganisme, prin oxidarea unei substanțe proprii (luciferina). [Pr.: bi-o-. – Var.: bioluminiscență s. f.] – Din fr., engl. bioluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminiscent
BIOLUMINISCÉNT, -Ă, adj. v. bioluminescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminiscenţă
BIOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. bioluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioluminiscență
BIOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. bioluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomasă
BIOMÁSĂ s. f. Masa totală a micro- și macroorganismelor vegetale și animale, care trăiesc pe o anumită unitate de suprafață sau într-un anumit volum de aer ori de apă. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biomass, fr. biomasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomatematic
BIOMATEMÁTIC, -Ă, biomatematici, -ce, adj. 2. De biomatematică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomathématique, engl. biomathematics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomatematic
BIOMATEMÁTIC, -Ă, biomatematici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între biologie și matematică. 2. Adj. De biomatematică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomathématique, engl. biomathematics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomatematică
BIOMATEMÁTICĂ s. f. 1. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între biologie și matematică. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomathématique, engl. biomathematics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomatematician
BIOMATEMATICIÁN, -Ă, biomatematicieni, -e, s. m. și f. Specialist în biomatematică. [Pr.: bi-o-ma-te-ma-ti-ci-an] – Din fr. biomathématicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomecanică
BIOMECÁNICĂ s. f. Știință care studiază, pe baza mecanicii generale, structura, evoluția și funcțiunile aparatului motor al animalelor și al omului. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomedical
BIOMEDICÁL, -Ă, biomedicali, -e, adj. De biomedicină. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomédical, engl. biomedical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomedicină
BIOMEDICÍNĂ s. f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între biologie și medicină. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biomedicine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biometan
BIOMETÁN s. n. Biogaz. [Pr.: bi-o-] – Bio- + metan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biometeorolog
BIOMETEOROLÓG, -Ă, biometeorologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în biometeorologie. [Pr.: bi-o-me-te-o-] – Din fr. biométéorologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biometeorologic
BIOMETEOROLÓGIC, -Ă, biometeorologici, -ce, adj. De biometeorologie. [Pr.: bi-o-me-te-o-] – Din fr. biométéorologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biometeorologie
BIOMETEOROLOGÍE s. f. Ramură a meteorologiei care studiază influența proceselor fizice și chimice din atmosferă, acțiunea climei și a vremii asupra omului, animalelor și plantelor. [Pr.: bi-o-me-te-o-] – Din fr. biométéorologie, engl. biometeorology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biometrie
BIOMETRÍE s. f. Cercetare a organismelor și organelor prin măsurare. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biomicroscopie
BIOMICROSCOPÍE s. f. 1. Examinare a țesuturilor vii cu ajutorul microscopului „in vivo” și „in vitro”. 2. Examinare a unor structuri oculare cu un microscop corneean binocular. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomicroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bionic
BIÓNIC, -Ă, bionici, -ce, adj. 2. De bionică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. bionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bionic
BIÓNIC, -Ă, bionici, -ce, adj., s. f. 1. S. f. Disciplină care se ocupă cu studiul proceselor biologice și al structurii organismelor vii. ◊ (În sintagma) Bionică informațională = ramură a bionicii care studiază mecanismele de recepție, stocare, prelucrare și transmitere a informației la sistemele biologice în vederea transpunerii lor în tehnica informațională. 2. Adj. De bionică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. bionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bionică
BIÓNICĂ s. f. 1. Disciplină care se ocupă cu studiul proceselor biologice și al structurii organismelor vii. ◊ (În sintagma) Bionică informațională = ramură a bionicii care studiază mecanismele de recepție, stocare, prelucrare și transmitere a informației la sistemele biologice în vederea transpunerii lor în tehnica informațională. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bionist
BIONÍST, -Ă, bioniști, -ste, s. m. și f. Specialist în bionică. [Pr.: bi-o-] – Bionică + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioplasmă
BIOPLÁSMĂ s. f. (Biol.) Substanță organică vie aflată în constituția organismului oricărei viețuitoare. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biopolitică
BIOPOLÍTICĂ s. f. Ansamblu de măsuri rasiste bazate pe biosociologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biopolitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biopotenţial
BIOPOTENȚIÁL, biopotențiale, s. n. (Biol.) Diferență de potențial (II 1) datorată concentrației diferite de ioni existente în interiorul și în afara celulei (1). [Pr.: bi-o-po-ten-ți-al] – Din engl. biopotential.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biopotențial
BIOPOTENȚIÁL, biopotențiale, s. n. (Biol.) Diferență de potențial (II 1) datorată concentrației diferite de ioni existente în interiorul și în afara celulei (1). [Pr.: bi-o-po-ten-ți-al] – Din engl. biopotential.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biopsic
BIÓPSIC, -Ă, biopsici, -ce, adj. (Med.) (Care ține) de biopsie. [Pr.: bi-o-] – Biopsie + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biopsie
BIOPSÍE, biopsii, s. f. Extragere, pe cale chirurgicală sau prin puncție aspiratorie, a unui fragment de țesut viu pentru a fi studiat la microscop, în vederea stabilirii diagnosticului. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioritm
BIORÍTM, bioritmuri, s. n. Ritm al proceselor biologice, cu durată diferită de la un proces la altul. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biorythm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioritmogramă
BIORITMOGRÁMĂ, bioritmograme, s. f. (Biol.) Grafic al evoluției bioritmului. [Pr.: bi-o-] – De la bioritm (după diagramă, cardiogramă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioritmologie
BIORITMOLOGÍE s. f. Studiu al bioritmului. [Pr.: bi-o-] – De la bioritm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosatelit
BIOSATELÍT, biosateliți, s. m. Satelit cu viețuitoare la bord. [Pr.: bi-o-] – Din engl, fr. biosatellite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosferă
BIOSFÉRĂ s. f. Înveliș al Pământului format din organisme vii, de pe uscat, din apă, aer, sol. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosinteză
BIOSINTÉZĂ, biosinteze, s. f. (Biol.) Sinteza unui compus chimic in vivo sau in vitro de către celulele vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosynthèse, engl. biosynthesis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosistem
BIOSISTÉM, biosisteme, s. n. (Biol.) Grup de indivizi din specii diferite care conviețuiesc. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosystème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosociologic
BIOSOCIOLÓGIC, -Ă, biosociologici, -ce, adj. De biosociologie. [Pr.: bi-o-so-ci-o-] – Din fr. biosociologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biosociologie
BIOSOCIOLOGÍE s. f. Teorie potrivit căreia factorul biologic, redus la noțiunea de rasă, este determinant în dezvoltarea socială. [Pr.: bi-o-so-ci-o-] – Din fr. biosociologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biospeolog
BIOSPEOLÓG, -Ă, biospeologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în biospeologie. [Pr.: bi-o-spe-o-] – Din biospeologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biospeologic
BIOSPEOLÓGIC, -Ă, biospeologici, -ce, adj. De biospeologie. [Pr.: bi-o-spe-o-] – Biospeologie + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biospeologie
BIOSPEOLOGÍE s. f. Știință care studiază formele de viață din mediul cavernicol. [Pr.: bi-o-spe-o-] – Bio- + speologie. Cf. fr. b i o s p é l é o 1 o g i e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostatistic
BIOSTATÍSTIC, -Ă, biostatistici, -ce, adj. 2. De biostatistică (1). [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biostatistik, engl. biostatistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostatistic
BIOSTATÍSTIC, -Ă, biostatistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a medicinei care studiază cu metode statistice fenomenele biologice și demografice; statistică medicală. 2. Adj. De biostatistică (1). [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biostatistik, engl. biostatistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostatistică
BIOSTATÍSTICĂ s. f. 1. Ramură a medicinii care studiază cu metode statistice fenomenele biologice și demografice; statistică medicală. [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biostatistik, engl. biostatistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostazie
BIOSTAZÍE s. f. (Geol.) Fază de stabilitate în evoluția reliefului datorată absenței eroziunii, în condițiile existenței unei pături permanente de vegetație. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostimula
BIOSTIMULÁ, biostimulez, vb. I. Tranz. A stimula creșterea și rezistența organismului prin biostimulatori. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostimuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostimulare
BIOSTIMULÁRE, biostimulări, s. f. Acțiunea de a biostimula. [Pr.: bi-o-] – V. biostimula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostimulator
BIOSTIMULATÓR, -OÁRE, biostimulatori, -oare, adj., s. m. (Substanță) care stimulează asimilația și dezvoltarea, sporind imunitatea organismului; biostimulent. [Pr.: bi-o-. – Var.: biostimulatóriu, -ie adj.] – Din fr. biostimulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostimulatoriu
BIOSTIMULATÓRIU, -IE adj. v. biostimulator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biostimulent
BIOSTIMULÉNT, -Ă, biostimulenți, -te, adj., s. m. Biostimulator. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostimulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biot
BIÓT, bioți, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură tolerată pentru intensitatea curentului electric, egală cu 10 amperi. [Pr.: bi-ot] – Din fr. biot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotehnic
BIOTÉHNIC, -Ă, biotehnici, -ce, adj. 2. De biotehnică (1). [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotechnics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotehnic
BIOTÉHNIC, -Ă, biotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Bionică. 2. Adj. De biotehnică (1). [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotechnics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotehnică
BIOTÉHNICĂ s. f. 1. Bionică. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotechnics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotelemetric
BIOTELEMÉTRIC, -Ă, biotelemetrici, -ce, adj. De biotelemetrie. [Pr.: bi-o-] Din fr. biotélémétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotelemetrie
BIOTELEMETRÍE s. f. Ramură a biologiei moderne care studiază organismele vii de la distanță cu ajutorul unor instrumente adecvate. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotélémétrie, engl. biotelemetry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioterapie
BIOTERAPÍE s. f. Tratare a unor afecțiuni cu produse provenite de la alte organisme. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotic
BIÓTIC, -Ă, biotici, -ce, adj. Referitor la viață, de viață. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotină
BIOTÍNĂ s. f. Vitamina H. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotip
BIOTÍP, biotipuri, s. n. (Biol.) Grup de plante sau animale cu structură genetică identică. [Pr.: bi-o-] – Din fr., engl. biotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotipologie
BIOTIPOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază biotipurile. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotypologie, engl. biotypology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotit
BIOTÍT, biotite, s. n. Mică de culoare neagră, brună sau verde. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biotop
BIOTÓP, biotopuri, s. n. (Biol.) Mediu de viață cu caracteristici ecologice relativ omogene pe care se dezvoltă o biocenoză; habitat. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bioxid
BIOXÍD, bioxizi, s. m. Oxid care conține doi atomi de oxigen. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bip
BIP, bipuri, s. n. 1. Semnal sonor de avertizare emis de un aparat de comunicații. 2. (Fam.) Semnal scurt dat cuiva prin sunarea la telefon fără a aștepta să se răspundă. – Din engl. beep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bip
BIP, bipuri, s. n. Semnal acustic scurt și acut lansat, de regulă, de un dispozitiv electronic. – Din engl. beep, fr. bip..
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bipartid
BIPARTÍD, -Ă, bipartide, adj. (În sintagma) Sistem bipartid = sistem de organizare politică în care, la putere, se succed două partide. – Bi- + partid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bipartit
BIPARTÍT, -Ă, bipartiți, -te, adj. Care are sau implică două părți. ♦ (Despre o înțelegere) La care participă două state, două partide. – Din fr. biparti, lat. bipartitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bipartiţie
BIPARTÍȚIE, bipartiții, s. f. (Bot.) Diviziune în două părți. Bipartiție a celulelor. – Din fr. bipartition, lat. bipartitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bipartiție
BIPARTÍȚIE, bipartiții, s. f. (Bot.) Diviziune în două părți. Bipartiție a celulelor. – Din fr. bipartition, lat. bipartitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biped
BIPÉD, -Ă, bipezi, -de, adj. (Adesea substantivat) Care are (sau umblă în) două picioare. – Din fr. bipède, lat. bipes, -edis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biplan
BIPLÁN, biplane, s. n. Avion cu două rânduri de aripi, dispuse una deasupra celeilalte. – Din fr. biplan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bipolar
BIPOLÁR, -Ă, bipolari, -e, adj. Care are doi poli. ♦ (Despre mașini electrice) Care are doi poli magnetici. – Din fr. bipolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bipolaritate
BIPOLARITÁTE s. f. Starea unui corp bipolar. – Din fr. bipolarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bir
BIR, biruri, s. n. (În Evul Mediu, în Țara Românească și Moldova) 1. Dare percepută în bani de către domnie de la țărani și meșteșugari; p. gener. (pop.) impozit. ◊ Expr. A da bir cu fugiții = a dispărea, a fugi (în mod laș) dintr-un loc. 2. (Înv.) Tribut. – Din magh. bér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birău
BIRẮU, birăi, s. m. (Înv. și reg.) Primar rural. – Din magh. biró.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bireactor
BIREACTÓR, bireactoare, adj., s. n. (Avion) cu două reactoare. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. biréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birefringent
BIREFRINGÉNT, -Ă, birefringenți, -te, adj. (Despre un cristal sau alte medii optice) Care prezintă fenomenul birefringenței. – Din fr. biréfringent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birefringenţă
BIREFRINGÉNȚĂ, birefringențe, s. f. Dublarea prin refracție a unei raze de lumină la pătrunderea în anumite medii. ♦ Însușirea unor cristale de a dubla razele de lumină. – Din fr. biréfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birefringență
BIREFRINGÉNȚĂ, birefringențe, s. f. Dublarea prin refracție a unei raze de lumină la pătrunderea în anumite medii. ♦ Însușirea unor cristale de a dubla razele de lumină. – Din fr. biréfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biremă
BIRÉMĂ, bireme, s. f. Vas de război cu două rânduri de vâsle suprapuse, folosit în Antichitate. – Din fr. birème, lat. biremis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjar
BIRJÁR, birjari, s. m. Vizitiu (și proprietar) al unei birje; droșcar, muscal^2. – Birjă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjă
BÍRJĂ, birje, s. f. Trăsură de piață; droșcă. – Din rus. birja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjăresc
BIRJĂRÉSC, -EÁSCĂ, birjărești, adj. 1. Care aparține birjarului, de birjar. 2. Fig. (Despre fapte, cuvinte) Grosolan, necioplit, vulgar. – Birjar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjăreşte
BIRJĂRÉȘTE adv. Ca birjarii, în felul birjarilor; fig. necivilizat, trivial. – Birjar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjărește
BIRJĂRÉȘTE adv. Ca birjarii, în felul birjarilor; fig. necivilizat, trivial. – Birjar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birjărie
BIRJĂRÍE, birjării, s. f. Ocupația birjarului. – Birjar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birlic
BIRLÍC, (1) birlici, s. m. (2) birlicuri, s. n. 1. S. m. As (1). 2. S. n. Spetează verticală la zmeul cu care se joacă copiii. – Din tc. birlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birman
BIRMÁN, -Ă, birmani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Birmaniei (astăzi Uniunea Myanmar) sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Birmaniei sau birmanilor (1), referitor la Birmania ori la birmani. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de birmani (1). – Din n. pr. Birmania (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birnic
BÍRNIC, -Ă, birnici, -ce, s. m. și f. (Înv.) Persoană care era supusă la bir; p. gener. contribuabil. – Bir + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocrat
BIROCRÁT, -Ă, birocrați, -te, s. m. și f. Persoană care practică birocrația. – Din fr. bureaucrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocratic
BIROCRÁTIC, -Ă, birocratici, -ce, adj. Care caracterizează birocratismul sau pe birocrați; funcționăresc. – Din fr. bureaucratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocratism
BIROCRATÍSM s. n. Tendință de rezolvare strict administrativă a problemelor publice, de rupere de realitate; preocupare excesivă pentru latura formală a problemelor. Birocrat + suf. -ism. Cf. rus. biurokratizm, fr. bureaucratisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocratiza
BIROCRATIZÁ, birocratizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în birocrat; a (se) trata în mod birocratic. – Din fr. bureaucratiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocratizare
BIROCRATIZÁRE s. f. Faptul de a deveni birocratic, de a se afla sub influența birocrației. – V. birocratiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocratizat
BIROCRATIZÁT, -Ă, birocratizați, -te, adj. Care s-a transformat într-un birocrat; care a căpătat caracter birocratic. – V. birocratiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocraţie
BIROCRAȚÍE, birocrații, s. f. 1. Putere excesivă a administrației. 2. Muncă rutinieră, formală. – Din fr. bureaucratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birocrație
BIROCRAȚÍE, birocrații, s. f. 1. Putere excesivă a administrației. 2. Muncă rutinieră, formală. – Din fr. bureaucratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birotică
BIRÓTICĂ s. f. Ansamblu de tehnici informatice (calculator, xerox, telefon, telefax etc.) folosite în activitățile administrative, de secretariat etc. – Din fr. bureautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birou
BIRÓU, birouri, s. n. 1. Masă de scris (cu sertare și compartimente pentru hârtii, acte etc.). 2. Local, parte dintr-un local sau încăpere în care lucrează o persoană sau un serviciu. ◊ Expr. (A lucra, a rezolva etc.) din birou = (a lucra, a rezolva etc.) fără a cunoaște realitățile, birocratic. ♦ Grup de persoane alese de o organizație sau de o adunare constituită ca să-i organizeze lucrările și să asigure buna lor desfășurare. – Din fr. bureau, rus. biuro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birt
BIRT, birturi, s. n. Restaurant (mic și modest). Birt economic. ♦ (Înv.) Han^2. – Din sb. birt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birtaş
BIRTÁȘ, birtași, s. m. (Înv.) Proprietar al unui birt. – Birt + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birtaș
BIRTÁȘ, birtași, s. m. (Înv.) Proprietar al unui birt. – Birt + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birtăşiţă
BIRTĂȘÍȚĂ, birtășițe, s. f. (Înv.) Soția birtașului; femeie care ține un birt. – Birtaș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birtășiță
BIRTĂȘÍȚĂ, birtășițe, s. f. (Înv.) Soția birtașului; femeie care ține un birt. – Birtaș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

birui
BIRUÍ, biruiesc, vb. IV. Tranz. 1. A învinge, a înfrânge, a bate (un dușman, un adversar etc.). ♦ Fig. (A-și) înfrâna, a(-și) stăpâni un sentiment, o pasiune etc. ♦ Fig. A fi stăpânit, copleșit de un sentiment, de o emoție etc. 2. (Pop., mai ales în construcții negative) A fi în stare, a putea, a ajunge (să...). [Prez. ind. și: bírui] – Din magh. birni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biruinţă
BIRUÍNȚĂ, biruințe, s. f. Victorie, izbândă. – Birui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biruință
BIRUÍNȚĂ, biruințe, s. f. Victorie, izbândă. – Birui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biruire
BIRUÍRE, biruiri, s. f. Acțiunea de a birui și rezultatul ei; biruință. – V. birui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biruit
BIRUÍT, -Ă, biruiți, -te, adj. Bătut în luptă, întrecut într-o competiție, învins, înfrânt. ♦ Fig. Stăpânit de un sentiment puternic, de o patimă etc. – V. birui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biruitor
BIRUITÓR, -OÁRE, biruitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care a învins. [Pr.: -ru-i-] – Birui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bis
BIS, (1) adj. invar., (2) bisuri, s. n. 1. Adj. invar. (Precedat de un număr) A doua oară; repetat. Numărul 3 bis. ♦ (Cu valoare de interjecție) Exclamație prin care spectatorii solicită repetarea unei părți dintr-un program artistic. 2. S. n. Număr (II 2) prezentat la cererea publicului a doua oară sau ca supliment de program. – Din fr., lat. bis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisa
BISÁ, bisez, vb. I. Tranz. 1. A repeta o parte a programului artistic la cererea publicului. 2. A cere din sală să se execute încă o dată o parte dintr-un program artistic. – Din fr. bisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisanual
BISANUÁL, -Ă, bisanuali, -e, adj. (Livr.) 1. Bienal. 2. (despre plante) Care înflorește și face fruct în al doilea an. – Din fr. bisannuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisare
BISÁRE, bisări, s. f. Faptul de a bisa. – V. bisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisăptămânal
BISĂPTĂMÂNÁL, -Ă, bisăptămânali, -e, adj. Care apare de două ori pe săptămână. ♦ (Substantivat, n.) Publicație care are două apariții săptămânal. – Bi- + săptămânal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biscuit
BISCUÍT, biscuiți, s. m. 1. Produs alimentar bine deshidratat prin coacerea unui aluat de prăjitură, tăiat în diferite forme (cerculețe, pătrățele, litere etc.). 2. Semifabricat din ceramică neglazurată, ars numai o dată și folosit la fabricarea faianței sau a porțelanului. 3. Porțelan supus la două arderi succesive, a cărui structură imită marmura. – Din fr. biscuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisect
BISÉCT, bisecți, adj. (În sintagma) An bisect = an calendaristic de 366 de zile (în care luna februarie are 29 de zile); an bisextil. – Din fr. bissexte, lat. bissextus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisector
BISECTÓR, -OÁRE, bisectoare, s. f., adj. 1. S. f. Dreaptă care împarte un unghi în două părți egale. 2. Adj. (În sintagma) Plan bisector = plan care împarte un diedru în două diedre egale. – Din fr. bissecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisecular
BISECULÁR, -Ă, biseculari, -e, adj. (Rar) Cu vechime de două secole. – Din fr. biséculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biserică
BISÉRICĂ, biserici, s. f. 1. Clădire destinată celebrării unui cult creștin. ◊ Expr. A lua calea bisericii = a deveni evlavios, pios. A (nu) fi ușă de biserică = a (nu) respecta morala religioasă, a (nu)-și îngădui abateri de la morala religioasă, a (nu) duce o viață pioasă; p. ext. a (nu) fi cinstit, a (nu) fi corect. A nu fi dus (de multe ori) la biserică = a nu da importanță conveniențelor sociale; a nu se sfii să spună cuiva în față lucruri neplăcute. 2. Instituția creștinismului în ansamblu. 3. Comunitate întemeiată de Isus Hristos, alcătuită din totalitatea celor care cred în acesta; semn al comuniunii oamenilor cu Dumnezeu. ♦ Ansamblul credincioșilor reuniți într-o comuniune creștină locală. Biserica ortodoxă – Lat. basilica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericesc
BISERICÉSC, -EÁSCĂ, bisericești, adj. Care aparține bisericii, privitor la biserică; ecleziastic. – Biserică + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericeşte
BISERICÉȘTE adv. (Rar) Ca la biserică. – Biserică + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericește
BISERICÉȘTE adv. (Rar) Ca la biserică. – Biserică + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericos
BISERICÓS, -OÁSĂ, bisericoși, -oase, adj., s. m. și f. (Persoană) care respectă dogmele bisericii. – Biserică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericuţă
BISERICÚȚĂ, bisericuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui biserică. 2. Fig. Cerc îngust de oameni uniți prin dorința de a-și rezolva interesele personale în dauna colectivității din care fac parte. – Biserică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisericuță
BISERICÚȚĂ, bisericuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui biserică. 2. Fig. Cerc îngust de oameni uniți prin dorința de a-și rezolva interesele personale în dauna colectivității din care fac parte. – Biserică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisextil
BISEXTÍL, -Ă, bisextili, -e, adj. (Rar, în sintagma) An bisextil = an bisect. – Din fr. bissextil, lat. bissextilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisexual
BISEXUÁL, -Ă, bisexuali, -e, adj. (Despre plante și animale) Care are organele de reproducere ale ambelor sexe; hermafrodit, bisexuat, androgin. [Pr.: -xu-al] – Din fr. bissexuael.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisexualitate
BISEXUALITÁTE s. f. Existența simultană la același individ a organelor de reproducere ale ambelor sexe; hermafroditism, androginie. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. bissexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisexuat
BISEXUÁT, -Ă, bisexuați, -te, adj. (Despre plante și animale) Care are organele de reproducere ale ambelor sexe; androgin, bisexual, hermafrodit. [Pr.: -xu-at] – Din fr. bissexué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisilabic
BISILÁBIC, -Ă, bisilabici, -ce, adj. Compus din două silabe. – Bi- + silabic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisimetric
BISIMÉTRIC, -Ă, bisimetrici, -ce, adj. Cu două planuri de simetrie. – Din fr. bisymétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bismut
BÍSMUT s. n. Element chimic, metal alb cu reflexe roșietice, ale cărui săruri au întrebuințări în medicină. – Din fr. bismuth.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bismutină
BISMUTÍNĂ s. f. Sulfură de bismut naturală. – Din fr. bismuthine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistriţ
BÍSTRIȚ, -Ă, bistriți, -e, adj. (Reg., în sintagmele) Prune bistrițe = prune brumării. Prun bistriț = prun care rodește prune brumării. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistriț
BÍSTRIȚ, -Ă, bistriți, -e, adj. (Reg., în sintagmele) Prune bistrițe = prune brumării. Prun bistriț = prun care rodește prune brumării. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistriţean
BISTRIȚEÁN, -Ă, bistrițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Bistrița sau în județul Bistrița-Năsăud. 2. Adj. Care aparține municipiului Bistrița sau județului Bistrița-Năsăud ori bistrițenilor (1), privitor 1a municipiul Bistrița ori la județul Bistrița-Năsăud sau la bistrițeni. – Bistrița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistrițean
BISTRIȚEÁN, -Ă, bistrițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Bistrița sau în județul Bistrița-Năsăud. 2. Adj. Care aparține municipiului Bistrița sau județului Bistrița-Năsăud ori bistrițenilor (1), privitor 1a municipiul Bistrița ori la județul Bistrița-Năsăud sau la bistrițeni. – Bistrița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistriţeancă
BISTRIȚEÁNCĂ, bistrițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Bistrița sau din județul Bistrița-Năsăud. – Bistrițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistrițeancă
BISTRIȚEÁNCĂ, bistrițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Bistrița sau din județul Bistrița-Năsăud. – Bistrițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistro
BISTRÓ s. n. v. bistrou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bistrou
BISTRÓU, bistrouri, s. n. Mic restaurant. [Var.: bistró s. n.] – Din fr. bistro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisturiu
BISTURÍU, bisturie, s. n. Instrument chirurgical în formă de cuțitaș, care servește la incizii. – Din fr. bistouri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisulc
BISÚLC, -Ă, bisulci, -ce, adj. (Despre animale) Care are copite despicate. – Din fr. bisulque, lat. bisulcus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisulfat
BISULFÁT, bisulfați, s. m. (Impr.) Sare a acidului sulfuric în care un atom de hidrogen e înlocuit cu un atom de metal; sulfat acid. – Din fr. bisulfate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bisulfit
BISULFÍT, bisulfiți, s. m. (Impr.) Sare a acidului sulfuros în care un atom de hidrogen e înlocuit cu un atom de metal; sulfit acid. – Din fr. bisulfite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bişniţar
BIȘNIȚÁR, bișnițari, s. m. (Fam.) Persoană care face bișniță; gheșeftar. – Bișniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bișnițar
BIȘNIȚÁR, bișnițari, s. m. (Fam.) Persoană care face bișniță; gheșeftar. – Bișniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bişniţă
BÍȘNIȚĂ, bișnițe, s. f. (Fam.) Afacere necinstită, măruntă; găinărie^2; gheșeft. – Din engl. business.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bișniță
BÍȘNIȚĂ, bișnițe, s. f. (Fam.) Afacere necinstită, măruntă; găinărie^2; gheșeft. – Din engl. business.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biştar
BIȘTÁR, biștari, s. m. (Arg.; mai ales la pl.) Bani.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

biștar
BIȘTÁR, biștari, s. m. (Arg.; mai ales la pl.) Bani.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bit
BIT, biți, s. m. 1. Cifră în sistemul de numerație binar. 2. Unitate de măsură a cantității de informație. – Din engl., fr. bit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitang
BITÁNG, -Ă, bitangi, -ge, s. m. și f. (Reg.; adesea adjectival) Copil nelegitim; bastard. – Din magh. bitang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitias
Bitias, unul dintre troienii care l-au întovărășit pe Aeneas în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

biton
Biton v. Cleobis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bitter
BÍTTER, (2) bitteruri, s. n. 1. Lichior amar, consumat ca aperitiv. 2. Sort, porție de bitter (1). [Pr.: bităr] – Din germ. Bitter. Cf. fr. bitter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitum
BÍTUM, bitumuri, s. n. Produs solid, plastic, de culoare neagră, obținut din reziduuri de petrol sau prin distilarea huilei, folosit la prepararea asfaltului, la fabricarea lacurilor etc. – Din fr. bitume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bituma
BITUMÁ, bitumez, vb. I. Tranz. 1. A amesteca cu bitum un material granular. 2. A face bitumajul unei șosele. ♦ A umple cu o substanță bituminoasă locurile dintre pavelele sau dalele de beton ale unei șosele. – Din fr. bitumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitumaj
BITUMÁJ s. n. Așternere de bitum și criblură pe suprafața unei șosele. – Din fr. bitumage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitumare
BITUMÁRE, bitumări, s. f. Acțiunea de a bituma. – V. bituma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bitumen
BITÚMEN, bitumene, s. n. Substanță organică formată dintr-un amestec de hidrocarburi naturale rezultat din transformarea în oxigen a resturilor de organisme depuse pe fundul bazinelor saline sărace. – Din germ. Bitumen, lat. bitumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bituminizare
BITUMINIZÁRE, bituminizări, s. f. Proces de formare a unor hidrocarburi prin transformarea lentă, în lipsa oxigenului, a nămolurilor bogate în resturi de organisme. – Cf. fr. bituminisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bituminos
BITUMINÓS, -OÁSĂ, bituminoși, -oase, adj. Care este de natura bitumenului; care conține bitum sau bitumen. – După fr. bitumineux, lat. bituminosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biţă
BÍȚĂ s. m. v. bădiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biță
BÍȚĂ s. m. v. bădiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biunivoc
BIUNIVÓC, -Ă, biunivoci, -ce, adj. Care are corespondență unică în ambele sensuri. ◊ Corespondență biunivocă = corespondență între elementele a două mulțimi, dată de o funcție bijectivă. [Pr.: bi-u-] – Din fr. biunivoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biuretă
BIURÉTĂ, biurete, s. f. Tub de sticlă gradat, de diverse forme, folosit la analizele chimice. – Din fr. burette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

biv
BÍV adj. invar. (Înv.; urmat de un titlu, de o funcție) Fost. – Din sl. bivŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivalent
BIVALÉNT, -Ă, bivalenți, -te, adj. 1. Care are două roluri, două funcții. 2. (Chim.) Care are valența doi. – Din fr. bivalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivalv
BIVÁLV, -Ă, bivalvi, -e, adj. 1. (Despre animale) Cu corpul acoperit de două valve. 2. (Bot.; despre capsule) Compus din două părți. – Din fr. bivalve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivol
BÍVOL, bivoli, s. m. Animal rumegător asemănător cu boul, cu păr negru sau alb, aspru și rar, cu coarne inelate întoarse spre spate (Bos bubalus). ♦ Epitet dat unui om gras, mătăhălos, nesimțit. – Din sl. byvolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivolar
BIVOLÁR, bivolari, s. m. (Rar) Păzitor al unei cirezi de bivoli. – Bivol + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivoliţă
BÍVOLIȚĂ, bivolițe, s. f. Femela bivolului. ♦ Epitet dat unei femei grase, dizgrațioase, nesimțite. – Din bg. bivolica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivoliță
BÍVOLIȚĂ, bivolițe, s. f. Femela bivolului. ♦ Epitet dat unei femei grase, dizgrațioase, nesimțite. – Din bg. bivolica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivuac
BIVUÁC, bivuacuri, s. n. 1. Staționare temporară a trupelor în afara localităților sau a taberelor; porțiune de teren pe care se face această staționare. 2. (Rar) Adăpost al alpiniștilor sau al turiștilor (mai ales în timpul nopții). [Pr.: -vu-ac] – Din fr. bivouac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bivuaca
BIVUACÁ, bivuachez, vb. I. Intranz. (Despre unități militare) A staționa în fața localităților, în corturi sau sub cerul liber. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. bivouaquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizam
BIZÁM, bizami, s. m. Mamifer rozător, originar din America de Nord, lung de circa 30 cm, care trăiește în preajma apelor și a cărui blană, de culoare castaniu-roșcat, este folosită în blănărie (Ondatra zibethica). ♦ Blana acestui animal. – Din germ. Bisam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantin
BIZANTÍN, -Ă, bizantini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Bizanț sau din Imperiul Bizantin. 2. Adj. Care aparține Bizanțului sau Imperiului Bizantin ori bizantinilor (1), privitor la Bizanț ori la Imperiul Bizantin sau la bizantini. – Din fr. byzantin, lat. byzantinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantinism
BIZANTINÍSM, bizantinisme, s. n. Mod de a acționa în viața publică și particulară prin intrigi, prin subtilități inutile sau frivole. – Din fr. byzantinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantinist
BIZANTINÍST, -Ă, bizantiniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Bizantinolog. – Din fr. byzantiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantinistică
BIZANTINÍSTICĂ s. f. (Rar) Bizantinologie. – Din germ. Byzantinistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantinolog
BIZANTINOLÓG, -Ă, bizantinologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în bizantinologie; bizantinist. – Din bizantinologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizantinologie
BIZANTINOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază istoria, literatura, muzica, limba (medio-greacă) și arta bizantină; bizantinistică. – Din fr. byzantinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizar
BIZÁR, -Ă, bizari, -e, adj. (Adesea adverbial) Ciudat, straniu. – Din fr. bizarre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizarerie
BIZARERÍE, bizarerii, s. f. Ciudățenie, extravaganță. – Din fr. bizarrerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizeţ
BIZÉȚ, bizețuri, s. n. Garnitură ornamentală de piele la încălțăminte, [Pl. și: bizețe] – Din germ. Besätze (sg. Besatz).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizeț
BIZÉȚ, bizețuri, s. n. Garnitură ornamentală de piele la încălțăminte, [Pl. și: bizețe] – Din germ. Besätze (sg. Besatz).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizon
BIZÓN, bizoni, s. m. 1. Animal rumegător sălbatic din familia bovinelor, cu fruntea mare, bombată, cu coarne scurte, cu umerii mai ridicați decât crupa, cu o coamă deasă, care trăiește astăzi în rezervații naturale în SUA și Canada (Bison bison). 2. Pielea tăbăcită a acestui animal; piele de vițel tăbăcită care imită pielea bizonului (1). – Din fr., lat. bison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizota
BIZOTÁ, bizotez, vb. I. Tranz. A șlefui oblic muchiile unei oglinzi, ale unei pietre prețioase etc. – Din fr. biseauter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizotare
BIZOTÁRE s. f. Acțiunea de a bizota și rezultatul ei. – V. bizota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizui
BIZUÍ, bízui, vb. IV. Refl. 1. A se încrede, a se întemeia, a se baza. 2. (Pop.) A îndrăzni, a cuteza, a se încumeta să... – Din magh. bizni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizuire
BIZUÍRE s. f. Faptul de a se bizui. – V. bizui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bizunie
BIZUNÍE s. f. v. vizunie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bla-bla
BLA-BLA interj. Cuvânt care indică vorbăria multă și fără rost. – Din fr. bla-bla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blacheu
BLACHÉU, blacheuri, s. n. Bucată (semiovală) de tablă care se aplică pe vârful și pe tocul încălțămintei pentru a le proteja. [Var.: plachéu s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagian
BLAGIÁN, -Ă, blagieni, -e, adj. De Blaga, al lui Blaga; în maniera lui Blaga. [Pr.: -gi-an] – Blaga (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoslovenie
BLAGOSLOVÉNIE, blagoslovenii, s. f. (Înv.) Blagoslovire. – Din sl. blagoslovenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoslovi
BLAGOSLOVÍ, blagoslovesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și fam.; adesea fig.) A binecuvânta. – Din sl. blagosloviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoslovire
BLAGOSLOVÍRE, blagosloviri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a blagoslovi; binecuvântare, blagoslovenie. – V. blagoslovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoslovit
BLAGOSLOVÍT, -Ă, blagosloviți, -te, adj. (Înv.) Binecuvântat. – V. blagoslovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoveştenie
BLAGOVEȘTÉNIE n. pr. f. (Pop.) Buna Vestire. – Din sl. blagovĕštenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blagoveștenie
BLAGOVEȘTÉNIE n. pr. f. (Pop.) Buna Vestire. – Din sl. blagovĕštenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blajin
BLAJÍN, -Ă, blajini, -e, adj. (Adesea fig.) Blând, omenos, pașnic. ♦ Despre fizionomia, firea, manifestările oamenilor) Care exprimă bunătate, blândețe. ♦ (Substantivat, m. pl. art.; mitol. pop.) Ființe blânde și evlavioase care trăiesc departe de lume, pe apa Sâmbetei. – Din sl. blažĕnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blajinătate
BLAJINĂTÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi blajin. – Blajin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blam
BLAM, blamuri, s. n. Dezaprobare, condamnare publică a unei atitudini; exprimare a unei astfel de dezaprobări. – Din fr. blâme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blama
BLAMÁ, blamez, vb. I. Tranz. A exprima public dezaprobarea față de o atitudine, un act, un gest etc. considerate reprobabile; a condamna. ♦ A vorbi de rău, a defăima. – Din fr. blâmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blamabil
BLAMÁBIL, -Ă, blamabili, -e, adj. Care merită să fie blamat; reprobabil. – Din fr. blâmable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blamare
BLAMÁRE, blamări, s. f. Acțiunea de a blama. – V. blama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blamat
BLAMÁT, -Ă, blamați, -te, adj. 1. Care a fost dezaprobat în mod public. 2. Defăimat. – V. blama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blană
BLÁNĂ, (I 2, II) blăni, (I 3), blănuri, s. f. I. 1. Părul sau lâna care acoperă pielea unor animale. 2. Piele de animal cu păr cu tot, prelucrată. 3. Haină îmblănită; haină confecționată din blană (I 1). II. (Pop.) Scândură groasă. [Pl. și: (I 2) blănuri] – Din bg. blana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanc
BLANC^1 s. n. 1. Piele de bovine sau de porcine, tăbăcită vegetal, folosită în marochinărie. 2. Fâșie de material insensibil adăugată la capetele bobinelor de film sau de bandă magnetică pentru a le proteja. – Din germ. Blank.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanc
BLANC^2, blancuri, s. n. Spațiu alb care desparte două cuvinte tipărite. – Din fr. blanc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanchetă
BLANCHÉTĂ, blanchete, s. f. Imprimat, formular pentru telegrame, polițe etc. – Din germ. Blankett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanşare
BLANȘÁRE s. f. Operație de sterilizare, prin opărire, a alimentelor folosite în industria conservelor. – Cf. fr. blanchir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanșare
BLANȘÁRE s. f. Operație de sterilizare, prin opărire, a alimentelor folosite în industria conservelor. – Cf. fr. blanchir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanşir
BLANȘÍR, blanșiruri, s. n. Deșeu sub formă de fâșii de piele, rezultat în urma blanșiruirii. – Cf. blanșiruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanșir
BLANȘÍR, blanșiruri, s. n. Deșeu sub formă de fâșii de piele, rezultat în urma blanșiruirii. – Cf. blanșiruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanşiruire
BLANȘIRUÍRE s. f. Curățare a părții cornoase a pieilor tăbăcite, îndepărtând, prin răzuire, un strat foarte subțire de piele. – Cf. fr. blanchir, germ. blanschieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blanșiruire
BLANȘIRUÍRE s. f. Curățare a părții cornoase a pieilor tăbăcite, îndepărtând, prin răzuire, un strat foarte subțire de piele. – Cf. fr. blanchir, germ. blanschieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blasfemator
BLASFEMATÓR, -OÁRE, blasfematori, -oare, adj., s. m. și f. (Livr.) (Persoană) care defăimează (cele sfinte). – Din fr. blasphématoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blasfemie
BLASFEMÍE s. f. Defăimare a celor sfinte, a religiei, a divinității; hulă^1. – Din lat. blasphemia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blastomer
BLASTOMÉR, blastomere, s. n. (Biol.) Celulă formată în urma diviziunii primate a zigotului. – Din fr. blastomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blastulă
BLASTÚLĂ, blastule, s. f. Stadiu embrionar la metazoare, de formă globulară, cu celulele dispuse într-un singur strat și cu o cavitate în interior. – Din fr. blastule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blat
BLAT^1, blaturi, s. n. Foaie din aluat special preparată pentru tort. – Din germ. Blatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blat
BLAT^2 s. n. (Arg.; în expr.) A călători (sau a merge) pe blat sau a face blatul, se spune despre cineva care călătorește fără bilet sau abonament într-un mijloc de transport. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blau
BLAU s. n. (Rar; în expr.) A face blau = a lipsi de la lucru a doua zi după o sărbătoare. – Din germ. blaue [Montag].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blaza
BLAZÁ, blazez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină plictisit, dezgustat, indiferent. – Din fr. blaser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blazare
BLAZÁRE s. f. Faptul de a (se) blaza. – V. blaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blazat
BLAZÁT, -Ă, blazați, -te, adj. Dezgustat, incapabil de emoții și de sentimente, indiferent. – V. blaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blază
BLÁZĂ s. f. Parte a unei instalații de distilare în formă de recipient în care se introduce amestecul de distilat. – Din germ. Blase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blazer
BLAZER, blazere, s. n. Jachetă (bărbătească) din stofă, catifea etc. (cu buzunare aplicate). [Pr.: bleizăr] – Din engl., fr. blazer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blazon
BLAZÓN, blazoane, s. n. Ansamblu de semne convenționale care constituie emblema unui stat, a unei provincii, a unui oraș, a unei familii nobile, a unei bresle etc.; armoarii. – Din fr. blason.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blăjean
BLĂJEÁN, -Ă, blăjeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Blaj. 2. Adj. Care aparține Blajului sau blăjenilor (1), privitor la Blaj ori la blăjeni. – Blaj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blăjeancă
BLĂJEÁNCĂ, blăjence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Blaj. – Blăjean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănar
BLĂNÁR, blănari, s. m. Meseriaș care confecționează îmbrăcăminte din blană; comerciant de blănuri. – Blană + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănăreasă
BLĂNĂREÁSĂ, blănărese, s. f. Femeie care confecționează îmbrăcăminte din blană; comerciantă de blănuri. ♦ Soția blănarului. – Blănar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănărie
BLĂNĂRÍE^1, (2), blănării, s. f. 1. Meseria blănarului. 2. Atelier în care se confecționează îmbrăcăminte din blană. Magazin de blănuri. – Blănar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănărie
BLĂNĂRÍE^2, blănării, s. f. (Colectiv) Sortimente sau obiecte de îmbrăcăminte de blană. – Blană + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blăniţă
BLĂNÍȚĂ, blănițe, s. f. Diminutiv al lui blană (1). – Blană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blăniță
BLĂNÍȚĂ, blănițe, s. f. Diminutiv al lui blană (1). – Blană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănos
BLĂNÓS, -OÁSĂ, blănoși, -oase, adj. (Rar; despre animale sau haine) Cu blană bogată. – Blană + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blănui
BLĂNUÍ, blănuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A îmblăni. – Blană + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blând
BLÂND, -Ă, blânzi, -de, adj., s. f. I. Adj. 1. Bun, blajin; (despre fapte, sentimente) care exprimă bunătate. ♦ (Despre animale) Care nu face rău sau nu fuge de om; care nu se sperie. 2. Fig. (Despre timp, natură etc.) Care nu este aspru, care nu este excesiv, care este plăcut. II. S. f. (Pop.) Urticarie. – Lat. blandus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blândeţe
BLÂNDÉȚE s. f. Însușirea omului blând; purtare, vorbă de om blând. – Blând + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blândețe
BLÂNDÉȚE s. f. Însușirea omului blând; purtare, vorbă de om blând. – Blând + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleah
BLEAH s. n. v. bleau^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleandă
BLEÁNDĂ^1, blende, s. f. (Pop.) Sperietoare de păsări. ♦ Epitet pentru o persoană fără energie, molâie, bleagă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleandă
BLEÁNDĂ^2, blende, s. f. (Reg.) Lovitură, îmbrânceală, brânci. ♦ Tiflă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleaşc
BLEAȘC interj. (Rar) Cuvânt care imită zgomotul umbletului prin băltoace. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleașc
BLEAȘC interj. (Rar) Cuvânt care imită zgomotul umbletului prin băltoace. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleaşcă
BLEÁȘCĂ adv. (Reg.) Leoarcă. – Cf. b 1 e a ș c, f 1 e a ș c ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleașcă
BLEÁȘCĂ adv. (Reg.) Leoarcă. – Cf. b 1 e a ș c, f 1 e a ș c ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleau
BLEAU^1 interj. (Reg.; în expr.) A nu zice nici bleau = a tăcea din gură, a nu (mai) scoate o vorbă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleau
BLEAU^2, bleauri, s. n. (Reg.) Tablă de fier care îmbracă osia carului.[Var.: bleah, bleav s. n.] – Din ucr. bljacha, germ. Blech.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleav
BLEAV s. n. v. bleau^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blefarită
BLEFARÍTĂ, blefarite, s. f. Inflamație a pleoapelor. – Din fr. blépharite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleg
BLEG, BLEÁGĂ, blegi, -ge, adj. 1. (Despre animale) Cu urechi care atârnă în jos; clăpăug, blegit; (despre urechile animalelor) care atârnă în jos; (despre oameni) cu urechile îndepărtate de cap; (despre urechile oamenilor) îndepărtate de cap (și atârnând în jos). 2. Lipsit de energie, de voință (și prost). – Cf. sb. bleka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blegi
BLEGÍ, blegesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre urechi) A se face bleg (1). 2. (Despre oameni) A deveni bleg (2); a se bleojdi^2. – Din bleg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blegit
BLEGÍT, -Ă, blegiți, -te, adj. Bleg (1). – V. blegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blendă
BLÉNDĂ, blende, s. f. 1. Sulfură naturală de zinc de culoare gălbuie, principal minereu de zinc. 2. (Cin.) Suprafață metalizată folosită pentru reflectarea și difuziunea luminii. – Din germ. Blende, fr. blende.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blenoragic
BLENORÁGIC, -Ă, blenoragici, -ce, adj. Care ține de blenoragie, privitor la blenoragie. – Din fr. blennorragique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blenoragie
BLENORAGÍE, blenoragii, s. f. Boală venerică contagioasă, manifestată prin mâncărime, senzație de usturime, scurgeri purulente etc.; gonoree. – Din fr. blennorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdi
BLEOJDÍ^1, bleojdesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg. și fam.) A(-și) holba (ochii); a (se) zgâi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdi
BLEOJDÍ^2, bleojdesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A lăsa să atârne în jos; a pleoști. 2. Refl. A se blegi (2). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdire
BLEOJDÍRE^1, bleojdiri, s. f. (Reg. și fam.) Faptul de a (se) bleojdi^1. – V. bleojdi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdire
BLEOJDÍRE^2, bleojdiri, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) bleojdi^2. – V. bleojdi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdit
BLEOJDÍT^1, -Ă, bleojdiți, -te, adj. (Reg. și fam.; despre ochi) Holbat; zgâit. – V. bleojdi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleojdit
BLEOJDÍT^2, -Ă, bleojdiți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre urechi) Lăsat în jos; bleg, blegit, pleoștit. – V. bleojdi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleot
BLEOT, BLEOÁTĂ, bleoți, bleoate, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prost, nătâng. – Din germ. blöd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleotocăreală
BLEOTOCĂREÁLĂ, bleotocăreli, s. f. (Reg.) Faptul de a bleotocări. – Bleotocări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleotocări
BLEOTOCĂRÍ, bleotocăresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A se bălăci. 2. A flecări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blestem
BLESTÉM, blesteme, s. n. Invocare a urgiei divinității împotriva cuiva; nenorocire a cuiva pusă pe seama furiei divine. ♦ (În basme și legende) Vrajă căzută asupra cuiva sau a ceva. [Acc. și: bléstem] – Din blestema (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blestema
BLESTEMÁ, bléstem, vb. I. Tranz. A rosti un blestem. ♦ Intranz. A înjura, a ocărî, a huli. [Prez. ind. acc. și: blestém] – Lat. pop. blastimare (= blasphemare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blestemat
BLESTEMÁT, -Ă, blestemați, -te, adj. 1. Lovit, ajuns de blestem. ♦ Rău, neprielnic, dușmănos. 2. (Adesea substantivat) (Om) ticălos. – V. blestema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blestemăţie
BLESTEMĂȚÍE, blestemății, s. f. (Pop.) Purtare, faptă de om blestemat. ♦ Depravare. – Blestemat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blestemăție
BLESTEMĂȚÍE, blestemății, s. f. (Pop.) Purtare, faptă de om blestemat. ♦ Depravare. – Blestemat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleşti
BLEȘTÍ, bleștesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A răsufla (greu), a-și trage (cu greu) răsuflarea. 2. A îngăima, a vorbi (greu). ♦ Tranz. și refl. A (se) moleși, a (se) înmuia, a slăbi; a (se) pleoști. 3. A vorbi mult; a flecări, a trăncăni. – Cf. sl. b l e n s t i, sb. bleštiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blești
BLEȘTÍ, bleștesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A răsufla (greu), a-și trage (cu greu) răsuflarea. 2. A îngăima, a vorbi (greu). ♦ Tranz. și refl. A (se) moleși, a (se) înmuia, a slăbi; a (se) pleoști. 3. A vorbi mult; a flecări, a trăncăni. – Cf. sl. b l e n s t i, sb. bleštiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blet
BLET s. n. bucată de carne de porc sau de vită provenită din zona coastelor sau a pieptului.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bleu
BLEU, (2) bleu-uri, adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Albastru-deschis; azuriu. 2. S. n. Culoare bleu (1). [Pr.: blö] – Din fr. bleu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bleumarin
BLEUMARÍN adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Albastru-închis. 2. S. n. Culoare bleumarin (1). [Pr.: blö-] – Din fr. bleu marine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blid
BLID, blide, s. n. (Pop.) 1. Vas adânc de lut, de lemn sau de tinichea din bucătăria țărănească; strachină. ◊ Expr. A mânca dintr-un blid cu cineva = a fi în mare intimitate cu cineva. Pe (sau pentru) un blid de linte = pentru o răsplată neînsemnată (primită ca preț al unei josnicii). 2. (La pl.) Vase de bucătărie. – Din sl. bliudŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blidar
BLIDÁR, (1, 2) blidari, s. m. (3) blidare, s. n. 1. S. m. (Pop.) Meșteșugar care face blide. 2. S. m. Fig. Lingău, linge-blide, linge-talere. 3. S. n. (Pop.) Raft, dulap cu rafturi pe care se păstrează blidele. – Blid + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blimp
BLIMP s. n. (Cin.) Carcasă insonoră în care se introduce aparatul de filmat, în cazul filmărilor cu priză directă de sunet. – Din engl. blimp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blinda
BLINDÁ, blindez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un blindaj. – Din fr. blinder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blindaj
BLINDÁJ, blindaje, s. n. 1. Înveliș protector de plăci metalice groase al unui vas de război, al unui tanc etc. ♦ Înveliș metalic al proiectilelor de pușcă și de pistol. 2. Înveliș metalic de izolare a câmpului electromagnetic al unui organ de celelalte organe dintr-un aparat electric. – Din fr. blindage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blindare
BLINDÁRE, blindări, s. f. Acțiunea de a blinda. – V. blinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blindat
BLINDÁT, -Ă, blindați, -te, adj. Prevăzut cu un blindaj. ♦ (Substantivat, n.) Vehicul de luptă prevăzut cu un blindaj (1). ♦ (Despre unități militare) Care dispune de mijloace de luptă prevăzute cu blindaje (1). – V. blinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blinie
BLINÍE, blinii, s. f. (Rar) Mâncare națională rusească, făcută dintr-un aluat de clătite, așezat în straturi și având diferite umpluturi. – Din rus. blin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blister
BLÍSTER, blistere, s. n. Carcasă de plastic transparent, lipită de carton, în care se prezintă unele mărfuri (medicamente etc.). – Din engl. blister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bliţ
BLIȚ, blițuri, s. n. Sursă de lumină proprie, intensă și de scurtă durată, cu care este prevăzut un aparat fotografic și care se aprinde simultan cu deschiderea obturatorului. ◊ Bliț secundar = bliț comandat pe cale optică de lumina blițului principal, asigurându-se o sincronizare perfectă. [Scris și: blitz] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bliț
BLIȚ, blițuri, s. n. Sursă de lumină proprie, intensă și de scurtă durată, cu care este prevăzut un aparat fotografic și care se aprinde simultan cu deschiderea obturatorului. ◊ Bliț secundar = bliț comandat pe cale optică de lumina blițului principal, asigurându-se o sincronizare perfectă. [Scris și: blitz] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bloc
BLOC, blocuri, s. n. 1. Bucată mare dintr-o materie solidă și grea, masă solidă dintr-o singură bucată. 2. Grămadă de obiecte (de același fel) alcătuind o unitate. ◊ Bloc de desen = teanc de foi de hârtie de desenat, prinse în coperți (de carton) și păstrate între două cartoane protectoare. ◊ Loc. adv. În bloc = împreună, laolaltă. 3. Clădire mare cu multe etaje; blochaus. ◊ Bloc-turn = bloc cu etajele dispuse în formă de turn. 4. Alianță, convenție, uniune (între state, partide, grupări etc.) pentru realizarea unor scopuri comune. 5. (În sintagma) Bloc motor = organ de motor în care se află cilindrii și pistoanele. 6. (Med.; în sintagmele) Bloc cardiac = tulburare a ritmului inimii, datorată blocării influxului nervos care străbate mușchiul cardiac. Bloc operator = ansamblul încăperilor și echipamentelor necesare intervențiilor chirurgicale. – Din fr. bloc, (3) germ. Block[haus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bloca
BLOCÁ, blochez, vb. I. Tranz. 1. A supune unei blocade. 2. A închide o arteră de circulație; a împiedica circulația vehiculelor sau a persoanelor. 3. Tranz. și refl. A nu mai funcționa sau a face să nu mai funcționeze (fixându-se sau imobilizându-se) într-o poziție dată. 4. A interzice (temporar) folosirea unor produse, a unor fonduri etc. ♦ A interzice (temporar) ocuparea unui post vacant. 5. (Sport) A efectua un blocaj (2). – Din fr. bloquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blocadă
BLOCÁDĂ, blocade, s. f. Sistem de măsuri diplomatice, militare, economice prin care se urmărește izolarea unui stat pentru a-l constrânge să accepte condițiile puse de statele care au luat aceste măsuri; blocaj, blocare. – Din germ. Blockade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blocaj
BLOCÁJ, blocaje, s. n. 1. (Rar) Blocare, blocadă. 2. Tactică de oprire a unei acțiuni adverse sau de apărare strânsă în unele întreceri sportive. 3. (Tehn.) Fundație din piatră, bolovani de râu etc., la unele șosele și la căi ferate. ♦ Dig rudimentar format din îngrămădirea de pietre, bolovani, cărămizi etc. 4. (Med.) Oprire bruscă a desfășurării unui proces sau a funcției unui organ. Blocaj renal. – Din fr. blocage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blocare
BLOCÁRE, blocări, s. f. Acțiunea de a (se) bloca și rezultatul ei; blocaj, blocadă. – V. bloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blochaus
BLÓCHAUS, blockausuri, s. n. (Rar) Bloc (3). – Din germ. Blockhaus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blocnotes
BLOCNÓTES, blocnotesuri, s. n. Carnet pentru însemnări curente; notes. [Acc. și: blocnotés] – Din fr. bloc-notes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blocstart
BLÓCSTART, blocstarturi, s. n. (Sport) Dispozitiv care servește alergătorilor pentru luarea startului în cursele de viteză. – După engl. starting-block.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blodogori
BLODOGORÍ, blodogoresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A vorbi neînțeles (într-o limbă străină), neclar. – Din sl. blagodariti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blond
BLOND, -Ă, blonzi, -de, adj. (Despre păr) De culoare deschisă, gălbui, galben, bălai, codalb. ♦ (Despre oameni) Care are păr de culoare deschisă; bălai, blondin. ♦ (Substantivat) Persoană cu păr și cu ten de culoare deschisă; bălan. ◊ Bere blondă = bere de culoare deschisă, gălbuie. – Din fr. blond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blondă
BLÓNDĂ, blonde, s. f. (Înv.) Dantelă albă, ușoară, de mătase. – Din fr. blonde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blondin
BLONDÍN, -Ă, blondini, -e, adj., s. m. și f. Blond. – Din fr. blondin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blonzi
BLONZÍ, blonzesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A(-și) decolora părul până la blond. – Din blond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluejeans
BLUEJEANS s. m. pl. Pantaloni din bumbac albastru, rezistent, cu cusăturile întărite cu tighele și ținte. [Pr.: engl. bluginz, rom. blúgins. – Scris și: blue-jeans] – Din engl. blue-jeans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blues
BLUES, bluesuri, s. n. Gen muzical care a influențat jazz-ul și majoritatea genurilor derivate din rock; p. ext. (impr.) dans lent. [Pr.: bluz] – Din engl. blues.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluff
BLUFF, bluffuri, s. n. Atitudine neîntemeiată prin care se urmărește intimidarea cuiva. [Pr.: blaf] – Din engl. bluff.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blugi
BLUGI s. m. pl. Bluejeans. – Abr. din blujins (pr. rom. a lui bluejeans).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

blum
BLUM, blumuri, s. n. Semifabricat de oțel laminat la cald, în formă de bară, cu secțiune în general pătrată. – Din fr. bloom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluming
BLÚMING, bluminguri, s. n. Laminor folosit pentru obținerea blumurilor. – Din engl. blooming.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluza
BLUZÁ, pers. 3 bluzează, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni bluzat. – Din bluzat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluzat
BLUZÁT, -Ă, bluzați, -te, adj. (Despre corsajul unei rochii) Făcut mai lung și mai larg și lăsat să atârne puțin peste cingătoare. – Bluză + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluză
BLÚZĂ, bluze, s. f. Îmbrăcăminte pentru partea superioară a corpului, asemănătoare cu o cămașă bărbătească. – Din fr. blouse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluziţă
BLUZÍȚĂ, bluzițe, s. f. Bluzuliță. – Bluză + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluziță
BLUZÍȚĂ, bluzițe, s. f. Bluzuliță. – Bluză + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluzon
BLUZÓN, bluzoane, s. n. Obiect de îmbrăcăminte (de sport), larg și comod, pentru partea superioară a corpului. – Din fr. blouson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluzuliţă
BLUZULÍȚĂ, bluzulițe, s. f. Diminutiv al lui bluză; bluziță. – Bluză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bluzuliță
BLUZULÍȚĂ, bluzulițe, s. f. Diminutiv al lui bluză; bluziță. – Bluză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boa
BÓA, boa, s. m. 1. Șarpe tropical, carnivor și neveninos, lung de câțiva metri, care-și ucide prada înainte de a o înghiți încolăcindu-se în jurul ei și sufocând-o (Boa constrictor). 2. Fâșie lungă de blană sau de pene, purtată altădată de femei în jurul gâtului. – Din fr., lat. boa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boabab
BOABÁB s. m. v. baobab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boabă
BOÁBĂ, boabe, s. f. 1. (Specie de) fruct cărnos (și sferic) cu sâmburele sau sâmburii în mijloc; bacă. 2. Bob^1 (1). ◊ Expr. A nu ști (sau a nu pricepe, a nu zice) (nicio) boabă = a nu ști (sau a nu pricepe, zice) nimic. – Cf. sb. boba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boacă
BOÁCĂ s. f. (În expr.) A nu ști (sau a nu pricepe) (nicio) boacă = a nu ști (sau a nu pricepe) nimic.- Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boacăn
BOÁCĂN, -Ă, boacăni, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Fam.; despre acte și acțiuni ale omului) Care are caracter de mare gafă, de mare nerozie, care este din cale-afară de prostesc. 2. S. f. (În expr.) A făcut una boacănă sau a făcut-o boacănă = a făcut ceva din cale-afară de nepotrivit, de prostesc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boaiou
BOAIÓU, boaiouri, s. n. Bandaj al roții unei biciclete (de curse), format dintr-o cameră de cauciuc cu pereții subțiri, îmbrăcată într-o anvelopă. [Pr.: boa-iou] – Cf. fr. boyau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boaită
BOÁITĂ, boaite, s. f. (Pop.) Vită (slabă). ♦ Termen de batjocură pentru oameni. – Cf. magh. bojti „vite cornute”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boală
BOÁLĂ, boli, s. f. 1. (La om și la animale) Modificare organică sau funcțională a echilibrului normal al organismului; proces patologic care afectează organismul; maladie, afecțiune, beteșug. ◊ Boala somnului = boală infecțioasă gravă transmisibilă prin înțepătura muștei țețe. Boala papagalilor = psitacoză. ◊ (Pop.) Boala copiilor = epilepsie. Boală lungă (sau mare) = febră tifoidă. Boală seacă = tuberculoză pulmonară. Boală de zahăr = diabet. ◊ Expr. A băga pe cineva în (toate) boale(le) = a supăra, a irita, a enerva pe cineva, a face pe cineva să sufere din punct de vedere moral, a-l face să se simtă prost. ♦ (La plante, la vin etc.) Modificare organică, patologică sau biochimică. 2. Epitet dat vitelor (sau altor animale) slabe, leneșe, nărăvașe. 3. (Fam.) Capriciu, pasiune pentru ceva (sau cineva). ◊ Expr. A avea boală pe cineva = a avea ciudă, necaz, pică, invidie pe cineva. [Pl. și: boale] Din sl. bolĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boaltă
BOÁLTĂ s. f. v. boltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boambă
BOÁMBĂ, boambe, s. f. 1. (Reg.) Bob^1 (1), boabă (2). 2. Obiect de formă sferică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boancă
BOÁNCĂ, boance, s. f. (Reg.) 1. Copac gros și găunos. 2. Desiș de brad înalt. 3. (Bot.) Crăiță. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boar
BOÁR s. n. v. bouar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

board
BOARD, boarduri, s. n. Conducere, comitet, comisie. [Pr.: bord] – Din engl. board.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boare
BOÁRE s. f. 1. Adiere plăcută de vânt. 2. Miros plăcut, mireasmă, parfum.- Lat. boreas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boarfă
BOÁRFĂ, boarfe, s. f. (Fam.) Îmbrăcăminte veche, uzată, zdrențuită. ♦ P. ext. (Mai ales la pl.) Obiecte de uz personal, cu deosebire lenjeria, îmbrăcămintea și încălțămintea. ♦ Epitet dat unei femei ușoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boarţă
BOÁRȚĂ, boarțe, s. f. Pește de apă dulce, lung de câțiva centimetri, care își depune icrele între valvele unor moluște (Rhodeus sericeus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boarță
BOÁRȚĂ, boarțe, s. f. Pește de apă dulce, lung de câțiva centimetri, care își depune icrele între valvele unor moluște (Rhodeus sericeus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boaţă
BOÁȚĂ, boațe, s. f. (Reg. și fam.) Poznă, năzbâtie, boroboață. – Din boroboață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boață
BOÁȚĂ, boațe, s. f. (Reg. și fam.) Poznă, năzbâtie, boroboață. – Din boroboață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bob
BOB^1, (1) boabe, s. n., (2) bobi, s. m. 1. S. n. Sămânță de cereale sau de legume care fac fructe păstăi; grăunte, boabă (2). ◊ Loc. adv. Bob cu bob = cu grijă și răbdare; amănunțit. Din bob în bob = amănunțit. Bob numărat = întocmai, exact. ◊ Expr. A da (sau a ghici) în bobi = a căuta tainele viitorului după cum se așază bobii aruncați de ghicitor. ♦ Orice părticică de materie friabilă care seamănă cu un grăunte. Bob de nisip. 2. S. m. Plantă leguminoasă cu flori albe sau trandafirii, cu păstăi mari și cu semințe ovale, turtite (Vicia faba); măzăriche (I). ♦ P. restr. Sămânța acestei plante. [Pl. și: (1, m.) bobi] – Din sl. bobŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bob
BOB^2, boburi, s. n. Sanie sportivă de metal, cu un rând suplimentar de tălpici în față, care, dirijate (cu ajutorul unui volan sau în alt mod), servesc la cotit. ♦ Sport practicat cu acest fel de sanie; bobsleigh. – Din engl., fr. bob[sleigh].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bob
BOB^3, boburi, s. n. Instalație pentru ridicarea materialelor de construcție. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobaică
BOBÁICĂ s. f. v. băbaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobârnac
BOBÂRNÁC, bobârnace, s. n. Lovitură dată peste nas, peste ureche etc. prin destinderea degetului arătător sau mijlociu după ce a fost încordat pe degetul mare. ♦ Fig. Aluzie răutăcioasă, înțepătură la adresa cuiva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bober
BOBÉR, boberi, s. m. Sportiv care practică bobsleiul. – Bob^2 + suf. -er.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobi
BOBÍ, bobesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A nimeri, a brodi. – Din bob^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobina
BOBINÁ, bobinez, vb. I. Tranz. A înfășura, a încolăci, a învârti un fir, un cablu etc. (în jurul unui mosor, al unei bobine). – Din fr. bobiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobinaj
BOBINÁJ, bobinaje, s. n. 1. Bobinare. 2. (Concr.) Totalitatea bobinelor dintr-o mașină sau dintr-un aparat (electric). – Din fr. bobinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobinare
BOBINÁRE, bobinări, s. f. Acțiunea de a bobina; bobinaj (1). – V. bobina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobinator
BOBINATÓR, -OÁRE, bobinatori, -oare, s. m. și f. Persoană care are profesia de a construi și a repara bobine de mașini electrice. – Bobina + suf. -tor (după fr. bobineur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobină
BOBÍNĂ, bobine, s. f. Mosor de diverse forme, pe care se înfășoară ață, sârmă, cablu electric etc.; p. ext. mosorul împreună cu spirele înfășurate pe el. ♦ Spec. Ansamblu de spire format prin înfășurarea în serie a unuia sau a mai multor conductoare electrice. – Din fr. bobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobiţă
BOBÍȚĂ, bobițe, s. f. Diminutiv al lui boabă. ♦ Cerculeț imprimat sau desenat. – Boabă + suf. -iță. Cf. sb. b o b i c a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobiță
BOBÍȚĂ, bobițe, s. f. Diminutiv al lui boabă. ♦ Cerculeț imprimat sau desenat. – Boabă + suf. -iță. Cf. sb. b o b i c a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobletic
BOBLÉTIC, -Ă, bobletici, -ce, adj. (Reg.) Prost, bleg, nătărău. – Din ngr. apopliktikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobleţ
BOBLÉȚ, -EÁȚĂ, bobleți, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prost, bleg, nătărău. – Cf. bobletic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobleț
BOBLÉȚ, -EÁȚĂ, bobleți, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prost, bleg, nătărău. – Cf. bobletic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boboc
BOBÓC, boboci, s. m. 1. Caliciul nedeschis al unei flori; floare care începe să se deschidă. 2. Pui de gâscă sau de rață. ◊ Expr. A paște (sau a păzi) bobocii = a-și pierde vremea degeaba. A da (mâncare) la boboci = a vomita. ♦ Fig. Începător într-un domeniu; om lipsit de experiență; ageamiu; p. restr. recrut; student în primul an. – Din ngr. bubúki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobocel
BOBOCÉL, bobocei, s. m. Diminutiv al lui boboc. – Boboc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobornic
BOBÓRNIC, bobornici, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, groasă, cu frunze cărnoase și cu flori albastre (Veronica beccabunga). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boboşit
BOBOȘÍT, boboșiți, adj. (Reg.; despre ochi) Holbat, bulbucat. – Din bob^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boboșit
BOBOȘÍT, boboșiți, adj. (Reg.; despre ochi) Holbat, bulbucat. – Din bob^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobot
BÓBOT, bobote, s. n. 1. (Înv. și reg.; precedat de „în”, „din”) Întâmplare. ◊ Expr. A vorbi (sau a umbla, a merge, a face ceva) în bobote (sau în bobot) = a vorbi (sau a umbla, a merge, a face ceva) fără rost, la întâmplare, fără socoteală, într-aiurea. 2. (Reg.) Acces (de furie, de mânie). [Var.: bóbotă s. f.] – Din bg., sb. bobot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobotaie
BOBOTÁIE, bobotăi, s. f. (Reg.) Vâlvătaie. – Bobot + suf. -aie sau contaminare între bobot și [vâlvă]taie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobotă
BÓBOTĂ s. f. v. bobot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobotează
BOBOTEÁZĂ n. pr. f. Sărbătoare în cultul ortodox și romano-catolic al botezului lui Isus Hristos, care se prăznuiește la 6 ianuarie; Iordan. ◊ Gerul Bobotezei = ger mare (ca la început de ianuarie). – Probabil din apă + botează (< boteza).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boboti
BOBOTÍ, bobotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre foc) A arde cu vâlvătăi și trosnituri. ♦ Refl. Fig. A se înfuria. – Cf. bobotaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobsleigh
BÓBSLEIGH, bobsleigh-uri, s. n. Sport practicat cu bobul^2; bob^2. [Pr.: bóbslei] – Din engl., fr. bobsleigh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobuleţ
BOBULÉȚ, bobulețe, s. n. Diminutiv al lui bob^1. – Bob^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bobuleț
BOBULÉȚ, bobulețe, s. n. Diminutiv al lui bob^1. – Bob^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boc
BOC interj., s. n. 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de lovituri repetate ale ciocanului, ale toporului etc. 2. S. n. Zgomot produs astfel. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocal
BOCÁL s. n. v. pocal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocanc
BOCÁNC, bocanci, s. m. Gheată din piele rezistentă, cu talpă groasă. – Din magh. bakancs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocaport
BOCAPÓRT, bocaporți, s. m. Deschidere în puntea unei nave, prin care se introduc mărfurile în magazie. – Din it. boccaporto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocăneală
BOCĂNEÁLĂ, bocăneli, s. f. Bocănit. – Bocăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocăni
BOCĂNÍ, bocănesc, vb. IV. Intranz. A lovi în repetate rânduri cu un obiect tare în ceva; a ciocăni. – Boc + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocănit
BOCĂNÍT s. n. Acțiunea de a bocăni și rezultatul ei; zgomot produs prin lovirea cu un obiect tare în ceva; bocăneală, bocănitură. – V. bocăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocănitură
BOCĂNITÚRĂ, bocănituri, s. f. Bocănit. – Bocăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boccea
BOCCEÁ, boccele, s. f. 1. Pachet cu diverse obiecte casnice mărunte puse într-o pânză, ale cărei capete se leagă cruciș; boccealâc. 2. (Înv. și reg.) Șal mare pe care îl purtau femeile pe spate. – Din tc. bohça.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocceagiu
BOCCEAGÍU s. m. v. boccegiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boccealâc
BOCCEALẤC, boccealâcuri, s. n. (Înv.) Boccea; (în special) pachet cu haine și rufe pe care mireasa le dăruia mirelui. – Din tc. bohçalık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boccegiu
BOCCEGÍU, boccegii, s. m. (Înv.) Negustor ambulant de mărunțișuri (pânză, ace, ață); tolbaș, coropcar, marchitan. [Var.: bocceagíu s. m.] – Din tc. bohçacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocceluţă
BOCCELÚȚĂ, bocceluțe, s. f. Diminutiv al lui boccea. – Boccea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocceluță
BOCCELÚȚĂ, bocceluțe, s. f. Diminutiv al lui boccea. – Boccea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocciu
BOCCÍU, -ÍE, boccii, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are trăsături grosolane, urâte. ◊ Nas bocciu = nas urât. ♦ Fig. (Substantivat; rar) Bădăran. – Din tc. bokçu „ticălos”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boceală
BOCEÁLĂ, boceli, s. f. (Fam.) Faptul de a (se) boci. – Boci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocet
BÓCET, bocete, s. n. 1. Plâns zbuciumat, însoțit de vaiete, strigăte, tânguiri; jalet, vaiet. 2. Specie de poezie populară, rituală, care însoțește manifestările funerare; cântare de mort. – Boci + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boci
BOCÍ, bocesc, vb. IV. Intranz. și refl. A plânge tare (cu vaiete și strigăte). ♦ Tranz. A recita bocete (2). – Din boace (înv. și reg. „voce” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocire
BOCÍRE, bociri, s. f. Acțiunea de a (se) boci. – V. boci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocit
BOCÍT s. n. Faptul de a (se) boci. – V. boci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocitor
BOCITÓR, -OÁRE, bocitori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care bocește. 2. S. f. Femeie care plânge la înmormântarea cuiva. – Boci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocluc
BOCLÚC s. n. v. bucluc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocnă
BÓCNĂ adv. (Pop. și fam.; în expr.) A fi (sau a se face, a îngheța) bocnă = a îngheța tare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocşă
BÓCȘĂ, bocșe, s. f. 1. (Reg.) Instalație rudimentară pentru distilarea uscată a lemnului în vederea obținerii mangalului; p ext. cărbunărie. 2. Grămadă de minereuri bogate în sulf, folosite pentru oxidarea minereurilor. – Din magh. boksa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bocșă
BÓCȘĂ, bocșe, s. f. 1. (Reg.) Instalație rudimentară pentru distilarea uscată a lemnului în vederea obținerii mangalului; p ext. cărbunărie. 2. Grămadă de minereuri bogate în sulf, folosite pentru oxidarea minereurilor. – Din magh. boksa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodaproste
BODAPRÓSTE interj. v. bogdaproste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodârlău
BODÂRLẮU, bodârlăi, s. m. (Ornit.) Cufundar. ◊ Compus: bodârlău-cu-fierăstrău = pasăre de baltă înrudită cu rața, având zimții laterali ai ciocului asemănători cu dinții de fierăstrău (Mergus merganser). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodegă
BODÉGĂ, bodegi, s. f. Local mic în care se consumă aperitive și băuturi (alcoolice). – Din germ. Bodega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodicec
BÓDICEC, bodicecuri, s. n. Atac reglementar cu umărul, cu pieptul sau cu șoldul asupra adversarului aflat în mișcare, la jocul de hochei. – Din engl. bodycheck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodiceca
BODICECÁ, pers. 3 bodicechează, vb. I. Tranz. (Rar) A practica bodicecul, la hochei. – Din bodicec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodigard
BODIGÁRD s. m. v. bodyguard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodogăneală
BODOGĂNEÁLĂ, bodogăneli, s. f. Vorbire înceată, neclară, care redă de obicei un protest reținut sau o nemulțumire stăpânită. – Bodogăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodogăni
BODOGĂNÍ, bodogănesc, vb. IV. Tranz. A bombăni supărat, spunând ceva nedeslușit. ♦ Intranz. A bombăni (de ciudă sau de supărare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodogănire
BODOGĂNÍRE, bodogăniri, s. f. Acțiunea de a bodogăni. – V. bodogăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodogănit
BODOGĂNÍT, bodogănituri, s. n. Faptul de a bodogăni. – V. bodogăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodogănit
BODOGĂNÍT, -Ă, bodogăniți, -te, adj. v. BODOGĂNI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bodoni
BODÓNI s. n. Caracter de literă cu contrast mare între liniile de bază și liniile secundare, cu piciorușele subțiri și scurte. – Din germ. Bodoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

body
BÓDY, body-uri, s. n. Tricou din jerseu elastic care se mulează pe corp, încheindu-se între picioare. – Din engl. body.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodybuilding
BÓDY BUILDING s. n. Complex de exerciții pentru menținerea corpului într-o formă bună. [Pr.: body bílding] – Din engl. body-building.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bodyguard
BÓDYGUARD, bodyguarzi, s. m. Gardă de corp; p. ext. paznic. [Pr.: bódiguard, bádigard. – Var. bodigárd s. m.] – Din engl. body-guard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boem
BOÉM^1, -Ă, boemi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Boemiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Boemiei sau boemilor (1), privitor la Boemia ori la boemi. – Din n. pr. Boemia (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boem
BOÉM^2, -Ă, boemi, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Persoană nonconformistă (de obicei artist sau scriitor) care duce o viață dezordonată. 2. Adj. Care corespunde firii sau felului de viață caracteristic boemilor^2 (1). 3. S. f. Mediu în care trăiesc boemii^2 (1); viață dusă de boemi^2 (plină de privațiuni, dezordonată). – Din fr. bohème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogasier
BOGASIÉR, bogasieri, s. m. (Înv.) Negustor de articole de manufactură, în special de pânzeturi fine pentru căptușeli de haine. [Pr.: -si-er] – Bogasiu + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogasieresc
BOGASIERÉSC, -EÁSCĂ, bogasierești, adj. (Înv.) De bogasier, caracteristic bogasierului. [Pr.: -si-e-] – Bogasier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogasierie
BOGASIERÍE, bogasierii, s. f. (Înv.) 1. Ocupația, negoțul bogasierului. 2. Marfă de bogasier; p. ext. prăvălie unde își exercită profesia bogasierii. [Pr.: -si-e-] – Bogasier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogasiu
BOGASÍU, bogasiuri, s. n. (Înv.) Stofă sau pânză fină importată din Orient și întrebuințată mai ales pentru căptușeli. – Din tc. bogası.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogat
BOGÁT, -Ă, bogați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) care dispune de multe mijloace materiale, care are mulți bani; (om) avut. 2. Adj. Care se află, care conține ceva în cantitate mare. Fructele sunt bogate în vitamine. ♦ (Despre flori) Învolt. ♦ Mănos, roditor. 3. Adj. (Despre lucruri) Scump, de mare valoare; fastuos, luxos. – Din sl. bogatŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogatâr
BOGATẤR, bogatâri, s. m. Personaj masculin cu însușiri ideale din folclorul rus. – Din rus. bogatâr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogătan
BOGĂTÁN, -Ă, bogătani, -e, s. m. și f. (Depr.) Bogătaș (rural). – Bogat + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogătaş
BOGĂTÁȘ, -Ă, bogătași, -e, s. m. și f. Om bogat (1). – Bogat + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogătaș
BOGĂTÁȘ, -Ă, bogătași, -e, s. m. și f. Om bogat (1). – Bogat + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogăţie
BOGĂȚÍE, bogății, s. f. 1. Cantitate mare de bunuri materiale; p. gener. cantitate mare de ceva. 2. Situația omului bogat (1). 3. Resurse naturale. Petrolul este o bogăție națională. 4. Abundență și varietate de valori spirituale. Bogăție de idei. Bogăție de cuvinte. – Bogat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogăție
BOGĂȚÍE, bogății, s. f. 1. Cantitate mare de bunuri materiale; p. gener. cantitate mare de ceva. 2. Situația omului bogat (1). 3. Resurse naturale. Petrolul este o bogăție națională. 4. Abundență și varietate de valori spirituale. Bogăție de idei. Bogăție de cuvinte. – Bogat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogdaproste
BOGDAPRÓSTE interj. (Adesea substantivat) 1. Cuvânt de mulțumire adresat celui care dă ceva de pomană. ◊ Loc. adj. De bogdaproste = de pomană. ◊ Expr. Ca un pui de bogdaproste = (despre copii) nenorocit, prăpădit. (Fam.) A umple de bogdaproste = a ocărî (2). 2. Cuvânt prin care se exprimă ușurarea de a fi scăpat de o nenorocire, de o grijă etc. [Var.: bodapróste interj.] – Din bg. bog da prosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boghet
BOGHÉT, -Ă, bogheți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre găini) Cu un smoc de pene pe cap; moțat 2. Fig. Frumos și mare. Ochi bogheți. [Adj. f. și: bogheátă] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boghiu
BOGHÍU, boghiuri, s. n. Cuplu de patru roți pe care este articulat șasiul locomotivelor și al vagoanelor de cale ferată și care le permite luarea curbelor. – După fr. bogie, boggie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boglar
BOGLÁR, boglari, s. m. Plantă erbacee otrăvitoare, cu flori mici, galbene, care crește în locuri mocirloase (Ranunculus sceleratus). – Din magh. boglár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogomil
BOGOMÍL, bogomili, s. m. Adept al bogomilismului. – Din n. pr. Bogomil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogomilic
BOGOMÍLIC, -Ă, bogomilici, -ce, adj. Care ține de bogomilism, privitor la bogomilism. – Bogomil (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogomilism
BOGOMILÍSM s. n. Doctrină apărută în sec. X în Bulgaria și răspândită în Asia Mică și Peninsula Balcanică, potrivit căreia Dumnezeu (forța binelui) a creat lumea spirituală nevăzută și sufletul omului, iar Satan (forța răului) a creat lumea vizibilă și stăpânește corpul omului. – Bogomil (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bogonisire
BOGONISÍRE, bogonisiri, s. f. v. BOGONISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bogonisit
BOGONISÍT, -Ă, bogonisiți, -te, adj. v. BOGONISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bogorodniţei
BOGORÓDNIȚEI s. f. g.-d.art. v. BOGORÓDNIȚA. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bogorodniței
BOGORÓDNIȚEI s. f. g.-d.art. v. BOGORÓDNIȚA. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bohriu
BOHRIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 107, produs în mod artificial. [Pr.: bóriu – Sb.: Bh] (cf. engl. bohrium < n. pr. Niels Bohr; 1994) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

boi
BOÍ^1, boiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A vopsi. 2. Refl. (Peior.; despre femei) A se farda, a se sulimeni. 3. Tranz. (Reg., fam.) A înșela, a păcăli. – Din boia (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boi
BOI^2, boiuri, s. n. (Pop.) Trup, statură, înfățișare, fizionomie. – Din tc. boy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boia
BOIÁ, (1) boiele, s. f. 1. (Reg.) Vopsea. ♦ (Peior.) Fard. 2. Condiment de culoare roșie, obținut din pisarea ardeiului iute uscat; paprică. – Din tc. boya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boială
BOIÁLĂ, boieli, s. f. (Reg.) Vopsire. ♦ (Peior.) Fard. – Boi^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiangerie
BOIANGERÍE, (2) boiangerii, s. f. 1. Meseria boiangiului. 2. Prăvălie sau atelier în care se exercită această meserie; vopsitorie. – Boiangiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiangiu
BOIANGÍU, boiangii, s. m. (Înv.) Vopsitor de textile. – Din tc. boyacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boicot
BOICÓT, boicoturi, s. n. Sistare organizată (totală sau parțială) a relațiilor cu o persoană, cu o organizație sau cu un stat în semn de protest față de anumite acțiuni ale sale. – Din boicota (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boicota
BOICOTÁ, boicotez, vb. I. Tranz. A exercita un boicot. – Din fr. boycotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boicotare
BOICOTÁRE, boicotări, s. f. Acțiunea de a boicota. – V. boicota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boier
BOIÉR, boieri, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țările Române) Stăpân de moșii, beneficiind de anumite privilegii; persoană din aristocrația feudală; nobil. ♦ (Fam.) Persoană cu atitudini, obiceiuri sau pretenții de aristocrat. 2. (Înv.) Titlu de politețe (echivalând cu „domnule”), adresat persoanelor înstărite, celor cu funcții administrative etc. – Din sl. boljarinŭ (pl. boljare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiereasă
BOIEREÁSĂ, boierese, s. f. (Rar) Boieroaică. – Boier + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieresc
BOIERÉSC, -EÁSCĂ, boierești, adj. s. n. 1. Adj. Care aparține boierilor, privitor la boieri. ♦ Care imită deprinderile boierilor. 2. S. n. (În Evul Mediu, în Moldova) Obligație a țăranilor dependenți de a munci în schimbul unui lot de pământ care le era dat în folosință; (în Țara Românească) clacă. – Boier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiereşte
BOIERÉȘTE adv. Ca boierii. – Boier + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boierește
BOIERÉȘTE adv. Ca boierii. – Boier + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieri
BOIERÍ, boieresc, vb. IV. 1. Tranz. (Înv.) A conferi cuiva titlul de boier, a da cuiva o boierie. 2. Refl. (Fam.) A trăi, a se comporta ca un boier, a avea pretenții de boier. – Din boier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boierie
BOIERÍE, boierii, s. f. Calitate, situație de boier; rang, titlu de boier, funcție în statul medieval deținută de un boier. ♦ (Fam.) Atitudine, trai, maniere, comportare de boier. – Boier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boierime
BOIERÍME s. f. Clasa stăpânilor feudali din Țările Române. – Boier + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boierinaş
BOIERINÁȘ s. m. v. boiernaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boierinaș
BOIERINÁȘ s. m. v. boiernaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieriţă
BOIERÍȚĂ, boierițe, s. f. (Înv. și reg.) Boieroaică. – Boier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieriță
BOIERÍȚĂ, boierițe, s. f. (Înv. și reg.) Boieroaică. – Boier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiernaş
BOIERNÁȘ, boiernași, s. m. Boier de rang mai mic, care ocupa dregătorii inferioare. [Var.: boierináș s. m.] – Boiarin (înv. „boier” < sl.) + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiernaș
BOIERNÁȘ, boiernași, s. m. Boier de rang mai mic, care ocupa dregătorii inferioare. [Var.: boierináș s. m.] – Boiarin (înv. „boier” < sl.) + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieroaică
BOIEROÁICĂ, boieroaice, s. f. Soție de boier; mare proprietară de pământ; moșiereasă, boiereasă, boieriță. ♦ Soție de demnitar, de mare negustor, de industriaș etc. – Boier + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boieros
BOIERÓS, -OÁSĂ, boieroși, -oase, adj. Cu gesturi, cu obiceiuri de boier; p. ext. mofturos, pretențios. – Boier + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiler
BÓILER, boilere, s. n. Cazan special de încălzire automată a apei, folosit la instalațiile de apă caldă curentă. – Din germ. Boiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boire
BOÍRE, boiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) boi^1; boit, vopsire; (fam.) fardare, sulimenire. – V. boi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boişte
BÓIȘTE, boiști, s. f. Depunerea și fecundarea icrelor; perioada de rut a peștilor, bătaia peștelui; (concr.) locul unde se face fecundarea. – Din bg. boište, sb. bojište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiște
BÓIȘTE, boiști, s. f. Depunerea și fecundarea icrelor; perioada de rut a peștilor, bătaia peștelui; (concr.) locul unde se face fecundarea. – Din bg. boište, sb. bojište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiştean
BOIȘTEÁN, boișteni, s. m. Pește de 8-12 cm cu spinarea și părțile laterale de culoare verde-închis, cu pete și puncte întunecate, alb pe burtă, care trăiește în apele din zona de munte și de coline (Phoxinus phoxinus). [Pr.: bo-iș-] – Boiște + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boiștean
BOIȘTEÁN, boișteni, s. m. Pește de 8-12 cm cu spinarea și părțile laterale de culoare verde-închis, cu pete și puncte întunecate, alb pe burtă, care trăiește în apele din zona de munte și de coline (Phoxinus phoxinus). [Pr.: bo-iș-] – Boiște + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boit
BOIT^1 s. n. (Fam.) Boire. – V. boi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boit
BOÍT^2, -Ă, boiți, -te, adj. (Reg.) Vopsit^2; (fam.) fardat. – V. boi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boitar
BOITÁR, boitari, s. m. (Reg.) Ajutor de păstor (de porci). – Din magh. bojtár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bojdeucă
BOJDÉUCĂ, bojdeuci, s. f. (Reg.) Casă țărănească mică, sărăcăcioasă. [Pr.: -deu-] – Cf. b u j d ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bojoc
BOJÓC, bojoci, s. m. (Pop.) Plămân (mai ales de animale). ◊ Expr. (Fam.) E numai bojoci = e foarte slab, dar foarte activ și plin de pasiune și entuziasm. [Var.: (reg.) bojog s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bojog
BOJÓG s. m. v. bojoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bojogar
BOJOGÁR, bojogari, s. m. (Rar) Borfaș. – Bojog + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bokmål
BOKMÅL s. n. Limbă literară norvegiană modernă. [Pr.: búcmal] – Din norv. bokmål.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bol
BOL, boluri, s. n. 1. Cocoloș. Bol alimentar = cocoloș rezultat din mestecarea alimentelor cu salivă în cavitatea bucală. 2. Vas de formă semisferică, fără picior. – Din fr. bol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolard
BOLÁRD, bolarzi, s. m. Stâlp scurt de metal sau de beton, cu cap în formă de ciupercă, montat pe chei pentru legarea parâmelor navelor acostate. – Din fr. bollard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolând
BOLẤND, -Ă, bolânzi, -de, adj. (Reg.) Nebun, smintit; nerod, prost. [Var.: bolúnd, -ă adj.] – Din magh. bolond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolbocire
BOLBOCÍRE, bolbociri, s. f. v. BOLBOCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bolboroseală
BOLBOROSEÁLĂ, bolboroseli, s. f. Bolborosire. – Bolborosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolborosi
BOLBOROSÍ, bolborosesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A vorbi nedeslușit. ♦ A vorbi într-o limbă străină (pe care ascultătorii nu o înțeleg). 2. Intranz. (Despre lichide) A gâlgâi, a scoate un zgomot asemănător cu cel al apei care fierbe. ♦ (Pop.) A chiorăi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolborosire
BOLBOROSÍRE, bolborosiri, s. f. Faptul de a bolborosi; zgomot făcut de ceva care bolborosește; bolboroseală, bolborosit. – V. bolborosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolborosit
BOLBOROSÍT s. n. Bolborosire. – V. bolborosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolboşa
BOLBOȘÁ, bolboșez, vb. I. Tranz. (Pop.) A-și holba ochii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolboșa
BOLBOȘÁ, bolboșez, vb. I. Tranz. (Pop.) A-și holba ochii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolboşat
BOLBOȘÁT, -Ă, bolboșați, -te, adj. (Pop.; despre ochi) Umflat, bulbucat, holbat. – V. bolboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolboșat
BOLBOȘÁT, -Ă, bolboșați, -te, adj. (Pop.; despre ochi) Umflat, bulbucat, holbat. – V. bolboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolbură
BÓLBURĂ s. f. v. volbură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bold
bold adj. invar. Aldin. Literă bold – din engl. bold
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bold
BOLD^1, bolduri, s. n. (Reg.) 1. Ac cu măciulie, ac cu gămălie. ♦ Vârf ascuțit. ♦ Cui de metal cu măciulie ornamentală. 2. Băț ascuțit cu care se îndeamnă vitele. ♦ Împunsătură, înțepătură (dată cu acest băț). 3. (Înv.) Imbold. 4. (Reg.) Element de construcție în arhitectura populară, în formă de stâlp sculptat, cu vârf ascuțit. – Din sl. bodlĭ „ghimpe”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bold
BOLD^2 adj. invar. Aldin. Literă bold. – Din engl. bold.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldei
BOLDÉI, boldei, s. m. (Pop.) Câine de talie mică, cu picioarele scurte. – Bold + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldeică
BOLDÉICĂ, boldeici, s. f. (Pop.) Cățea de boldei. – Boldei + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldi
BOLDÍ, boldesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A îmboldi. 2. A căsca, a holba, a zgâi ochii. ♦ Refl. A privi cu încordare. – Din bold.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldiş
BOLDÍȘ adv. (Reg.) Chiorâș, cu coada ochiului. – Boldi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldiș
BOLDÍȘ adv. (Reg.) Chiorâș, cu coada ochiului. – Boldi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldişor
BOLDIȘÓR, boldișoare, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui bold. – Bold + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldișor
BOLDIȘÓR, boldișoare, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui bold. – Bold + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boldit
BOLDÍT, -Ă, boldiți, -te, adj. (Reg.; despre ochi sau privire) Căscat, holbat, zgâit. – V. boldi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boleaznă
BOLEÁZNĂ, bolezne, s. f. (Pop.) Boleșniță. – Din sl. boleznĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolero
BOLERÓ, bolerouri, s. n. 1. (Astăzi în forma boleróu) Haină femeiască scurtă până deasupra taliei, ca un ilic. 2. Numele unui dans spaniol, care se dansează cu acompaniament de chitară și castaniete; melodie după care se execută acest dans. [Var.: (1) boleróu s. n.] – Din fr. boléro, sp. bolero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolerou
BOLERÓU s. n. v. bolero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boleşniţă
BOLÉȘNIȚĂ, boleșnițe, s. f. (Pop.) Boală molipsitoare (nu prea gravă). ♦ Epidemie, epizootie, molimă, boleaznă, boliște. – Din bg. boleštnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boleșniță
BOLÉȘNIȚĂ, boleșnițe, s. f. (Pop.) Boală molipsitoare (nu prea gravă). ♦ Epidemie, epizootie, molimă, boleaznă, boliște. – Din bg. boleštnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolfă
BÓLFĂ, bolfe, s. f. (Pop.) Nodul, umflătură produsă, de obicei sub piele, de o lovitură sau de o boală. – Cf. ucr. b o l f a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boli
BOLÍ, bolesc, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) A zăcea bolnav, a fi bolnav timp îndelungat. – Din sl. bolĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolid
BOLÍD, bolizi, s. m. Meteorit de dimensiuni relativ mari, care cade pe Pământ cu viteză mare; stea căzătoare foarte strălucitoare. ♦ Fig. Vehicul, automobil de mare viteză. – Din fr. bolide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolindeţ
BOLINDÉȚ s. n. v. colindeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolindeț
BOLINDÉȚ s. n. v. colindeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolişte
BÓLIȘTE, boliști, (Reg.) Boleșniță. – Boală + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boliște
BÓLIȘTE, boliști, (Reg.) Boleșniță. – Boală + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolivar
BOLIVÁR, bolivari, s. m. Unitate bănească în Venezuela. [Acc. și: bolívar s. m.] – Din sp. bolivar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolivian
BOLIVIÁN, -Ă, bolivieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Boliviei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Boliviei sau bolivienilor (1), referitor la Bolivia sau la bolivieni. [Pr.: -vi-an] – Bolivia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolmoji
BOLMOJÍ vb. IV v. bălmăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolnav
BOLNÁV, -Ă, bolnavi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de o boală; (om) suferind, beteag. [Acc. și: (reg.) bólnav] – Din bg. bolnav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolnăvi
BOLNĂVÍ, bolnăvesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi. – Din bolnav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolnăvicios
BOLNĂVICIÓS, -OÁSĂ, bolnăvicioși, -oase, adj. 1. Care se îmbolnăvește ușor; gubav. ♦ (Ca) de bolnav. 2. Fig. Care este atras irezistibil spre viciu, spre lucruri anormale sau exagerate. – Bolnav + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolnăvior
BOLNĂVIÓR, -OÁRĂ, bolnăviori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui bolnav. – Bolnav + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolniţă
BÓLNIȚĂ, bolnițe, s. f. (Înv.) Spital, infirmerie pe lângă o mănăstire sau pe lângă un așezământ de binefacere. ♦ Loc unde se izolau și se îngrijeau vitele bolnave. – Din sl. bolĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolniță
BÓLNIȚĂ, bolnițe, s. f. (Înv.) Spital, infirmerie pe lângă o mănăstire sau pe lângă un așezământ de binefacere. ♦ Loc unde se izolau și se îngrijeau vitele bolnave. – Din sl. bolĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boloboc
BOLOBÓC s. n. v. poloboc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolobocel
BOLOBOCÉL s. n. v. polobocel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolometric
BOLOMÉTRIC, -Ă, bolometrici, -ce, adj. De bolometru; obținut cu ajutorul bolometrului. – Din fr. bolométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolometru
BOLOMÉTRU, bolometre, s. n. Instrument pentru determinarea intensității radiației termice prin măsurarea încălzirii unui element sensibil expus radiației. – Din fr. bolomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovan
BOLOVÁN, bolovani, s. m. Piatră (voluminoasă și grea) rotunjită prin rostogolirea ei de ape; pietroi. ♦ Bucată mare de pământ sau dintr-o materie solidă oarecare. Bolovan de sare. – Din bg. balvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovănel
BOLOVĂNÉL, bolovănei, s. m. 1. (Rar) Diminutiv al lui bolovan. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Bolovan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovăni
BOLOVĂNÍ, bolovănesc, vb. IV. Refl. (Rar, despre nori) A se îngrămădi ca niște bolovani. ♦ Tranz. (În expr.) A bolovăni ochii = a holba, a căsca ochii. – Din bolovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovăniş
BOLOVĂNÍȘ, bolovănișuri, s. n. Teren pietros, plin de bolovani. – Bolovan + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovăniș
BOLOVĂNÍȘ, bolovănișuri, s. n. Teren pietros, plin de bolovani. – Bolovan + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovănit
BOLOVĂNÍT, -Ă, bolovăniți, -te, adj. Bolovănos. – V. bolovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolovănos
BOLOVĂNÓS, -OÁSĂ, bolovănoși, -oase, adj. Cu mulți bolovani; bolovănit. ◊ Fig. Stil bolovănos. Vorbire bolovănoasă. – Bolovan + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolşevic
BOLȘEVÍC, -Ă, bolșevici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al bolșevismului. 2. Adj. Care aparține bolșevismului sau bolșevicilor (1), care se referă la bolșevism sau la bolșevici; propriu, caracteristic bolșevicilor sau bolșevismului. – Din rus. bol’ševik, fr. bolchevik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolșevic
BOLȘEVÍC, -Ă, bolșevici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al bolșevismului. 2. Adj. Care aparține bolșevismului sau bolșevicilor (1), care se referă la bolșevism sau la bolșevici; propriu, caracteristic bolșevicilor sau bolșevismului. – Din rus. bol’ševik, fr. bolchevik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolşevic
BOLȘEVÍC, -Ă, bolșevíci, -ce, s. m. și f., adj. ~ (cuv. rus. = majoritar < bol'șii = mai mult) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bolșevic
BOLȘEVÍC, -Ă, bolșevíci, -ce, s. m. și f., adj. ~ (cuv. rus. = majoritar < bol'șii = mai mult) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bolşevism
BOLȘEVÍSM s. n. Curent de gândire politică apărut în Rusia la începutul sec. XX în cadrul fracțiunii de stânga a Partidului Social Democrat al Muncitorilor. – Din rus. bol’ševizm, fr. bolchevisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolșevism
BOLȘEVÍSM s. n. Curent de gândire politică apărut în Rusia la începutul sec. XX în cadrul fracțiunii de stânga a Partidului Social Democrat al Muncitorilor. – Din rus. bol’ševizm, fr. bolchevisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltaş
BOLTÁȘ, boltași, s. m. (Reg.) Proprietar al unei prăvălii. – Boltă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltaș
BOLTÁȘ, boltași, s. m. (Reg.) Proprietar al unei prăvălii. – Boltă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltă
BÓLTĂ, bolți, s. f. 1. Zidărie sau construcție cu partea superioară arcuită în formă de semicerc sau numai bombată în sus. ♦ Încăpere, gang sau galerie subterană cu tavanul arcuit. ♦ Construcție de lemn sau de vergele de fier în formă de arc, care servește de sprijin plantelor agățătoare. ♦ Arc de verdeață format de ramurile unite ale copacilor. ♦ (În sintagma) Boltă cerească sau bolta cerului = cer^2 (1). 2. (În sintagmele) Boltă craniană = partea superioară a cutiei osoase craniene. Boltă palatină = palat^1, cerul-gurii. 3. (Reg.) Prăvălie, dugheană. [Var.: (reg.) boáltă s. f.] – Din sb. bolta, magh. bolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolti
BOLTÍ, boltesc, vb. IV. Tranz. A da (unei construcții) formă de boltă (1). ♦ Refl. A se deschide în formă de boltă (1). – Din boltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltişoară
BOLTIȘOÁRĂ, boltișoare, s. f. Diminutiv al lui boltă; spec. boltă mică dintre grinzile de metal sau de beton armat ale unui planșeu. – Boltă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltișoară
BOLTIȘOÁRĂ, boltișoare, s. f. Diminutiv al lui boltă; spec. boltă mică dintre grinzile de metal sau de beton armat ale unui planșeu. – Boltă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltit
BOLTÍT, -Ă, boltiți, -te, adj. Care are formă de boltă (1) sau de arc; bombat. – V. bolti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltitură
BOLTITÚRĂ, boltituri, s. f. Parte arcuită a unei bolte. – Bolti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltiţă
BOLTÍȚĂ, boltițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui boltă. – Boltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boltiță
BOLTÍȚĂ, boltițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui boltă. – Boltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolţ
BOLȚ, bolțuri, s. n. Piesă de legătură între un piston și o bielă. – Din germ. Bolzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolț
BOLȚ, bolțuri, s. n. Piesă de legătură între un piston și o bielă. – Din germ. Bolzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolţar
BOLȚÁR, bolțari, s. m. Bucată de piatră sau de beton special fasonată pentru construirea bolților. – Boltă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolțar
BOLȚÁR, bolțari, s. m. Bucată de piatră sau de beton special fasonată pentru construirea bolților. – Boltă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bolţar
BOLȚÁR s. n. v. CHEIE (6). (În sintagma) Cheie de boltă (sau de arc) = bolțar, de obicei decorat, situat în punctul cel mai înalt al unei bolți sau al unui arc, având rolul de a încheia construcția și de a susține celelalte bolțare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bolțar
BOLȚÁR s. n. v. CHEIE (6). (În sintagma) Cheie de boltă (sau de arc) = bolțar, de obicei decorat, situat în punctul cel mai înalt al unei bolți sau al unui arc, având rolul de a încheia construcția și de a susține celelalte bolțare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bolund
BOLÚND, -Ă adj. v. bolând.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bomba
BOMBÁ, bombez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a lua o formă arcuită convexă. – Din fr. bomber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombaj
BOMBÁJ, bombaje, s. n. 1. Deformare a unei plăci constând în convexitatea uneia dintre fețe. 2. Deformare a capacelor de tablă la unele cutii sau borcane de conserve cu conținut alterat. – Bomba + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombament
BOMBAMÉNT s. n. Parte bombată a unui drum pavat sau asfaltat, realizată pentru a asigura scurgerea apei. – Din fr. bombement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombarda
BOMBARDÁ, bombardez, vb. I. Tranz. 1. A supune un obiectiv unui tir de artilerie, de aviație sau de rachete. 2. A proiecta particule elementare (neutroni, protoni etc.) asupra unui corp. – Din fr. bombarder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombardament
BOMBARDAMÉNT, bombardamente, s. n. Bombardare. – Din fr. bombardement, it. bombardamento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombardare
BOMBARDÁRE, bombardări, s. f. Acțiunea de a bombarda, bombardament. – V. bombarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombardă
BOMBÁRDĂ, bombarde, s. f. Mașină de război cu care, în Evul Mediu, se aruncau bolovani sau alte proiectile grele asupra fortificațiilor. ♦ Tun de calibru mare; balimez. – Din fr. bombarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombardier
BOMBARDIÉR, (1) bombardiere, s. n. (2) bombardieri, s. m. 1. S. m. Avion de bombardament. 2. S. m. Militar care face parte din echipajul unui avion de bombardament. [Pr.: -di-er] – Din fr. bombardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombardon
BOMBARDÓN, bombardoane, s. n. Instrument muzical de suflat, din alamă, în forma unei mari trompete cu piston, cu timbru și cu registru foarte grave. – Din fr. bombardon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombare
BOMBÁRE, bombări, s. f. Acțiunea de a (se) bomba. – V. bomba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombastic
BOMBÁSTIC, -Ă, bombastici, -ce, adj. (Despre vorbe, stil etc.; adesea adverbial) Emfatic, pretențios. – Din germ. bombastisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombat
BOMBÁT, -Ă, bombați, -te, adj. De formă convexă; boltit. – V. bomba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombă
BÓMBĂ, bombe, s. f. 1. Proiectil cu încărcătură explozivă, incendiară etc., care se aruncă din avion; (rar) proiectil de tun. ◊ Bombă atomică (sau nucleară) = bombă bazată pe energia nucleară, cu o putere de distrugere extraordinară. 2. (În sintagma) Bombă vulcanică = bucată de lavă aruncată în aer din crater și rotunjită prin învârtirea în atmosferă. 3. (În sintagma) Bombă calorimetrică = vas rezistent de metal întrebuințat pentru determinarea căldurii de ardere a unei substanțe. 4. Fig. (Sport) Lovitură de minge trasă puternic spre poartă. 5. Fig. (Arg.) Știre senzațională. 6. Fig. (Arg.) Speluncă. – Din fr. bombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombăneală
BOMBĂNEÁLĂ, bombăneli, s. f. Faptul de a bombăni; vorbe spuse de cel care bombănește; bombănire. – Bombăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombăni
BOMBĂNÍ, bómbăn, vb. IV. Intranz.. 1. A vorbi pentru sine, încet și fără a articula răspicat sunetele. ♦ Tranz. A sâcâi pe cineva, arătându-i nemulțumirea prin vorbe spuse parcă pentru sine. 2. (Despre copiii mici) A produce sunete nearticulate. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombănire
BOMBĂNÍRE, bombăniri, s. f. Faptul de a bombăni; bombănit, bombăneală. – V. bombăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombănit
BOMBĂNÍT s. n. Bombănire. – V. bombăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombeu
BOMBÉU, bombeuri, s. n. Vârful (întărit) al încălțămintei. – Din fr. bombé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombiţă
BOMBÍȚĂ, bombițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui bombă. – Bombă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombiță
BOMBÍȚĂ, bombițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui bombă. – Bombă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bomboană
BOMBOÁNĂ, bomboane, s. f. Mic produs de cofetărie fabricat din sirop de zahăr aromatizat, ciocolată etc., având culoare, gust și formă foarte variate. – Din fr. bonbon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombonerie
BOMBONERÍE, bombonerii, s. f. Magazin în care se vând bomboane. – Din fr. bonbonnerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bombonieră
BOMBONIÉRĂ, bomboniere, s. f. Vas mic sau cutie în care se păstrează bomboane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. bonbonnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bomfaier
BOMFÁIER, bomfaiere, s. n. Fierăstrău de mână pentru tăiat metale. [Acc. și: bómfaier] – Din engl. bonfire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bompres
BOMPRÉS, bomprese, s. n. Catargul din vârful prorei unui vas cu pânze, de care se leagă mai multe vele. – Din it. bompresso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bon
BON, bonuri, s. n. 1. Bilet provizoriu care conferă deținătorului său dreptul de a primi sau de a beneficia de ceva. ♦ Notă de plată pe baza căreia se achită mărfuri sau servicii. 2. Hârtie de valoare emisă de stat sau de o instituție financiară recunoscută de stat. ◊ Bon de tezaur = obligație emisă de stat pentru sumele împrumutate pe termen scurt și pentru care statul plătește dobândă. – Din fr. bon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonadea
Bona Dea, veche divinitate romană, al cărei cult era strîns legat de cel al lui Faunus. Bona Dea era socotită o zeiță castă, înzestrată cu darul profeției și protectoare a femeilor. Era considerată, după o tradiție, fiica (sau sora) zeului Faunus, pentru care se spunea că acesta din urmă ar fi nutrit o dragoste incestuoasă. După o altă tradiție ea era soția lui Faunus, pe care zeul omorînd-o, și căindu-se apoi, ar fi cinstit-o după moarte ca pe o divinitate (v. și Faunus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bonapartism
BONAPARTÍSM s. n. 1. Sistem de guvernare în care puterea a fost deținută de dinastia fondată de Napoleon Bonaparte. 2. Atașament față de bonapartism (1) sau față de conducerea lui Napoleon Bonaparte. – Din fr. bonapartisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonapartist
BONAPARTÍST, -Ă, bonapartiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține bonapartismului, referitor la bonapartism. 2. S. m. și f. Adept al bonapartismului. – Din fr. bonapartiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonă
BÓNĂ, bone, s. f. Îngrijitoare angajată într-o familie pentru a crește copiii (și a-i învăța o limbă străină). – Din fr. bonne, germ. Bonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonca
BÓNCA interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de bătaia ciocanului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boncăi
BONCĂÍ, pers. 3 boncăiește, vb. IV. Refl. și intranz. (Rar) A boncălui. [Prez. ind. pers. 3 și: bóncăie] – Cf. sb. bukati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boncălui
BONCĂLUÍ, pers. 3 boncăluiește, vb. IV. Refl. și intranz. (Despre cerbi și alte erbivore mari) A scoate strigăte specifice rasei în perioada de rut; a boncăi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boncăluit
BONCĂLUÍT s. n. Faptul de a boncălui; răget, strigăt specific scos de cerbi și de alte erbivore în perioada de rut. ♦ Fig. Sunet prelung emis de unele instrumente de suflat. – V. boncălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boncănit
BONCĂNÍT, boncănituri, s. n. 1. Mugetul cerbului în perioada de împerechere. 2. Perioada de împerechere la cerbi. – Din boncăni „a rage”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bond
BOND, bonduri, s. n. Salt al avionului la o aterizare incorectă. – Din fr. bond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bondar
BONDÁR, bondari, s. m. Nume dat unor insecte himenoptere mari înrudite cu albina; bărzăun (Bombus); (pop.) nume care se dă oricărei insecte mari care bâzâie. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bondăraş
BONDĂRÁȘ, bondărași, s. m. Diminutiv al lui bondar. – Bondar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bondăraș
BONDĂRÁȘ, bondărași, s. m. Diminutiv al lui bondar. – Bondar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonderizat
BONDERIZÁT, -Ă, bonderizați, -te, adj. v. BONDERIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bondoc
BONDÓC, -OÁCĂ, bondoci, -oace, adj. (Despre oameni; fig. despre obiecte) Scurt și îndesat, mic și gros. – Cf. tc. bunduk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bondocel
BONDOCÉL, -EÁ, bondocei, -ele, adj. Diminutiv al lui bondoc. – Bondoc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonetă
BONÉTĂ, bonete, s. f. 1. Acoperământ de cap confecționat din pânză sau din stofă, fără boruri sau cozoroc, purtat de femei, de copii, de bucătari, medici, laboranți, militari etc. 2. (În sintagma) Bonetă frigiană = scufie de pâslă cu vârful îndoit înainte, purtată în Antichitate de sclavii eliberați și devenită în timpul Revoluției Franceze (1789-1794) simbol al libertății. – Din fr. bonnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boneţică
BONEȚÍCĂ, bonețele, s. f. Diminutiv al lui bonetă (1). – Bonetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonețică
BONEȚÍCĂ, bonețele, s. f. Diminutiv al lui bonetă (1). – Bonetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bongoase
BONGOÁSE s. f. pl. (Reg.) Istorioare, povești hazlii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bongos
BÓNGOS, bongosuri, s. n. Instrument de percuție de formă conică sau cilindrică. – Din sp. bongos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonier
BONIÉR, boniere, s. n. Carnet de bonuri (1). [Pr.: -ni-er] – Bon + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonifica
BONIFICÁ, bonífic, vb. I. Tranz. A scădea dintr-o factură o sumă oarecare (ca despăgubire pentru lipsa la o marfă, pentru o pierdere sau o deteriorare întâmplătoare). ♦ A face rabat. – După fr. bonifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonificare
BONIFICÁRE, bonificări, s. f. Acțiunea de a bonifica; (concr.) sumă de bani care compensează o daună sau reprezintă o reducere; bonificație. – V. bonifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonificaţie
BONIFICÁȚIE, bonificații, s. f. Bonificare. ♦ Avantaj acordat primilor clasați într-o cursă ciclistă pe etape, care constă în scăderea unor secunde sau minute din timpul realizat de aceștia în etapa respectivă. – Din fr. bonification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonificație
BONIFICÁȚIE, bonificații, s. f. Bonificare. ♦ Avantaj acordat primilor clasați într-o cursă ciclistă pe etape, care constă în scăderea unor secunde sau minute din timpul realizat de aceștia în etapa respectivă. – Din fr. bonification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonitare
BONITÁRE, bonitări, s. f. Determinare a valorii economice a unui ban pe baza unor criterii stabilite. ♦ Apreciere complexă a unui animal în vederea selecției. – Cf. bonitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonitate
BONITÁTE, bonități, s. f. 1. Capacitate de plată și de credit; solvabilitate, solvență. 2. Capacitate a unei ape, a unui teren etc. de a fi bine exploatate. – Din germ. Bonităt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonjur
BONJÚR interj., (2) bonjuri, s. m., (3) bonjururi, s. n. 1. Interj. Cuvânt de salut pentru orice moment al zilei, echivalent cu bună ziua. 2. S. m. (Înv.) Bonjurist. 3. S. n. (Înv.) Haină la modă la mijlocul sec. XIX. – Din fr. bonjour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonjurism
BONJURÍSM s. n. Ansamblul concepțiilor și manifestărilor caracteristice bonjuriștilor. – Bonjur + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonjurist
BONJURÍST, bonjuriști, s. m. Nume dat după 1830-1840 tinerilor români progresiști care studiaseră în Franța. – Bonjur + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonom
BONÓM, bonomi, s. m. (Livr.) Om blând, îngăduitor și credul, cu gusturi și purtări simple. – Din fr. bonhomme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonomie
BONOMÍE s. f. Însușire, caracter de bonom. – Din fr. bonhomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonsoar
BONSOÁR interj. Cuvânt de salut echivalent cu bună seara. [Scris și: bon soir] – Din fr. bonsoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bont
BONT, BOÁNTĂ, bonți, boante, adj. Fără vârf, cu vârful retezat, tocit, rupt. ♦ (Despre degete, mâini, picioare etc.) Scurt și gros. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bontănire
BONTĂNÍRE, bontăniri, s. f. v. BONTĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bontănit
BONTĂNÍT, -Ă, bontăniți, -te, adj. v. BONTĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bonti
BONTÍ, bontesc, vb. IV. Tranz. A teși muchia unui obiect, dându-i o formă cilindrică. – Din bont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bontire
BONTÍRE, bontiri, s. f. Acțiunea de a bonti și rezultatul ei. – V. bonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonton
BONTÓN s. n. Cod de maniere elegante al înaltei societăți. – Din fr. bon ton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonus
BÓNUS, bonusuri, s. n. 1. Gratificație. 2. Avantaj acordat unui client fidel de către o rețea de comunicații, de către un magazin etc. – Din engl. bonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bonz
BONZ, bonzi, s. m. Preot sau călugăr budist. ♦ (Ir.) Personaj de vază, pretențios, dintr-un partid sau o organizație social-democrată. – Din fr. bonze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boogie
BOOGIE, boogie-uri, s. n. Boogie-woogie. [Pr.: búghi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boogie-woogie
BOOGIE-WOOGIE, boogie-woogie-uri, s. n. Dans de origine nord-americană, asemănător cu blues-ul; melodie după care se dansează acest dans. [Pr.: búghi-úghi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boom
BOOM, boomuri, s. n. Denumire dată perioadei de avânt economic, caracterizată prin creșterea producției, a profiturilor, scăderea șomajului etc. [Pr.: bum] – Din engl. boom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bor
BOR^1 s. n. Element chimic, semimetal negru-cenușiu, cristalin. – Din fr. bore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bor
BOR^2, boruri, s. n. Margine circulară (răsfrântă) care înconjoară calota pălăriei. – Din fr. bord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bora
BÓRA s. m. invar. Vânt puternic, uscat și rece, care bate iarna dinspre munte spre mare, mai ales pe coastele de nord-est ale Mării Adriatice și ale Mării Negre. – Din it., fr. bora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boraci
BORÁCI, borace, s. n. Unealtă portabilă, acționată manual, pentru găurit piesele metalice mari, greu transportabile. – Cf. germ. Bohrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boraginacee
BORAGINACÉE, boraginacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee, cu tulpinile și frunzele acoperite cu peri, cu flori constituite în inflorescențe și cu fructele formate din patru nucule cu câte o sămânță; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. borraginacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borangic
BORANGÍC, borangicuri, s. n. 1. Fir depănat de pe gogoșile viermilor de mătase. 2. Țesătură făcută în industria casnică din acest fir. ♦ (La pl.) Diferite feluri de țesături de borangic (1). [Var.: burangíc s. n.] – Din tc. bürüncük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borat
BORÁT, borați, s. m. Sare a acidului boric. – Din fr. borate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borax
BÓRAX s. n. Borat de sodiu. – Din fr. borax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borăire
BORĂÍRE, borăiri, s. f. v. BORĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

borât
BORẤT, -Ă, borâți, -te, adj. (Fam.) Dezgustător, scârbos, hidos. – V. borî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borâtură
BORÂTÚRĂ, borâturi, s. f. (Pop.) Ceea ce se vomită. ♦ (Fam.) Epitet injurios dat cuiva. – Borî + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borcan
BORCÁN, borcane, s. n. Vas (cilindric) de sticlă, folosit pentru păstrarea conservelor, a preparatelor farmaceutice etc. – Din bg. burkan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borcănaş
BORCĂNÁȘ, borcănașe, s. n. Diminutiv al lui borcan. – Borcan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borcănaș
BORCĂNÁȘ, borcănașe, s. n. Diminutiv al lui borcan. – Borcan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borcănat
BORCĂNÁT, -Ă, borcănați, -te, adj. Mare, gros, umflat (ca un borcan). – Borcan + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borceag
BORCEÁG, (1) s. m., (2) borceaguri, s. n. 1. S. m. Numele a două plante: a) măzăriche; b) plantă erbacee agățătoare, cu florile de culoare albă-gălbuie sau purpurie și cu fructe în formă de păstăi păroase (Vicia pannonica). 2. S. n. Amestec de măzăriche sau de mazăre furajeră cu o cereală păioasă, folosit ca nutreț. – Din bg. borčak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bord
BORD, borduri, s. n. Fiecare dintre părțile laterale ale punții unei ambarcațiuni (mari). ◊ Jurnal de bord = registru în care se consemnează toate evenimentele importante petrecute în cursul călătoriei unei ambarcațiuni sau a unui avion. ◊ Loc. adv. Pe (sau la) bord = în ambarcațiune; p. anal. în avion. ◊ Expr. A arunca peste bord = a renunța la ceva ca nefiind de folos. – Din fr. bord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordaj
BORDÁJ, bordaje, s. n. Înveliș exterior, metalic sau lemnos, al scheletului unei ambarcațiuni. – Din fr. bordage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordeaux
BORDEAUX, (2) bordeaux-uri, s. n. 1. Soi de viță-de-vie originar din regiunea franceză Bordeaux. 2. Vin roșu făcut din acest soi de struguri. [Pr.: bordó] – Din fr. Bordeaux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordei
BORDÉI, bordeie, s. n. 1. Încăpere săpată (pe jumătate) în pământ și acoperită cu pământ, paie sau stuf. 2. P. ext. Locuință mică, rudimentară, sărăcăcioasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordeiaş
BORDEIÁȘ, bordeiașe, s. n. Diminutiv al lui bordei. – Bordei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordeiaș
BORDEIÁȘ, bordeiașe, s. n. Diminutiv al lui bordei. – Bordei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordel
BORDÉL, bordeluri, s. n. Casă în care se practică prostituția; lupanar. – Din fr. bordel, it. bordello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borderou
BORDERÓU, borderouri, s. n. Listă sau tablou în care se înscriu conturi, mărfuri, valori sau acte. – Din fr. bordereau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordo
BORDÓ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Roșu-închis. 2. S. n. Culoare bordo (1). – Din fr. bordeaux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordura
BORDURÁ, bordurez, vb. I. Tranz. A face operația de răsfrângere a marginilor unui obiect prin tragere și întindere. – Din bordură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordurare
BORDURÁRE, bordurări, s. f. Acțiunea de a bordura și rezultatul ei. – V. bordura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bordură
BORDÚRĂ, borduri, s. f. 1. Fâșie, panglică sau cusătură aplicată ca podoabă pe marginea unui obiect textil. 2. Zonă care înconjoară marginea unui obiect, cu o structură diferită de a acestuia; spec. zonă de la marginea dinspre partea carosabilă a trotuarului sau a refugiilor. Bordura de flori a unei peluze. – Din fr. bordure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boreades
Boreades, denumire purtată de Zetes și Calais, ca fii ai lui Boreas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

boreal
BOREÁL, -Ă, boreali, -e, adj. Din emisfera nordică; septentrional. [Pr.: -re-al] – Din fr. boréal, lat. borealis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boreas
Boreas, personificare divină a vîntului de nord, era socotit, alături de frații lui, Eurus, Notus și Zephyrus, drept fiu al lui Astraeus și al lui Eos. Își avea lăcașul în Thracia, într-o peșteră de pe muntele Haemus. Cu Orithyia, fiica lui Erechtheus, pe care a răpit-o, a avut doi fii și două fiice (v. și Boreades).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

boreasă
BOREÁSĂ, borese, s. f. (Reg.) Nevastă. – Din boiereasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boreazi
Boreazi = Boreades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

borfaş
BORFÁȘ, borfași, s. m. Hoț de rufe, de haine, de lucruri mărunte; găinar, bojogar. – Boarfă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borfaș
BORFÁȘ, borfași, s. m. Hoț de rufe, de haine, de lucruri mărunte; găinar, bojogar. – Boarfă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borfăire
BORFĂÍRE, borfăiri, s. f. v. BORFĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

borfăit
BORFĂÍT, -Ă, borfăiți, -te, adj. v. BORFĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

borfăşie
BORFĂȘÍE, borfășii, s. f. (Rar) 1. Îndeletnicirea borfașului. 2. Furt de lucruri mărunte. – Borfaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borfășie
BORFĂȘÍE, borfășii, s. f. (Rar) 1. Îndeletnicirea borfașului. 2. Furt de lucruri mărunte. – Borfaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borhot
BORHÓT, borhoturi, s. n. Totalitatea resturilor provenite din distilarea materiei prime (fructe, cereale) în industria alcoolului, a berii etc. și folosite ca hrană pentru animale. ♦ (Rar; la pl.) Mațe, măruntaie de porc, de miel etc. necurățate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boric
BÓRIC adj. (În sintagma) Acid boric = acid al borului^1, care se prezintă ca o pulbere albă, cristalină, fără miros, solubilă în apă, folosit ca antiseptic slab, la emailaj, în tăbăcărie etc. – Din fr. borique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boricat
BORICÁT, -Ă, boricați, -te, adj. Preparat cu acid boric. ◊ Apă boricată = apă în care s-a dizolvat acid boric. Vaselină boricată = vaselină preparată cu acid boric. – Din fr. boriqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borî
BORÎ, borăsc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A vomita. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bormaşină
BORMAȘÍNĂ, bormașini, s. f. Mașină de găurit metale, piatră etc. cu ajutorul unui burghiu rotitor. [Acc. și: bórmașină]- Din germ. Bohrmaschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bormașină
BORMAȘÍNĂ, bormașini, s. f. Mașină de găurit metale, piatră etc. cu ajutorul unui burghiu rotitor. [Acc. și: bórmașină]- Din germ. Bohrmaschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borna
BORNÁ, bornez, vb. I. Tranz. A pune borne (1). – Din fr. borner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bornaj
BORNÁJ, bornaje, s. n. Bornare. – Din fr. bornage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bornare
BORNÁRE, bornări, s. f. Acțiunea de a borna și rezultatul ei; bornaj. – V. borna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bornat
BORNÁT, -Ă, bornați, -te, adj. Cu borne. – V. borna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bornă
BÓRNĂ, borne, s. f. 1. Stâlp fixat pe marginea unui drum pentru indicarea kilometrajului, a distanței până la localitățile de pe șosea etc. ♦ Stâlp implantat la distanțe regulate în marginea unui drum carosabil. 2. Piesă de contact montată la capătul unui conductor electric. – Din fr. borne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boroană
BOROÁNĂ, boroane, s. f. (Reg.) Grapă. – Din ucr. borona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boroboaţă
BOROBOÁȚĂ, boroboațe, s. f. (Fam.) Poznă, neghiobie, faptă necugetată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boroboață
BOROBOÁȚĂ, boroboațe, s. f. (Fam.) Poznă, neghiobie, faptă necugetată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boroni
BORONÍ, boronesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A grăpa. – Din boroană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boronit
BORONÍT s. n. (Reg.) Acțiunea de a boroni; grăpat. – V. boroni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borsetă
BORSÉTĂ, borsete, s. f. Geantă mică bărbătească (pentru acte, documente etc.). – Din it. borsetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borş
BORȘ, (2) borșuri, s. n. 1. Zeamă acră preparată din tărâțe de grâu, de secară sau de sfeclă de zahăr fermentate în apă. 2. P. ext. ciorbă preparată cu această zeamă. ◊ Expr. A-i sufla (cuiva) în borș sau a sufla în borșul cuiva = a se amesteca (neîntrebat) în treburile cuiva. (Fam.) A mânca borș = a minți. A-i da (cuiva) borșul = a-i țâșni cuiva sângele din nas. A se face borș = a se înfuria. ♦ (Arg.) Sânge. – Din rus., ucr. borșci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borș
BORȘ, (2) borșuri, s. n. 1. Zeamă acră preparată din tărâțe de grâu, de secară sau de sfeclă de zahăr fermentate în apă. 2. P. ext. ciorbă preparată cu această zeamă. ◊ Expr. A-i sufla (cuiva) în borș sau a sufla în borșul cuiva = a se amesteca (neîntrebat) în treburile cuiva. (Fam.) A mânca borș = a minți. A-i da (cuiva) borșul = a-i țâșni cuiva sângele din nas. A se face borș = a se înfuria. ♦ (Arg.) Sânge. – Din rus., ucr. borșci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borşi
BORȘÍ, pers. 3 borșește, vb. IV. Refl. A se acri (ca borșul), a fermenta. ♦ (Despre mâncăruri, fructe etc.) A se strica (înăcrindu-se). – Din borș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borși
BORȘÍ, pers. 3 borșește, vb. IV. Refl. A se acri (ca borșul), a fermenta. ♦ (Despre mâncăruri, fructe etc.) A se strica (înăcrindu-se). – Din borș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borşişor
BORȘIȘÓR s. m. Plantă erbacee perenă cu frunze cărnoase și flori roz, răspândită pe stâncile calcaroase (Sempervivum schlehani). – Borș + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borșișor
BORȘIȘÓR s. m. Plantă erbacee perenă cu frunze cărnoase și flori roz, răspândită pe stâncile calcaroase (Sempervivum schlehani). – Borș + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borşit
BORȘÍT, -Ă, borșiți, -te, adj. Care s-a stricat (făcându-se acru ca borșul). – V. borși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borșit
BORȘÍT, -Ă, borșiți, -te, adj. Care s-a stricat (făcându-se acru ca borșul). – V. borși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bort
BORT s. n. Diamant brut cu structură fibroasă și cu luciu, întrebuințat ca abraziv. – Din fr. bort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bortă
BÓRTĂ, borte, s. f. (Reg.) 1. Scobitură, adâncitură într-un corp, într-un material sau în pământ; gaură, groapă. 2. Scorbură. 3. Vizuină. – Din ucr. bort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borteli
BORTELÍ, bortelesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri. – Contaminare între bortă și sfredeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bortelit
BORTELÍT, -Ă, borteliți, -te, adj. (Reg.) Găurit^2. – V. borteli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borti
BORTÍ, bortesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri. – Din ucr. bortyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bortit
BORTÍT, -Ă, bortiți, -te, adj. (Reg.) Găurit^2. ♦ Scorburos. – V. borti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borţ
BORȚ, borțuri, s. n. (Reg.) Pântecele femeii gravide. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borț
BORȚ, borțuri, s. n. (Reg.) Pântecele femeii gravide. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borţos
BORȚÓS, -OÁSĂ, borțoși, -oase, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Cu burtă mare. ♦ (La f.) Gravidă. – Borț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borțos
BORȚÓS, -OÁSĂ, borțoși, -oase, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Cu burtă mare. ♦ (La f.) Gravidă. – Borț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borură
BORÚRĂ, boruri, s. f. Compus al borului^1 cu metalele. – Din fr. borure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borviz
BÓRVIZ s. n. Apă minerală. – Din magh. borviz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borză
BÓRZĂ, borze, s. f. Gândac mare, negru, care trăiește în locuri umede și elimină la atingere o secreție rău mirositoare (Blaps mortisaga). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

borzoire
BORZOÍRE, borzoiri, s. f. v. BORZOI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bos
BOS s. m. v. boss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosă
BÓSĂ, bose, s. f. 1. (Anat.) Proeminență pe suprafața unui os. ♦ Tumefacție datorată unei colecții subcutanate de sânge; cucui. 2. (Franțuzism) Aptitudine. – Din fr. bosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boscar
BOSCÁR, boscari, s. m. (Reg.) Scamator. – Bosco (n. pr.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boscărie
BOSCĂRÍE, boscării, s. f. (Reg.) Scamatorie. ♦ Fig. Înșelătorie, pungășie. – Boscar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boschet
BOSCHÉT, boschete, s. n. Grup de arbuști plantați pentru înfrumusețarea unui parc, a unei grădini etc. – Din fr. bosquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boschetar
BOSCHETÁR, boschetari, s. m. (Fam.) Persoană fără domiciliu, fără resurse, care trăiește prin parcuri, în guri de canal, sub poduri etc. ♦ Om decăzut, vicios. – Boschet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boschetar
BOSCHETÁR, -Ă, boschetari, -e s. m. și f. Persoană fără adăpost, care doarme prin parcuri; vagabond. ◊ (Peior.) Persoană cu apucături dubioase. – Din boschet + suf. -ar.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bosconire
BOSCONÍRE, bosconiri, s. f. v. BOSCONI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

boscorodeală
BOSCORODEÁLĂ, boscorodeli, s. f. Faptul de a boscorodi; vorbe spuse de cel care boscorodește. – Boscorodi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boscorodi
BOSCORODÍ, boscorodesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A vorbi (singur) spunând vorbe neînțelese. 2. Tranz. A face cuiva întruna observații; a mustra mereu pe cineva. 3. Tranz. (Pop.) A descânta, a vrăji. – Cf. ucr. božkorodity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosniac
BOSNIÁC, -Ă, bosniaci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Bosniei și Herțegovinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Bosniei și Herțegovinei sau bosniacilor (1), privitor la Bosnia și Herțegovina ori la bosniaci. [Pr.; -ni-ac] – Din fr. bosniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boson
BOSÓN, bosoni, s. m. Una dintre cele două diviziuni ale particulelor elementare (bosonii și fermionii sunt particule componente ale electronilor și nucleonilor), unități de bază ale materiei și energiei. – (< engl. boson, după numele fizicianului indian Satyendra Bose)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

boss
BOSS s. m. Supraveghetor peste muncitorii dintr-o întreprindere în SUA; p. ext. (fam.) șef. [Var.: bos (pl. boși) s. m.]- Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bossa-nova
BÓSSA-NÓVA, bossa-nove, s. f. Dans modern în ritm de rumbă, de origine braziliană; melodie după care se execută acest dans. – Din port. bossa-nova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostan
BOSTÁN, bostani, s. m. (Reg.) 1. Dovleac. ♦ Fig. (Ir.) Cap (al omului). 2. Pepene verde. – Din tc., sb. bostan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostană
BOSTÁNĂ, bostane, s. f. (Reg.) Pepenărie. – Din bostan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostangiu
BOSTANGÍU, bostangii, s. m. Soldat din garda sultanului care avea grijă și de grădinile seraiului. – Din tc. bostancı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostănar
BOSTĂNÁR, bostănari, s. m. (Reg.) Cultivator sau negustor de pepeni; păzitor al unei pepenării. – Bostan + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostănărie
BOSTĂNĂRÍE, bostănării, s. f. (Reg.) 1. Pepenărie. 2. Loc unde se vând pepeni. – Bostan + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostănel
BOSTĂNÉL, bostănei, s. m. (Reg.) 1. Diminutiv al lui bostan. 2. Dovlecel. – Bostan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bostănoasă
BOSTĂNOÁSĂ, bostănoase, s. f. (Bot.) Cucurbitacee. – Bostan + suf. -oasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boston
BÓSTON^1, bostonuri, s. n. 1. Dans lent, asemănător valsului; melodie după care se execută acest dans. 2. Numele unui joc de cărți. [Acc. și: bostón) – Din fr. boston.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boston
BÓSTON^2 s. n. Presă manuală pentru imprimarea cărților de vizită, a ferparurilor, a afișelor de format redus. – Din germ. Boston[presse].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosuioc
BOSUIÓC s. n. v. busuioc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosumfla
BOSUMFLÁ, bosúmflu, vb. I. Refl. (Fam.) A-și manifesta supărarea încruntându-se și strângând buzele; a se îmbufna. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosumflare
BOSUMFLÁRE, bosumflări, s. f. (Fam.) Faptul de a se bosumfla; îmbufnare. – V. bosumfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bosumflat
BOSUMFLÁT, -Ă, bosumflați, -te, adj. Care-și strânge buzele și se încruntă de supărare; îmbufnat, botos; p. ext. supărat, ursuz. – V. bosumfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boş
BOȘ, boașe, s. n. (Pop.) Testicul. – Lat. bursa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boș
BOȘ, boașe, s. n. (Pop.) Testicul. – Lat. bursa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boşar
BOȘÁR, boșari, s. m. (Rar) Pepene cu coaja verde și miezul galben. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boșar
BOȘÁR, boșari, s. m. (Rar) Pepene cu coaja verde și miezul galben. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boşiman
BOȘIMÁN, -Ă, boșimani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație băștinașă negridă din sudul Africii; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține boșimanilor (1), privitor la boșimani. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de boșimani. – Din fr. boschiman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boșiman
BOȘIMÁN, -Ă, boșimani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație băștinașă negridă din sudul Africii; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține boșimanilor (1), privitor la boșimani. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de boșimani. – Din fr. boschiman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boşorog
BOȘORÓG, -OÁGĂ, boșorogi, -oage, adj., s. m. și f. (Pop.) (Persoană) care suferă de hernie. ♦ Fig. (Om) bătrân, ramolit. – Cf. b o ș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boșorog
BOȘORÓG, -OÁGĂ, boșorogi, -oage, adj., s. m. și f. (Pop.) (Persoană) care suferă de hernie. ♦ Fig. (Om) bătrân, ramolit. – Cf. b o ș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boşorogeală
BOȘOROGEÁLĂ, boșorogeli, s. f. (Pop.) Hernie. ♦ Fig. Starea omului bătrân și ramolit. – Boșorogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boșorogeală
BOȘOROGEÁLĂ, boșorogeli, s. f. (Pop.) Hernie. ♦ Fig. Starea omului bătrân și ramolit. – Boșorogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boşorogi
BOȘOROGÍ, boșorogesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de hernie. ♦ Fig. A se ramoli (de bătrânețe). – Din boșorog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boșorogi
BOȘOROGÍ, boșorogesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de hernie. ♦ Fig. A se ramoli (de bătrânețe). – Din boșorog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boştină
BOȘTÍNĂ, boștine, s. f. (Reg.) 1. Ceea ce rămâne din fagure după ce s-au scos mierea și ceara. 2. Tescovină. [Var.: hoștínă s. f.] – Din sl. voština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boștină
BOȘTÍNĂ, boștine, s. f. (Reg.) 1. Ceea ce rămâne din fagure după ce s-au scos mierea și ceara. 2. Tescovină. [Var.: hoștínă s. f.] – Din sl. voština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bot
BOT, boturi, s. n. 1. Partea anterioară a capului unor mamifere, cuprinzând gura (și nasul). ◊ Expr. A bea la botul calului = a bea încă un pahar, în picioare, la plecare; a bea ceva la repezeală. A fi (sau a pune pe cineva) cu botul pe labe = a fi redus (sau a reduce pe cineva) la tăcere, a fi pus (sau a pune) la punct. A se șterge (sau a se linge) pe bot (de sau, reg., despre ceva) = a fi nevoit să renunțe (la ceva). A se întâlni (cu cineva) bot în bot = a se întâlni (cu cineva) pe neașteptate, față în față. (Fam.) A-și băga botul (peste tot sau unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca în toate, și unde trebuie, și unde nu trebuie. (Fam.) A se pupa bot în bot cu cineva = a trăi în mare prietenie cu cineva. A da (cuiva) peste bot = a dojeni pe cineva, a-l pune la respect. A face bot = a se supăra, a se bosumfla. 2. Fig. Partea ascuțită sau lunguiață a unui obiect; vârf. Botul cizmei. 3. Partea din față a unui vehicul cu tracțiune mecanică. Botul automobilului. Botul locomotivei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botanic
BOTÁNIC, -Ă, botanici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care se ocupă cu studiul structurii și dezvoltării plantelor, al originii și evoluției lor etc. 2. Adj. Care aparține botanicii (1), care se referă la botanică. ◊ Grădină botanică = grădină în care sunt prezentate colecții de plante vii, cultivate în condiții naturale sau de seră. – Din fr. botanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botanică
BOTÁNICĂ s. f. 1. Știință care se ocupă cu studiul structurii și dezvoltării plantelor, al originii și evoluției lor etc. – Din fr. botanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botanist
BOTANÍST, -Ă, botaniști, -ste, s. m. și f. Specialist în botanică (1). – Din fr. botaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botă
BÓTĂ^1, bote, s. f. 1. Vas din doage de lemn înalt ca o cofă și înfundat la amândouă capetele, cu o mică deschidere pe capacul de deasupra, care servește pentru transportarea apei sau pentru păstrarea băuturilor alcoolice. 2. (Reg.) Doniță. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botă
BÓTĂ^2, bote, s. f. (Reg.) Bâtă. – Din magh. bot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botcă
BÓTCĂ, botce, s. f. (Reg.) Celulă specială de fagure în care se dezvoltă matca. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botei
BOTÉI, boteie, s. n. (Reg.) Cârd, ciopor (de oi, de cerbi etc.). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botez
BOTÉZ, botezuri, s. n. 1. Ritual creștin de primire a cuiva printre credincioșii bisericii, însoțit de atribuirea unui prenume; p. ext. petrecere care are loc cu acest prilej; cumetrie. ◊ Expr. (Mil.) Botezul focului = prima participare activă la o luptă. 2. Apă folosită pentru săvârșirea botezului (1). 3. Stropire cu agheasmă a credincioșilor și a caselor lor de către preot, cu prilejul unor slujbe sau sărbători bisericești. 4. (Mar.) Ceremonial de lansare la apă a unei nave noi. – Din boteza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boteza
BOTEZÁ, botez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) supune botezului (1). 2. Tranz. A stropi cu agheasmă pe credincioși și casele lor. ♦ Fig. (Fam.) A uda, a stropi. ♦ A dilua cu apă; a falsifica. 3. Tranz. A avea calitatea de naș sau de nașă la botezul (1) cuiva. 4. Tranz. A pune cuiva sau la ceva un nume (de batjocură); a supranumi; a porecli. – Lat. battizare (= baptizare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botezat
BOTEZÁT, -Ă, botezați, -te, adj. 1. Care a primit botezul (1), devenind creștin. 2. (Fam.; despre lapte, băuturi etc.) Care este diluat cu apă; falsificat, subțiat. – V. boteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botfor
BOTFÓR, botfori, s. m. (Reg.) Cizmă cu turetci tari și încrețite la gleznă. [Acc. și: bótfor] – Din rus. botfort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botgros
BOTGRÓS, botgroși, s. m. Pasăre mică, sedentară, cu penele roșietice pe piept și brune pe restul corpului, cu ciocul conic, gros și tare; cireșar (Coccothraustes coccothraustes). – Bot + gros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botină
BOTÍNĂ, botine, s. f. (Reg.) Gheată (de damă sau de copil) încheiată cu butoni sau cu elastic. ♦ Cizmuliță. – Din fr. bottine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botişor
BOTIȘÓR, botișoare, s. n. Diminutiv al lui bot. – Bot + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botișor
BOTIȘÓR, botișoare, s. n. Diminutiv al lui bot. – Bot + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botniţă
BÓTNIȚĂ, botnițe, s. f. Apărătoare care se leagă la botul unor animale pentru ca să nu poată mușca, paște sau suge. – Bot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botniță
BÓTNIȚĂ, botnițe, s. f. Apărătoare care se leagă la botul unor animale pentru ca să nu poată mușca, paște sau suge. – Bot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botos
BOTÓS, -OÁSĂ, botoși, -oase, adj. (Despre oameni) 1. Cu gura mare, în formă de bot (1). 2. Fig. Bosumflat, supărat. 3. Fig. (Fam.) Obraznic, arogant. – Bot + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoş
BOTÓȘ^2, botóși, s. m. (Fam.) Papuc de casă, de obicei confecționat din pânză sau din blană, asemănător cu gheata. (cf. magh. botos = încălțăminte [de casă] din pâslă < fr. botte) [et. MÉSZ]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

botoș
BOTÓȘ^2, botóși, s. m. (Fam.) Papuc de casă, de obicei confecționat din pânză sau din blană, asemănător cu gheata. (cf. magh. botos = încălțăminte [de casă] din pâslă < fr. botte) [et. MÉSZ]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

botoşănean
BOTOȘĂNEÁN, -Ă, botoșăneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Botoșani. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Botoșani ori botoșănenilor (1), referitor la municipiul sau județul Botoșani ori la botoșăneni. – Botoșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoșănean
BOTOȘĂNEÁN, -Ă, botoșăneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Botoșani. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Botoșani ori botoșănenilor (1), referitor la municipiul sau județul Botoșani ori la botoșăneni. – Botoșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoşăneancă
BOTOȘĂNEÁNCĂ, botoșănence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Botoșani. – Botoșănean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoșăneancă
BOTOȘĂNEÁNCĂ, botoșănence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Botoșani. – Botoșănean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoşel
BOTOȘÉL, botoșei, s. m. Papucel. – Botoși + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoșel
BOTOȘÉL, botoșei, s. m. Papucel. – Botoși + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoşi
BOTÓȘI s. f. pl. (Reg.) Încălțăminte asemănătoare opincilor. – Din magh. botos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botoși
BOTÓȘI s. f. pl. (Reg.) Încălțăminte asemănătoare opincilor. – Din magh. botos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botridie
BOTRÍDIE, botridii, s. f. Organ special de fixare, în formă de paletă, franj, fantă, specific unor viermi paraziți. – Din fr. bothridies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botriocefal
BOTRIOCEFÁL, botriocefali, s. m. Vierme intestinal din clasa cestodelor în formă de panglică, având o lungime de 8-12 m și prevăzut cu două botridii, care trăiește parazit în intestinul subțire al omului și al unor animale (Diphyllobothrium latum). [Pr.: -tri-o-] – Din fr. bothriocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botriocefaloză
BOTRIOCEFALÓZĂ, botriocefaloze, s. f. Boală provocată prin consumul cărnii de pește infestate de botriocefal, caracterizată prin anemie și tulburări digestive. [Pr.: -tri-o-) – Din fr. bothryocéphalose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botriomicoză
BOTRIOMICÓZĂ, botriomicoze, s. f. Pseudotumoră a tegumentelor, sub forma unui granulom provocat de specii parazite, rară la om, frecventă la animale. [Pr.: -tri-o-) – Din fr. bothryomycose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botroş
BOTRÓȘ, botroși, s. m. Pasăre cântătoare cu ciocul foarte scurt, cu pene de culoare roșie-închis pe piept, negre pe cap, cenușii pe spate și albe la coadă (Pyrrhula vulgaris). – Bot + roș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botroș
BOTRÓȘ, botroși, s. m. Pasăre cântătoare cu ciocul foarte scurt, cu pene de culoare roșie-închis pe piept, negre pe cap, cenușii pe spate și albe la coadă (Pyrrhula vulgaris). – Bot + roș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botulinic
BOTULÍNIC, -Ă, botulinici, -ce, adj. (În sintagma) Bacil botulinic = bacil care se găsește în sol, în carnea sau fructele conservate și în nutrețul însilozat. – Din fr. bothulinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

botulism
BOTULÍSM s. n. Toxiinfecție alimentară provocată de toxina bacilului botulinic. – Din fr. bothulisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţ
BOȚ^1, boțuri, s. n. Cocoloș. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boț
BOȚ^1, boțuri, s. n. Cocoloș. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţ
BOȚ^2, boțuri, s. n. Bucată de parâmă sau de lanț care servește la manevrarea lanțurilor unei ancore. – Din rus. boț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boț
BOȚ^2, boțuri, s. n. Bucată de parâmă sau de lanț care servește la manevrarea lanțurilor unei ancore. – Din rus. boț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţi
BOȚÍ, boțesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) mototoli. 2. Fig. A (se) zbârci, a (se) încreți (la față). – Din boț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boți
BOȚÍ, boțesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) mototoli. 2. Fig. A (se) zbârci, a (se) încreți (la față). – Din boț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţişor
BOȚIȘÓR, boțișoare, s. n. Diminutiv al lui boț^1. – Boț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boțișor
BOȚIȘÓR, boțișoare, s. n. Diminutiv al lui boț^1. – Boț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţit
BOȚÍT, -Ă, boțiți, -te, adj. 1. Mototolit. 2. Zbârcit, încrețit (la față). – V. boți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boțit
BOȚÍT, -Ă, boțiți, -te, adj. 1. Mototolit. 2. Zbârcit, încrețit (la față). – V. boți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţitură
BOȚITÚRĂ, boțituri, s. f. Cută, încrețitură (la un lucru boțit). – Boți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boțitură
BOȚITÚRĂ, boțituri, s. f. Cută, încrețitură (la un lucru boțit). – Boți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boţman
BÓȚMAN, boțmani, s. m. Șef de echipaj pe o navă; cel mai mare în grad dintre marinarii de la bordul unei nave de comerț; nostrom. – Din rus. boțman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boțman
BÓȚMAN, boțmani, s. m. Șef de echipaj pe o navă; cel mai mare în grad dintre marinarii de la bordul unei nave de comerț; nostrom. – Din rus. boțman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bou
BOU, boi, s. m. 1. Taur castrat, folosit ca animal de tracțiune și mai ales pentru carne (Bos taurus). ◊ Bou sur = bour. ◊ Expr. A nu-i fi (cuiva) toți boii acasă = a fi rău dispus. S-a dus bou și s-a întors vacă, se spune despre cineva care n-a reușit să învețe nimic, care nu s-a lămurit. A scoate (pe cineva) din boii lui = a enerva (pe cineva). ♦ Epitet injurios la adresa unui bărbat. 2. Compuse: bou-de-mare = pește marin mic, de culoare cafenie sau cenușie-închis, cu capul gros și lătăreț și cu ochii așezați în partea superioară a capului (Uranoscopus scaber); bou-de-baltă = a) nume dat la două specii de broască, una având pe pântece pete roșii (Bombinator igneus), iar cealaltă pete galbene; buhai-de-baltă (Bombinator pachypus); b) pasăre de baltă cu ciocul lung și ascuțit, galbenă-verzuie pe spate, cu capul negru și cu gâtul alb; buhai-de-baltă (Botaurus stellaris); c) (și în forma bou-de-apă) gândac mare de apă de culoare neagră, cu picioarele acoperite de peri deși și lungi și adaptate la înot (Hydrophilus piceus); bou-de-noapte = bufniță; boul-lui-Dumnezeu sau boul-Domnului = a) rădașcă; b) (și în forma boul-popii) buburuză. – Lat. bovus (= bos, bovis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouar
BOUÁR, bouari, s. m. Păstor de boi. [Var.: boár s. m.] – Lat. bo(v)arius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boulean
BOULEÁN, bouleni, s. m. Diminutiv al lui bou; boușor, bouț. – Bou + suf. -ulean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bour
BÓUR, bouri, s. m. 1. Taur sălbatic, care trăia odinioară și în țara noastră, socotit strămoșul direct al vitelor mari cornute; bou sur (Bos primigenius). 2. Vechea stemă a Moldovei, reprezentând un cap de bour (1). 3. (Înv.) Fier (înroșit) cu care se însemnau vitele, pietrele de hotar, răufăcătorii etc. – Lat. bubalus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bourean
BOUREÁN, -Ă, boureni, -e, adj. Bouresc. – Bour + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bourel
BOURÉL, -EÁ, bourei, -ele, s. m., adj. 1. S. m. Diminutiv al lui bour (1). 2. Adj. Cu coarne ca ale bourului (1); bourean. 3. S. m. Melc (I). – Bour + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouresc
BOURÉSC, -EÁSCĂ, bourești, adj. (Despre coarnele melcului) (Ca) de bour (1); bourean, bourel. – Bour + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouroaică
BOUROÁICĂ, bouroaice, s. f. (Rar) Femela bourului. – Bour + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bourree
BOURRÉE s. n. 1. Vechi dans popular francez, cu ritm vioi, devenit dans de curte. ♦ Melodie după care se execută acest dans. 2. Un fel de fagot. [Pr.: buré] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouşor
BOUȘÓR, boușori, s. m. Boulean. – Bou + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boușor
BOUȘÓR, boușori, s. m. Boulean. – Bou + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouţ
BOÚȚ, bouți, s. m. Boulean. – Bou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bouț
BOÚȚ, bouți, s. m. Boulean. – Bou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bovarism
BOVARÍSM s. n. Tendință prezentă la unele persoane care, nemulțumite de realitatea propriei lor condiții, își construiesc o personalitate fictivă, corespunzătoare aspirațiilor lor. – Din fr. bovarysme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bovarizare
BOVARIZÁRE, bovarizări, s. f. v. BOVARIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bovid
BOVÍD s. n. v. bovideu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bovideu
BOVIDÉU, bovidee, s. n. (La pl.) Familie de mamifere rumegătoare artiodactile, cu coarne persistente; (și la sg.) animal care face parte din această familie. [Var.: bovid s. n.] – Din fr. bovidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bovin
BOVÍN, -Ă, bovini, -e, adj., s. f. 1. Adj. De bou; din familia sau din speța boului. 2. S. f. (La pl.) Subfamilie din familia rumegătoarelor, având ca tip boul; (și la sg.) animal care face parte din această subfamilie. – Din fr. bovin, lat. bovinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bovindou
BOVINDÓU, bovindouri, s. n. Construcție ieșită în afara fațadei unei clădiri, ca un balconaș închis, prevăzută cu una sau cu mai multe ferestre. – Din engl. bow-window.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bowling
BOWLING s. n. 1. Variantă a jocului de popice. 2. Loc, teren amenajat pentru bowling (1) și alte jocuri mecanice. [Pr.: báŭling] – Din engl. bowling[alley].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

box
BOX^1, (2) boxuri, s. n. 1. Sport în care doi adversari luptă între ei, pe ring, după anumite reguli, cu pumnii îmbrăcați în mănuși speciale; pugilistică, pugilism, pugilat. 2. Armă albă, alcătuită dintr-o placă de metal cu găuri pentru degete, zimțată în exterior, cu care se atacă ținând pumnul strâns. – Din fr. boxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

box
BOX^2 s. n. Piele de bovine prelucrată, din care se confecționează fețe de încălțăminte și diverse obiecte de marochinărie. – Din fr. box[-calf].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

box-office
BÓX-OFFICE s. n. Cota de succes a unui spectacol, a unui artist etc., calculată în funcție de încasările obținute. [Pron.: -ofis] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boxa
BOXÁ, boxez, vb. I. Intranz. A practica boxul^1, a lupta după regulile boxului^1. ♦ Tranz. (Fam.) A lovi cu pumnii ca la box^1. – Din fr. boxer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boxă
BÓXĂ, boxe, s. f. 1. Despărțitură, compartiment de dimensiuni reduse în interiorul unui local, al unei încăperi, al unei case (pentru servicii auxiliare, depozitare etc.). ♦ Despărțitură într-un grajd, făcută pentru un singur animal. 2. Compartiment mic, despărțit de sala principală a unui restaurant; separeu. 3. Parte din sala unui tribunal, unde stau acuzații în cursul unui proces. 4. Compartiment amenajat la malul unei ape, care servește la parcarea ambarcațiunilor cu motor. ♦ Ladă care servește la încărcarea și la descărcarea animalelor (de) pe o navă. 5. Incintă acustică. – Din fr. box.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boxer
BOXÉR^1, boxeri, s. m. Sportiv care practică boxul^1; pugilist. – Din fr. boxeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boxer
BÓXER^2, boxeri, s. m. Câine de pază înrudit cu dogul și cu buldogul, cu pielea de pe cap cutată. – Din fr., engl. boxer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boy
BOY, boy, s. m. 1. Servitor indigen în colonii. 2. Băiat angajat într-un hotel pentru diverse servicii. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

boz
BÓZ, boji, s. m. Plantă erbacee cu miros neplăcut, cu flori albe și cu fructe negre; bozie (Sambucus ebulus). – Cf. ucr. boz, bg. băze, magh. bodza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bozafer
BOZAFÉR, -Ă, bozaferi, -e, adj. (Înv.) Cenușiu. – Din tc. bozaver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bozie
BÓZIE, bozii, s. f. Boz. – Boz + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brac
BRAC^1, braci, s. m. Câine de vânătoare cu părul scurt și cu urechile mari și blegi; prepelicar. – Din fr. braque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brac
BRAC^2, bracuri, s. n. Rest, rămășiță bună de aruncat, nefolositoare; sfărâmătură, bucată. ◊ Loc. adj. De brac = care nu este bun de nimic; de neîntrebuințat. Cal de brac. ♦ Spec. Deșeu rezultat în cursul fabricării hârtiei. – Din rus. brak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braca
BRACÁ, brachez, vb. I. Tranz. A îndrepta către un anumit punct sau într-o anumită direcție. – Din fr. braquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bracare
BRACÁRE s. f. Rotire a părții mobile a unor sisteme tehnice pentru a fi aduse sau orientate într-o anumită poziție ori direcție. – După fr. braquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bracona
BRACONÁ, braconez, vb. I. Intranz. A vâna sau a pescui ilegal. – Din fr. braconner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braconaj
BRACONÁJ, braconaje, s. n. Faptul de a bracona. ♦ Infracțiune care constă în practicarea ilegală a vânatului sau a pescuitului. – Din fr. braconnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braconier
BRACONIÉR, braconieri, s. m. Persoană care braconează. [Pr.: -ni-er] – Din fr. braconnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bracteal
BRACTÉAL, -Ă, bracteali, -e, adj. (Bot.) De bractee. [Pr.: -te-al] – Din fr. bractéal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bractee
BRACTÉE, bractee, s. f. Frunzișoară erbacee sau membranoasă, verde sau divers colorată, care se află la baza florilor. – Din fr. bractée, lat. bractea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bracteolă
BRACTEÓLĂ, bracteole, s. f. Bractee mică. [Pr.: -te-o-] – Din fr. bractéole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brad
BRAD, brazi, s. m. 1. Arbore din familia pinaceelor care crește în zona muntoasă, înalt până la 50 m, cu tulpina dreaptă, cu frunzele în formă de ace de culoare verde-închis, persistente, cu florile și semințele în conuri (Abies alba); p. gener. nume dat coniferelor. ◊ Apă de brad = a) amestec de apă și ulei extras din frunze de pin, folosit pentru parfumarea încăperilor sau a apei de baie; b) băutură alcoolică aromată cu esență din semințe de ienupăr. ◊ Compuse: bradul-ciumei = varietate de ienupăr cu fructe mici (Juniperus intermedia); brad-negru sau brad-roșu = molid. ♦ Lemnul arborelui descris mai sus. ♦ Brad (1) tăiat și împodobit cu globuri, jucării, bomboane etc. cu prilejul Crăciunului sau al Anului Nou; pom de Crăciun. ♦ Vârf sau crengi de brad (1) cu care se împodobesc carul și porțile mirilor la nuntă. 2. (Art.) Numele unei hore care se joacă, în ajunul nunții, la casa miresei; melodie după care se execută această horă. – Cf. alb. *bradh, bredh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradford
BRADFORD s. n. Sistem englezesc de clasificare a lânurilor, după calitate, în cifre care reprezintă numărul de sculuri obținute dintr-o livră de lână. [Pr.: brédford] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradiartrie
BRADIARTRÍE s. f. (Med.) Articulare foarte lentă, sacadată și monotonă a cuvintelor, întâlnită în leziuni extrapiramidale. [Pr.: -di-ar-] – Din fr. bradyarthrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradicardic
BRADICÁRDIC, -Ă, bradicardici, -ce, adj. (Med.) De bradicardie. – Din fr. bradycardique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradicardie
BRADICARDÍE s. f. Rărire normală sau patologică (sub 60 de pulsații) a ritmului cardiac. – Din fr. bradycardie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradichinezie
BRADICHINEZÍE s. f. 1. (Psih.) Încetinire generală a ritmului activității motrice. 2. (Med.) Bradichinezie (1) a astronauților în timpul zborului cosmic datorată imponderabilității. [ Scris și: bradikinezie] – Din fr. bradykinésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradifazie
BRADIFAZÍE s. f. Faptul de a vorbi cu o încetineală anormală. – Din fr. bradyphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradilalie
BRADILALÍE s. f. Încetinire anormală a ritmului vorbirii. – Din fr. bradylalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradipepsie
BRADIPEPSÍE s. f. Digestie înceată. – Din fr. bradypepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradipsihie
BRADIPSIHÍE s. f. Ritm lent de desfășurare a proceselor psihice. – Din fr. bradypsychie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bradt
BRADT s. n. Semifabricat obținut prin tocarea fină a cărnii proaspete de vită, folosit la fabricarea salamurilor. [Pr.: brat] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bragagerie
BRAGAGERÍE, bragagerii, s. f. (Înv.) Loc unde se prepară sau se vinde bragă. – Bragagiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bragagiu
BRAGAGÍU, bragagii, s. m. (Înv.) Persoană care face sau vinde bragă. – Bragă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bragă
BRÁGĂ, (2) brăgi, s. f. 1. Băutură răcoritoare cu gust acrișor și miros specific, preparată din făină de mei, de porumb sau de secară fiartă și fermentată, sau din bucățele de pâine fermentate în apă. ◊ Expr. (Fam.) Ieftin ca braga = foarte ieftin. 2. Porție de bragă (1). – Din rus. braga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braghină
BRÁGHINĂ s. f. Soi autohton de viță-de-vie, cu boabe rare, roșii, care se coc devreme. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahă
BRÁHĂ s. f. 1. Orz măcinat, întrebuințat la fabricarea berii. 2. Reziduu rămas după fabricarea rachiului. – Din ucr. braha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahial
BRAHIÁL, -Ă, brahiali, -e, adj. Care aparține brațelor, privitor la brațe. Mușchi brahiali. [Pr.: -hi-al] – Din fr. brachial, lat. brachialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahicefal
BRAHICEFÁL, -Ă, brahicefali, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. Craniu cu diametrele longitudinal și transversal aproape egale. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care are un brahicefal (1). – Din fr. brachycéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahicefalie
BRAHICEFALÍE s. f. Însușirea de a fi brahicefal. – Din fr. brachycéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahilogie
BRAHILOGÍE s. f. Tip de elipsă care constă în evitarea repetării unui element al frazei exprimat anterior. – După fr. brachyologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahiopod
BRAHIOPÓD, brahiopode, s. n. (La pl.) Clasă de nervertebrate marine cu cochilie bivalvă și cu două brațe pe laturile gurii (Brachiopoda); (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. brachyopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahma
BRÁHMA n. pr. f. Rasă de găini grele (3,5-5,5 kg), originară din Asia, crescută în special pentru producția de carne. – Din n. pr. Brahma[putra].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahman
BRAHMÁN, -Ă, brahmani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Membru al castei sacerdotale, considerată cea mai înaltă dintre cele patru caste indiene; preot al lui Brahma. 2. Adj. Brahmanic. – Din fr. brahmane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahmanic
BRAHMÁNIC, -Ă, brahmanici, -ce, adj. De brahmani (1), privitor la brahmani sau la brahmanism; brahman (2). – Din fr. brahmanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brahmanism
BRAHMANÍSM s. n. Religie antică indiană întemeiată pe Vede, al cărei zeu suprem era Brahma. – Din fr. brahmanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braindrain
BRAIN DRAIN s. n. Emigrare în masă a savanților europeni în SUA și Canada. ♦ P. gener. Fenomen de atragere a specialiștilor din țările în curs de dezvoltare în cele industrializate. ♦ Export de inteligență. [Pr.: bréĭndreĭn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brainstorming
BRAINSTORMING s. n. Tehnică pentru stimularea în grup a gândirii creatoare a indivizilor, bazată pe emiterea liberă de idei pentru rezolvarea unei probleme. [Pr.: bréĭnstorming] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braişvanţ
BRAIȘVÁNȚ s. n. Blană mătăsoasă de calitate superioară obținută prin sacrificarea mielului înainte de naștere. – Din germ. Breitschwanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braișvanț
BRAIȘVÁNȚ s. n. Blană mătăsoasă de calitate superioară obținută prin sacrificarea mielului înainte de naștere. – Din germ. Breitschwanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bramă
BRÁMĂ, brame, s. f. Semifabricat obținut prin laminarea lingourilor de oțel, cu secțiunea dreptunghiulară sau pătrată, cu muchii rotunjite și cu suprafața striată sau punctată. – Din fr. brame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brambura
BRÁMBURA adv. (Fam.) Fără rost, fără căpătâi; de-a valma, în dezordine. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brambureală
BRAMBUREÁLĂ, brambureli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) bramburi; dezordine, debandadă; bramburire. – Bramburi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bramburi
BRAMBURÍ, bramburesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A pune în dezordine, de-a valma, a încurca. 2. Refl. A umbla fără rost, de colo-colo. – Din brambura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bramburire
BRAMBURÍRE s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) bramburi. – V. bramburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bramburit
BRAMBURÍT, -Ă, bramburiți, -te, adj. (Fam.) 1. (Despre oameni) Zăpăcit. 2. (Despre obiecte) Care se află în dezordine. – V. bramburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brancardă
BRANCÁRDĂ, brancarde, s. f. Targă pentru transportat răniții sau bolnavii, formată de obicei dintr-o pânză întinsă, fixată de două bare de lemn sau de metal. – Din fr. brancard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brancardier
BRANCARDIÉR, -Ă, brancardieri, -e, s. m. și f. Persoană care poartă brancarda; ostaș care ridică și transportă răniții cu brancarda, pe câmpul de luptă. [Pr.: -di-er] – Din fr. brancardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branchipus
BRÁNCHIPUS s. m. Crustaceu inferior din ordinul branhiopodelor, cu corpul gol, transparent, cu picioarele lățite, întâlnit în bălțile temporare (Branchipus stagnalis). [Pr.: branhi-] – Din lat. branchipus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branciog
BRANCIÓG, brancioguri, s. n. (Reg.) Pământ calcaros, pietros, cu fertilitate slabă sau mijlocie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brand
BRAND^1, branduri, s. n. (Mil.) Aruncător de mine; p. ext. proiectil de aruncător de mine. – Din n. pr. Brandt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brand
BRAND^2, branduri, s. n. Marcă de produs a unei firme renumite. [Pr.: brend] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brandenburg
BRANDENBÚRG, brandenburguri, s. n. Șnur sau găitan care se coase în rânduri paralele, ca podoabă, pe pieptul unor haine (în dreptul butonierelor). – Din fr. brandenbourg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brandy
BRANDY, (2) brandy-uri, s. n. 1. Coniac. 2. Sort sau porție de brandy (1). [Pr.: bréndi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branhial
BRANHIÁL, -Ă, branhiali, -e, adj. (Biol.) De branhie. [Pr.: -hi-al] – Din fr. branchial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branhie
BRÁNHIE, branhii, s. f. Organ de respirație, extern sau intern, prezent la majoritatea animalelor acvatice (pești, raci etc.). – Din fr. branchie, lat. branchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branhiopod
BRANHIOPÓD, branhiopode, s. n. (La pl.) Ordin de crustacee de apă dulce, cu corpul segmentat și cu apendice toracice prevăzute cu o excrescență, care servește la respirație (Branchiopoda); (și la sg.) animal din acest ordin. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. branchiopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branhiozaur
BRANHIOZÁUR, branhiozauri, s. m. Gen de amfibieni din carboniferul superior, asemănător cu salamandra, care trăia în mlaștini. [Pr.: -hi-o-] – Din germ. Branchiosaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branişte
BRÁNIȘTE, braniști, s. f. 1. Pădure rară sau parte de pădure cu arbori bătrâni în care este interzisă tăierea lemnelor; p. gener. pădure. 2. (Înv.) Moșie domnească folosită ca pășune și fâneață. – Din bg. branište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braniște
BRÁNIȘTE, braniști, s. f. 1. Pădure rară sau parte de pădure cu arbori bătrâni în care este interzisă tăierea lemnelor; p. gener. pădure. 2. (Înv.) Moșie domnească folosită ca pășune și fâneață. – Din bg. branište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branşa
BRANȘÁ, branșez, vb. I. Tranz. A face un branșament sau un racord electric. – Din fr. brancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branșa
BRANȘÁ, branșez, vb. I. Tranz. A face un branșament sau un racord electric. – Din fr. brancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branşament
BRANȘAMÉNT, branșamente, s. n. Legătură între o conductă principală a unei rețele de distribuție (de energie electrică, de apă, de gaze etc.) și una secundară, care servește la alimentarea unui consumator. – Din fr. branchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branșament
BRANȘAMÉNT, branșamente, s. n. Legătură între o conductă principală a unei rețele de distribuție (de energie electrică, de apă, de gaze etc.) și una secundară, care servește la alimentarea unui consumator. – Din fr. branchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branşă
BRÁNȘĂ, branșe, s. f. Ramură, specialitate, domeniu de activitate (în meserii, negoț etc.). ◊ Loc. adj. De branșă = de meserie; specialist. – Din fr. branche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branșă
BRÁNȘĂ, branșe, s. f. Ramură, specialitate, domeniu de activitate (în meserii, negoț etc.). ◊ Loc. adj. De branșă = de meserie; specialist. – Din fr. branche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branţ
BRANȚ, branțuri, s. n. Bucată de piele, de carton sau de plută care se aplică în interiorul încălțămintei, peste talpa propriu-zisă. – Cf. germ. Brandshohle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

branț
BRANȚ, branțuri, s. n. Bucată de piele, de carton sau de plută care se aplică în interiorul încălțămintei, peste talpa propriu-zisă. – Cf. germ. Brandshohle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bras
BRAS s. n. Stil de înot, în care înotătorul, în poziție ventrală, execută simultan cu mâinile și cu picioarele mișcări largi, simetrice, sub nivelul apei. – Din fr. brasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brasaj
BRASÁJ s. n. 1. Amestecare cu aer a vaporilor sau a picăturilor unui combustibil lichid înainte de introducerea lui în cilindrul motorului. 2. Amestecare a făinii de malț cu apă caldă pentru a se obține mustul de bere. – Din fr. brassage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brasardă
BRASÁRDĂ, brasarde, s. f. 1. Fâșie de pânză sau de stofă care se trece în jurul brațului indicând calitatea unei persoane sau în semn de doliu; banderolă. 2. Parte a armurii care protejează brațul. – Din fr. brassard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braserie
BRASERÍE, braserii, s. f. Local în care se servesc preparate culinare, specialități de patiserie și de cofetărie, băuturi alcoolice (fine) și răcoritoare, cafea etc. ♦ Berărie. – Din fr. brasserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brasieră
BRASIÉRĂ, brasiere, s. f. Obiect de lenjerie de copil sau de femeie, fără mâneci, care acoperă pieptul. [Pr.: -si-e-] – Din fr. brassière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brasist
BRASÍST, -Ă, brasiști, -ste, s. m. și f. Înotător sportiv specialist în stilul bras. – Bras + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braşoavă
BRAȘOÁVĂ, brașoave, s. f. (Fam.) Minciună, palavră. – Din n. pr. Brașov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brașoavă
BRAȘOÁVĂ, brașoave, s. f. (Fam.) Minciună, palavră. – Din n. pr. Brașov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braşovean
BRAȘOVEÁN, -Ă, brașoveni, -e, adj., s. m. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Brașov. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Brașov ori brașovenilor (1), referitor la municipiul sau județul Brașov ori la brașoveni. 3. S. m. (Înv.) Negustor care vindea mărfuri din Brașov. – Brașov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brașovean
BRAȘOVEÁN, -Ă, brașoveni, -e, adj., s. m. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Brașov. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Brașov ori brașovenilor (1), referitor la municipiul sau județul Brașov ori la brașoveni. 3. S. m. (Înv.) Negustor care vindea mărfuri din Brașov. – Brașov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braşoveancă
BRAȘOVEÁNCĂ, brașovence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Brașov. 2. Ladă de zestre. 3. Căruță sau trăsură mare cu coviltir. – Brașovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brașoveancă
BRAȘOVEÁNCĂ, brașovence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Brașov. 2. Ladă de zestre. 3. Căruță sau trăsură mare cu coviltir. – Brașovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braşovenie
BRAȘOVENÍE, brașovenii, s. f. (Înv.) Marfă de Brașov; prăvălie unde se vindea astfel de marfă. – Brașovean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brașovenie
BRAȘOVENÍE, brașovenii, s. f. (Înv.) Marfă de Brașov; prăvălie unde se vindea astfel de marfă. – Brașovean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braţ
BRAȚ, brațe, s. n. 1. Segment al membrului superior cuprins între cot și umăr; partea de la umăr până la încheietura mâinii; p. ext. membrul superior al corpului omenesc. ◊ Loc. adv. În brațe = cu brațele petrecute în jurul corpului cuiva (spre a-l strânge la piept sau spre a-l purta pe sus). (Braț) la braț (sau de braț) = cu brațul trecut pe sub brațul altuia. ◊ Expr. A da (sau a oferi, a lua cuiva) brațul = a trece brațul sub brațul cuiva spre a-l conduce sau a fi condus. A duce (pe cineva) de (sau la) braț = a sprijini pe cineva, ducându-l de braț. (A primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu brațele deschise = (a primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu mare plăcere. A lua (pe cineva sau ceva) în brațe = a apăra, a susține, a lăuda (pe cineva sau ceva). A fi brațul (drept al) cuiva = a fi omul de încredere al cuiva. A ajunge (sau a aduce, a arunca pe cineva) în brațele cuiva = a ajunge (sau a lăsa pe cineva) la discreția cuiva. 2. Cantitate care se poate cuprinde și duce în brațe (1). Un braț de fân. 3. Fig. (În sintagma) Brațe de muncă = muncitori. 4. Obiect sau parte a unui obiect care seamănă cu brațul (1). ♦ Element solid al unui sistem tehnic, solidar sau articulat la un capăt cu sistemul respectiv și care servește la preluarea unei sarcini sau la transmiterea unei mișcări. 5. Parâmă legată la capătul unei vergi și care servește la manevrarea laterală a acesteia. 6. Distanța de la un punct fix la linia de acțiune a unei forțe. 7. Ramificație a cursului principal al unei ape curgătoare. ◊ Braț mort = ramificație părăsită a unei ape, alimentată numai la revărsări. – Lat. brachium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braț
BRAȚ, brațe, s. n. 1. Segment al membrului superior cuprins între cot și umăr; partea de la umăr până la încheietura mâinii; p. ext. membrul superior al corpului omenesc. ◊ Loc. adv. În brațe = cu brațele petrecute în jurul corpului cuiva (spre a-l strânge la piept sau spre a-l purta pe sus). (Braț) la braț (sau de braț) = cu brațul trecut pe sub brațul altuia. ◊ Expr. A da (sau a oferi, a lua cuiva) brațul = a trece brațul sub brațul cuiva spre a-l conduce sau a fi condus. A duce (pe cineva) de (sau la) braț = a sprijini pe cineva, ducându-l de braț. (A primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu brațele deschise = (a primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu mare plăcere. A lua (pe cineva sau ceva) în brațe = a apăra, a susține, a lăuda (pe cineva sau ceva). A fi brațul (drept al) cuiva = a fi omul de încredere al cuiva. A ajunge (sau a aduce, a arunca pe cineva) în brațele cuiva = a ajunge (sau a lăsa pe cineva) la discreția cuiva. 2. Cantitate care se poate cuprinde și duce în brațe (1). Un braț de fân. 3. Fig. (În sintagma) Brațe de muncă = muncitori. 4. Obiect sau parte a unui obiect care seamănă cu brațul (1). ♦ Element solid al unui sistem tehnic, solidar sau articulat la un capăt cu sistemul respectiv și care servește la preluarea unei sarcini sau la transmiterea unei mișcări. 5. Parâmă legată la capătul unei vergi și care servește la manevrarea laterală a acesteia. 6. Distanța de la un punct fix la linia de acțiune a unei forțe. 7. Ramificație a cursului principal al unei ape curgătoare. ◊ Braț mort = ramificație părăsită a unei ape, alimentată numai la revărsări. – Lat. brachium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braţetă
BRAȚÉTĂ s. f. (Fam.; în expr.) A merge cu cineva (sau a lua pe cineva) la brațetă = a merge cu cineva (sau a lua pe cineva) de braț. – Din it. [a] bracetto (modificat după braț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brațetă
BRAȚÉTĂ s. f. (Fam.; în expr.) A merge cu cineva (sau a lua pe cineva) la brațetă = a merge cu cineva (sau a lua pe cineva) de braț. – Din it. [a] bracetto (modificat după braț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braunit
BRAUNÍT s. n. Oxid de mangan cu luciu semimetalic, constituind un important minereu de mangan. – Din fr. braunite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brav
BRAV, -Ă, bravi, -e, adj., s. m. 1. Adj. Viteaz, curajos, îndrăzneț. 2. S. m. (Rar) Asasin, tâlhar (aflat de obicei în slujba unui potentat) care teroriza și omora pentru bani; spadasin plătit. – Din fr. brave, it. bravo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brava
BRAVÁ^1, bravez, vb. I. Tranz. A înfrunta bărbătește, vitejește (o primejdie). ♦ A se expune în mod inutil unei primejdii. – Din fr. braver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brava
BRÁVA^2 interj. v. bravo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bravadă
BRAVÁDĂ, bravade, s. f. Acțiune sau vorbă prin care bravezi pe cineva sau ceva; cutezanță, sfidare. – Din fr. bravade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bravissimo
BRAVÍSSIMO interj. (Fam. și ir.) Exclamație care exprimă o aprobare, o laudă, o apreciere superlativă; excelent, foarte bine, extraordinar. – Din it. bravissimo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bravo
BRÁVO interj. Exclamație de aprobare (totală), de laudă sau de apreciere (însoțită de aplauze); foarte bine, excelent, minunat. [Var.: (pop.) bráva, (înv.) brávos interj.] – Din fr., it. bravo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bravos
BRÁVOS interj. v. bravo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bravură
BRAVÚRĂ, (2) bravuri, s. f. 1. Vitejie, curaj, îndrăzneală, bărbăție. 2. Faptă vitejească, curajoasă; eroism. – Din fr. bravoure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brazdă
BRÁZDĂ, brazde, s. f. 1. Fâșie îngustă de pământ, tăiată și răsturnată cu plugul; urmă rămasă în pământ după plug; brăzdătură. ◊ Loc. adj. Din (sau de) brazdă = (despre vite de jug) din dreapta. ◊ Expr. A da sau a aduce (pe cineva) pe (sau la) brazdă = a îndrepta pe cineva; a-l face să se acomodeze. A se da pe brazdă = a se îndrepta; a se deprinde cu o nouă situație, a se acomoda. 2. Bucată de pământ înierbată, de formă paralelipipedică, desprinsă de pe terenurile acoperite cu iarbă, care servește la ornarea parcurilor, la protejarea taluzurilor etc. ◊ Brazdă de udare = element provizoriu al sistemului de irigație, prin care apa este adusă la rădăcina plantelor. 3. Rând de iarbă, de grâu etc. cosit; polog^1. 4. Strat de legume sau de flori; răzor^1. 5. Urmă, dâră, pârtie. ♦ Crestătură. 6. Fig. Zbârcitură, cută a feței; rid. – Din sl. brazda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brazilian
BRAZILIÁN, -Ă, brazilieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Braziliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Braziliei sau brazilienilor (1), referitor la Brazilia ori la brazilieni. [Pr.: -li-an] – Brazilia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

braziliancă
BRAZILIÁNCĂ, brazilience, s. f. Femeie care face parte din populația Braziliei sau care este originară de acolo. [Pr.: -li-an-] – Brazilian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brazură
BRAZÚRĂ, brazuri, s. f. Lipitură făcută cu un aliaj al cărui punct de topire este mai înalt de 400°C. – Din fr. brasure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăbin
BRĂBÍN, brăbini, s. m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene (Bunias orientalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăcinar
BRĂCINÁR, brăcinare, s. n. (Pop.) 1. Șiret, sfoară sau curea cu care se strâng în jurul mijlocului izmenele, ițarii etc.; brâneț. 2. Vergea de oțel care leagă coarnele plugului, pentru a le întări. – Brăcină (reg. „cingătoare” <lat.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăcui
BRĂCUÍ, brăcuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A alege bracurile^2; a da deoparte ceea ce este nefolosit. ♦ A lăsa numai bracurile^2, alegând tot ce a fost mai bun; p. ext. a răvăși, a deteriora. – Brac^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăcuire
BRĂCUÍRE, brăcuiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a brăcui. – V. brăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăcuit
BRĂCUÍT, -Ă, brăcuiți, -te, adj. (Reg.) Care a devenit brac^2; din care au rămas bracurile^2. – V. brăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădăţel
BRĂDĂȚEL, brădățele, s. n. (Reg.) Brădet mic, tânăr. – Brădet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădățel
BRĂDĂȚEL, brădățele, s. n. (Reg.) Brădet mic, tânăr. – Brădet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădet
BRĂDÉT, brădeturi, s. n. Pădure de brazi; brădiș. – Brad + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădioară
BRĂDIOÁRĂ, brădioare, s. f. (Ornit.) Ieruncă. [Pr.: -di-oa-] – Brad + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădiş
BRĂDÍȘ, brădișuri, s. n. 1. Brădet. 2. Numele unor plante erbacee acvatice cu tulpina lungă, subțire și foarte ramificată și cu frunzele în formă de ace (Ceratophyllum și Myriophyllum). ♦ Porțiune dintr-o apă acoperită cu această plantă. – Brad + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădiș
BRĂDÍȘ, brădișuri, s. n. 1. Brădet. 2. Numele unor plante erbacee acvatice cu tulpina lungă, subțire și foarte ramificată și cu frunzele în formă de ace (Ceratophyllum și Myriophyllum). ♦ Porțiune dintr-o apă acoperită cu această plantă. – Brad + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădişor
BRĂDIȘÓR, brădișori, s. m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unor specii de plante erbacee perene, cu tulpina culcată, acoperită cu frunze mici, aciculare, la subsuoara cărora se găsesc sporangi cu spori, răspândite în pădurile montane; pedicuță. – Brad + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădișor
BRĂDIȘÓR, brădișori, s. m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unor specii de plante erbacee perene, cu tulpina culcată, acoperită cu frunze mici, aciculare, la subsuoara cărora se găsesc sporangi cu spori, răspândite în pădurile montane; pedicuță. – Brad + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brădui
BRĂDÚI, brădui, s. m. (Reg.) Brăduț. – Brad + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăduleţ
BRĂDULÉȚ, brăduleți, s. m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unui motiv de broderie care imită frunzele de brad (1). – Brad + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăduleț
BRĂDULÉȚ, brăduleți, s. m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unui motiv de broderie care imită frunzele de brad (1). – Brad + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăduţ
BRĂDÚȚ, brăduți, s. m. Diminutiv al lui brad; brădișor, brăduleț, brădui. – Brad + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăduț
BRĂDÚȚ, brăduți, s. m. Diminutiv al lui brad; brădișor, brăduleț, brădui. – Brad + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăhni
BRĂHNÍ, pers. 3 brăhnește, vb. IV. Intranz. (Despre căpriori și căprioare) A scoate un sunet răgușit și sacadat când se simte în pericol. – Din ucr. brecháty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăhnit
BRĂHNÍT s. n. Faptul de a brăhni; sunetul pe care îl scot căpriorii și căprioarele când simt că sunt în pericol. – V. brăhni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăilean
BRĂILEÁN, -Ă, brăileni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Brăila. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Brăila ori brăilenilor (1), referitor la municipiul sau județul Brăila ori la brăileni. [Pr.: bră-i-] – Brăila + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăileancă
BRĂILEÁNCĂ, brăilence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Brăila. 2. (Art.) Dans popular românesc asemănător cu hora, răspândit în zona Brăilei; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: bră-i-] – Brăilean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brănui
BRĂNUÍ, brănuiesc, vb. IV. Tranz. A impregna cu grăsimi topite pieile tăbăcite, pentru a le face mai elastice, mai suple, mai rezistente și impermeabile în vederea utilizării lor în scopuri tehnice. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăţară
BRĂȚÁRĂ, brățări, s. f. 1. Podoabă în formă de verigă, făcută din metal prețios sau din alt material și purtată de femei la încheietura mâinii sau pe braț; brățea. 2. Manșetă brodată la mânecile cămășilor țărănești. 3. (Tehn.) Piesă de metal alcătuită din una sau mai multe bucăți, care se strânge în jurul altor piese pentru a le asambla. ♦ Cerc de metal care servește la fixarea pe zid a tuburilor, a burlanelor sau a cablurilor. 4. (Arhit.) Inel de metal care strânge o coloană; ornament ieșit în relief cu asemenea formă. – Lat. brachiale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brățară
BRĂȚÁRĂ, brățări, s. f. 1. Podoabă în formă de verigă, făcută din metal prețios sau din alt material și purtată de femei la încheietura mâinii sau pe braț; brățea. 2. Manșetă brodată la mânecile cămășilor țărănești. 3. (Tehn.) Piesă de metal alcătuită din una sau mai multe bucăți, care se strânge în jurul altor piese pentru a le asambla. ♦ Cerc de metal care servește la fixarea pe zid a tuburilor, a burlanelor sau a cablurilor. 4. (Arhit.) Inel de metal care strânge o coloană; ornament ieșit în relief cu asemenea formă. – Lat. brachiale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăţea
BRĂȚEÁ, brățele, s. f. (Reg.) Brățară (1). – Refăcut din pl. brățale (ieșit din uz < brățară).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brățea
BRĂȚEÁ, brățele, s. f. (Reg.) Brățară (1). – Refăcut din pl. brățale (ieșit din uz < brățară).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăţişor
BRĂȚIȘÓR, brățișoare, s. n. Diminutiv al lui braț. – Braț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brățișor
BRĂȚIȘÓR, brățișoare, s. n. Diminutiv al lui braț. – Braț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzda
BRĂZDÁ, brăzdez, vb. I. Tranz., absol. și refl. 1. Tranz. și absol. A trage brazde (1) cu plugul; a brăzdui. 2. Tranz. și absol. (Despre roți, corăbii etc.) A lăsa urmă, dâră. 3. Tranz. și refl. Fig. (Despre fața omului) A (se) zbârci, a (se) cuta, a (se) rida. 4. Tranz. Fig. (Despre ape curgătoare, forme de relief etc.) A străbate dintr-o parte în alta, de la un capăt la altul o regiune, o țară. – Din brazdă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzdar
BRĂZDÁR, brăzdare, s. n. 1. Parte componentă a plugului, care taie brazda (1) în plan orizontal. 2. Parte constitutivă la mașinile de semănat, care introduce semințele în pământ. – Brazdă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzdat
BRĂZDÁT, -Ă, brăzdați, -te, adj. 1. Acoperit sau străbătut de brazde (1). 2. Fig. (Despre fața omului) Cu cute, cu zbârcituri; zbârcit, ridat, cutat. – V. brăzda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzdătură
BRĂZDĂTÚRĂ, brăzdături, s. f. (Rar) Brazdă (1). – Brazdă + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzdui
BRĂZDUÍ, brăzduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A brăzda (1). – Brazdă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brăzduire
BRĂZDUÍRE, brăzduiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a brăzdui și rezultatul ei. – V. brăzdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâglă
BRẤGLĂ, brâgle, s. f. Parte mobilă la războiul de țesut, care susține spata. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânaci
BRÂNÁCI, brânace, s. n. (Reg.) Cingătoare. – Brână + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brână
BRẤNĂ s. f. v. brâu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncă
BRẤNCĂ^1, (3, 4) brânci, s. f. 1. Boală contagioasă, specifică porcilor, caracterizată prin lipsa poftei de mâncare și prin apariția unor pete violacee. 2. (Pop.) Erizipel. 3. Plantă erbacee fără frunze, cu flori verzui sau alburii grupate în formă de spic, folosită în medicina veterinară (Salicornia herbacea). ◊ Compuse: brânca-porcului = a) plantă erbacee cu tulpina și frunzele acoperite cu peri moi (Scrophularia scopolii); b) cinsteț; brânca-ursului = a) crucea-pământului; b) brădișor (2). 4. Ciupercă cu pălăria întinsă și răsfrântă, prevăzută cu peri aspri (Stereum hirsutum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncă
BRẤNCĂ^2, brânci, s. f. 1. (Reg.; în limba literară numai în loc. și expr.) Mână (1). ◊ Loc. adv. Pe (sau în) brânci = pe mâini și pe picioare, de-a bușilea, târându-se. ◊ Expr. A merge (sau a se târî) pe brânci = a merge (sau a se târî) pe mâini și pe picioare, de-a bușilea. A cădea în (sau pe) brânci = a cădea istovit (de oboseală). A munci (sau a da, a lucra) pe (sau în) brânci = a munci până la istovire. 2. (Pop.; în forma brânci) Împunsătură, ghiont, izbitură. ◊ Expr. A-i da inima brânci = a simți un imbold pentru (a face) ceva. 3. (Reg.) Partea de jos a picioarelor animalelor; labă. [Pl. și: (2, n.) brânciuri. – Var.: brấnci s. m.] – Lat. branca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânci
BRÂNCÍ^1, brâncesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) îmbrânci. – Din brâncă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânci
BRẤNCI^2 s. m. v. brâncă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncuşian
BRÂNCUȘIÁN, -Ă, brâncușieni, -e, adj. De Brâncuși, al lui Brâncuși; în maniera lui Brâncuși. [Pr.: -și-an] – Brâncuși (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncușian
BRÂNCUȘIÁN, -Ă, brâncușieni, -e, adj. De Brâncuși, al lui Brâncuși; în maniera lui Brâncuși. [Pr.: -și-an] – Brâncuși (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncuţă
BRÂNCÚȚĂ, brâncuțe, s. f. 1. Plantă erbacee cu tulpina păroasă și cu flori galbene (Sisymbrium officinale). 2. Plantă erbacee cu flori mici, galbene, folosită în medicină (Nasturtium palustre). – Brâncă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâncuță
BRÂNCÚȚĂ, brâncuțe, s. f. 1. Plantă erbacee cu tulpina păroasă și cu flori galbene (Sisymbrium officinale). 2. Plantă erbacee cu flori mici, galbene, folosită în medicină (Nasturtium palustre). – Brâncă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânduşă
BRÂNDÚȘĂ, brândușe, s. f. 1. Plantă erbacee cu flori violete în formă de pâlnie, care înflorește primăvara timpuriu (Crocus heuffelianus). 2. (În sintagma) Brândușă galbenă = plantă erbacee perenă cu florile galbene-aurii, ocrotită de lege (Crocus moesiacus). 3. Plantă veninoasă din familia liliaceelor, cu frunze mari alungite și cu flori roșietice sau liliachii, care înflorește toamna și care este folosită în medicină (Colchicum autumnale); floarea-brumei. – Cf. bg. brenduška, sb. brnduša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brândușă
BRÂNDÚȘĂ, brândușe, s. f. 1. Plantă erbacee cu flori violete în formă de pâlnie, care înflorește primăvara timpuriu (Crocus heuffelianus). 2. (În sintagma) Brândușă galbenă = plantă erbacee perenă cu florile galbene-aurii, ocrotită de lege (Crocus moesiacus). 3. Plantă veninoasă din familia liliaceelor, cu frunze mari alungite și cu flori roșietice sau liliachii, care înflorește toamna și care este folosită în medicină (Colchicum autumnale); floarea-brumei. – Cf. bg. brenduška, sb. brnduša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânduşea
BRÂNDUȘEÁ, -ÍCĂ, brândușele, s. f. Diminutiv al lui brândușă; brândușiță. – Brândușă + suf. -ea. – Brândușică, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brândușea
BRÂNDUȘEÁ, -ÍCĂ, brândușele, s. f. Diminutiv al lui brândușă; brândușiță. – Brândușă + suf. -ea. – Brândușică, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânduşiţă
BRÂNDUȘÍȚĂ, brăndușițe, s. f. (Rar) Brândușea. – Brândușă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brândușiță
BRÂNDUȘÍȚĂ, brăndușițe, s. f. (Rar) Brândușea. – Brândușă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâneţ
BRÂNÉȚ, brânețe, s. n. 1. (Pop.) Cingătoare (îngustă și lungă) cu care se încing femeile peste catrință. 2. Brăcinar. [Var.: bârnéț s. n.] – Brâu + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâneț
BRÂNÉȚ, brânețe, s. n. 1. (Pop.) Cingătoare (îngustă și lungă) cu care se încing femeile peste catrință. 2. Brăcinar. [Var.: bârnéț s. n.] – Brâu + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânişor
BRÂNIȘÓR, brânișoare, s. n. (Reg.) Brâuleț (1). – Brână + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânișor
BRÂNIȘÓR, brânișoare, s. n. (Reg.) Brâuleț (1). – Brână + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzar
BRÂNZÁR, brănzari, s. m. Persoană care prepară sau vinde brânză. – Brânză + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânză
BRẤNZĂ, s. f., (2) brânzeturi, s. n. 1. S. f. Produs alimentar obținut prin coagularea și prelucrarea laptelui. ◊ Expr. (Fam.) A nu fi nicio brânză (de cineva) = a nu fi bun de nimic. (Fam.) A nu face nicio brânză = a nu realiza nimic; a nu fi bun de nimic. (Pop.) (Ducă-se sau du-te etc.) opt cu-a brânzei sau opt (și) cu-a brânzei nouă, se zice când scapi (sau dorești să scapi) de o persoană supărătoare. 2. S. n. Sortiment de brânză (1), de cașcaval etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzăreasă
BRÂNZĂREÁSĂ, brânzărese, s. f. (Pop.) Femeie care face sau vinde brânză; nevastă de brânzar. – Brânzar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzărie
BRÂNZĂRÍE, (1) brânzării, s. f. (Pop.) 1. Loc în care se prepară brânza (la stână); prăvălie în care se vinde brânză. 2. (Rar) Cantitate mare de brânză. – Brânză + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzi
BRÂNZÍ, pers. 3 brânzește, vb. IV. Refl. (Despre lapte) A se face brânză, a căpăta aspectul brânzei (stricându-se); a se corăsli. – Din brânză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzit
BRÂNZÍT, -Ă, brânziți, -te, adj. (Despre lapte) Care s-a făcut brânză, a căpătat aspectul brânzei (stricându-se). – V. brânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzoaică
BRÂNZOÁICĂ, brânzoaice, s. f. 1. Plăcintă cu brânză făcută din aluat dospit. 2. Mic calup de brânză proaspătă de vaci. – Brânză + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brânzos
BRÂNZÓS, -OÁSĂ, brănzoși, -oase, adj. Cu multă brânză ♦ Care are aspect de brânză, ca brânza. – Brânză + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâu
BRẤU, (I) brâie, (II) brâuri, s. n. I. 1. Cingătoare lată de lână, de piele, de mătase etc. pe care o poartă țăranii. ♦ Fâșie de țesătură (de lână), de blană etc. pe care o poartă în jurul mijlocului (sub îmbrăcăminte) unii oameni suferinzi. ♦ Cingătoare lată pe care o poartă preoții ca semn al unui grad ierarhic sau în timpul slujbei. 2. Parte a corpului omenesc pe care o încinge brâul (I 1); mijloc. 3. Ornament care înconjoară ușile, ferestrele, fațadele etc. unei case. 4. Șir, lanț (muntos, deluros etc.). II. (Cor.) Brâuleț (2). [Var.: (pop.) brấnă s. f.] – Cf. alb. bres, brezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâuleţ
BRÂULÉȚ, brâulețe, s. n. 1. Diminutiv al lui brâu; brâușor, brânișor. 2. Numele mai multor dansuri populare; melodie după care se execută aceste dansuri; brâu (II). [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâuleț
BRÂULÉȚ, brâulețe, s. n. 1. Diminutiv al lui brâu; brâușor, brânișor. 2. Numele mai multor dansuri populare; melodie după care se execută aceste dansuri; brâu (II). [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâuşor
BRÂUȘÓR, brâușoare, s. n. Brâuleț (1). [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brâușor
BRÂUȘÓR, brâușoare, s. n. Brâuleț (1). [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bre
BRE interj. 1. (Fam.) Cuvânt cu care atragem atenția cuiva că ne adresăm lui. 2. (De obicei repetat) Cuvânt care exprimă mirare. – Din tc. bre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breabăn
BREÁBĂN, brebeni, s. m. (Bot.; reg.) 1. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori roșii reunite în raceme și cu rizom acoperit cu solzi (Dentaria glandulosa). 2. Brebenel. 3. Nume dat mai multor specii de anemone. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breakfast
BREAKFAST, breakfasturi, s. n. Micul dejun. [Pr.: brécfăst] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breaslă
BREÁSLĂ, bresle, s. f. 1. (În Evul Mediu) Asociație de meșteșugari de aceeași branșă, creată pentru apărarea intereselor comune; organizație închisă a meșterilor. 2. Nume dat organizațiilor profesionale formate din muncitori și patroni în timpul dictaturii regale (1938-1940); corporație. 3. Meserie; p. ext. profesie. 4. (Înv.) Trupă de soldați recrutată din breslași (1) și din diferite categorii ale burgheziei. – Din sl. bratĭstvo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breaz
BREAZ, -Ă, breji, breze, adj. 1. (Despre animale) Cu o pată albă în frunte sau cu o dungă albă pe bot. ◊ Expr. A cunoaște (pe cineva) ca pe un cal breaz = a cunoaște foarte bine (pe cineva). 2. Fig. (Ir.; despre oameni) Deștept, isteț, grozav. – Din bg. breaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breaza
BREÁZA s. f. art. (În sintagma) Ca la breaza = dans popular românesc răspândit în zona subcarpatică munteană și în Sudul Ardealului, cu ritm sincopat; melodie după care se execută acest dans. – Din n. pr. Breaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breb
BREB, brebi, s. m. Animal rozător înrudit cu castorul, care trăia odinioară și în țara noastră (Castor fiber). – Din sl. bebrŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brebenea
BREBENEÁ, brebenele, s. f. (Bot.; reg.) Brebenel. – Breabăn + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brebenel
BREBENÉL, brebenei, s. m. Numele mai multor specii de plante erbacee, cu flori purpurii, trandafirii, albe sau gălbui, care înfloresc primăvara (Corydalis); breabăn (2), brebenea. – Breabăn + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brebenoc
BREBENÓC, brebenoci, s. m. (Bot.; reg.) Saschiu. – Din ucr. bervinok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brec
BREC^1, brecuri, s. n. Trăsură ușoară cu patru roți, de obicei neacoperită, cu capra înaltă, având două bănci așezate față în față în lungul sau în latul trăsurii. – Din fr., engl. break.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brec
BREC^2, (1) brecuri, s. n. 1. Comandă dată de către arbitrul unui meci de box atunci când loviturile nu sunt regulamentare și la care boxerii sunt obligați să facă câte un pas înapoi pentru a se distanța unul de altul. 2. Punct obținut de un jucător de tenis împotriva adversarului său atunci când acesta are serviciul. – Din engl. break.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brecie
BRÉCIE, brecii, s. f. Rocă în alcătuirea căreia intră fragmente de roci colțuroase de dimensiuni mari și ciment de natură sedimentară sau eruptivă. – Din germ. Breccie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bregmă
BRÉGMĂ, bregme, s. f. Punct de întâlnire a oaselor parietale cu osul frontal, ocupat la nou-născut de fontanela anterioară. – Din fr. bregma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brei
BREI, brei, s. m. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu frunze opuse, flori verzui și fructul capsulă, răspândită în pădurile umbroase (Mercurialis perennis). 2. Trepădătoare. – Din bg. brei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brelan
BRELÁN, brelanuri, s. n. (La anumite jocuri de cărți) Grup de trei cărți de aceeași valoare și de culori diferite. – Din fr. brelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breloc
BRELÓC, brelocuri, s. n. Mică podoabă sau amuletă care se poartă atârnată la gât, la ceas sau la brățară; mică piesă de care se prind cheile. – Din fr. breloque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bremză
BRÉMZĂ, bremze, s. f. Plan înclinat cu dispozitiv de frânare pe care circulă vagonetele de mină. – Din germ. Bremse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breslaş
BRESLÁȘ, breslași, s. m. 1. Membru al unei bresle (1). 2. (Înv. și reg.) Meseriaș; p. ext. slujbaș. 3. (Înv.) Soldat care făcea parte dintr-o breaslă (4). – Breaslă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breslaș
BRESLÁȘ, breslași, s. m. 1. Membru al unei bresle (1). 2. (Înv. și reg.) Meseriaș; p. ext. slujbaș. 3. (Înv.) Soldat care făcea parte dintr-o breaslă (4). – Breaslă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breşă
BRÉȘĂ, breșe, s. f. 1. Culoar în barajele sau în obstacolele construite de inamic, în scopul trecerii trupelor. ♦ Spărtură în zidul unei fortificații; străpungere făcută în dispozitivul de luptă al inamicului. 2. Spărtură într-un gard, într-un zid, într-o îndiguire etc. – Din fr. brèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breșă
BRÉȘĂ, breșe, s. f. 1. Culoar în barajele sau în obstacolele construite de inamic, în scopul trecerii trupelor. ♦ Spărtură în zidul unei fortificații; străpungere făcută în dispozitivul de luptă al inamicului. 2. Spărtură într-un gard, într-un zid, într-o îndiguire etc. – Din fr. brèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bretea
BRETEÁ, bretele, s. f. 1. (La pl.) Obiect de îmbrăcăminte (bărbătească) confecționat din două fâșii de elastic, pânză, piele etc. care se trec peste umeri, prinzându-se în față și în spate de pantaloni pentru a-i susține. 2. Fâșie de pânză, mătase, panglică etc. cu care sunt prevăzute unele obiecte de îmbrăcăminte spre a le susține pe umeri. – Refăcut din pl. bretele (< fr. bretelles).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bretelă
BRETÉLĂ, bretele, s. f. Sistem de ramificație de cale ferată așezat între două linii paralele, constituit din două linii diagonale încrucișate, care permite trecerea trenului de pe o linie pe alta în ambele sensuri. – Din fr. bretelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bretesă
BRETÉSĂ, bretese, s. f. (Înv.) 1. Lucrare de fortificație medievală care întărea altă fortificație. 2. Armătură mobilă a coifului care apăra nasul. – Din fr. bretesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breton
BRETÓN^1, bretoane, s. n. Păr lăsat pe frunte și retezat în linie dreaptă. – Din fr. [à la] bretonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breton
BRETÓN^2, -Ă, bretoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Persoană originară sau locuitor din peninsula Bretagne (Franța), făcând parte dintr-o populație descendentă a vechilor celți. 2. Adj. Care aparține bretonilor^2 (1), privitor la bretoni^2. ♦ (Substantivat, f.) S. f. Limbă celtică vorbită de bretoni^2 (1). – Din fr. breton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevă
BRÉVĂ, breve, s. f. (Livr.) Scrisoare papală, mai puțin solemnă decât bula. – Din it. breve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevet
BREVÉT, brevete, s. n. Document oficial acordat de o autoritate (de stat) prin care se conferă unei persoane o distincție, o calitate în virtutea căreia are anumite drepturi speciale. Brevet de pilot. ◊ Brevet de invenție = titlu oficial de protecție pentru o invenție (a unui produs, procedeu sau metodă), care conferă titularului său un drept exclusiv de exploatare, pe durata de valabilitate a acestuia; patentă. – Din fr. brevet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breveta
BREVETÁ, brevetez, vb. I. Tranz. A recunoaște o invenție printr-un brevet; a patenta. – Din fr. breveter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevetare
BREVETÁRE, brevetări, s. f. Faptul de a breveta. – V. breveta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevetat
BREVETÁT, -Ă, brevetați, -te, adj. (Despre invenții) care a fost recunoscut printr-un brevet; patentat (1). – V. breveta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

breviar
BREVIÁR, breviare, s. n. 1. Lucrare în care sunt expuse sumar noțiuni, date etc. dintr-un anumit domeniu. 2. Sumar, cuprins. 3. Carte care cuprinde slujbele și rugăciunile pe care preoții și călugării catolici trebuie să le facă sau să le rostească la anumite ore din zi. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. bréviaire, lat. breviarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevilin
BREVILÍN, -Ă, brevilini, -e, s. m. și f., adj. (Tip constituțional uman) caracterizat prin trunchi și membre scurte și groase. – Din fr. bréviligne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevilocvent
BREVILOCVÉNT, -Ă, brevilocvenți, -te, adj. (Livr.) Scurt în expunere. – Din it. breviloquente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevilocvenţă
BREVILOCVÉNȚĂ s. f. (Livr.) Însușirea de a fi brevilocvent. – Din it. breviloquenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brevilocvență
BREVILOCVÉNȚĂ s. f. (Livr.) Însușirea de a fi brevilocvent. – Din it. breviloquenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brexit
BRÉXIT s. n. Termen care desemnează ieșirea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană, care a fost adoptată printr-un referendum în data de 23 iunie 2016. – Din engl. Brexit: Britain + exit (ieșire).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

breza
BREZÁ, brezez, vb. I. (Reg.) Tranz. 1. A murdări, a păta. 2. A astupa cu lut spărturile din pereți înainte de a-i vărui. – Din breaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brezaie
BREZÁIE, brezăi, s. f. 1. Joc cu caracter de pantomimă, asemănător cu capra sau cu țurca, aparținând teatrului folcloric, întâlnit mai ales în Muntenia. 2. Personaj mascat, cu cap de animal sau de pasăre, îmbrăcat cu zeghe, împodobit cu panglici și petice colorate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brezătură
BREZĂTÚRĂ, brezături, s. f. (Rar) 1. Pată albă pe fruntea vitelor. 2. Pată pe pereții caselor, formată de lutul cu care se astupă crăpăturile înainte de văruit. – Breza + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bria
BRIÁ, briez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A se face remarcat prin calități excepționale (mai ales inteligență); a străluci, a se deosebi. [Pr.: bri-a] – Din fr. briller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briant
BRIÁNT, -Ă, brianți, -te, adj. Strălucitor, sclipitor; strălucit. [Pr.: bri-ant] – Din fr. brillant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briantină
BRIANTÍNĂ s. f. Produs cosmetic gras, lichid sau de consistența unei paste, care servește pentru a da strălucire părului. [Pr.: bri-an-. – Var.: briliantină s. f.] – Din fr. brillantine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brianţă
BRIÁNȚĂ s. f. (Franțuzism) Strălucire. [Pr.: bri-an-] – Din fr. brillance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brianță
BRIÁNȚĂ s. f. (Franțuzism) Strălucire. [Pr.: bri-an-] – Din fr. brillance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briareu
Briareu = Briareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

briareus
Briareus v. Aegaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

briboi
BRIBÓI, briboi, s. m. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina păroasă și cu flori purpurii (Geranium silvaticum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bric
BRIC^1, bricuri, s. n. Navă cu două catarge, cu pânze pătrate și bompres, uneori și cu motor, folosită în trecut în scopuri militare și comerciale. – Din fr. brick.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bric
BRIC^2 adj. invar., s. n. (Franțuzism) 1. Adj. invar. Cărămiziu. 2. S. n. Culoare bric (1). – Din fr. brique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bric-à-brac
BRIC-À-BRÁC s. n. (Franțuzism) Magazin de vechituri; vechituri, lucruri fără valoare, uzate și demodate. [Scris și: bricabrac – Din fr. bric-à-brac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briceag
BRICEÁG, bricege, s. n. Cuțitaș de buzunar cu una sau mai multe lame, care se închid intrând între plăsele; brișcă^1. – Din tc. biçak (influențat de brici).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bricheta
BRICHETÁ, brichetez, vb. I. Tranz. A face brichete^2 prin aglomerarea sau presarea materialelor mărunte sau pulverulente. – Din fr. briqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brichetaj
BRICHETÁJ s. n. Brichetare. – Din fr. briquetage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brichetare
BRICHETÁRE, brichetări, s. f. Acțiunea de a bricheta; brichetaj. – V. bricheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brichetă
BRICHETĂ^1, brichete, s. f. Mic aparat (de buzunar) pentru aprins (țigările). – Din fr. briquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brichetă
BRICHÉTĂ^2, brichete, s. f. 1. Produs obținut prin brichetarea materialului mărunt sau pulverulent, în forme geometrice regulate (paralelipipedice, ovoidale etc.), în vederea transportului, a folosirii sau a prelucrării lui ulterioare. 2. (În sintagma) Brichetă furajeră = furaj combinat, în stare presată, folosit pentru hrana cabalinelor, bovinelor și ovinelor. – Din fr. briquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brici
BRICI, brice, s. n. Instrument de bărbierit, cu lamă de oțel și cu mâner. [Pl. și: briciuri] – Din sl. bricĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bricola
BRICOLÁ, bricolez, vb. I. Tranz. A face mici reparații, lucrări de amenajare într-o gospodărie. ♦ A repara provizoriu. – Din fr. bricoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bricolaj
BRICOLÁJ, bricolaje, s. n. 1. Reparație provizorie; retuș. 2. Treburi mărunte. – Din fr. bricolage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bricolă
BRICÓLĂ, bricole, s. f. Mașină de război asemănătoare cu balista, folosită mai ales în Evul Mediu. – Din fr. bricole, it. briccola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bridă
BRÍDĂ, bride, s. f. 1. Gaică prin care se petrece cordonul sau cu care se încheie o copcă. 2. Piesă metalică în formă de „U”, care face legătura între arcuri și osii. ♦ Piesă metalică în forma unei coroane circulare, care se aplică pe tuburi, pentru îmbinarea lor. 3. (Med.) Aderență (1). – Din fr. bride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bridge
BRIDGE, (2) bridge-uri, s. n. 1. Numele unui joc de cărți. 2. Partidă de bridge (1). [Pr.: briğ] – Din fr., engl. bridge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bridgist
BRIDGÍST, -Ă, bridgiști, -ste, s. m. și f. Jucător de bridge. [Pr.: brigist] – Bridge + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brie
BRÍE^1, brii, s. f. Plantă erbacee aromatică cu frunze ascuțite, cu flori albe și cu fructe aproape cilindrice (Meum athamanticum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brie
BRIE^2 s. n. Sortiment de brânză franțuzească. [Pr.: bri] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briefing
BRIEFING, briefinguri, s. n. Scurtă întrunire în care se dau informații sau instrucțiuni, se prezintă un raport etc. [Pr.: brífing] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brigadă
BRIGÁDĂ, brigăzi, s. f. 1. Unitate militară superioară regimentului și inferioară diviziei. 2. Formație (stabilă) de lucru, compusă din muncitori organizați adesea pe echipe și pe schimburi sau pe faze de operație, în vederea îndeplinirii unei sarcini de producție. 3. (În sintagma) Brigadă silvică = subunitate silvică formată din unul sau din mai multe cantoane și condusă de un brigadier silvic. 4. (Ieșit din uz; în sintagma) Brigadă artistică = colectiv în cadrul mișcării artistice de amatori, care prezenta programe artistice (scurte) inspirate din viața colectivului din care făcea parte. – Din fr. brigade, rus. brigada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brigadier
BRIGADIÉR, -Ă, brigadieri, -e, s. m. și f. 1. Persoană care face parte dintr-o brigadă (2). 2. Tehnician din administrația pădurilor, care conduce o brigadă silvică. 3. (Înv.) General de brigadă (1). ♦ Caporal de artilerie sau de cavalerie. [Pr.: -di-er] – Din fr. brigadier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brigand
BRIGÁND, briganzi, s. m. (Franțuzism) Tâlhar de drumul mare. – Din fr. brigand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brigandaj
BRIGANDÁJ, brigandaje, s. n. (Franțuzism) Tâlhărie la drumul mare. – Din fr. brigandage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brigantină
BRIGANTÍNĂ, brigantine, s. f. Navă cu pânze de dimensiuni mici, cu două catarge. ♦ Pânză de corabie de formă trapezoidală, fixată de catargul acestei nave. – Din fr. brigantin(e).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brighidău
BRIGHIDẮU, brighidaie, s. n. (Reg.) Bătător^1 (2). – Cf. magh. fergetyü „roată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brilănţel
BRILĂNȚÉL, brilănțele, s. n. Diminutiv al lui briliant. – Briliant + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brilănțel
BRILĂNȚÉL, brilănțele, s. n. Diminutiv al lui briliant. – Briliant + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briliant
BRILIÁNT, briliante, s. n. 1. Diamant șlefuit în dublă piramidă cu numeroase fațete pentru accentuarea reflexului luminii, folosit ca piatră prețioasă, montat în bijuterii. 2. Numele celui mai mic corp de literă tipografică. [Pr.: -li-ant] – Din fr. brillant, rus. bril’ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briliantin
BRILIANTÍN, -Ă, briliantini, -e, adj. (Înv.) Care strălucește ca briliantul (1). [Pr.: -li-an-] – Din briliant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briliantină
BRILIANTÍNĂ s. f. v. briantină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brio
BRÍO s. n. (În loc. adv.) Cu brio = a) cu multă însuflețire, vioi; b) în mod remarcabil, strălucit, excepțional. – Din it., fr. brio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brioală
BRIOÁLĂ, brioale, s. f. Plantă erbacee aromatică din familia umbeliferelor, cu flori roșietice, răspândită în regiunea alpină (Ligusticum mutellina). [Pr.: bri- oa-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briofită
BRIOFÍTĂ, briofite, s. f. (La pl.) Încrengătură de plante cu corpul redus la un tal sau diferențiat în tulpini și frunze cu structură foarte simplă, răspândite de obicei în locuri umede; (și la sg.) plantă care face parte din această încrengătură. [Pr.: bri-o-] – Din fr. bryophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brioşă
BRIÓȘĂ, brioșe, s. f. Produs de patiserie, preparat prin coacerea în forme mici, rotunde și ondulate, a unui aluat de cozonac. [Pr.: bri-o-] – Din fr. brioche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brioșă
BRIÓȘĂ, brioșe, s. f. Produs de patiserie, preparat prin coacerea în forme mici, rotunde și ondulate, a unui aluat de cozonac. [Pr.: bri-o-] – Din fr. brioche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briozoar
BRIOZOÁR, briozoare, s. n. (La pl.) Clasă de nevertebrate mici, marine sau de apă dulce, care trăiesc fixate pe fundul apei sau pe obiecte din apă, alcătuind colonii cu aspect de mușchi (Bryozoa); (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: bri-o-zo-ar] – Din fr. bryozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briptă
BRÍPTĂ, bripte, s. f. (Reg.) Cuțit sau briceag primitiv, cu mâner de lemn. ◊ Expr. A lua (pe cineva) la briptă = a bate (pe cineva). – Din sb. britva, ucr. brytva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briseis
Briseis, fiica preotului Briseus, luată în captivitate de Achilles și îndrăgită de erou. Faptul că adunarea grecilor i-a răpit-o, dăruind-o lui Agamemnon, a dezlănțuit mînia lui Achilles și retragerea lui de pe cîmpul de luptă (v. și Achilles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

briseus
Briseus (sau Brises), preot al lui Apollo, originar din Lyrnessus și tatăl lui Briseis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bristol
BRÍSTOL s. n. Hârtie albă, groasă, de calitate foarte bună, din care se fac coperțile de cărți și cărțile de vizită; p. ext. carte de vizită. – Din fr. bristol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişcar
BRIȘCÁR, brișcari, s. m. Fabricant, negustor sau proprietar de briști; vizitiu la o brișcă^2. – Brișcă^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișcar
BRIȘCÁR, brișcari, s. m. Fabricant, negustor sau proprietar de briști; vizitiu la o brișcă^2. – Brișcă^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişcă
BRÍȘCĂ^1, briște, s. f. (Reg.) Briceag. [Pl. și: briști] – Din magh. bicska (influențat de brici și briceag).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișcă
BRÍȘCĂ^1, briște, s. f. (Reg.) Briceag. [Pl. și: briști] – Din magh. bicska (influențat de brici și briceag).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişcă
BRÍȘCĂ^2, briști, s. f. Trăsurică ușoară, neacoperită, cu două roți, trasă de obicei de un singur cal; cabrioletă, șaretă. – Din rus. bricika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișcă
BRÍȘCĂ^2, briști, s. f. Trăsurică ușoară, neacoperită, cu două roți, trasă de obicei de un singur cal; cabrioletă, șaretă. – Din rus. bricika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişculiţă
BRIȘCULÍȚĂ, brișculițe, s. f. Diminutiv al lui brișcă^2; brișcuță^2. – Brișcă^2 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișculiță
BRIȘCULÍȚĂ, brișculițe, s. f. Diminutiv al lui brișcă^2; brișcuță^2. – Brișcă^2 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişcuţă
BRIȘCÚȚĂ^1, brișcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui brișcă^1. -Brișcă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișcuță
BRIȘCÚȚĂ^1, brișcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui brișcă^1. -Brișcă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brişcuţă
BRIȘCÚȚĂ^2, brișcuțe, s. f. Brișculiță. – Brișcă^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brișcuță
BRIȘCÚȚĂ^2, brișcuțe, s. f. Brișculiță. – Brișcă^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

britan
BRITÁN, britani, s. m. (La pl.) Triburi celtice, constituind până la cucerirea anglo-saxonă (sec. V-VI) populația Britaniei; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste triburi. – Din lat. Britanni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

britanic
BRITÁNIC, -Ă, britanici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Marii Britanii; p. restr. englez. 2. Adj. Care aparține Marii Britanii sau britanicilor (1), privitor la Marea Britanie ori la britanici; p. restr. englez. – Din fr. britannique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

britomartis
Britomartis (supranumită și Dictynna) era o nimfă din Creta. Fiind îndrăgită de Minos, ea s-a aruncat în mare ca să scape de urmărirea lui, dar a fost prinsă într-o plasă de către un pescar, care a dus-o în Egina. Acolo a trăit retrasă în sălbăticia unui munte, pînă cînd zeii au luat-o în împărăția lor, făcînd-o nemuritoare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

brizant
BRIZÁNT, -Ă, brizanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Despre explozive) A cărui combustie este atât de rapidă, încât suflul gazelor produse poate distruge corpurile înconjurătoare; (despre bombe) care conține un astfel de exploziv. 2. S. m. Val care se sparge cu putere, producând spumă și care semnalează adâncimea redusă a apei sau prezența unui banc de nisip ori de pietriș. – Din fr. brisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brizanţă
BRIZÁNȚĂ s. f. Proprietate a unui exploziv de a fi brizant. – Din fr. brisance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brizanță
BRIZÁNȚĂ s. f. Proprietate a unui exploziv de a fi brizant. – Din fr. brisance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

briză
BRÍZĂ, brize, s. f. Vânt ușor care suflă regulat la țărmul mării, în timpul zilei de la mare spre uscat, iar în timpul nopții de la uscat spre mare; p. ext. adiere, boare. – Din fr. brise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brizbiz
BRIZBÍZ, brizbizuri, s. n. Perdeluță (transparentă) care acoperă numai partea de jos a ferestrei. ♦ (La pl.) Volănașe, panglicuțe, dantele și alte artificii vestimentare femeiești. [Pl. și: brizbize] – Din fr. brise-brise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brizură
BRIZÚRĂ, brizuri, s. f. Sfărâmătură (a unui obiect, a unui aliment). – Din fr. brisure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broajbă
BROÁJBĂ, broajbe, s. f. (Bot.; reg.) Nap. – Din sb. broskva „gulie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broască
BROÁSCĂ, broaște, s. f. I. Nume dat mai multor animale amfibii din clasa batracienilor, fără coadă, cu picioarele dinapoi mai lungi, adaptate pentru sărit, cu gura largă și ochii bulbucați. ◊ Broască râioasă = gen de broaște cu pielea acoperită de negi, din care, în caz de primejdie, se elimină un lichid iritant. ◊ Expr. Ochi de broască = ochi bulbucați. ◊ Compus: broască-țestoasă = nume dat mai multor specii de reptile cu corpul închis într-o carapace osoasă, dintre care unele trăiesc pe uscat (Testudo graeca și hermanni), iar altele în apă (Emys orbicularis). II. 1. Compus: broasca-apei = plantă erbacee acvatică cu frunze lucioase, cufundate în apă, și cu flori verzui (Potamogeton lucens). 2. Plantă arborescentă exotică cu flori mari, galbene și cu frunze groase, cultivată ca plantă de ornament (Opuntia ficus indica). III. Mecanism montat la o ușă, la un sertar etc., pentru a le încuia cu ajutorul unei chei. – Lat. *brosca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broatec
BROÁTEC, broateci, s. m. Animal amfibiu înrudit cu broasca, de culoare verde, cu pernițe vâscoase la vârfurile degetelor; buratic, brotac, brotan (Hyla arborea). – Lat. brotachus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broboadă
BROBOÁDĂ, broboade, s. f. Basma mare și groasă (de lână), purtată de femei pe cap sau pe umeri. – Cf. bg. podbradka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broboană
BROBOÁNĂ, broboane, s. f. 1. Picătură mare (de sudoare). 2. (Pop.) Bubuliță, zgrăbunță. – Cf. bg. brăbonka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brobona
BROBONÁ vb. I v. broboni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broboni
BROBONÍ, brobonesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu broboane. [Var.: broboná vb. I] – Din broboană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brocart
BROCÁRT, (2) brocarturi, s. n. 1. Țesătură de mătase de calitate superioară, înflorată sau ornamentată cu fire de aur ori de argint; frenghie. 2. Sortiment dintr-o astfel de țesătură. [Var.: brocát s. n.] – Din fr. brocart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brocat
BROCÁT s. n. v. brocart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broccoli
BRÓCCOLI s. m. Varietate de conopidă, cu inflorescență mai laxă, de culoare verde. – Din it. broccoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broda
BRODÁ, brodez, vb. I. Tranz. A coase o broderie pe un material textil. ♦ Fig. A dezvolta o întâmplare, o povestire, adăugând detalii imaginare; a născoci. – Din fr. broder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodare
BRODÁRE, brodări, s. f. Acțiunea de a broda. – V. broda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodat
BRODÁT^1 s. n. Faptul de a broda. – V. broda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodat
BRODÁT^2, -Ă, brodați, -te, adj. (Despre materiale textile) Împodobit cu broderii. – V. broda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodeală
BRODEÁLĂ, brodeli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a o brodi, de a o nimeri; nimereală. ◊ Loc. adv. La brodeală = la nimereală, la întâmplare; întâmplător. – Brodi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broderie
BRODERÍE, broderii, s. f. Cusătură în relief (reprezentând flori sau alte ornamente), executată pe un material textil. ♦ P. gener. Ornamentație fină. ♦ Notă muzicală de ornament folosită într-o compoziție (depărtată de nota muzicală de bază cu un ton sau cu un semiton). – Din fr. broderie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodeză
BRODÉZĂ, brodeze, s. f. Femeie specializată în coaserea broderiilor. – Din fr. brodeuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodi
BRODÍ, brodesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. (Adesea ir.) A sfârși cu bine un lucru, a (o) nimeri (adesea din întâmplare). ◊ Loc. adv. Pe brodite = la întâmplare, la nimereală. 2. Refl. A se găsi din întâmplare (undeva); a se nimeri, a se potrivi. – Din sl. broditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brodnic
BRÓDNIC, brodnici, s. m. Populație atestată între a doua jumătate a secolului al XII-lea și prima jumătate a secolului al XIII-lea, eminamente războinică, prezentă între Carpații Orientali și Nipru.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

broker
BRÓKER, brokeri, s. m. Persoană fizică sau juridică autorizată, care se ocupă, în numele clienților, cu tranzacționarea valorilor mobiliare, a unor mărfuri și servicii, în schimbul unui comision. [Pr.: -căr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brom
BROM s. n. Element chimic lichid, metaloid de culoare roșie-închis, toxic, cu miros neplăcut, pătrunzător, întrebuințat în industria chimică, farmaceutică etc. – Din fr. brome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromat
BROMÁT, bromați, s. m. Sare a acidului bromic. – Din fr. bromate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromhidric
BROMHÍDRIC adj. (În sintagma) Acid bromhidric = gaz incolor rezultat din combinarea bromului cu hidrogenul. – Din fr. bromhydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromhidroză
BROMHIDRÓZĂ s. f. Transpirație abundentă și urât mirositoare. – Din engl. bromhydrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromic
BRÓMIC adj. (În sintagma) Acid bromic = acid oxigenat al bromului, lichid incolor cu proprietăți oxidante. – Din fr. bromique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromism
BROMÍSM s. n. Intoxicație cu brom sau cu săruri de brom. – Din fr. bromisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromius
Bromius, denumire purtată de zeul Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bromocet
BROMOCÉT s. n. Dezinfectant puternic pentru piele, instrumente chirurgicale etc. – Brom[ură de] cet[rimoniu].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromoform
BROMOFÓRM s. n. Lichid incolor, volatil, dulceag, preparat pe bază de brom și folosit pentru calmarea tusei, a spasmelor și a convulsiilor. – Din fr. bromoforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromurare
BROMURÁRE s. f. Reacție chimică prin care se introduc atomi de brom în molecula unui compus organic. – Din brom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bromură
BROMÚRĂ, bromuri, s. f. Sare a acidului bromhidric. – Din fr. bromure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhial
BRONHIÁL, -Ă, bronhiali, -e, adj. Care ține de bronhii, privitor la bronhii; bronhic. [Pr.: -hi-al] – Din fr. bronchial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhic
BRÓNHIC, -Ă, bronhici, -ce, adj. Bronhial. – Din fr. bronchique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhie
BRÓNHIE, bronhii, s. f. Fiecare dintre cele două ramificații ale traheii prin care aerul ajunge în plămâni. – Din fr. bronche, lat. bronchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhiolă
BRONHIÓLĂ, bronhiole, s. f. Fiecare dintre ramificațiile bronhiilor care pătrund în profunzimea plămânilor. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. bronchiole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhofonie
BRONHOFONÍE s. f. Rezonanță puternică a vocii și a respirației la bolnavii de pneumonie, bronșită, astmă etc. – Din fr. bronchophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhografie
BRONHOGRAFÍE s. f. Radiografie a bronhiilor cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. bronchographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhopneumonie
BRONHOPNEUMONÍE, bronhopneumonii, s. f. Boală care constă în inflamarea bronhiilor, a bronhiolelor și a plămânilor. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. bronchopneumonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhoree
BRONHORÉE s. f. Secreție și expectorație abundente, frecvente în astmul bronșic, în bronșita cronică și în alte afecțiuni respiratorii. – Din fr. bronchorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhoscop
BRONHOSCÓP, bronhoscoape, s. n. Instrument medical care servește la efectuarea unei bronhoscopii. – Din fr. bronchoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhoscopie
BRONHOSCOPÍE, bronhoscopii, s. f. Metodă de examinare vizuală a bronhiilor cu ajutorul bronhoscopului. – Din fr. bronchoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhospasm
BRONHOSPÁSM, bronhospasme, s. n. Contracție, spasm al bronhiilor, provocat de tuse, efort etc. – Din fr. bronchospasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronhotomie
BRONHOTOMÍE, bronhotomii, s. f. Intervenție chirurgicală care constă în secționarea unei bronhii. – Din fr. bronchotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronşectazie
BRONȘECTAZÍE, bronșectazii, s. f. Dilatare a bronhiilor, ca urmare a afectării acestora, a plămânilor sau a pleurei. – Din fr. bronchectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronșectazie
BRONȘECTAZÍE, bronșectazii, s. f. Dilatare a bronhiilor, ca urmare a afectării acestora, a plămânilor sau a pleurei. – Din fr. bronchectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronşită
BRONȘÍTĂ, bronșite, s. f. Afecțiune a căilor respiratorii care constă în inflamarea mucoasei bronhiilor și care se manifestă prin tuse. – Din fr. bronchite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronșită
BRONȘÍTĂ, bronșite, s. f. Afecțiune a căilor respiratorii care constă în inflamarea mucoasei bronhiilor și care se manifestă prin tuse. – Din fr. bronchite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronşitic
BRONȘÍTIC, -Ă, bronșitici, -ce, adj. Care aparține bronșitei, privitor la bronșită; care suferă de bronșită. – Din fr. bronchitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronșitic
BRONȘÍTIC, -Ă, bronșitici, -ce, adj. Care aparține bronșitei, privitor la bronșită; care suferă de bronșită. – Din fr. bronchitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brontes
Brontes, unul dintre ciclopi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

brontozaur
BRONTOZÁUR, brontozauri, s. m. Gen de reptile uriașe din ordinul dinozaurienilor, cu capul mic, cu gâtul foarte lung, cu picioarele scurte, cilindrice, terminate cu câte cinci degete, care a trăit în era secundară (Brontosaurus). – Din germ. Brontosaurus, fr. brontosaure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronz
BRONZ, bronzuri, s. n. Aliaj de cupru cu staniu, aluminiu, plumb etc., mai dur și mai rezistent decât cuprul, având numeroase întrebuințări tehnice. ◊ Epoca de bronz (sau a bronzului) = epocă din istoria societății umane care cuprinde, în general, milen. III-II î. H. și se caracterizează prin descoperirea metalelor și a bronzului, diversificarea tipurilor de unelte și adâncirea diferențierilor sociale. ◊ Expr. Caracter de bronz = caracter ferm, neclintit. ♦ Obiect de artă făcut din aliajul definit mai sus. ♦ Pigment metalic de culoare galbenă, cu care se vopsește un obiect. ♦ Culoare arămie a pielii în urma expunerii la soare sau la vânt. – Din fr. bronze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronza
BRONZÁ, bronzez, vb. I, 1. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat de bronz sau de vopsea de bronz. 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni arămiu, negru la piele, datorită soarelui; a (se) înnegri, a (se) pârli. – Din fr. bronzer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronzaj
BRONZÁJ, bronzaje, s. n. (Rar) Bronzare. – Din fr. bronzage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronzare
BRONZÁRE, bronzări, s. f. Faptul de a (se) bronza. – V. bronza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronzat
BRONZÁT, -Ă, bronzați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Acoperit cu un strat de bronz sau de vopsea de bronz. 2. (Despre oameni) Cu pielea înnegrită de soare; pârlit^2. – V. bronza. Cf. fr. bronzé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bronzit
BRONZÍT s. n. Varietate de piroxen și oxid de fier, având culoarea brună-gălbuie, asemănătoare cu a bronzului. – Din fr. bronzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscariţă
BROSCÁRIȚĂ, broscarițe, s. f. Denumire dată mai multor specii de plante erbacee acvatice cu flori hermafrodite, albe-verzui, dispuse în spice; notătoare (Potamogeton natans). – Broască + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscariță
BROSCÁRIȚĂ, broscarițe, s. f. Denumire dată mai multor specii de plante erbacee acvatice cu flori hermafrodite, albe-verzui, dispuse în spice; notătoare (Potamogeton natans). – Broască + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscăresc
BROSCĂRÉSC, -EÁSCĂ, broscărești, adj. (Rar) Al broaștelor (I), de broaște; (rar) broștesc. – Broască + suf. -ăresc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscărie
BROSCĂRÍE, broscării, s. f. Loc sau apă (stătătoare) cu multe broaște; mulțime de broaște. – Broască + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscăriţă
BROSCĂRÍȚĂ, broscărițe, s. f. Plantă erbacee acvatică cu flori verzui; iarba-șarpelui, limba-apei (Triglochin palustris). – Broască + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscăriță
BROSCĂRÍȚĂ, broscărițe, s. f. Plantă erbacee acvatică cu flori verzui; iarba-șarpelui, limba-apei (Triglochin palustris). – Broască + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscoi
BROSCÓI, broscoi, s. m. 1. Augmentativ al lui broască (I). 2. Masculul broaștei (I). 3. (Glumeț) Epitet dat unui copil mic. – Broască + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscuţ
BROSCÚȚ, broscuți, s. m. (Rar) Pui (mascul) de broască (I). – Din broscuță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscuț
BROSCÚȚ, broscuți, s. m. (Rar) Pui (mascul) de broască (I). – Din broscuță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscuţă
BROSCÚȚĂ, broscuțe, s. f. Diminutiv al lui broască (I). – Broască + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broscuță
BROSCÚȚĂ, broscuțe, s. f. Diminutiv al lui broască (I). – Broască + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşa
BROȘÁ, broșez, vb. I. Tranz. 1. A lega împreună colile sau foile unei broșuri, ale unei cărți, ale unui caiet etc. (punându-le într-o copertă moale). 2. A prelucra prin așchiere cu o broșă o piesă de metal, găurind-o sau șănțuind-o. – Din fr. brocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșa
BROȘÁ, broșez, vb. I. Tranz. 1. A lega împreună colile sau foile unei broșuri, ale unei cărți, ale unui caiet etc. (punându-le într-o copertă moale). 2. A prelucra prin așchiere cu o broșă o piesă de metal, găurind-o sau șănțuind-o. – Din fr. brocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşare
BROȘÁRE, broșări, s. f. Acțiunea de a broșa; broșat^1, legat^1. – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșare
BROȘÁRE, broșări, s. f. Acțiunea de a broșa; broșat^1, legat^1. – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşat
BROȘÁT^1 s. n. Broșare. – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșat
BROȘÁT^1 s. n. Broșare. – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşat
BROȘÁT^2, -Ă, broșați, -te, adj. (Despre broșuri, cărți, caiete etc.) Cu colile sau foile așezate și legate împreună (într-o copertă moale). – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșat
BROȘÁT^2, -Ă, broșați, -te, adj. (Despre broșuri, cărți, caiete etc.) Cu colile sau foile așezate și legate împreună (într-o copertă moale). – V. broșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşă
BRÓȘĂ, broșe, s. f. 1. Bijuterie feminină prevăzută cu un ac, care se poartă prinsă de rochie, de haină etc. 2. Unealtă de așchiere cu tăișuri multiple, folosită la prelucrarea suprafeței (interioare sau exterioare) a unor piese metalice. – Din fr. broche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșă
BRÓȘĂ, broșe, s. f. 1. Bijuterie feminină prevăzută cu un ac, care se poartă prinsă de rochie, de haină etc. 2. Unealtă de așchiere cu tăișuri multiple, folosită la prelucrarea suprafeței (interioare sau exterioare) a unor piese metalice. – Din fr. broche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broştesc
BROȘTÉSC, -EÁSCĂ, broștești, adj. (Rar.) Broscăresc. – Broască + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broștesc
BROȘTÉSC, -EÁSCĂ, broștești, adj. (Rar.) Broscăresc. – Broască + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşură
BROȘÚRĂ, broșuri, s. f. Lucrare tipărită sub formă de carte, care cuprinde un număr redus de foi; filadă. ♦ (Înv.) Fasciculă. – Din fr. brochure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșură
BROȘÚRĂ, broșuri, s. f. Lucrare tipărită sub formă de carte, care cuprinde un număr redus de foi; filadă. ♦ (Înv.) Fasciculă. – Din fr. brochure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broşurică
BROȘURÍCĂ, broșurele, s. f. Diminutiv al lui broșură. [Pl. și: broșurici] – Broșură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

broșurică
BROȘURÍCĂ, broșurele, s. f. Diminutiv al lui broșură. [Pl. și: broșurici] – Broșură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brotac
BROTÁC, brotaci, s. m. (Zool.) Broatec. – Probabil refăcut din brotăcel (după modelul lui gândac – gândăcel etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brotan
BROTÁN, brotani, s. m. (Reg.) Broatec. – Brot[ac] + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brotăcel
BROTĂCEL, brotăcei, s. m. 1. Diminutiv al lui brotac, răcănel. 2. (Ornit.; rar) Florinte. – Brotac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

browning
BROWNING, browninguri, s. n. Revolver cu încărcător automat. [Pr.: bráŭning] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brr
BRR interj. I. 1. Exclamație pe care o scoate cel căruia îi este frig; bruh. 2. Exclamație care exprimă spaima. 3. Exclamație care exprimă dezgustul sau greața. II. Exclamație cu care oile sunt îndemnate la mers. III. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul tobei. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruceloză
BRUCELÓZĂ, bruceloze, s. f. Boală infecto-contagioasă a animalelor, transmisibilă la om prin alimentele provenite de la animalele bolnave și care se manifestă prin febră mare, transpirație, mărirea splinei etc. – Din fr. brucellose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brucină
BRUCÍNĂ s. f. Alcaloid foarte toxic, extras din nuca vomică, cu proprietăți și utilizări în medicină și în farmacie. – Din fr. brucine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brudină
BRÚDINĂ, brudine, s. f. (Reg.) Bac^1 (1). ♦ Taxă pentru trecerea apei pe un bac^1. – Din sb. brodina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brudiu
BRÚDIU, -IE, brudii, adj. (Reg.) Tânăr, nevârstnic; p. ext. fără judecată; brudnic. [Acc. și: brudíu, -íe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brudnic
BRÚDNIC, -Ă, brudnici, -ce, adj. (Reg.) Brudiu. – Brud[iu] + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruft
BRUFT, brufturi, s. n. (Reg.) Tencuială aruncată pe perete cu mistria (și neîntinsă). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruftui
BRUFTUÍ, bruftuiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Reg.) A pune cu mistria pe perete un strat de bruft. 2. Fig. (Fam.) A brusca pe cineva. [Var.: bruftuluí vb. IV] – Bruft + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruftuială
BRUFTUIÁLĂ, bruftuieli, s. f. (Reg. și fam.) Faptul de a bruftui. ♦ Bătaie dată cuiva. [Pr.: -tu-ia-. – Var.: bruftuluiálă s. f.] – Bruftui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruftuire
BRUFTUÍRE, bruftuiri, s. f. (Reg. și fam.) Acțiunea de a bruftui. – V. bruftui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruftului
BRUFTULUÍ vb. IV v. bruftui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruftuluială
BRUFTULUIÁLĂ s. f. v. bruftuială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruh
BRUH interj. Brr (I 1). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruia
BRUIÁ, bruiez, vb. I. Tranz. A perturba recepția unor semnale electromagnetice, a unei emisiuni radiofonice. [Pr.: bru-ia] – Din fr. brouiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruiaj
BRUIÁJ s. n. Faptul de a bruia. [Pr.: bru-iaj] – Din fr. brouillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruiat
BRUIÁT, -Ă, bruiați, -te, adj. (Despre posturi de radioemisie) Perturbat prin zgomote. [Pr.: bru-iat] – V. bruia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruiere
BRUIÉRE s. f. Acțiunea de a bruia. [Pr.: bru-ie-] – V. bruia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruion
BRUIÓN, bruioane, s. n. (Livr.) Ciornă, concept. [Pr.: bru-ion] – Din fr. bruillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brum
BRUM s. n. Perturbație care poate să apară într-un sistem de transmisie audio, manifestându-se ca un zgomot de frecvență joasă, suprapus semnalului util. – Din germ. Brummen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruma
BRUMÁ, pers. 3 brumează, vb. I. (Rar) 1. Intranz. A cădea brumă (1). 2. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu brumă (1) sau cu ceva care seamănă cu bruma. – Din brumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumar
BRUMÁR^1 s. m. (Pop.) Noiembrie. – Brumă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumar
BRUMÁR^2 s. m. A doua lună (22 octombrie – 21 noiembrie) din calendarul republican francez (folosit în anii 1793-1806). – Din fr. brumaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumat
BRUMÁT, -Ă, brumați, -te, adj. 1. (Adesea fig.) Acoperit de brumă (1). 2. (Rar) Brumăriu (1). 3. (Despre fructe, p. ext. despre plante) Acoperit cu un strat de brumă (3). – V. bruma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumatic
BRUMÁTIC, -Ă, brumatici, -ce, adj. (Rar) Cu brumă; p. ext. friguros, geros. – Brumă + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumă
BRÚMĂ, brume, s. f. 1. Cristale fine de zăpadă care se formează noaptea (în anotimpurile de tranziție) prin înghețarea vaporilor de apă din atmosferă și care se depun pe plante, pe sol, pe obiecte. 2. (Pop.) Chiciură. 3. Strat fin, alburiu, care acoperă unele fructe (sau plante). 4. Fig. Cantitate mică de... – Lat. bruma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumărea
BRUMĂREÁ, brumărele, s. f. Numele a două plante erbacee ornamentale cu flori diferit și viu colorate și cu miros plăcut (Phlox paniculata și drummondi). – Brumă + suf. -ărea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumărel
BRUMĂRÉL s. m. (Pop.) Octombrie; p. ext. sfârșitul lunii septembrie, luna octombrie și începutul lui noiembrie. – Brumar^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumăriţă
BRUMĂRÍȚĂ, brumărițe, s. f. Numele a două specii de păsări sedentare, una de mărimea mierlei, cu gușa albă cu pete brune (Prunella collaris), cealaltă mai mică, cu gușa sură (Prunella modularis). – Brumă + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumăriță
BRUMĂRÍȚĂ, brumărițe, s. f. Numele a două specii de păsări sedentare, una de mărimea mierlei, cu gușa albă cu pete brune (Prunella collaris), cealaltă mai mică, cu gușa sură (Prunella modularis). – Brumă + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumăriu
BRUMĂRÍU, -ÍE, brumării, adj. 1. De culoarea brumei (1), alb-cenușiu, brumat (2). (În sintagmele) Prune brumării = soi de prune acoperite cu brumă (3). Oaie brumărie = varietate de oaie cu lâna pestriță, albă și neagră. ♦ Care aparține acestor oi sau pielicelelor acestor oi. Căciulă brumărie. – Brumă + suf. -ăriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brumos
BRUMÓS, -OÁSĂ, brumoși, -oase, adj. (Livr.) Cețos, neguros. – Din fr. brumeux, lat. brumosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brun
BRUN, -Ă, bruni, -e, adj., s. n. 1. Adj. Cafeniu-închis. 2. S. n. Culoare brună (1). (Despre oameni) Care are pielea negricioasă și părul negru; brunet, oacheș. – Din fr. brun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruna
BRUNÁ, brunez, vb. I. Tranz. A acoperi pe cale chimică o piesă de oțel sau de cupru cu un strat de oxizi de culoare brună pentru a o feri de coroziune. – Din fr. brunir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunaj
BRUNÁJ s. n. Brunare. ♦ (Concr.) Strat protector de oxizi care acoperă unele piese metalice în urma brunării. – Bruna + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunare
BRUNÁRE s. f. Acțiunea de a bruna și rezultatul ei; brunaj. – V. bruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunat
BRUNÁT, -Ă, brunați, -te, adj. (Despre piese de oțel sau de cupru) Acoperit prin brunare cu un strat protector de oxizi de culoare închisă. – V. bruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunch
BRUNCH, brunch-uri, s. n. Masă luată între micul dejun și prânz. [Pr.: branč] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunel
BRUNÉL, (2) bruneluri, s. n. (Înv.) 1. Stofă de lână de culoare închisă, din care se confecționează încălțămine. 2. Sortiment de brunel (1). – Din germ. Brunelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brunet
BRUNÉT, -Ă, bruneți, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are pielea (feței) de culoare negricioasă și părul negru; brun, oacheș. – Din fr. brunet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brusc
BRUSC, -Ă, bruști, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se produce, se petrece pe neașteptate, subit, dintr-odată. – Din fr. brusque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brusca
BRUSCÁ, bruschez, vb. I. Tranz. 1. A trata pe cineva cu asprime, fără menajamente; a repezi; a bruftui. ♦ A se purta violent cu cineva. 2. A grăbi, a forța desfășurarea unui proces, a unui eveniment. – Din fr. brusquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruscare
BRUSCÁRE s. f. Acțiunea de a brusca și rezultatul ei. – V. brusca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruscheţe
BRUSCHÉȚE s. f. Purtare sau atitudine aspră, grosolană, lipsită de menajamente față de cineva. – Din it. bruschezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruschețe
BRUSCHÉȚE s. f. Purtare sau atitudine aspră, grosolană, lipsită de menajamente față de cineva. – Din it. bruschezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brustan
BRUSTÁN, brustani, s. m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule la vârful tulpinii și cu miros caracteristic plăcut (Telekia speciosa). – Cf. brusture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brustur
BRÚSTUR s. m. v. brusture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brusture
BRÚSTURE, brusturi, s. m. Numele mai multor plante erbacee cu frunze foarte mari și late, cu flori purpurii sau violete, dispuse în inflorescențe sferice și țepoase, folosite pentru proprietățile lor medicinale; lipan^2 (Lappa). [Var.: brústur s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brut
BRUT, -Ă, bruți, -te, adj. 1. (Despre materiale, obiecte etc.) Care se găsește în stare naturală, încă neprelucrat; care nu a fost încă transformat în produs finit. 2. (Despre greutatea mărfurilor) Care este socotit împreună cu ambalajul, vasul etc. în care se află; din care nu s-a scăzut daraua. 3. (Despre un venit) Care a fost socotit împreună cu cheltuielile, impozitele etc. aferente. – Din lat. brutus, fr. brut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutal
BRUTÁL, -Ă, brutali, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de delicatețe, aspru, dur, violent; grosolan, necioplit. ♦ Care este direct, fără menajamente. O sinceritate brutală. – Din fr. brutal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutalitate
BRUTALITÁTE, brutalități, s. f. Fire, purtare, vorbă sau faptă brutală. – Din fr. brutalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutaliza
BRUTALIZÁ, brutalizez, vb. I. Tranz. A trata pe cineva cu brutalitate; a maltrata. – Din fr. brutaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutalizare
BRUTALIZÁRE, brutalizări, s. f. Acțiunea de a brutaliza. – V. brutaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutar
BRUTÁR, brutari, s. m. Persoană care fabrică sau vinde pâine; jimblar. – Brut (reg. „pâine neagră”) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brută
BRÚTĂ, brute, s. f. Om foarte brutal. – Din fr. brute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutăreasă
BRUTĂREÁSĂ, brutărese, s. f. Femeie care fabrică sau vinde pâine; soția brutarului; jimblăreasă. – Brutar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

brutărie
BRUTĂRÍE, (2) brutării, s. f. 1. Meseria de brutar. 2. Clădire în care se fabrică sau se vinde pâine; jimblărie. – Brutar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bruto
BRÚTO adv. În total, fără a scădea daraua (dintr-o greutate), cheltuielile, impozitele etc. (dintr-un venit). – Din germ. Brutto, it. brutto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubalină
BUBALÍNĂ, bubaline, s. f. (La pl.) Vite cornute înrudite cu taurinele, cu capul mare, cu coarnele în formă de semilună, cu pielea groasă și cu părul negru; (și la sg.) animal care face parte din această specie. – Din fr. bubaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubat
BUBÁT, bubaturi, s. n. (Pop.) Variolă. – Contaminare între bubă și [vărs]at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubă
BÚBĂ, bube, s. f. 1. Nume generic dat umflăturilor cu caracter purulent ale țesutului celular de sub piele. ◊ Expr. A umbla cu cineva ca cu o bubă coaptă = a menaja pe cineva. (Fam.) S-a spart buba = s-a dat totul pe față; s-a dezvăluit totul. ◊ Compuse: (pop.) bubă-neagră = dalac; bube-dulci = bubulițe dese, de natură infecțioasă, care apar în special la copii, în jurul gurii, pe cap etc.; buba-mânzului = gurmă. ♦ (Pop.) Rană. 2. Fig. (Fam.) Punct slab, parte delicată, dificilă a unei probleme. ♦ Defect, defecțiune (a unui sistem tehnic). – Cf. ucr. buba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buberic
BUBERÍC, buberici, s. m. Plantă erbacee cu rizom noduros, cu frunze dințate și cu flori brune sau verzi-măslinii (Scrophularia nodosa). – Cf. bg. bubrek „rinichi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubiţă
BUBÍȚĂ, bubițe, s. f. Bubuliță. – Bubă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubiță
BUBÍȚĂ, bubițe, s. f. Bubuliță. – Bubă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buboi
BUBÓI, buboaie, s. n. Augmentativ al lui bubă; abces, furuncul. – Bubă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubon
BUBÓN, buboane, s. n. Inflamare a ganglionilor limfatici din regiunea inghinală, axilară etc., caracteristică ciumei, scarlatinei, bolilor venerice. – Din fr. bubon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubonic
BUBÓNIC, -Ă, bubonici, -ce, adj. (În sintagma) Ciumă (sau pestă) bubonică = ciumă (sau pestă) care se manifestă prin buboane. – Din fr. bubonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubos
BUBÓS, -OÁSĂ, buboși, -oase, adj. 1. Cu bube, plin de bube; buburos. 2. (Despre plante, fructe) Plin de umflături, de noduri, de crestături, de excrescențe. – Bubă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubui
BUBUÍ, pers. 3 búbuie, vb. IV. Intranz. (Despre tunete; p. ext. despre arme de foc sau alte surse de zgomot) A produce un zgomot înfundat și puternic, adesea repetat (prin ecou) la intervale scurte. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuire
BUBUÍRE, bubuiri, s. f. (Rar) Bubuit. – V. bubui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuit
BUBUÍT s. n. Faptul de a bubui; zgomot înfundat și puternic produs de tunet, de arme de foc, de explozii etc.; bubuire, bubuitură. – V. bubui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuitor
BUBUITÓR, -OÁRE, bubuitori, -oare, adj. Care bubuie. [Pr.: -bu-i-] – Bubui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuitură
BUBUITÚRĂ, bubuituri, s. f. Bubuit. [Pr.: -bu-i-] – Bubui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuliţă
BUBULÍȚĂ, bubulițe, s. f. Diminutiv al lui bubă; bubiță. – Bubă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bubuliță
BUBULÍȚĂ, bubulițe, s. f. Diminutiv al lui bubă; bubiță. – Bubă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buburos
BUBURÓS, -OÁSĂ, buburoși, -oase, adj. Bubos (1). – Bubă + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buburuză
BUBURÚZĂ, buburuze, s. f. Insectă mică de formă semisferică, cu elitrele roșii pătate cu șapte puncte negre; mămăruță, măriuță (1), boul-lui-Dumnezeu, boul-Domnului, boul-popii, paparugă (Coccinella septempunctata). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buc
BUC^1 s. m. (Reg.; în loc. adv.) Într-un buc = imediat, într-o clipă, foarte repede. Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buc
BUC^2, s. n. (2) buci, s. m., (Reg.) 1. S. n. Pleavă rămasă după vânturarea semințelor de cânepă sau de in, după măcinarea boabelor de porumb etc. 2. S. m. (La pl.) Scame rămase de la melițarea și pieptănarea inului și a cânepii. – Cf. alb. byk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucal
BUCÁL, -Ă, bucali, -e, adj. Care ține de gură, privitor la gură, care se face cu gura, se ia pe gură, oral (1). ♦ Loc. adv. Pe cale bucală = (despre administrarea medicamentelor) pe gură, oral. – Din fr. buccal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucată
BUCÁTĂ, (I) bucăți, (II) bucate, s. f. I 1. Parte tăiată, ruptă, desfăcută dintr-un corp solid, dintr-un întreg; fragment, dărab. ♦ Determinat prin „de drum”, „de cale” sau presupunând această determinare) Distanță, porțiune. ♦ (Determinat prin „de vreme”, „de timp” sau presupunând această determinare) Interval, perioadă. ♦ (În limbajul comercial și în cel industrial) Exemplar, piesă, parte unitară dintr-un ansamblu, dintr-o mulțime de obiecte de același fel. ◊ Expr. A vinde (sau a cumpăra) cu bucata = a vinde (sau a cumpăra) cu amănuntul, în detaliu. A plăti cu bucata (sau, rar bucată) = a plăti munca după numărul de piese executate; a plăti în acord. A face ceva din bucăți = a confecționa, a încropi ceva din părți sau piese care provin din ansambluri diferite. Om dintr-o bucată = om integru. 2. Operă (sau fragment unitar) literară sau muzicală de dimensiuni relativ reduse. II. (La pl.) (Feluri de) mâncare. ◊ Expr. A face (cuiva) bucata = a face (cuiva) cu intenție un lucru neplăcut, un rău, a-i provoca o încurcătură. ♦ (Pop.) (Recoltă de) grâne, cereale. – Lat. buccata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucă
BÚCĂ, buci, s. f. (Pop.) 1. Fesă. 2. Obraz (1). – Lat. bucca „gură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucălai
BUCĂLÁI, -ÁIE, bucălai, -aie, adj. Bucălat. – Cf. bucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucălaie
BUCĂLÁIE, bucălăi, s. f., adj. (Oaie, capră, cățea) cu lâna albă și cu botul și extremitățile membrelor negre sau castaniu-închis. – Bucă + laie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucălat
BUCĂLÁT, -Ă, bucălați, -te, adj. (Care are obrazul) grăsuț, durduliu, bucălai, bucăliu, busnat. – Cf. b u c ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăliu
BUCĂLÍU, -ÍE, bucălii, adj. (Rar) Bucălat. – Contaminare între bucălat și grăsuliu, durduliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucătar
BUCĂTÁR, bucătari, s. m. Bărbat care are meseria de a găti mâncare. – Bucată + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucătăreasă
BUCĂTĂREÁSĂ, bucătărese, s. f. Femeie care are meseria de a găti mâncare. – Bucătar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucătărie
BUCĂTĂRÍE, bucătării, s. f. 1. Cameră (sau clădire) în care se gătește mâncarea; cuhnie; p. ext. totalitatea obiectelor, a mijloacelor care servesc la gătirea mâncării. ◊ Bucătărie de campanie = vehicul prevăzut cu aparatura necesară preparării hranei calde pentru trupele aflate în deplasare. ♦ Fig. (Fam.) Totalitatea accesoriilor sau acțiunilor care servesc la susținerea unei demonstrații, la efectuarea unei lucrări după ce s-a stabilit ideea de bază. 2. Faptul de a pregăti mâncare; mod specific de a prepara mâncarea. – Bucătar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucătărioară
BUCĂTĂRIOÁRĂ, bucătărioare, s. f. Diminutiv al lui bucătărie (1). [Pr.: -ri-oa-] – Bucătărie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucătură
BUCĂTÚRĂ, bucături, s. f. (Pop.) Îmbucătură. – Cf. îmbucătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăţea
BUCĂȚEÁ, bucățele, s. f. Bucățică. – Bucată + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucățea
BUCĂȚEÁ, bucățele, s. f. Bucățică. – Bucată + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăţel
BUCĂȚÉL, bucăței, s. m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunzele inferioare răsucite în formă de sul și cu flori roșietice sau violacee (Agrostis canina). – Din bucățea (prin substituire de suf.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucățel
BUCĂȚÉL, bucăței, s. m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunzele inferioare răsucite în formă de sul și cu flori roșietice sau violacee (Agrostis canina). – Din bucățea (prin substituire de suf.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăţeli
BUCĂȚELÍ, bucățelesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îmbucătăți. – Din bucățele (pl. lui bucățică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucățeli
BUCĂȚELÍ, bucățelesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îmbucătăți. – Din bucățele (pl. lui bucățică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăţi
BUCĂȚÍ, bucățesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A îmbucătăți. – Din bucată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăți
BUCĂȚÍ, bucățesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A îmbucătăți. – Din bucată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucăţică
BUCĂȚÍCĂ, bucățele, s. f. Diminutiv al lui bucată; bucățea. ◊ Expr. Bucățică ruptă (sau tăiată) sau ruptă bucățică, se spune despre o persoană care seamănă perfect cu unul din membrii familiei sale. ♦ Ceea ce servește (în cantitate mică) de mâncare. ◊ Expr. A-și da (sau a-și lua) bucățica de la gură = a da din puținul său, a fi foarte darnic sau altruist. A-i lua (cuiva) bucățica din (sau de la) gură = a lipsi (pe cineva) până și de strictul necesar traiului. – Bucată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucățică
BUCĂȚÍCĂ, bucățele, s. f. Diminutiv al lui bucată; bucățea. ◊ Expr. Bucățică ruptă (sau tăiată) sau ruptă bucățică, se spune despre o persoană care seamănă perfect cu unul din membrii familiei sale. ♦ Ceea ce servește (în cantitate mică) de mâncare. ◊ Expr. A-și da (sau a-și lua) bucățica de la gură = a da din puținul său, a fi foarte darnic sau altruist. A-i lua (cuiva) bucățica din (sau de la) gură = a lipsi (pe cineva) până și de strictul necesar traiului. – Bucată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buccinator
BUCCINATÓR, buccinatori, s. m. Mușchi facial cu ajutorul căruia poate fi expulzat, cu putere, aerul din plămâni. – Din fr. buccinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucea
BUCEÁ, bucele, s. f. 1. Manșon de metal montat între două piese; bucșă. ♦ Căptușeală de fontă din interiorul unui butuc de roată (de car, de camion etc.). 2. Scobitură într-o piesă de lemn, în care se îmbucă proeminența altei piese. – Lat. buccela „guriță”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucela
BUCELÁ, bucelez, vb. I. Tranz. (Rar) A monta o bucea, a căptuși cu o bucea. – Din bucea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucelare
BUCELÁRE, bucelări, s. f. (Rar) Acțiunea de a bucela. – V. bucela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucentaur
BUCENTÁUR, bucentauri, s. m. Ființă fabuloasă, jumătate om, jumătate taur. [Pr.: -ta-ur] – Din fr. bucentaure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buche
BÚCHE, buchi, s. f. A doua literă din alfabetul chirilic; p. gener. literă; (de obicei la pl.) alfabet; cunoștințe elementare de scris și citit. ◊ Expr. Buchea cărții = exact ca în carte; în chip mecanic. A fi (tot) la buchi = a fi (tot) începător (la învățătură). A nu ști buche = a nu ști nimic (la învățătură). – Din sl. buky.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucher
BUCHÉR, bucheri, s. m. 1. Persoană care învață ceva pe dinafară, fără a pricepe ce învață. 2. (Înv.) Persoană care se află cu învățătura abia la alfabet, care este începător la învățătură. – Buche + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchereală
BUCHEREÁLĂ s. f. (Fam.) Faptul de a silabisi (un text); p. ext. faptul de a învăța ceva pe de rost, în chip mecanic. – Bucheri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchereşte
BUCHERÉȘTE adv. (Rar) În felul bucherilor, ca bucherii. – Bucher + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucherește
BUCHERÉȘTE adv. (Rar) În felul bucherilor, ca bucherii. – Bucher + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucheri
BUCHERÍ, bucheresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A silabisi (un text). – Din bucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucherie
BUCHERÍE s. f. (Rar și fam.) Învățătură elementară de scris și citit. – Bucher + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchet
BUCHÉT, buchete, s. n. 1. Mănunchi de flori aranjate (și legate) împreună. ♦ P. gener. Grup de obiecte de același fel puse împreună; grup de compuneri (literare, muzicale) publicate sau executate laolaltă. 2. Aromă (specifică) a vinurilor de calitate superioară. 3. Mică plantă erbacee cu flori violete-deschis sau albastre-purpurii (Geranium pusillum). – Din fr. bouquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchetieră
BUCHETIÉRĂ, buchetiere, s. f. (Înv.) Florăreasă. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. bouquetière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucheţel
BUCHEȚÉL, buchețele, s. n. Diminutiv al lui buchet (1). – Buchet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchețel
BUCHEȚÉL, buchețele, s. n. Diminutiv al lui buchet (1). – Buchet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchinire
BUCHINÍRE, buchiniri, s. f. v. BUCHINI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

buchinist
BUCHINÍST, buchiniști, s. m. (Livr.) Anticar^2. – Din fr. bouquiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchinit
BUCHINÍT, -Ă, buchiniți, -te, adj. v. BUCHINI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

buchirisi
BUCHIRISÍ, buchirisesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Rar) A buchisi (2). – Bucher + suf. -isi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchisa
BUCHISÁ vb. I v. buchisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchiseală
BUCHISEÁLĂ, buchiseli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) buchisi. – Buchisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buchisi
BUCHISÍ, buchisesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz., intranz. și refl. A face un lucru cu mare caznă și migală, fără spor. 2. Tranz. și intranz. A citi sau a învăța ceva cu efort și cu migală; a buchirisi. 3. Tranz. Fig. A bate pe cineva (dându-i pumni, ghionți). [Var.: buchisá vb. I] – Cf. buche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciarda
BUCIARDÁ, buciardez, vb. I. Tranz. A prelucra cu buciarda piatra de construcție. – Din fr. boucharder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciardare
BUCIARDÁRE s. f. Acțiunea de a buciarda. – V. buciarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciardat
BUCIARDÁT, -Ă, buciardați, -te, adj. (Despre piatra de construcție) Prelucrat cu buciarda. – V. buciarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciardă
BUCIÁRDĂ, buciarde, s. f. Ciocan prevăzut pe fețele de izbire cu dinți sau caneluri, folosit pentru a imprima, prin lovire, puncte sau linii regulate pe fața pietrelor de construcție. – Din fr. boucharde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucin
BÚCIN s. n. v. bucium^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciuc
BUCIÚC, buciucuri, s. n. (Înv.) Steag turcesc sau tătăresc, alcătuit dintr-o jumătate de coadă albă de cal fixată de o prăjină. – Din tc. buçuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucium
BÚCIUM^1, buciume, s. n. Instrument muzical de suflat în forma unui tub tronconic foarte lung, făcut din coajă de tei, din lemn sau din metal și folosit în special de ciobani pentru chemări și semnale. [Var.: búcin s. n.] – Lat. bucinum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucium
BÚCIUM^2, buciume, s. n. (Pop.) 1. Trunchi sau buștean (de arbore); spec. butuc de viță-de-vie. 2. Butuc (al roții carului). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciuma
BUCIUMÁ, búcium, vb. I. Intranz. A sufla, a cânta, a da semnale din bucium^1. ♦ Tranz. Fig. A anunța, a vesti ceva. – Lat. bucinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciumare
BUCIUMÁRE, buciumări, s. f. Acțiunea de a buciuma și rezultatele ei. – V. buciuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciumaş
BUCIUMÁȘ, -Ă, buciumași, -e, s. m. și f. Persoană care buciumă. – Bucium^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciumaș
BUCIUMÁȘ, -Ă, buciumași, -e, s. m. și f. Persoană care buciumă. – Bucium^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buciumător
BUCIUMĂTÓR, -OÁRE, buciumători, -oare, adj. (Rar) Care buciumă. – Buciuma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucla
BUCLÁ, buclez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) răsuci părul în bucle; a (se) cârlionța; a (se) ondula. 2. Tranz. A face o buclă firului de țesut pentru a forma un ochi de tricotat. – Din fr. boucler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclaj
BUCLÁJ, buclaje, s. n. Totalitatea buclelor de pe pielea unui miel. ♦ Forma, mărimea și structura buclelor unei pielicele de miel. – Din fr. bouclage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclare
BUCLÁRE, buclări, s. f. Acțiunea de a (se) bucla. – V. bucla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclat
BUCLÁT, -Ă, buclați, -te, adj. (Despre păr) Cu bucle; cârlionțat, ondulat. – V. bucla. Cf. fr. b o u c 1 é.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclă
BÚCLĂ, bucle, s. f. I. 1. Șuviță de păr răsucită în spirală; zuluf, cârlionț. 2. Porțiune de fir textil, răsucită în timpul tricotării, în formă de buclă (I 1). II. 1. Curbă dintr-un drum în serpentină. ♦ Cot al unui curs de apă. 2. Piesă metalică pe care se fixează, prin îndoire, capătul unui cablu. 3. (Inform.) Secvență a instrucțiunilor unui program, repetabilă în execuție până la îndeplinirea condiției cerute. ◊ Buclă digitală = aparat electronic folosit pentru redarea infinită a unei secvențe sonore înregistrate. – Din fr. boucle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucle
BUCLÉ, bucleuri, s. n., adj. invar. 1. S. n. Țesătură de bumbac, de lână, de fibră sintetică etc., cu aspect buclat; sortiment dintr-o astfel de țesătură. 2. Adj. invar. (Despre fibre și țesături) Cu firul creț sau cu noduri. 3. S. n. Fir creț. – Din fr. bouclé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclier
BUCLIÉR, bucliere, s. n. Parte componentă a barei parașoc (față sau spate) a unui automobil, element tip scut care dă o formă estetică și aerodinamică parașocului, integrându-l, cel mai adesea, în volumul caroseriei; scut. – Din fr. bouclier.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bucluc
BUCLÚC, buclucuri, s. n. 1. (Pop. și fam.) Situație neplăcută, încurcată, în care se află cineva; belea, încurcătură, necaz. ♦ Ceartă, discordie. 2. (Reg.; la pl.) Obiecte (neînsemnate, fără mare valoare) pe care le posedă cineva, care formează bagajul lui. [Var.: (reg.) boclúc s. n.] – Din tc. bokluk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclucaş
BUCLUCÁȘ, -Ă, buclucași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care provoacă, creează buclucuri (1), care caută ceartă cu orice preț. – Bucluc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buclucaș
BUCLUCÁȘ, -Ă, buclucași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care provoacă, creează buclucuri (1), care caută ceartă cu orice preț. – Bucluc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucoavnă
BUCOÁVNĂ, bucoavne, s. f. (Înv.) Abecedar (cu caractere chirilice); p. gener. carte veche tipărită cu litere chirilice. – Din sl. azŭbukovĭno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucolic
BUCÓLIC, -Ă, bucolici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. De păstor, păstoresc, pastoral; p. ext. de la țară, câmpenesc, rustic, idilic. 2. S. f. Mic poem pastoral; eglogă, idilă. – Din fr. bucolique, lat. bucolica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucolism
BUCOLÍSM s. n. Caracter bucolic. – Bucol[ic] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucovinean
BUCOVINEÁN, -Ă, bucovineni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Bucovina. 2. Adj. Care aparține Bucovinei sau bucovinenilor (1), privitor la Bucovina ori la bucovineni. – Bucovina (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucovineancă
BUCOVINEÁNCĂ, bucovinence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Bucovina. – Bucovinean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucraniu
BUCRÁNIU, bucranii, s. n. (Arhit.) Motiv ornamental reprezentând un cap de bou împodobit cu ghirlande de flori, panglici etc. – Din fr. bucrane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucsău
BUCSẮU s. m. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, cu ramuri lungi, verzi-albăstrui, cu frunze simple și cu flori mari, galbene, plăcut mirositoare (Spartium junceum). – Cf. lat. buxus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucşă
BÚCȘĂ, bucșe, s. f. Bucea (1). – Din ucr. bukșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucșă
BÚCȘĂ, bucșe, s. f. Bucea (1). – Din ucr. bukșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucşi
BUCȘÍ, bucșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A îndesa, a umple până la refuz. 2. A-l podidi (sângele). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucși
BUCȘÍ, bucșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A îndesa, a umple până la refuz. 2. A-l podidi (sângele). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucura
BUCURÁ, búcur, vb. I. Refl. 1. A simți bucurie, a fi cuprins de bucurie; (înv.) a se îmbucura. ♦ Tranz. A produce cuiva o bucurie, o satisfacție. 2. A dispune de..., a avea la îndemână. ♦ A fi foarte căutat, a provoca interes. 3. (Peior.) A râvni la...; a încerca să profite de... – Cf. alb. bukur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucureştean
BUCUREȘTEÁN, -Ă, bucureșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul București. 2. Adj. Care aparține municipiului București sau bucureștenilor (1), referitor la București ori la bucureșteni. – București (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucureștean
BUCUREȘTEÁN, -Ă, bucureșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul București. 2. Adj. Care aparține municipiului București sau bucureștenilor (1), referitor la București ori la bucureșteni. – București (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucureşteancă
BUCUREȘTEÁNCĂ, bucureștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul București. – Bucureștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucureșteancă
BUCUREȘTEÁNCĂ, bucureștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul București. – Bucureștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucurie
BUCURÍE, bucurii, s. f. 1. Sentiment de mulțumire vie, de satisfacție sufletească. ◊ Loc. adv. Cu bucurie sau cu toată bucuria = (foarte) bucuros. 2. (Concr.) Ceea ce bucură (1) pe cineva. – Bucura + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucuros
BUCURÓS, -OÁSĂ, bucuroși, -oase, adj. 1. Care este cuprins de bucurie, care reflectă bucuria; p. ext. vesel. ◊ Expr. A fi mai bucuros să... (sau când..., dacă...) = a prefera să... 2. (Adesea adverbial) Care face ceva cu plăcere, din toată inima. ♦ (Adverbial, reg.; ca termen de politețe) Cu plăcere ! mă rog ! – Bucura + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bucvariu
BUCVÁRIU, bucvarii, s. n. (Înv.) Bucoavnă. – Din sl. bukvari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buda
BUDÁ, budez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ține la distanță, a-și exprima nemulțumirea (față de cineva) printr-o atitudine indiferentă sau morocănoasă. – Din fr. bouder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budala
BUDALÁ s. m. (Înv.) Om prost, nătărău. – Din tc. budala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budană
BUDÁNĂ, budane, s. f. (Reg.) Butoi cu capacitate mare; zăcătoare (II 1). – Budăi + suf. -ană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budă
BÚDĂ, bude, s. f. (Reg.) 1. Construcție de lemn, în pădure, în care locuiesc tăietorii de arbori. 2. Prăvălioară. 3. Closet (rudimentar). [Pl. și: buzi] – Din rus., pol., ung. buda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budăi
BUDẮI, budăie, s. n. (Reg.) 1. Vas din doage, de forma unui trunchi de con, în care se păstrează laptele, se duc bucatele la câmp, se țin băuturi etc. 2. Trunchi scobit, întrebuințat ca ghizd la fântână. – Din magh. bödön.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budget
BUDGÉT s. n. v. buget^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budgetar
BUDGETÁR, -Ă adj. v. bugetar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budihace
BUDIHÁCE, budihace, s. f. (Reg.) Monstru, pocitanie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budincă
BUDÍNCĂ, budinci, s. f. 1. Preparat culinar făcut din făină (sau paste făinoase), orez, ouă, lapte etc., adesea îndulcit, și copt în cuptor. 2. Mâncare făcută din legume (tăiate mărunt), brânză etc. coapte în cuptor. – Din fr. pudding, pouding, engl. pudding.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budism
BUDÍSM s. n. Religie apărută în India în sec. VI-V Î.H., a cărei întemeiere este atribuită lui Buddha și care predică mântuirea prin ieșirea din samsara și posibilitatea de a ajunge la nirvana prin efort propriu. – Din fr. bouddhisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budist
BUDÍST, -Ă, budiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține budismului, privitor la budism. 2. S. m. și f. Adept al budismului. – Din fr. bouddhiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

budoar
BUDOÁR, budoare, s. n. Cameră intimă a unei femei. – Din fr. budoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buf
BUF^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul înfundat produs de căderea unui obiect tare, de o lovitură sau de o explozie. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buf
BUF^2 s. n. Numele unei figuri la jocul de arșice. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buf
BUF^3, -Ă, bufi, -e, adj. (Despre comedii) Cu un caracter comic exagerat. ♦ (Despre opere muzicale) Care este compus în genul liric ușor. ♦ (Despre actori sau cântăreți) Care s-a specializat în interpretarea unor roluri comice de comedie sau de operă muzicală bufă^3; (despre roluri) specific comediei sau operei muzicale bufe^3. – Din fr. bouffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufant
BUFÁNT, -Ă, bufanți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte sau despre părți ale ei) Înfoiat, larg, cu bufă. – Din fr. bouffant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufă
BÚFĂ, bufe, s. f. (Rar) Cută îndoită, fald la un obiect de îmbrăcăminte. – Cf. it. buffa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufet
BUFÉT, bufete, s. n. 1. Dulap de sufragerie sau de bucătărie în care se țin vesela, tacâmurile etc. 2. Local mic sau loc special amenajat unde se servesc mâncăruri (reci), băuturi etc. 3. Mâncare (rece) și băutură servite la un bufet (2). – Din fr. buffet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufetier
BUFETIÉR, -Ă, bufetieri, -e, s. m. și f. Persoană care conduce un bufet (2) sau servește la un bufet. [Pr.: -ti-er] – Din fr. buffetier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufeu
BUFÉU, bufeuri, s. n. Senzație de căldură intensă întâlnită în disfuncții vegetative, în special în cursul menopauzei. ♦ Aer care iese pe gură. ♦ Mișcare bruscă și trecătoare, acces, răbufnire. – Din fr. bouffée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buflei
BUFLÉI, buflei, s. m. (Fam. și glumeț) Copil sau pui de animal gras, dolofan. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufnă
BÚFNĂ, bufne, s. f. (Ornit.; rar) Bufniță. [Var.: búhnă s. f.] -Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufneală
BUFNEÁLĂ, bufneli, s. f. (Rar) Bufnitură. – Bufni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufnet
BÚFNET, bufnete, s. n. Bufnitură. – Bufni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufni
BUFNÍ, bufnesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot înfundat (prin cădere, izbire, explozie etc.). 2. Intranz. (În expr.) A bufni în (sau de) râs (ori plâns) sau (tranz.) a-l bufni râsul (ori plânsul) = a începe să râdă (sau să plângă) brusc, zgomotos, fără să se poată stăpâni. 3. Intranz. A bombăni supărat, rău dispus. 4. Tranz. A izbi cu putere. 5. Intranz. A da buzna, a se năpusti; a izbucni. – Buf^1 + suf. -ni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufnire
BUFNÍRE, bufniri, s. f. Acțiunea de a bufni și rezultatul ei. – V. bufni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufnit
BUFNÍT s. n. Bufnitură. – V. bufni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufnitură
BUFNITÚRĂ, bufnituri, s. f. Faptul de a bufni; zgomot înfundat produs de o cădere, izbire, explozie etc.; bufnit, bufnet, bufneală. – Bufni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufniţă
BÚFNIȚĂ, bufnițe, s. f. Cea mai mare pasăre răpitoare de noapte, având penajul de culoare brună-ruginie cu dungi negre și galbene, cap mare și ochi galbeni-portocalii mari, apropiați unul de altul, cu smocuri lungi de pene la urechi; bou-de-noapte, buhă, bufnă (Bubo bubo). – Bufnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufniță
BÚFNIȚĂ, bufnițe, s. f. Cea mai mare pasăre răpitoare de noapte, având penajul de culoare brună-ruginie cu dungi negre și galbene, cap mare și ochi galbeni-portocalii mari, apropiați unul de altul, cu smocuri lungi de pene la urechi; bou-de-noapte, buhă, bufnă (Bubo bubo). – Bufnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufon
BUFÓN, -Ă, bufoni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Personaj comic (pitic sau cocoșat), care întreținea o atmosferă de veselie la curțile suveranilor sau ale seniorilor; măscărici, nebun. ♦ Personaj comic într-o piesă de teatru. ♦ (Peior.) Persoană care face pe alții să râdă prin glume, gesturi caraghioase etc., care este obiect de batjocură într-o societate. 2. Adj. (Rar) Comic, caraghios, grotesc. – Din fr. bouffon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufona
BUFONÁ, bufonez, vb. I. Intranz. A spune sau a face bufonerii. – Din fr. bouffonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufonadă
BUFONÁDĂ, bufonade, s. f. (Rar) Bufonerie. – Din it. buffonata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bufonerie
BUFONERÍE, bufonerii, s. f. Vorbă, glumă, gest de un comic grotesc; bufonadă. – Din fr. bouffonnerie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buft
BUFT, bufturi, s. n. (Reg.) Pântece, burtă (de animal sau de om). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buftea
BÚFTEA, buftea, s. m. și f. (Fam. și glumeț) Om sau copil gras. – Buft + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buged
BÚGED, -Ă, bugezi, -de, adj. (Reg.; despre obrazul oamenilor) Buhăit, umflat, puhav. [Var.: búget, -ă adj.] – Lat. *buccidus (< bucca).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buget
BUGÉT^1, bugete, s. n. Evidența veniturilor și repartizarea lor pe categorii de cheltuieli dintr-o anumită perioadă (de obicei un an) ale unui stat, organizații, familii etc. [Var.: (rar) budgét s. n.] – Din fr. budget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buget
BÚGET^2, -Ă adj. v. buged.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bugetar
BUGETÁR, -Ă, bugetari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține bugetului^1, privitor la buget^1, prevăzut în buget^1, de buget^1. ◊ Instituție bugetară = instituție ale cărei cheltuieli sunt acoperite în întregime sau parțial de la buget^1. An (sau exercițiu) bugetar = perioadă de timp (de un an) pentru care se întocmește și se execută bugetul^1 unui stat. 2. S. m. și f. Persoană dintr-o instituție bugetară. [Var.: (rar) budgetár, -ă adj.] – Din fr. budgétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bugetivor
BUGETIVÓR, -Ă, bugetivori, -e, adj. (Peior.) Care trăiește în mod parazitar din bugetul^1 statului. – Din fr. budgétivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bugezire
BUGEZÍRE, bugeziri, s. f. v. BUGEZI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

buglă
BÚGLĂ, bugle, s. f. Trompetă din piele care emite un sunet mai moale și mai plăcut decât cel emis de corn. ♦ (La pl.) Nume generic dat instrumentelor de suflat de alamă. – Din fr., engl. bugle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buh
BUH s. n. (Pop. și fam.; în expr.) A-i merge (sau a i se duce cuiva) buhul = a ajunge să fie foarte cunoscut (pentru faptele sale, de obicei reprobabile); a se spune despre cineva că... – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhai
BUHÁI, (I) buhai, s. m. (II) buhaiuri, s. n. I. S. m. 1. (Zool.; reg.) Taur. 2. Compus: buhai-de-baltă = bou-de-baltă. 3. Plantă erbacee cu două sau trei frunze mari, ovale și flori verzi-gălbui dispuse într-un spic (Listera ovata). II. S. n. Instrument muzical popular format dintr-o putinică cu fundul de piele, prin care trece un smoc de păr de cal care se trage cu degetele umezite, producând astfel un sunet asemănător eu mugetul unui taur. [Pl. și: (II) buhaie] – Din ucr. buhaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhav
BÚHAV, -Ă adj. v. puhav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhă
BÚHĂ, buhe, s. f. 1. (Ornit.) Bufniță. 2. (Entom.; în compusele) Buha-semănăturilor = fluture mic de noapte, de culoare cenușie, care dăunează semănăturilor (Agrotis segetum); buha-verzei = fluture nocturn de culoare cenușie, ale cărui larve distrug varza, conopida, sfecla etc. (Mamestra brassicae). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhăi
BUHĂÍ^1, buhăiesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se umfla la față (de boală, de băutură, de somn etc.); a se puhăvi. – Din buhav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhăi
BUHĂÍ^2, búhăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A țipa, a urla; a plânge cu glas tare. 2. (Fam.) A tuși. [Prez. ind. și: buhăiesc] – Din buhai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhăială
BUHĂIÁLĂ^1, buhăieli, s. f. (Pop.) Faptul de a se buhăi^1. – Buhăi^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhăială
BUHĂIÁLĂ^2, buhăieli, s. f. (Reg.) Faptul de a buhăi^2 – Buhăi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhăit
BUHĂÍT, -Ă, buhăiți, -te, adj. (Pop.; despre oameni, despre fața lor etc.) Umflat (de boală, de băutură, de somn etc.); puhav, buhos (2), buged. – V. buhăi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhnă
BÚHNĂ s. f. v. bufnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhos
BUHÓS, -OÁSĂ, buhoși, -oase, adj. (Pop.) 1. Ciufulit, zbârlit; cu părul zbârlit (ca bufnița). 2. (Rar) Buhăit. – Buhă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhur
BUHÚR, (2) buhururi, s. n. (Înv.) 1. Stofă fină. 2. Sortiment dintr-o astfel de stofă. – Din tc. buhur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhurdar
BUHURDÁR, buhurdaruri, s. n. (Înv.) Vas (de metal) folosit la afumat cu miresme. – Din tc. buhurdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhuşean
BUHUȘEÁN, -Ă, buhușeni, -e, s. m., adj. 1. Persoană originară sau locuitor din orașul Buhuși. 2. Adj. Care aparține orașului Buhuși sau buhușenilor (1), privitor la orașul Buhuși ori la buhușeni. – Buhuși (n.pr) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhușean
BUHUȘEÁN, -Ă, buhușeni, -e, s. m., adj. 1. Persoană originară sau locuitor din orașul Buhuși. 2. Adj. Care aparține orașului Buhuși sau buhușenilor (1), privitor la orașul Buhuși ori la buhușeni. – Buhuși (n.pr) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhuşeancă
BUHUȘEÁNCĂ, buhușence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Buhuși. – Buhușean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buhușeancă
BUHUȘEÁNCĂ, buhușence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Buhuși. – Buhușean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bui
BUÍ, buiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A da năvală, a năvăli, a se înghesui. – Cf. sb. bujati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiac
BUIÁC, -Ă, buieci, -ce, adj. (Reg.) 1. Care trăiește bine, răsfățat. 2. Zburdalnic, nebunatic; nechibzuit. – Din sl. bujakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiandrug
BUIANDRÚG, buiandrugi, s. m. Element de construcție alcătuit dintr-o grindă de beton armat, de zidărie, de metal sau de lemn, așezată deasupra unei porți, a unei uși, a unei ferestre etc. pentru a susține porțiunea de zidărie de deasupra acestora. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buici
BUICÍ vb. IV v. buieci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buieci
BUIECÍ, buiecesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre plante și vite) A se dezvolta, a crește peste măsură (în dauna rodului). [Pr.: bu-ie-. – Var.: buicí vb. IV] – Din buiac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiestraş
BUIESTRÁȘ, buiestrași, adj., s. m. (Cal) care merge în buiestru (1); buiestru (2). – Buiestru + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiestraș
BUIESTRÁȘ, buiestrași, adj., s. m. (Cal) care merge în buiestru (1); buiestru (2). – Buiestru + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiestru
BUIÉSTRU, -IÁSTRĂ, buieștri, -stre, s. m., s. n., adj. 1. S. n. Mers al calului sau al altor animale în timpul căruia pașii se fac cu picioarele din aceeași parte. 2. Adj., s. m. Buiestraș. 3. Adj. Nărăvaș; neastâmpărat, zburdalnic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimac
BUIMÁC, -Ă, buimaci, -ce, adj. Amețit (de somn, de beție, de frică etc.); zăpăcit, năuc; buimăcit, buimatic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimatic
BUIMÁTIC, -Ă, buimatici, -ce, adj. (Rar) Buimac. – Buim[ac] + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimăceală
BUIMĂCEÁLĂ, buimăceli, s. f. Buimăcire. – Buimăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimăci
BUIMĂCÍ, buimăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină buimac. – Din buimac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimăcire
BUIMĂCÍRE, buimăciri, s. f. Faptul de a (se) buimăci; buimăceală. – V. buimăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buimăcit
BUIMĂCÍT, -Ă, buimăciți, -te, adj. Buimac. – V. buimăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buiurdisi
BUIURDISÍ, buiurdisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A transmite oficial un ordin, o cerere, o plângere etc. unei autorități inferioare; a întări printr-un decret. [Pr.: bu-iur-] – Din buiurdiu (înv. „decret” < tc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujdă
BÚJDĂ, bujde, s. f. (Reg.) Cocioabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujdi
BUJDÍ, bujdesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A țâșni, a năvăli. – Cf. magh. buzdúlni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujeniţă
BÚJENIȚĂ, bujenițe, s. f. (Reg.) Carne afumată. – Din ucr. buženycja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujeniță
BÚJENIȚĂ, bujenițe, s. f. (Reg.) Carne afumată. – Din ucr. buženycja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujie
BUJÍE, bujii, s. f. Piesă prevăzută cu doi electrozi între care se produce scânteia electrică necesară aprinderii amestecului carburant din motoarele cu explozie. – Din fr. bougie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujor
BUJÓR, bujori, s. m. 1. Nume dat unor plante erbacee, dintre care una (numită și bujor de grădină) are flori mari, roșii, roz sau albe, iar alta (numită și bujor de câmp) are flori roșii ca sângele (Paeonia). ◊ Bujor românesc = specie de bujor ocrotită de lege, cu tulpina înaltă de 50-80 cm și cu flori mari sângerii (Paeonia peregrina, var. romanica). ♦ Fig. Roșeață naturală a obrajilor. 2. Compus: bujor-de-munte = smirdar. – Din bg. božur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujoraş
BUJORÁȘ, bujorași, s. m. Bujorel (1). – Bujor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujoraș
BUJORÁȘ, bujorași, s. m. Bujorel (1). – Bujor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bujorel
BUJORÉL, bujorei, s. m. 1. Diminutiv al lui bujor; bujoraș. 2. Mică plantă erbacee cu frunze lunguiețe și ovale și cu flori mari, purpurii; gemănariță (Orchis papilionacea). – Bujor + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulă
BÚLĂ, bule, s. f. 1. Bășică de aer sau de gaz aflată în masa unui lichid sau a unui solid. 2. Sferă, glob (mic) de metal, de sticlă etc. 3. (În Antichitate și în Evul Mediu) Pecete de aur, de argint sau de plumb, care se atașa unui act pentru a-l autentifica; p. ext. act care purta o astfel de pecete. ◊ Bulă papală = act oficial emis de papă. 4. (Med.) Colecție circumscrisă de serozitate întâlnită la nivelul pielii; flictenă. 5. (Inform.; în sintagma) Bulă magnetică = mic domeniu magnetizat a cărui creare și mișcare pe un suport permite realizarea unei memorii de mare capacitate. – Din fr. bulle, lat. bulla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulb
BULB, bulbi, s. m. 1. Tulpină (subterană) metamorfozată a unor plante, cu axul în formă de disc, de care sunt prinse frunze în formă de tunici sau solzi suprapuși (în care se depun substanțe de rezervă), cu un înveliș membranos uscat. 2. (Anat.) Dilatație ovală sau circulară a unui vas, conduct ori a unei formații anatomice compacte. ◊ Bulb pilos = partea terminală, umflată, a rădăcinii firului de păr. Bulb rahidian = segment inferior al creierului, în forma unei umflături, situat între măduva spinării și protuberanța creierului. Bulbii ochilor = globii ochilor. Bulb aortic = dilatație a arterei aorte situată la ieșirea din inimă, existentă la pești și la batracieni. 3. Obiect, umflătură etc. care are forma unui bulb (1). – Din fr. bulbe, lat. bulbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulb
bulb, bulbi, s.m. (Mar.) ♦ (~ hidrodinamic, proră cu ~ ) – Proeminență cu caracter bulbiform a operei vii (a carenei) din sectorul prora, caracteristică navelor moderne, de dimensiuni mari. Amplasat în zona imersă a etravei, la îmbinarea cu chila, bulbul hidrodinamic conferă navei condiții îmbunătățite de guvernare pe valuri mari și o asietă de marș convenabilă. Prin reducerea rezistenței la înaintare, se obține o sporire a vitezei de înaintare cu cca 7-10%, diminuându-se implicit costurile de exploatare ale navei..
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bulbar
BULBÁR, -Ă, bulbari, -e, adj. 1. (Bot.) Referitor la bulb (1). 2. (Anat.) Referitor la bulbul rahidian. – Din fr. bulbaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbifer
BULBIFÉR, -Ă, bulbiferi, -e, adj. (Bot.) Care produce bulbi (1). – Din fr. bulbifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbiform
BULBIFÓRM, -Ă, bulbiformi, -e, adj. Care este în formă de bulb (1). – Din fr. bulbiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbil
BULBÍL, bulbili, s. m. Lăstar mic cu frunzișoare ca niște solzi cărnoși, care se formează pe tulpină sau lângă rădăcina unor plante. – Din fr. bulbille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulboacă
BULBOÁCĂ, bulboace, s. f. (Reg.) Vâltoare. – Cf. bulbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulboană
BULBOÁNĂ, bulboane, s. f. Adâncitură într-un râu, unde apa formează un vârtej; vâltoare, bulboacă. – Cf. bulbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbos
BULBÓS, -OÁSĂ, bulboși, -oase, adj. (Bot.) 1. Care are bulb (1). 2. De forma unui bulb (1). – Bulb + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbuc
BULBÚC, bulbuci, s. m. I. 1. Bășică de apă, de săpun, de spumă, de aluat (când dospește) etc. 2. Corp sferic (ca o bășică). II. 1. Plantă erbacee toxică din familia ranunculaceelor, cu flori mari globuloase de culoare galbenă, cu vinișoare verzi pe dinafară, răspândită în regiunile de munte și ocrotită de lege (Trollius europeaeus). 2. (La pl.) Plantă erbacee din familia campanulaceelor, viguroasă și înaltă până la un metru, cu flori mari, albastre, care crește prin păduri (Campanula trachelium).- Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbuca
BULBUCÁ, bulbúc, vb. I. 1. Refl. și tranz. A face ochii mari, a-i deschide tare (de mirare, uimire, spaimă etc.); a (se) holba. 2. Intranz. și refl. (Despre apă, la pers. 3) A face bulbuci, a (se) bulbuci. – Cf. b u 1 b u c.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbucat
BULBUCÁT, -Ă, bulbucați, -te, adj. Ieșit în afară, formând o proeminență; umflat. ♦ (Despre ochi) Larg deschis, holbat. – V. bulbuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbucătură
BULBUCĂTÚRĂ, bulbucături, s. f. Proeminență rotunjită, protuberanță. – Bulbuca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbuceală
BULBUCEÁLĂ, bulbuceli, s. f. Faptul de a (se) bulbuci; zgomot produs de apă, când face bulbuci (I 1). ♦ (Concr.) Mulțime de bulbuci (I 1). – Bulbuci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulbuci
BULBUCÍ, pers. 3 bulbucește, vb. IV. Intranz. și refl. (Despre apă) A face bulbuci (I 1); a (se) bulbuca (2). – Din bulbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulcă
BÚLCĂ, bulci, s. f. (Reg.) Franzelă; chiflă. – Din ucr. bulka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buldog
BÚLDOG, buldogi, s. m. Rasă de câini cu trupul îndesat, cu cap mare, bot turtit, falca de jos proeminentă și cu labe scurte și groase; mops. [Acc. și: buldóg] – Din fr. bouledogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buldozer
BULDÓZER, buldozere, s. n. 1. Mașină alcătuită dintr-un tractor pe șenile, prevăzut în față cu o lamă puternică, folosită pentru săparea și nivelarea terenurilor, pentru transportarea pe distanțe mici a pământului, deszăpezirea șoselelor etc. 2. Presă orizontală de matrițat și de îndoit la cald. – Din engl., fr. bulldozer, rus. bul’dozer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buldozerist
BULDOZERÍST, -Ă, buldozeriști, -ste, adj., s. m. (Muncitor calificat) care conduce un buldozer (1). – Buldozer + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buleandră
BULEÁNDRĂ, bulendre, s. f. (Pop. și fam.) Haină veche, ruptă, ponosită; fleandură. ♦ (La pl.) Lucruri vechi și fără valoare. ♦ Fig. Termen injurios pentru o femeie imorală. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulet
BULÉT, buleți, s. m. Denumire dată articulației gleznei calului, situată între chișiță și osul fluierului. – Din fr. boulet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buletin
BULETÍN, buletine, s. n. 1. (Urmat de determinări) Scurt comunicat, raport, anunț sau notă oficială care conține informații de actualitate și de interes public. Buletin de știri. Buletin meteorologic. ♦ Adeverință eliberată de o autoritate pentru a atesta ceva. Buletin de analize medicale. ♦ Nume dat unei publicații periodice cu scurte dări de seamă, studii și informații de specialitate etc. 2. (Adesea cu determinarea „de identitate”) Act oficial care atestă identitatea unei persoane. 3. (În sintagma) Buletin de vot = imprimat cuprinzând numele candidaților și siglele partidelor, folosit în exercitarea dreptului la vot. – Din fr. bulletin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulevard
BULEVÁRD, bulevarde, s. n. Arteră urbană de mare circulație, de obicei plantată pe margini cu arbori. – Din fr. boulevard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulevardier
BULEVARDIÉR, -Ă, bulevardieri, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. De bulevard. ♦ Fig. (Despre opere dramatice) Superficial, ușor, amuzant, de mică valoare. 2. S. m. și f. (Fam.) Bulevardist. [Pr.: -di-er] – Din fr. boulevardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulevardism
BULEVARDÍSM s. n. Atitudine bulevardieră. – Bulevard + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulevardist
BULEVARDÍST, -Ă, bulevardiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Om plimbăreț, care bate toată ziua bulevardele; derbedeu, haimana; bulevardier (2). – Bulevard + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulfeu
BULFÉU, bulfeie, s. n. Fiecare dintre cele două speteze care leagă partea de sus a jugului de policioară. – Din magh. bélfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgar
BULGÁR, -Ă, bulgari, -e, s. m., adj. 1. S. m. (La pl.) Populație turcică, așezată la sfârșitul sec. VII în regiunea de Nord-Est a Bulgariei de astăzi, unde, în sec. VII-IX, a fost asimilată de slavi; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. S. m. Persoană care face parte din populația Bulgariei sau este originară de acolo. 3. Adj. Care aparține Bulgariei sau bulgarilor (1), privitor la Bulgaria ori la bulgari; bulgăresc. ♦ (Substantivat, f.) Limba bulgară. – Din sl. blŭgarinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăr
BÚLGĂR, bulgări, s. m. Bucată compactă dintr-o materie solidă oarecare, mai ales de pământ; grunz. [Var.: búlgăre s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăraş
BULGĂRÁȘ, bulgărași, s. m. Diminutiv al lui bulgăr. – Bulgăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăraș
BULGĂRÁȘ, bulgărași, s. m. Diminutiv al lui bulgăr. – Bulgăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăre
BÚLGĂRE s. m. v. bulgăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăresc
BULGĂRÉSC, -EÁSCĂ, bulgărești, adj. Bulgar (3). – Bulgar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăreşte
BULGĂRÉȘTE adv. Ca bulgarii (2); în limba bulgară. – Bulgar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgărește
BULGĂRÉȘTE adv. Ca bulgarii (2); în limba bulgară. – Bulgar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgări
BULGĂRÍ, bulgăresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A arunca cu bulgări în cineva. 2. A acoperi cu lut scheletul de nuiele împletite al unui grajd, al unei colibe etc. – Din bulgăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgărie
BULGĂRÍE, bulgării, s. f. (Reg.) Grădină sau teren cultivat cu zarzavat. – Bulgar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăroaică
BULGĂROÁICĂ, bulgăroaice, s. f. Femeie care face parte din populația Bulgariei sau este originară de acolo. – Bulgar + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgăros
BULGĂRÓS, -OÁSĂ, bulgăroși, -oase, adj. (Rar) Plin cu bulgări. – Bulgăr + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulgur
BULGÚR s. n. (Reg.) Grâu măcinat mare, râșnit sau pisat; crupe de grâu. ♦ Mâncare gătită din acest grâu. – Din tc. bulgur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulhac
BULHÁC, bulhace, s. n. (Reg.) Băltoacă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulibaşă
BULIBÁȘĂ, bulibași, s. m. Conducător al unei cete de țigani. – Din bulucbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulibașă
BULIBÁȘĂ, bulibași, s. m. Conducător al unei cete de țigani. – Din bulucbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulibaşă
BULIBÁȘĂ, bulibași, s. m. Conducător al unei cete de țigani. – Din bulucbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulibașă
BULIBÁȘĂ, bulibași, s. m. Conducător al unei cete de țigani. – Din bulucbașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulicher
BULICHÉR, bulichere, s. n. (Reg.) Cuțit mare și lung; cuțit stricat, care nu taie. – Cf. magh. bugyli „briceag”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulimic
BULÍMIC, -Ă, bulimici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de bulimie. – Din fr. boulimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulimie
BULIMÍE s. f. Stare patologică manifestată prin foame excesivă, continuă. – Din fr. boulimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulin
BULÍN s. n. v. bulină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulină
BULÍNĂ^1, buline, s. f. 1. Capsulă în care se pune un medicament sub formă de praf; cașetă; p. ext. praful medicamentos împreună cu capsula lui. 2. Petic rotund de hârtie dată pe o parte cu gumă arabică, cu care se lipesc plicuri, dosare etc. 3. Desen rotund imprimat pe țesături. [Var.: bulin s. n.] – Din ngr. bulíni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulină
BULÍNĂ^2, buline, s. f. Parâmă pentru manevrarea pânzelor inferioare ale unei nave cu pânze. – Din fr. bouline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulion
BULIÓN, (1, 2) bulionuri, (3) bulioane, s. n. 1. Pastă conservată de pătlăgele roșii. 2. (Rar) Supă de carne servită fără zarzavat sau paste făinoase. 3. Mediu lichid obținut din carne sau din vegetale și folosit pentru culturile de microorganisme. [Pr.: -li-on] – Din fr. bouillon, rus. bul’on.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bull-finch
BULL-FINCH, bull-finch-uri, s. n. Obstacol la alergările de cai, care constă dintr-un zid cu nuiele deasupra sau dintr-un zid de o anumită înălțime. [Pr.: búlfinč] – Din engl., fr. bull-finch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulon
BULÓN, buloane, s. n. Tijă cilindrică, cu sau fără cap, prevăzută cu filet la unul sau la ambele capete și care servește la asamblarea a două piese. – Din fr. boulon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulona
BULONÁ, bulonez, vb. I. Tranz. A îmbina două piese, două organe de mașini etc. cu ajutorul unor buloane. – Din fr. boulonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulonaj
BULONÁJ, bulonaje, s. n. Bulonare. – Din fr. boulonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulonare
BULONÁRE s. f. Acțiunea de a bulona. – V. bulona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulonat
BULONÁT, -Ă, bulonați, -te, adj. Cu buloane. – V. bulona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buluc
BULÚC, bulucuri, s. n. 1. Număr mare de oameni strânși la un loc; droaie, gloată. ♦ (Adverbial) În masă, în rânduri strânse, cu grămada; unul peste altul, înghesuindu-se; repede, iute. 2. (În Evul Mediu, în Moldova și în Țara Românească) Unitate militară tactică având aproximativ efectivul unei companii; bulucbășie; p. ext. ceată de oameni înarmați. – Din tc. bölük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulucbaşă
BULUCBÁȘĂ, bulucbași, s. m. Comandant de buluc (2). – Din tc. bölük bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulucbașă
BULUCBÁȘĂ, bulucbași, s. m. Comandant de buluc (2). – Din tc. bölük bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulucbăşie
BULUCBĂȘÍE, bulucbășii, s. f. (Înv.) Buluc (2). – Bulucbașă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulucbășie
BULUCBĂȘÍE, bulucbășii, s. f. (Înv.) Buluc (2). – Bulucbașă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buluceală
BULUCEÁLĂ s. f. Faptul de a se buluci. – V. buluci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buluci
BULUCÍ, bulucesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbulzi (1), a se îngrămădi. – Din buluc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulucire
BULUCÍRE, buluciri, s. f. v. BULUCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bulucit
BULUCÍT, -Ă, buluciți, -te, adj. v. BULUCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

bulughină
BULUGHÍNĂ, bulughine, s. f. (Reg.) Cartof. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulumac
BULUMÁC, bulumaci, s. m. Stâlp de susținere sau grindă de lemn care se întrebuințează la case, la porți, la spaliere de vii etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulvan
BULVÁN s. m. v. bălvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulversa
BULVERSÁ, bulversez, vb. I. Intranz. A răsturna cu totul, a întoarce pe dos, a pune în dezordine; a modifica, a reînnoi, perturbând. ♦ Fig. A zăpăci, a tulbura, a dezorienta. – Din fr. bouleverser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulversare
BULVERSÁRE, bulversări, s. f. Acțiunea de a bulversa. – V. bulversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulversat
BULVERSÁT, -Ă, bulversați, -te, adj. 1. (Despre lucruri) Care se află în dezordine. 2. Fig. (Despre oameni) Zăpăcit, năucit; dezorientat. – V. bulversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulz
BULZ, bulzi, s. m. 1. (Pop.) Cocoloș. ♦ Cocoloș de mămăligă caldă în care s-a pus brânză de oaie sau urdă. 2. (Tehn.) Ansamblu de piese de cherestea obținute prin debitarea unui buștean și așezate astfel încât să reconstituie trunchiul. [Pl. și: (n.) bulzuri] – Cf. alb. bulez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulziş
BULZÍȘ adv. (Reg.) Înghesuit unul lângă altul. – Bulz + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulziș
BULZÍȘ adv. (Reg.) Înghesuit unul lângă altul. – Bulz + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulzişor
BULZIȘÓR, bulzișori, s. m. Diminutiv al lui bulz. – Bulz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bulzișor
BULZIȘÓR, bulzișori, s. m. Diminutiv al lui bulz. – Bulz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bum
BUM interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o detunătură de armă, de o lovitură înfundată sau de o cădere. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumaşcă
BUMÁȘCĂ, bumăști, s. f. (Înv.) Bancnotă (rusească). – Din rus. bumajka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumașcă
BUMÁȘCĂ, bumăști, s. f. (Înv.) Bancnotă (rusească). – Din rus. bumajka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumb
BUMB, bumbi, s. m. 1. Nasture. 2. Mic ornament arhitectural de formă sferică. 3. Dispozitiv cu care se leagă coarda la unele instrumente cu coarde. – Cf. magh. gomb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbac
BUMBÁC, (1) s. m., (2, 4) s. n., (3) bumbacuri, s. n. 1. S. m. Plantă textilă din familia malvaceelor, de origine tropicală și subtropicală, cu flori gălbui sau roșietice și cu fructele capsule, care conțin numeroase semințe acoperite cu peri pufoși (Gossypium). 2. S. n. Fibră textilă obținută, prin egrenare, de pe semințele bumbacului (1). ♦ (Pop.) Vată. ◊ Expr. A avea bumbac în urechi = a nu auzi bine. ♦ Fir răsucit de bumbac (2), întrebuințat la țesut sau la cusut. ♦ Țesătură din fire de bumbac (2). ◊ Bumbac mercerizat = fir sau țesătură de bumbac (2) tratat cu diverse soluții spre a căpăta luciu. 3. Sortiment de bumbac (2). 4. S. n. (În sintagma) Bumbac colodiu = substanță explozivă pe bază de nitroceluloză. – Din. sb. bumbak, bg. bubak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbara
BUMBARÁ s. f. v. cumbara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbaşir
BUMBAȘÍR s. m. v. mumbașir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbașir
BUMBAȘÍR s. m. v. mumbașir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcar
BUMBĂCÁR, bumbăcari, s. m. (Rar) Lucrător care se ocupă cu scărmănatul și torsul firelor de bumbac (2); negustor de țesături de bumbac. – Bumbac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcariţă
BUMBĂCÁRIȚĂ, bumbăcarițe, s. f. Numele mai multor specii de plante erbacee cu flori brune-roșietice sau verzi-negricioase, cu fructul acoperit de peri mătăsoși, asemănători bumbacului (1) (Eriophorum); lânărică. – Bumbac + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcariță
BUMBĂCÁRIȚĂ, bumbăcarițe, s. f. Numele mai multor specii de plante erbacee cu flori brune-roșietice sau verzi-negricioase, cu fructul acoperit de peri mătăsoși, asemănători bumbacului (1) (Eriophorum); lânărică. – Bumbac + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcăreasă
BUMBĂCĂREÁSĂ, bumbăcărese, s. f. (Rar) Lucrătoare care se ocupă cu scărmănatul și torsul firelor de bumbac. – Bumbăcar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcărie
BUMBĂCĂRÍE^1, bumbăcării, s. f. 1. Întreprindere textilă sau secție dintr-o întreprindere textilă în care se prelucrează bumbacul (2). 2. Produse confecționate din bumbac (2); cantitate mare de țesături de bumbac. 3. Teren plantat cu bumbac (1). – Bumbac + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcărie
BUMBĂCĂRÍE^2 s. f. Meseria bumbăcarului. – Bumbăcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăceală
BUMBĂCEÁLĂ, bumbăceli, s. f. (Reg.) Bumbăcit. ♦ Fig. (Fam.) Bătaie zdravănă. – Bumbăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcel
BUMBĂCÉL s. n. Ață de bumbac mercerizat (întrebuințată pentru broderie). – Bumbac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăci
BUMBĂCÍ, bumbăcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A vătui^1. ♦ Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. – Din bumbac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbăcit
BUMBĂCÍT s. n. (Reg.) Faptul de a bumbăci; vătuire, bumbăceală. – V. bumbăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumben
BÚMBEN adv. (Reg.; în expr.) A dormi bumben = a dormi adânc. A rămâne bumben = a rămâne nemișcat, țeapăn. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumburez
BUMBURÉZ, bumburezi, s. m. (Reg.) 1. Grăunte; bob de mazăre, de fasole etc. 2. Plantă erbacee cu spice de culoare brună-închis; bumbușor (II 2) (Schoenus nigricans). – Cf. bumb, buburuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbuşor
BUMBUȘÓR, bumbușori, s. m. I. (Pop.) Năsturaș. II. (Bot.; reg.) 1. Bănuț (2) (Bellis perennis). 2. (Bot.) Bumburez (2). – Bumb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumbușor
BUMBUȘÓR, bumbușori, s. m. I. (Pop.) Năsturaș. II. (Bot.; reg.) 1. Bănuț (2) (Bellis perennis). 2. (Bot.) Bumburez (2). – Bumb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bumerang
BUMERÁNG, bumeranguri, s. n. Armă de lemn îndoit în formă de unghi obtuz, folosită de populația băștinașă a Australiei, care, aruncată, revine la locul de aruncare dacă n-a atins ținta. – Din fr. boumerang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bun
BUN, -Ă, (I-VIII) buni, -e, adj., s. m. și f., (IX) bunuri, s. n., (X) adv. I. Adj. Care prezintă calitățile necesare prin natura, funcția, destinația sa. 1. Care face în mod obișnuit bine altora, care se poartă bine cu alții; binevoitor. ◊ Expr. Bun la inimă = milostiv. Bun, rău = oricum ar fi. (Substantivat) Bun și rău = toată lumea (fără deosebire), oricine. ♦ Îndatoritor, amabil. ◊ Expr. Fii bun ! = te rog ! ai bunătatea ! 2. Care se achită de obligațiile morale și sociale; corect, cuviincios; frumos, milos. ◊ Loc. adv. (Substantivat) Cu buna = cu vorbe bune; de bunăvoie. ◊ Expr. Sfat bun = îndemn înțelept, util, folositor. A fi (sau a ajunge, a încăpea etc.) în (sau pe) mâini bune = a fi sau a ajunge la o persoană de încredere. A pune o vorbă bună sau un cuvânt bun (pentru cineva) = a interveni pentru cineva, a susține pe cineva. ◊ Compuse: bun-simț = decență; bună purtare = comportare conformă normelor moralei și educației; certificat de bună-purtare = a) (ieșit din uz) certificat în care se atestă purtarea corectă a cuiva într-un serviciu, în școală etc.; b) fig. recomandație orală sau laudă adusă cuiva; bună-cuviință = politețe. 3. (Despre copii) Cuminte, ascultător, îndatoritor; care are grijă de părinți. 4. Caracteristic omului mulțumit, vesel, bine dispus. ◊ Expr. A fi în toane bune = a fi vesel, bine dispus. II. Adj. 1. Care face sau prinde bine; plăcut, satisfăcător, agreabil. ◊ Expr. A i-o face bună sau a-i face (cuiva) una bună = a-i provoca cuiva o supărare. Una bună = o întâmplare deosebită, spirituală, o nostimadă. A o păți bună = a avea necaz. (Ir.) Bună treabă ! = frumos ! halal ! n-am ce zice ! Na-ți-o bună ! = asta-mi mai lipsea ! asta-i acum ! Na-ți-o bună că ți-am dres-o (sau frânt-o), se spune atunci când ai dat de o situație dificilă sau inoportună. 2. (Despre mâncăruri și băuturi) Gustos, apetisant, ales. ◊ Expr. Poamă bună, se spune despre un om de nimic, neserios, despre un derbedeu sau despre o femeie imorală. ◊ Compus: bun-gust = simț estetic, rafinament. 3. Bogat, abundent, îmbelșugat. 4. (Despre miros) Frumos, plăcut, agreabil. 5. Liniștit, tihnit, fără griji; fericit. Viață bună. ◊ (În formule de salut sau de urare) Bună dimineața ! Bună ziua ! Bună seara ! Noapte bună ! ◊ Compus: (Bot.) bună-dimineața = zorea. III. Adj. 1. Potrivit, apt pentru un anumit scop; p. ext. care-și îndeplinește bine menirea. ◊ Expr. (Adesea substantivat) Bun de tipar (sau de imprimat) = aprobare dată de autor, de editură, de redacție sau de alți beneficiari pe tiparul de corectură sau de probă, după care începe imprimarea tirajului. Bun pentru... = valabil pentru... 2. (Despre organele corpului sau despre funcțiunile lor) Care funcționează bine. ◊ Expr. Bun de gură = limbut. Bun de mână = îndemânatic, abil. 3. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Care nu este uzat; p. ext. nou, de sărbătoare. 4. De calitate superioară; p. ext. de preț, scump, nou. ♦ Veritabil, autentic; pur. ◊ Expr. A o lua de bună = a crede cele spuse; a lua (ceva) în serios. A o ține (una și) bună = a susține un lucru cu încăpățânare. A ști una și bună = a se încăpățâna în susținerea unui punct de vedere. 5. (Despre bani) Care are putere de circulație. IV. Adj. Înzestrat, talentat, priceput; p. ext. dibaci, abil, iscusit. V. Adj. 1. Folositor, util; avantajos, rentabil. ◊ Expr. La ce bun ? = la ce folosește ? ♦ (Despre timp, fenomene atmosferice etc.) Favorabil, prielnic; frumos. 2. (În basme și superstiții) Prevestitor de bine. ◊ Expr. A nu-i fi (de-)a buna cuiva = a(-i) prevesti ceva neplăcut, rău. VI. Adj. 1. Zdravăn, puternic, strașnic. ♦ Considerabil, mare. ◊ Loc adv. În bună parte = în măsură importantă. O bună bucată sau o bucată bună (de timp, de loc etc.) = o parte însemnată (de timp, de loc. etc.). 2. Întreg, plin; deplin; p. ext. mai mult decât..., și mai bine. ◊ Compuse: bună-credință s. f. = a) obligație de comportare corectă pe care părțile trebuie s-o respecte la încheierea și la executarea contractelor sau, în cazul statelor, a tratatelor; b) convingere a unei persoane că acționează în temeiul unui drept și conform cu legea sau cu ceea ce se cuvine; sinceritate, onestitate; (loc. adj.) de bună-credință = sincer, cinstit. 3. (În expr.) Într-o bună zi (sau dimineață) = cândva, odată; pe neașteptate. VII. Adj. (Despre legături de rudenie) De sânge, adevărat. Tată bun. ♦ Văr bun sau vară bună = văr primar sau vară primară. ♦ (Despre prieteni, vecini etc.) Apropiat; devotat. ♦ Nobil, ales. VIII. S. m. și f. (Înv. și pop.) Bunic, bunică. IX. S. n. 1. Ceea ce este util sau necesar societății sau individului pentru a-i asigura existența, bunăstarea, bogăția. ♦ Obiect sau valoare care are importanță în circulația economică. 2. (Mai ales la pl.) Tot ce posedă cineva; avut, proprietate, avere; bogăție, avuție. ◊ Bunuri de consum = bunuri materiale destinate consumului personal sau social; obiecte de consum. 3. Element al patrimoniului unei persoane, care poate consta dintr-un lucru (bun corporal) sau dintr-un drept (bun necorporal). ◊ Bune oficii = intervenție a unui stat pentru determinarea altor state în vederea rezolvării pe cale pașnică, prin tratative a diferendelor dintre acestea. 4. Calitate, virtute. 5. (Rar) Rezultat, rod, folos. 6. (La pl.) (Ec.) Bunuri economice = mărfuri și servicii care satisfac nevoile și care există în cantități limitate. X. Adv. (Exprimă o aprobare) Bine, da, așa. – Lat. bonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buna
BÚNA s. f. (Înv.) Varietate de cauciuc sintetic. – Din germ. Buna (denumire comercială).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunavestire
BÚNA VESTÍRE n. pr. f. Numele sărbătorii creștine (25 martie) închinate vestirii nașterii lui Isus Hristos; blagoveștenie. – Bună + vestire (după sl. blagovĕștenije).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunăoară
BUNĂOÁRĂ adv. De exemplu, de pildă, cum ar fi, să zicem. [Var.: bunioáră adv.] – Bună + oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunăstare
BUNĂSTÁRE s. f. Situație materială bună, prosperă; prosperitate. [Gen. -dat.: bunăstării] – Bună + stare (după germ. Wohlstand).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunătate
BUNĂTÁTE, (I 3, II) bunătăți., s. f. I 1. Însușirea de a fi bun, înclinarea de a face bine; p. ext. îndurare, milă, blândețe; bunețe. 2. Bunăvoință, amabilitate. ◊ Expr. Ai bunătate (sau bunătatea) ori fă bunătatea (să...) = te rog, fii bun (să...). 3. Faptă bună, binefacere. 4. Gust bun, plăcut. II. (Concr.) 1. (La pl.) Mâncare sau băutură (foarte) bună. 2. (Mai ales la pl.) Lucru de calitate (foarte) bună. 3. (La pl.) Averi, bogății. – Lat. bonitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunăvoie
BUNĂVÓIE s. f. (În loc adv.) De bunăvoie sau de bunăvoia mea (sau ta etc.) = nesilit de nimeni, din inițiativă proprie; de la sine, singur. – Bună + voie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunăvoinţă
BUNĂVOÍNȚĂ s. f. 1. Purtare sau atitudine binevoitoare față de cineva; îngăduință. 2. Tragere de inimă; râvnă, zel, sârg. [Gen. -dat.: bunăvoinței] – Bună + voință (după lat. benevolentia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunăvoință
BUNĂVOÍNȚĂ s. f. 1. Purtare sau atitudine binevoitoare față de cineva; îngăduință. 2. Tragere de inimă; râvnă, zel, sârg. [Gen. -dat.: bunăvoinței] – Bună + voință (după lat. benevolentia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buncăr
BÚNCĂR, buncăre, s. n. 1. Construcție alcătuită dintr-un recipient de oțel, de beton etc. și un schelet de susținere, destinată depozitării temporare a unor materiale granulare. 2. Cutie metalică destinată depozitării pieselor la mașinile-unelte în vederea prelucrării lor. 3. Compartiment amenajat pe nave pentru depozitarea combustibilului (cărbuni). 4. Mic adăpost blindat; cazemată. – Din germ. Bunker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunceag
BUNCEÁG, bunceaguri, s. n. (Reg.) 1. Îngrămădire de trunchiuri căzute, crengi uscate și ierbărie. 2. Covor de mușchi. – Cf. sb. bučak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bund
BUND, bunduri, s. n. (Livr.) Asociație, confrerie; confederație (în Germania și Elveția). – Din germ. Bund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bundă
BÚNDĂ, bunde, s. f. (Pop.) 1. Haină lungă și largă de postav, îmblănită, purtată de bărbați; burcă^1; blană mare făcută din piei de oaie, întrebuințată de țărani ca îmbrăcăminte de iarnă. 2. Pieptar (1). – Din magh. bunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bundiţă
BUNDÍȚĂ, bundițe, s. f. 1. (Pop.) Diminutiv al lui bundă. 2. (Bot.; în compusul) Bundița-vântului = plantă erbacee cu flori violete-purpurii, care crește prin fânețe, pe câmpuri, pe dealuri (Pholomis pungens). – Bundă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bundiță
BUNDÍȚĂ, bundițe, s. f. 1. (Pop.) Diminutiv al lui bundă. 2. (Bot.; în compusul) Bundița-vântului = plantă erbacee cu flori violete-purpurii, care crește prin fânețe, pe câmpuri, pe dealuri (Pholomis pungens). – Bundă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunel
BUNÉL, bunei, s. m. (Fam.) Bunic. – Bun + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buneţe
BUNÉȚE, buneți, s. f. (Reg.) Bunătate. – Bun + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunețe
BUNÉȚE, buneți, s. f. (Reg.) Bunătate. – Bun + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bungalow
BUNGALÓW, bungalow-uri, s. n. Locuință din lemn sau din împletitură de trestie, fără etaj, înconjurată de verande și de vegetație. ♦ Casă de vacanță, din materiale ușoare, construită în locuri pitorești. [Pr.: bungaloŭ] – Din engl. bungalow.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunget
BUNGÉT, bungeturi, s. n. (Reg.) Pădure sau porțiune de pădure deasă și întunecoasă; desiș. [Acc. și: búnget] – Cf. alb. bunk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunghini
BUNGHINÍ, bunghinesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A migăli. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunic
BUNÍC, bunici, s. m. 1. Tatăl tatălui sau al mamei; bun (VIII), bunel, bât. 2. (La pl.) Părinții părinților; p. ext. strămoși. 3. (Reg.) Termen cu care se adresează cineva unui om bătrân. – Bun + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunică
BUNÍCĂ, bunici, s. f. 1. Mama tatălui sau a mamei; mamaie, mamă-mare, buniță, bună (VIII), bâtă, iacă^2. ◊ Expr. (Pe) când era bunica fată (mare) = demult. 2. (Fam.) Termen cu care se adresează cineva unei femei bătrâne. – Bună + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunicel
BUNICÉL, -ÍCĂ, bunicei, -ele, adj. Bunișor. – Bun + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunicuţă
BUNICÚȚĂ, bunicuțe, s. f. Diminutiv al lui bunică. – Bunică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunicuță
BUNICÚȚĂ, bunicuțe, s. f. Diminutiv al lui bunică. – Bunică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunioară
BUNIOÁRĂ adv. v. bunăoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunişor
BUNIȘÓR, -OÁRĂ, bunișori, -oare, adj. Diminutiv al lui bun; bunuț, bunicel. – Bun + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunișor
BUNIȘÓR, -OÁRĂ, bunișori, -oare, adj. Diminutiv al lui bun; bunuț, bunicel. – Bun + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buniţă
BUNÍȚĂ, bunițe, s. f. (Pop.) Bunică. – Bună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buniță
BUNÍȚĂ, bunițe, s. f. (Pop.) Bunică. – Bună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunt
BUNT, bunturi, s. n. (Înv. și reg.) Conspirație; răscoală. – Din pol., rus. bunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buntaş
BUNTÁȘ, buntași, s. m. (Înv. și reg.) Conspirator, rebel. – Bunt + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buntaș
BUNTÁȘ, buntași, s. m. (Înv. și reg.) Conspirator, rebel. – Bunt + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunuţ
BUNÚȚ, -Ă, bunuți, -e, adj. (Fam.) Bunișor. ◊ Expr. bun-bunuț = foarte bun. – Bun + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bunuț
BUNÚȚ, -Ă, bunuți, -e, adj. (Fam.) Bunișor. ◊ Expr. bun-bunuț = foarte bun. – Bun + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bur
BUR, -Ă, buri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație în Africa de Sud constituită din urmașii coloniștilor europeni, în special olandezi, stabiliți aici în sec. XVII; (la sg.) persoană care face parte din această populație. 2. Adj. Care aparține burilor (1), privitor la buri. – Din engl. Boer, germ. Bur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bura
BURÁ^1 pers. 3 burează, vb. I. Intranz. A ploua mărunt și des; a burnița, a țârâi. Din bură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bura
BURÁ^2, burez, vb. I. Tranz. 1. A astupa cu un material de buraj (argilă, nisip etc.) spațiul gol, neocupat de explozive, dintr-o gaură de mină sau dintr-o sondă de minare. 2. A îndesa balastul sub traversele unei linii de cale ferată. – Din fr. bourrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buracă
BURÁCĂ, burăci, s. f. (Reg.) Negură groasă, deasă. – Cf. bură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buraj
BURÁJ s. n. Burare. – Din fr. bourrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burangic
BURANGÍC s. n. v. borangic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burare
BURÁRE, burări, s. f. Acțiunea de a bura^2; buraj. ◊ Burarea căii = îndesare manuală sau cu mijloace mecanizate a balastului sub traversele unei linii de cale ferată. – V. bura^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burat
BURÁT, burate, s. n. Aparat format dintr-o sită centrifugă, folosit pentru cernerea făinii de cereale. – Din fr. burat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buratec
BURÁTEC s. m. v. buratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buratic
BURÁTIC, buratici, s. m. (Reg.) Broatec. [Var.: burátec s. m.] – Contaminare între bură și broatec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bură
BÚRĂ s. f. Ploaie măruntă și deasă (însoțită de ceață); burniță, burnițeală, buroaică. – Cf. sb. b u r a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burbă
BÚRBĂ, burbe, s. f. Rămășiță sau drojdie rezultată după limpezirea mustului, constituită din pielițe, bobițe sfărâmate, codițe etc. – Din fr. bourbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burcă
BÚRCĂ^1, burci, s. f. (Reg.) Bundă (1). – Din ucr. burka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burcă
BURCĂ^2, burci, s. f. (Reg.) Turtă din mălai care se coace pe vatră, în spuză. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burcuşoară
BURCUȘOÁRĂ, burcușoare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui burcă^1. – Burcă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burcușoară
BURCUȘOÁRĂ, burcușoare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui burcă^1. – Burcă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdac
BURDÁC, burdace, s. n. (Reg.) Urcior cu gura strâmtă și cu dop. – Et. nec. Cf. bărdac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdihan
BURDIHÁN s. n. v. burduhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduf
BURDÚF, burdufuri, s. n. 1. Sac făcut din piele netăbăcită, uneori din stomacul unui animal (capră, oaie, bivol), în care se păstrează sau se transportă brânză, făină, apă etc. ◊ Expr. Burduf de carte = foarte învățat; tobă de carte. A lega (pe cineva) burduf = a lega (pe cineva) foarte strâns, încât să nu se poată mișca; a lega fedeleș, a lega cobză. (Reg.) A da pe cineva în burduful dracului = a nu se mai interesa de cineva. A se face burduf (de mâncare) = a mânca foarte mult, a se ghiftui. 2. Sac făcut din stomacul vitelor sau din piele de miel ori de ied, în care se înmagazinează aerul la cimpoi, la armonică etc. 3. Învelitoare de piele pentru picioare la trăsurile descoperite. ◊ Bocanci cu burduf = bocanci cu limba netăiată, prinsă de restul încălțămintei; bocanci făcuți dintr-o singură bucată. 4. Învelitoare elastică de piele, pânză etc. a spațiului de comunicație dintre două vagoane de călători. ♦ Garnitură de piele sau de cauciuc prin care se leagă două conducte dintr-un motor. 5. Bășică (1) uscată, care, pe vremuri, se întrebuința în loc de geam. 6. (Reg.) Burduhan. 7. (Reg.) Copcă în gheață. [Var.: burdúv, burdúh, burdúș s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduh
BURDÚH s. n. v. burduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduhan
BURDUHÁN, burduhane, s. n. (Pop. și fam.) Stomacul animalelor rumegătoare; burduf (6); p. ext. burtă (1); bârdan. [Var.: burdihán s. n.] – Burduh + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduhănos
BURDUHĂNÓS, -OÁSĂ, burduhănoși, -oase, adj. (Pop.: adesea substantivat) Burtos. – Burduhan + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduhos
BURDUHÓS, -OÁSĂ, burduhoși, -oase, adj. (Pop.) Burtos. – Burduh + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduş
BURDÚȘ s. n. v. burduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduș
BURDÚȘ s. n. v. burduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduşeală
BURDUȘEÁLĂ, burdușeli, s. f. (Rar) Faptul de a (se) burduși. – Burduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdușeală
BURDUȘEÁLĂ, burdușeli, s. f. (Rar) Faptul de a (se) burduși. – Burduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduşel
BURDUȘÉL, burdușele, s. n. Burduf (1) mic. – Burduș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdușel
BURDUȘÉL, burdușele, s. n. Burduf (1) mic. – Burduș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduşi
BURDUȘÍ, burdușesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A umple ceva ca pe un burduf (1); a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. (Rar; despre ape) A se umfla. 2. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre placajul unei mobile etc.) A se scoroji, a se coșcovi. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. – Din burduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduși
BURDUȘÍ, burdușesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A umple ceva ca pe un burduf (1); a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. (Rar; despre ape) A se umfla. 2. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre placajul unei mobile etc.) A se scoroji, a se coșcovi. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. – Din burduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduşire
BURDUȘÍRE, burdușiri, s. f. (Fam.) 1. Acțiunea de a burduși. 2. Deformare accidentală a unui perete de tablă, cu formarea unei convexități. – V. burduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdușire
BURDUȘÍRE, burdușiri, s. f. (Fam.) 1. Acțiunea de a burduși. 2. Deformare accidentală a unui perete de tablă, cu formarea unei convexități. – V. burduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduşit
BURDUȘÍT, -Ă, burdușiți, -te, adj. (Fam.) 1. Îndesat, ticsit. 2. Scorojit, coșcovit. – V. burduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burdușit
BURDUȘÍT, -Ă, burdușiți, -te, adj. (Fam.) 1. Îndesat, ticsit. 2. Scorojit, coșcovit. – V. burduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burduv
BURDÚV s. n. v. burduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burelet
BURELÉT s. m. v. burlet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buret
BURÉT s. n. 1. Fir de mătase naturală, gros și neregulat, obținut prin macerarea specială a unor gogoși. 2. Țesătură de mătase fabricată din acest fir; p. ext. țesătură de bumbac cu fir gros, noduros și poros. – Din fr. bourrette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burete
BURÉTE, bureți, s. m. 1. (Bot.) Nume generic dat unor ciuperci; spongie. ◊ Expr. (Fam.) Doar n-am mâncat bureți ! = doar n-am înnebunit ! 2. (În sintagma) Burete-de-mare = (la pl.) încrengătură de nevertebrate marine, fixate de stânci, cu formă variată și cu scheletul constituit din spicule și bastonașe silicioase sau calcaroase (Spongiaria); (și la sg.) animal din această încrengătură; spongier. ♦ Scheletul poros al acestui animal (sau obiect similar fabricat din cauciuc, material plastic), care, datorită proprietății de a absorbi lichidele, se întrebuințează la ștersul tablei de scris, la spălat etc. – Lat. *boletis sau refăcut din bureți (pl. lui *buret(u) < lat. boletus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buretieră
BURETIÉRĂ, buretiere, s. f. Cutiuță care conține un burete (ud). – Burete + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buretos
BURETÓS, -OÁSĂ, buretoși, -oase, adj. Care are proprietatea de a suge lichidele, care seamănă cu structura buretelui-de-mare; spongios. – Burete + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bureză
BURÉZĂ, bureze, s. f. Mașină de lucru folosită pentru îndesarea balastului sub traverse (burarea căii). – Din fr. bourreuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burfuire
BURFUÍRE, burfuiri, s. f. v. BURFUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

burfuit
BURFUÍT, -Ă, burfuiți, -te, adj. v. BURFUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

burg
BURG, burguri, s. n. Castel medieval; cetate, așezare fortificată, cu caracter militar sau administrativ; oraș medieval; p. ext. oraș vechi. – Din fr. bourg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghez
BURGHÉZ, -Ă, burghezi, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Creat de burghezie, referitor la burghezie, propriu acesteia, purtând caracterul ei; care face parte din burghezie. ◊ Burghezo-democratic = (despre o mișcare, un regim politic, o revoluție) care urmărește lichidarea completă a relațiilor feudale. 2. S. m. și f. Persoană care face parte din burghezie; ◊ Mic-burghez = a) persoană care face parte din mica burghezie; b) fig. persoană cu vederi înguste; filistin. 3. (În orânduirea feudală) Orășean, târgoveț. [Pl. și: burgheji] – Din it. borghese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghezi
BURGHEZÍ, burghezesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se îmburghezi. – Din burghez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghezie
BURGHEZÍE, burghezii, s. f. 1. Categorie legată preponderent de economia urbană care deține capitalul și pârghiile de decizie în societate. ♦ (În Evul Mediu; cu sens colectiv) Locuitorii de la orașe; populația orașelor, târgoveți; orășenime. 2. (În sintagma) Mica burghezie = parte a burgheziei (1) formată din micii producători, micii comercianți, funcționari etc. – Din it. borghesia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghezime
BURGHEZÍME s. f. (Rar) Burghezie; mulțime de burghezi. – Burghez + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghiaş
BURGHIÁȘ, burghiași, s. m. (Entom.) Firezar. [Pr.: -ghi-aș. – Var.: (reg.) burghiéș s. m.] – Burghiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghiaș
BURGHIÁȘ, burghiași, s. m. (Entom.) Firezar. [Pr.: -ghi-aș. – Var.: (reg.) burghiéș s. m.] – Burghiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghiere
BURGHIÉRE s. f. Operație de executare a unei găuri cu ajutorul burghiului. – Din burghiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghieş
BURGHIÉȘ s. m. v. burghiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghieș
BURGHIÉȘ s. m. v. burghiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burghiu
BURGHÍU, burghie, s. n. Unealtă ascuțită de oțel în formă de spirală, care, prin mișcări de înșurubare, servește la găurirea cilindrică a materialelor; sfredel. ◊ Burghiu de foraj = unealtă de foraj în formă de bară, cu capătul ca o elice, care se adaptează la perforatorul mecanic. – Din tc. burgu, bg., sb. burgija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burgrav
BURGRÁV, burgravi, s. m. (În Germania, în Evul Mediu) Titlu dat conducătorului unui burg; persoană care purta acest titlu. – Din fr. burgrave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burgund
BURGÚND, -Ă, burgunzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Burgundia. 2. Adj. Care aparține Burgundiei sau burgunzilor (1), privitor la Burgundia ori la burgunzi. – De la Burgundia (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burhai
BURHÁI, burhaie, s. n. (Rar) 1. Ceață (rară) care se ridică după ploaie. 2. Ploaie deasă și rece de toamnă. – Contaminare între bură și buhai („ceață, bură”, puțin folosit).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buric
BURÍC, burice, s. n. 1. Orificiu abdominal prin care trece cordonul ombilical la fetus; cicatrice rămasă în mijlocul abdomenului după căderea cordonului ombilical; ombilic. ♦ Fig. Mijloc, centru. Expr. Buricul pământului = centrul pământului. A se crede (sau a se socoti) buricul pământului = a se crede (sau a se socoti) cel mai important dintre toți. ♦ Cordonul ombilical prin care fetusul primește hrană din corpul mamei. 2. (În sintagma) Buricul degetului = vârful degetului. 3. Compus: buricul-apei = plantă erbacee cu flori mici, albe sau roșietice, dispuse în umbele (Hydrocotyle vulgaris). – Lat. *umbulicus (= umbilicus), prin deglutinare: un – buric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buricare
BURICÁRE, buricări, s. f. v. BURICA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

buriu
BURÍU, burie, s. n. (Înv. și reg.) Butoiaș cu capacitatea de peste 100 l, în care, în gospodăriile țărănești, se păstrează de obicei țuica sau oțetul. – Din bg. burija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burjui
BURJÚI, burjui, s. m. (Înv.) Burghez. – Din rus. burjui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlac
BURLÁC, burlaci, s. m. (Adesea adjectival) Bărbat necăsătorit; celibatar, holtei^1, becher. – Din rus., ucr. burlak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlan
BURLÁN, burlane, s. n. Tub de tinichea, de fontă etc. prin care se scurge apa de la jgheaburile acoperișului. ♦ Jgheab prin care se scurge apa dintr-un izvor, dintr-o cișmea etc. ♦ Tub cilindric de tinichea sau de olane, prin care trece fumul din sobă în coș; urloi. ♦ Tub de beton, de fontă etc. din care se fac canale, utilaje pentru exploatarea minieră etc. – Cf. tc. boru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlăci
BURLĂCÍ, burlăcesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce viață de burlac; holtei^2. – Din burlac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlăcie
BURLĂCÍE s. f. Viață de burlac; holteie. – Burlac + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlău
BURLẮU, burlăi, s. m. (Rar) Muscă artificială întrebuințată ca nadă de către pescari. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlesc
BURLÉSC, -Ă, burlești, adj., s. f. 1. Adj. De un comic excesiv, grotesc, extravagant și adesea vulgar. ◊ Teatru burlesc = tip de teatru comic, caracterizat prin caricaturizare și parodiere. 2. S. f. Compoziție muzicală de mici proporții, cu un pronunțat caracter umoristic. – Din fr. burlesque, it. burlesco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burlet
BURLÉT, burleți, s. m. 1. (Anat.; în forma burelet) Formațiune fibrocartilaginoasă de completare a suprafețelor articulare. 2. Șnur gros din bumbac, din cauciuc, din material sintetic, din hârtie gudronată sau din lame metalice, care se pune la uși sau la ferestre pentru a împiedica pătrunderea frigului. [Var.: burelét s. m.] – Din fr. bourrelet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burniţa
BURNIȚÁ, pers. 3 burnițează, vb. I. Intranz. A bura^1. – Din burniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burnița
BURNIȚÁ, pers. 3 burnițează, vb. I. Intranz. A bura^1. – Din burniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burniţă
BÚRNIȚĂ, burnițe, s. f. Ploaie măruntă și deasă, adesea însoțită de ceață; bură. – Din bură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burniță
BÚRNIȚĂ, burnițe, s. f. Ploaie măruntă și deasă, adesea însoțită de ceață; bură. – Din bură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burniţeală
BURNIȚEÁLĂ, burnițeli, s. f. (Rar) Bură. – Burniță + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burnițeală
BURNIȚEÁLĂ, burnițeli, s. f. (Rar) Bură. – Burniță + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burniţos
BURNIȚÓS, -OÁSĂ, burnițoși, -oase, adj. (Rar) Cu burniță; ploios. – Burniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burnițos
BURNIȚÓS, -OÁSĂ, burnițoși, -oase, adj. (Rar) Cu burniță; ploios. – Burniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burnuz
BURNÚZ, burnuzuri, s. n. 1. Manta de lână cu glugă, pe care o poartă arabii. 2. (Reg.) Scurteică pe care o poartă țărăncile. – Din tc. burnuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buroaică
BUROÁICĂ, buroaice, s. f. (Rar) Bură. – Bură + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursă
BURSĂ^1, burse, s. f. Alocație bănească (lunară) acordată de stat, de o instituție etc. unui elev sau unui student, pentru a-și acoperi cheltuielile de întreținere în timpul studiilor ori unor cercetători, cadre didactice etc. pentru specializare sau perfecționare; întreținere gratuită acordată de stat, de o instituție etc. unui elev sau unui student; stipendiu. – Din fr. bourse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursă
BURSĂ^2, burse, s. f. Piață publică organizată și specializată unde se tranzacționează valori mobiliare, anumite mărfuri și valute. ◊ Bursă de valori = piață specializată în operații de vânzare-cumpărare a valorilor mobiliare. ◊ Expr. A juca la bursă = a cumpăra și a revinde efecte de bursă^2, cu scopul de a realiza un venit de pe urma urcării sau scăderii prețului lor. ♦ Bursă neagră = comerț clandestin. Bursa muncii = instituție care înregistrează cererile de lucru și mijlocește angajările. – Din fr. bourse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursiculă
BURSÍCULĂ, bursicule, s. f. Organ în formă de pungă. – Din fr. boursicule, cf. fr. b u r s i c o t.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursier
BURSIÉR^1, -Ă, bursieri, -e, s. m. și f. Elev sau student care beneficiază de o bursă^1. [Pr.: -si-er] – Din fr. boursier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursier
BURSIÉR^2, -Ă, bursieri, -e, adj. Care ține de bursă^2, privitor la bursă. [Pr.: -si-er] – Din fr. boursier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursuc
BURSÚC, bursuci, s. m. Mamifer carnivor cu trupul greoi, acoperit cu peri lungi și aspri de culoare cenușie, cu două dungi negre, cu picioare scurte, cu capul lunguieț, având un fel de rât asemănător cu al porcului; viezure. ♦ Fig. Om sau copil mic, îndesat și greoi. ♦ Om retras, izolat, ursuz. – Din tc. borsuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursuca
BURSUCÁ, bursúc, vb. I Refl. (Reg.) A se burzului. – Din bursuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursucă
BURSÚCĂ, bursuce, s. f. Plantă erbacee mică, cu flori violete-închis, așezate în formă de spic la vârful tulpinii și fructe capsule (Bartsia alpina). – Din bursuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursucel
BURSUCÉL, bursucei, s. m. Diminutiv al lui bursuc. ♦ Fig. Pui de animal mic și gras. – Bursuc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bursuflură
BURSUFLÚRĂ, bursufluri, s. f. Umflătură pe suprafața unei piese ceramice, datorată gazelor generate de o ardere rapidă. – Din fr. boursouflure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtă
BÚRTĂ, burți, s. f. 1. (Pop.) Abdomen, pântece. ◊ Ciorbă de burtă = ciorbă făcută din stomac de vacă. ◊ Expr. (Fam.) A sta cu burta la soare = a sta degeaba. (Ir.) Burtă de popă, se spune despre cineva care mănâncă și bea mult. 2. Fig. Partea bombată, mai ridicată sau mai ieșită în afară, a unor obiecte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtăverde
BURTĂ-VÉRDE, burtă-verde, s. m. și f. 1. (Ir.) Burghez; negustor. ♦ Om insensibil la valorile culturale; filistin; om leneș, comod, indolent. 2. (Înv.) Șorț sau brâu verde purtat altădată de negustori. – Burtă + verde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtăverzime
BURTĂVERZÍME s. f. (Depr.) Burghezie; negustorime. – Burtăverde + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtea
BÚRTEA s. m. Poreclă dată unui om gras. [Voc.: burteo] – Burtă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtică
BURTÍCĂ, burtici, s. f. Burticică. – Burtă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burticică
BURTICÍCĂ, burticele, s. f. Diminutiv al lui burtă; burtică. – Burtă + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burticos
BURTICÓS, -OÁSĂ, burticoși, -oase, adj. (Rar) Burtos (1). – Burtică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtieră
BURTIERĂ, burtiere, s. f. Corset care sfrânge abdomenul și șoldurile, centură. [Pr.: -ti-e-] – Burtă + suf. -ieră (după fr. ventriere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtos
BURTÓS, -OÁSĂ, burtoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are burtă mare; pântecos, burduhănos, burduhos, burticos. 2. (Despre un vas, p. ext. despre alte obiecte) Bombat, pântecos. – Burtă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burtos
BURTÓS, -OÁSĂ, burtoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are burtă mare; pântecos, burduhănos, burduhos, burticos. 2. (Despre un vas, p. ext. despre alte obiecte) Bombat, pântecos. – Burtă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruian
BURUIÁN s. n. v. buruiană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruiană
BURUIÁNĂ, buruieni, s. f. Nume generic pentru diverse plante erbacee necultivate. ◊ Buruiană de leac = plantă medicinală. ♦ Nume dat unor plante necultivate comestibile. [Pl. și: buruiene. – Var.: buruián s. n.] – Din bg., sb. burjan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruieniş
BURUIENÍȘ, buruienișuri, s. n. Buruieni multe; p. ext. loc năpădit de buruieni. – Buruiană + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruieniș
BURUIENÍȘ, buruienișuri, s. n. Buruieni multe; p. ext. loc năpădit de buruieni. – Buruiană + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruienos
BURUIENÓS, -OÁSĂ, buruienoși, -oase, adj. (Despre un loc) Năpădit de buruieni; unde cresc multe buruieni. ♦ Fig. (Despre stil, vorbire) Stufos, încâlcit; neîngrijit, vulgar. – Buruiană + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruienuţă
BURUIENÚȚĂ, buruienuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buruiană. – Buruiană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buruienuță
BURUIENÚȚĂ, buruienuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buruiană. – Buruiană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burundez
BURUNDÉZ, -Ă, burundezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Burundi sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Burundi sau burundezilor (1), privitor la Burundi ori la burundezi. – Burundi (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burzului
BURZULUÍ, burzuluiesc, vb. IV. Refl. 1. A se mânia brusc; a se răsti (la cineva); a se bursuca. ♦ Fig. (Despre vreme) A se schimba în rău. ♦ Refl. și tranz. fact. (Înv.) A (se) răscula, a (se) răzvrăti. 2. (Despre păr) A se zbârli. Expr. (Tranz.; fam.) A-și burzului creasta = a se grozăvi, a se îngâmfa. – Din magh. borzolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burzuluială
BURZULUIÁLĂ, burzuluieli, s. f. Faptul de a (se) burzului; răzvrătire. ♦ Supărare, enervare, mânie. ♦ (Înv.) Răscoală. – Burzului + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

burzuluit
BURZULUÍT, -Ă, burzuluiți, -te, adj. 1. Mânios, supărat, enervat. ♦ (Înv.) Revoltat, răsculat. 2. (Despre păr) Zbârlit. – V. burzului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busc
BUSC, buscuri, s. n. Prag construit în camera unei porți batante de ecluză, pe care se sprijină poarta, atunci când este închisă. – Din fr. bousque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buscula
BUSCULÁ, busculez, vb. I. Refl. A se înghesui; a se învălmăși. – Din fr. bousculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busculadă
BUSCULÁDĂ, busculade, s. f. Înghesuială, învălmășeală. – Din fr. bousculade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bushel
BÚSHEL, busheli, s. m. Unitate de măsură engleză pentru volum, egală cu 36 de litri, folosită în Marea Britanie și SUA. [Pr.: bu-șel] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

business
BUSINESS, businessuri, s. n. 1. Afacere. 2. Ocupație, muncă. [Pr.: bíznis] – Din engl. business.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

businessman
BUSINESSMAN, businessmeni, s. m. Om de afaceri. [Pr.: bíznismen] – Din engl. businessman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busiris
Busiris, fiul lui Poseidon și al Lysianassei și rege în Aegyptus. Avea obiceiul să-i jertfească lui Zeus pe toți străinii care treceau prin țara sa. Vrînd să-l sacrifice și pe Heracles, a fost însă ucis, la rîndul lui, de către erou.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

busnat
BUSNÁT, -Ă, busnați, -te, adj. (Reg.) Bucălat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busolă
BUSÓLĂ, busole, s. f. Instrument alcătuit dintr-un cadran și un ac magnetic mobil care, lăsat liber, se așază pe direcția nord-sud. ◊ Expr. A-și pierde busola = a se zăpăci; a-și pierde dreapta judecată, simțul măsurii. ♦ Fig. Călăuză, conducător. – Din fr. boussole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bust
BUST^1, busturi, s. n. 1. Partea superioară a corpului omenesc. 2. Sculptură sau (impr.) pictură care reprezintă partea superioară a corpului omenesc. – Din fr. buste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bust
BUST^2 s. n. Dispozitiv pentru măsurarea de scurtă durată a puterii motorului la avioane în vederea înlesnirii decolării. – Din engl. bust.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busta
BÚSTA adv. v. buzna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bustrofedon
BUSTROFEDÓN s. n. Fel de scriere foarte veche în care rândurile mergeau fără discontinuități de la stânga la dreapta și de la dreapta la stânga. – Din fr. boustrophédon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

busuioc
BUSUIÓC, -OÁCĂ, busuioci, -oace, s. m., s. n., adj. I. S. m., s. n. 1. S. m. Plantă erbacee de grădină din familia labiatelor, cu tulpina păroasă, cu flori mici, albe sau trandafirii, cu miros plăcut (Ocimum basilicum). ◊ Compuse: busuioc-roșu = plantă erbacee ornamentală, cu flori mici, roșii, dispuse în spice (Amaranthus caudatus); busuioc-sălbatic = plantă erbacee cu tulpina păroasă și flori violete (Prunella vulgaris). 2. S. n. (Reg.) Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans. II. Adj. (Despre fructe, vin) Cu aromă de busuioc (I 1). ♦ Pere busuioace = soi de pere răspândit mai mult în Moldova, ovale, galbene-verzui și roșii-aprins pe partea însorită. ♦ (Substantivat, f.) Varietate de viță-de-vie; strugure produs de această viță. [Var.: bosuióc s. n.] – Din bg. bosilek, sb. bosiljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buş
BUȘ, (1) buși, s. m. (2) bușuri, s. n. 1. S. m. (Pop.) Pumn. ◊ (În expr.) În patru buși = în patru labe. De-a bușilea = pe brânci. 2. S. n. (Înv.) Lovitură puternică dată cu pumnii. [Formă gramaticală: (în expr.) bușilea] – Din buși^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buș
BUȘ, (1) buși, s. m. (2) bușuri, s. n. 1. S. m. (Pop.) Pumn. ◊ (În expr.) În patru buși = în patru labe. De-a bușilea = pe brânci. 2. S. n. (Înv.) Lovitură puternică dată cu pumnii. [Formă gramaticală: (în expr.) bușilea] – Din buși^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşeală
BUȘEÁLĂ, bușeli, s. f. Lovitură înfundată (cu pumnul); izbitură, bușitură. – Buși^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușeală
BUȘEÁLĂ, bușeli, s. f. Lovitură înfundată (cu pumnul); izbitură, bușitură. – Buși^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşeu
BUȘÉU, bușeuri, s. n. Prăjitură cu nuci, cremă, frișcă sau ciocolată. – Din fr. bouchée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușeu
BUȘÉU, bușeuri, s. n. Prăjitură cu nuci, cremă, frișcă sau ciocolată. – Din fr. bouchée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşi
BUȘÍ, bușesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A lovi (cu pumnul), a izbi. ♦ Tranz. A împinge pe cineva cu putere; a îmbrânci, a trânti. – Din bg. bușa, sb. bušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buși
BUȘÍ, bușesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A lovi (cu pumnul), a izbi. ♦ Tranz. A împinge pe cineva cu putere; a îmbrânci, a trânti. – Din bg. bușa, sb. bušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşitură
BUȘITÚRĂ, bușituri, s. f. Bușeală. – Buși^2 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușitură
BUȘITÚRĂ, bușituri, s. f. Bușeală. – Buși^2 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşmachiu
BUȘMACHÍU, bușmachii, s. m. (Înv. și reg.) Pantof de casă; papuc^1. – Din rus., ucr. bašmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușmachiu
BUȘMACHÍU, bușmachii, s. m. (Înv. și reg.) Pantof de casă; papuc^1. – Din rus., ucr. bašmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşon
BUȘÓN, bușoane, s. n. 1. Dop din plută, cauciuc, lemn etc. prevăzut cu ghivent. 2. Piesă cilindrică de porțelan, care face parte din dispozitivul de siguranță al unui circuit electric. – Din fr. bouchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușon
BUȘÓN, bușoane, s. n. 1. Dop din plută, cauciuc, lemn etc. prevăzut cu ghivent. 2. Piesă cilindrică de porțelan, care face parte din dispozitivul de siguranță al unui circuit electric. – Din fr. bouchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buştean
BUȘTEÁN, bușteni, s. m. Trunchi de copac tăiat și curățat de crengi; partea trunchiului unui copac rămasă în pământ după tăiere; buștihan. ◊ Expr. (Adverbial) A dormi buștean = a dormi adânc. A (se) lămuri buștean = a lăsa (sau a rămâne) nedumerit în urma unei explicații neclare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buștean
BUȘTEÁN, bușteni, s. m. Trunchi de copac tăiat și curățat de crengi; partea trunchiului unui copac rămasă în pământ după tăiere; buștihan. ◊ Expr. (Adverbial) A dormi buștean = a dormi adânc. A (se) lămuri buștean = a lăsa (sau a rămâne) nedumerit în urma unei explicații neclare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buştihan
BUȘTIHÁN, buștihani, s. m. (Reg.) Buștean. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buștihan
BUȘTIHÁN, buștihani, s. m. (Reg.) Buștean. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buşuma
BUȘUMÁ, bușumez, vb. I. Tranz. (Rar) A freca un cal cu un șomoiog de paie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bușuma
BUȘUMÁ, bușumez, vb. I. Tranz. (Rar) A freca un cal cu un șomoiog de paie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

but
BUT^1 s. n. (Reg.; în loc. prep.) În butul (cuiva) = în ciuda, în pofida (cuiva). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

but
BUT^2, buturi, s. n. Bucată (mare) de carne; coapsa de dinapoi a animalelor rumegătoare, a căror carne servește ca aliment. – Din tc. but.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

but
BUT^3, buturi, s. n. Fiecare dintre stâlpii porții în jocul de rugbi. ♦ (Rar) Poartă la jocul de fotbal. – Din fr. but.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butac
BUTÁC, -Ă, butaci, -ce, adj. (Rar; despre unele animale) Cu coarne scurte și groase. – Cf. magh. b u t a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butadă
BUTÁDĂ, butade, s. f. Vorbă de spirit; ironie. – Din fr. boutade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butadienă
BUTADIÉNĂ, butadiene, s. f. Substanță chimică din clasa hidrocarburilor nesaturate, care se prezintă ca un gaz incolor, insolubil în apă și care se utilizează la prepararea cauciucurilor sintetice, a lacurilor etc. [Pr.: -di-e-] – Din fr. butadiène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butafor
BUTAFÓR, butafori, s. m. Decorator specializat în butaforie. – Din butaforie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butaforic
BUTAFÓRIC, -Ă, butaforici, -ce, adj. Referitor la butaforie. – Cf. rus. butaforskii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butaforie
BUTAFORÍE, butaforii, s. f. Ansamblu de obiecte (sculpturi, vase, copaci etc.) confecționate din paste maleabile, din hârtie și clei, folosite la realizarea decorurilor și a recuzitei de teatru, în cinematografie etc. – Din rus. butaforiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butaforizare
BUTAFORIZÁRE, butaforizări, s. f. v. BUTAFORIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

butalcă
BUTÁLCĂ, butălci, s. f. (Pop.) Unealtă de lemn constituită dintr-o bară cilindrică subțire cu două plăci fixate în cruce la unul dintre capete, folosită la fărâmițarea cheagului de lapte în vederea formării cașului și a eliminării zerului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butan
BUTÁN, butani, s. m. Hidrocarbură saturată, cu patru atomi de carbon în moleculă, care se găsește în gazele de sondă și de cracare sau se obține pe cale industrială. – Din fr. butane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butanol
BUTANÓL, butanoli, s. m. Substanță chimică folosită ca dizolvant pentru lacuri și intermediar în sinteze organice; alcool butilic. – Din fr. butanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butanonă
BUTANÓNĂ, butanone, s. f. (Chim.) Lichid inflamabil cu miros de acetonă, utilizat în industria chimică și farmaceutică; metilacetonă, metiletilcetonă. – Din fr. butanone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butar
BUTÁR, butari, s. m. (Înv. și reg.) Dogar de buți; persoană care are în seama ei buțile cu vin dintr-o pivniță. – Bute + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butargă
BUTÁRGĂ s. f. (Rar) Icre de chefal preparate (și conservate prin presare, sărare sau uscare la soare ori prin afirmare). – Din fr. boutargue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butaş
BUTÁȘ, butași, s. m. Porțiune de lăstar, de rădăcină sau de frunză, detașată de planta-mamă care, în condiții favorabile, produce rădăcini, formând o nouă plantă. – Din magh. bujtás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butaș
BUTÁȘ, butași, s. m. Porțiune de lăstar, de rădăcină sau de frunză, detașată de planta-mamă care, în condiții favorabile, produce rădăcini, formând o nouă plantă. – Din magh. bujtás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butăşi
BUTĂȘÍ, butășesc, vb. IV. Tranz. A înmulți o plantă prin butași înrădăcinați. – Din butaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butăși
BUTĂȘÍ, butășesc, vb. IV. Tranz. A înmulți o plantă prin butași înrădăcinați. – Din butaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butăşire
BUTĂȘÍRE, butășiri, s. f. Acțiunea de a butăși; butășit^1. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butășire
BUTĂȘÍRE, butășiri, s. f. Acțiunea de a butăși; butășit^1. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butăşit
BUTĂȘÍT^1 s. n. Butășire. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butășit
BUTĂȘÍT^1 s. n. Butășire. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butăşit
BUTĂȘÍT^2, -Ă, butășiți, -te, adj. (Despre plante) Care este înmulțit prin butași. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butășit
BUTĂȘÍT^2, -Ă, butășiți, -te, adj. (Despre plante) Care este înmulțit prin butași. – V. butăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butcă
BÚTCĂ, butci, s. f. (Înv.) Caleașcă. – Din ucr. budka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

bute
BÚTE, buți, s. f. 1. Butoi. ♦ Conținutul unui butoi. 2. Rezervorul de benzină al lămpii de siguranță întrebuințate în mine. 3. Fiecare dintre stâlpii principali de susținere a eșafodului unui tunel în construcție. 4. (Reg.) Butucul roții. [Var.: (reg.) bútie s. f.] – Lat. buttis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butelcă
BUTÉLCĂ, butelci, s. f. (Reg.) Butelie (2). ♦ Damigeană mică cu gâtul strâmt făcută din pământ ars și folosită pentru păstrarea apei, a vinului etc. – Din ucr. butelka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butelcuţă
BUTELCÚȚĂ, butelcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui butelcă. – Butelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butelcuță
BUTELCÚȚĂ, butelcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui butelcă. – Butelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butelie
BUTÉLIE, butelii, s. f. 1. Vas de sticlă, de material plastic sau de metal, de diferite forme, folosit pentru depozitarea și transportarea unor materiale fluide, granulare sau pulverulente. ◊ Butelie de Leyda = condensator electric în formă de cilindru sau de con, alcătuit dintr-o butelie de sticlă cuprinsă între două armături metalice. ♦ Recipient metalic destinat să conțină un gaz sub presiune sau lichefiat. Butelie de aragaz. 2. Sticlă pentru păstrat sau pentru transportat lichide; butelcă. – Din fr. bouteille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butelnic
BUTÉLNIC, butelnice, s. n. (Rar) Burghiu mic întrebuințat de dulgheri, rotari etc. la executarea găurilor cu diametrul până la 30 mm. – Bute + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butenă
BUTÉNĂ, butene, s. f. Substanță chimică obținută prin cracarea produselor petroliere; butilenă. – Din fr. boutène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buterolă
BUTERÓLĂ, buterole, s. f. Instrument folosit la operațiile de nituire pentru formarea capului bombat; căpuitor. – Din fr. bouterolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butes
Butes 1. Unul dintre fiii nelegitimi ai lui Boreas. Încercînd să le seducă pe adoratoarele lui Dionysus, a fost pedepsit de către zeu, care i-a luat mințile. S-a sinucis aruncîndu-se într-o fîntînă. 2. Fiul lui Pandion și regele cetății Athenaei. 3. Unul dintre argonauți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

butic
BUTÍC, buticuri, s. n. Magazin mic și luxos, cu mărfuri, în general de serie mică. [Var.: butícă s. f.] – Din fr. boutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butică
BUTÍCĂ s. f. v. butic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butie
BÚTIE s. f. v. bute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butilenă
BUTILÉNĂ, butilene, s. f. Butenă. – Din fr. boutilène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butilic
BUTÍLIC, -Ă, butilici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care conține în moleculă un radical obținut prin îndepărtarea unui atom de hidrogen din molecula butanului. ◊ Alcool butilic = butanol. – Din fr. butylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butirat
BUTIRÁT, butirați, s. m. Sare sau ester al acidului butiric, cu miros de flori sau de fructe, întrebuințat în parfumerie, în industria alimentară. – Din fr. butyrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butiric
BUTÍRIC adj. (În sintagma) Acid butiric = acid organic care se găsește în grăsimile animale, mai ales în unt, întrebuințat la prepararea unor esteri, a celulozei etc. – Din fr. butyrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butirină
BUTIRÍNĂ s. f. Ester al acidului butiric cu glicerina; lichid uleios, incolor cu gust amar, unul dintre principalii componenți ai grăsimilor. – Din fr. butyrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butirometru
BUTIROMÉTRU, butirometre, s. n. Instrument în formă de tub gradat pentru determinarea procentului de unt sau de grăsime din lapte. – Din fr. butyromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butisă
BUTÍSĂ, butise, s. f. Pavea sau bloc de piatră, mai lungă decât pavelele obișnuite, folosită la încheierea pavajelor sau a zidăriei și la obținerea alternanței regulate a rosturilor. – Din fr. boutisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butnar
BUTNÁR, butnari, s. m. (Reg.) Dogar. – Din germ. Büttner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butnărie
BUTNĂRÍE, (2) butnării, s. f. (Reg.) 1. Meșteșugul butnarului; dogărie^1. 2. Atelierul butnarului. – Butnar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butoarcă
BUTOÁRCĂ, butorci, s. f. (Reg.) Butură (3). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butoi
BUTÓI, butoaie, s. n. 1. Vas de lemn făcut din doage, mai larg la mijloc decât la capete, folosit pentru păstrarea lichidelor, a murăturilor etc.; bute. ◊ Expr. Butoi fără fund = se spune despre cei care beau fără măsură. A vorbi ca din butoi = a avea vocea răgușită. ♦ Conținutul unui astfel de vas. 2. Partea cilindrică la revolvere, în care se introduc cartușele. – Bute + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butoiaş
BUTOIÁȘ, butoiașe, s. n. Diminutiv al lui butoi; balercă. [Pr.: -to-iaș] – Butoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butoiaș
BUTOIÁȘ, butoiașe, s. n. Diminutiv al lui butoi; balercă. [Pr.: -to-iaș] – Butoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buton
BUTÓN, (1) butoane, s. n., (2) butoni, s. m. 1. S. n. Piesă mică, în formă de disc, care, prin apăsare sau învârtire, asigură un contact electric sau o acțiune mecanică. ♦ Fus legat cu un capăt de corpul unei piese care efectuează o mișcare circulară, situat excentric față de axa de rotație a acesteia. 2. S. m. Un fel de nasture mobil din metal, sidef sau alte materiale cu care se încheie gulerele, manșetele etc. ♦ Capsă (1). – Din fr. bouton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butona
BUTONÁ, butonez, vb. I. Tranz. A apăsa tastele unei mașini de scris, ale unui calculator, telefon etc. – De la buton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butonare
BUTONÁRE^1, butonări, s. f. Acțiunea de a butona. – V. butona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butonare
BUTONÁRE^2 s. f. Procedeu de apretare a țesăturilor de lână, prin care fibrele sunt aglomerate sub formă de bobițe pe una dintre suprafețe, în scopul obținerii unui anumit aspect. – Din buton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butonieră
BUTONIÉRĂ, butoniere, s. f. Tăietură mică într-o stofă, într-o pânză etc., ale cărei margini sunt bine întărite (și în care se încheie un nasture); p. ext. parte a reverului cu o astfel de tăietură, unde se înfige o floare, o insignă etc. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. boutonnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butuc
BUTÚC, butuci, s. m. 1. Bucată dintr-un trunchi de copac tăiat și curățat de crengi; butură. ♦ Bucată groasă de lemn de foc; buștean, buturugă. Expr. (Adverbial) A lega (pe cineva) butuc = a lega (pe cineva) astfel încât să nu se mai poată mișca; a lega cobză, a lega fedeleș. A dormi butuc = a dormi adânc. ♦ Bucată groasă de lemn pe care se taie lemnele de foc; trunchi de lemn pe care se taie carnea la măcelărie; trunchi care servea călăului pentru decapitarea condamnaților. 2. Fig. Om prost și necioplit. 3. Partea de jos, mai groasă, a tulpinii viței-de-vie (de la pământ până la punctul de ramificație). 4. Partea centrală a unui corp rotativ, care se montează pe un arbore și în care sunt înfipte spițe (la roți), pale (la elice) etc. Butucul roții. 5. Bucată groasă de lemn, prevăzută cu găuri, în care se prindeau în trecut picioarele, mâinile sau gâtul arestaților și prizonierilor. 6. Partea superioară a jugului. 7. Talpa sau scaunul războiului de țesut. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butucaş
BUTUCÁȘ, butucași, s. m. (Rar) Butucel. – Butuc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butucaș
BUTUCÁȘ, butucași, s. m. (Rar) Butucel. – Butuc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butucănos
BUTUCĂNÓS, -OÁSĂ, butucănoși, -oase, adj. Gros, grosolan, necioplit; butucos. – Butuc + suf. -ănos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butucel
BUTUCÉL, butucei, s. m. Diminutiv al lui butuc; butucaș. – Butuc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butuci
BUTUCÍ, butucesc, vb. IV. Tranz. A băga picioarele, mâinile sau gâtul unui arestat sau ale unui prizonier într-un butuc (5). – Din butuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butucos
BUTUCÓS, -OÁSĂ, butucoși, -oase, adj. (Rar) Butucănos. – Butuc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butur
BÚTUR s. m. v. butură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butură
BÚTURĂ, buturi, s. f. (Reg.) 1. Butuc (1); buturugă. 2. Bucată de lemn cu noduri și cu alte defecte, care se despică și se prelucrează și este considerată ca sortiment inferior al lemnului de foc; ciot. 3. Trunchi scorburos; butoarcă. [Var.: bútur, búture s. m.] – Cf. butuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buture
BÚTURE s. m. v. butură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buturugă
BUTURÚGĂ, buturugi, s. f. Bucată noduroasă sau scorburoasă dintr-un trunchi de copac; butuc, butură. ♦ Bucată groasă de lemn de foc; buștean. – Cf. butură și tumurug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buturuguţă
BUTURUGÚȚĂ, buturuguțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buturugă. – Buturugă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buturuguță
BUTURUGÚȚĂ, buturuguțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buturugă. – Buturugă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

butut
BÚTUT s. m. Monedă divizionară în Gambia, a suta parte dintr-un dalasi. [Pr. și: bu-tút] (cf. engl. butut < wolof) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

buvabil
BUVÁBIL, -Ă, buvabili, -e, adj. Băubil. – Din fr. buvable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzaină
BUZÁINĂ, buzaine, s. f. (Reg.) Magazie sau șopron într-o curte țărănească, în care se păstrează butoaie, cazane și alte vase de gospodărie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzat
BUZÁT, -Ă, buzați, -te, adj. 1. Cu buze mari și groase. 2. Fig. Păcălit, înșelat. – Buză + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buză
BÚZĂ, buze, s. f. 1. Fiecare dintre cele două părți cărnoase care mărginesc gura și acoperă dinții. ◊ Buză de iepure = anomalie congenitală care constă în faptul că buza este ușor despicată (ca la iepure). ◊ Expr. (Fam.) A rămâne cu buzele umflate = a rămâne înșelat, dezamăgit în așteptările sale. A-și mușca buzele (de necaz sau de părere de rău) = a regreta foarte tare, a se căi. A sufla (sau a bate) în (sau din) buze = a rămâne păgubaș; a fluiera a pagubă. A se șterge (sau a se linge) pe buze = a fi silit să renunțe la ceva. A-i crăpa (sau a-i plesni, a-i scăpăra, a-i arde cuiva) buza (de sau după ceva) = a avea mare nevoie (de ceva). A-și linge buzele (după ceva) = a pofti, a râvni (ceva). A lăsa (sau a pune) buza (în jos) = (mai ales despre copii) a fi gata să izbucnească în plâns. ♦ Margine a unei răni pricinuite de o tăietură adâncă. 2. Margine a unor obiecte, a unor vase. Buza străchinii. ◊ Expr. (Rar) Plin (până în) buză = foarte plin, plin ochi. 3. Culme a unui deal, a unui pisc; margine a unui șanț, a unei păduri etc. 4. Ascuțiș al unor instrumente de tăiat; tăiș. 5. (În sintagma) Buză de bandaj = partea proeminentă a bandajului montat pe roțile autovehiculelor de cale ferată, care servește la menținerea și la conducerea vehiculului respectiv pe șină. – Cf. alb. buzë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzăţel
BUZĂȚÉL, -ÍCĂ, buzăței, -ele, adj. (Rar) Diminutiv al lui buzat. – Buzat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzățel
BUZĂȚÉL, -ÍCĂ, buzăței, -ele, adj. (Rar) Diminutiv al lui buzat. – Buzat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzău
BUZẮU adv. (Rar, în expr.) A sta buzău = a sta bosumflat, îmbufnat. – Buză + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzdugan
BUZDUGÁN, buzdugane, s. n. 1. Măciucă sau ghioagă de fier (cu măciulia țintuită), folosită în trecut ca armă de luptă sau ca semn al puterii domnești. 2. Plantă acvatică cu frunze plutitoare, cu flori verzi-alburii și cu fructe în formă de măciucă; capul-ariciului, șovar (Sparganium ramosum). – Din tc. bozdoğan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzdugăni
BUZDUGĂNÍ, buzdugănesc, vb. IV. Tranz. (Înv.; rar) A lovi, a bate, a ucide cu buzduganul. – Din buzdugan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzer
BÚZER, buzere, s. n. Aparat electric care produce un sunet intermitent caracteristic și care este folosit în telefonie. – Din engl. buzzer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzişoară
BUZIȘOÁRĂ, buzișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buză (1). – Buză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzișoară
BUZIȘOÁRĂ, buzișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui buză (1). – Buză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzna
BÚZNA adv. (În expr.) A da (sau a intra) buzna = a năvăli (undeva) pe neașteptate, a se repezi să intre sau să iasă. [Var.: bústa adv.] – Cf. magh. buszma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzni
BUZNÍ, buznesc, vb. IV. Intranz. (Rar) a da buzna; a ataca fără veste; a năvăli. – Din [a da] buzna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzoi
BUZÓI, buzoaie, s. n. Augmentativ al lui buză (1). – Buză + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzoian
BUZOIÁN, -Ă, buzoieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Buzău. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Buzău ori buzoienilor (1), referitor la municipiul ori județul Buzău sau la buzoieni. [Pr.: -zo-ian] – Buzău (n. pr.) +suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzoian
BUZOIÁN, -Ă, buzoieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Buzău. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Buzău ori buzoienilor (1), referitor la municipiul ori județul Buzău sau la buzoieni. [Pr.: -zo-ian] – Buzău (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzoiancă
BUZOIÁNCĂ, buzoience, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Buzău. [Pr.: -zo-ian-] – Buzoian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunar
BUZUNÁR, buzunare, s. n. Un fel de pungă interioară cusută la haine, în care se țin lucruri mărunte. ◊ Loc. adj. De buzunar = care se poartă în buzunar; p. ext. de format sau de proporții mici; de valoare redusă. Ediție de buzunar. ◊ Expr. A fi (tot) cu mâna în buzunar = a fi darnic; a fi cheltuitor, a fi obligat să cheltuiască mereu. Bani de buzunar = sumă de bani pentru cheltuieli mărunte. A da din buzunar = a plăti din banii proprii o pagubă (de care nu ești răspunzător). A avea (sau a băga) în buzunar (pe cineva) = a avea pe cineva în puterea sa. A avea (ceva) în buzunar = a fi sigur de mai înainte că va dispune de ceva. [Var.: (reg.) pozunár s. n.] – Din ngr. buzunára.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunăraş
BUZUNĂRÁȘ, buzunărașe, s. n. Diminutiv al lui buzunar; buzunărel. – Buzunar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunăraș
BUZUNĂRÁȘ, buzunărașe, s. n. Diminutiv al lui buzunar; buzunărel. – Buzunar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunăreală
BUZUNĂREÁLĂ, buzunăreli, s. f. Acțiunea de a buzunări. – Buzunări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunărel
BUZUNĂRÉL, buzunărele, s. n. Buzunăraș. – Buzunar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

buzunări
BUZUNĂRÍ, buzunăresc, vb. IV. Tranz. A fura cuiva ceva din buzunar; a umbla prin buzunarele cuiva pentru a căuta ceva. – Din buzunar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

byblis
Byblis, fiica lui Miletus, a cărei dragoste incestuoasă pentru fratele ei Caunus i-a atras moartea. Ulterior ea a fost metamorfozată de zei într-un izvor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

bypass
BYPASS, bypassuri, s. n. 1. Conductă care dublează, pe o anumită porțiune, o conductă principală, înlocuind-o temporar în vederea unor lucrări de revizie sau de reparație. 2. (Med.) Derivație practicată pe o arteră obstruată (în special artera coronariană) printr-o grefă din venă sau arteră. [Pr.: baĭpas] – Din engl. bypass.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

byronian
BYRONIÁN, -Ă, byronieni, -e, adj. De Byron, al lui Byron; în maniera lui Byron. [Pr.: bai-ro-ni-an] – Byron (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

byte
BYTE, byți, s. m. 1. (Muz.) Octet. 2. (Inform.) Unitate de informație care reprezintă o succesiune de opt biți și care constituie cea mai mică unitate de memorie adresabilă. [Pr.: baĭt] – Din engl. byte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

byte
BYTE, byți, s. m. (Inform.) Ansamblu de opt biți folosit pentru exprimarea capacității de memorie; bait. [Pr.: bait] (cuv. engl. < prob. alter. din bite = mușcătură, (p. ext.) porție, parte) [etim. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

c
C, c, s. m. 1. A cincea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (semioclusivă prepalatală surdă în grupurile ce, ci, oclusivă palatală surdă în grupurile che, chi și oclusivă velară surdă în celelalte poziții). [Pl. și: (1, n.) c-uri]
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

c
C (Scris cu majusculă) Simbol matematic pentru numărul 100, în sistemul roman de scriere a numerelor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ca
CA^1 adv., prep., interj. A. Adv. 1. La fel ca. Îi vorbesc lui ca ei. 2. Aproape, cam, aproximativ. ◊ Expr. Ca mâine(-poimâine) = în curând. Ca ieri(-alaltăieri) = de puțin timp. 3. Cu privire la..., în ce privește... Ca formă, lucrarea este bine prezentată. 4. (Explicativ sau enumerativ) Cum, precum, așa, bunăoară, de exemplu. Animale sălbatice, ca: râși, urși, vulpi. B. Prep. 1. (Se compară două sau mai multe lucruri, ființe, situații) La fel cu, cum (e), precum (e), după cum (e). O carte ca cea din raft. ◊ Expr. Ieri ca (și) astăzi = totdeauna. Ca (și) cum = parcă. ♦ Cât. Înalt ca bradul. 2. Decât. E mult mai frumos ca acesta. 3. (Se compară o noțiune cu ea însăși) În felul..., cum e obiceiul, cum se știe. Tinerii, ca tinerii, se zbenguiesc. ◊ Expr. Toate ca toate, dar... = toate le înțeleg, dar... ♦ Treacă-meargă, fie. Ziua, ca ziua, trece vremea mai repede. 4. În calitate de..., fiind... El înainte, ca ghid, iar noi după el, ca vizitatori. ♦ În loc de..., drept... Se poate socoti ca răsplată. ◊ Expr. (Fam.) Ca ce? = pentru ce? cu ce scop? C. Interj. (Reg.) la ! ei ! Ca dă-te mai încoace și mai spune o dată. – Lat. quam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ca
CA^2 conj. (Urmat, cu sau fără intercalări, de „să”) Introduce subordonate cu predicatul la conjunctiv. – Lat. qu[i]a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabală
CABÁLĂ, (2) cabale, s. f. 1. Tradiție religioasă ebraică, bazată pe interpretarea ezoterică și simbolică a Vechiului Testament; știință ocultă de a comunica cu lumea exterioară. 2. Fig. Uneltire, intrigă. – Din fr. cabale, germ. Kabale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabalin
CABALÍN, -Ă, cabalini, -e, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Familie de animale domestice din care face parte calul; (și la sg.) animal din această familie. 2. Adj. Care aparține cailor, privitor la cai; cavalin. Rasă cabalină. – Din lat. caballinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabalist
CABALÍST, -Ă, cabaliști, -ste, s. m. și f. Persoană inițiată în cabală (1). – Din fr. cabaliste, germ. Kabalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabalistic
CABALÍSTIC, -Ă, cabalistici, -ce, adj. Magic, misterios, tainic. ♦ Obscur. – Din fr. cabalistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabană
CABÁNĂ, cabane, s. f. Casă (la munte) construită, de obicei, din lemn, care servește pentru adăpostirea turiștilor și a vânătorilor. – Din fr. cabane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabanier
CABANIÉR, -Ă, cabanieri, -e, s. m. și f. Persoană care asigură paza și administrarea unei cabane. [Pr.: -ni-er] – Cabană + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabaniţă
CABÁNIȚĂ, cabanițe, s. f. (Înv.) Manta scumpă, bogat împodobită, purtată de domn (la înscăunare) sau de boieri la solemnități. – Din bg., sb. kabanica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabaniță
CABÁNIȚĂ, cabanițe, s. f. (Înv.) Manta scumpă, bogat împodobită, purtată de domn (la înscăunare) sau de boieri la solemnități. – Din bg., sb. kabanica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabanos
CABANÓS, cabanoși, s. m. Cârnăcior subțire, uscat, semiafumat, preparat din carne de vită și de porc. [Acc. și: cabános] – Din pol. kabános.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabaret
CABARÉT, cabarete, s. n. Local de petrecere, cu băuturi, dans, program de divertisment etc.; bar^3 (2). – Din fr. cabaret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabaz
CABÁZ, cabazi, s. m. (Înv. și reg.) Om poznaș, glumeț. – Din tc. [hok]kabaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabazlâc
CABAZLẤC, cabazlâcuri, s. n. (Înv. și reg.) Păcăleală, poznă, glumă. – Din tc. [hok]kabazlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabernet
CABERNÉT, (2) cabernet-uri, s. n. 1. Soi de viță-de-vie cu struguri mici de culoare neagră-albăstruie, cultivat pentru producerea vinurilor roșii de calitate superioară. 2. Vin roșu, superior, produs din acest soi de viță-de-vie. [Pr.: -ber-ne] – Din fr. cabernet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabestan
CABESTÁN, cabestane, s. n. Troliu cu ax vertical pe care se înfășoară cablul de tracțiune, folosit la deplasarea sarcinilor și a vehiculelor pe distanțe relativ scurte. – Din fr. cabestan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabină
CABÍNĂ, cabine, s. f. Încăpere mică, amenajată într-o clădire, într-un vehicul, pe plajă etc., cu destinații speciale. Cabină telefonică. Cabină de proiecție. – Din fr. cabine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabinet
CABINÉT, cabinete, s. n. I. 1. Încăpere dintr-o locuință sau dintr-o instituție, folosită pentru exercitarea unei profesii. ♦ Biroul unei persoane cu muncă de răspundere. Cabinetul ministrului. ◊ Șef (sau director) de cabinet = funcționar însărcinat cu pregătirea lucrărilor unui conducător de mare instituție. Lucrări de cabinet = lucrări auxiliare, de secretariat. (În unele țări) Cabinet de instrucție = serviciu de cercetări judiciare, condus de un judecător de instrucție. ◊ Încăpere în care sunt expuse obiecte de muzeu, de studiu etc. Cabinet de numismatică. 2. Secție sau serviciu în întreprinderi, în instituții de învățământ etc., destinate unor studii și consultații de specialitate. Cabinet tehnic. 3. (În unele țări) Consiliu de miniștri sau guvern. II. Mobilă de dimensiuni mici, cu sertare, destinată păstrării obiectelor de preț. – Din fr. cabinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabinier
CABINIÉR, -Ă, cabinieri, -e, s. m. și f. Persoană care are în grijă o cabină la teatru, la operă etc. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cabinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabiri
Cabiri, divinități misterioase, de origine obscură – probabil feniciană – și despre care există foarte puține date. Se pare că descindeau din Hephaestus și că erau invocate pe mare de către corăbierii surprinși de furtună. Li se aduceau onoruri cu precădere la Samothrace, în Lemnos și la Imbros.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cabla
CABLÁ, cablez, vb. I. Tranz. 1. A confecționa un cablu prin răsucirea sau împletirea firelor în mănunchiuri și unirea acestora între ele. 2. A așeza, a instala cabluri de telecomunicații. ♦ A face legătura (unei case, unei instituții etc.) cu un cablu de telecomunicații. – Din fr. câbler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablaj
CABLÁJ s. n. 1. Mod de răsucire sau de împletire a firelor pentru a forma un cablu. 2. Totalitatea cablurilor și a firelor izolate care constituie conexiunile unei instalații sau ale unui aparat de telecomunicații. ◊ (Electron.) Cablaj (de) imprimat = cablaj prefabricat în care conexiunile dintre piesele componente ale unui aparat electronic sunt realizate sub formă de benzi conductoare înguste, pe un suport izolant; circuit imprimat. – Din fr. cablage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablare
CABLÁRE, cablări, s. f. Acțiunea de a cabla și rezultatul ei. – V. cabla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablat
CABLÁT, -Ă, cablați, -te, adj. (Despre case, instituții etc.) Care este conectat la o rețea electrică, telefonică etc. – V. cabla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablier
CABLIÉR, cabliere, s. n. Navă care transportă și instalează cablurile submarine. [Pr.: -li-er] – Din fr. câblier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablogramă
CABLOGRÁMĂ, cablograme, s. f. Comunicare transmisă prin cablu submarin. – Din fr. câblogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablor
CABLÓR, cablori, s. m. Muncitor care cablează – Din fr. câbleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cablu
CÁBLU, cabluri, s. n. 1. Mănunchi de fire textile sau metalice răsucite, folosit la tracțiuni sau la ridicat greutăți. 2. Conductă electrică formată din mai multe fire izolate (acoperite cu un înveliș vegetal sau metalic). 3. Unitate de măsură pentru distanțe, egală cu a zecea parte dintr-o milă marină, adică cu 185,2 m; ancablură. – Din fr. câble.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caboşon
CABOȘÓN, caboșoane, s. n. 1. Piatră prețioasă sau semiprețioasă fără fațete, fixată într-o montură de metal. 2. (Arhit.) Ornament mic de piatră încrustat într-o fațadă. – Din fr. cabochon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caboșon
CABOȘÓN, caboșoane, s. n. 1. Piatră prețioasă sau semiprețioasă fără fațete, fixată într-o montură de metal. 2. (Arhit.) Ornament mic de piatră încrustat într-o fațadă. – Din fr. cabochon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotaj
CABOTÁJ, cabotaje, s. n. Navigație comercială de-a lungul coastei; transport naval de mărfuri între porturi apropiate. – Din fr. cabotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotier
CABOTIÉR, cabotiere, s. n. Navă de tonaj mic sau mijlociu, care navighează între porturile de pe coastă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. cabotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotin
cabotín, -ă, cabotini, -e, s. m. și f. 1. Actor mediocru care urmărește succese ușoare prin mijloace facile; p. ext. persoană care încearcă să se remarce printr-o comportare teatrală. 2. (În trecut, în Franța) Actor ambulant. – Din fr. cabotin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotin
CABOTÍN, -Ă, cabotini, -e, s. m. și f. 1. Actor mediocru care urmărește succese ușoare prin mijloace facile; p. ext. persoană care încearcă să se remarce printr-o comportare teatrală. 2. (În trecut, în Franța) Actor ambulant. – Din fr. cabotin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotinaj
CABOTINÁJ s. n. Cabotinism. – Din fr. cabotinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotinesc
CABOTINÉSC, -EÁSCĂ, cabotinești, adj. De cabotin. – Cabotin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabotinism
CABOTINÍSM s. n. Atitudine, gest, apucătură de cabotin (2); cabotinaj. – Cabotin + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabra
CABRÁ, cabrez, vb. I. Intranz. 1. (Despre unele patrupede, mai ales despre cai) A se ridica pe picioarele dinapoi. 2. A se încorda; a se ridica. 3. (Despre avioane) A se ridica cu partea din față pentru a urca mai repede. – Din fr. cabrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabraj
CABRÁJ, cabraje, s. n. 1. Cabrare. 2. Mărire bruscă a pantei de urcare de către un avion. – Din fr. cabrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabrare
CABRÁRE, cabrări, s. f. Acțiunea de a cabra și rezultatul ei; ridicare a unui cal pe picioarele dinapoi; cabraj. – V. cabra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabriolă
CABRIÓLĂ, cabriole, s. f. Salt al calului prin care acesta se întoarce pe loc. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. cabriole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabrioletă
CABRIOLÉTĂ, cabriolete, s. f. Trăsurică ușoară, cu două roți, trasă de obicei de un singur cal; brișcă^2, șaretă. [Pr.: -bri-o-. – Var.: gabriolétă s. f.] – Din fr. cabriolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabulă
CÁBULĂ, cabule, s. f. (Rar) Superstiție de jucător (de cărți). – Din tc. kabul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cabulipsi
CABULIPSÍ, cabulipsesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A catadicsi. – Din ngr. kabúleisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caca
CÁCA s. m. (În limbajul copiilor) 1. Excrement. 2. Lucru murdar, respingător. ◊ (Adjectival) Prețuri caca. – Din fr. caca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacadâr
CACADẤR, cacadâri, s. m. (Bot.; reg.) Măceș. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacao
CACÁO s. f. Sămânța arborelui de cacao, folosită (sub formă de produs pulverulent) în alimentație, mai ales la fabricarea ciocolatei și a unor băuturi hrănitoare. ◊ Unt (sau ulei) de cacao = substanță grasă, de culoare albă-gălbuie, extrasă din pulberea de cacao și folosită la fabricarea ciocolatei, în industria farmaceutică, în cosmetică etc. ♦ P. ext. Băutură preparată cu pulbere de cacao. [Pr.: -ca-o] – Din fr. cacao.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacaotier
CACAOTIÉR, cacaotieri, s. m. Arbore de cacao (Theobroma cacao). [Pr.: -ca-o-ti-er] – Din fr. cacaotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacealma
CACEALMÁ, cacealmale, s. f. (La jocul de cărți) Inducere în eroare a adversarului, dându-i impresia că ai cărți mai bune decât ale lui. ♦ P. gener. Păcăleală, înșelăciune. – Din tc. kaçırma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caciur
CÁCIUR, -Ă, caciuri, -e, s. m., adj. (Miel) cu blăniță de culoare neagră pe trunchi și brumărie pe bot, urechi, labe și coadă. [Var.: căciúr s. m., adj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacofonic
CACOFÓNIC, -Ă, cacofonici, -ce, adj. Care produce o cacofonie; lipsit de armonie. – Din fr. cacophonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacofonie
CACOFONÍE, cacofonii, s. f. Asociație neplăcută de sunete; cacofonism. ♦ (Muz.) Suprapunere de sunete discordante; lipsă de armonie. – Din fr. cacophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacofonism
CACOFONÍSM, cacofonisme, s. n. (Rar) Cacofonie. – Cacofonie + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacogeneză
CACOGENÉZĂ, cacogeneze, s. f. (Med.) Dezvoltare anormală a unui organ. – Din fr. cacogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacografie
CACOGRAFÍE, cacografii, s. f. (Rar) Ortografiere greșită. – Din fr. cacographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacologie
CACOLOGÍE, cacologii, s. f. (Rar) Construcție, locuțiune greșită. – Din fr. cacologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacom
CACÓM, (1) cacomi, s. m., (2) cacomuri, s. n. (Înv. și reg.) 1. S. m. (Zool.) Hermină. 2. S. n. Blană de hermină. – Din tc. kakım.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacosemie
CACOSEMÍE, cacosemii, s. f. (Lingv.) Efect semantic dezagreabil al unei secvențe (sonore sau grafice) asociate prin similaritate unor cuvinte din așa-numitul registru vulgar. Ex.: A zis că cantina...; În timpul acesta... etc. Cf. cacofonie – [Ovidiu Drăghici, Cacosemie. Concept și termen, în „Analele Universității din Craiova, Seria Științe filologice. Lingvistică”, XXV, Nr. 1-2/2003, p. 57-61.])
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cacosmie
CACOSMÍE s. f. (Med.) Afecțiune constând în perceperea exagerată a mirosurilor urâte. – Din fr. cacosmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cactacee
CACTACÉE, cactacee, s. f. (Rar) Cactee. – Din fr. cactacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cactee
CACTÉE, cactee, s. f. (La pl.) Familie de plante exotice, adaptate la uscăciune prin tulpinile cărnoase, pline cu suc apos sau lăptos, și prin frunzele reduse sub formă de spini; (și la sg.) plantă din această familie; cactacee. – Din fr. cactée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cactus
CÁCTUS, cactuși, s. m. Nume dat mai multor specii de plante din familia cacteelor, cultivate ca plante ornamentale. – Din fr. cactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cacus
Cacus, fiul zeului Vulcanus, era un gigant vestit pentru tîlhăriile lui, care sălășluia într-o peșteră, pe muntele Aventinus. Încercînd să fure și să ascundă acolo o parte din cirezile pe care Heracles le luase la rîndul lui de la Geryon, a fost descoperit și ucis de către erou.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cadastra
CADASTRÁ, cadastrez, vb. I. Tranz. (Rar) A efectua lucrări de cadastru; a înscrie în cadastru. – Din fr. cadastrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadastral
CADASTRÁL, -Ă, cadastrali, -e, adj. Care ține de cadastru, privitor la cadastru. – Din fr. cadastral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadastrare
CADASTRÁRE, cadastrări, s. f. (Rar) Acțiunea de a cadastra. – V. cadastra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadastru
CADÁSTRU, (2) cadastre, s. n. 1. Totalitatea lucrărilor tehnice pentru stabilirea precisă a suprafețelor funciare, cu toate caracteristicile lor; p. ext. serviciu care efectuează aceste lucrări. 2. (Și în sintagma registru de cadastru) Registru oficial în care sunt trecute datele de identificare a proprietăților funciare pe un anumit teritoriu. 3. Ramură a geodeziei care se ocupă cu lucrările de cadastru (1). – Din fr. cadastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadastru
CADÁSTRU, cadastre, s. n. Ansamblul lucrărilor de determinare a unor proprietăți funciare. ◊ Registru de cadastru = registru oficial în care sunt inventariate terenurile agricole și alte proprietăți funciare. – Din fr. cadastre < gr. katastikhon „registru“ (din kata „de sus în jos“ + stikhos „rând, linie“).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cadaveric
CADAVÉRIC, -Ă, cadaverici, -ce, adj. De cadavru; ca de cadavru. – Din fr. cadavérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadavru
CADÁVRU, cadavre, s. n. Corpul unui om sau al unui animal mort; hoit, stârv, leș^1. ◊ Expr. Cadavru viu (sau, fam., ambulant) = om foarte slab și palid. A călca (sau a trece) peste cadavre = a fi lipsit de orice scrupule în atingerea unui scop. – Din fr. cadavre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadă
CÁDĂ, căzi, s. f. 1. Vas mare pentru îmbăiat; baie^1, vană (1). 2. Recipient mare, deschis, din lemn, din metal, din beton etc., în care se introduc lichidele folosite în diverse operații tehnologice. 3. Vas mare din doage, întrebuințat la prepararea vinului, a rachiului etc.; zăcătoare. – Din sl. kadĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadână
CADẤNĂ, cadâne, s. f. Sclavă în haremurile turcești; p. ext. soție (a unui turc). – Din tc. kadın.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadenţa
CADENȚÁ, cadențez, vb. I. Tranz. (Rar) A imprima cadență sau ritm unei fraze, unei bucăți muzicale, unei mișcări etc.; a ritma. – Din fr. cadencer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadența
CADENȚÁ, cadențez, vb. I. Tranz. (Rar) A imprima cadență sau ritm unei fraze, unei bucăți muzicale, unei mișcări etc.; a ritma. – Din fr. cadencer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadenţare
CADENȚÁRE, cadențări, s. f. (Rar) Acțiunea de a cadența. – V. cadența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadențare
CADENȚÁRE, cadențări, s. f. (Rar) Acțiunea de a cadența. – V. cadența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadenţat
CADENȚÁT, -Ă, cadențați, -te, adj. (Adesea adverbial) Executat în cadență, în tact; ritmat. – V. cadența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadențat
CADENȚÁT, -Ă, cadențați, -te, adj. (Adesea adverbial) Executat în cadență, în tact; ritmat. – V. cadența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadenţă
CADÉNȚĂ, cadențe, s. f. 1. Mișcare ritmică și uniformă; ritm. ◊ Loc. adv. În cadență = cu mișcări repetate la intervale egale. ♦ Numărul de lovituri pe care o armă de foc le trage într-o unitate de timp. ♦ (Fiz.) Frecvență; viteză de repetare a unui fenomen. 2. Succesiune ritmică a unor unități poetice (cuvinte, silabe), care produc un efect auditiv armonios. ♦ Succesiune de armonii care formează sfârșitul unei compoziții muzicale. 3. Pasaj mai mare de virtuozitate solistică dintr-un concert instrumental, interpretat fără acompaniament. – Din fr. cadence, it. cadenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadență
CADÉNȚĂ, cadențe, s. f. 1. Mișcare ritmică și uniformă; ritm. ◊ Loc. adv. În cadență = cu mișcări repetate la intervale egale. ♦ Numărul de lovituri pe care o armă de foc le trage într-o unitate de timp. ♦ (Fiz.) Frecvență; viteză de repetare a unui fenomen. 2. Succesiune ritmică a unor unități poetice (cuvinte, silabe), care produc un efect auditiv armonios. ♦ Succesiune de armonii care formează sfârșitul unei compoziții muzicale. 3. Pasaj mai mare de virtuozitate solistică dintr-un concert instrumental, interpretat fără acompaniament. – Din fr. cadence, it. cadenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadenţmetru
CADENȚMÉTRU, cadențmetre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea radioactivității. – Din germ. Kadenzmeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadențmetru
CADENȚMÉTRU, cadențmetre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea radioactivității. – Din germ. Kadenzmeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadet
CADÉT, cadeți, s. m. (Înv.) 1. Tânăr (fiu de nobil sau de ofițer) care se pregătea pentru cariera armelor. 2. Elev al unei școli militare. 3. Membru al unui partid din Rusia țaristă. – Din fr. cadet, (3) rus. kadet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadiascher
CADIASCHÉR, cadiascheri, s. m. Înalt demnitar militar turc, cu atribuții de judecător. [Pr.: -di-as-) – Din tc. kadıasker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadiu
CADÍU, cadii, s. m. Judecător musulman. – Din tc. kadı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmia
CADMIÁ, cadmiez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui obiect metalic cu un strat subțire de cadmiu în scopul protejării împotriva eroziunii. [Pr.: -mi-a] – Din cadmiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmie
CADMÍE, cadmii, s. f. Depunere de oxid de zinc impur pe pereții cuptoarelor în care se fabrică zincul. – Din fr. cadmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmiere
CADMIÉRE, cadmieri, s. f. Acțiunea de a cadmia și rezultatul ei. [Pr.: -mi-e-] – V. cadmia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmifer
CADMIFÉR, -Ă, cadmiferi, -e, adj. (Despre roci) Care conține cadmiu. – Din fr. cadmifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmiu
CÁDMIU s. n. Metal moale, alb-argintiu, asemănător cu zincul, folosit, sub formă de aliaje, în medicină, în tehnică etc. – Din fr. cadmium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadmus
Cadmus, erou din ciclul teban, fiul Telephassei și al lui Agenor, regele Phoeniciei. Trimis de tatăl său împreună cu ceilalți frați să-și caute sora, pe Europa, răpită de către Zeus, Cadmus ajunge după multe peregrinări zadarnice la Delphi, unde consultă oracolul. Apollo îi poruncește să n-o mai urmărească pe Europa, ci să întemeieze o cetate. În acest scop el va trebui să fugărească o vacă și, pe locul unde animalul va cădea mort de oboseală, să ridice zidurile noului oraș. Supunîndu-se oracolului, Cadmus ajunge în Boeotia. Acolo e nevoit să se lupte cu un balaur, spaima ținutului, pe care-l omoară. La îndemnul zeiței Athena, Cadmus seamănă un ogor cu dinții fiarei. Din această sămînță răsare un neam de oameni războinici, care se iau de îndată la luptă și se ucid între ei. Doar cinci supraviețuiesc. Aceștia îl ajută pe Cadmus să întemeieze noua cetate – Thebae. Zeița Athena îi încredințează conducerea cetății Thebae, iar Zeus i-o dă de soție pe Harmonia, fiica lui Ares și a Aphroditei. La ospățul dat cu ocazia căsătoriei lor iau parte toți zeii olimpieni. Printre darurile primite cu acest prilej de către Harmonia se numără și faimosul colier care avea să joace un rol important în expediția celor șapte contra Tebei (v. și Amphiaraus). Cu Harmonia Cadmus a avut mai mulți copii: pe Agave, Autonoë, Illyrius, Ino, Polydorus și Semele. Spre sfîrșitul vieții, Cadmus și Harmonia s-au retras în Illyria și, în cele din urmă, au fost metamorfozați în șerpi. Despre Cadmus se spunea că ar fi fost cel care le-a dăruit grecilor scrierea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cadou
CADÓU, cadouri, s. n. Ceea ce se primește sau se oferă în dar. – Din fr. cadeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadra
CADRÁ, pers. 3 cadrează, vb. I. Intranz. A se potrivi, a corespunde (întocmai) cu ceva sau într-o anumită împrejurare. – Din fr. cadrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadraj
CADRÁJ, cadraje, s. n. 1. Delimitare a spațiului util cuprins de obiectivul unei camere de luat vederi sau al unui aparat de filmat. 2. Operație de așezare a culorilor care urmează să fie imprimate pe o țesătură. – Din fr. cadrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadran
CADRÁN, cadrane, s. n. 1. Suprafață (de obicei circulară) prevăzută cu anumite diviziuni, pe care se urmăresc indicațiile acului unui instrument de măsură, al unui ceasornic etc. ◊ Cadran solar = ceas solar. 2. Arc (sau sector) care reprezintă un sfert de cerc. – Din fr. cadran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadră
CÁDRĂ s. f. v. cadru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadril
CADRÍL, cadriluri, s. n. Dans de origine franceză, cu mișcare lentă, în cursul căruia partenerii se schimbă între ei; melodia după care se execută acest dans. – Din fr. quadrille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadril
CADRÍL, cadriluri, s. n. 1. Dans francez la modă în sec. XIX, în Europa, constând dintr-un șir de figuri lente, în cadrul cărora partenerii se schimbă între ei; melodia acestui dans. 2. Eșalonul inițial în ierarhia corpului de balet al Operei din Paris. – Din fr. quadrille.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cadrilaj
CADRILÁJ, cadrilaje, s. n. (Tehn.) Caroiaj. – Din fr. quadrillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadrilat
CADRILÁT, -Ă, cadrilați, -te, adj. (Despre țesături, haine etc.) Cu carouri (de culori diferite). – Din fr. quadrillé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadrist
CADRÍST, -Ă, cadriști, -ste, s. m. și f. (Fam.; astăzi rar) Funcționar din serviciul de cadre al unei instituții sau întreprinderi. – Cadre + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cadru
CÁDRU, cadre, s. n. I. 1. Ramă în care se fixează un tablou, o fotografie etc. ♦ P. ext. Tablou, fotografie etc. înrămate. ♦ Fig. Persoană foarte frumoasă. 2. Pervaz al unei uși sau al unei ferestre. ♦ Deschizătură în zid ocupată de o ușă sau de o fereastră. ♦ Desen care mărginește un text, o hartă, o fotografie etc. ♦ Porțiune a unei mărci poștale pe care este executat desenul. 3. Fig. Mediu, ambianță. ♦ Spațiu în limitele căruia este cuprinsă o imagine pe o peliculă cinematografică. 4. Fig. Limitele unei probleme, ale unui subiect, ale unei acțiuni etc.; p. ext. cuprinsul dintre aceste limite. 5. Schelet alcătuit din bare de lemn, de metal sau din grinzi de beton armat, care se întrebuințează la construcții; suport pentru diferite aparate. ♦ Schelet pe care sunt înfășurate conducte (electrice, radiofonice etc.) izolate. II. 1. (La pl.) Personalul unei instituții, al unei întreprinderi etc. Cadru didactic. ♦ Personalul de conducere dintr-o întreprindere, instituție etc. ♦ Ansamblul elementelor de conducere și de comandă (ofițeri și subofițeri) din subunitățile și unitățile militare. ♦ (Rar.; la sg.) Persoană din efectivul unei întreprinderi sau instituții, dintr-o organizație etc. 2. (Ieșit din uz; la pl.) Subdiviziune în administrația internă a unei instituții, întreprinderi etc. care se ocupa cu angajarea personalului (II 1), cu evidența lui etc.; serviciul personal. [Var.: (I 1) cádră s. f.] – Din fr. cadre, (II) rus. kadrî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caduc
CADÚC, -Ă, caduci, -ce, adj. Lipsit de trăinicie; șubred, pieritor. ♦ (Despre frunze, flori etc.) Care cade înainte de vreme sau în fiecare an. ♦ (Despre acte cu valoare juridică) Care nu (mai) are putere legală. – Din fr. caduc, lat. caducus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caduceu
CADUCÉU, caducee, s. n. Sceptrul lui Hermes, reprezentat printr-un baston cu două aripioare în vârf, pe care se încolăcesc doi șerpi, care, în Antichitatea greco-romană, simboliza înțelegerea și comerțul. – Din lat. caduceum, fr. caducée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caduceu
Caduceu = Caduceus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caduceus
Caduceus, baghetă purtată de Hermes, mesagerul zeilor. În jurul caduceului, ca semn distinctiv, se încolăceau doi șerpi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caducitate
CADUCITÁTE s. f. Faptul sau însușirea de a fi caduc. ♦ Ineficacitatea unui act juridic ca urmare a survenirii unui eveniment ulterior încheierii lui. – Din fr. caducité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caeculus
Caeculus, fiul zeului Vulcanus, considerat întemeietorul cetății Praeneste.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caeneus
Caeneus, unul dintre lapiți. Caeneus a fost întîi o femeie, pe nume Caenis, îndrăgită de către Poseidon. La cererea ei, zeul a metamorfozat-o în bărbat. Sub noua înfățișare și sub numele de Caeneus a participat la lupta împotriva centaurilor, precum și la expediția argonauților, distingîndu-se prin forță și curaj.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caenis
Caenis v. Caeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cafas
CAFÁS, cafasuri, s. n. (Înv.) 1. Încăpere deschisă în catul de sus al unei case sau într-un turn, din care se poate privi nestingherit în afară; foișor. 2. Balcon unde cântă corul într-o biserică. ♦ Balcon din care familia domnitorului asculta slujba religioasă. 3. Grilaj de vergele de lemn care se întretaie ca o leasă. – Din ngr. kafási.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafe-frappe
CAFÉ-FRAPPÉ, café-frappé-uri, s. f. Cafea (2) rece cu înghețată, frișcă (și alcool). [Pr.: -pe] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafea
CAFEÁ, (2) cafele, s. f. 1. Sămânța arborelui de cafea folosită (de obicei sub formă de pulbere) în alimentație. 2. Băutură preparată din cafea (1) prăjită și râșnită sau dintr-un surogat. ◊ Cafea espresso = cafea concentrată, preparată într-un aparat special. Cafea filtru = cafea preparată cu ajutorul filtrului. – Din tc. kahve, ngr. kafés, fr. café.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafebar
CAFÉ-BÁR, cafe-baruri, s. n. Local în care se servesc cafele și băuturi alcoolice. – Cafe[nea] + bar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeconcert
CAFÉ-CONCÉRT s. n. Muzică instrumentală de largă accesibilitate (executată într-un restaurant). [Pr. și: -conser] – Din fr. café-concert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafefrappe
CAFÉ-FRAPPÉ, café-frappé-uri, s. n. Băutură preparată din cafea rece cu înghețată, frișcă și (eventual) alcool. – Din fr. café-frappé.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cafegi-başa
CAFEGÍ-BAȘÁ, cafegi-bașa, s. m. Boier de rang inferior, mai mare peste cafegiii curții domnești, însărcinat să aducă domnului cafeaua la ceremonii. – Din tc. kahveci bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafegi-bașa
CAFEGÍ-BAȘÁ, cafegi-bașa, s. m. Boier de rang inferior, mai mare peste cafegiii curții domnești, însărcinat să aducă domnului cafeaua la ceremonii. – Din tc. kahveci bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafegioaică
CAFEGIOÁICĂ, cafegioaice, s. f. 1. (Înv.) Proprietară a unei cafenele sau a unui magazin de cafea; soția unui cafegiu (1). 2. (Fam.) Femeie care consumă multă cafea (2). – Cafegiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafegiu
CAFEGÍU, cafegii, s. m. 1. (Înv.) Proprietar al unei cafenele sau al unui magazin de cafea; cel care prepara sau vindea cafele. 2. (Înv.) Slujitor la curtea domnească însărcinat cu prepararea și servirea cafelelor. 3. (Fam.) Bărbat care consumă multă cafea (2). – Din tc. kahveci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeină
CAFEÍNĂ s. f. v. cofeină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeism
CAFEÍSM s. n. Totalitatea tulburărilor care apar în urma abuzului de cafea manifestate prin insomnie, cefalee, aritmie cardiacă etc. – Din fr. caféisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeli
CAFELÍ, cafelesc, vb. IV. Refl. (Fam.; rar) A bea cafea (stând la taifas). – Din cafea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeluţă
CAFELÚȚĂ, cafeluțe, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui cafea (2). 2. (La pl.) Numele a două varietăți de plante erbacee din familia leguminoaselor: a) plantă cu tulpina cilindrică ramificată, cu flori albe sau albăstrii, cultivată pentru nutreț (Lupinus albus); b) plantă ornamentală cu flori mari, albe, cu pete albastre, dispuse în formă de spic (Lupinus varius). – Cafea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeluță
CAFELÚȚĂ, cafeluțe, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui cafea (2). 2. (La pl.) Numele a două varietăți de plante erbacee din familia leguminoaselor: a) plantă cu tulpina cilindrică ramificată, cu flori albe sau albăstrii, cultivată pentru nutreț (Lupinus albus); b) plantă ornamentală cu flori mari, albe, cu pete albastre, dispuse în formă de spic (Lupinus varius). – Cafea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafenea
CAFENEÁ, cafenele, s. f. Local public în care se consumă cafea sau, p. ext., ceai, băuturi alcoolice, prăjituri etc. ◊ Loc. adj. De cafenea = fără valoare, neserios. Vorbe de cafenea. [Var.: (reg.) cafineá s. f.] – Din tc. kahvehane, ngr. kafenés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeneluţă
CAFENELÚȚĂ, cafeneluțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui cafenea. – Cafenea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeneluță
CAFENELÚȚĂ, cafeneluțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui cafenea. – Cafenea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafeniu
CAFENÍU, -ÍE, cafenii, adj. De culoarea cafelei prăjite. – Cafea + suf. -iu (după castaniu, gălbeniu etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafer
CÁFER, caferi, s. m. Bivol negru din Africa. – Din germ. Kaffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafetieră
CAFETIÉRĂ, cafetiere, s. f. Aparat pentru preparat și pentru turnat cafeaua; vas pentru păstrarea cafelei. ♦ Serviciu de cafea. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. cafetière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafinea
CAFINEÁ s. f. v. cafenea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafru
CÁFRU, cafri, s. m. (La pl.) Veche denumire a populațiilor de limba bantu din sud-estul Africii; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. – Din fr. Cafres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caft
CAFT, cafturi, s. n. (Fam.) Bătaie. – Din cafti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caftan
CAFTÁN, caftane, s. n. (Înv.) Manta orientală, albă, lungă și largă, împodobită cu fire de aur sau de mătase, pe care o purtau domnii și boierii români. ◊ Expr. A îmbrăca (cu sau în) caftan = a (se) ridica la rangul de domn sau de boier. ♦ Simbol al rangului de domn sau de boier. – Din tc. kaftan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cafti
CAFTÍ, caftesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A lovi, a bate. – Din țig. cafti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cagulă
CAGÚLĂ, cagule, s. f. 1. Mantie cu glugă purtată de călugări. ♦ Tip de glugă care acoperă tot capul (cu deschizături numai în dreptul ochilor). 2. Parte de cauciuc a unei măști de gaze. – Din fr. cagoule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cahlă
CÁHLĂ, cahle, s. f. 1. Placă de teracotă sau de faianță folosită la construcția sobelor. 2. (Reg.) Coșul sobei sau deschizătura prin care iese fumul în tinda caselor țărănești. – Din ucr. kahlja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caia
CAIÁ, caiele, s. f. Cui de oțel moale folosit pentru prinderea potcoavelor la animale. [Pr.: -ca-ia] – Cf. tc. kayar „potcoavă cu colți”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiac
CAIÁC, caiace, s. n. 1. Ambarcațiune de sport ascuțită la ambele capete, cu suprafața de alunecare netedă sau în clinuri și care este condusă cu una sau două padele. 2. Sport nautic care se practică cu caiacul (1). 3. Ambarcațiune mică, cu înveliș din piele de focă, folosită de eschimoși. [Pr.: ca-iac] – Din fr. kayak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiac
CAIÁC, caiace, s. n. 1. Barcă pentru sport ascuțită la ambele capete. 2. Sport nautic practicat cu caiacul. 3. Ambarcație mică, cu înveliș din piele de focă, folosită de eschimoși pentru vânătoare și pescuit. – Din fr. kayac < cuv. eschimos.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

caiacist
CAIACÍST, -Ă, caiaciști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică caiacul (2). [Pr.: -ca-ia-] – Caiac + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiafă
CAIÁFĂ, caiafe, s. f. Persoană fățarnică, ipocrită. ◊ Expr. A trimite (sau a purta, a duce) de la Ana la Caiafa (numele unor preoți iudei) = a trimite (un solicitator) dintr-un loc într-altul (purtându-l cu vorba). [Pr.: ca-ia-] – Din n. pr. Caiafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiafă
CAIÁFĂ, caiafe, s. f. Fig. Persoană fățarnică, ipocrită. ◊ Expr. De la Ana la Caiafa (personaje biblice) = a trimite (un solicitator) dintr-un loc în altul; a duce cu vorba. – Din n. pr. Caiafa, mare preot iudeu care l-a judecat pe Hristos.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

caic
CAÍC, caice, s. n. 1. Ambarcațiune îngustă, cu vele, cu două catarge, cu pupa și prora ascuțite, mai înalte decât restul bordajului. 2. Luntre ușoară, lungă și îngustă, încovoiată la capete, folosită în Orient. – Din tc. kayık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caicciu
CAICCÍU, caiccii, s. m. Conducător de caic. [Pr.: ca-ic-] – Din tc. kayıkçı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caicel
CAICÉL, caicele, s. n. Diminutiv al lui caic. [Pr.: ca-i-] – Caic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caid
CAÍD^1, caizi, s. m. Titlu purtat în trecut de guvernatorul unei provincii sau al unui oraș din statele musulmane ale Africii de Nord, care avea și funcții judecătorești; persoană care purta acest titlu. – Din fr. caïd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caid
CAÍD^2, caiduri, s. n. (Înv.) Registru, dosar; arhivă. – Din tc. kayit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caier
CÁIER, caiere, s. n. Mănunchi de lână, de in, de cânepă sau de borangic, care se pune pe furcă pentru a fi tors manual. [Pr.: ca-ier] – Lat. *caiulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiet
CAIÉT, caiete, s. n. 1. Fascicul de foi de hârtie legate sau broșate împreună, folosit la scris, la desenat etc. ◊ Caiet de sarcini = document care cuprinde condițiile tehnice și de calitate, termenele, obligațiile și garanțiile privitoare la executarea și recepția unei lucrări, a unei mărfi. Caiet-program = program (de spectacol) sub formă de caiet (1). Caiet-catalog = catalog de expoziție sub formă de caiet (1). 2. Publicație periodică cuprinzând diverse studii, note, informații (dintr-un anumit domeniu de activitate). [Pr.: ca-iet] – După fr. cahier. Cf. pol. kajet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caieţel
CAIEȚÉL, caiețele, s. n. Diminutiv al lui caiet (1). [Pr.: ca-ie-] – Caiet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiețel
CAIEȚÉL, caiețele, s. n. Diminutiv al lui caiet (1). [Pr.: ca-ie-] – Caiet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caimac
CAIMÁC, caimacuri, s. n. 1. Pojghiță de grăsime care apare pe suprafața laptelui fiert. ◊ Expr. A lua caimacul = a-și însuși partea cea mai bună. 2. Spuma care se formează la suprafața cafelei în urma fierberii. 3. (Rar) Strat (ars) al tutunului din ciubuc, format în jurul și deasupra cărbunelui. – Din tc. kaymak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caimacam
CAIMACÁM, caimacami, s. m. 1. (În Imperiul Otoman) Locțiitor al unor demnitari. ◊ Compus: caimacam-aga = locțiitor al marelui vizir. 2. Locțiitor al domnului, însărcinat cu administrarea Moldovei și Țării Românești până la instalarea pe tron a noului domn. 3. Locțiitor al banului Craiovei, începând din 1761. [Var.: caimacán s. m.] – Din tc. kaymakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caimacan
CAIMACÁN s. m. v. caimacam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiman
CAIMÁN^1, caimani, s. m. Specie de crocodil din America de Sud care are pe partea ventrală plăci osoase mobile. – Din fr. caïman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caiman
CAIMÁN^2, caimani, s. m. (Reg.) Persoană care însoțește în pădure pe muncitori sau pe plutași, pentru a le pregăti mâncarea, a le păzi și curăța coliba etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cainic
CÁINIC, -Ă, cainici, -ce, adj. (Înv.) Vrednic de plâns; nenorocit. – Căi + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cainozoic
CAINOZÓIC, -Ă, cainozoici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. (Geol.) Neozoic (1). 2. Adj. Care se referă la cainozoic (1), care aparține cainozoicului. [Pr.: ca-i-no-zo-ic] – Din fr. caenozoïque, engl. cainozoic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cais
CAÍS, caiși, s. m. Arbore fructifer din familia rozaceelor, cu flori albe cu nuanțe roz, care apar înaintea frunzelor, cultivat pentru fructele sale (Armeniaca vulgaris). – Din caisă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caisă
CAÍSĂ, caise, s. f. Fructul caisului, de culoare galbenă-portocalie, gustos și parfumat. – Din ngr. kaisí (pl. kaísia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cal
CAL, cai, s. m. 1. Animal domestic erbivor, cu copita nedespicată, folosit la călărie și la tracțiune (Equus caballus); p. restr. armăsar castrat. Calul de dar nu se caută la dinți (sau în gură) = lucrurile primite în dar se iau așa cum sunt, fără să se mai țină seama de defecte. ◊ Expr. A fi (sau a ajunge) cal de poștă = a fi întrebuințat la toate; a alerga mult. Cal de bătaie = a) persoană hărțuită, muncită de toți; b) problemă de care se ocupă multă lume și care revine mereu pe primul plan. A face (sau a ajunge) din cal măgar = a face să ajungă (sau a ajunge) într-o situație mai rea de cum a fost. A visa (sau a vedea, a spune) cai verzi (pe pereți) = a-și închipui (sau a spune) lucruri imposibile, de necrezut. La Paștele cailor = niciodată. O alergătură (sau o fugă) de cal = o distanță (destul de) mică. Calul dracului = femeie bătrână și rea; vrăjitoare. ◊ Compus: cal-putere = unitate de măsură pentru putere, egală cu 75 de kilogrammetri-forță pe secundă. 2. Nume dat unor aparate sau piese asemănătoare cu un cal (1); a) aparat de gimnastică; b) piesă la jocul de șah de forma unui cap de cal (1). 3. Compuse: (Entom.) calul-dracului (sau calul-popii, cal-turtit, cal-de-apă) = libelulă; (Iht.) cal-de-mare = mic pește marin cu capul asemănător cu cel al calului; căluț de mare, hipocamp (2). (Hippocampus hippocampus). – Lat. caballus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cala
CALÁ, calez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) imobiliza intenționat un organ sau o piesă de mașină înainte ca acestea să intre în funcțiune. 2. Tranz. A fixa orizontal, cu ajutorul nivelei, suportul unui aparat topografic de vizare. – Din fr. caler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calabalâc
CALABALẤC, calabalâcuri, s. n. (Fam.) Obiecte felurite (în dezordine); p. ext. bagaje cu care călătorește sau se mută cineva; catrafuse, agărlâc. – Din tc. kalabalık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calabrez
CALABRÉZ, -Ă, calabrezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Calabria. 2. Adj. Care aparține Calabriei sau calabrezilor (1), privitor la Calabria ori la calabrezi. – Din it. calabrese, fr. calabrais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calabrian
CALABRIÁN, -Ă, calabrieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al cuaternarului, caracterizat prin scăderea temperaturii apelor și începutul fenomenului de polaritate normală. 2. Adj. Care se referă la calabrian (1). – Din fr. calabrien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calacan
CALACÁN s. n. v. calaican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calafat
CALAFÁT s. n. Amestec din câlți sau cârpe destrămate, îmbibate cu catran, cu care se etanșează bărcile și punțile navelor. – Din tc. kalafat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calaican
CALAICÁN s. n. Denumire populară dată sulfatului de fier, de culoare verde când este cristalizat, solubil în apă, folosit ca dezinfectant, colorant, în tăbăcărie și împotriva dăunătorilor în agricultură. [Var.: calacán, călacán s. n.] – Din ngr. kalakánthi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calais
Calais, unul dintre boreazi, frate cu Zetes (v. și Zetes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calaj
CALÁJ, calaje, s. n. 1. Imobilizare a unui organ de mașină. 2. Așezare la orizontală a suportului unui aparat topografic de vizare. 3. Mod de așezare a aripii sau a ampenajului față de fuzelajul unui avion. 4. Adâncime la care se cufundă în apă o navă. 5. Postament de grinzi de pe o cală^1 (2), pe care se fixează navele în timpul construcției sau reparațiilor. – Din fr. calage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamandros
CALAMANDRÓS s. n. (Reg.) Neregulă, neorânduială, harababură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamar
CALAMÁR, calamari, s. m. (La pl.) Gen de cefalopode comestibile, cu corpul alungit, cu înotătoarele triunghiulare și cu gura înconjurată de opt brațe și două tentacule (Loligo); (și la sg.) animal din acest gen. [Var.: calmár s. m.]- Din fr. calmar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calambur
CALAMBÚR, calambururi, s. n. Joc de cuvinte bazat pe echivocul rezultat din asemănarea formală a unor cuvinte deosebite ca sens. – Din fr. calembour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamburgiu
CALAMBURGÍU, -ÍE, calamburgii, s. m. și f. (Fam.) Autor de calambururi; (rar) calamburist. – Calambur + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamburist
CALAMBURÍST, -Ă, calamburiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Calamburgiu. – Din fr. calambouriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamină
CALAMÍNĂ, calamine, s. f. Reziduu de cărbune provenit din arderea combustibilului într-un motor cu ardere internă, care se depune pe pereți, pe bujii etc., provocând perturbații în funcționarea acestuia. – Din fr. calamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamita
CALAMITÁ, pers. 3 calamitează, vb. I. Tranz. A devasta, a distruge. – De la calamitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamitat
CALAMITÁT, -Ă, calamitați, -te, adj. Care a suferit o calamitate. – V. calamita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamitate
CALAMITÁTE, calamități, s. f. Nenorocire mare, dezastru provocat de obicei de un fenomen natural, care lovește o colectivitate. ◊ Flagel. – Din fr. calamité, lat. calamitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calamitate
CALAMITÁTE, calamități, s. f. Dezastru colectiv, catastrofă care afectează o întreagă țară, populația acesteia. ◊ Flagel. – Din fr. calamité, lat. calamitas.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calamus
CALÁMUS s. n. 1. Partea bazală, goală în interior, a unei pene. 2. Tip de tulpină neramificată, asemănătoare părului. 3. Instrument de scris antic, din tulpină de stuf. (din lat. calamus < gr. kálamos = tulpină, tub (de scris)) [def. 1., 2. MDN, 3. Brockhaus]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calandra
CALANDRÁ, calandrez, vb. I. Tranz. A trece un material printr-un calandru în vederea subțierii, aplatizării, netezirii, imprimării unor desene etc.; a presa cu calandrul. – Din fr. calandrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calandrare
CALANDRÁRE, calandrări, s. f. Acțiunea de a calandra și rezultatul ei. – V. calandra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calandrat
CALANDRÁT, -Ă, calandrați, -te, adj. Care este supus calandrării. – V. calandra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calandror
CALANDRÓR, -OÁRE, calandrori, -oare, s. m. și f. Muncitor care lucrează la calandru. – Din fr. calandreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calandru
CALÁNDRU, calandre, s. n. 1. Mașină alcătuită din mai mulți cilindri, printre care se trece un material (hârtie, țesături etc.) pentru a-l subția, netezi, imprima. 2. (Tipogr.) Presă pentru imprimarea în relief pe carton special a matrițelor de stereotipie. – Din fr. calandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calandru
CALÁNDRU, calandre, s. n. Element frontal al unei caroserii auto, plasat între faruri și prevăzut cu prize de aer, prin care se facilitează răcirea motorului și care contribuie, totodată, la personalizarea diverselor modele de automobile. La unele caroserii, calandrul este integrat în capota față. Mai este cunoscut și sub denumirea de grilă radiator, datorită faptului că, în general, în spatele acestuia este plasat radiatorul de răcire a motorului, asigurându-se astfel un schimb mai eficient de căldură. – Din fr. calandre.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calao
CALÁO s. m. Pasăre din Asia și Africa, al cărei cioc are un apendice încovoiat (Buceros rhinoceros). [Pr.: -la-o] – Din fr. calao.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calapăr
CALAPẮR s. m. (Bot.; reg.) Calomfir. – Din sb. kaloper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calapod
CALAPÓD, calapoade, s. n. Piesă de lemn în forma labei piciorului, folosită la confecționarea încălțămintei sau pentru a menține forma acesteia; formă de lemn pe care se întind căciulile sau pălăriile. ♦ P. gener. Tipar, formă, model. ◊ Expr. Pe același calapod = la fel, asemănător, identic. – Din ngr. kalapódi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calare
CALÁRE, calări, s. f. Acțiunea de a (se) cala. – V. cala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calatidiu
CALATÍDIU, calatidii, s. n. (Bot.) Inflorescență cu axul lățit, pe care sunt fixate florile sesile. [Pr.: -di-u] – Din lat. calathidium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cală
CÁLĂ^1, cale, s. f. 1. Încăpere sub puntea inferioară a unei nave, destinată încărcăturii acesteia; hambar (3). 2. Instalație portuară pentru construcția sau reparația navelor. 3. Piesă prismatică din lemn sau din metal care se așază în fața roții unui vehicul pentru a-l imobiliza. 4. Piesă metalică de mare precizie folosită la verificarea dispozitivelor de măsurare. – Din fr. cale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cală
CÁLĂ^2, cale, s. f. Plantă erbacee decorativă de origine tropicală, cu frunze mari în formă de săgeată, una dintre frunze, de culoare albă, răsucită în formă de cornet, în jurul inflorescenței propriu-zise (Calla aethiopica). – Din germ. Kalla, lat. calla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calc
CALC, calcuri, s. n. 1. (În sintagma) Hârtie de calc = hârtie translucidă obținută prin măcinarea fină a pastei de hârtie, folosită la executarea desenelor în tuș, pentru a fi apoi copiate pe hârtie heliografică (ozalid). 2. Copia pe hârtie de calc a unui desen; decalc (1). 3. Fenomen lingvistic care constă în atribuirea de sensuri noi, după model străin, unor cuvinte existente în limbă ori în formarea unor cuvinte sau expresii noi prin traducerea elementelor componente ale unor cuvinte străine; decalc (2). – Din fr. calque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcan
CALCÁN^1, calcani, s. m. Pește de mare cu corpul rombic, turtit lateral și asimetric, având ambii ochi pe partea stângă și solzi lungi, tari pe burtă și pe spate; pește-de-mare (Scophthalmus maeoticus). – Din tc. kalkan [baıtği].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcan
CALCÁN^2, calcane, s. n. 1. Perete exterior din spate (fără deschideri) al unei case (destinat să fie acoperit de zidul asemănător al clădirii vecine). 2. (Înv.) Scut, pavăză. – Din tc. kalkan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcaneu
CALCANÉU, calcanee, s. n. Unul dintre cele două oase care formează călcâiul. – Din fr. calcanéum, lat. calcaneum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcantit
CALCANTÍT s. n. Sulfat natural hidratat de cupru, albastru, sticlos, solubil în apă, folosit în agricultură, vopsitorie și imprimerie; piatră-vânătă. – Din fr. calcantite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcar
CÁLCAR, calcare, s. n. Rocă sedimentară sau biogenă alcătuită din carbonat de calciu, de culoare albă, cenușie, gălbuie sau neagră, utilizată ca material de construcție; piatră-de-var. [Acc. și: calcár] – Din lat. calcarius, fr. calcaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcaros
CALCARÓS, -OÁSĂ, calcaroși, -oase, adj. Care conține calcar. – Calcar + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcavură
CALCAVÚRĂ, calcavuri, s. f. (Glumeț) Bătaie; palmă; p. ext. dojană. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calce
CÁLCE^1, călci, s. f. (În sintagma) Calcea calului = plantă erbacee perenă, toxică, cu frunze groase și lucitoare, în forma copitei de cal, și cu flori mari, galbene-aurii (Caltha palustris). – Lat. calx, calcis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calce
CÁLCE^2 s. f. 1. Oxid de calciu. 2. Material refractar obținut prin calcinarea carbonatului de calciu natural. – Din lat. calx, calcis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcedonie
CALCEDÓNIE s. f. Varietate (colorată sau translucidă) de cuarț, folosită ca piatră semiprețioasă, la confecționarea unor obiecte de artă, ca abraziv etc. – Din fr. calcédoine, lat. chalcedonius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcemie
CALCEMÍE, calcemii, s. f. (Fiziol.) Concentrație a calciului în sânge; cantitate de calciu prezentă în sânge. – Din fr. calcémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calchas
Calchas, fiul lui Thestor, era un prezicător vestit din cetatea Mycanae, care i-a însoțit pe greci la Troia. Printre altele a prezis că cetatea Troiei va fi cucerită după zece ani de asediu și numai cu concursul lui Achilles (v. și Achilles). La rîndul său, lui Calchas i s-a prezis că va muri atunci cînd va întîlni un prezicător mai priceput decît el. Întîlnindu-l în apropiere de Colophon în persoana lui Mopsus, care s-a dovedit a fi mai iscusit decît el în arta prezicerii, Calchas a murit de necaz.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calchia
CALCHIÁ, calchiez, vb. I. Tranz. 1. A reproduce un desen sau o schiță cu ajutorul hârtiei de calc. 2. A forma cuvinte sau expresii noi ori a adăuga un sens nou unui cuvânt printr-un calc (3). [Pr.: -chi-a] – Din fr. calquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calchiere
CALCHIÉRE, calchieri, s. f. Acțiunea de a calchia și rezultatul ei. [Pr.: -chi-e-] – V. calchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcic
CÁLCIC, -Ă, calcici, -ce, adj. (Geol.) De calciu. Depozit calcic. – Din fr. calcique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcicol
CALCÍCOL, -Ă, calcicoli, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe un sol bogat în calcar; calcifil. – Din fr. calcicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifer
CALCIFÉR, -Ă, calciferi, -e, adj. (Despre roci) Care conține calciu. – Din fr. calcifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calciferol
CALCIFERÓL s. n. Denumirea științifică a vitaminei D_2. – Din fr. calciférol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifia
CALCIFIÁ vb. I v. calcifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifiat
CALCIFIÁT, -Ă adj. v. calcificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifica
CALCIFICÁ, pers. 3 calcífică, vb. I. Refl. 1. (Despre țesuturi, oase, leziuni pulmonare etc.) A se întări prin depunerea sărurilor de calciu. 2. (Despre substanțe) A se îmbogăți în carbonat de calciu. [Var.: (rar) calcifiá vb. I] – După fr. calcifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcificare
CALCIFICÁRE, calcificări, s. f. Acțiunea de a se calcifica. [Var.: calcifiére s. f.] V. calcifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcificat
CALCIFICÁT, -Ă, calcificați, -te, adj. (Despre țesuturi, oase, tendoane etc.) Întărit prin depunere de săruri de calciu. [Var.: calcifiát, -ă adj.] – V. calcifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifiere
CALCIFIÉRE s. f. v. calcificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifil
CALCIFÍL, -Ă, calcifili, -e, adj. (Despre plante) Calcicol. – Din fr. calciphile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcifug
CALCIFÚG, -Ă, calcifugi, -ge, adj. (Bot.; despre plante) Care nu suportă solul calcaros. – Din fr. calcifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcimetru
CALCIMÉTRU, calcimetre, s. n. Aparat de laborator cu care se determină dioxidul de carbon din sol. – Din fr. calcimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcina
CALCINÁ, calcinez, vb. I. Tranz. A transforma o substanță chimică în alta prin încălzirea ei la o temperatură înaltă în scopul eliminării apei, al înlăturării unor compuși volatili, al oxidării etc. – Din fr. calciner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinare
CALCINÁRE, calcinări, s. f. Acțiunea de a calcina; calcinație. – V. calcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinat
CALCINÁT, -Ă, calcinați, -te, adj. Care a fost supus unui proces de calcinare. – V. calcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinator
CALCINATÓR^1, calcinatoare, s. n. Aparat folosit pentru recuperarea căldurii gazelor de ardere din cuptoarele rotative de ciment. – Din fr. calcinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinator
CALCINATÓR^2, -OÁRE, calcinatori, -oare, s. m. și f. Muncitor care lucrează la calcinare. – Calcina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinaţie
CALCINÁȚIE, calcinații, s. f. Calcinare. – Din fr. calcination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinație
CALCINÁȚIE, calcinații, s. f. Calcinare. – Din fr. calcination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcină
CALCÍNĂ s. f. Pulbere galbenă obținută din cositor și plumb, folosită la prepararea unor emailuri și ca abraziv. – Din fr. calcin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcinoză
CALCINÓZĂ s. f. Boală caracterizată prin depunerea unor cantități mari de săruri de calciu în țesuturi, mușchi, pereții vaselor sangvine etc. – Din fr. calcinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcio-vecchio
CÁLCIO-VÉCCHIO s. n. Gen de tencuială ornamentală cu suprafața zgrunțuroasă, dând zidurilor un aspect arhaic. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcipenie
CALCIPENÍE, calcipenii, s. f. (Med.) Scădere a concentrației de calciu în organism. – Din fr. calcipénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcipexie
CALCIPEXÍE, calcipexii, s. f. (Med.) Fixare a calciului în țesuturi. – Din fr. calcipexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcit
CALCÍT s. n. Carbonat de calciu natural, cristalizat, divers colorat, care alcătuiește calcarul, marmura etc. – Din fr. calcite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calciu
CÁLCIU s. n. 1. Element chimic metalic, alb-argintiu, moale, foarte răspândit în natură sub formă de combinații. 2. Sare a calciului (1), întrebuințată ca medicament în anumite cazuri de decalcifiere a organismului. – Din fr. calcium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calciurie
CALCIURÍE, calciurii, s. f. (Med.) Prezență anormală a calciului în urină; cantitate de calciu prezentă anormal în urină. [Pr.: -ci-u-] – Din fr. calciurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcocloroză
CALCOCLORÓZĂ s. f. Fenomen de îngălbenire a frunzelor unei plante din cauza lipsei de fier asimilabil în solurile bogate în calciu. – Din fr. calcochlorose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcograf
CALCOGRÁF, calcografi, s. m. Muncitor specialist în calcografie. – Din fr. chalcographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcografia
CALCOGRAFIÁ, calcografiez, vb. I. Tranz. A reproduce prin calcografiere. [Pr.: -fi-a] – Din fr. chalcographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcografiat
CALCOGRAFIÁT, -Ă, calcografiați, -e, adj. Care a fost calcografiat. [Pr.: -fi-at] – V. calcografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcografic
CALCOGRÁFIC, -Ă, calcografici, -ce, adj. De calcografie. – Din fr. chalcographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcografie
CALCOGRAFÍE s. f. 1. Cel mai vechi procedeu de tipărire cu forme pe a căror suprafață netedă este gravată imaginea propriu-zisă; tipar adânc. 2. Metodă microscopică de studiu a unei secțiuni lustruite a mineralelor metalifere opace cu ajutorul luminii reflectate. – Din fr. chalcographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcografiere
CALCOGRAFIÉRE, calcografieri, s. f. Acțiunea de a calcografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. calcografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcopirită
CALCOPIRÍTĂ s. f. Sulfură naturală de cupru și fier cristalizată, metalică, compactă, galbenă-verzuie. – Din fr. chalcopyrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcotipie
CALCOTIPÍE, (2) calcotipii, s. f. (Poligr.) 1. Procedeu grafic de reproducere de artă a unui desen, asemănător cu acvaforte. 2. Stampă obținută prin acest procedeu. – Din fr. chalcotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcozină
CALCOZÍNĂ s. f. Sulfură naturală de cupru. – Din fr. chalcosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcul
CÁLCUL, (I) calcule, s. n., (II) calculi, s. m. I. S. n. 1. Ansamblu de operații matematice făcute cu scopul de a găsi fie valorile unor mărimi sau expresii, fie o anumită expresie matematică; socoteală. ◊ (Mat.) Calcul grafic = rezolvare a unor probleme cu ajutorul unor construcții geometrice. 2. Ansamblu de operații logice, de reguli și procedee de efectuare a acestora, prin care se deduc teoremele unui domeniu al științei. ◊ Calcul logic = calcul analog celui matematic, efectuat asupra enunțurilor transpuse în formă simbolică. 3. Plan, combinație, proiect, apreciere, socoteală. II. S. m. (Med.) Concrețiune de forma unei pietricele, rezultată prin precipitarea sărurilor organice sau anorganice, care se formează în anumite organe interne; piatră. – Din fr. calcul, lat. calculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calcula
CALCULÁ, calculez, vb. I. Tranz. A face un calcul (I), a socoti; a aprecia. ♦ A elabora planuri, proiecte etc. – Din fr. calculer, lat. calculare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculabil
CALCULÁBIL, -Ă, calculabili, -e, adj. Care poate fi calculat. – Din fr. calculable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculare
CALCULÁRE, calculări, s. f. Acțiunea de a calcula; calculație, socotire. – V. calcula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculat
CALCULÁT, -Ă, calculați, -te, adj. (Despre persoane) Chibzuit, socotit; preocupat de interesul personal. – V. calcula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculator
CALCULATÓR, -OÁRE, calculatori, -oare, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Tabel care cuprinde rezultatele unor calcule, folosit pentru simplificarea operațiilor; carte, broșură care cuprinde asemenea tabele. 2. S. n. (Și în sintagma calculator electronic) Ansamblu de sisteme mecanice, electromagnetice și electronice programabil pentru prelucrarea datelor; ordinator, computer. ◊ Calculator de buzunar = calculator de dimensiuni foarte mici, destinat publicului larg pentru efectuarea unei game de probleme matematice limitate; (impr.) minicalculator. ◊ 3. S. m. și f. Persoană specializată în calcule, mai ales economice. – Din fr. calculateur, lat. calculator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculaţie
CALCULÁȚIE, calculații, s. f. Ansamblu de calcule pentru determinarea unor indicatori; calculare. – Din lat. calculatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculație
CALCULÁȚIE, calculații, s. f. Ansamblu de calcule pentru determinarea unor indicatori; calculare. – Din lat. calculatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculos
CALCULÓS, -OÁSĂ, calculoși, -oase, adj. (Med.) Care are calculi, care este bolnav de calculoză. – Din fr. calculeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calculoză
CALCULÓZĂ, calculoze, s. f. Boală care constă în formarea unor calculi într-un organ intern; litiază. – Din fr. calculose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cald
CALD, -Ă, calzi, -de, adj. 1. Care posedă căldură; a cărui temperatură este superioară (fără a fi fierbinte) celei a mediului ambiant sau a corpului omenesc; care dă senzația de căldură. ◊ Expr. Nu-i ține nici de cald, nici de rece sau nu-i e nici cald, nici rece = nu-l interesează, îi este indiferent. Nici caldă, nici rece = așa și așa, nici așa, nici așa. (Substantivat) Mă ia cu cald = sunt cuprins de fierbințeală, am febră. ♦ Fierbinte, încins. ♦ (Despre pâine) Proaspăt. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Călduros, gros. 2. (Despre zone, regiuni, țări etc.) Cu temperatură constant ridicată în tot cursul anului. ♦ 3. Fig. Aprins, înfocat, pătimaș; prietenos, afectuos. Cuvinte calde. Privire caldă. ♦ 4. Fig. (Despre vești, știri, informații etc.) De ultimă oră, recent. – Lat. caldus (= calidus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caldarâm
CALDARẤM, caldarâmuri, s. n. Pavaj din bolovani, cuburi etc. de piatră sau (în trecut) din bucăți de lemn așezate pe un pat de nisip; p. ext. drum pavat sau asfaltat. – Din tc. kaldırım.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caldarâmgiu
CALDARÂMGÍU, caldarâmgii, s. m. (Înv.) Muncitor care se ocupa cu executarea caldarâmurilor. – Din tc. kaldırımcı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caldeean
CALDEEÁN, -Ă, caldeeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Caldeea antică. 2. Adj. Care aparține Caldeei sau caldeenilor (1), referitor la Caldeea ori la caldeeni. [Pr.: -de-ean. – Var.: chaldeeán, -ă s. m. și f.] – Din fr. chaldéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caldeiră
CALDEÍRĂ s. f. (Geol.) 1. Vechi crater vulcanic de mari dimensiuni. 2. Circ (3). – Din fr., port. caldeira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cale
CÁLE, căi, s. f. I. 1. Fâșie de teren special amenajată pentru circulația oamenilor, a vehiculelor și a animalelor; drum. ◊ Calea-Lactee (n. pr. f.) = brâu luminos care se vede noaptea de la un capăt la altul al bolții cerești; Calea-Laptelui, Calea-Robilor. ◊ Loc. adv. Din cale-afară sau afară din cale = peste măsură, neobișnuit, foarte. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a se pune) în calea cuiva sau a-i sta cuiva în cale = a se afla (sau a ieși) înaintea cuiva, împiedicându-l (să înainteze, să facă un lucru etc.); a împiedica pe cineva într-o acțiune, a i se împotrivi. A ieși (sau a se duce) în calea cuiva = a întâmpina pe cineva. A găsi (sau a afla, a crede, a socoti etc.) cu cale = a socoti că este nimerit. Calea-valea = treacă-meargă, așa și așa, fie. Ce mai calea-valea = ce mai încolo și încoace, pe scurt, în concluzie. A pune la cale = a pregăti ceva, a aranja; a sfătui, a îndruma; a pedepsi pe cineva. A fi pe cale de a... (sau să...) = a fi aproape să..., pe punctul să..., gata de a... ♦ Cale ferată = mijloc de transport terestru, destinat circulației vehiculelor prin rulare pe șine sau pe cabluri. ♦ (Art.; urmat de determinări care indică numele) Nume dat unor străzi lungi și largi. ♦ Căile respiratorii = aparatul respirator. 2. (Înv.) Arteră de pătrundere într-un oraș, făcând legătura cu o șosea importantă. 3. Element al unui sistem tehnic pe care se deplasează un aparat sau o mașină. 4. Succesiune de linii și centrale intermediare prin care se realizează legătura telefonică sau telegrafică între două localități. 5. Călătorie. Dor de cale. ◊ Expr. A face (sau a apuca) calea întoarsă = a se întoarce din drum. Cale bună ! formulă de urare la plecarea cuiva; drum bun ! 6. Distanță, depărtare. A mers cale de două ceasuri. 7. (Med.) Ansamblu de organe cavitare și formațiuni tubulare ce permit deplasarea unor materii organice sau a aerului. Cale digestivă. Cale respiratorie. II. Fig. Direcție luată de o dezvoltare, de o acțiune, de o mișcare; linie. ♦ Metodă, mijloc, modalitate, procedeu. ◊ (Jur.) Cale de atac = mijloc prin care partea nemulțumită de hotărârea unui organ de jurisdicție sesizează organul competent în vederea anulării hotărârii și rejudecării litigiului. ◊ Loc. adv. Pe cale... = pe linie..., prin intermediul... Pe cale administrativă. – Lat. callis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calească
CALEÁSCĂ s. f. v. caleașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caleaşcă
CALEÁȘCĂ, calești, s. f. (Înv.) Trăsură elegantă, pe arcuri foarte flexibile. [Var.: (înv.) caleáscă s. f.] – Din rus. koleaska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caleașcă
CALEÁȘCĂ, calești, s. f. (Înv.) Trăsură elegantă, pe arcuri foarte flexibile. [Var.: (înv.) caleáscă s. f.] – Din rus. koleaska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caledonian
CALEDONIÁN, -Ă, caledonieni, -e, adj. 1. Care se referă la Caledonia, care aparține Caledoniei. 2. (În sintagma) Orogeneza caledoniană = totalitatea mișcărilor de cutare a scoarței terestre petrecute în timpuri străvechi și care au dat naștere munților din Scoția, Scandinavia etc. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. calédonienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calefacţie
CALEFÁCȚIE s. f. (Fiz.) Vaporizare intensă la suprafața unui lichid aflat lângă un corp solid încins, care le împiedică contactul direct. – Din fr. caléfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calefacție
CALEFÁCȚIE s. f. (Fiz.) Vaporizare intensă la suprafața unui lichid aflat lângă un corp solid încins, care le împiedică contactul direct. – Din fr. caléfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caleidoscop
CALEIDOSCÓP, caleidoscoape, s. n. Dispozitiv optic cilindric alcătuit din oglinzi, cu ajutorul căruia se produc imagini simetrice multiple ale unor piese mici, colorate, plasate în interior. ♦ Rubrică într-o publicație periodică, emisiune la radio sau la televiziune etc. cu o tematică extrem de variată. – Din fr. kaléidoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caleidoscopic
CALEIDOSCÓPIC, -Ă, caleidoscopici, -ce, adj. (Despre imagini; adesea fig.) Ca de caleidoscop. – Caleidoscop + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calem
CALÉM, calemuri, s. n. (Înv.) Administrație publică; cancelarie. – Din tc. kalem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calembec
CALEMBÉC s. m. (Înv.) Specie de arbore exotic, cu lemn negru, plăcut mirositor. – Din tc. kalembek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calemcheriu
CALEMCHERÍU s. n. (Înv.) Stofă fină din care se făceau anterie și turbane. – Din tc. kalemkârî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calemgiu
CALEMGÍU, calemgii, s. m. (Înv.) Funcționar de cancelarie; copist. – Din tc. kalemcı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calendar
CALENDÁR, calendare, s. n. 1. Sistem de împărțire a timpului în ani, luni și zile, bazat pe fenomene astronomice periodice. 2. Indicator sistematic (în formă de carte, agendă sau tablou) al succesiunii lunilor și zilelor unui an. ◊ Expr. A face (cuiva) capul calendar = a zăpăci (pe cineva), spunându-i foarte multe lucruri. A se uita ca mâța (sau ca pisica)-n calendar = a privi (la ceva) fără a pricepe nimic. 3. Publicație anuală, foarte răspândită în trecut, cuprinzând cronologia zilelor anului și diverse materiale cu caracter informativ, beletristic, științific etc. [Var.: (pop.) călindár s. n.] – Din lat. calendarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calendar
CALENDÁR, calendáre, s. n. 1. Sistem de împărțire a timpului bazat pe fenomenele periodice ale naturii. ♦ Calendarul iulian = introdus din ordinul împăratului Iuliu Cezar (anul 46 î.Hr.). Calendarul gregorian = elaborat din ordinul papei Grigore al XIII-lea (1582), fiind cu 13 zile înaintea calendarului iulian. – Din lat. calendarium.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calendaristic
CALENDARÍSTIC, -Ă, calendaristici, -ce, adj. Privitor la calendar, după calendar. ◊ An calendaristic = an de 365 de zile, socotit de la 1 ianuarie la 31 decembrie. Plan de muncă calendaristic = plan de muncă alcătuit pe zile și săptămâni. – Calendar + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calende
CALÉNDE s. f. pl. Numele primei zile a fiecărei luni la romani; zi întâi. ◊ Expr. La calendele grecești = niciodată (grecii neavând „calende”). – Din lat. calendae, fr. calendes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calendroi
CALENDRÓI s. m. v. calindroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calevri
CALÉVRI s. m. pl. (Înv.) Pantofi groși, rezistenți. – Din bg. kalevra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calfata
CALFATÁ, calfatez, vb. I. Tranz. (Rar) A călăfătui. – Din fr. calfater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calfatare
CALFATÁRE, calfatări, s. f. (Rar) Acțiunea de a calfata. – V. calfata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calfă
CÁLFĂ, calfe, s. f. Lucrător care, după o perioadă de ucenicie, lucra un timp la patronul său. – Din tc. kalfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calhas
Calhas = Calchas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calibra
CALIBRÁ, calibrez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra mecanic un obiect, spre a obține forma și dimensiunile prescrise. 2. A sorta, după mărime sau masă, semințe, cereale, fructe, puieți de pom etc. 3. A restrânge albia variabilă a unui râu prin lucrări hidrotehnice. – Din fr. calibrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calibraj
CALIBRÁJ, calibraje, s. n. Calibrare. – Din fr. calibrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calibrare
CALIBRÁRE, calibrări, s. f. Acțiunea de a calibra; calibraj. – V. calibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calibror
CALIBRÓR, -OÁRE, calibrori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Despre instrumente, mașini) Care calibrează. 2. S. n. Instrument pentru măsurarea diametrului puieților. 3. S. n. Aparat sau mașină pentru sortarea fructelor după mărime. – Din fr. calibreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calibru
CALÍBRU, calibre, s. n. 1. Diametrul interior al țevii unei guri de foc. 2. Instrument de precizie cu care se verifică dimensiunile pieselor fabricate. 3. Fig. Mărime, proporție, calitate; (fam.) fel, soi, specie. – Din fr. calibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calic
CALÍC, -Ă, calici, -ce, adj. (Adesea substantivat) 1. Lipsit de mijloace materiale elementare; foarte sărac. ♦ (Înv.) Care cerșește; cerșetor. 2. Zgârcit, avar^1. 3. (Înv. și reg.) Atins de o infirmitate vizibilă (olog, ciung etc.). – Din ucr. kalika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicenie
CALICÉNIE s. f. (Rar) Calicie. – Calic + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicesc
CALICÉSC, -EÁSCĂ, calicești, adj. (Rar) De calic, propriu calicului. – Calic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caliceşte
CALICÉȘTE adv. Ca un calic. – Calic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicește
CALICÉȘTE adv. Ca un calic. – Calic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calici
CALICÍ, calicesc, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A deveni sau a face să devină calic (1); a sărăci. ♦ Intranz. (Înv.) A cerși. 2. Refl. A se zgârci^2. 3. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) ologi, a (se) schilodi. – Din calic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicie
CALICÍE s. f. 1. Sărăcie (extremă); calicenie. 2. Zgârcenie, avariție. – Calic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caliciform
CALICIFÓRM, -Ă, caliciformi, -e, adj. (Rar) În formă de caliciu. – Din fr. caliciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicime
CALICÍME s. f. Termen de dispreț pentru o colectivitate de oameni săraci; sărăcime. – Calic + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calicire
CALICÍRE s. f. Faptul de a (se) calici; sărăcire. – V. calici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caliciu
CALÍCIU, calicii, s. n. 1. (Bot.) Învelișul extern al florilor, alcătuit din sepale libere sau unite. 2. Vas liturgic de forma unei cupe; potir (2). 3. (Anat.) Zonă a rinichiului prin care urina se scurge în bazinet. – Din fr. calice, lat. calyx, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calico
CALICÓ s. n. Pânză care imită pielea, folosită în legătoria de cărți. – Din engl. calico, fr. calicot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calif
CALÍF, califi, s. m. Titlu purtat de monarhii din unele state musulmane, care dețineau puterea politică și religioasă, fiind considerat locțiitor al profetului Mahomed pe Pământ; persoană având acest titlu. – Din fr. calife.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

califat
CALIFÁT, califate, s. n. 1. (În Orientul Mijlociu, nordul Africii și Peninsula Iberică) Formă de stat feudal-teocratică instituită de arabi pe teritoriile stăpânite de ei. 2. Rangul de calif. 3. Durata guvernării unui calif. – Din fr. califat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

califica
CALIFICÁ, calífic, vb. I. 1. Refl. și tranz. A dobândi sau a face să dobândească un nivel adecvat de pregătire prin însușirea unor cunoștințe și deprinderi de specialitate. 2. Refl. A obține (în urma rezultatelor favorabile) dreptul de a participa la o etapă superioară într-o competiție sau într-o probă sportivă, culturală etc. 3. Tranz. A atribui unei ființe sau unui lucru o anumită calitate; a caracteriza; a numi. – Din fr. qualifier, lat. qualificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificabil
CALIFICÁBIL, -Ă, calificabili, -e, adj. Care poate fi calificat. – Califica + suf. -bil. Cf. fr. qualifiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificare
CALIFICÁRE, calificări, s. f. Acțiunea de a (se) califica și rezultatul ei; pregătire într-un anumit domeniu de activitate profesională (atestată de obicei printr-un act oficial); calificație. ♦ Etapă eliminatorie într-un concurs sau într-o competiție sportivă, pentru selectarea concurenților. – V. califica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificat
CALIFICÁT, -Ă, calificați, -te, adj. Care are sau care cere pregătire specială într-un anumit domeniu de activitate. ♦ (Despre infracțiuni) Săvârșit în împrejurări speciale, bine precizate. – V. califica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificativ
CALIFICATÍV, -Ă, calificativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care califică (3). 2. S. n. Termen prin care este caracterizată o persoană sau un lucru. ♦ (În unele țări). Sistem de notare în învățământ; fiecare dintre indicațiile „excepțional”, „foarte bine”, „bine”, „suficient” și „insuficient” cuprinse în acest sistem. – Din fr. qualificatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificaţie
CALIFICÁȚIE, calificații, s. f. (Înv.) Calificare. – Din fr. qualification, lat. qualificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calificație
CALIFICÁȚIE, calificații, s. f. (Înv.) Calificare. – Din fr. qualification, lat. qualificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

californiu
CALIFÓRNIU s. n. Element chimic radioactiv obținut pe cale artificială. – Din engl., fr. californium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caligraf
CALIGRÁF, -Ă, caligrafi, -e, s. m. și f. (Rar) Persoană care are scrisul frumos. ♦ Persoană care se ocupa în trecut cu copierea artistică de cărți și manuscrise. – Din fr. calligraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caligrafia
CALIGRAFIÁ, caligrafiez, vb. I. Tranz. A scrie frumos, ordonat, citeț. [Pr.: -fi-a] – Din fr. calligraphier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caligrafic
CALIGRÁFIC, -Ă, caligrafici, -ce, adj. De caligraf; (despre scris) frumos, ordonat, citeț. – Din fr. calligraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caligrafie
CALIGRAFÍE s. f. Arta și deprinderea de a scrie frumos. ♦ Scriere frumoasă. ♦ Fel de scriere al cuiva. – Din ngr. kalligráphia, fr. calligraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caligramă
CALIGRÁMĂ, caligrame, s. f. Mod special de dispunere a versurilor, care are ca scop reprezentarea grafică a simbolurilor sau sugestiilor dintr-o poezie. – Din fr. calligramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calimera
CALIMÉRA s. f. art. (Fam.; în expr.) A se schimba calimera = a se schimba situația. A (se) strica calimera = a (se) strica prietenia. A întoarce (sau a schimba) calimera = a-și schimba atitudinea față de cineva. – Din ngr. kaliméra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calin
CALÍN, -Ă, calini, -e, adj. (Rar; despre oameni) Căruia îi place să alinte sau să fie alintat; (despre manifestările oamenilor) dezmierdător, drăgăstos. ♦ Măgulitor, lingușitor; ipocrit. – Din fr. câlin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calindroi
CALINDRÓI, calindroi, s. m. (Reg.) Ștrengar. [Var.: calendrói s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calinerie
CALINERÍE s. f. (Rar) Dezmierdare, alintare, alint. – Din fr. câlinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caliope
Caliope = Calliope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calipizi
CALIPÍZI s. m. pl. Unul dintre cele mai importante triburi geto-dace, alături de apuli, costoboci, carpi, care a participat la unificarea religioasă și politică din timpul lui Burebista.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calipso
CALÍPSO, calipsouri, s. n. Dans modern în doi timpi, originar din Trinidad. [Scris și: calypso] – Din engl. calypso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calipso
Calipso = Callisto.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calistenie
CALISTENÍE s. f. (Rar) Program de exerciții fizice pentru copii sau, p. ext., de întreținere executate rapid în ritmul muzicii. – Din fr. callisthénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calisto
Calisto = Callisto.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calitate
CALITÁTE, calități, s. f. 1. Totalitatea însușirilor și laturilor esențiale în virtutea cărora un lucru este ceea ce este, deosebindu-se de celelalte lucruri. 2. Însușire (bună sau rea), fel de a fi (bun sau rău); p. restr. caracteristică pozitivă, însușire bună. ◊ Loc. adj. De calitate = de calitate bună, de valoare. 3. Poziție, situație, titlu care conferă un drept. ◊ Loc. conj. În calitate de... = cu dreptul de..., fiind... 4. (La jocul de șah) Diferență de valoare între un turn și un nebun sau un cal. – Din fr. qualité, lat. qualitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calitativ
CALITATÍV, -Ă, calitativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care ține de calitate (1), de natura lucrurilor; privitor la calitate. ◊ Analiză calitativă = determinarea naturii chimice a unei substanțe; identificarea componenților unei substanțe. – Din fr. qualitatif, lat. qualitativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

call-girl
CALL-GIRL, call-girl, s. f. (Englezism) Femeie de moravuri ușoare; prostituată. [Pr.: cól-gărl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calliope
Calliope, una dintre muze, inspiratoarea poeziei, a celei epice în special. Era fiica lui Zeus și a Mnemosynei și mama lui Orpheus (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

callirrhoë
Callirrhoë 1. Fiica lui Achelous, căsătorită cu Alcmaeon (v. și Alcmaeon). După moartea soțului ei a fost iubită de către Zeus. 2. Fiica lui Scamander, căsătorită cu Tros. A avut mai mulți copii, printre care pe Assaracus, pe Ganymedes și pe Ilus. 3. Fiica lui Oceanus și a lui Tethys. A dat naștere unui monstru, pe nume Geryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

callisto
Callisto, fiica lui Lycaon, regele Arcadiei, era o nimfă care obișnuia s-o însoțească pe Artemis la vînătoare. Unindu-se cu Zeus, Callisto a dat naștere unui copil, pe nume Arcas. Fiind urmărită de gelozia Herei, Callisto a fost apoi metamorfozată în ursoaică. Se spunea că ulterior Zeus ar fi transformat-o, împreună cu fiul ei, într-o constelație, a Ursei (v. și Arcas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calm
CALM, -Ă, calmi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. (Despre natură) Care se află în stare de liniște deplină. ♦ (Despre procese) Care se desfășoară liniștit. 2. (Despre oameni, despre manifestările și stările lor sufletești) Care se stăpânește; stăpânit, cumpănit, liniștit; p. ext. potolit, domol, așezat, flegmatic, imperturbabil. II. S. n. 1. Stare de liniște deplină a atmosferei. ◊ Calm ecuatorial = zonă situată între limitele ecuatoriale ale alizeelor, cu presiune atmosferică scăzută, temperaturi constante și precipitații zilnice sub formă de averse. Calm tropical = zonă cu presiune atmosferică ridicată, aflată în partea centrală a brâurilor anticiclonice subtropicale. Calm plat = stare a mării în care aceasta nu are ondulații. 2. Stăpânire de sine, sânge rece, tact. ♦ Pace sufletească. – Din fr. calme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calma
CALMÁ, calmez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) liniști, a (se) potoli. – Din fr. calmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmant
CALMÁNT, -Ă, calmanți, -te, adj., s. n. (Medicament, tratament etc.) care calmează durerile; sedativ. – Din fr. calmant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmar
CALMÁR s. m. v. calamar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmare
CALMÁRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) calma și rezultatul ei. 2. Operație de liniștire a „fierberii” oțelului la turnare în lingotiere sau în forme prin adăugarea unor elemente dezoxidante. – V. calma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmat
CALMÁT, -Ă, calmați, -te, adj. (Despre oameni) Care s-a liniștit, relaxat, destins. – V. calma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmuc
CALMÚC, -Ă, s. m. și f., adj. v. kalmâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calmucesc
CALMUCÉSC, -EÁSCĂ, calmucești, adj. (Rar) Calmuc (2). – Calmuc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calofil
CALOFÍL, -Ă, calofili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre stil) Care denotă calofilie, caracterizat prin calofilie; calofilic. 2. S. m. și f. Adept al calofiliei. – Din fr. callophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calofilic
CALOFÍLIC, -Ă, calofilici, -ce, adj. (Rar) Calofil (1). – Calofil + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calofilie
CALOFILÍE s. f. Tendință de a da expresiei literare o atenție deosebită sau excesivă; expresie (extrem sau excesiv de) cizelată într-o operă literară; calofilism. – Calofil + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calofilism
CALOFILÍSM s. n. (Rar) Calofilie. – Calofil + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloian
CALOIÁN s. m. Obiect de ritual folcloric în forma unui om de lut împodobit cu flori, care, în timp de secetă, se îngropa sau se arunca în apă ca să invoce ploaie. [Pr.: -lo-ian] – Cf. sl. kalenŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloian
CALOIÁN s. n. 1. Obiect de ritual folcloric în forma unei păpuși sau a unui idol de lut împodobit cu flori, pe care, în timp de secetă, țăranii îl îngropau sau îl aruncau în apă, ca să aducă ploaie. 2. Obicei cu același nume, de invocare a ploilor benefice, aducătoare de bogăție. – Cf. sl. kalenŭ „de argilă“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

calomel
CALOMÉL s. n. Clorură de mercur sub forma unei pulberi albe, fine, insolubile în apă, fără gust, fără miros, având acțiune purgativă și vermifugă; clorură mercuroasă. – Din fr. calomel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomfir
CALOMFÍR calomfiri, s. m. Plantă erbacee perenă, aromatică, cu tulpina catifelată, frunzele ovale compuse și florile galbene; calapăr (Chrysanthemum balsamita). – Din bg. kalofer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomnia
CALOMNIÁ, calomniez, vb. I. Tranz. A vorbi pe cineva de rău pe nedrept, a spune lucruri neadevărate despre cineva, a discredita pe cineva; a defăima, a bârfi, a cleveti, a huli, a ponegri. [Pr.: -ni-a] – Din fr. calomnier, lat. calumniari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomniator
CALOMNIATÓR, -OÁRE, calomniatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care calomniază; defăimător, hulitor, detractor. 2. Adj. Calomnios. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. calomniateur, lat. calumniator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomnie
CALOMNÍE, calomnii, s. f. Afirmație mincinoasă și tendențioasă făcută cu scopul de a discredita onoarea sau reputația cuiva; defăimare, clevetire. – Din fr. calomnie, lat. calumnia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomniere
CALOMNIÉRE, calomnieri, s. f. Faptul de a calomnia; defăimare, hulire, ponegrire. [Pr.: -ni-e-] – V. calomnia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calomnios
CALOMNIÓS, -OÁSĂ, calomnioși, -oase, adj. Care cuprinde o calomnie; defăimător, clevetitor, calomniator (2). [Pr.: -ni-os] – Din fr. calomnieux, lat. calumniosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloneţ
CALONÉȚ, caloneți, s. m. (Reg.) Unealtă manuală în formă de scândurică netedă și subțire, folosită la împletitul plaselor pescărești. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloneț
CALONÉȚ, caloneți, s. m. (Reg.) Unealtă manuală în formă de scândurică netedă și subțire, folosită la împletitul plaselor pescărești. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloric
CALÓRIC, -Ă, calorici, -ce, adj. De căldură, referitor la căldură. – Din fr. calorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloricitate
CALORICITÁTE, caloricități, s. f. (Biol.) Proprietate a corpurilor de a genera și păstra căldura. – Din fr. caloricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorie
CALORÍE, calorii, s. f. Unitate de măsură pentru energia termică egală cu cantitatea de căldură necesară pentru a ridica temperatura unui gram de apă distilată de la 19,5° la 20,5°C; unitate de măsură care indică valoarea energetică a unui aliment. ◊ (Fiz.) Calorie mare = kilocalorie. – Din fr. calorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorifer
CALORIFÉR, -Ă, caloriferi, -e, s. n., adj. 1. S. n. Instalație de încălzire centrală (cu aburi, apă caldă sau aer cald) a unei clădiri; p. restr. radiator al unei astfel de instalații. 2. Adj. (Înv.) Care transportă căldură. – Din fr. calorifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloriferist
CALORIFERÍST, caloriferiști, s. m. Muncitor care repară și întreține calorifere. – Calorifer + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorific
CALORÍFIC, -Ă, calorifici, -ce, adj. Care produce sau transportă căldură. Putere calorifică = căldură degajată prin arderea completă a unității de masă sau de volum dintr-un combustibil. – Din fr. calorifique, lat. calorificus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorifug
CALORIFÚG, -Ă, calorifugi, -ge, adj., s. n. (Material) rău conducător de căldură; termoizolant. – Din fr. calorifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorigen
CALORIGÉN, -Ă, calorigeni, -e, adj. (Despre sisteme fizico-chimice) Care produce căldură. – Din fr. calorigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorimetric
CALORIMÉTRIC, -Ă, calorimetrici, -ce, adj. Care aparține calorimetriei, privitor la calorimetrie. – Din fr. calorimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorimetrie
CALORIMETRÍE s. f. Domeniu al fizicii care se ocupă cu metodele de măsurare a căldurii. – Din fr. calorimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorimetru
CALORIMÉTRU, calorimetre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea cantităților de căldură produse sau absorbite de corpuri. – Din fr. calorimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloriza
CALORIZÁ, calorizez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A aluminiza. – Din fr. caloriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calorizator
CALORIZATÓR, calorizatoare, s. n. Schimbător de căldură folosit la încălzirea lichidului de difuzie în fabricile de zahăr. – Din fr. calorisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calos
CALÓS, -OÁSĂ, caloși, -oase, adj. (Anat.) Care are îngroșări, întărituri. ◊ Corp calos = fascicul de fibre nervoase care unește emisferele cerebrale. – Din fr. calleux, lat. callosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calosomă
CALOSÓMĂ, calosome, s. f. Insectă coleopteră carnivoră de culoare verzuie sau negricioasă (Calosoma sycophanta). – Din Calosoma [sycophanta], denumirea științifică a insectei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calotă
CALÓTĂ, calote, s. f. 1. Fiecare dintre cele două părți obținute prin tăierea unei sfere cu un plan. 2. Boltă a cărei suprafață interioară are, în secțiune, forma unui semicerc. 3. Piesă metalică de forma unei calote (1), care protejează sau etanșează o parte a unei mașini sau instalații. 4. Partea de deasupra a unei pălării, care acoperă capul și este mărginită de boruri. ♦ Tichie care acoperă creștetul capului. 5. (În sintagma) Calotă craniană = partea superioară a cutiei craniene. 6. (În sintagma) Calotă glaciară = masă enormă de gheață care ocupă unele porțiuni de uscat în regiunile polare. – Din fr. calotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caloză
CALÓZĂ s. f. (Biol.) Substanță care se depune pe plăcile capilarelor sau pe membranele vaselor liberiene, formând calusul (2). – Din fr. callose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calozitate
CALOZITÁTE, calozități, s. f. Întărire și îngroșare a pielii. – Din fr. callosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calp
CALP, – Ă, calpi, -e, adj. (Înv.; despre monede) Fals, falsificat. – Din tc. kalp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calpac
CALPÁC, calpace, s. n. (Înv.) Căciulă mare sferică sau cilindrică, de piele neagră, tivită cu blană scumpă, pe care o purtau domnul și boierii mari (mai târziu și negustorii străini). ♦ Căciulă purtată la unele uniforme militare. – Din tc. kalpak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calpuzan
CALPUZÁN, -Ă, calpuzani, -e, s. m. și f. (Înv.) Falsificator de bani. ♦ Fig. Om rău, ticălos. – Din tc. kalpazan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caltaboş
CALTABÓȘ, caltaboși, s. m. Cârnat făcut din măruntaie de porc amestecate cu orez și cu ingrediente. [Var.: cartabóș s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caltaboș
CALTABÓȘ, caltaboși, s. m. Cârnat făcut din măruntaie de porc amestecate cu orez și cu ingrediente. [Var.: cartabóș s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calţavetă
CALȚAVÉTĂ, calțavete, s. f. (Înv. și reg.) Jartieră. – Din ngr. kaltsodéta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calțavetă
CALȚAVÉTĂ, calțavete, s. f. (Înv. și reg.) Jartieră. – Din ngr. kaltsodéta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calultroian
Calul Troian v. Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calup
CALÚP, calupuri, s. n. (Pop.) 1. Calapod, tipar în cărămidărie, olărit, cizmărie etc. 2. Bucată (de săpun, de brânză etc.) de forma tiparului în care a fost turnată. 3. Bucată (paralelipipedică) de piatră, beton sau lemn, care servește la executarea unor pavaje. – Din tc. kalıp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calus
CÁLUS, calusuri, s. n. 1. Țesut osos nou care sudează fragmentele unui os fracturat. ◊ Calus vicios = osificare defectuoasă a unei fracturi. 2. Țesut vegetal care se formează pe rănile diferitelor organe ale plantei, cicatrizându-le. – Din fr. calus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calusare
CALUSÁRE, calusări, s. f. (Biol.) Formare a calusului. – De la calus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvados
CALVADÓS s. n. Rachiu distilat din cidru. – Din fr. calvados.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvar
CALVÁR, calvaruri, s. n. Chin, suferință, durere îndelungată; încercare grea. – Din fr. calvaire, lat. calvarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvin
CALVÍN, -Ă, calvini, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține calvinismului, privitor la calvinism; calvinesc, calvinist. 2. S. m. și f. Adept al calvinismului; calvinist. – Din n. pr. Calvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvinesc
CALVINÉSC, -EÁSCĂ, calvinești, adj. (Înv.) Calvin (1). – Calvin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvinism
CALVINÍSM s. n. 1. Teologia lui J. Calvin și a discipolilor săi. 2. Învățătura și practicile desprinse din lucrările lui J. Calvin, caracteristice Bisericii reformate și celei prezbiteriene. – Din fr. calvinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvinist
CALVINÍST, -Ă, calviniști, -ste, adj., s. m. și f. (Înv.) Calvin. – Din fr. calviniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calviniza
CALVINIZÁ, calvinizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să treacă sau a trece la calvinism. – Calvin + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calvinizare
CALVINIZÁRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) calviniza. – V. calviniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calviţie
CALVIȚÍE, calviții, s. f. (Livr.) Chelie (1), pleșuvie – Din fr. calvitie, lat. calvities.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calviție
CALVIȚÍE, calviții, s. f. (Livr.) Chelie (1), pleșuvie – Din fr. calvitie, lat. calvities.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

calydon
Calydon, cetate din Aetolia, numită astfel după numele întemeietorului ei și cîrmuită ulterior de Oeneus, tatăl lui Meleager. În împrejurimile ei a avut loc celebra vînătoare a mistrețului – zis din Calydon (v. și Meleager).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

calypso
Calypso, nimfă din insula Ogygia, unde se spunea că ar fi naufragiat Odysseus. Îndrăgostindu-se de erou, Calypso i-a făgăduit nemurirea, cerîndu-i în schimb să rămînă pururi lîngă ea. Mînat de dorul de a se întoarce neîntîrziat în Ithaca, Odysseus refuză să se învoiască. El e reținut totuși timp de șapte (după o altă variantă – timp de zece) ani de către Calypso care, în cele din urmă, la porunca lui Zeus îi dă drumul, lăsîndu-l să-și continue călătoria (v. și Odysseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cam
CAM adv. 1. Aproximativ, aproape. Cam pe vremea aceea trăia bunicul. ♦ Oarecum, întrucâtva. Căsătoria s-a făcut cam pe ascuns. 2. Destul de...; prea. Vremea e cam rece. Haina e cam lungă. – Din camai (înv. „și mai” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camaieu
CAMAIÉU, (2) camaieuri, s. n. 1. (Pict.) Grisai. 2. Gravură (în lemn) realizată pe tonurile aceleiași culori. – Din fr. camaïeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camarad
CAMARÁD, -Ă, camarazi, -de, s. m. și f. Tovarăș de arme, de clasă, de studii; coleg; p. ext. prieten. – Din fr. camarade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camaraderesc
CAMARADERÉSC, -EÁSCĂ, camaraderești, adj. De camarad, privitor la camarad; p. ext. prietenesc. – Camarader[ie] + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camaradereşte
CAMARADERÉȘTE adv. În felul camarazilor, colegial; p. ext. prietenește, loial. – Camarader[ie] + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camaraderește
CAMARADERÉȘTE adv. În felul camarazilor, colegial; p. ext. prietenește, loial. – Camarader[ie] + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camaraderie
CAMARADERÍE, camaraderii, s. f. Legătură prietenească; colegialitate – Din fr. camaraderie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camarilă
CAMARÍLĂ, camarile, s. f. Grup de favoriți ai unui suveran, care influențează politica statului în interes personal. – Din fr. camarilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camarilă
CAMARÍLĂ, camarile, s. f. Grup de curteni din anturajul unui suveran sau al unui șef de stat, care influențează politica statului în interesul lor personal. – Din fr., sp. camarilla (< camara „cameră“), „cabinet particular al regelui“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

camarot
CAMARÓT, camaroți, s. m. (Mar.) Ospătar pe o navă. – Din sp. camarotero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camă
CÁMĂ, came, s. f. Proeminență pe fața unui obiect cilindric care determină deplasarea altui obiect. – Din fr. came.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camănă
CÁMĂNĂ, camene, s. f. Odgon la partea inferioară a năvoadelor sau a altor unelte de pescuit de care se leagă greutăți de plumb. – Din sl. kamenĭ „piatră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camătă
CÁMĂTĂ, camete, s. f. Dobândă (excesivă) încasată de cămătar pentru sumele date cu împrumut. – Din sl. kamata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambial
CAMBIÁL, -Ă, cambiali, -e, adj. Privitor la cambie, de cambie. [Pr.: -bi-al] – Din it. cambiale, fr. cambial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambie
CÁMBIE, cambii, s. f. (Fin.) Efect de comerț, reprezentând un titlu de credit pe termen scurt, prin care emitentul, în calitate de debitor, se obligă să plătească necondiționat sau să dispună plata unei sume de bani creditorului, ca titular sau la ordinul acestuia, la o anumită dată ori la prezentarea înscrisului. – Din it. cambio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambiu
CÁMBIU s. n. Țesut vegetal situat între țesutul lemnos și cel liberian de sub scoarță, care asigură creșterea secundară în grosime a tulpinii și a rădăcinii. [Var.: cámbium s. n.] – Din germ. Kambium, fr. cambium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambium
CÁMBIUM s. n. v. cambiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambodgian
CAMBODGIÁN, -Ă, cambodgieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Cambodgiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cambodgiei sau cambodgienilor (1), privitor la Cambodgia ori la cambodgieni. [Pr.: -gi-an] – Din fr. Cambodgien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambra
CAMBRÁ, cambrez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) curba, a (se) îndoi în formă de arc; a (se) arcui. – Din fr. cambrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambrare
CAMBRÁRE, cambrări, s. f. Acțiunea de a (se) cambra și rezultatul ei. – V. cambra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambrat
CAMBRÁT, -Ă, cambrați, -te, adj. Îndoit, încovoiat, arcuit. – V. cambra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambre
CAMBRÉ, cambreuri, s. n. Exercițiu gimnastic (de balet), lent, cu flexiuni înainte, înapoi și laterale ale corpului. – Din fr. cambré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambrian
CAMBRIÁN, -Ă, cambrieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Prima perioadă a erei paleozoice (în care au apărut trilobiții și graptoliții). 2. Adj. Care se referă la cambrian (1). [Pr.: -bri-an] – Din fr. cambrien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambrură
CAMBRÚRĂ, cambruri, s. f. (Rar) Arcuitură, îndoitură. – Din fr. cambrure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambulă
CÁMBULĂ, cambule, s. f. Pește marin cu corpul asimetric, foarte turtit, cu amândoi ochii pe aceeași parte și solzii cu țepi între ei (Pleuronectes flesus). [Acc. și: cambúlă] – Cf. rus., bg. kambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambuză
CAMBÚZĂ, cambuze, s. f. Magazie de provizii pe o navă, amplasată de obicei sub punte. – Din fr. cambuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cambuzier
CAMBUZIÉR, cambuzieri, s. m. 1. Persoană care se ocupă cu administrarea cambuzei pe o navă. 2. Chelner pe vapor. [Pr.: -zi-er] – Din fr. cambusier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camee
CAMÉE, camee, s. f. 1. Piatră dură (cu multe strate divers colorate), sculptată în relief cu o figură sau cu un motiv decorativ, folosită ca podoabă. 2. Sculptură monocromă imitând o camee (1). – Din fr. camée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameleon
CAMELEÓN, cameleoni, s. m. 1. Reptilă arboricolă și insectivoră din regiunile tropicale, cu gheare ca un clește, care o ajută să se prindă de copaci, și cu proprietatea de a-și schimba culoarea corpului potrivit mediului înconjurător sau în funcție de dispoziție (Chamaeleo vulgaris). 2. Fig. Persoană care-și schimbă purtarea și convingerile după împrejurări și interese. [Pr.: -le-on] – Din fr. cameléon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameleonic
CAMELEÓNIC, -Ă, cameleonici, -ce, adj. (Livr.) Care își schimbă culoarea. ♦ (Despre oameni) Versatil. [Pr.: -le-o-] – Cameleon + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameleonism
CAMELEONÍSM s. n. 1. Proprietate a unor reptile de a-și schimba culoarea corpului după mediul înconjurător. 2. Fig. Schimbare a purtării și a convingerilor cuiva în funcție de împrejurări și interese. [Pr.: -le-o-] – Cameleon + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camelid
CAMELÍD, camelide, s. n. (La pl.) Familie de erbivore rumegătoare cuprinzând cămila, dromaderul și lama; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. camélidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camelie
CAMÉLIE, camelii, s. f. Plantă ornamentală originară din China și din Japonia, cu frunze totdeauna verzi și cu flori mari, albe, sau roșii (Camelia japonica) – Din fr. camélia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camelină
CAMELÍNĂ, cameline, s. f. Plantă din familia cruciferelor cu tulpina dreaptă, cu flori galbene și cu fructe mici, folosită în industrie pentru semințele ei bogate în ulei, mai ales la fabricarea săpunului (Camelina sativa). – Din fr. caméline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camelotă
CAMELÓTĂ, camelote, s. f. (Rar) Lucru de cârpaci; marfă proastă – Din fr. camelote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camembert
CAMEMBÉRT, (2) camembert-uri, s. n. 1. Brânză fermentată, moale, grasă, preparată din lapte de vacă. 2. Sortiment, porție de camembert (1). [Pr.: camambér] – Din fr. camembert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camenae
Camenae, denumire purtată în mitologia romană de către nimfe, identificate mai tîrziu cu muzele (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

camene
Camene = Camenae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cameral
CAMERÁL, -Ă, camerali, -e, adj. 1. (Despre sistemul legislativ al unor state) Care se bazează pe una sau pe două camere legiuitoare. ♦ Care aparține fiecărei camere dintr-un organ legislativ. ♦ Care aparține camerei reprezentative, privitor la camera reprezentativă. 2. (Muz.) De cameră. – Cameră + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameralism
CAMERALÍSM s. n. Doctrină cu caracter economic, financiar, administrativ etc., apărută în Germania în sec. XVII. – Din germ. Kammeralismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameraman
CAMERAMÁN, cameramani, s. m. Operatorul de cameră sau de televiziune care manevrează camera de luat vederi. [Var.: camermán s. m.] – Din fr., engl. cameraman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameră
CÁMERĂ, camere, s. f. I. 1. Încăpere într-o clădire; odaie. ◊ Cameră mobilată = cameră care se închiriază cu mobila proprietarului. Cameră de lucru = birou într-o casă particulară. Muzică de cameră = muzică interpretată de formații instrumentale sau vocale restrânse. 2. Nume dat unor încăperi cu destinație specială: cameră obscură = a) încăpere neluminată în care se execută developarea, fixarea și alte operații fotografice; b) dispozitiv cu ajutorul căruia se obține pe un ecran (sau pe un clișeu) imaginea răsturnată a unui obiect; cameră de comandă = încăpere specială în care se efectuează în mod automat controlul și conducerea funcționării unei centrale sau stații electrice; cameră frigorifică (sau refrigerentă) = încăpere izolată termic, în care se menține o temperatură mai joasă decât a mediului ambiant. 3. Spațiu în care se produce un proces tehnic; incintă care face parte integrantă dintr-un aparat, dintr-un instrument etc. sau care reprezintă aparatul, instrumentul însuși: cameră de combustie = spațiu în care arde un combustibil într-un cazan cu aburi sau într-un motor cu ardere internă în vederea folosirii energiei gazelor rezultate; camera cartușului = partea dinapoi a țevii armelor de foc, unde se introduce cartușul și unde se produce explozia pulberii; cameră de luat vederi = aparat cu ajutorul căruia se obțin imaginile succesive ale obiectelor în mișcare pe pelicula cinematografică; cameră de sunet = aparat folosit pentru înregistrarea sunetelor pe o peliculă fotosensibilă în cinematografie; cameră de transpunere = aparat pentru înregistrarea optică a sunetelor pe film în cinematografie: cameră de televiziune sau cameră videocaptoare = aparat electronic cu ajutorul căruia se realizează captarea imaginii și transformarea ei în semnale video. 4. Tub de cauciuc unit la capete, care se umflă cu aer și care se așază înăuntrul anvelopei, pe roata unor vehicule; balon de cauciuc situat înăuntrul mingii de sport, care se umflă cu aer; p. ext. recipient cu pereți extensibili în care se introduce aer sub presiune. II. (Zool.; în sintagmele) Cameră paleală sau camera mantalei = spațiu cuprins între pereții mantalei și corpul moluștei. III. (Jur.; urmat de determinări) Parte componentă a organului legislativ din unele țări. Camera deputaților. – Din it. camera, (pentru unele sensuri și) engl. camera, fr. caméra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camerier
CAMERIÉR, camerieri, s. m. (Ieșit din uz) Om de serviciu care avea grijă de camera de culcare și de îmbrăcămintea stăpânului; fecior, valet. [Pr.: -ri-er] – Din fr. camérier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camerist
CAMERÍST, cameriști, s. m. (Ieșit din uz) Om de serviciu care îngrijea camerele dintr-o instituție; odăiaș. – Din cameristă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cameristă
CAMERÍSTĂ, cameriste, s. f. 1. (Înv.) Femeie care se afla în serviciul personal al unei doamne. 2. Femeie de serviciu care face curățenie în camerele unui hotel, motel etc. – Din fr. camériste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camerman
CAMERMÁN s. m. v. cameraman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camerton
CAMERTÓN, camertonuri, s. n. Instrument format dintr-un tub sonor, care, prin suflare, emite nota „la” (sau din patru tuburi corespunzătoare altor sunete, „sol”, „la”, „re”, „mi”), folosit la acordarea instrumentelor muzicale. – Din germ. Kammerton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camerunez
CAMERUNÉZ, -Ă, camerunezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Camerunului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Camerunului sau camerunezilor (1), privitor la Camerun ori la camerunezi. – Din fr. Camerounais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camfor
CÁMFOR s. n. Substanță organică, incoloră, volatilă, cu miros caracteristic și cu gust amar, extrasă din frunzele unui arbore exotic (Cinnamonum camphora) sau fabricată pe cale sintetică și utilizată (sub formă de ulei camforat) în medicină ca stimulent al centrilor nervoși vasomotori și al aparatului respirator și la fabricarea celuloidului. – Din ngr. kámfora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camforat
CAMFORÁT, -Ă, camforați, -te, adj. Care conține camfor. – Camfor + suf. -at. Cf. it. canforato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camforcă
CAMFÓRCĂ, camforci, s. f. (Reg.) Suport metalic mobil sau mică sobă portativă pe care se așază un vas cu mâncare sau un instrument pentru a fi încălzite. – Din rus. kamforka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camgarn
CÁMGARN s. n. Stofă de calitate superioară, din fire netede de lână, cu o țesătură specială. – Din germ. Kammgarn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camilafcă
CAMILÁFCĂ, camilafce, s. f. Potcap acoperit cu un văl, de obicei negru, care atârnă pe spate, purtat de prelații și călugării ortodocși la anumite ocazii. – Din sl. kamilavka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camilla
Camilla, regina războinică a volscilor, care l-a ajutat pe Turnus în lupta acestuia împotriva lui Aeneas. După ce a semănat moartea în rîndurile troienilor Camilla a fost și ea la rîndul ei ucisă de mîna lui Aruns.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

camion
CAMIÓN, camioane, s. n. Autocamion. ♦ Vehicul rutier cu tracțiune animală, prevăzut cu o platformă și folosit pentru transport. [Pr.: -mi-on] – Din fr. camion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camionagiu
CAMIONAGÍU, camionagii, s. m. Persoană care transportă mărfuri și obiecte cu ajutorul unui camion; camionar. [Pr.: -mi-o-] – Camion + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camionaj
CAMIONÁJ s. n. 1. Transport de mărfuri efectuat cu camioane, camionete etc. 2. Serviciu sau întreprindere de transport cu camioane. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. camionnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camionar
CAMIONÁR, camionari, s. m. (Rar) Camionagiu. [Pr.: -mi-o-] – Camion + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camionetă
CAMIONÉTĂ, camionete, s. f. Autocamion de dimensiuni reduse; autocamionetă. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. camionnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camizol
CAMIZÓL, camizole, s. n. (Înv.) Haină de casă scurtă, cu mâneci, pe care o purtau femeile. – Din fr. camisole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camohas
CAMOHÁS s. n. (Înv.). Stofă de mătase orientală. – Din ngr. kamuhás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camorra
CAMÓRRA s. f. Mafia din sudul Italiei. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campa
CAMPÁ, campez, vb. I. Intranz. (Rar; despre militari sau turiști) A sta un timp în corturi. – Din fr. camper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campadură
CAMPADÚRĂ, campaduri, s. f. (Rar) Deschizătură în acoperișul unei case țărănești, prin care iese fumul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campament
CAMPAMÉNT, campamente, s. n. (Înv.) Instalare temporară a unei unități militare sau, p. ext., a unui grup de turiști, de vânzători etc. pe un câmp, în corturi; tabără (1); (concr.) locul unde are loc instalarea; obiectele necesare instalării – Din fr. campement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanelă
CAMPANÉLĂ, campanele, s. f. (Înv.) Clopoțel. – Din it. campanella, fr. campanelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanian
CAMPANIÁN^1, -Ă, campanieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Al treilea subetaj al senonianului. 2. Adj. Care aparține campanianului (1), referitor la campanian. – Din fr. campanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanian
CAMPANIÁN^2, -Ă, campanieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din regiunea Campania (sudul Italiei). 2. Adj. Care aparține regiunii Campania sau campanienilor (1), referitor la Campania ori la campanieni. – Campania (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanie
CAMPÁNIE, campanii, s. f. 1. Totalitatea operațiilor strategice armate, pe câmpul de luptă, într-o anumită perioadă de timp. ◊ Loc. adj. De campanie = destinat să fie folosit pe front. Pat de campanie = pat care se poate strânge pentru a nu ocupa loc în timpul zilei sau pentru a fi mai ușor transportat. 2. Acțiune organizată după un anumit plan, în vederea realizării unor obiective politice, sociale etc., într-o anumită perioadă de timp; p. ext. timpul cât durează această acțiune. Campanie electorală. Campanie agricolă. ◊ Campanie de presă = mobilizare a opiniei publice prin articole publicate în presă, în favoarea sau împotriva unei situații, unei cauze, unei persoane etc. – Din fr. campagne, rus. kampaniia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanilă
CAMPANÍLĂ, campanile, s. f. 1. Clopotniță în formă de turn înalt, construită lângă o biserică sau chiar deasupra ei (caracteristică arhitecturii italiene din sec. XI-XVI). 2. Turnuleț situat în partea superioară a unui edificiu, în care se află un clopot, un orologiu etc. – Din it. campanile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanulacee
CAMPANULACÉE, campanulacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee din regiunile temperate și subtropicale, caracterizate prin frunze alterne simple și flori hermafrodite, albastre-violacee sau albe, de forma unui clopoțel; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. campanulacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campanulă
CAMPANÚLĂ, campanule, s. f. (Bot.) Clopoțel (2). – Din fr. campanule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camping
CAMPING, campinguri, s. n. Suprafață de teren (la șes, deal sau munte) pe care sunt instalate corturi sau baracamente pentru turiști. ♦ Faptul de a trăi în aer liber, sub cort. [Pr.: chémping] – Din engl, fr. camping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campion
CAMPIÓN, -OÁNĂ, campioni, -oane, s. m. și f. 1. Persoană, echipă etc. care cucerește primul loc într-o competiție sportivă (națională, internațională, mondială, olimpică). 2. Fig. Luptător, apărător de frunte al unei cauze, al unei idei. [Pr.: -pi-on] – Din it. campione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campionat
CAMPIONÁT, campionate, s. n. 1. Competiție oficială organizată pe o probă sau pe o ramură de sport, pentru desemnarea celui mai bun sportiv sau a celei mai bune echipe. 2. Situația, calitatea de campion. [Pr.: -pi-o-] – Din it. campionato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campos
CAMPOS s. n. pl. Nume dat savanei din platourile braziliene. [Pr.: cámpuș] – Cuv. port.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

campus
CÁMPUS, campusuri, s. n. Complex universitar cuprinzând construcții și dotări pentru învățământ, cercetare, locuit, agrement etc. – Din engl. campus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camufla
CAMUFLÁ, camuflez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) ascunde vederii inamicului. ♦ Tranz. A acoperi, a ascunde o sursă de lumină, pentru ca razele să nu străbată afară în timpul nopții. 2. Fig. A (se) ascunde, a (se) deghiza, a (se) masca. – Din fr. camoufler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camuflaj
CAMUFLÁJ, camuflaje, s. n. Camuflare; (concr.) material întrebuințat pentru a camufla. – Din fr. camouflage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camuflare
CAMUFLÁRE, camuflări, s. f. Acțiunea de a (se) camufla; camuflaj. – V. camufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

camuflat
CAMUFLÁT, -Ă, camuflați, -te, adj. Ascuns vederii inamicului. ♦ (Despre o sursă de lumină) Acoperit (ca să nu străbată razele în timpul nopții). ♦ Fig. Deghizat, mascat. – V. camufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cana
CANÁ, canele, s. f. Cep de lemn sau de metal, fixat într-un vas, prevăzut la capătul liber cu un robinet, care servește la scoaterea lichidului dintr-un vas. [Var.: caneá s. f.] – Refăcut din canele (pl. lui canelă, rar „canea” < ngr. kanélla, bg. kanela).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canabicultor
CANABICULTÓR, canabicultori, s. m. Cultivator de cânepă indiană. – Canabi[s] + [agri]cultor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canabinacee
CANABINACÉE, canabinacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, având ca tip cânepa; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cannabinacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canabis
CANÁBIS s. n. 1. (Livr.) Cânepă indiană (Cannabis indica). 2. Stupefiant extras din canabis (1). – Din fr., engl. cannabi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canace
Canace, fiica lui Aeolus și a lui Enarete. S-a îndrăgostit de propriul ei frate, Macareus, și a născut în taină un copil. Descoperită de tatăl ei, Aeolus, Canace a fost silită de către acesta, drept pedeapsă, să se sinucidă. După o altă versiune, Canace a fost iubită de Poseidon. Cu zeul mării ea a avut mai mulți fii, printre care pe Alöeus și pe Triopas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

canadian
CANADIÁN, -Ă, canadieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Canadei sau este originară de acolo. 2. Care aparține Canadei sau canadienilor (1), privitor la Canada ori la canadieni. [Pr.: -di-an] – Din fr. canadien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canadiană
CANADIÁNĂ, canadiene, s. f. Haină scurtă (cu glugă), confecționată dintr-o țesătură deasă, de obicei impermeabilă; vindiac. [Pr.: -di-a-] – Din fr. canadienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canadiancă
CANADIÁNCĂ, canadience, s. f. Femeie care face parte din populația Canadei sau este originară de acolo. [Pr.: -di-an-] – Canadian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canaf
CANÁF, canafuri, s. n. (Rar) Ciucure. [Pl. și: (m.) canafi] – Din magh. kanaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canafas
CANAFÁS s. n. Pânză rară din fire de cânepă, foarte apretată, care se folosește la confecționarea hainelor, ca întăritură la piepți, la gulere și, în legătorie, la cusutul cotoarelor de cărți. – Din germ. Kanevas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canal
CANÁL, canale, s. n. 1. Albie artificială sau amenajată care leagă între ele două fluvii, un râu cu un lac etc. și care servește la navigație, la irigări sau la construcții hidrotehnice. ♦ Curs de apă îndiguit și drenat cu scopul de a-l face navigabil, de a preveni inundațiile etc. ♦ Cale de circulație pe apă (ținând loc de stradă) în orașele așezate la mare sau pe fluvii. ♦ Porțiune de mare situată între două țărmuri apropiate. 2. Conductă (construită din beton, tuburi îmbinate, șanțuri sau rigole) destinată să transporte lichide, în diferite scopuri. 3. Formațiune organică în formă de tub, vas sau cale de comunicație în organismele animale sau vegetale (prin care circulă substanțele nutritive, secreții etc.). [Pl. și: (1) canaluri] – Din fr. canal, lat. canalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalagiu
CANALAGÍU, canalagii, s. m. Muncitor care lucrează la instalarea și la întreținerea canalizării. – Canal + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canale
CANÁLE s. f. pl. Plantă erbacee anuală, ornamentală, originară din India, cu frunze lanceolate, dințate și cu flori albe, roșii sau pestrițe (Impatiens balsamina). Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalicul
CANALÍCUL, canalicule, s. n. Nume dat canalelor mici din țesuturile organismelor. – Din fr. canalicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalicular
CANALICULÁR, -Ă, canaliculari, -e, adj. Referitor la canalicul, de forma unui canalicul, cu canalicule. – Din fr. canalicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalie
CANÁLIE, canalii, s. f. Persoană care săvârșește o faptă josnică; mișel, ticălos, netrebnic. – Din it. canaglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canaliza
CANALIZÁ, canalizez, vb. I. Tranz. 1. A îndrepta cursul unei ape pe un canal (1). ♦ Fig. A dirija o acțiune într-un anumit sens. 2. A dota o localitate, un teren, un sistem tehnic etc. cu canale de scurgere. – Din fr. canaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizabil
CANALIZÁBIL, -Ă, canalizabili, -e, adj. Care poate fi canalizat. – Din fr. canalisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizare
CANALIZÁRE, canalizări, s. f. Acțiunea de a canaliza și rezultatul ei. ♦ Ansamblul lucrărilor tehnice executate pentru colectarea, epurarea și evacuarea apelor uzate dintr-o localitate, clădire etc.; canalizație. – V. canaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizat
CANALIZÁT, -Ă, canalizați, -te, adj. 1. (Despre cursul unei ape) Îndreptat pe un canal (1). 2. (Despre o localitate sau o cale de comunicație) Prevăzut cu canale (2). – V. canaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizator
CANALIZATÓR, -OÁRE, canalizatori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care canalizează. – Din fr. canalisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizaţie
CANALIZÁȚIE, canalizații, s. f. 1. Instalație aeriană, subterană sau submarină care transportă sau distribuie energie electrică. Canalizație electrică. 2. Canalizare. – Din fr. canalisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canalizație
CANALIZÁȚIE, canalizații, s. f. 1. Instalație aeriană, subterană sau submarină care transportă sau distribuie energie electrică. Canalizație electrică. 2. Canalizare. – Din fr. canalisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canapea
CANAPEÁ, canapele, s. f. Mobilă (cu spătar și cu brațe, uneori capitonată) pe care se stă și se poate dormi. – Din ngr. kanapés. Cf. fr. canapé, germ. Kanapee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canapeluţă
CANAPELÚȚĂ, canapeluțe, s. f. Diminutiv al lui canapea. – Canapea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canapeluță
CANAPELÚȚĂ, canapeluțe, s. f. Diminutiv al lui canapea. – Canapea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canar
CANÁR, canari, s. m. Mică pasăre cântătoare din familia fringilide, cu pene galbene (Serinus canaria). – Din fr. canari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canara
CANARÁ, canarale, s. f. 1. (Rar) Stâncă (în mare). 2. (Reg.) Pășune grasă (unde pasc oile). – Din bg. kanara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canara
CANARÁ, canarale s. f. Vale largă și adâncă, specifică reliefului din sudul Dobrogei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

canarisi
CANARISÍ, canarisesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre nave) A se înclina transversal din cauza unei spărturi sau a repartiției neuniforme a încărcăturii. 2. Tranz. A înclina transversal o navă mică pentru a-i curăța sau repara carena. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canarisire
CANARISÍRE, canarisiri, s. f. (Mar.) Acțiunea de a (se) canarisi. – V. canarisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canarisit
CANARISÍT, -Ă, canarisiți, -te, adj. (Despre nave) Înclinat transversal din cauza unei spărturi, a repartiției neuniforme a încărcăturii sau în vederea curățării ori a reparației. – V. canarisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canastă
CANÁSTĂ, canaste, s. f. Joc de cărți care constă în realizarea de serii de câte șapte cărți de aceeași valoare. – Din fr. canasta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canat
CANÁT, (1) canate, (2, 3) canaturi, s. n. 1. Fiecare dintre cele două părți ale unei piei de animal tăiate în jumătate, de-a lungul spinării. 2. Fiecare dintre părțile mobile din care este alcătuită o ușă, o poartă, o fereastră etc. 3. Toc^2, pervaz de ușă. – Din tc. kanat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canava
CANAVÁ, canavale, s. f. Țesătură rară din fire groase de bumbac, cu ochiuri în formă de pătrățele regulate, folosită pentru broderii. – Din bg. kanava. Cf. fr. canevas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canavaţă
CANAVÁȚĂ s. f. (Înv.) Pânză groasă (de cânepă). [Var.: cănăvắț s. n.] – Din ngr. kannavátso, bg. kanavața.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canavață
CANAVÁȚĂ s. f. (Înv.) Pânză groasă (de cânepă). [Var.: cănăvắț s. n.] – Din ngr. kannavátso, bg. kanavața.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cană
CÁNĂ^1, cane, s. f. (Bot.) Belșiță. – Din fr. canne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cană
CÁNĂ^2, căni, s. f. 1. Vas cu toartă care servește pentru a bea sau a scoate lichide dintr-un vas mai mare. ♦ Conținutul unui astfel de vas. 2. Vas de formă cilindrică în care se depune banda de bumbac, de in sau de cânepă, la cardele și laminoarele din filaturi. – Din bg. kana, germ. Kanne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancan
CANCÁN^1, cancanuri, s. n. Vorbă răutăcioasă răspândită pe seama cuiva; bârfeală. – Din fr. cancan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancan
CANCÁN^2, cancanuri, s. n. Numele unui dans de cabaret răspândit în Franța, mai ales în a doua jumătate a sec. XIX, executat numai de femei; melodie după care se execută acest dans; french-cancan. – Din fr. cancan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancanier
CANCANIÉR, -Ă, cancanieri, -e, adj. (Rar) Bârfitor. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cancanier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancelar
CANCELÁR, cancelari, s. m. 1. Șeful guvernului în Germania, între anii 1871-1945. ◊ Cancelar federal = șeful guvernului în Austria și în Germania. 2. Șeful cancelariei și al arhivei regale sau imperiale în Evul Mediu. ♦ Șeful cancelariei unei reprezentanțe diplomatice sau al unui consulat. – Din lat. cancellarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancelariat
CANCELARIÁT, cancelariate, s. n. Funcția de cancelar; clădirea unde își exercită acesta atribuțiile. [Pr.: -ri-at] – Cancelar + suf. -iat. Cf. germ. Kanzellariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancelarie
CANCELÁRIE, cancelarii, s. f. 1. Birou sau secție a unei instituții (publice) destinată lucrărilor administrative. 2. Aparatul administrativ auxiliar ai cancelariilor, al unor șefi de stat. – După it. cancelleria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancelling
CANCELLING s. n. (Mar.) Clauză înscrisă într-un contract de transport potrivit căreia se poate rezilia contractul dacă vasul nu s-a prezentat în portul de încărcare la termenul convenit [Pr.: chénsăling] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancer
CÁNCER, cancere, s. n. 1. Termen general care înglobează toate formele de tumori maligne ce se caracterizează printr-o creștere rapidă și atipică, cu tendința de invadare a țesuturilor vecine; neoplasm, (pop.) rac. 2. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci și bacterii parazite. 3. (În sintagmele) Tropicul Cancerului = Tropicul Racului. Zodia Cancerului = zodia Racului. 4. (Fig.) Flagel. – Din fr., lat. cancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canceriform
CANCERIFÓRM, -Ă, canceriformi, -e. adj. Care are forma unui cancer. – Din fr. cancériforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canceriza
CANCERIZÁ, pers. 3 sg. cancerizează, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în cancer. – Din fr. cancériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerizare
CANCERIZÁRE, cancerizări, s. f. Acțiunea de a (se) canceriza și rezultatul ei. – V. canceriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerizat
CANCERIZÁT, -Ă, cancerizați, -te, adj. (Despre țesuturi, organe etc.) Afectat de cancer. – V. canceriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerofobie
CANCEROFOBÍE, cancerofobii, s. f. (Med.) Teamă morbidă de cancer. – Din fr. cancérophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerogeneză
CANCEROGENÉZĂ, cancerogeneze, s. f. (Med.) Carcinogeneză. – Cancer + geneză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerolog
CANCEROLÓG, -Ă, cancerologi, -ge, s. m. și f. (Med.) Oncolog. – Cf. fr. cancérologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerologic
CANCEROLÓGIC, -Ă, cancerologici, -ce, adj. (Med.) Oncologic. – Din fr. cancérologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancerologie
CANCEROLOGÍE s. f. (Med.) Oncologie. – Din fr. cancérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canceros
CANCERÓS, -OÁSĂ, canceroși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. De cancer, privitor la cancer. 2. S. m. și f. Persoană bolnavă de cancer. – Din fr. cancéreux, it. canceroso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canci
CÁNCI adv. (Arg.) (Absolut) deloc, nimic. – Din țig. kanč.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancioc
CANCIÓC, canciocuri, s. n. 1. Unealtă în formă de lingură mare de metal cu coadă de lemn, folosită de zidari pentru așezarea mortarului pe rândurile de cărămizi ale unui zid în lucru. 2. Vas pentru luarea probelor de produse petroliere, din rezervoare sau din instalații. [Var.: cancióg s. n.] – Din magh. kancsó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canciog
CANCIÓG s. n. v. cancioc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancioneiro
CANCIONEIRO s. n. Culegere de poezii lirice portugheze din sec. XII-XIV. [Pr.: can-siu-năí-ru] – Cuv. port.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cancionero
CANCIONERO s. n. Culegere de poezii lirice spaniole din sec. XV. [Pr.: cansionéro] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candel
CÁNDEL s. n., adj. invar. 1. S. n. Zahăr în formă de cristale mari, obținut prin cristalizarea lentă a zahărului din siropuri saturate, cu puritate mare. 2. Adj. invar. Care se referă la candel (1). Zahăr candel. – Din germ. Kandel[zucker].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candelabru
CANDELÁBRU, candelabre, s. n. Suport cu mai multe brațe (bogat ornamentat), pentru lumânări sau becuri electrice; policandru. – Din fr. candélabre, lat. candelabrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candelă
CÁNDELĂ, candele, s. f. 1. Lampă mică cu ulei, care se pune la icoane sau la morminte sau care servea, în trecut, la iluminat. 2. Unitate de măsură pentru calcularea intensității luminoase. 3. Stâlp rotund de lemn, folosit pentru susținerea centrului unei bolți de tunel. – Din sl. kanŭdilo, ngr. kandila, (2) fr. candela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candeliţă
CANDELÍȚĂ, candelițe, s. f. (Mar.) Nod care servește la prinderea unui obiect. – Candelă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candeliță
CANDELÍȚĂ, candelițe, s. f. (Mar.) Nod care servește la prinderea unui obiect. – Candelă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candid
CANDÍD, -Ă, candizi, -de, adj. Plin de candoare; curat, nevinovat, pur, neprihănit. [Acc. și: cándid] – Din fr. candide, lat. candidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candida
CÁNDIDA^1 s. f. Gen de ciuperci microscopice care formează micelii și produc diverse infecții, meningită etc. (Candida). – Din lat. Candida, denumirea științifică a ciupercii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candida
CANDIDÁ^2, candidez, vb. I. Intranz. 1. A fi propus sau a se prezenta spre a fi votat în alegeri. 2. A se prezenta la un concurs pentru a obține un post, o funcție, un titlu etc. – Din candidat și candidatură (derivat regresiv). Cf. germ. kandidieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candidat
CANDIDÁT, -Ă, candidați, -te, s. m. și f. Persoană care candidează. – Din fr. candidat, lat. candidatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candidatură
CANDIDATÚRĂ, candidaturi, s. f. Faptul de a candida^2; starea, calitatea de candidat. – Din fr. candidature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candidoză
CANDIDÓZĂ s. f. (Med.) Infecție a mucoaselor și a pielii provocată de ciuperci din genul Candida. – Din fr. candidose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candoare
CANDOÁRE, candori, s. f. Curățenie morală; nevinovăție. – Din fr. candeur, lat. candor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

candriu
CANDRÍU, -ÍE, candrii, adj. (Fam.: adesea substantivat). 1. Țicnit, smintit, într-o ureche. 2. Amețit de băutură; beat. – Din țig. kand „ureche”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canea
CANEÁ s. f. v. cana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canela
CANELÁ, canelez, vb. I. Tranz. A realiza caneluri pe suprafața interioară sau exterioară a unei piese, a unei coloane etc. – Din fr. canneler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canelat
CANELÁT, -Ă, canelați, -te, adj. Cu caneluri. – Din fr. cannelé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canelură
CANELÚRĂ, caneluri, s. f. 1. Șanț ornamental săpat de-a lungul fusului unei coloane, al unui pilastru etc.; șanț pe suprafața pieselor unor mașini, servind la asamblarea cu alte piese; nut (1). 2. Fiecare dintre adânciturile longitudinale ale trunchiului unui arbore. – Din fr. cannelure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canens
Canens, nimfă originară din Latium, personificare a Cîntecului. Era soția regelui Picus, pe care-l iubea cu o dragoste fierbinte. Într-o zi, la o vînătoare, Circe l-a văzut pe Picus și s-a îndrăgostit de el. Fiind respinsă și ca să se răzbune, ea l-a metamorfozat în pasăre. Îndurerată de dispariția soțului ei, Canens pornește în căutarea lui. După șase zile și șase nopți de căutare zadarnică, cade sfîrșită de oboseală pe țărmurile Tibrului și moare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

canetă
CANÉTĂ, canete, s. f. Țeavă pe care se înfășoară firul de bătătură. – Din fr. canette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canevas
CANEVÁS, canevasuri, s. n. (Înv.) 1. Schiță sau linii generale ale unui desen. 2. Rețea de meridiane și de paralele trasate în vederea alcătuirii unei hărți. – Din fr. canevas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cange
CÁNGE, căngi, s. f. Prăjină lungă de lemn, având un vârf metalic cu unul sau două cârlige, utilizată la acostarea navelor mici sau la prinderea unui obiect de la distanță. ♦ Gheară ascuțită și întoarsă a păsărilor răpitoare. – Din tc. kanca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangerigen
CANGERIGÉN, -Ă, cancerigeni, -e, adj., s. n. (Substanță sau factor) care poate provoca apariția cancerului. – Din fr. cancérigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangrena
CANGRENÁ, pers. 3. cangrenează, vb. I. Refl. (Despre țesuturile unui organism animal) A suferi o cangrenă, a se distruge, a putrezi. [Var.: gangrená vb. I] – Din fr. gangrener, it. cancrenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangrenare
CANGRENÁRE, cangrenări, s. f. Faptul de a se cangrena. [Var.: gangrenáre s. f.] – V. cangrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangrenat
CANGRENÁT, -Ă, cangrenați, -te, adj. Atins de cangrenă. [Var.: gangrenát, -ă adj.] – V. cangrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangrenă
CANGRÉNĂ, cangrene, s. f. Necroză combinată cu putrefacție a unor țesuturi sau organe. [Var.: gangrénă s. f.] – Din fr. gangrène, lat. gangraena, it. cancrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangrenos
CANGRENÓS, -OÁSĂ, cangrenoși, -oase, adj. Cu aspect de cangrenă, ca o cangrenă, de natura cangrenei. [Var.: gangrenós, -oásă adj.] – Din fr. gangreneux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cangur
CÁNGUR, canguri, s. m. Mamifer erbivor din Australia, cu coadă lungă și cu picioarele anterioare scurte, a cărui femelă are sub pântece o pungă unde își ține puii mici (Macropus giganteus). – Din fr. kangourou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canibal
CANIBÁL, -Ă, canibali, -e, s. m. și f. Antropofag. ♦ Fig. Om crud, sălbatic, feroce. – Din fr. cannibale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canibalic
CANIBÁLIC, -Ă, canibalici, -ce, adj. De canibal. – Canibal + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canibalism
CANIBALÍSM s. n. Antropofagie. ♦ Fig. Cruzime, sălbăticie, ferocitate. – Din fr. cannibalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canicular
CANICULÁR, -Ă, caniculari, -e, adj. Privitor la caniculă, de caniculă; arzător, dogoritor, torid. – Din fr. caniculaire, lat. canicularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniculat
CANICULÁT, -Ă, caniculați, -te, adj. (Bot.; despre organe) Care are șanțuri semicirculare. – Cf. fr. cannelé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniculă
CANÍCULĂ, canicule, s. f. 1. Căldură dogoritoare specifică zilelor calde de vară; arșiță, zăpușeală, năduf. 2. Perioadă în care steaua Sirius răsare și apune odată cu Soarele (22 iulie – 23 august). – Din fr. canicule, lat. canicula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canicultură
CANICULTÚRĂ s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu creșterea și dresajul câinilor în scopul folosirii lor pentru pază, vânătoare, transporturi etc. – Din fr. caniculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canid
CANÍD, canide, s. n. (La pl.) Familie de mamifere carnivore digitigrade, cu gheare neretractile și cu patru degete la picioarele dinainte și cinci la cele din spate, din care fac parte lupul, vulpea, șacalul etc.; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. canidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canin
CANÍN, -Ă, canini, -e, adj., s. m. 1. Adj. De câine, privitor la câine; câinesc. Rasă canină. 2. S. m. Fiecare dintre dinții lungi și ascuțiți, așezați între dinții incisivi și premolari, foarte dezvoltați la animalele carnasiere. – Din fr. canin, lat. caninus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canion
CANIÓN, canioane, s. n. Vale adâncă și îngustă, cu pereți abrupți și cu fundul îngust, prin care râurile curg vijelios, formând vârtejuri. [Pr.: -ni-on] – Din fr. cañon, germ. Cañon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniotă
CANIÓTĂ, caniote, s. f. Coșuleț sau farfurie în care se strâng banii de la unele câștiguri (de obicei de la jocurile de cărți), cu scopul de a acoperi unele cheltuieli; sumă strânsă în acest scop. – Din fr. cagnotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canisă
CANÍSĂ^1, canise, s. f. Crescătorie de câini. – Din fr. canice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canistră
CANÍSTRĂ, canistre, s. f. Recipient de tablă, de material plastic etc., de formă paralelipipedică, cu închidere ermetică, servind la transportul benzinei, al laptelui etc. – Din germ. Kanister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniş
CANÍȘ, caniși, s. m. Rasă de câini cu părul creț. – Din fr. caniche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniș
CANÍȘ, caniși, s. m. Rasă de câini cu părul creț. – Din fr. caniche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniţie
CANÍȚIE s. f. Albire totală sau parțială a părului. – Din fr. canitie, lat. canities.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caniție
CANÍȚIE s. f. Albire totală sau parțială a părului. – Din fr. canitie, lat. canities.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cannelloni
CANNELLÓNI s. m. pl. Paste făinoase (pentru supă). – Din it. cannelloni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canoe
CANÓE, canoe, s. f. 1. Ambarcațiune sportivă ușoară, fără cârmă, cu prora și pupa ascuțite și înălțate, condusă cu ajutorul pagaielor stând în genunchi. ♦ Sport nautic care se practică cu canoe (1). 2. Ambarcațiune ușoară folosită în trecut de amerindienii din regiunea Marilor Lacuri. – Din fr. canoë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canoist
CANOÍST, -Ă, canoiști, -ste, s. m. și f. Sportiv care practică sportul cu canoe. – Canoe + suf. -ist. Cf. fr. canoéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canon
CANÓN, canoane, s. n. 1. Regulă, normă bisericească; tipic^1. ♦ Normă, regulă de conduită. ♦ Ansamblul cărților sfinte acceptate de Biserică. 2. Pedeapsă dată de Biserică la călcarea unui canon (1). ♦ Fig. Suferință, chin. 3. Carte așezată pe altar, care cuprinde anumite rugăciuni ale liturghiei. 4. Regulă fixă care face parte dintr-un ansamblu de procedee artistice specifice unei epoci; p. ext. regulă rigidă, formalistă. 5. Compoziție muzicală pentru două sau mai multe voci, care repetă la intervale fixe aceeași melodie. ♦ Cântare bisericească; p. ext. cântec; glas. 6. Literă de tipar, având corpul de 36 de puncte tipografice, cu care se tipăreau în trecut cărțile canonice. – Din sl. kanonŭ. Cf. fr. canon, germ. Kanon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonadă
CANONÁDĂ, canonade, s. f. Tragere a unui mare număr de proiectile cu multe guri de foc de artilerie într-un timp relativ scurt. – Din fr. canonnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonarh
CANONÁRH, canonarhi, s. m. Monah însărcinat cu orânduirea slujbei la strană în mănăstirile și catedralele ortodoxe. – Din ngr. kanonárhis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canoneală
CANONEÁLĂ, canoneli, s. f. (Pop.) Caznă, trudă, chin – Canoni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canoni
CANONÍ, canonesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) chinui. – Din canon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonial
CANONIÁL, -Ă, canoniali, adj. (Rar) Canonic^2. [Pr.: -ni-al] – Din fr. canonial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonic
CANÓNIC^1, canonici, s. m. (În Biserica catolică) Membru al unui colegiu de preoți însărcinat cu celebrarea slujbelor solemne și având funcția de conducere în dieceză. [Acc. și: canoníc] – Din lat. canonicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonic
CANÓNIC^2, -Ă, canonici, -ce, adj. În conformitate cu canoanele, privitor la canoane; canonial. Drept canonic = corp de legi ce reglementează organizarea ca societate a anumitor Biserici. ♦ Recunoscut de biserică. – Din fr. canonique, lat. canonicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonicat
CANONICÁT s. n. Demnitatea de canonic^1. – Din fr. canonicat, germ. Kanonikat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonicitate
CANONICITÁTE s. f. Însușirea de a fi canonic^2. – Din fr. canonicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonieră
CANONIÉRĂ, canoniere, s. f. Navă mică de război, folosită la patrulare, escortare, servicii de pază etc. a coastelor și a fluviilor. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. canonnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canoniza
CANONIZÁ, canonizez, vb. I. Tranz. A trece o persoană decedată în rândul sfinților. – Din fr. canoniser, lat. canonizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canonizare
CANONIZÁRE, canonizări, s. f. Faptul de a canoniza. – V. canoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canota
CANOTÁ, canotez, vb. I. Intranz. (Sport) A vâsli. – Din fr. canoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canotaj
CANOTÁJ s. n. Nume dat sporturilor nautice care se practică în ambarcațiuni puse în mișcare cu ajutorul vâslelor. ◊ Canotaj academic = ramură a sporturilor nautice care se practică pe schifuri și pe giguri^1. – Din fr. canotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canotier
CANOTIÉR, -Ă, canotieri, -e, s. m. și f. (Rar) Canotor. [Pr.: -ti-er] – Din fr. canotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canotieră
CANOTIÉRĂ, canotiere, s. f. Pălărie tare de paie, cu fundul și borurile drepte. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. [chapeau] canotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canotor
CANOTÓR, -OÁRE, canotori, -oare, s. m. și f. Persoană care practică canotajul; canotier. – Din fr. canoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cant
CANT, canturi, s. n. 1. Fața îngustă a unui obiect plat de formă paralelipipedică; muchie, latură a unor obiecte. 2. Parte a coperții de carton care depășește dimensiunile filelor unei cărți legate. 3. Margine, muchie a suprafeței de alunecare a schiurilor. – Din germ. Kante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantabil
CANTÁBIL, -Ă, cantabili, -e, adj. Care (se) poate cânta; melodios. – Din lat. cantabilis, it. cantabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantabile
CANTÁBILE adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Clar, expresiv; melodios. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantabilitate
CANTABILITÁTE s. f. Însușire a unei piese muzicale sau a unei teme dintr-o compoziție vocală sau instrumentală de a avea o linie melodică expresivă. ♦ Calitate a versurilor de a fi muzicale; muzicalitate. – Cantabil + suf. -itate. Cf. it. cantabilità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantabru
CANTÁBRU, -Ă, cantabri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o veche populație din Spania, supusă de romani după o îndelungată rezistență. 2. Adj. Care aparține cantabrilor (1), privitor la cantabri. – Din fr. cantabres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantalup
CANTALÚP, cantalupi, s. m. Varietate de pepene galben, cu fructul turtit și cu coaja groasă, brăzdată în felii, și cu miezul aromat. – Din fr. cantaloup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantando
CANTÁNDO adv. (Muz.) Cantabile. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantaragiu
CANTARAGÍU, cantaragii, s. m. Funcționar la vamă, la gară etc. care cântărește bagajele sau mărfurile. – Din tc. kantarcı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantaridă
CANTARÍDĂ, cantaride, s. f. Insectă din ordinul coleopterelor, verde-aurie, cu miros caracteristic, care atacă frasinul și liliacul și este folosită în industria farmaceutică; gândacul-frasinului, cățelul-frasinului (Lytta vesicatoria). – Din fr. cantharide, lat. cantharis, -idis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantaridină
CANTARIDÍNĂ s. f. (Farm.) Substanță toxică extrasă din cantaridă. – Din fr. cantharidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantaridism
CANTARIDÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cu cantaridină. – Din engl. cantharidism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantată
CANTÁTĂ, cantate, s. f. Compoziție muzicală cu caracter solemn sau liric, pentru soliști și orchestră, cu sau fără cor. ◊ (În compusul) Cantată-oratoriu = compoziție vocal-instrumentală pe un libret cu temă dramatică. – Din it. cantata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantautor
CANTAUTÓR, -OÁRE, cantautori, -oare, s. m. și f. Cântăreț care își compune singur muzica și textele. [Pr.: -a-u-] – Din it. cantautore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantă
CÁNTĂ, cănți, s. f. (reg.) Găleată, vadră.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cantilenă
CANTILÉNĂ, cantilene, s. f. 1. (În Evul Mediu) Cântec liric sau epic. 2. Melodie gravă, sentimentală, cu caracter cantabil. – Din it. cantilena, fr. cantilène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantină
CANTÍNĂ, cantine, s. f. Local unde se servește masa pentru personalul unor instituții (muncitori, studenți etc.) sau pentru persoane defavorizate. ♦ (Ieșit din uz) Încăpere în interiorul unei unități militare, unde se puteau cumpăra diferite alimente și obiecte. – Din fr. cantine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantinier
CANTINIÉR, -Ă, cantinieri, -e, s. m. și f. Persoană care conduce o cantină. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cantinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantitate
CANTITÁTE, cantități, s. f. 1. Câtime, număr, mărime. ◊ Expr. (Fam.) Cantitate neglijabilă = lucru (sau persoană) de mică importanță, de care poate să nu se țină seamă. 2. Proprietate care poate fi reprezentată printr-un număr obținut dintr-o măsurare sau dintr-o numărare. 3. Ansamblul determinărilor care exprimă gradul de dezvoltare a însușirilor unui obiect susceptibile de a fi măsurate și traduse numeric. 4. Durata rostirii unui sunet sau a unei silabe. – Din fr. quantité, lat. quantitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantitativ
CANTITATÍV, -Ă, cantitativi, -e, adj. Privitor la cantitate, de cantitate. – Din fr. quantitatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canto
CÁNTO s. n. Muzică vocală; cânt, cântare. – Din it. canto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canton
CANTÓN, cantoane, s. n. 1. Clădire echipată cu utilajul necesar supravegherii și întreținerii unui sector de șosea sau cale ferată. 2. Cea mai mică unitate în administrația pădurilor; locuința pădurarului. 3. Unitate teritorial-administrativă în Franța și Canada. 4. Fiecare dintre statele care compun Confederația Elvețiană. – Din fr. canton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantona
CANTONÁ, cantonez, vb. I. Intranz. și refl. 1. A (se) instala pentru un timp oarecare într-un cantonament. 2. A rămâne pe loc. 3. Refl. (Fig.) A se limita. – Din fr. cantonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantonal
CANTONÁL, -Ă, cantonali, -e, adj. Care aparține cantoanelor (3), privitor la cantoane. Alegeri cantonale. – Din fr. cantonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantonament
CANTONAMÉNT, cantonamente, s. n. 1. Instalare temporară a unor unități militare într-o localitate în afara cazărmii; loc unde sunt instalați cei cantonați. 2. Loc de cazare special amenajat și perioada de timp în care o echipă sau un lot de sportivi se pregătesc în comun (în vederea participării la o competiție de amploare). – Din fr. cantonnement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantonier
CANTONIÉR, -Ă, cantonieri, -e, s. m. și f. Persoană care are sarcina de a supraveghea și întreține o anumită porțiune de șosea sau de cale ferată. [Pr.: -ni-er] Din fr. cantonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantonieriţă
CANTONIERÍȚĂ, cantonierițe, s. f. (Rar) Cantonieră; soția cantonierului. [Pr.: -ni-e-] – Cantonier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantonieriță
CANTONIERÍȚĂ, cantonierițe, s. f. (Rar) Cantonieră; soția cantonierului. [Pr.: -ni-e-] – Cantonier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantor
CÁNTOR, cantori, s. m. (Reg.) Cântăreț de biserică; psalt, dascăl (3). – Din lat. cantor, germ. Kantor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cantoră
CANTÓRĂ, cantore, s. f. (Înv. și reg.) Birou, cancelarie. – Din rus. kontora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canţonă
CANȚONĂ, canțone, s. f. 1. Poezie lirică italiană medievală, de origine provensală, consacrată iubirii cavalerești. 2. Cântec pe mai multe voci din epoca Renașterii, care a pregătit apariția fugii^1. – Din it. canzone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canțonă
CANȚONĂ, canțone, s. f. 1. Poezie lirică italiană medievală, de origine provensală, consacrată iubirii cavalerești. 2. Cântec pe mai multe voci din epoca Renașterii, care a pregătit apariția fugii^1. – Din it. canzone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canţonetă
CANȚONÉTĂ, canțonete, s. f. 1. Cântec popular italian, de origine napolitană; p, ext. cântec scurt. 2. Poezie lirică italiană, formată din versuri scurte. – Din it. canzonetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canțonetă
CANȚONÉTĂ, canțonete, s. f. 1. Cântec popular italian, de origine napolitană; p, ext. cântec scurt. 2. Poezie lirică italiană, formată din versuri scurte. – Din it. canzonetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canţonier
CANȚONIÉR, canțoniere, s. n. Veche culegere italiană de poezii lirice de dragoste. Canțonierul lui Petrarca. – Din it. canzoniere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canțonier
CANȚONIÉR, canțoniere, s. n. Veche culegere italiană de poezii lirice de dragoste. Canțonierul lui Petrarca. – Din it. canzoniere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canulă
CANÚLĂ, canule, s. f. Tub de sticlă sau de ebonită, întrebuințat în medicină în diferite operații chirurgicale sau pentru spălături interne. – Din fr. canule, lat. cannula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

canură
CÁNURĂ, canuri, s. f. Fir scurt de lână rămas după dărăcit, folosit (ca bătătură) pentru țesături mai groase. – Lat. cannula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caolin
CAOLÍN s. n. Rocă argiloasă de culoare albă cu nuanță gălbuie-verzuie, insolubilă în apă, alcătuită din caolinit, întrebuințată în industria ceramicii, a hârtiei, a sticlei, în medicină etc. ♦ (Med.) Pudră absorbantă, întrebuințată ca emolient. – Din fr. kaolin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caolinit
CAOLINÍT s. n. Silicat de aluminiu hidratat care intră în compoziția caolinului, de culoare albă, mată, uneori ușor colorat. – Din fr. kaolinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caolinizare
CAOLINIZÁRE, caolinizări, s. f. Proces geologic prin care caolinitul înlocuiește unele minerale preexistente. – După fr., engl. kaolinisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caolinos
CAOLINÓS, -OÁSĂ, caolinoși, -oase, adj. Cu (aspect de) caolin. – Caolin + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caos
CÁOS s. n. v. haos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cap
CAP^1, (I, III) capete, s. n., (II) capi, s. m. I. S. n. 1. Extremitatea superioară a corpului omenesc sau cea anterioară a animalelor, alcătuită din cutia craniană și legată de trunchi prin gât. ◊ Loc. adv. Din cap până-n picioare = de sus până jos, în întregime, cu desăvârșire. Cu noaptea-n cap = dis-de-dimineață. (Până) peste cap = extrem de..., exagerat de... Cu un cap mai sus = (cu mult) mai sus, mai deștept, mai reușit, mai bine. Cu capul plecat = rușinat, umilit, învins. Pe după cap = pe după gât, la ceafă. Loc. adj. (Fam.) Bătut (sau căzut) în cap. = tâmpit, prost. ◊ Expr. A se da peste cap = a face tumbe; a depune eforturi deosebite pentru a realiza ceva, a face imposibilul. A da (pe cineva) peste cap = a trânti (pe cineva) la pământ; a da jos dintr-o situație, a doborî, a învinge. A da peste cap (paharul, băutura etc.) = a înghiți dintr-odată conținutul unui pahar, al unei căni etc. A da (ceva) peste cap = a) a schimba cu totul ordinea lucrurilor, a ideilor, a unui program stabilit etc.; b) a lucra repede, superficial, de mântuială. A scoate capul în lume = a ieși între oameni, în societate. A nu-și (mai) vedea capul de... sau a nu ști unde-i stă sau unde-i este capul = a nu ști ce să mai facă, a fi copleșit de... A-și pierde capul = a se zăpăci. A nu mai avea unde să-și pună capul = a ajunge fără adăpost, pe drumuri, sărac. A da din cap = a clătina capul (în semn de aprobare, de refuz etc.). A da (cuiva) la cap = a lovi; a omorî; a ataca cu violență pe cineva; a distruge (cu vorba sau cu scrisul). A umbla cu capul în traistă = a fi distrat, neatent. A se da cu capul de toți pereții (sau de pereți) = a fi cuprins de disperare sau de necaz, a regreta o greșeală făcută. A-și lua (sau a apuca) lumea în cap = a pleca departe, părăsindu-și casa, locul de origine și rătăcind prin lume. A-și pleca capul = a se simți rușinat, umilit; a se declara învins, a se supune. Vai (sau haram) de capul lui = vai de el. A cădea (sau a veni, a se sparge etc.) pe (sau de, în) capul cuiva (o situație neplăcută, un necaz etc.) = a veni asupra cuiva tot felul de neplăceri și necazuri, a-l lovi o nenorocire. A cădea pe capul cuiva = a sosi pe neașteptate la cineva (creându-i neplăceri, deranj). A sta (sau a ședea, a se ține) de capul cuiva sau a se pune pe capul cuiva = a stărui fără încetare pe lângă cineva. A ședea (sau a sta) pe capul cuiva = a sta pe lângă sau la cineva (creându-i neplăceri, plictisindu-l etc.). A se duce de pe capul cuiva = a lăsa pe cineva în pace. (Reg.) A nu ști (sau a nu avea) ce-și face capului = a nu mai ști ce să facă pentru a ieși dintr-o situație grea. ◊ Cap de familie = bărbatul care exercită puterea maritală și părintească; p. gener. orice persoană care asigură mijloacele necesare traiului unei familii și o reprezintă juridic. ◊ Cap de expresie = portret în care artistul face un studiu amănunțit al expresiei unui sentiment pe trăsăturile chipului omenesc. ♦ (La fotbal) Lovire a mingii cu capul. ♦ Cap de bour = nume sub care sunt cunoscute primele serii de mărci poștale românești, având pe ele capul unui bour. ♦ Parte a monedei pe care se află imprimat capul unei persoane. ♦ Părul capului. 2. Căpătâi; căpătâiul patului. 3. Individ, ins. Câte 5 lei de cap. ◊ Expr. Pe capete = care mai de care, în număr foarte mare, pe întrecute. Câte capete, atâtea păreri, exprimă o mare divergență de opinii. 4. Minte, gândire, judecată; memorie. ◊ Loc. adj. și adv. Cu cap = (în mod) inteligent, deștept. Fără cap = (în mod) necugetat. Loc. adj. Cu scaun la cap = cu judecată dreaptă; cuminte. ◊ Expr. A fi bun (sau ușor) la (ori de) cap sau a avea cap ușor = a fi deștept. A fi greu (sau tare) de cap ori a avea cap greu = a pricepe cu greutate; a fi prost. A nu(-i) intra (cuiva) în cap = a nu putea pricepe (ceva). A-i ieși (cuiva ceva) din cap = a nu-i mai sta gândul la...; a uita. A nu-i mai ieși (cuiva ceva) din cap = a-l stăpâni mereu (același gând), a nu putea uita. A-i sta capul la... = a se gândi la... A-și bate (sau a-și frământa, a-și sparge, a-și sfărâma etc.) capul = a se gândi, a se strădui pentru a soluționa o problemă. A-i deschide (cuiva) capul = a face (pe cineva) să înțeleagă ceva, a lămuri (pe cineva). A fi (sau a rămâne, a umbla etc.) de capul său = a fi (sau a rămâne etc.) liber, independent, nesupravegheat. A face (ceva) din (sau de) capul său = a face (ceva) fără a se consulta cu altcineva. A întoarce (sau a suci, a învârti) capul cuiva = a face pe cineva să-și piardă dreapta judecată; a zăpăci; a face pe cineva să se îndrăgostească. A nu avea cap să... = a nu avea posibilitatea să..., a nu putea să... ♦ (Jur.) Cap de acuzare = motiv pe care se întemeiază acuzarea. 5. (Înv.) Viață. A plăti cu capul. ♦ (Astăzi în expr.) Odată cu capul sau în ruptul capului = cu niciun preț, niciodată. A-și face de cap = a face ceva ce poate să-i primejduiască viața; a face nebunii. 6. Compuse: a) (Entom.) cap-de-mort sau capul-lui-Adam = strigă; b) (Bot.) cap-de-cocoș = dulcișor; capul-șarpelui = plantă erbacee acoperită cu peri aspri și cu flori roșii ca sângele, dispuse în spice simple (Echium rubrum); c) capul-balaurului = o parte a constelației balaurului. II. S. m. Căpetenie, șef, conducător. ♦ Inițiator. III. S. n. 1. Vârf (al unui obiect). ♦ Extremitate proeminentă a unui dispozitiv, instrument etc. sau a unui element dintr-un sistem. ♦ Obiect, mecanism sau dispozitiv asemănător cu un cap^1 (I 1), folosit în diverse scopuri tehnice. 2. Partea extremă cu care începe sau sfârșește ceva. ◊ Cap de pod = loc aflat pe teritoriul inamic, dincolo de un curs de apă, de un defileu etc.; p. ext. forțele armate care ocupă acest loc cu scopul de a asigura trecerea grosului trupelor și a mijloacelor de luptă. ◊ Loc. adv. Cap la (sau în) cap = cu părțile extreme alăturate. ◊ Expr. Cap de țară = margine de țară; hotar. Nu-i (un) cap de țară = nu-i nimic grav, nicio nenorocire. A sta (sau a ședea, a se ridica) în capul oaselor = a se ridica stând în pat, a sta în șezut. 3. Partea de dinainte; început, frunte. În capul coloanei. ◊ Cap de an (sau de săptămână, de iarnă etc.) = începutul unui an (sau al unei săptămâni etc.) Cap de coloană= persoană sau grupul care stă în fruntea coloanei. Cap de afiș (sau cap de listă) = primul nume dintr-o listă de persoane afișate în ordinea valorii lor. ◊ Loc. adv. În cap de noapte sau în capul nopții = după ce s-a întunecat bine. Din (sau de la) cap = de la început, de la începutul rândului. Din capul locului = înainte de a începe ceva; de la început. ♦ Partea principală, mai aleasă (a ceva). ◊ Expr. Capul mesei = locul de onoare la masă. 4. Partea de jos sau dindărăt a unui lucru; capăt; (cu sens temporal) sfârșit. ◊ Expr. A o scoate la cap = a sfârși (cu bine). A-i da de cap = a rezolva; a învinge, a răzbi. În cap = (după numerale) exact, întocmai. 5. Bucățică ruptă dintr-un obiect; p. ext. lucru de mică importanță. ◊ Expr. Niciun cap de ață = absolut nimic. Până la un cap de ață = tot. 6. (În sintagma) Cap magnetic = dispozitiv utilizat pentru înscrierea, citirea-preluarea sau ștergerea informației înscrise pe bandă, casetă, disc sau tambur magnetic. – Lat. caput, (II) după fr. chef.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cap
CAP^2, capuri, s. n. Parte de uscat care înaintează în mare; promontoriu. – Din fr. cap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capabil
CAPÁBIL, -Ă, capabili, -e, adj. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Care este în stare, care are posibilitatea de a săvârși ceva; apt pentru ceva. ♦ Înzestrat, valoros, destoinic. – Din fr. capable, lat. capabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capac
CAPÁC, capace, s. n. Piesă mobilă care se așază deasupra unui vas, a unei cutii, a unui cufăr etc. pentru a le închide sau a le acoperi. ◊ Friptură la capac = friptură gătită, într-un vas acoperit. Ouă la capac = ochiuri prăjite. Cașcaval la capac = cașcaval prăjit în tigaie. ◊ Expr. A pune capac cuiva = a închide cuiva gura cu un răspuns potrivit. A găsi capac la toate = a da întotdeauna răspunsul potrivit. Asta pune capac (la toate) = asta e prea de tot. – Din tc. kapak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capacimetru
CAPACIMÉTRU, capacimetre, s. n. Instrument cu care se măsoară capacitatea electrică. – Din fr. capacimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capacitate
CAPACITÁTE, capacități, s. f. 1. Volum al unui recipent. 2. Însușirea de a fi încăpător; mărime care reprezintă cantitatea maximă de materii sau de energie pe care o poate acumula un corp, un sistem etc. ◊ Măsuri de capacitate = măsuri cu care se determină volumul lichidelor, al cerealelor etc. 3. Posibilitatea pe care o are un corp, un sistem etc. de a acumula o cantitate de materii sau de energie. 4. Posibilitatea de a lucra într-un domeniu, de a realiza ceva. ♦ Posibilitatea, însușirea morală sau intelectuală a cuiva; aptitudine. ♦ Persoană capabilă. 5. Însușirea de a face acte juridice valabile. – Din fr. capacité, lat. capacitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capacitiv
CAPACITÍV, -Ă, capacitivi, -e, adj. (Tehn.) Referitor la un dispozitiv sau la un circuit electric; care se comportă ca un condensator electric. – Din engl. capacitive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capacitor
CAPACITÓR, capacitoáre, s. n. (Fiz.) Condensator (2). (cf. engl. capacitor) [et. MW – folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

capacitor
CAPACITÓR, capacitoare, s. n. v. COMPONENT (4). (Electron.; în sintagmele) Componente active = denumire generică pentru diode, tranzistoare, circuite integrate. Componente pasive = denumire generică pentru rezistoare, capacitoare etc. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

capama
CAPAMÁ, capamale, s. f. (Înv.) Mâncare gătită din carne de miel (sau de pasăre) cu stafide. – Din tc. kapama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capan
CAPÁN, capanuri, s. n. (Înv.) Magazie care servea ca depozit (de alimente) pentru trupele turcești. – Din tc. kapan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capaneu
Capaneu = Capaneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

capaneus
Capaneus, conducător argian și unul dintre cei șapte eroi care au pornit expediția împotriva cetății Thebae. Capaneus era fiul lui Hipponous și soțul Evadnei. Sfidînd cu vitejia lui puterea lui Zeus, a fost fulgerat de către acesta. Evadne s-a aruncat în flăcările rugului înălțat pentru arderea trupului lui Capaneus, murind în felul acesta și ea alături de el.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

capanliu
CAPANLÍU, capanlii, s. m. (Înv.) Negustor turc care achiziționa alimente pentru aprovizionarea trupelor turcești. – Din tc. kapanlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capaucă
CAPÁUCĂ, capauce, s. f. (Reg.) Femela copoiului. [Var.: căpáucă s. f.] – Căpău (= copoi) + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capă
CÁPĂ, cape, s. f. 1. Pelerină scurtă de blană sau de stofa. ◊ Expr. De capă și spadă = (despre filme, opere literare etc.) de aventuri cu multe dueluri, înfruntări primejdioase etc. 2. Dispozitiv de protecție la mașini, fierăstraie etc. pentru a preîntâmpina accidentele. 3. (Mar.) Poziție dată unei nave pentru a putea naviga pe un timp nefavorabil. – Din fr. cape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capăt
CÁPĂT, capete, s. n. 1. Partea extremă a unui lucru, a unei perioade, a unei situații sau a unei stări; margine, limită, sfârșit^1, istov. ◊ Loc. adj. Fără (de) capăt = fără sfârșit; îndelungat, întins. Loc. adv. De la (sau din) capăt = de la început. În capăt = a) în frunte; b) exact, deplin. Până la capăt = până la sfârșit; până la ultimele consecințe, în mod consecvent. ◊ Expr. La capătul lumii (sau pământului) = foarte departe. A pune capăt (unui lucru, unei situații) = a face să înceteze, a termina (cu bine), a rezolva. A da de capăt = a duce la bun sfârșit. A o scoate la capăt cu ceva = a ieși cu bine dintr-o situație neplăcută. A o scoate la capăt cu cineva = a se înțelege cu cineva. Niciun capăt de ață = absolut nimic. Până la (sau într-)un capăt de ață = absolut tot. 2. Fragment; rămășiță de... – Refăcut din pl. capete (< lat. capita).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capcană
CAPCÁNĂ, capcane, s. f. (Adesea fig.) Dispozitiv pentru prinderea unor animale; cursă^2. – Din tc. kapkan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capela
CAPELÁ, capelez, vb. I. Tranz. A lega o parâmă de un catarg. – Din fr. capeler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelan
CAPELÁN, capelani, s. m. (În Biserica romano-catolică și Biserica anglicană) Preot neatașat unei parohii, slujitor la o capelă. – Din it. cappellano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelare
CAPELÁRE, capelări, s. f. (Mar.) Acțiunea de a capela, capelatură. – V. capela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelat
CAPELÁT, -Ă, capelați, -te, adj. (Mar.; despre parâme) Legat de un catarg. – V. capela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelatură
CAPELATÚRĂ, capelaturi, s. f. (Mar.) Capelare. – Capela + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelă
CAPÉLĂ^1, capele, s. f. Șapcă de postav cu cozoroc moale, purtată de militari. – Din ngr. kapéllo, it. cappello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelă
CAPÉLĂ^2, capele, s. f. Biserică mică, izolată, fără parohie (într-un cimitir etc.); paraclis. ♦ (În bisericile catolice) Parte care adăpostește un altar secundar. – Din it. cappella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelă
CAPÉLĂ^3, capele, s. f. Cor bisericesc. ♦ Orchestră de proporții reduse aflată în slujba unei biserici sau curți princiare. – Din it. cappella, germ. Kapelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelină
CAPELÍNĂ, capeline, s. f. (Med.) Bonetă sau bandă circulară (elastică sau ghipsată) folosită pentru imobilizarea fracturilor, ancorarea aparatelor și protezelor chirurgicale etc. – Din fr. capeline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capelmaistru
CAPELMÁISTRU, capelmaiștri, s. m. Dirijor al unei formații muzicale sau al unei orchestre mici; șef de fanfară militară. [Acc. și: capélmaistru] – Din germ. Kapellmeister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capeluţă
CAPELÚȚĂ, capeluțe, s. f. Diminutiv al lui capelă^1. – Capelă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capeluță
CAPELÚȚĂ, capeluțe, s. f. Diminutiv al lui capelă^1. – Capelă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caper
CÁPER, caperi, s. m. Arbust spinos care crește în regiunile mediteraneene, cu flori mari albe sau roșietice (Capparis spinosa). – Din it. cappero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caperă
CÁPERĂ, capere, s. f. Boboc al caperului, folosit drept condiment. – Din caper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capeş
CÁPEȘ, -Ă, capeși, -e, adj. (Rar) Energic, hotărât; încăpățânat. – Cap^1 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capeș
CÁPEȘ, -Ă, capeși, -e, adj. (Rar) Energic, hotărât; încăpățânat. – Cap^1 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capia
CÁPIA, capia, s. m. Ardei (roșu) lung. ◊ (Adjectival) Ardei capia. – Din bg. kapis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capichehaie
CAPICHEHÁIE s. f. v. capuchehaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capie
CÁPIE s. f. Boală a ovinelor, bovinelor și caprinelor (provocată de localizarea teniei în creier) care se manifestă prin amețeli, convulsii și mișcări repezi și dezordonate; cenuroză, căpială. ♦ Animal care suferă de această boală. – Cf. sl. kapija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capilar
CAPILÁR, -Ă, capilari, -e, adj. 1. Subțire, fin, îngust. ◊ Vase capilare (și substantivat, n. pl.) = conducte microscopice sangvine sau limfatice, prin care se fac schimburile dintre sânge și țesuturi. 2. Care aparține capilarității, privitor la capilaritate. ◊ Tub capilar = tub îngust în care se manifestă fenomenele de capilaritate. – Din fr. capillaire, lat. capillaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capilaritate
CAPILARITÁTE s. f. Ansamblul de fenomene care se produc în tuburile capilare la suprafața unui lichid și care determină ascensiunea acestuia, formarea meniscurilor concave sau convexe etc. – Din fr. capillarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capilarită
CAPILARÍTĂ, capilarite, s. f. (Med.) Inflamație a vaselor capilare. – Din fr. capilarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capilaroscopie
CAPILAROSCOPÍE s. f. Studiul (sub microscop) al circulației capilare. – Din fr. capillaroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capişon
CAPIȘÓN, capișoane, s. n. Glugă cu unul sau două colțuri, care atârnă pe spate și care se poate ridica pentru a proteja capul de intemperii. – Din fr. capuchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capișon
CAPIȘÓN, capișoane, s. n. Glugă cu unul sau două colțuri, care atârnă pe spate și care se poate ridica pentru a proteja capul de intemperii. – Din fr. capuchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capişte
CÁPIȘTE, capiști, s. f. (Înv.) Templu sau altar dedicat zeităților antice; p. ext. biserică de rit neortodox. – Din sl. kapište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capiște
CÁPIȘTE, capiști, s. f. (Înv.) Templu sau altar dedicat zeităților antice; p. ext. biserică de rit neortodox. – Din sl. kapište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capital
CAPITÁL^1, (1) capitaluri, s. n. 1. (Ec. pol.) Totalitatea bunurilor economice deținute de o persoană sau de un grup de persoane, care sunt utilizate în scopul producerii de bunuri și servicii destinate vânzării și obținerii de profit. 2. (În sintagmele) Capital uman = competența salariaților, comportamentul și abilitatea intelectuală. Capital de cunoștințe = suma cunoștințelor pe care le posedă cineva; experiență. – Din fr. capital, germ. Kapital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capital
CAPITÁL^2, -Ă, capitali, -e, adj. 1. De primă importanță, de frunte; fundamental, esențial. ◊ Reparație capitală = refacere a părților esențiale ale unei clădiri, ale unei mașini etc. ◊ Expr. A (o) lua de capital = a acorda o importanță exagerată unui fapt, unei afirmații etc. 2. (Despre caractere tipografice; adesea substantivat, f.) De dimensiuni mai mari decât litera obișnuită și cu o formă, de obicei, diferită; (despre litere) majuscul, verzal. 3. (În expr.) Pedeapsă capitală = pedeapsă cu moartea. – Din fr. capital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitală
CAPITÁLĂ, capitale, s. f. 1. Oraș de reședință în care își au sediul organele supreme ale puterii de stat. 2. Oraș în care își au sediul organele de conducere ale unei unități administrative teritoriale. [Var.: (înv.) capitálie s. f.] – Din fr. capitale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalband
CAPITÁLBAND s. n. (Rar) Șiret colorat cu o margine îngroșată, cu care se întărește cotorul unei cărți sau al unui registru. – Din germ. Kapitalband.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalie
CAPITÁLIE s. f. v. capitală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalism
CAPITALÍSM s. n. Sistem social-economic și politic-ideologic bazat pe proprietatea privată, piața liberă și libertatea de acțiune. – Din fr. capitalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalist
CAPITALÍST, -Ă, capitaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține capitalismului sau care are trăsăturile capitalismului, privitor la capitalism. 2. S. m. și f. Persoană posesoare de capital^1 pe care-l investește. – Din fr. capitaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitaliza
CAPITALIZÁ, capitalizez, vb. I. Tranz. A acumula capital^1 în vederea obținerii unui profit ulterior. ♦ (Impr.) A aduna bani, a strânge avere. – Din fr. capitaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalizabil
CAPITALIZÁBIL, -Ă, capitalizabili, -e, adj. Care poate fi capitalizat. – Din fr. capitalisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalizare
CAPITALIZÁRE, capitalizări, s. f. Acțiunea de a capitaliza. – V. capitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitalizat
CAPITALIZÁT, -Ă, capitalizați, -te, adj. (Despre bunuri materiale) Transformat în capital^1. – V. capitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitat
CAPITÁT, -Ă, capitați, -te, adj. (Bot.; despre organe) Care se termină cu un fel de măciucă. – Din fr. capité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitaţie
CAPITÁȚIE, capitații, s. f. Impozit direct, perceput în Evul Mediu, sub formă de cote fixe, pe cap de contribuabil. – Din fr. capitation, lat. capitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitație
CAPITÁȚIE, capitații, s. f. Impozit direct, perceput în Evul Mediu, sub formă de cote fixe, pe cap de contribuabil. – Din fr. capitation, lat. capitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitălaş
CAPITĂLÁȘ s. n. (Rar) Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitălaș
CAPITĂLÁȘ s. n. (Rar) Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capităluţă
CAPITĂLÚȚĂ, capităluțe, s. f. Literă de tipar majusculă cu aceleași dimensiuni cu literele obișnuite din corpul respectiv. – [Literă] capitală + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capităluță
CAPITĂLÚȚĂ, capităluțe, s. f. Literă de tipar majusculă cu aceleași dimensiuni cu literele obișnuite din corpul respectiv. – [Literă] capitală + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitel
CAPITÉL, capiteluri, s. n. Partea superioară, mai groasă (și ornamentată), a unei coloane sau a unui pilastru, care face legătura între fusul coloanei și arhitravă. – Din it. capitello, lat. capitellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitol
CAPÍTOL, capitole, s. n. Fiecare dintre diviziunile mai mari ale unei lucrări științifice, literare, ale unei legi etc. [Var.: (înv.) capítul s. n.] – Din it. capitolo, lat. capitulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitolin
CAPITOLÍN, -Ă, capitolini, -e, adj. Care aparține Capitoliului, privitor la Capitoliu. – Din fr. capitolin, lat. capitolinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitolinul
Capitolinul = Capitolinus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

capitolinus
Capitolinus, denumire purtată de Iupiter, care avea un templu pe muntele cu același nume.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

capitona
CAPITONÁ, capitonez, vb. I. Tranz. 1. A căptuși scheletul unei mobile cu lână, câlți, iarbă de mare, material plastic etc. înainte de a fi tapițată; a tapisa. 2. A căptuși un perete sau o ușă cu un strat de material izolator împotriva zgomotelor. – Din fr. capitonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitonaj
CAPITONÁJ, capitonaje, s. n. Capitonare. – Din fr. capitonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitonare
CAPITONÁRE, capitonări, s. f. Acțiunea de a capitona; capitonaj. – V. capitona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitonat
CAPITONÁT, -Ă, capitonați, -te, adj. 1. (Despre mobile) Tapițat. 2. (Despre uși, pereți) Prevăzut cu un strat de material izolator, care împiedică pătrunderea zgomotelor. – V. capitona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitos
CAPITÓS, -OÁSĂ, capitoși, -oase, adj. (Înv.; despre băuturi alcoolice) Care amețește. – Din fr. capiteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitul
CAPÍTUL^1, capituli, s. m. 1. Corpul canonicilor unei catedrale catolice. ♦ Adunare a canonicilor. ♦ Adunare de călugări sau de alți clerici catolici. 2. Loc în care se țin asemenea adunări. – Din it. capitulo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitul
CAPÍTUL^2, capitule, s. n. Inflorescență cu axul principal scurt și dilatat la vârf, purtând numeroase flori apropiate unele de altele. – Din fr. capitule, lat. capitulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitul
CAPÍTUL^3 s. n. v. capitol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitula
CAPITULÁ, capitulez, vb. I. Intranz. (Despre o armată, p. ext. despre un stat) A înceta ostilitățile și a depune armele. ♦ Fig. (Despre oameni) A da înapoi în fața piedicilor sau a greutăților; a nu mai continua o acțiune, o discuție; a ceda. – Din fr. capituler, lat. capitulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulant
CAPITULÁNT, -Ă, capitulanți, -te, s. m. și f. (Rar) Persoană care capitulează; capitulard. – Din rus. kapituliant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulard
CAPITULÁRD, -Ă, capitularzi, -de, adj. (Rar) Capitulant. – Din fr. capitulard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulare
CAPITULÁRE, capitulări, s. f. Acțiunea de a capitula și rezultatul ei. – V. capitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitularii
CAPITULÁRII s. n. pl. Acte legislative emanate de la regi, divizate în capitole. – Din fr. capitulaires.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulaţie
CAPITULÁȚIE, capitulații, s. f. Convenție prin care un stat stabilește un regim de privilegii pentru cetățenii străini aflați pe teritoriul său. [Var.: (înv.) capitulațiúne s. f.] – Din fr. capitulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulație
CAPITULÁȚIE, capitulații, s. f. Convenție prin care un stat stabilește un regim de privilegii pentru cetățenii străini aflați pe teritoriul său. [Var.: (înv.) capitulațiúne s. f.] – Din fr. capitulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulaţiune
CAPITULAȚIÚNE s. f. v. capitulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capitulațiune
CAPITULAȚIÚNE s. f. v. capitulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capiu
CÁPIU, -IE, capii, adj. (Despre ovine, bovine, caprine) Atins de capie. ♦ Fig. (Despre oameni) Năuc, zăpăcit. – Din capie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capîntortură
CAPÎNTÓRTURĂ, capîntorturi, s. f. Mică pasăre migratoare, din familia picide, de culoare cenușie-brună, cu pete mai închise, care își răsucește capul, pentru a-și intimida dușmanul; sucitoare (Jynx torquilla). – Cap^1+ întort „întors” + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caplama
CAPLAMÁ s. f. Mod de prindere a scândurilor la un perete exterior, la un acoperiș etc., astfel încât fiecare scândură să o acopere pe precedenta pe o lățime de 2 cm. – Din tc. kaplama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capnomanţie
CAPNOMANȚÍE s. f. (Rar) Arta de a ghici după fum. – Din fr. capnomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capnomanție
CAPNOMANȚÍE s. f. (Rar) Arta de a ghici după fum. – Din fr. capnomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capoc
CAPÓC s. n. Fibră vegetală asemănătoare cu lâna, dar cu o rezistență redusă, obținută din fructul unui arbore exotic (Ceiba pentandra) și folosită la umplerea saltelelor, plăpumilor, la confecționarea centurilor de salvare etc. – Din fr. kapok, capoc, engl. kapok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capodoperă
CAPODÓPERĂ, capodopere, s. f. Operă artistică de valoare excepțională. – Din it. capo d’opera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capon
CAPÓN, capoane, s. n. Suport mic situat în afara bordajului unei nave, care susține ancora, când lanțul acesteia este folosit pentru legarea navei de o geamandură. – Din fr. capon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capona
CAPONÁ, caponez, vb. I. Tranz. A prinde ancora de capon. – Din fr. caponner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caponare
CAPONÁRE s. f. Acțiunea de a capona și rezultatul ei. – V. capona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caponieră
CAPONIÉRĂ, caponiere, s. f. Tunel de legătură în lucrările de fortificație. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. caponnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caporal
CAPORÁL, caporali, s. m. Grad militar care urmează gradului de fruntaș; militar care are acest grad; căprar^2. – Din fr. caporal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caporalism
CAPORALÍSM s. n. (Rar) Regim politic în care predomină influența militarilor. – Din fr. caporalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capot
CAPÓT^1 adj. (Înv.; în limbajul jucătorilor de cărți; în expr.) A face (pe cineva) capot = a nu lăsa (pe cineva) să facă o levată la jocul de cărți; p. ext. a câștiga un mare avantaj asupra cuiva, a-l da gata. – Din fr. capot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capot
CAPÓT^2, capoate, s. n. 1. Îmbrăcăminte femeiască de casă, de obicei lungă până la călcâie; halat. 2. Învelitoare de pânză care acoperă diferite instrumente și aparate pe puntea unei nave. – Din fr. capot, capote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capot
CAPÓT^3, capoate, s. n. (Înv.) Manta boierească sau militară. – Din tc. kapot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capota
CAPOTÁ, capotez, vb. I. Intranz. (Despre autovehicule) A se răsturna, dându-se peste cap prin ridicarea părții din spate; (despre avioane) a se prăbuși, intrând cu botul în pământ. – Din fr. capoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capotaj
CAPOTÁJ, capotaje, s. n. Accident suferit de un autovehicul sau de un avion care capotează. – Din fr. capotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capotare
CAPOTÁRE s. f. Acțiunea de a capota și rezultatul ei. – V. capota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capotă
CAPÓTĂ, capote, s. f. 1. Îmbrăcăminte din tablă sau din alt material cu care se acoperă un sistem tehnic în vederea protejării lui. 2. Acoperiș pliabil al unui autovehicul. – Din fr. capote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capoţel
CAPOȚÉL, capoțele, s. n. Diminutiv al lui capot^2. – Capot^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capoțel
CAPOȚÉL, capoțele, s. n. Diminutiv al lui capot^2. – Capot^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cappuccino
CAPPUCCÍNO, cappuccino, s. n. Cafea cu spumă de lapte. – Din it., fr. cappuccino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capra
Capra (sau Capella), denumire purtată de Amalthea, doica lui Zeus, după ce a fost transformată în constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

capră
CÁPRĂ, capre, s. f. I. 1. Gen de mamifere rumegătoare paricopitate, cu părul lung, cu coarne, mai mari și diferențiate la masculi (Capra); animal care face parte din acest gen; p. restr. femela acestui animal. ◊ Capră de stâncă = capră sălbatică, cu blana roșcată și cu coarnele în formă de spadă (Capra ibex). Capră domestică = animal domestic rumegător, crescut pentru producția de lapte (Capra hircus). ◊ Expr. A împăca și capra, și varza = a mulțumi și pe unul, și pe altul; a împăca două interese opuse. Capră râioasă, se zice despre un om înfumurat. ♦ Pielea animalelor descrise mai sus. ♦ Compus: capră-neagră sau capră-de-munte = capră sălbatică, cu blana brună-neagră, cu coarne scurte și curbate la vârf și cu două dungi albe pe partea anterioară a capului, care trăiește în regiunile alpine (Rupicapra rupicapra). 2. Joc popular românesc, care face parte din obiceiurile practicate de Anul Nou și care constă din executarea unor figuri comice de către un personaj mascat cu cap de capră (I 1) care bate ritmic din fălci; p. ext. personaj mascat astfel; turca. 3. (Art.) Numele unui joc de copii, în care un jucător stă aplecat cu mâinile sprijinite pe genunchi, iar ceilalți sar peste el. II. Suport de lemn cu patru picioare, încrucișate două câte două, pe care se pun lemnele pentru a fi tăiate cu fierăstrăul. 2. Sistem de lemne încrucișate care servește la susținerea schelelor de lucru, a unor platforme etc. 3. Scaun (sau ladă) amenajată în partea dinainte a trăsurii sau a căruței etc., pe care stă vizitiul. 4. Aparat de gimnastică pentru sărituri, format dintr-un suport capitonat montat pe patru picioare, cu înălțimea reglabilă. 5. Arșic de miel. – Lat. capra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capriccioso
CAPRICCIÓSO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu schimbări neașteptate de ritm, de nuanțe etc. [Pr.: ca-pri-ció-zo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capricios
CAPRICIÓS, -OÁSĂ, capricioși, -oase, adj. Cu manifestări inegale și neașteptate, cu toane; inconsecvent, schimbător. ♦ (Despre lucruri) Neobișnuit, ciudat. Formele capricioase ale unui turn. [Pr.: -ci-os. – Var.: (înv.) caprițiós, -oásă adj.] Din fr. capricieux, it. capriccioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capriciu
CAPRÍCIU, capricii, s. n. 1. Dorință trecătoare, adesea extravagantă, manifestată cu încăpățânare; gust schimbător, neașteptat; toană^1, farafastâcuri (2), bâzdâc. 2. Compoziție muzicală instrumentală de formă liberă, cu caracter de improvizație, cu treceri neașteptate de la o stare emoțională la alta. [Var.: (înv.) capriț s. n.] – Din fr. caprice, capriccio, it. capriccio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capricorn
CAPRICÓRN n. pr. n. Numele unei constelații zodiacale din emisfera australă. ◊ Tropicul Capricornului = paralela de 23° 27’ latitudine sudică. ♦ Unul dintre semnele zodiacului (reprezentat printr-un țap). – Din fr. capricorne, lat. capricornus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprifoi
CAPRIFÓI, caprifoi, s. m. Arbust cu flori albe, gălbui sau roșietice, parfumate, cultivat ca plantă ornamentală (Lonicera caprifolium). – Din lat. caprifolium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprifoliacee
CAPRIFOLIACÉE, caprifoliacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate gamopetale, având ca tip caprifoiul; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -li-a-] – Din fr. caprifoliacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprin
CAPRÍN, -Ă, caprini, -e, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Subdiviziune a familiei rumegătoarelor, care are ca tip capra; (și la sg.) animal care aparține acestei subdiviziuni. 2. Adj. Care aparține caprinelor (1), privitor la caprine. – Din fr. caprin, lat. caprinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capriţ
CAPRÍȚ s. n. v. capriciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capriț
CAPRÍȚ s. n. v. capriciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capriţios
CAPRIȚIÓS, -OÁSĂ adj. v. capricios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprițios
CAPRIȚIÓS, -OÁSĂ adj. v. capricios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprolactamă
CAPROLACTÁMĂ s. f. Substanță organică folosită ca materie primă pentru fabricarea fibrelor sintetice poliamidice. – Din fr. caprolactame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capron
CAPRÓN s. n. Fibră textilă sintetică, cu rezistență și elasticitate foarte mare, obținută prin policondensarea caprolactamei. – Din rus. kapron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caprotină
CAPROTÍNĂ, caprotine, s. f. Gen fosil de lamelibranhiate cretacice, cu cochilia groasă și cu valve inegal dezvoltate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsa
CAPSÁ, capsez, vb. I. Tranz. 1. A prinde ceva cu ajutorul unor capse. 2. A echipa, a prevedea cu o capsă. – Din capsă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsare
CAPSÁRE, capsări, s. f. Acțiunea de a capsa. – V. capsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsat
CAPSÁT^1 s. n. Faptul de a capsa. – V. capsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsat
CAPSÁT^2, -Ă, capsați, -te, adj. Prins în capse, cu capse. – V. capsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsator
CAPSATÓR, capsatoare, s. n. Dispozitiv de birou folosit pentru prinderea foilor de hârtie cu ajutorul capselor. – Capsa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsă
CÁPSĂ, capse, s. f. 1. Mică piesă metalică utilizată la prinderea laolaltă a unor hârtii, la încheierea unor obiecte de îmbrăcăminte etc.; buton (2). 2. Mic căpăcel sau tub metalic umplut cu o materie explozivă, folosit la cartușele armelor de foc, la provocarea unei explozii în mine etc. ◊ Expr. (Fam.) A fi cu capsa pusă = a fi gata de ceartă, pus pe ceartă, nervos. 3. Capsulă (4). 4. (Elt.) Rondelă metalică izolată de soclul becului, care face legătura cu unul dintre capetele filamentului. – Din lat. capsa, germ. Kapsel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsoman
CAPSOMÁN, -Ă, capsomani, -e, s. m. și f. (Fam.) Persoană încăpățânată; om prost. – Cf. alb. k a p s.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsula
CAPSULÁ, capsulez, vb. I. Tranz. 1. A închide ermetic o sticlă cu ajutorul unei capsule. 2. A închide sau a acoperi anumite părți aflate sub tensiune dintr-un utilaj. – Din fr. capsuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsular
CAPSULÁR, -Ă, capsulari, -e, adj. În forma unei capsule. – Din fr. capsulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsulare
CAPSULÁRE s. f. Acțiunea de a capsula și rezultatul ei. – V. capsula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsulat
CAPSULÁT, -Ă, capsulați, -te, adj. Care este închis într-o capsulă. – V. capsula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsulă
CAPSÚLĂ, capsule, s. f. 1. Tip de fruct uscat, dehiscent, uneori divizat în mai multe loji și având numeroase semințe; măciucă (3), măciulie (2). 2. Înveliș al unor organe și organisme inferioare. Capsulă bacteriană. 3. Mic înveliș solubil, din amidon, gelatină sau cheratină, al unor medicamente pulverulente cu gust neplăcut, pentru a putea fi înghițite mai ușor. 4. Vas fabricat dintr-un material rezistent la căldură, în care se încălzesc, în laborator, diverse substanțe; capsă (3). 5. Mic cilindru metalic care conține bioxid de carbon sub presiune, servind la prepararea unei băuturi gazoase în sifoane speciale. 6. Cutie cu capac care se deformează sub acțiunea variațiilor presiunii atmosferice (constituind partea sensibilă a unor barometre). 7. (În sintagma) Capsulă telefonică = cutiuță care conține (într-un aparat telefonic) un microfon sau un receptor. 8. Capac de tablă subțire, utilizat la închiderea sticlelor de bere, de apă minerală etc. 9. (În sintagma) Capsulă cosmică = compartiment etanșat al navei spațiale capabil să se desprindă de restul vehiculului și să coboare pe suprafața unui astru. – Din fr. capsule, lat. capsula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capsulifer
CAPSULIFÉR, -Ă, capsuliferi, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu fructul în formă de capsulă. – Din fr. capsulifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capta
CAPTÁ, captez, vb. I. Tranz. A aduna, a colecta lichide sau gaze într-un tub, într-un rezervor, într-un bazin etc. ♦ A intercepta, a izbuti să audă ceva. ♦ Fig. A atrage, a captiva pe cineva; a încerca să obțină, să câștige ceva printr-un anumit mijloc. – Din fr. capter, lat. captare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captabil
CAPTÁBIL, -Ă, captabili, -e, adj. Care poate fi captat. – Capta + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captalan
CAPTALÁN, captalani, s. m. Plantă erbacee cu frunze mari și late și cu flori purpurii (Petasites officinalis); p. restr. frunzele acestei plante, folosite ca acoperiș la stupii primitivi de albine. [Var.: căptălán s. m.] – Din magh. káptalan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captare
CAPTÁRE, captări, s. f. Acțiunea de a capta; captație. ◊ Captare a sunetului = ansamblu de operații care asigură transformarea informațiilor sonore în semnale electrice. ♦ Ansamblul amenajărilor, construcțiilor și instalațiilor necesare pentru operația de colectare a unui fluid. – V. capta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captat
CAPTÁT, -Ă, captați, -te, adj. (Despre lichide, gaze) Adunat, colectat într-un rezervor, într-un bazin etc. – V. capta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captatiobenevolentiae
CAPTÁTIO BENEVOLÉNTIAE loc. s. f. Captarea bunăvoinței cuiva în scopul obținerii unor avantaje. [Pr.: -ți-o benevolentie] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captator
CAPTATÓR, captatoare, s. n. 1. Dispozitiv care servește la captare. Captator solar = dispozitiv care permite conversia energiei solare în energie termică sau electrică. 2. Dispozitiv montat la extremitatea unui troleu, pentru a realiza un contact alunecător cu firul aerian de contact. – Capta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captaţie
CAPTÁȚIE, captații, s. f. (Rar) Captare. ♦ (Jur.) Încercare de a câștiga bunăvoința unei persoane pentru a o determina să facă anumite liberalități testamentare. – Din fr. captation, lat. captatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captație
CAPTÁȚIE, captații, s. f. (Rar) Captare. ♦ (Jur.) Încercare de a câștiga bunăvoința unei persoane pentru a o determina să facă anumite liberalități testamentare. – Din fr. captation, lat. captatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captiv
CAPTÍV, -Ă, captivi, -e, adj. Prins și lipsit de libertate; prizonier; prins^2 (1). ◊ Balon captiv = balon legat prin cabluri de sol. – Din fr. captif, lat. captivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captiva
CAPTIVÁ, captivez, vb. I. Tranz. 1. A atrage, a fermeca, a cuceri (pe cineva). 2. A preocupa în mod intens; a absorbi. – Din fr. captiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captivant
CAPTIVÁNT, -Ă, captivanți, -te, adj. Care captivează. – Din fr. captivant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captivare
CAPTIVÁRE s. f. Faptul de a captiva. – V. captiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captivat
CAPTIVÁT, -Ă, captivați, -te, adj. Cucerit, fermecat, subjugat. – V. captiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captivitate
CAPTIVITÁTE s. f. Faptul de a fi captiv; starea în care se află un om captiv; prizonierat. – Din fr. captivité, lat. captivitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captor
CAPTÓR, captoare, s. n. Aparat electric sau eletromagnetic care servește la transformarea semnalelor acustice sau optice în semnale electrice. – Din fr. capteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captura
CAPTURÁ, capturez, vb. I. Tranz. A prinde militari inamici și a-i lua prizonieri; a pune mâna pe bunuri materiale sau arme aparținând inamicului. ♦ A prinde un răufăcător. ♦ A prinde (cu ajutorul capcanelor) un animal sălbatic. – Din fr. capturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capturare
CAPTURÁRE, capturări, s. f. Acțiunea de a captura. – V. captura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

captură
CAPTÚRĂ, capturi, s. f. 1. Totalitatea bunurilor materiale capturate de la inamic. 2. (Rar) Capturare. – Din fr. capture, lat. captura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuchehaia
CAPUCHEHÁIA s. f. Reprezentant sau agent diplomatic al domnilor români la Poarta Otomană. [Var.: capucheháie, capicheháie s. f.] – Din tc. kapıkâhaya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuchehaie
CAPUCHEHÁIE s. f. v. capuchehaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capucin
CAPUCÍN, -Ă, capucini, -e, adj., s. m. și f. (Călugăr) care face parte dintr-o ramură a Ordinului franciscan. – Din it. cappuccino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capudan
CAPUDÁN s. m. (Înv.; în sintagma) Capudan-pașa = comandant al flotei turcești. – Din tc. kapudan (lit. kaptan).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capugiu
CAPUGÍU, capugii, s. m. (Înv.) Trimis al sultanului în Țările Române, împuternicit în special cu schimbarea domnilor. – Din tc. kapucu (lit. kapıci).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuţin
CAPUȚÍN s. n. v. capuținer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuțin
CAPUȚÍN s. n. v. capuținer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuţiner
CAPUȚÍNER, capuținere, s. n. (Înv.) Cafea cu lapte. [Var.: capuțín s. n.] – Din germ. Kapuziner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capuținer
CAPUȚÍNER, capuținere, s. n. (Înv.) Cafea cu lapte. [Var.: capuțín s. n.] – Din germ. Kapuziner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capverdian
CAPVERDIÁN, -Ă, capverdieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Capul Verde sau este originară de acolo. 2. Care aparține statului Capul Verde sau capverdienilor (1), referitor la statul Capul Verde sau la capverdieni. – Din engl. Capverdian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

capys
Capys 1. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas, care l-a întovărășit pe erou în Italia. Era considerat drept întemeietorul cetății Capua. 2. Tatăl lui Anchises.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

car
CAR^1, cari, s. m. Nume dat mai multor specii de insecte mici dăunătoare, din ordinul coleopterelor, cu corp păros și picioare scurte, care trăiesc în lemn și se hrănesc cu acesta. – Lat. carius (= caries).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

car
CAR^2, care, s. n. 1. Vehicul terestru încăpător, cu patru roți, cu tracțiune animală, folosit la țară pentru transport. ◊ Car funebru (sau funerar, mortuar) = dric. Car blindat (sau de asalt) = tanc. (Înv. și pop.) Car de foc = tren. ◊ Expr. Nici în car, nici în căruță, se spune despre cineva nehotărât, care nu știe ce vrea. A pus carul înaintea boilor, se zice despre un om neîndemânatic, care face lucrurile pe dos. ◊ Compuse: Carul-Mare = constelație alcătuită din șapte stele așezate în formă de car^2 (1); Ursa-Mare; Carul-Mic = constelație formată din șapte stele (printre care și Steaua Polară) așezate în chip asemănător cu cele din carul-mare; Ursa-Mică. ♦ (În Antichitate) Vehicul cu două roți, tras de doi sau patru cai, folosit în lupte, la jocuri și la ceremonii. 2. Cantitate de material care se poate încărca într-un car^2 (1). Un car de lemne. ♦ Fig. Mulțime, grămadă. Un car de ani. ◊ Loc. adv. Cu carul = din belșug. 3. (Reg.) Parte a fierăstrăului mecanic alcătuită din două bârne puse pe rotițe, pe care se așază bușteanul pentru a-l tăia. – Lat. carrus (cu unele sensuri după fr. char).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

car
CAR^3, caruri, s. n. Piesă cilindrică mobilă pe care se fixează hârtia la mașina de scris, făcând posibilă (prin deplasare) scrierea succesivă a literelor și a rândurilor. – După engl. [typewriter] carriage, fr. chariot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carab
CARÁB, carabi, s. m. Coleopter cu corpul alungit și picioare lungi, distrugătoare de (larve de) insecte (Carabus auratus). – Din fr. carabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraban
CARABÁN, carabani, s. m. (Entom.; reg.) Nasicorn. – Cf. alb. karabishte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabă
CARÁBĂ, carabe, s. f. 1. (Reg.) Fluier primitiv făcut de copii dintr-o țeavă de soc, din cotorul frunzei de dovleac, din pană de gâscă etc. 2. Tubul cimpoiului asemănător cu fluierul, la care se execută melodia. 3. (Arg.) Palmă (2). – Din sb. karabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabăţ
CARABẮȚ, carabeți, s. m. (Reg.) Larvă acvatică a unor insecte. [Var.: carabéte s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabăț
CARABẮȚ, carabeți, s. m. (Reg.) Larvă acvatică a unor insecte. [Var.: carabéte s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabete
CARABÉTE s. m. v. carabăț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabidă
CARABÍDĂ, carabide, s. f. (La pl.) Familie de insecte coleoptere alergătoare, care se hrănesc cu omizi, viermi etc.; (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. carabide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabină
CARABÍNĂ, carabine, s. f. 1. Pușcă cu țeava ghintuită și scurtă. 2. Cârlig închis cu un arc, fixat printr-un inel la capătul unui lanț, al unei curele etc. și folosit pentru a prinde de el diferite obiecte. 3. Cârlig pentru cablu fixat cu un dispozitiv care permite rotirea ușoară a cablului. – Din fr. carabine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabinier
CARABINIÉR, carabinieri, s. m. 1. (Înv.) Soldat înarmat cu o carabină (1). 2. (În Italia) Membru al jandarmeriei. [Pr.: -ni-er] – Din fr. carabinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabinieră
CARABINIÉRĂ, carabiniere, s. f. Carabină (2). – Din germ. Karabiner (haken).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabinieră
CARABINIÉRĂ, carabiniere, s. f. Verigă metalică de dimensiuni reduse, având o clapetă cu deschidere spre interior, folosită ca element de legătură la asigurarea alpiniștilor în coardă în timpul escaladei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

carabuşcă
CARABÚȘCĂ, carabuști, s. f. (Reg.) Cutioară confecționată din coajă de copac, în care se păstrează tutunul. – Din rus. korobocika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carabușcă
CARABÚȘCĂ, carabuști, s. f. (Reg.) Cutioară confecționată din coajă de copac, în care se păstrează tutunul. – Din rus. korobocika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracaşicuri
CARACAȘÍCURI s. n. pl. (Reg.) Obiecte mărunte, fără valoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracașicuri
CARACAȘÍCURI s. n. pl. (Reg.) Obiecte mărunte, fără valoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracatiţă
CARACÁTIȚĂ, caracatițe, s. f. Animal marin din încrengătura moluștelor, cu corpul oval și cu opt brațe puternice prevăzute cu ventuze. (Octopus vulgaris). ♦ Fig. Persoană lacomă, apucătoare, hrăpăreață. – Din rus. karakatița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracatiță
CARACÁTIȚĂ, caracatițe, s. f. Animal marin din încrengătura moluștelor, cu corpul oval și cu opt brațe puternice prevăzute cu ventuze. (Octopus vulgaris). ♦ Fig. Persoană lacomă, apucătoare, hrăpăreață. – Din rus. karakatița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carachiul
CARACHIÚL s. m., s. n. v. caracul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracter
CARACTÉR, caractere, s. n. 1. Ansamblul însușirilor fundamentale psihice-morale ale unei persoane, care se manifestă în modul de comportare, în ideile și în acțiunile sale. ♦ Personalitate morală fermă. ♦ Însușire morală care se manifestă prin perseverență, voință fermă și corectitudine. Om de caracter. 2. Individualitate care prezintă trăsături psihice complexe, zugrăvită într-o operă literară. ♦ Comedie de caracter = comedie în care intriga ia naștere din conflictul dintre caracterele contradictorii ale personajelor. Dans de caracter = formă prelucrată pentru scenă a dansurilor populare. 3. Trăsătură distinctivă care constituie specificul unui lucru, al unui fenomen etc. ♦ Însușire, particularitate a unui organism. Caractere moștenite (sau ereditare) și caractere dobândite (sau neereditare). 4. Caracteristică a unui ansamblu de litere, cifre, accente și semne de tipar din aceeași familie și de același corp. – Din fr. caractère, lat. character.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterial
CARACTERIÁL, -Ă, caracteriali, -e, adj. (Livr.) Referitor la caracter, al caracterului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. caractériel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracteristic
CARACTERÍSTIC, -Ă, caracteristici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Însușire specifică predominantă, proprie unei ființe, unui lucru, unui fenomen etc. și care diferențiază o ființă de alta, un lucru de altul. 2. Adj. Care constituie trăsătura distinctivă a unei ființe, a unui lucru sau a unui fenomen. 3. S. f. Partea întreagă a unui logaritm. 4. S. f. Parametru sau dată tehnică utilizată pentru aprecierea comportării în exploatare a unui sistem tehnic sau a unui material. 5. S. f. Curbă care reprezintă modul cum variază o proprietate a unui sistem sau a unui dispozitiv în funcție de o anumită variabilă. – Din fr. caractéristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracteriza
CARACTERIZÁ, caracterizez, vb. I. Tranz. 1. A constitui caracteristica cuiva sau a ceva. Îl caracterizează modestia. 2. A descrie, a înfățișa, a face să reiasă trăsăturile caracteristice ale unei persoane, ale unui lucru sau ale unui fenomen. – Din fr. caractériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterizabil
CARACTERIZÁBIL, -Ă, caracterizabili, -e, adj. Care poate fi caracterizat. – Caracteriza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterizant
CARACTERIZÁNT, -Ă, caracterizanți, -te, adj. Caracterizator; caracteristic. – Din fr. caractérisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterizare
CARACTERIZÁRE, caracterizări, s. f. Acțiunea de a caracteriza și rezultatul ei; indicare a notei caracteristice a unei ființe, a unui lucru sau a unui fenomen. – V. caracteriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterizator
CARACTERIZATÓR, -OÁRE, caracterizatori, -oare, adj. Care caracterizează; specific; caracterizant. – Caracteriza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterograf
CARACTEROGRÁF, caracterografe, s. n. Aparat electronic care permite vizualizarea pe ecranul unui tub catodic a caracteristicilor dispozitivelor semiconductoare. – Din engl. characterographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterologic
CARACTEROLÓGIC, -Ă, caracterologici, -ce, adj. Care se referă la caracter; care se referă la caracterologie. – Din fr. caractérologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracterologie
CARACTEROLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul psihologic al caracterului. – Din fr. caractérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caractron
CARACTRÓN, caractroane, s. n. (Electron.) Tub catodic utilizat în afișarea rapidă a literelor sau cifrelor pe ecranul său. – Din fr., engl. caractron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracudă
CARACÚDĂ, caracude, s. f. 1. Pește de baltă, cu corpul turtit lateral, lung de 20-35 cm (Carassius carassius). 2. Nume generic dat peștilor mici; pește-țigănesc. ♦ Fig. Om fără valoare, fără însemnătate (într-un partid, într-o adunare). – Din bg. karakuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caracul
CARACÚL, (1) s. m., (2) caraculuri, s. n. 1. S. m. Numele unei rase de oi ai căror miei au blana buclată, asemănătoare cu astrahanul. 2. S. n. Blăniță de miel aparținând acestei rase, din care se fac căciuli, paltoane etc. [Var.: carachiúl s. m., s. n.] – Din fr. caracul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caradriiformă
CARADRIIFÓRMĂ, caradriiforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări comestibile, cu ciocul și picioarele lungi; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Cf. fr. charadriidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carafă
CARÁFĂ, carafe, s. f. Sticlă cu gâtul lung și cu partea de jos bombată. ♦ Conținutul unei astfel de sticle. [Var.: garáfă s. f.] – Din ngr. karáfa, fr. carafe, it. caraffa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caragană
CARAGÁNĂ, caragane, s. f. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, originar din Asia, cu frunze compuse și cu flori mari, galbene-aurii (Caragona arborescens). – Din fr. caragan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caragaţă
CARAGÁȚĂ, caragațe, s. f. (Ornit.) Coțofană. ♦ Fig. (Fam.) Femeie vorbăreață. ◊ Expr. (Fam.) A face caragațe = a face glume (pe socoteala cuiva); a umbla cu păcăleli. [Var.: garagáță s. f.] – Din ngr. karakáxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caragață
CARAGÁȚĂ, caragațe, s. f. (Ornit.) Coțofană. ♦ Fig. (Fam.) Femeie vorbăreață. ◊ Expr. (Fam.) A face caragațe = a face glume (pe socoteala cuiva); a umbla cu păcăleli. [Var.: garagáță s. f.] – Din ngr. karakáxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraghios
CARAGHIÓS, -OÁSĂ, caraghioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care provoacă râsul, ridicol, comic; care nu merită să fie luat în serios. – Din tc. karagöz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraghioslâc
CARAGHIOSLẤC, caraghioslâcuri, s. n. Faptă, gest sau lucru neserios, care stârnește râsul; comicărie. – Din tc. karagözlük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caragialesc
CARAGIALÉSC, -EÁSCĂ, caragialești, adj. De Caragiale, al lui Caragiale; în maniera lui Caragiale; caragialian. – Caragiale (n. pr.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caragialian
CARAGIALIÁN, -Ă, caragialieni, -e, adj. Caragialesc. [Pr.: -li-an] – Caragiale (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraib
CARAÍB, -Ă, caraibi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Amerindian care trăiește în Antilele Mici, Brazilia, Venezuela, Guyana etc. 2. Adj. Care aparține amerindienilor (1), referitor la amerindieni. [Var.: caríb s. m.] – Din fr. Caraïbes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carambol
CARAMBÓL, caramboluri, s. n. (La jocul de biliard) Lovire cu bila proprie a celorlalte două bile (prin care se marchează un punct pentru jucător); punct înscris în acest fel. ♦ Fig. (Fam.) Încurcătură, zăpăceală; ciocnire. – Din fr. carambole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carambolaj
CARAMBOLÁJ, carambolaje, s. f. Faptul de a face carambol. – Din fr. carambolage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caramea
CARAMEÁ s. f. v. caramelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caramel
CARAMÉL, carameluri, s. n., adj. invar. 1. S. n. Produs de culoare brună-roșcată solubil în apă, obținut prin încălzirea și deshidratarea zahărului și folosit în cofetărie, la colorarea unor băuturi sau a unor alimente și la prepararea plăcilor fotografice. 2. Adj. invar. Care se referă la caramel (1). Cremă caramel. – Din fr. caramel, germ. Karamel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caramelă
CARAMÉLĂ, caramele, s. f. Bomboană făcută din caramel amestecat cu diferite substanțe colorante și aromatice. [Var.: carameá s. f.] – Din fr. caramel, germ. Karamella, it. caramella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carameliza
CARAMELIZÁ, caramelizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma prin încălzire în caramel. ♦ Tranz. A amesteca apă sau alt lichid cu caramel. – Din fr. caraméliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caramelizare
CARAMELIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) carameliza și rezultatul ei; spec. proces de descompunere, prin încălzire, a caramelurilor. – V. carameliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caransebeşean
CARANSEBEȘEÁN, -Ă, caransebeșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Caransebeș. 2. Adj. Care aparține Caransebeșului sau caransebeșenilor (1), privitor la Caransebeș ori la caransebeșeni. – Caransebeș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caransebeșean
CARANSEBEȘEÁN, -Ă, caransebeșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Caransebeș. 2. Adj. Care aparține Caransebeșului sau caransebeșenilor (1), privitor la Caransebeș ori la caransebeșeni. – Caransebeș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caransebeşeancă
CARANSEBEȘEÁNCĂ, caransebeșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Caransebeș. – Caransebeșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caransebeșeancă
CARANSEBEȘEÁNCĂ, caransebeșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Caransebeș. – Caransebeșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carantină
CARANTÍNĂ s. f. 1. Punct sanitar pentru cercetarea și izolarea persoanelor, vaselor sau mărfurilor venite dintr-o regiune bântuită de o epidemie. ♦ Izolare preventivă a unei persoane sau a unei colectivități care a fost în contact cu un bolnav contagios sau care vine dintr-o regiune unde există o epidemie. ◊ Carantină fitosanitară = complex de măsuri cu caracter preventiv, luate pentru a se opri pătrunderea bolilor sau a dăunătorilor plantelor sau a unor buruieni din alte țări și pentru a se limita răspândirea acestora. ♦ Restricție aplicată în vederea combaterii bolilor contagioase ale animalelor. 2. Fig. Izolare. – Din rus. karantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carapace
CARAPÁCE, carapace, s. f. Înveliș osos, cornos sau calcaros care protejează corpul unor animale. – Din fr. carapace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caras
CARÁS, carași, s. m. Pește de baltă din familia crapilor, de culoare argintie sau gălbuie, cu capul scurt și cu solzii mari (Carassius auratus gibelio). – Din rus. karas’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carat
CARÁT, carate, s. n. 1. Indice pentru conținutul în aur al aliajelor acestuia, exprimat prin numărul părților de aur din 24 de părți de aliaj. 2. Unitate de măsură pentru masa pietrelor prețioase, egală cu 0,2 grame. [Var.: carátă s. f.] – Din fr. carat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carată
CARÁTĂ s. f. v. carat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraulaş
CARAULÁȘ, caraulași, s. m. (Reg.) Caraulă (2). [Pr.: -a-u-] – Caraulă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraulaș
CARAULÁȘ, caraulași, s. m. (Reg.) Caraulă (2). [Pr.: -a-u-] – Caraulă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caraulă
CARAÚLĂ, caraule, s. f. 1. Pază, gardă, strajă. 2. Om care face de pază; santinelă, caraulaș. – Din bg. karaul, ngr. karaúli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravană
CARAVÁNĂ, caravane, s. f. 1. Grup de oameni și de animale de povară (de obicei cămile), care străbat împreună un pustiu. ♦ Convoi de vehicule cu călători, care parcurg împreună același drum. ♦ Grup de vehicule sau de persoane care călătoresc împreună în scopuri culturale, sanitare, turistice etc. Caravană sanitară. Caravană cinematografică. 2. (Reg.) Căruță sau car mare pentru transport. – Din fr. caravane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravani
CARAVÁNI s. m. pl. (Înv.) Pantaloni largi în talie și strâmți de la genunchi în jos, strânși la glezne cu nasturi sau cu copci. – Din bg. karavani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravanier
CARAVANIÉR, caravanieri, s. m. Conducător al animalelor de povară într-o caravană. [Pr.: -ni-er] – Din fr. caravanier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravanserai
CARAVANSERÁI, caravanseraiuri, s. n. (În Orient) Han mare unde poposesc caravanele. – Din fr. caravansérail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravă
CARÁVĂ, carave, s. f. Unealtă de pescuit de forma unei capcane deschise, care se instalează în lacurile litorale și în bălți pentru prinderea plăticii și a șalăului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caravelă
CARAVÉLĂ, caravele, s. f. Corabie cu pânze, rapidă, folosită în trecut (de spanioli și de portughezi) pentru călătorii lungi. – Din it. caravella, fr. caravelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carâmb
CARẤMB, carâmbi, s. m. 1. Partea superioară a cizmei care îmbracă gamba piciorului până aproape de genunchi. 2. Fiecare dintre cei doi drugi paraleli ai loitrei, în care intră spetezele carului. 3. Fiecare dintre cei doi drugi paraleli ai scării, în care intră fusceii. – Lat. *calamulus (< calamus „trestie, arc, prăjină”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carâtaş
CARÂTÁȘ s. m. v. caretaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carâtaș
CARÂTÁȘ s. m. v. caretaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carâtă
CARẤTĂ s. f. v. caretă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbamat
CARBAMÁT, carbamați, s. m. (Chim.) Sare a acidului carbamic; uretan. – Din fr. carbamat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbamic
CARBÁMIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid carbamic = acid instabil, cunoscut sub formă de săruri sau de esteri. – Din fr. carbamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbenă
CARBÉNĂ, carbene, s. f. Compus organic care se găsește în asfalturi; amestec de substanțe de culoare neagră, casante, cu aspect de huilă, care, în cantitate de peste 1%, degradează calitățile bitumului. – Din fr. carbènes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbid
CARBÍD s. n. Substanță solidă, formată din calciu și carbon, folosită mai ales la fabricarea acetilenei; carbură de calciu. – Din fr. carbide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbinol
CARBINÓL, carbinoli, s. m. Denumire veche a alcoolului metilic. – Din fr. carbinol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboanţă
CARBOÁNȚĂ, carboanțe, s. f. Carboavă. – Din rus. karbovaneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboanță
CARBOÁNȚĂ, carboanțe, s. f. Carboavă. – Din rus. karbovaneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboavă
CARBOÁVĂ, carboave, s. f. Veche monedă rusească de argint sau bancnotă de hârtie, egală în valoare cu o rublă (care a circulat și în Țările Române); carboanță. – Din rus. karboveț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbodiamidă
CARBODIAMÍDĂ s. f. (Chim.) Uree. [Pr.: -dia-] – Din fr. carbodiamide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbogazos
CARBOGAZÓS, -OÁSĂ, carbogazoși, -oase, adj. (În sintagma) Apă carbogazoasă = apă minerală care conține o cantitate de dioxid de carbon dizolvat; apă gazoasă. – Carbo(n) + gazos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbogen
CARBOGÉN s. n. Amestec de dioxid de carbon în oxigen, utilizat mai ales în tratamentul asfixiilor. – Din fr. carbogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbohemoglobină
CARBOHEMOGLOBÍNĂ s. f. Compus instabil care se formează în sânge, în proporție foarte mică, din dioxid de carbon și hemoglobină. – Din fr. carbohémoglobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbohidrat
CARBOHIDRÁT, carbohidrați, s. m. (Chim.) Hidrocarbonat. – Din engl. carbohydrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboid
CARBOÍD, carboide, s. f. (Chim.) Nume dat unor compuși organici din asfalturile naturale, din reziduurile de la cracare etc. – Din fr. carboïdes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbolic
CARBÓLIC adj. (În sintagma) Acid carbolic = fenol. – Din fr. carbolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbolineum
CARBOLINÉUM s. n. Lichid de culoare brună obținut prin distilarea cărbunelui de pământ și folosit la impregnarea lemnului și ca funigid. – Din fr. carbolineum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboloy
CARBOLÓY s. n. Aliaj cu duritate mare, obținut din carbură de wolfram în liant de cobalt. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbometru
CARBOMÉTRU, carbometre, s. n. Aparat pentru detectarea dioxidului de carbon. – Din fr. carbomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbon
CARBÓN s. n. Element chimic, foarte răspândit în natură, component de bază al tuturor substanțelor organice, care se găsește în cărbuni, în petrol, în gaze etc., iar în stare elementară în diamant, în grafit și în cărbunele negru. ◊ Carbon 14 = izotop radioactiv al carbonului, care ia naștere în atmosferă și care servește la stabilirea vârstei vestigiilor materiale. (Hârtie-)carbon = hârtie subțire acoperită pe una dintre fețe cu o substanță chimică de culoare închisă, folosită în dactilografie, cartografie etc. la efectuarea de copii; indigo, plombagină. – Din fr. carbone, lat. carbo, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonado
CARBONÁDO s. n. Diamant impur, negru și foarte dur, folosit la utilajele pentru foraj. – Din fr. carbonado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonar
CARBONÁR, carbonari, s. m. Membru al unei societăți revoluționare secrete din Italia, care a luptat la începutul sec. XIX pentru unificarea și independența țării. – Din it. carbonaro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonat
CARBONÁT, carbonați, s. m. Nume dat sărurilor acidului carbonic. ♦ (Adjectival) Care conține carbon. – Din fr. carbonate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonata
CARBONATÁ, pers. 3 carbonatează, vb. I. Tranz. A transforma în carbonat. – Din fr. carbonater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonatare
CARBONATÁRE s. f. Reacție chimică la care participă dioxidul de carbon și un hidroxid, din care rezultă un carbonat. – V. carbonata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonic
CARBÓNIC, -Ă, carbonici, -ce, adj. Care conține (mult) carbon. ◊ Acid carbonic = acid oxigenat al carbonului obținut prin dizolvarea dioxidului de carbon în apă; acid slab, stabil numai în soluții apoase diluate; (impr.) dioxid de carbon. – Din fr. carbonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonier
CARBONIÉR, -Ă, carbonieri, -e, adj. Care se referă la cărbune. Industrie carbonieră. [Pr.: -ni-er] – Din carbon (după petrolier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonifer
CARBONIFÉR, -Ă, carboniferi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre roci, terenuri sau regiuni) Care conține zăcăminte de cărbuni. 2. Adj. Care se ocupă cu extracția și cu prelucrarea cărbunelui; privitor la cărbuni. 3. S. n. A cincea perioadă a erei paleozoice, în cursul căreia s-au format principalele zăcăminte de cărbuni. – Din fr. carbonifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonificare
CARBONIFICÁRE s. f. Proces de formare a cărbunilor naturali. – Din carbon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonil
CARBONÍL, carbonili, s. m. 1. Combinație a monoxidului de carbon cu unele metale grele. 2. (Chim.) Grupă funcțională bivalentă conținută în moleculele aldehidelor și cetonelor. – Din fr. carbonyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonilic
CARBONÍLIC, -Ă, carbonilici, -ce, adj. (Chim.; despre substanțe) Care conține în moleculă gruparea funcțională carbonil. ◊ Compuși carbonilici = denumire generică pentru aldehide și cetone. – Din engl. carbonylic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboniza
CARBONIZÁ, pers. 3 carbonizează, vb. I. Refl. (Despre cărbuni) A se descompune termic în lipsa oxigenului din aer sau în prezența unei cantități insuficiente de oxigen; (despre lemne) a se preface în cărbuni (prin ardere) în prezența unei cantități mici de aer; (despre alte materii organice) a se descompune (prin ardere). – Din fr. carboniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbonizare
CARBONIZÁRE, carbonizări, s. f. Acțiunea de a se carboniza și rezultatul ei. – V. carboniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carborundum
CARBORÚNDUM s. n. Carbură de siliciu, folosită ca material abraziv. – Din fr. carborundum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboxihemoglobină
CARBOXIHEMOGLOBÍNĂ s. f. Combinație stabilă între monoxidul de carbon și hemoglobină, care se formează în timpul intoxicației cu acest gaz. – Din fr. carboxyhémoglobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboxil
CARBOXÍL, carboxili, s. m. (Chim.) Grupare funcțională compusă constituită dintr-o grupă carbonil și o grupă hidroxil, caracteristică acizilor organici. – Din fr. carboxyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carboxilază
CARBOXILÁZĂ, carboxilaze, s. f. Enzimă care catalizează eliberarea dioxidului de carbon din unii acizi. – Din fr. carboxylase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbura
CARBURÁ, carburez, vb. I. Tranz. A introduce carbon în fier sau într-un aliaj feros în stare topită. – Din carbură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carburant
CARBURÁNT, carburanți, s. m. Combustibil lichid folosit la motoarele cu ardere internă. – Din fr. carburant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carburare
CARBURÁRE, carburări, s. f. Acțiunea de a carbura și rezultatul ei. – V. carbura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carburator
CARBURATÓR, carburatoare, s. n. Aparat al unui motor cu ardere internă și cu aprindere electrică, în care se formează amestecul carburant, în proporția dorită, prin difuzarea combustibilului într-un curent de aer. – Din fr. carburateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carburaţie
CARBURÁȚIE, carburații, s. f. Proces de amestecare a combustibilului lichid cu aerul în carburator sau direct în cilindrul unui motor (Diesel) cu ardere internă. ◊ Cameră de carburație = parte a carburatorului în care se face carburația. – Din fr. carburation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carburație
CARBURÁȚIE, carburații, s. f. Proces de amestecare a combustibilului lichid cu aerul în carburator sau direct în cilindrul unui motor (Diesel) cu ardere internă. ◊ Cameră de carburație = parte a carburatorului în care se face carburația. – Din fr. carburation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carbură
CARBÚRĂ, carburi, s. f. Substanță rezultată din combinarea carbonului cu un metal sau cu unele metaloide. ◊ Carbură de calciu = carbid. Carbură de siliciu = carborundum. – Din fr. carbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcafung
CARCAFÚNG, carcafunguri, s. n. Parâmă care se fixează pe marginea întinsă a unei vele și care servește la strângerea acesteia. – Cf. engl. cargue fond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcalete
CARCALÉTE s. n. Băutură preparată din vin, sirop și sifon. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcan
CARCÁN, carcane, s. n. Guler de fier cu care răufăcătorii erau legați la stâlpul infamiei, în Franța. – Din fr. carcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcasă
CARCÁSĂ, carcase, s. f. 1. Îmbrăcăminte metalică exterioară a unui sistem tehnic, care susține anumite elemente ale acestuia și, eventual, îl protejează împotriva acțiunilor exterioare. 2. Totalitatea oaselor care alcătuiesc scheletul unui animal. 3. Scheletul unei mașini, al unei construcții etc. – Din fr. carcasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carceră
CÁRCERĂ, carcere, s. f. Încăpere mică și întunecoasă, folosită în trecut în închisori, cazărmi și în școli pentru detenția temporară a unei persoane pedepsite. – Din lat. carcer, it. carcere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinogen
CARCINOGÉN, -Ă, carcinogeni, -e, adj. (Med.) Cancerigen. – Din fr. carcinogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinogeneză
CARCINOGENÉZĂ, carcinogeneze, s. f. (Med.) Proces de formare a tumorilor canceroase; cancerogeneză. – Din fr. carcinogenèse, engl. carcinogenesis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinologic
CARCINOLÓGIC, -Ă, carcinologici, -ce, adj. (Med.) De carcinologie. – Din fr. carcinologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinologie
CARCINOLOGÍE s. f. Ramură a oncologiei care studiază carcinoamele. – Din fr. carcinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinom
CARCINÓM, carcinoame, s. n. Tumoare malignă constituită din celule epiteliale; epiteliom. – Din fr. carcinome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinomatoză
CARCINOMATÓZĂ, carcinomatoze, s. f. (Med.) Proces de extindere a carcinoamelor la mai multe organe; carcinoză. – Din fr. carcinomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinotron
CARCINOTRÓN, carcinotroane, s. n. Tub electronic cu vid înaintat, folosit în domeniul frecvențelor foarte înalte. – Din fr. carcinotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carcinoză
CARCINÓZĂ, carcinoze, s. f. (Med.) Carcinomatoză. – Din fr. carcinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

card
CARD, carduri, s. n. Instrument de plată pe suport magnetic, emis de o bancă sau alte instituții financiare autorizate, prin care deținătorul poate efectua diferite tranzacții. – Din engl. card.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

card
CARD, carduri, s. n. Instrument bancar de forma unei cartele magnetice prin care clienții au acces la contul propriu, atunci când utilizează bancomatul; carte de credit; carte de debit; cartelă. – Din engl. card.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

carda
CARDÁ, cardez, vb. I. Tranz. A prelucra un material textil fibros la cardă; a scărmăna, a dărăci. – Din fr. carder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardama
CARDAMÁ, cardamale, s. f. Plantă erbacee mică, cu tulpina târâtoare, ramificată și cu flori mici, albe (Nasturtium officinale). – Din ngr. kárdamon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardamom
CARDAMÓM s. m., s. n. 1. S. m. Plantă tropicală ale cărei semințe au gust piperat (Elettaria cardamomum). 2. S. n. Ulei cu miros plăcut extras din cardamom (1). – Din fr. cardamome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardan
CARDÁN, cardane, s. n. Sistem de suspensie sau de articulație, care permite mișcarea în toate sensurile. – Din fr. cardan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardanic
CARDÁNIC, -Ă, cardanici, -ce, adj. 1. (Despre un sistem de suspensie) Care permite unui obiect suspendat să-și păstreze poziția orizontală. 2. (Despre un sistem de articulație a două piese ale unui mecanism) Care permite uneia dintre piese să-și păstreze poziția favorabilă transmiterii mișcării, indiferent de poziția celeilalte piese. ◊ Ax cardanic sau axă cardanică = arbore de transmisie (la automobile și la alte mașini) care leagă cutia de viteză cu arborele diferențialului. – Cardan + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardare
CARDÁRE, cardări, s. f. Acțiunea de a carda și rezultatul ei. – V. carda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardat
CARDÁT, -Ă, cardați, -te, adj. (Despre lână, bumbac etc.) Scărmănat, dărăcit. – V. carda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardă
CÁRDĂ, carde, s. f. Mașină folosită în filaturi pentru dărăcirea (și prelucrarea) mecanizată a unui material textil. – Din fr. carde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardea
Cardea, în mitologia romană, patroana căsniciilor și a vieții familiale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cardiac
CARDIÁC, -Ă, cardiaci, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține inimii, privitor la inimă. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de o boală de inimă. [Pr.: -di-ac] – Din fr. cardiaque, lat. cardiacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardialgie
CARDIALGÍE s. f. Durere acută de stomac sau de inimă. [Pr.: -di-al-] – Din fr. cardialgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardie
CÁRDIE, cardii, s. f. Orificiul superior al stomacului, situat la locul de unire dintre esofag și stomac. – Din fr. cardia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiectazie
CARDIECTAZÍE s. f. Dilatare a compartimentelor inimii. [Pr.: -di-ec-] – Din fr. cardiectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardigan
CÁRDIGAN, cardigane, s. n. (Rar) Jachetă (bărbătească) tricotată, cu mâneci largi, încheiată cu nasturi în față. – Din fr., engl. cardigan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardinal
CARDINÁL, -Ă, cardinali, -e, adj., s. m. I. Adj. Principal, esențial, fundamental. ◊ Punct cardinal = fiecare dintre cele patru direcții principale ale orizontului, care ajută la determinarea poziției unui punct de pe glob. Numeral cardinal = numeral care exprimă un număr întreg abstract sau un număr determinat de obiecte, ființe etc. II. S. m. Titlu din ierarhia bisericii catolice, purtat de înalții prelați care alcătuiesc consiliul papei și dintre care se alege noul papă; persoană care poartă acest titlu. ♦ (Adjectival; în sintagma) Roșu-cardinal = roșu-purpuriu. – Din fr. cardinal, lat. cardinalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardinalat
CARDINALÁT s. n. (Rar) Demnitatea de cardinal (II). – Din fr. cardinalat, lat. cardinalatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioaccelerator
CARDIOACCELERATÓR, cardioacceleratori, adj. (În sintagma) Nerv cardioaccelerator = nerv simpatic care are rolul de a accelera ritmul bătăilor inimii atunci când este excitat. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioaccélérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiocel
CARDIOCÉL, cardiocele, s. n. (Med.) Hernie congenitală a inimii în abdomen. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiofobie
CARDIOFOBÍE, cardiofobii, s. f. (Med.) Teamă patologică de a se îmbolnăvi de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiograf
CARDIOGRÁF, cardiografe, s. n. Aparat care înregistrează grafic pulsațiile inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiografic
CARDIOGRÁFIC, -Ă, cardiografici, -ce, adj. Referitor la cardiografie, care aparține cardiografiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiografie
CARDIOGRAFÍE, cardiografii, s. f. Înregistrare a contracțiilor inimii cu ajutorul cardiografului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiogramă
CARDIOGRÁMĂ, cardiograme, s. f. Curbă care reprezintă bătăile inimii înregistrate la cardiograf. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioidă
CARDIOÍDĂ, cardioide, s. f. Curbă descrisă de un punct al unui cerc care se rostogolește în exterior, și fără alunecare, pe un alt cerc imobil și de aceeași rază cu primul cerc. [Pr.: -di-o-] – Din germ. Kardioide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioinhibitor
CARDIOINHIBITÓR, cardioinhibitori, adj. (În sintagma) Nerv cardioinhibitor = ramură a nervului vag care are rolul de a rări bătăile inimii atunci când este excitat. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioinhibiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiolog
CARDIOLÓG, -Ă, cardiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în boli de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiologie
CARDIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei interne care se ocupă cu studiul anatomiei, fiziologiei și patologiei inimii și al bolilor de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiomalacie
CARDIOMALACÍE, cardiomalacii, s. f. (Med.) Distrofie a miocardului prin infiltrarea fibrei musculare cu grăsimi. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiomalacie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiomegalie
CARDIOMEGALÍE, cardiomegalii, s. f. (Med.) Mărire exagerată a volumului inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiomégalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiomiopatie
CARDIOMIOPATÍE, cardiomiopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile miocardului. [Pr.: -di-o-mi-o-] – Din engl. cardiomiopathy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiopatie
CARDIOPATÍE, cardiopatii, s. f. Boală de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioplastie
CARDIOPLASTÍE, cardioplastii, s. f. Operație plastică asupra stomacului și esofagului pentru lărgirea cardiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioplegie
CARDIOPLEGÍE, cardioplegii, s. f. (Med.) Paralizie a mușchilor inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioscleroză
CARDIOSCLERÓZĂ, cardioscleroze, s. f. Scleroză a mușchiului cardiac care se manifestă prin insuficiență cardiacă, aritmie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioscop
CARDIOSCÓP, cardioscoape, s. n. Aparat cu care se examinează contracțiile inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardioscopie
CARDIOSCOPÍE, cardioscopii, s. f. Examinare a bătăilor inimii cu ajutorul cardioscopului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiospasm
CARDIOSPÁSM, cardiospasme, s. n. Spasm al inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiospasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiotomie
CARDIOTOMÍE, cardiotomii, s. f. (Med.) Intervenție chirurgicală pe inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiotonic
CARDIOTÓNIC, -Ă, cardiotonici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care stimulează inima, întărindu-i forța de contracție și normalizându-i ritmul bătăilor. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiotoxic
CARDIOTÓXIC, -Ă, cardiotoxici, -ce, adj. (Despre o substanță sau un agent) Care produce fenomene toxice la nivelul inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotoxique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardiovascular
CARDIOVASCULÁR, -Ă, cardiovasculari, -e, adj. Privitor la legătura dintre inimă și vasele periferice și viscerale. ◊ Sistem (sau aparat) cardiovascular = aparat circulator. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardio-vasculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardită
CARDÍTĂ, cardite, s. f. Inflamație a inimii. – Din fr. cardite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardium
CÁRDIUM s. n. Gen de moluște cu cochilia ovală, subțire, mult boltită (Cardium); moluscă din acest gen. [Pr.: -di-um] – Din lat. Cardium, denumirea științifică a moluștei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cardon
CARDÓN s. m. Plantă erbacee legumicolă din familia compozeelor, cultivată pentru pețiolul frunzelor și nervura principală, care sunt comestibile (Cynara cardunculus). – Din fr. cardon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

care
CÁRE pron. interog.-rel. I. (Pronume relativ; are rol de conjuncție, ca element de legătură între propoziția regentă unde se află numele căruia îi ține locul și propoziția subordonată). 1. (Introduce propoziții atributive) Cartea pe care trebuia să ți-o aduc am pierdut-o. ◊ (Introduce propoziții atributive circumstanțiale) a) (Cu nuanță finală) Să ia călăuză din sat, care să le arate drumul. b) (Cu nuanță condițională) Ce holeră ar fi aceea care i-ar lăsa neatinși pe oamenii mei? 2. (Cu valoare de pronume demonstrativ) Cel ce, cine; acela..., ce... ♦ (Cu sens neutru) Ceea ce. ◊ Loc. conj. După care = după aceea. Care va (sau vra) să zică = ceea ce înseamnă, prin urmare. 3. (Cu valoare de pronume nehotărât) a) Fiecare. Le porunci să meargă care pe unde va putea. ◊ Expr. (Să) nu care cumva = nu cumva să... Nu care cumva... ? = (oare) nu cumva...? b) (În corelație cu sine însuși exprimă ideea de opoziție sau de distribuție) Unul... altul..., acesta... acela..., parte... parte... ◊ Expr. Care (mai) de care = unul mai mult (sau mai tare) decât altul, pe întrecute. II. (Pronume interogativ, folosit pentru a afla despre cine sau despre ce este vorba ori în ce fel se prezintă o ființă sau un lucru) Care n-a înțeles întrebarea? ◊ (Introduce propoziții interogative indirecte) L-a întrebat care îi place mai mult. ◊ Expr. Care alta? = ce altceva? Care pe care? = care din doi e mai tare? ◊ (Cu valoare de adjectiv interogativ) Care om nu ține la viața lui? [Gen.-dat. sg. m. căruia, f. căreia, gen.-dat. pl. m. și f. cărora; (când are valoare de adjectiv interog.-rel.) gen.-dat. sg. m. cărui, f. cărei, gen.-dat. pl. m. și f. căror. Nom. sg. m. și: (înv.) carele; nom. pl. m. și f. și: cari] – Lat. qualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carena
CARENÁ, carenez, vb. I. Tranz. 1. A repara carena unei nave. ♦ A așeza o navă pe o coastă pentru a o repara. 2. A echipa un vehicul cu carenaj. 3. A curăța carena unei nave de depuneri vegetale și animale și a o vopsi. – Din fr. caréner, lat. carenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenaj
CARENÁJ, carenaje, s. n. 1. Faptul de a carena. 2. Înveliș exterior profilat, din tablă, placaj sau mase plastice, destinat să reducă rezistența aero- și hidrodinamică a unui corp cu mișcare relativă față de un fluid. – Din fr. carénage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenal
CARENÁL, -Ă, carenali, -e, adj. Al carenei florilor. – Din fr. carénal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenare
CARENÁRE, carenări, s. f. (Rar) Carenaj. – V. carena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenat
CARENÁT, -Ă, carenați, -te, adj., s. f. 1. Adj. În formă de carenă (1), de luntre. 2. S. f. pl. Grup de vertebrate ce cuprinde majoritatea ordinelor existente de păsări, având ca trăsătură principală sternul foarte bine dezvoltat, prevăzut cu o carenă (2). – Din fr. caréné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenă
CARÉNĂ, carene, s. f. 1. Partea exterioară a corpului unei nave, care se găsește sub linia de plutire. 2. Proeminență prelungită a unor organe. Carena sternului la păsări. 3. (Bot.) Structură în corola leguminoaselor alcătuită din două petale inferioare care cresc unite. – Din fr. carène, it. carena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carent
CARÉNT, -Ă, carenți, -te, adj. (Rar) Cu lipsuri. – De la carență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenţă
CARÉNȚĂ, carențe, s. f. Lipsă, deficiență; neglijență. – Din fr. carence, lat. carentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carență
CARÉNȚĂ, carențe, s. f. Lipsă, deficiență; neglijență. – Din fr. carence, lat. carentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carenţial
CARENȚIÁL, -Ă, carențiali, -e, adj. (Rar) Care este produs de o carență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. carentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carențial
CARENȚIÁL, -Ă, carențiali, -e, adj. (Rar) Care este produs de o carență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. carentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caret
CARÉT, careți, s. m. Broască țestoasă comestibilă din mările calde lungă de 60-80 cm, înotătoare, din a cărei carapace cornoasă se obține bagaua (Eretmo- chelys imbricata). – Din fr. caret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caretaş
CARETÁȘ, caretași, s. m. Persoană care face carete. [Var.: (reg.) carâtáș s. m.] – Caretă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caretaș
CARETÁȘ, caretași, s. m. Persoană care face carete. [Var.: (reg.) carâtáș s. m.] – Caretă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caretă
CARÉTĂ, carete, s. f. Trăsură închisă, cu patru roți. [Var.: (reg.) carấtă s. f.] – Din rus. kareta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caretăşie
CARETĂȘÍE s. f. Ocupația, meseria caretașului. – Caretaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caretășie
CARETĂȘÍE s. f. Ocupația, meseria caretașului. – Caretaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carete
CARÉTE, careți, s. m. Nume dat unor viermișori care se formează pe anumite alimente. – Car^1 + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

careu
CARÉU, careuri, s. n. 1. Mod de așezare în formă de pătrat a unor persoane sau obiecte. 2. Suprafață a terenului de fotbal, de tenis etc., marcată cu alb, care delimitează anumite zone în câmpul de joc și în cadrul căreia se aplică unele reguli speciale; p. ext. teren de sport. 3. Încăpere la bordul unei nave folosită ca sală de mese, de lectură și de recreere pentru ofițeri. 4. (La unele jocuri de cărți) Grup de patru cărți de aceeași valoare. – Din fr. carré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

careva
CAREVÁ pron. nehot. Vreunul, oarecare, cineva. – Care + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carfolog
CARFOLÓG1C, -Ă, carfologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la carfologie. – Din fr. carphologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carfologie
CARFOLOGÍE s. f. Agitație a degetelor unui bolnav care pare că vrea să pipăie obiecte mici. – Din fr. carphologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cargabas
CARGABÁS, cargabase, s. n. (Mar.) Manevră curentă de strângere a unei vele. – Din fr. cargue basse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cargan
CARGÁN, (2) cargane, s. n. 1. Fibră textilă proteică, obținută din cazeină. 2. Sortiment de cargan (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cargobot
CARGOBÓT, cargoboturi, s. n. Navă maritimă comercială destinată transportului de mărfuri la mare distanță; cargou. – Din fr. cargo-boat, engl. cargoboat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cargou
CARGÓU, cargouri, s. n. Cargobot. – Din fr. cargo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caria
CARIÁ, pers. 3 cariază, vb. I. Refl. (Despre dinți) A face carii, a se strica. [Pr.: -ri-a] – Din fr. carier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariat
CARIÁT, -Ă, cariați, -te, adj. (Despre dinți) Ros, stricat, găurit de o carie. [Pr.: -ri-at] – V. caria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariatidă
CARIATÍDĂ, cariatide, s. f. Statuie reprezentând o femeie în picioare, care susține, ca o coloană, cornișa unui acoperiș, o intrare etc. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. cariatide, lat. caryatides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carib
CARÍB s. m. v. caraib.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caribda
Caribda = Charybdis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caric
CARÍC s. n. Totalitatea încărcăturii utile a unei nave comerciale. – Din it. carico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricatural
CARICATURÁL, -Ă, caricaturali, -e, adj. De caricatură, privitor la caricatură. – Din fr. caricatural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricatură
CARICATÚRĂ, caricaturi, s. f. 1. Reprezentare, mai ales cu mijloacele graficii, a unei persoane sau a unei situații prin exagerarea unor trăsături, îndeosebi negative, cu o intenție satirică sau umoristică. ♦ Înfățișare ridicolă a unei persoane sau a unui obiect; persoană sau obiect cu această înfățișare. 2. Imitație nereușită, care denaturează originalul. – Din fr. caricature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricaturism
CARICATURÍSM s. n. (Rar) Mod caricatural de prezentare a unei persoane, a unei situații etc. – Caricatură + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricaturist
CARICATURÍST, -Ă, caricaturiști, -ste, s. m. și f. Artist specializat în caricaturi (1). – Din fr. caricaturiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricaturistic
CARICATURÍSTIC, -Ă, caricaturistici, -ce, adj. 1. Care exagerează unele trăsături, îndeosebi negative, ale unei persoane, ale unei situații, cu intenție satirică sau umoristică. 2. Propriu caricaturii. – Caricaturist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricaturiza
CARICATURIZÁ, caricaturizez, vb. I. Tranz. A înfățișa pe cineva sau ceva printr-o caricatură. – Caricatură + suf. -iza. Cf. fr. caricaturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caricaturizare
CARICATURIZÁRE, caricaturizări, s. f. Acțiunea de a caricaturiza. – V. caricaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caridă
CARÍDĂ, caride, s. f. Animal marin asemănător cu racul, căutat pentru carnea lui gustoasă; crevetă (Palaemon squilla). – Din ngr. gharídha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carie
CÁRIE, carii, s. f. 1. Leziune de natură microbiană sau chimică a dinților, a oaselor și care, prin evoluție, formează o cavitate. 2. Defect superficial al pieselor turnate, sub forma unor canale cu margini neregulate. – Din fr. carie, lat. caries.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carieră
CARIÉRĂ^1, cariere, s. f. Exploatare minieră de suprafață, de unde se extrag diverse substanțe minerale, materiale de construcții etc. și unde toate lucrările se execută sub cerul liber. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carrière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carieră
CARIÉRĂ^2, cariere, s. f. Profesie, ocupație; domeniu de activitate; timp cât cineva lucrează într-un anumit domeniu. ♦ Etapă, treaptă în ierarhia socială sau profesională. ♦ Poziție în societate, situație bună. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carrière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariere
CARIÉRE s. f. Acțiunea de a se caria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. caria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carierism
CARIERÍSM s. n. Tendință de a parveni cu orice preț și prin orice mijloace. [Pr.: -ri-e-] – Carieră^2 + suf. -ism. Cf. rus. kar’erizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carierist
CARIERÍST, -Ă, carieriști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care luptă pe orice cale pentru a parveni. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carriériste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carilon
CARILÓN, carilonuri, s. n. Instrument muzical la care se pot executa melodii cu ajutorul unor clopote sau al unor lame acordate la anumite tonuri. – Din fr. carillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carioca
CARIÓCA, carioce, s. f. 1. Dans popular din Brazilia, cu ritm moderat; melodie după care se execută acest dans. 2. Instrument popular de percuție folosit la acompanierea ritmică a dansului carioca (1). [Pr.: -ri-o-] – Din sp., port. carioca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariocă
CARIÓCĂ, carioci, s. f. Instrument de scris în formă de creion, având în interior o fâșie de pâslă, îmbibată cu tuș de diferite culori. [Pr.: -ri-o-] – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariochineză
CARIOCHINÉZĂ s. f. Mod de înmulțire a celulelor plantelor și animalelor, caracterizat prin transformări în structura nucleului; mitoză. [Pr.: -ri-o-. – Var.: cariocinéză s. f.] – Din fr. kariokinèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariocineză
CARIOCINÉZĂ s. f. v. cariochineză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariofilacee
CARIOFILACÉE, cariofilacee, s. f. (La pl.) Familie de plante angiosperme dicotiledonate, cu noduri pronunțate pe tulpină, cu frunze înguste, cu flori hermafrodite dispuse în inflorescențe și cu fructe capsule; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. caryophyllacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariolă
CARIÓLĂ, cariole, s. f. (Rar) Trăsură ușoară cu două roți, cu suspensie pe arcuri, trasă de un cal. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. carriole, it. carriola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariologie
CARIOLOGÍE s. f. Ramură a citologiei care studiază structura și funcțiile nucleului și ale celulei. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. caryologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariometrie
CARIOMETRÍE s. f. Măsurare a diametrului nucleelor celulare cu ajutorul microscopului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. caryométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cariopsă
CARIÓPSĂ, cariopse, s. f. Tip de fruct uscat, indehiscent, cu pericarpul lipit de sămânța unică. [Pr.: -ri-op-] – Din fr. caryopse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carismatic
CARISMÁTIC, -Ă adj. Înzestrat, dotat, talentat. [Cf. fr. charismatique, germ. charismatisch < gr. charisma – har dumnezeiesc]. [După Wahrig: „Deutsches Wörterbuch”; Bertelsmann: Volkslexikon].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

caritabil
CARITÁBIL, -Ă, caritabili, -e, adj. Care manifestă caritate; milos, generos. – Din fr. charitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caritate
CARITÁTE s. f. Atitudine miloasă, plină de generozitate față de cineva; filantropie. ◊ Soră de caritate = soră de ocrotire; infirmieră. – Din fr. charité, lat. caritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carlingă
CARLÍNGĂ, carlingi, s. f. 1. Cabină pentru echipajul unui avion, în care stă pilotul și unde sunt instalate comenzile de zbor, aparatele de bord etc. 2. Grindă longitudinală din osatura unei nave, care servește la legarea diferitelor părți ale ei. – Din fr. carlingue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmac
CARMÁC, carmace, s. n. Unealtă pentru pescuit fără nadă, formată dintr-un șir de cârlige mari din oțel, așezate în apă la diferite adâncimi. – Din rus. karmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmajin
CARMAJÍN s. n. (Reg.) Piele vopsită în roșu-închis. [Var.: carmazin s. n.] – Din magh. karmazsin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmangerie
CARMANGERÍE, carmangerii, s. f. 1. (Înv.) Măcelărie (1). 2. Restaurant în care se prepară și se servesc specialități din carne. – Carmangiu + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmangiu
CARMANGÍU, carmangii, s. m. Persoană care lucrează în carmangerie. – Din tc. dial. karmancı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmaniolă
CARMANIÓLĂ, (2) carmaniole, s. f. 1. Cântec și dans francez din timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. 2. Vestă scurtă purtată în timpul Revoluției Franceze. – Din fr. carmagnole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmazin
CARMAZÍN s. n. v. carmajin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carme
Carme, una dintre nimfe și mama lui Britomartis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

carmelit
CARMELÍT, -Ă, carmeliți, -te, s. m. și f. Călugăr catolic care aparține unui ordin înființat în Spania în sec. XIII. – Din fr. carmélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carmenta
Carmenta, nimfă înzestrată cu darul profeției. Era mama (sau soția) lui Evander, pe care l-a însoțit în peregrinările lui din Arcadia pînă la Roma (v. și Evander).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

carmin
CARMÍN s. n. Colorant roșu, de origine vegetală sau animală, folosit în cosmetică, în pictură etc.; cârmâz (2); p. ext. culoare roșie. – Din fr. carmin, lat. carminium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carminativ
CARMINATÍV, -Ă, carminativi, -e, adj., s. n. (Medicament) care calmează durerile abdominale și favorizează evacuarea gazelor intestinale. – Din fr. carminatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carna
Carna, divinitate romană, protectoare a sănătății și a prosperității fizice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

carnabat
CARNABÁT s. n. Rasă de oi cu lâna semifină, de culoare roșcată-cafenie, originară din Bulgaria, a cărei carne nu are mirosul caracteristic. – Din bg. karnabat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnaj
CARNÁJ, carnaje, s. n. Ucidere în masă; măcel, masacru. – Din fr. carnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnal
CARNÁL, -Ă, carnali, -e, adj. De carne, privitor la carne; p. ext. trupesc. – Din lat. carnalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnalit
CARNALÍT s. n. Amestec natural de clorură de potasiu și de magneziu, folosit ca îngrășământ chimic. – Din fr. carnallite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnasier
CARNASIÉR, -Ă, carnasieri, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. (Animal) carnivor. 2. S. f. Fiecare dintre cele patru măsele mari și tăioase ale unor animale carnivore. [Pr.: -si-er] – Din fr. carnassier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnat
CARNÁT, carnate, adj. (Despre regimuri alimentare) Cu carne. – Din carne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnaţie
CARNÁȚIE, carnații, s. f. Structura, consistența și coloritul pielii unei persoane. – Din fr. carnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnație
CARNÁȚIE, carnații, s. f. Structura, consistența și coloritul pielii unei persoane. – Din fr. carnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnaval
CARNAVÁL, carnavaluri, s. n. Perioadă care precedă postul în unele țări, când au loc petreceri populare însoțite de deghizări, care alegorice, focuri de artificii etc. ♦ Petrecere populară din această perioadă – Din fr. carnaval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnavalesc
CARNAVALÉSC, -ÉSCĂ, carnavalești, adj. (Rar) Care aparține carnavalului, privitor la carnaval. – Din fr. carnavalesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnaxi
CARNAXÍ interj. (Înv.) Cuvânt care exprimă ciudă, supărare, spaimă. – Din tc. karnaksı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carne
CÁRNE, (2) cărnuri, s. f. 1. Țesutul muscular al corpului omenesc și al animalelor împreună cu țesuturile moi la care aderă. ◊ Carne de tun = masă de militari trimiși pe front spre a lupta și care sunt expuși măcelului. Carne vie = carne de pe care s-a jupuit pielea. ◊ Expr. A tăia (sau a da, a trage) în carne vie = a) a tăia (sau a da, a trage) în plin, direct (în cineva); b) a încerca să curme un rău prin măsuri foarte drastice. A fi rău (sau bun) de carne = a se vindeca greu (sau ușor) la o rană. În carne și oase = în persoană, în realitate. Carne din carnea cuiva = descendent direct din cineva, rudă de sânge. A-și pune (sau a-și băga) carnea în (sau la) saramură = a face eforturi mari, a risca foarte mult în vederea realizării unui scop. A pune (sau a prinde etc.) carne = a se îngrășa. A crește carnea pe cineva = a simți o satisfacție, a fi bucuros. A tremura carnea pe cineva = a tremura de frică. 2. Țesutul muscular al animalelor și al păsărilor tăiate, folosit ca aliment. 3. Partea interioară a pielii, opusă feței acesteia. 4. (Bot.) Partea comestibilă a unor fructe și legume; pulpă. – Lat. caro, carnis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnet
CARNÉT, carnete, s. n. Caiețel de buzunar, uneori cu date și cu rubrici tipărite, pentru diferite însemnări. ♦ Act, document în formă de caiețel, care atestă apartenența posesorului la o organizație, asociație, partid etc. ◊ Carnet de muncă = carte de muncă, v. carte. – Din fr. carnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carneţel
CARNEȚÉL, carnețele, s. n. Diminutiv al lui carnet. – Carnet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnețel
CARNEȚÉL, carnețele, s. n. Diminutiv al lui carnet. – Carnet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carneul
Carneul = Carneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

carneus
Carneus, denumire purtată de Apollo, de la numele lui Carnus (v. și Carnus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

carnian
CARNIÁN, -Ă, carnieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al triasicului superior din regiunile alpine, caracterizat prin prezența unor cefalopode, lamelibranhiate etc. 2. Adj. Care se referă la carnian (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. carnien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnivor
CARNIVÓR, -Ă, carnivori, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care se hrănește cu carne. ◊ Plante carnivore = grup restrâns de plante care, pe lângă nutriția normală (asimilația clorofiliană), au însușirea de a se hrăni cu mici nevertebrate (insecte, viermi etc.). 2. S. n. (La pl.) Ordin din clasa mamiferelor care se hrănesc mai ales cu carne, având carnasiere și canini lungi și ascuțiți; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. carnivore, lat. carnivorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnotit
CARNOTÍT s. n. Mineral de uraniu și vanadiu, puternic radioactiv. – Din fr. carnotite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carnus
Carnus, preot al lui Apollo, înzestrat de către zeu cu darul profeției.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caro
CARÓ s. n. Culoare la cărțile de joc, însemnată prin romburi roșii; tobă. – Din fr. carreau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caroia
CAROIÁ, caroiez, vb. I. Tranz. A aplica un caroiaj pe o hartă topografică, pe un plan etc. [Pr.: -ro-ia] – Din fr. carroyer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caroiaj
CAROIÁJ, caroiaje, s. n. (Top.) Rețea de pătrățele înscrisă pe un desen, pe o hartă etc. pentru a servi la reproducerea acestora la o altă scară. [Pr.: -ro-iaj] – Din fr. carroyage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carolă
CARÓLĂ, carole, s. f. Dans medieval francez executat în cerc sau în lanț. – Din fr. carole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carolingian
CAROLINGIÁN, -Ă, carolingieni, -e, adj. Care aparține dinastiei lui Carol cel Mare, privitor la această dinastie. [Pr.: -gi-an] – Din fr. carolingien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caron
Caron = Charon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

caronadă
CARONÁDĂ, caronade, s. f. (Mar.) Vechi tun naval scurt, făcut din fontă. – Din fr. caronade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carosabil
CAROSÁBIL, -Ă, carosabili, -e, adj., s. n. (Drum) care permite circulația vehiculelor rutiere; (parte a unui drum) care este rezervată circulației vehiculelor rutiere. – Din fr. carrossable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carosaj
CAROSÁJ, carosaje, s. n. Unghiul de înclinare a roții unui automobil în raport cu verticala, unghi prescris de constructor pentru ameliorarea uzurii pneurilor și a aderenței acestora în funcție de sarcină (carosaj pozitiv) sau de intrarea în viraj (carosaj negativ). – Din fr. carossage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

caroserie
CAROSERÍE, caroserii, s. f. Parte a unui vehicul terestru așezată deasupra osiilor și a roților, amenajată pentru transportul persoanelor, al mărfurilor sau pentru instalarea anumitor utilaje. – Din fr. carrosserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carosier
CAROSIÉR, -Ă, carosieri, -e, adj., s. m. (Rar) 1. Adj. (Despre cai) Cu mersul elegant, folosit pentru vehicule de lux. 2. S. m. Fabricant de caroserii. [Pr.: -si-er] – Din fr. carrossier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carota
CAROTÁ, carotez, vb. I. Intranz. (Livr.) A înșela, a extorca. ♦ (La biliard) A juca astfel încât să rămână adversarului o lovitură dificilă. – Din fr. carotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotaj
CAROTÁJ, carotaje, s. n. Operație de determinare prin foraj a structurii și compoziției stratelor scoarței terestre, bazată pe analiza probelor carotelor (2) sau pe măsurarea mărimilor fizice caracteristice ale rocii străbătute. – Din fr. carottage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotă
CARÓTĂ, carote, s. f. 1. Varietate de morcovi timpurii, cu rădăcini scurte globuloase, de culoare galbenă-roșiatică, foarte bogat în zaharuri. 2. Probă de rocă, de formă cilindrică, extrasă din gaura de sondă pentru cercetarea caracteristicilor terenului. 3. Corp de probă cilindric luat din betonul de fundație al unei șosele, în vederea verificării în laborator a proprietăților fizice și mecanice ale acesteia. 4. Fig. (Rar) Înșelătorie, șmecherie, trișare, șarlatanie. 5. (La jocul de biliard) Poziție dificilă lăsată adversarului care urmează să execute lovitura. – Din fr. carotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caroten
CAROTÉN s. n. Pigment roșu-portocaliu care se găsește în unele vegetale (morcov) și în unele produse animale (grăsimi, gălbenuș). [Var.: carotínă s. f.] – Din fr. carotène, germ. Karotin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotenemie
CAROTENEMÍE s. f. v. carotinemie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotenoidă
CAROTENOÍDĂ, carotenoide, s. f. Substanță colorantă naturală galbenă, portocalie sau roșie. [Pr.: -no-i-. – Var.: carotinoíd s. n., carotinoídă s. f.] – Din fr. caroténoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotidă
CAROTÍDĂ, carotide, s. f. Fiecare dintre cele două artere principale, ramuri ale aortei, situate de o parte și de alta a gâtului, care transportă sângele de la inimă la cap; arteră cefalică. – Din fr. carotide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotidian
CAROTIDIÁN, -Ă, carotidieni, -e, adj. (Anat.) Al carotidei. [Pr.: -di-an] – Din fr. carotidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotieră
CAROTIÉRĂ, carotiere, s. f. Utilaj de foraj folosit pentru tăierea și scoaterea la suprafață a carotelor (2) din gaura de sondă. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. carottier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotină
CAROTÍNĂ s. f. v. caroten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotinemie
CAROTINEMÍE, carotinemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a carotenului în sânge; cantitate de caroten prezentă în sânge. [Var.: carotenemíe s. f.] – Din fr. carotinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotinoid
CAROTINOÍD s. n. v. carotenoidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carotinoidă
CAROTINOÍDĂ s. f. v. carotenoidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carou
CARÓU, carouri, s. n. (De obicei la pl.) Pătrățel imprimat pe (sau țesut în) unele stofe, format din dungi de altă culoare decât fondul. – Din fr. carreau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carp
CARP^1 s. n. Grup de opt oase mici care alcătuiesc scheletul încheieturii mâinii, articulându-se cu oasele antebrațului și metacarpului. – Din fr. carpe, lat. carpus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carp
CARP^2, -Ă, carpi, -e, s. m. și f. (La pl.) Populație geto-dacică stabilită pe teritoriul românesc, la est de munții Carpați; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. – Din lat. Carpes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpatic
CARPÁTIC, -Ă, carpatici, -ce, adj. Din munții Carpați, al Carpaților, privitor la Carpați; carpatin. – Din fr. karpatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpatin
CARPATÍN, -Ă, carpatini, -e, adj. Carpatic. – Din fr. karpathin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpelă
CARPÉLĂ, carpele, s. f. Frunzișoară modificată situată în centrul unei flori, care poartă ovulele. – Din fr. carpelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpen
CÁRPEN, carpeni, s. m. Arbore înalt, cu frunze ovale dințate și cu flori grupate în amenți, cu lemnul tare și alb, cu dungi argintii și adâncituri pe trunchi, întrebuințat la construcții și în rotărie; cărpinar (Carpinus betulus). – Lat. carpinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpetă
CARPÉTĂ, carpete, s. f. Covoraș. – Din fr. carpette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpian
CARPIÁN, -Ă, carpieni, -e, adj. Al carpului. [Pr.: -pi-an] – Din fr. carpien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpicultură
CARPICULTÚRĂ s. f. Ciprinicultură. – Din fr. carpiculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpocapsă
CARPOCÁPSĂ, carpocapse, s. f. Insectă care trăiește pe arborii fructiferi. – Din fr. carpocapse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpofag
CARPOFÁG, -Ă, carpofagi, -ge, adj. (Despre animale) Care se hrănește cu fructe. – Din fr. carpophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpofor
CARPOFÓR, carpofori, s. m. Peduncul care susține fructul. – Din fr. carpophore, germ. Karpophor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carpologie
CARPOLOGÍE s. f. Parte a botanicii care se ocupă cu studiul fructelor. – Din fr. carpologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carst
CARST, carsturi, s. n. Eroziune și dizolvare a calcarelor, gipsurilor și sării, provocată de apele subterane sau de suprafață, urmată de crearea unor forme caracteristice; (concr.) formă de relief rezultată în urma acestei eroziuni. – Din germ. Karst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carstic
CÁRSTIC, -Ă, carstici, -ce, adj. Care aparține carstului, privitor la carst, specific carstului. ◊ Regiune carstică = regiune cu carst foarte dezvoltat. – Din fr. karstique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cart
CART^1, carturi, s. n. 1. Serviciu de patru ore, executat permanent, pe schimburi, la bordul unei nave, de membrii echipajului. 2. A 32-a parte din roza vânturilor, adică 11^1/4 grade. – Din fr. quart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cart
CART^2, carturi, s. n. Automobil de curse mic, cu caroseria și partea mecanică simplificate și viteza redusă; automobil de acest tip folosit de copii în unele jocuri sportive. [Scris și: kart] – Din engl., fr. kart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carta
CARTÁ, cartez, vb. I. Tranz. 1. A repartiza, a grupa scrisorile (la poștă) după adresele destinatarilor. 2. A transpune pe o hartă topografică anumite detalii ale terenului unei regiuni; a efectua o cartare (2). – Din cartă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartaboş
CARTABÓȘ s. m. v. caltaboș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartaboș
CARTABÓȘ s. m. v. caltaboș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartaginez
CARTAGINÉZ, -Ă, cartaginezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația vechii Cartagine sau era originară de acolo; pun. 2. Adj. Care aparține Cartaginei sau cartaginezilor (1), privitor la Cartagina ori la cartaginezi; punic. – Cartagina (n. pr.) + suf. -ez. Cf. fr. Carthaginois.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartare
CARTÁRE, cartări, s. f. 1. Acțiunea de a carta și rezultatul ei. 2. Urmărire pe teren și transpunere, prin semne și prin culori convenționale, pe hărți topografice, a răspândirii și a caracterelor diferitelor elemente din natură (roci, formațiuni geologice, ape, soluri, animale etc.). – V. carta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartator
CARTATÓR, -OÁRE, cartatori, -oare, s. m. și f. Persoană care cartează (1) corespondența. – Carta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartă
CÁRTĂ, carte, s. f. 1. (În Evul Mediu) Act destinat a consemna unele privilegii și libertăți fundamentale ale unor clase sau pături sociale și a servi drept constituție unui stat. 2. Manifest cuprinzând revendicările unei organizații politice, sociale, profesionale etc. 3. Act care stă la baza organizării și funcționării unei organizații internaționale. Carta Organizației Națiunilor Unite. – Din fr. charte, lat. charta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carte
CÁRTE, cărți, s. f. I. 1. Scriere cu un anumit subiect, tipărită și legată sau broșată în volum. ◊ Carte albastră (sau albă, neagră etc.) = publicație oficială a unui guvern care conține documente justificative privitoare la o problemă politică. ◊ Expr. A vorbi (sau a spune) ca la (sau ca din) carte = a vorbi ca un om învățat; a vorbi așa cum trebuie; a face caz de erudiția sa, a fi pedant. A se pune pe carte = a se apuca serios de învățat. Cum scrie la carte = așa cum trebuie, cum se cere. Om de carte = persoană care citește, studiază mult; cărturar. ♦ Diviziune mai mare decât un capitol a unei scrieri de proporții mari. 2. Fig. Cunoștințe de scriere și de citire; învățătură, știință, cultură. Ai carte, ai parte. 3. Registru. II. 1. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Carnet cu date personale, care atestă sau conferă unei persoane anumite drepturi. Carte de membru. ◊ Carte de muncă = document (în formă de caiețel) care cuprinde date privitoare la activitatea unei persoane (vechime în muncă, locul de muncă) și care servește acesteia pentru anumite drepturi (pensie, retribuție, concediu etc.); carnet de muncă. 2. Bucată de carton, cu însemnări scrise sau tipărite, căreia i se dau diferite întrebuințări: pentru corespondență (carte poștală), ca permis de intrare la un concert, la o bibliotecă (carte de intrare) indicând numele (profesia, adresa etc.) unei persoane (carte de vizită) etc. ♦ Fiecare dintre cele 52 sau 32 de cartoane dreptunghiulare, diferențiate după culorile, semnele și figurile imprimate pe ele și întrebuințate la anumite jocuri de noroc. ◊ Expr. A da cărțile pe față = a-și arăta gândurile sau planurile, a spune adevărul. A (-și) juca ultima carte = a face o ultimă încercare (riscând) în vederea atingerii unui scop. A juca cartea cea mare = a depune toate eforturile și a se avânta cu toate riscurile într-o confruntare (disperată) în scopul atingerii unui ideal. A da în cărți = a ghici viitorul cu ajutorul cărților de joc. III. (Înv. și pop.) 1. Scrisoare. 2. Ordin scris, emis de o autoritate. 3. Act scris, document; dovadă. Carte de judecată = hotărâre, sentință judecătorească. – Refăcut din cărți (pl. lui *cartă < lat. charta), prin analogie cu parte-părți; (II) din fr. carte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartel
CARTÉL, carteluri, s. n. 1. Uniune monopolistă în care mai multe întreprinderi din aceeași ramură de producție încheie o convenție, stabilind prețurile, condițiile de vânzare și de aprovizionare, termenele de plată, cantitatea de mărfuri ce urmează să o producă fiecare și își împart piețele de desfacere, în vederea limitării sau eliminării concurenței. 2. Coaliție între două sau mai multe partide, organizații etc. 3. (Înv.) Convenție scrisă între state, pentru schimbul sau răscumpărarea prizonierilor. – Din fr., engl. cartel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartela
CARTELÁ^1, cartelez, vb. I. Refl. (Despre întreprinderi, partide politice etc.) A se reuni, a intra într-un cartel. – Din cartel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartela
CARTELÁ^2, cartelez, vb. I. Tranz. A raționaliza un produs, pe bază de cartelă (1). – Din cartelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelare
CARTELÁRE^1, cartelări, s. f. Acțiunea de a se cartela^1. – V. cartela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelare
CARTELÁRE^2, cartelări, s. f. Acțiunea de a cartela^2. – V. cartela^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelat
CARTELÁT^1, -Ă, cartelați, -te, adj. Reunit într-un cartel. – V. cartela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelat
CARTELÁT^2, -Ă, cartelați, -te, adj. (Despre produse) Distribuit pe bază de cartelă (1), raționalizat. – V. cartela^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelă
CARTÉLĂ, cartele, s. f. 1. Carnețel, bucată de hârtie sau de carton, cu bonuri detașabile, imprimate și numerotate, pe baza cărora se pot obține produse raționalizate sau se poate servi masa la o cantină. 2. Bandă de carton perforată care indică desenul unei țesături. 3. (Inform.; în sintagma) Cartelă perforată = suport de informație imprimat special, folosit în sistemele de prelucrare automată a datelor și reprezentat printr-un carton dreptunghiular de dimensiuni standardizate, pe care datele sunt trecute cu ajutorul unui cod de perforații. 4. (În sintagma) Cartelă magnetică = dreptunghi de material plastic, acoperit cu substanță magnetică, pe care poate fi înregistrată informația prin magnetizarea unor zone de suprafață într-un cod prestabilit. – Din it. cartella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartelizare
CARTELIZÁRE, cartelizări, s. f. (Rar) Cartelare. – De la cartelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carter
CÁRTER, cartere, s. n. Înveliș metalic care susține și protejează anumite elemente în mișcare ale unei mașini, putând servi și ca recipient pentru lubrifiantul necesar. – Din fr. carter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartezian
CARTEZIÁN, -Ă, cartezieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține cartezianismului, privitor la cartezianism. 2. S. m. și f. Adept al cartezianismului. 3. Adj. (Mat.; în sintagma) Coordonate carteziene = coordonate raportate la un sistem de referință format din două sau trei axe rectangulare. [Pr.: -zi-an] – Din fr. cartésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartezianism
CARTEZIANÍSM s. n. Doctrina filosofului francez Descartes și a adepților lui, caracterizată prin metodă, ordine, rigoare. [Pr.: -zi-a-] – Din fr. cartésianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartier
CARTIÉR, cartiere, s. n. 1. Parte a unui oraș deosebită de celelalte prin caracteristici proprii (geografice, istorice etc.) și care formează o unitate organică. ♦ Locuitorii acestei părți a orașului. 2. Parte din comandamentul unei mari unități, compusă din personalul de deservire și din mijloacele de transmisiuni. ◊ Marele cartier general = (în timp de război) organul suprem de conducere a armatei în frunte cu comandantul său suprem. ♦ Loc (întărit) unde staționează trupele timp mai îndelungat în vederea efectuării de exerciții practice pe teren, cu efective mari de unități; tabără. 3. Fiecare dintre părțile laterale ale navei de la mijlocul ei spre pupă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. quartier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartilaginos
CARTILAGINÓS, -OÁSĂ, cartilaginoși, -oase, adj. Format din cartilaje, cu cartilaje. – Din fr. cartilagineux, lat. cartilaginosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartilagiu
CARTILÁGIU s. n. v. cartilaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartilaj
CARTILÁJ, cartilaje, s. n. Țesut conjunctiv elastic și rezistent, cu rol de susținere care formează scheletul peștilor cartilaginoși și al embrionului la vertebrate și la om îndeplinind funcția mecanică de susținere; zgârci. [Var.: cartilágiu s. n.] – Din fr. cartilage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carting
CÁRTING s. n. Cursă sportivă practicată cu cartul^2. – Din engl., fr. karting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartirui
CARTIRUÍ, cartiruiesc, vb. IV. Tranz. A încartirui. – Din rus. kvartirovat’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartiruire
CARTIRUÍRE s. f. Acțiunea de a cartirui și rezultatul ei; încartiruire. – V. cartirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartism
CARTÍSM s. n. Mișcare a muncitorilor englezi, desfășurată în decen. 4 și 5 ale sec. XIX, cu scopul de a obține satisfacerea unor revendicări economice și politice. – Din engl. Chartism, fr. chartisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartist
CARTÍST, -Ă, cartiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al cartismului. 2. Adj. Care aparține cartismului, privitor la cartism. – Din engl. chartist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartnic
CÁRTNIC, cartnici, s. m. Ofițer care face de cart^1 pe o navă. ♦ Grad de caporal în marina militară; marinar cu acest grad. – Din cart^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartoafă
CARTOÁFĂ s. f. v. cartof.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartodiagramă
CARTODIAGRÁMĂ, cartodiagrame, s. f. Cartogramă în care fenomenele sunt reprezentate cu ajutorul diagramelor. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cartodiagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartodrom
CARTODRÓM, cartodromuri, s. n. Teren amenajat pentru carting. – Cart^2 + [velo]drom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartof
CARTÓF, cartofi, s. m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia solanaceelor, cu flori albe sau violete și tulpini subterane terminate cu tuberculi de formă rotundă, ovală sau alungită, comestibili, bogați în amidon (Solanum tuberosum); p. restr. tuberculul acestei plante, folosit în alimentație și ca furaj; barabulă, picioc, picioică, barabușcă, bulughină. ◊ Zahăr de cartofi = glucoză obținută din amidonul de cartofi (1). 2. (În sintagma) Cartof-dulce = batat. [Var.: (reg.) cartoáfă, cartófă, cartóflă s. f.] – Din germ. Kartoffel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartofă
CARTÓFĂ s. f. v. cartof.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartofior
CARTOFIÓR^1, cartofiori, s. m. Diminutiv al lui cartof. – Cartof + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartoflă
CARTÓFLĂ s. f. v. cartof.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartofor
CARTOFÓR, -Ă, cartofori, -e, s. m. și f. Persoană care are patima jocului de cărți. – Din ngr. hartophóros (influențat de carte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartograf
CARTOGRÁF, -Ă, cartografi, -e, s. m. și f. Specialist în cartografie. – Din fr. cartographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartografia
CARTOGRAFIÁ, cartografiez, vb. I. Tranz. A executa hărți și planuri topografice. [Pr.: -fi-a] – Din cartografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartografic
CARTOGRÁFIC, -Ă, cartografici, -ce, adj. Care aparține cartografiei, privitor la cartografie. – Din fr. cartographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartografie
CARTOGRAFÍE s. f. Disciplină care studiază metodele și tehnica de întocmire și folosire a hărților și a planurilor topografice. – Din fr. cartographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartografiere
CARTOGRAFIÉRE, cartografieri, s. f. Acțiunea de a cartografia. [Pr.: -fi-e-] – V. cartografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartogramă
CARTOGRÁMĂ, cartograme, s. f. Reprezentare grafică pe o hartă a unor mărimi referitoare la răspândirea, la gradul de intensitate etc. al unor fenomene statistice, prin hașuri, culori etc. – Din fr. cartogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartomanţie
CARTOMANȚÍE s. f. (Rar) Ghicitul în cărți. – Din it. cartomanzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartomanție
CARTOMANȚÍE s. f. (Rar) Ghicitul în cărți. – Din it. cartomanzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartometrie
CARTOMETRÍE s. f. Ramură a cartografiei care studiază procedeele de măsurare pe hărți și planuri a distanțelor și a suprafețelor. – Din fr. cartométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carton
CARTÓN^1, cartoane, s. n. 1. Hârtie groasă și compactă cu flexibilitate redusă. ◊ Carton gudronat (sau asfaltat) = carton impregnat cu gudron sau cu smoală. 2. Schiță inițială a unui tablou sau a diverselor lui detalii; studiu. Cartoanele lui Leonardo da Vinci. 3. Tub mic de hârtie groasă (cu rol de filtru), la capătul unor țigări, prin care se trage fumul. 4. Tăviță de carton^1 (1) pentru prăjituri, bomboane etc.; p. ext. conținutul ei. – Din fr. carton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carton
CARTÓN^2, (2) cartoane, s. n. 1. (Reg.) Pânză tare de cânepă, in, bumbac; creton. 2. Sortiment dintr-o astfel de pânză. – Din germ. (austriac) Karton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartona
CARTONÁ, cartonez, vb. I. Tranz. A lega o carte, un caiet etc. în scoarțe de carton^1 (1); a broșa. ♦ A asigura o hartă, o planșă etc. cu un suport protector de carton^1, sau, p. ext., de pânză, de piele etc. – Din fr. cartonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonaj
CARTONÁJ, cartonaje, s. n. 1. Cartonare. 2. Obiect (cutie, mapă, ambalaj etc.) executat din carton^1 (1) sau din mucava. 3. Atelier unde se lucrează astfel de obiecte. – Din fr. cartonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonare
CARTONÁRE, cartonări, s. f. Acțiunea de a cartona și rezultatul ei; cartonaj, broșare. – V. cartona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonaş
CARTONÁȘ, cartonașe, s. n. Diminutiv al lui carton^1 (1). – Carton^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonaș
CARTONÁȘ, cartonașe, s. n. Diminutiv al lui carton^1 (1). – Carton^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonat
CARTONÁT, -Ă, cartonați, -te, adj. (Despre o carte, un caiet etc.) Legat în scoarțe de carton^1 (1) sau, p. ext., de pânză, de piele etc. – V. cartona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartonieră
CARTONIÉRĂ, cartoniere, s. f. (Rar) Cartotecă. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. cartonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartotecă
CARTOTÉCĂ, cartoteci, s. f. Totalitatea fișelor de evidență (privitoare la materialele sau la personalul dintr-o instituție), clasificate după anumite criterii; cartonieră. ♦ Cutie sau dulap în care se păstrează fișe clasate după anumite norme. – Din germ. Kartothek, rus. kartoteka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartuş
CARTÚȘ, cartușe, s. n. 1. Tub metalic sau de carton^1 prevăzut cu o capsă de amorsare, cu material exploziv și cu proiectil sau cu alice, care servește ca muniție pentru armamentul portativ; patron^1. ♦ Bucată cilindrică de exploziv folosită la producerea exploziilor în găurile de mină. 2. Ornament sculptat sau gravat (în formă de sul desfăcut parțial) pe care se scriu inscripții, monograme etc. 3. Textul încadrat în chenar pe o pagină imprimată; ornament care încadrează un text tipărit. 4. Cutie paralelipipedică de carton^1 care conține un anumit număr de pachete de țigări. – Din fr. cartouche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartuș
CARTÚȘ, cartușe, s. n. 1. Tub metalic sau de carton^1 prevăzut cu o capsă de amorsare, cu material exploziv și cu proiectil sau cu alice, care servește ca muniție pentru armamentul portativ; patron^1. ♦ Bucată cilindrică de exploziv folosită la producerea exploziilor în găurile de mină. 2. Ornament sculptat sau gravat (în formă de sul desfăcut parțial) pe care se scriu inscripții, monograme etc. 3. Textul încadrat în chenar pe o pagină imprimată; ornament care încadrează un text tipărit. 4. Cutie paralelipipedică de carton^1 care conține un anumit număr de pachete de țigări. – Din fr. cartouche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartuşieră
CARTUȘIÉRĂ, cartușiere, s. f. Geantă sau cutie mică de metal sau de piele, prinsă la centură, în care se țin cartușele (1); brâu (de piele, de pânză) cu locașuri tubulare, în care se introduc cartușele. [Pr.: -și-e-] – Din fr. cartouchière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cartușieră
CARTUȘIÉRĂ, cartușiere, s. f. Geantă sau cutie mică de metal sau de piele, prinsă la centură, în care se țin cartușele (1); brâu (de piele, de pânză) cu locașuri tubulare, în care se introduc cartușele. [Pr.: -și-e-] – Din fr. cartouchière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carură
CARÚRĂ, caruri, s. f. Formă a umerilor și a spatelui cuiva; spec. siluetă. ♦ Fig. Anvergură. [Pr.: carüră] – Din fr. carrure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carusel
CARUSÉL, carusele, s. n. 1. Călușel (2). 2. Fig. Mișcare, deplasare, circulație continuă și rapidă a unor mobile. – Din fr. carrousel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

carvasara
CARVASARÁ, carvasarale, s. f. (Înv.) Local în care se aflau instalate birourile unei vămi; birou vamal. – Din tc. kervansaray.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casa
CASÁ, casez, vb. I. Tranz. 1. A anula (în întregime sau parțial) o hotărâre judecătorească în urma admiterii recursului. 2. A efectua totalitatea operațiilor privind scoaterea definitivă din folosință și din inventar a unui mijloc fix a cărui folosire, reparare sau modernizare nu mai sunt rentabile; a lichida. 3. (Rar) A sparge. – Din fr. casser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casabil
CASÁBIL, -Ă, casabili, -e, adj. 1. Casant. 2. (Despre o hotărâre judecătorească) Care poate fi casat (1). – Din fr. cassable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casandra
Casandra = Cassandra.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

casant
CASÁNT, -Ă, casanți, -te, adj. Care se sparge sau se sfărâmă ușor; fragil, casabil. – Din fr. cassant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casap
CASÁP, casapi, s. m. (Reg.) Măcelar. ♦ Fig. Om crud. – Din tc. kasap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casare
CASÁRE, casări, s. f. Acțiunea de a casa și rezultatul ei. – V. casa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casată
CASÁTĂ, casate, s. f. Specialitate de cofetărie formată din diverse feluri de înghețată, dispuse în straturi. – Din it. cassata, fr. cassate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casaţie
CASÁȚIE s. f. Organ judecătoresc suprem, care are dreptul, în unele state, să caseze o sentință pronunțată de organele judecătorești de grad inferior. – Din fr. cassation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casație
CASÁȚIE s. f. Organ judecătoresc suprem, care are dreptul, în unele state, să caseze o sentință pronunțată de organele judecătorești de grad inferior. – Din fr. cassation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casă
CÁSĂ^1, case, s. f. 1. Clădire care servește drept locuință. ◊ Loc. adj. De casă = făcut în casă^1. ◊ Expr. (A avea) o casă de copii = (a avea) copii mulți. A-i fi cuiva casa casă și masa masă = a duce o viață ordonată, normală, liniștită. A nu avea (nici) casă, nici (masă) = a duce o viață neregulată, plină de griji, de frământări. ♦ (Reg.) Cameră, odaie. ◊ Casă de veci = mormânt. 2. Încăpere specială într-o clădire, având o anumită destinație. ◊ Casa ascensorului = spațiul în care se deplasează cabina unui ascensor. Casa scării = spațiul dintr-o clădire în care se găsește scara. 3. Cutie dreptunghiulară în care se păstrează literele, semnele etc. tipografice de același caracter. 4. Gospodărie. 5. Totalitatea celor care locuiesc împreună (formând o familie); familie. ♦ Dinastie; neam. 6. Căsnicie, menaj. ◊ Expr. A face (sau a duce) casă (bună) cu cineva = a trăi cu cineva (în bună înțelegere), a se împăca bine. A duce casă bună cu ceva = a se împăca bine cu ceva. 7. (Urmat de determinări) Nume dat unor instituții, așezăminte, întreprinderi, firme comerciale etc. ◊ Casă de economii = instituție publică de credit care se ocupă cu strângerea disponibilităților bănești temporare ale populației, acordând pentru acestea mai ales dobândă. Casă de ajutor reciproc = asociație benevolă a unor angajați sau pensionari, creată pentru acordarea de împrumuturi și de ajutoare membrilor ei din fondurile obținute prin depunerile lor lunare. Casă de filme = instituție producătoare de filme cinematografice. Casă de cultură = instituție culturală în care au loc diverse manifestări culturale, educative etc. Casă de nașteri = instituție medico-sanitară, în care se acordă viitoarelor mame, la naștere, asistență calificată. Casă de vegetație = construcție specială, cu acoperișul și cu pereții de sticlă, folosită pentru experiențe de agrochimie, plantele fiind cultivate în vase de vegetație. ♦ Specialitatea casei = produs specific al unei întreprinderi, al unei gospodine. 8. Boală a vinurilor, pe care acestea o capătă când ajung în contact cu aerul și care se caracterizează prin tulburare și prin schimbarea culorii. – Lat. casa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casă
CÁSĂ^2, case, s. f. 1. Dulap sau lădiță de fier în care se țin bani, hârtii de valoare etc. Casă de fier. Casă de bani. 2. Masă, pupitru sau birou într-un magazin, unde se achită costul cumpărăturilor. ♦ Ghișeu sau încăpere într-o întreprindere sau într-o instituție, unde se fac încasările și plățile, unde se eliberează biletele de călătorie, de spectacol etc. ♦ Sumă de bani de care dispune la un moment dat casieria unei instituții sau a unei întreprinderi. ◊ Plus (sau minus) de casă = diferență în plus (sau în minus) rezultată la stabilirea încasărilor și plăților. Registru de casă = registru în care se trec sumele încasate și cele plătite. ◊ Expr. A face casa = a întocmi situația încasărilor și a plăților unei zile. – Din it. cassa, germ. Kasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casâncă
CASẤNCĂ, casânci, s. f. (Reg.) Broboadă împodobită pe margini cu flori brodate și cu franjuri. [Var.: casúncă s. f.] – Din rus. kosânka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cascadă
CASCÁDĂ, cascade, s. f. 1. Cădere naturală de apă pe cursul unui râu, provocată de o ruptură de pantă în profilul longitudinal al văii; cataractă. ◊ Expr. Cascadă de râs = râs zgomotos, sacadat și prelungit. 2. (Tehn.; în sintagma) Montaj în cascadă = model de legare a unor aparate sau mașini electrice astfel încât curentul de la intrarea unui element să fie egal cu cel de la ieșirea elementului anterior. – Din fr. cascade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cascador
CASCADÓR, -OÁRE, cascadori, -oare, s. m. și f. 1. Clovn, actriță, acrobat etc. la circ care execută salturi primejdioase. 2. Actor de cinematograf care dublează uneori protagonistul în secvențele periculoase. – Din fr. cascadeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cascadoricesc
CASCADORICÉSC, -EÁSCĂ, cascadoricești, adj. (Rar) De cascador. – Cascador + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cascadorie
CASCADORÍE, cascadorii, s. f. 1. Săritură primejdioasă, situație dificilă realizată de cascador. 2. Artă sau meserie a cascadorului. – Cascador + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cascadorism
CASCADORÍSM, cascadorisme, s. n. (Rar) Faptă de cascador. – Cascador + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cască
CÁSCĂ, căști, s. f. 1. Acoperământ pentru protecția capului confecționat din metal, din piele sau din cauciuc și folosit de militari, de unii sportivi și de unii muncitori. ♦ Dispozitiv metalic în atelierele de coafat, în forma unei căciuli, folosit la uscatul părului. 2. Acoperământ pentru cap din cauciuc sau din material plastic, folosit pentru a feri părul de apă; caschetă (2). 3. Dispozitiv alcătuit din unul sau din două receptoare fixate pe urechi, care servește la ascultarea transmisiunilor radiofonice, telefonice etc. – Din fr. casque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caschetă
CASCHÉTĂ, caschete, s. f. 1. Șapcă mare, rotundă, cu cozoroc, care face parte din echipamentul militarilor. 2. Cască (2). – Din fr. casquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caserolă
CASERÓLĂ, caserole, s. f. 1. Capsulă de porțelan, cu coadă, folosită în laborator pentru topirea substanțelor vâscoase și puțin volatile. 2. Cratiță adâncă cu coadă și cu fundul plat, folosită în bucătărie. – Din fr. casserole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casetă
CASÉTĂ, casete, s. f. 1. Cutie în care se păstrează bani sau mici obiecte (prețioase) sau care protejează anumite elemente ale unui sistem tehnic. ♦ Cutie de lemn sau de metal cu un perete mobil, unde se introduce placa sau filmul pe care se fotografiază. 2. Cutie anexă a camerelor de luat vederi, în interiorul căreia se află pelicula cinematografică. 3. Despărțitură a unei case^1 tipografice. 4. Anunț cu chenar, folosit la tipărirea numelor și adreselor, în anuare, cărți de telefon etc. 5. Indicație pusă, de obicei, la sfârșitul unei cărți și care cuprinde anumite date privitoare la lucrare (data culegerii, a tipăririi etc.). 6. Construcție standardizată compactă din material plastic, în care se află montată banda magnetică (subțire și îngustă). ◊ Casetă video = videocasetă. 7. (Med.) Partea metalică a punții protetice dentare. – Din it. cassetta, fr. cassette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casetofon
CASETOFÓN, casetofoane, s. n. Magnetofon (portabil) cu benzi magnetice introduse în casete. – Din casetă (după magnetofon, microfon, gramofon etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casetotecă
CASETOTÉCĂ, casetoteci, s. f. Raft sau dulap special pentru depozitarea casetelor (de casetofon). – Din fr. cassettothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cash
CASH s. n. Numerar. Banca nu are cash. ◊ (Adjectival) Plată cash. Bani cash. ◊ (Adverbial) Plătește cash. [Pr. cheș] – Din engl. cash.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casier
CASIÉR, -Ă, casieri, -e, s. m. și f. Persoană care are în sarcina sa casa de bani, distribuirea și încasarea banilor și păstrarea hârtiilor de valoare într-o întreprindere sau într-o instituție. [Pr.: -si-er] – Din it. cassiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casierie
CASIERÍE, casierii, s. f. Încăpere, serviciu, birou, ghișeu într-o întreprindere sau într-o instituție, unde se primesc, se păstrează și se distribuie banii. [Pr.: -si-e-] – Casier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casieriţă
CASIERÍȚĂ, casierițe, s. f. Casieră. [Pr.: -si-e-] – Casier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casieriță
CASIERÍȚĂ, casierițe, s. f. Casieră. [Pr.: -si-e-] – Casier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casiopeea
Casiopeea = Cassiope(a).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

casiopeiu
CASIOPÉIU s. n. (Chim.) Lutețiu. [Pr.: -si-o-pe-iu] – Din fr. cassiopéium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casiterit
CASITERÍT s. n. Oxid de staniu natural, brun-negru, cu luciu adamantin, care se găsește în filoanele hidrotermale și în aluviuni. – Din fr. cassitérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casiu
CASÍU, casiuri, s. n. Rigolă pavată, largă (care traversează o șosea în pantă), pentru a putea permite scurgerea apelor colectate de un șanț lateral. – Din fr. cassis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casmenae
Casmenae = Camenae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

casnic
CÁSNIC, -Ă, casnici, -ce, adj., s. m., s. f. I. Adj. 1. Care ține de casă^1, de gospodărie. ◊ Industrie casnică = activitate industrială neevoluată, desfășurată în mod auxiliar în gospodărie cu unelte relativ simple, care are ca obiect obținerea unor produse destinate, de obicei, nevoilor proprii. 2. Care își petrece timpul liber acasă, în familie. II. 1. S. f. Femeie care se ocupă numai cu gospodăria; gospodină. 2. S. m. (Rar) Căsean. – Casă^1 + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casoletă
CASOLÉTĂ, casolete, s. f. 1. Vas metalic inoxidabil care servește la sterilizarea și la păstrarea sterilă a pansamentelor și a unor instrumente medicale. 2. (Franțuzism) Vas în care se ard mirodenii. – Din fr. cassolette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cassandra
Cassandra, fiica lui Priamus și a Hecubei și soră geamănă cu Helenus. Apollo, care o îndrăgise, i-a făgăduit să-i împlinească orice dorință dacă va consimți să se unească cu el. Cassandra i-a cerut s-o înzestreze cu darul profeției dar, de îndată ce zeul i-a împlinit vrerea, ea i-a refuzat dragostea. Mînios, Apollo i-a lăsat atunci darul făcut, luîndu-i însă înapoi puterea de a-și convinge semenii. Într-adevăr, toate profețiile ei în legătură cu destinele Troiei, cu răpirea Helenei sau cu Calul Troian n-au fost luate în seamă de troieni, deși pînă la urmă s-au adeverit. În noaptea incendierii cetății, Cassandra s-a refugiat în templul Athenei. A fost smulsă însă chiar de la picioarele statuii zeiței de către Aiax, fiul lui Oileus, ca s-o necinstească. Mai tîrziu, revenind ca pradă de război lui Agamemnon, Cassandra i-a dăruit doi fii: pe Teledamus și pe Pelops. Prezicîndu-i lui Agamemnon nenorocirile care-l așteptau cînd avea să se întoarcă acasă, Cassandra își vede, o dată mai mult, prorocirile nesocotite. Agamemnon ține cu orice preț să se înapoieze la Mycenae și o ia și pe Cassandra cu el. Acolo însă sînt uciși amîndoi de mîna Clytaemnestrei (v. și Agamemnon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cassiopea
Cassiope(a), soția lui Cepheus, regele Aethiopiei și mama Andromedei. Îndrăznind să se ia la întrecere cu nereidele în ceea ce privește frumusețra, Cassiopea a fost pedepsită de către Poseidon, care a trimis un monstru marin să-i devasteze țara. Mînia zeului n-a putut fi domolită decît prin sacrificiul Andromedei (v. și Andromeda). În cele din urmă, Cassiopea a fost transformată într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cassone
CASSÓNE, cassone, s. n. Mobilă de forma unei lăzi, împodobită cu sculpturi în lemn sau cu picturi, folosită pentru păstrarea obiectelor de îmbrăcăminte. – Din it. cassone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cast
CAST, -Ă, caști, -ste, adj. Pur, nepătat, neprihănit; virtuos. – Din lat. castus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castalia
Castalia 1. Fiica lui Achelous. 2. Izvor de pe muntele Parnassus, închinat lui Apollo și muzelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

castan
CASTÁN, castani, s. m. 1. Arbore cu frunze simple, alungite și cu fructe comestibile (Castanea sativa sau vesca). 2. Arbore mare, cu frunze compuse, cu flori albe sau roșcate, dispuse în panicule, și cu fructe necomestibile (Aesculus hippocastanum). – Din castană (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castană
CASTÁNĂ, castane, s. f. 1. Fructul castanului, (aproximativ) sferic, cu coaja tare, cafenie, bogat în amidon și în ulei, închis până la maturitate într-un înveliș verde, țepos. ◊ Expr. A scoate castanele din foc cu mâna altuia = a se folosi de altcineva într-o întreprindere primejdioasă, pentru interese personale. 2. Fiecare dintre micile formații cornoase aflate pe fața internă a picioarelor calului. – Din (1) ngr. kástanon, (2) kastánia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castanietă
CASTANIÉTĂ, castaniete, s. f. Instrument muzical de percuție (răspândit în Spania și în America Latină), format din două plăcuțe de lemn sau de fildeș, prinse ca valvele unei scoici, care sunt lovite ritmic una de alta și folosit la acompanierea dansului și a muzicii; geamparale (2). – Din fr. castagnettes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castaniu
CASTANÍU, -ÍE, castanii, adj. (Despre păr) De culoarea castanei (1); (despre ochi) căprui. – Castană + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castă
CÁSTĂ, caste, s. f. (La hinduși, egipteni sau la alte popoare orientale) Grup social închis, endogamic, strict delimitat de altele prin origine comună, ocupații, privilegii; p. ext. grup social închis care își păstrează privilegiile. ◊ Expr. Spirit de castă = spirit îngust, exclusivist. – Din fr. caste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castel
CASTÉL, castele, s. n. 1. Clădire mare, medievală, prevăzută cu turnuri și cu creneluri, înconjurată de ziduri și de șanțuri, care servea ca locuință seniorilor feudali; (astăzi) casă mare care imită arhitectura medievală. ◊ Expr. Castele în Spania = visuri irealizabile, planuri fantastice, iluzii deșarte. 2. (În sintagma) Castel de apă = construcție specială (în formă de turn) care servește ca rezervor de apă. 3. Fiecare dintre construcțiile situate deasupra punții superioare a unei nave. – Din lat. castellum. Cf. pol. kasztel, it. castello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castelan
CASTELÁN, -Ă, castelani, -e, s. m. și f. Persoană care stăpânește un castel, care locuiește într-un castel sau care îl îngrijește și îl administrează. – Din lat. castellanus, it. castellano, pol. kasztellan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castilian
CASTILIÁN, -Ă, castilieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Castilia. 2. Adj. Care aparține Castiliei sau castilienilor (1), care se referă la Castilia ori la castilieni. ♦ (Substantivat, f.) Dialect romanic vorbit de castilieni, devenit limba oficială a Spaniei; limba spaniolă. [Pr.: -li-an] – Din it. castigliano, fr. Castillians.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casting
CÁSTING s. n. 1. Concurs sportiv în care participanții au dreptul la un număr de aruncări la țintă, cu lanseta, într-un timp limitat. 2. Selectare a actorilor pentru un film, spectacol, emisiune televizată. – Din engl. casting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castitate
CASTITÁTE s. f. Însușirea de a fi cast; virtute, feciorie^1, nevinovăție. – Din lat. castitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castor
CÁSTOR, (1) castori, s. m., (2) s. n. 1. S. m. Mamifer rozător semiacvatic, lung de circa 85 cm, cu labele din spate palmate și cu coada lățită, care trăiește în colonii, clădindu-și cu măiestrie cuibul pe malul apelor; biber (Castor canadensis). 2. S. n. Blana castorului (1). ♦ Postav făcut din părul acestui animal. – Din fr., lat. castor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castor
Castor, unul dintre dioscuri și fratele lui Pollux (v. Dioscuri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

castra
CASTRÁ, castrez, vb. I. Tranz. A extirpa, terapeutic sau accidental, glandele sexuale, provocând sterilitatea; a emascula, a jugăni. – Din lat. castrare, fr. castrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castrare
CASTRÁRE, castrări, s. f. Acțiunea de a castra; castrație; emasculație, evirație, jugănire. ◊ Castrare radiologică = suprimare funcțională a glandelor sexuale cu ajutorul razelor X. ◊ Castrarea plantelor = înlăturare a staminelor, a inflorescenței mascule sau a indivizilor masculi. – V. castra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castrat
CASTRÁT, -Ă, castrați, -te, adj. (Despre masculi) Căruia i-au fost extirpate glandele genitale; (pop.) jugănit. – V. castra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castraţie
CASTRÁȚIE, castrații, s. f. Castrare. – Din fr. castration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castrație
CASTRÁȚIE, castrații, s. f. Castrare. – Din fr. castration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castravecior
CASTRAVECIÓR, castraveciori, s. m. Diminutiv al lui castravete. – Castravete + suf. -ior sau refăcut din pl. castraveciori (< castraveți).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castravete
CASTRAVÉTE, castraveți, s. m. 1. Plantă legumicolă cu tulpina agățătoare, acoperită cu peri aspri, cu frunze mari și cu flori galbene (Cucumis sativus); p. restr. fructul acestei plante, de formă alungită, de culoare verde, care se consumă crud, murat sau gătit. ◊ Expr. A vinde castraveți la grădinar = a da explicații într-o problemă cuiva mai bine informat decât cel ce vrea să-l lămurească. 2. (Zool. în compusul) Castravete-de-mare = holoturie. – Refăcut din castraveți (pl. lui castraveț < bg. krastaveț, krastavița).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castron
CASTRÓN, castroane, s. n. Vas adânc în care se aduc la masă unele mâncăruri. – Cf. săs. Kastrol, sb. kastrola, pol. kastrol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castronaş
CASTRONÁȘ, castronașe, s. n. Diminutiv al lui castron; castronel. – Castron + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castronaș
CASTRONÁȘ, castronașe, s. n. Diminutiv al lui castron; castronel. – Castron + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castronel
CASTRONÉL, castronele, s. n. Castronaș. – Castron + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

castru
CÁSTRU, castre, s. n. Lagăr, tabără romană întărită. – Din lat. castra, -orum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

casuncă
CASÚNCĂ s. f. v. casâncă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caş
CAȘ, (1) cașuri, s. n. 1. Produs alimentar preparat din lapte închegat și stors de zer. 2. Substanță gălbuie-albicioasă care se formează în colțurile ciocului la puii de păsări. ◊ Expr. (Ir.) E cu caș(ul) la gură sau încă nu i-a picat cașul de la gură, se spune despre un tânăr nepriceput, lipsit de experiență (dar cu pretenții). [Pl. și: (m.) cași] – Lat. caseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caș
CAȘ, (1) cașuri, s. n. 1. Produs alimentar preparat din lapte închegat și stors de zer. 2. Substanță gălbuie-albicioasă care se formează în colțurile ciocului la puii de păsări. ◊ Expr. (Ir.) E cu caș(ul) la gură sau încă nu i-a picat cașul de la gură, se spune despre un tânăr nepriceput, lipsit de experiență (dar cu pretenții). [Pl. și: (m.) cași] – Lat. caseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşa
CAȘÁ s. f. Stofă de lână cu tușeul moale, vopsită în culori deschise. – Cf. germ. kaschieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașa
CAȘÁ s. f. Stofă de lână cu tușeul moale, vopsită în culori deschise. – Cf. germ. kaschieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşalot
CAȘALÓT, cașaloți, s. m. Mamifer asemănător cu balena, care trăiește în mările calde, caracterizat prin dezvoltarea mare a capului și prin prezența dinților pe falca inferioară (Physeter catodon). ◊ Ulei de cașalot = amestec de ceruri fluide și solide obținut din capul de cașalot și folosit în medicină, în cosmetică și în componența unor produse industriale; ulei de spermanțet, ceară de balenă, cetaceum. – Din fr. cachalot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașalot
CAȘALÓT, cașaloți, s. m. Mamifer asemănător cu balena, care trăiește în mările calde, caracterizat prin dezvoltarea mare a capului și prin prezența dinților pe falca inferioară (Physeter catodon). ◊ Ulei de cașalot = amestec de ceruri fluide și solide obținut din capul de cașalot și folosit în medicină, în cosmetică și în componența unor produse industriale; ulei de spermanțet, ceară de balenă, cetaceum. – Din fr. cachalot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşare
CAȘÁRE s. f. 1. Operația de aplicare pe țesături a unui strat de substanțe care conferă țesăturii respective un tușeu moale, ca de piele. 2. Cașurare. – Din cașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașare
CAȘÁRE s. f. 1. Operația de aplicare pe țesături a unui strat de substanțe care conferă țesăturii respective un tușeu moale, ca de piele. 2. Cașurare. – Din cașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşă
CÁȘĂ s. f. Mâncare, asemănătoare cu pilaful, preparată din arpacaș sau din mei, cu multă grăsime. – Din rus. kașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașă
CÁȘĂ s. f. Mâncare, asemănătoare cu pilaful, preparată din arpacaș sau din mei, cu multă grăsime. – Din rus. kașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşcaval
CAȘCAVÁL, cașcavaluri, s. n. 1. Specie de brânză fină, tare, în formă de turte sau de roți, preparată din caș de lapte de oaie (mai rar de vacă). ◊ Expr. (Fam.) A se întinde la cașcaval = a avea pretenții exagerate. 2. (Mar.) Pană metalică folosită la fixarea arborelui gabier pe gabie. – Din tc. kașkaval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașcaval
CAȘCAVÁL, cașcavaluri, s. n. 1. Specie de brânză fină, tare, în formă de turte sau de roți, preparată din caș de lapte de oaie (mai rar de vacă). ◊ Expr. (Fam.) A se întinde la cașcaval = a avea pretenții exagerate. 2. (Mar.) Pană metalică folosită la fixarea arborelui gabier pe gabie. – Din tc. kașkaval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşectic
CAȘÉCTIC, -Ă, cașectici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de cașexie. – Din fr. cachectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașectic
CAȘÉCTIC, -Ă, cașectici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de cașexie. – Din fr. cachectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşera
CAȘERÁ, cașerez, vb. I. Tranz. 1. (Tipogr.) A lipi un strat de hârtie, de celuloid etc. pe o coală de hârtie sau de carton pentru a-i da aspect mai frumos. 2. A fixa un strat de spumă poliuretanică între tricotul și căptușeala confecțiilor. – Cf. fr. c a c h e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașera
CAȘERÁ, cașerez, vb. I. Tranz. 1. (Tipogr.) A lipi un strat de hârtie, de celuloid etc. pe o coală de hârtie sau de carton pentru a-i da aspect mai frumos. 2. A fixa un strat de spumă poliuretanică între tricotul și căptușeala confecțiilor. – Cf. fr. c a c h e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşerat
CAȘERÁT, -Ă, cașerați, -te, s. n., adj. 1. S. n. (Tipogr.) Lipirea unui strat de hârtie, a unui celuloid etc. pe un carton pentru a-i da aspect mai frumos. 2. Adj. (Despre confecții) Cu un strat de spumă poliuretanică fixat între tricot și căptușeală. – V. cașera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașerat
CAȘERÁT, -Ă, cașerați, -te, s. n., adj. 1. S. n. (Tipogr.) Lipirea unui strat de hârtie, a unui celuloid etc. pe un carton pentru a-i da aspect mai frumos. 2. Adj. (Despre confecții) Cu un strat de spumă poliuretanică fixat între tricot și căptușeală. – V. cașera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşetă
CAȘÉTĂ, cașete, s. f. Cutie mică din substanță amilacee, în care se introduc, spre a fi înghițite, medicamente sub formă de pulbere; bulină (1). – Din fr. cachet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașetă
CAȘÉTĂ, cașete, s. f. Cutie mică din substanță amilacee, în care se introduc, spre a fi înghițite, medicamente sub formă de pulbere; bulină (1). – Din fr. cachet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşeu
CAȘÉU, cașeuri, s. n. (Cin.) Mască folosită în filmarea combinată, pentru a se acoperi partea din cadru care nu trebuie să apară. – V. cașera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașeu
CAȘÉU, cașeuri, s. n. (Cin.) Mască folosită în filmarea combinată, pentru a se acoperi partea din cadru care nu trebuie să apară. – V. cașera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşexie
CAȘEXÍE s. f. Stare generală proastă a organismului, comună mai multor boli, care se manifestă prin tulburarea funcțiilor organismului, prin slăbire și anemie extremă, prin scăderea temperaturii corpului etc. – Din fr. cachexie, lat. cachexia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașexie
CAȘEXÍE s. f. Stare generală proastă a organismului, comună mai multor boli, care se manifestă prin tulburarea funcțiilor organismului, prin slăbire și anemie extremă, prin scăderea temperaturii corpului etc. – Din fr. cachexie, lat. cachexia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caşmir
CAȘMÍR, (2) cașmiruri, s. n. 1. Rasă de capre crescută în Cașmir și în Tibet pentru părul foarte fin și mătăsos. 2. Țesătură moale și fină confecționată din părul de cașmir (1). – Din fr. cachemire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cașmir
CAȘMÍR, (2) cașmiruri, s. n. 1. Rasă de capre crescută în Cașmir și în Tibet pentru părul foarte fin și mătăsos. 2. Țesătură moale și fină confecționată din părul de cașmir (1). – Din fr. cachemire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cat
CAT, caturi, s. n. Etaj, nivel. ◊ Catul de jos = parterul. – Din tc. kat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catabolism
CATABOLÍSM s. n. Dezasimilație. – Din fr. catabolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataclastic
CATACLÁSTIC, -Ă, cataclastici, -ce, adj. (Despre minerale, roci etc.) Care este zdrobit sub acțiunea forțelor tectonice; (despre procese geologice) care provoacă o cataclază. – Din fr. cataclastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataclază
CATACLÁZĂ, cataclaze, s. f. Zdrobire totală sau parțială a minereurilor componente din roci sub acțiunea proceselor dinamice din scoarța pământului. – Din fr. cataclase, germ. Kataklase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataclism
CATACLÍSM, cataclisme, s. n. Schimbare bruscă în caracterul și în condițiile naturii și ale vieții pe pământ, sub influența unor procese atmosferice, tectonice sau vulcanice nimicitoare. ♦ Fig. Răsturnare bruscă, distrugătoare, în viața socială. – Din fr. cataclysme, lat. cataclysmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catacombă
CATACÓMBĂ, catacombe, s. f. Galerie subterană, naturală sau artificială, care servea primilor creștini drept refugiu, loc de cult și de înmormântare; p. gener. orice subterană în formă de coridor lung și îngust. – Din fr. catacombe, it. catacomba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catadicsi
CATADICSÍ, catadicsesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A găsi de cuviință, a socoti de demnitatea sa (să facă ceva); a binevoi. – Din ngr. katadéhome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catadioptru
CATADIÓPTRU, catadioptri, s. m. Ochi-de-pisică (pentru semnalizare la vehicule). [Pr.: -di-op-] – Din fr. catadioptre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catafalc
CATAFÁLC, catafalcuri, s. n. Postament înalt pe care se așază sicriul unui mort sau, la comemorări, efigia unei persoane defuncte. – Din fr. catafalque, germ. Katafalk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catafazie
CATAFAZÍE, catafazii, s. f. (Med.) Tulburare a vorbirii, constând în repetarea mecanică a acelorași fraze sau cuvinte. – Din fr. cataphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataforeză
CATAFORÉZĂ s. f. Deplasare spre catod a particulelor dintr-o soluție coloidală sub acțiunea câmpului electric. – Din fr. cataphorèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catagrafia
CATAGRAFIÁ, catagrafiez, vb. I. Tranz. (Înv.) A înregistra; a inventaria. [Pr.: -fi-a] – Din ngr. kataghráfo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catagrafie
CATAGRAFÍE, catagrafii, s. f. (Înv.) 1. Inventar. 2. Recensământ. – Din ngr. kataghrafi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catahreză
CATAHRÉZĂ, catahreze, s. f. Figură de stil care constă în transferarea înțelesului unui cuvânt asupra altui cuvânt cu înțeles apropiat. – Din fr. catachrèse, lat. catachresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catahris
CATAHRÍS, catahrisuri, s. n. (Înv.) Abuz (1). – Din ngr. katáhrisis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataif
CATAÍF, cataifuri, s. n. Prăjitură preparată din două straturi de tăiței foarte fini, prăjiți și însiropați, între care se pune un strat gros de frișcă. – Din tc. katayıf (lit. kadayıf), ngr. kataífi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalan
CATALÁN, -Ă, catalani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Catalonia (Spania). 2. Adj. Care aparține Cataloniei sau catalanilor (1), privitor la Catalonia ori la catalani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită de catalani (1). – Din fr. catalan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalan
CATALÁN, -Ă, cataláni, -e, subst., adj. ~ (etim. incertă, prob. din v. cat. catelani = metateză din lacetani < gr. laketanoí = lacetan, identificabil cu ka(s)telanoí menționați de Ptolemeu) [GDLC]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

catalană
CATALÁNĂ s. f. v. catalan [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

catalază
CATALÁZĂ s. f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peroxidului de hidrogen în apă și oxigen. – Din fr. catalase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalectic
CATALÉCTIC, catalectice, adj. (În metrica greco-latină; în sintagma) Vers catalectic = vers care se termină printr-un picior incomplet. – Din fr. catalectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalepsie
CATALEPSÍE s. f. Stare patologică care apare în unele boli psihice și care se caracterizează printr-o rigiditate bruscă a mușchilor și printr-o tulburare a funcțiilor cerebrale. – Din fr. catalepsie, lat. catalepsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataleptic
CATALÉPTIC, -Ă, cataleptici, -ce, adj. Privitor la catalepsie, de catalepsie; atins de catalepsie. – Din fr. cataleptique, lat. catalepticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalige
CATALÍGE s. f. pl. Prăjini prevăzute cu suporturi pentru picioare, cu care se umblă la înălțime (în locurile noroioase); picioroange. – Cf. bg. katarjaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalitic
CATALÍTIC, -Ă, catalitici, -ce, adj. Care se produce prin cataliză, de cataliză. – Din fr. catalytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataliza
CATALIZÁ, catalizez, vb. I. Tranz. A produce o cataliză. – Din fr. catalyser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalizare
CATALIZÁRE, catalizări, s. f. Acțiunea de a cataliza și rezultatul ei. – V. cataliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalizator
CATALIZATÓR, catalizatori, s. m. Substanță care grăbește sau încetinește o reacție chimică, fără ca ea însăși să fie modificată. – Cataliza + suf. -tor (după fr. catalyseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataliză
CATALÍZĂ, catalize, s. f. Acțiune prin care se grăbește sau se încetinește o reacție chimică, sub influența unor catalizatori. – Din fr. catalyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalog
CATALÓG, cataloage, s. n. Listă, caiet, registru, sistem de fișe etc. care conține o înșirare metodică, după anumite criterii și cu anumite scopuri, de nume de ființe sau de obiecte, titluri de cărți etc. – Din fr. catalogue, lat. catalogus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataloga
CATALOGÁ, cataloghez, vb. I. Tranz. A înregistra într-un catalog; p. ext. a înșira. ♦ (Depr.) A socoti, a considera pe cineva drept... – Din fr. cataloguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalogare
CATALOGÁRE, catalogări, s. f. Acțiunea de a cataloga și rezultatul ei. – V. cataloga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalografie
CATALOGRAFÍE s. f. Tehnică a alcătuirii cataloagelor de bibliotecă sau de muzeu; ramură a biblioteconomiei care studiază principiile și metodele întocmirii cataloagelor de bibliotecă. – Din fr. catalographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catalpă
CATÁLPĂ, catalpe, s. f. Arbore decorativ, originar din America de Nord, înalt până la 15 m, cu frunze mari, ovale și cu flori albe (Catalpa bignonioides). – Din fr. catalpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catamaran
CATAMARÁN, catamarane, s. n. Ambarcațiune cu pânze alcătuită din două corpuri de plutire; pirogă cu două flotoare laterale. – Din fr. catamaran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catamenial
CATAMENIÁL, -Ă, catameniali, -e, adj. (Med.) Care se produce în timpul sau imediat înaintea menstruației. [Pr.: -ni-al] – Din fr. cataménial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catamneză
CATAMNÉZĂ s. f. Urmărire a evoluției unei afecțiuni la un bolnav pe baza informațiilor date de acesta după ieșirea din spital. – Din fr. catamnèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catamorfism
CATAMORFÍSM, catamorfisme, s. n. (Geol.) Totalitatea proceselor care se produc în partea superioară a scoarței terestre. – Din engl. catamorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catapeteasmă
CATAPETEÁSMĂ, catapetesme, s. f. 1. Draperie brodată, în vechile temple ebraice, care separa „sfânta” (naosul) de „sfânta sfintelor” (sanctuarul). 2. Perete despărțitor (împodobit cu icoane) între altar și naos, în bisericile ortodoxe; iconostas. 3. Perdea brodată care închide ușile împărătești ale iconostasului. – Din ngr. katapétasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataplasmă
CATAPLÁSMĂ, cataplasme, s. f. Pastă medicinală, cu acțiune emolientă și revulsivă, care se aplică, drept remediu, pe partea bolnavă a corpului; p. ext. bucată de pânză, bandaj etc. pe care se întinde această pastă, pentru a fi aplicată pe corp. – Din fr. cataplasme, lat. cataplasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataplexie
CATAPLEXÍE s. f. (Med.) Încetare bruscă și de scurtă durată a oricărei mișcări (fără pierderea conștiinței). – Din fr. cataplexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catapulta
CATAPULTÁ, catapultez, vb. I. Tranz. A lansa ceva cu o catapultă; a lansa un avion prin catapultă. – Din fr. catapulter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catapultă
CATAPÚLTĂ, catapulte, s. f. 1. Mașină de război, folosită mai ales la atacul cetăților, care servea, în Antichitate și la începutul Evului Mediu, la aruncarea pietrelor sau a butoaielor cu substanțe inflamabile asupra inamicului. 2. Dispozitiv pentru lansarea unei aeronave care, la decolare, trebuie să atingă o viteză mare pe un spațiu redus. 3. Dispozitiv pentru aruncarea din avion a pilotului împreună cu scaunul sau cu cabina, în vederea parașutării lui în caz de pericol. – Din fr. catapulte, lat. catapulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catar
CATÁR^1, cataruri, s. n. Inflamație acută sau cronică a mucoasei unui organ, adesea însoțită de secreție abundentă. – Din fr. catarrhe, lat. catarrhus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catar
CATÁR^2, -Ă, catari, -e, s. m. și f., adj. (Adept) al unei secte maniheiste din Europa Apuseană în sec. XI-XIV, care respingea ierarhia catolică, Sfintele Taine, existența purgatoriului și considera proprietatea privată ca un păcat. – Din fr. cathare. Cf. gr. katharos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataractă
CATARÁCTĂ, cataracte, s. f. I. Cădere naturală de apă produsă pe o succesiune de terenuri abrupte mici; ansamblu de cascade mai mici; cascadă. II. Boală de ochi, care constă în opacifierea cristalinului și care poate duce la orbire totală sau parțială. – Din fr. cataracte, lat. cataracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataral
CATARÁL, -Ă, catarali, -e, adj. Care este în legătură cu catarul, care se referă la catar, de catar. – Din fr. catarrhal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataramă
CATARÁMĂ, catarame, s. f. Piesă din metal, os, material plastic etc., cu care se încheie o cingătoare, o curea etc. sau care este folosită ca obiect decorativ la confecții. ◊ Loc. adj. și adv. (Fam.) La cataramă = zdravăn, strașnic. ◊ Expr. Prieteni la cataramă = prieteni foarte buni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catarg
CATÁRG, catarge, s. n. 1. Stâlp de lemn sau tub metalic care se montează vertical pe o navă pentru a susține pânzele sau antenele de telegrafie fără fir; arbore. 2. Construcție de metal care înlocuiește turnul de extracție în industria petrolieră. – Din ngr. katárti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catarin
CATARÍN, catarini, s. m. (Zool.) Catarinian. – Din engl. catarrhine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catarinian
CATARINIÁN, catarinieni, s. m. (La pl.) Grup de maimuțe superioare, cu nările apropiate și coada de obicei scurtă; (și la sg.) maimuță din acest grup. [Pr.: -ni-an] – Din fr. catarhinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cataroi
CATARÓI s. n. (Înv. și reg.) 1. Apoplexie, dambla. 2. Guturai, gripă; gută. – Din ngr. katarroí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastif
CATASTÍF, catastife, s. n. (Înv. și fam.) Registru, condică. Expr. A avea (pe cineva sau ceva însemnat sau scris) la catastif sau a trece (pe cineva sau ceva) la catastif = a avea sau a ține evidența faptelor cuiva (spre a se răzbuna pe el). [Var.: catastih s. n.] – Din ngr. katástihon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastih
CATASTÍH s. n. v. catastif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastrofal
CATASTROFÁL, -Ă, catastrofali, -e, adj. Care produce o catastrofă, care are proporții de catastrofă; dezastruos, catastrofic. – Catastrofă + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastrofă
CATASTRÓFĂ, catastrofe, s. f. Eveniment tragic de mari proporții, cu urmări dezastruoase; dezastru, nenorocire, calamitate; tragedie. – Din fr. catastrophe, lat. catastropha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastrofic
CATASTRÓFIC, -Ă, catastrofici, -ce, adj. Catastrofal. – Din fr. catastrophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catastrofism
CATASTROFÍSM s. n. Teorie potrivit căreia toate schimbările din istoria pământului se datorează unor catastrofe periodice, urmate de noi acte de creație. – Din fr. catastrophisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catatermometru
CATATERMOMÉTRU, catatermometre, s. n. Instrument medical utilizat pentru măsurarea căldurii pierdute de corpul omenesc datorită curenților de aer și transpirației. – Din fr. catathermomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catavasie
CATAVÁSIE, catavasii, s. f. (Primul) imn dintr-o cântare a unui canon despre coborârea lui Hristos în iad. – Din ngr. katavasía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catavasier
CATAVASIÉR, catavasiere, s. n. Carte de ritual bisericesc ortodox, care cuprinde catavasii sau, p. ext., rugăciunile și cântările vecerniei, utreniei, liturghiei etc. [Pr.: -si-er] – Catavasie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catazonă
CATAZÓNĂ, catazone, s. f. Ansamblul șisturilor cristaline formate în condițiile celui mai intens metamorfism regional. – Din fr. catazone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catâr
CATẤR, catâri, s. m. Animal domestic, hibrid rezultat din împerecherea măgarului cu iapa sau a armăsarului cu măgărița (Equus mullus). ♦ Fig. Om încăpățânat. – Din tc. katır.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catârcă
CATẤRCĂ, catârce, s. f. Femela catârului. – Catâr + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catch
CATCH s. n. Gen de lupte libere în care sunt permise aproape orice mijloace pentru înfrângerea adversarului. [Pr.: checĭ. – Var.: catch-can (pr.: checi-chén) s. n.] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catedrală
CATEDRÁLĂ, catedrale, s. f. Biserică (mare) în care serviciul religios este oficiat, de obicei, de un (arhi)episcop. – Din fr. [église] cathédrale, lat. cathedralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catedră
CATÉDRĂ, catedre, s. f. 1. Pupitru sau masă specială, așezată de obicei pe o estradă, de la care vorbesc profesorii, oratorii etc. ◊ Expr. A vorbi (ca) de la catedră = a vorbi savant, livresc, afectat. 2. Post în învățământ; funcție de profesor. ♦ Unitate de bază dintr-o instituție de învățământ superior, în cadrul căreia se desfășoară activitatea didactică, metodică și de cercetare științifică în domeniul uneia sau mai multor discipline. – Din lat. cathedra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categorematic
CATEGOREMÁTIC, -Ă, categorematici, -ce, adj. (Log.; despre termeni) Care are o semnificație prin el însuși. – Din fr. categorématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categoremă
CATEGORÉMĂ, categoreme, s. f. (Log.) Noțiune universală, în sistemul lui Aristotel, care servește la stabilirea unor relații între lucruri. – Din fr. catégorème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categorial
CATEGORIÁL, -Ă, categoriali, -e. adj. (Adesea adverbial) Referitor la categorii, care aparține unei categorii. [Pr.: -ri-al] – Categorie + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categoric
CATEGÓRIC, -Ă, categorici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Fără condiții sau alternative; precis, hotărât; necondiționat. ♦ Clar, limpede. ◊ Judecată categorică = judecată care afirmă sau neagă o relație sigură, necondiționată, între un obiect și o însușire a sa. – Din fr. catégorique, lat. categoricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categorie
CATEGORÍE, categorii, s. f. 1. Noțiune fundamentală și de maximă generalitate care exprimă proprietățile și relațiile esențiale și generale ale obiectelor și fenomenelor realității. 2. Grup de ființe, de obiecte sau de fenomene de același fel sau asemănătoare între ele. 3. (Biol.; în sintagma) Categorie sistematică (sau taxonomică) = fiecare dintre marile grupe de plante sau de animale asemănătoare și înrudite (clase, ordine, familii etc.). 4. (Sport) Fiecare dintre grupele în care sunt împărțiți sportivii sau echipele după criterii de greutate, vârstă, sex, clasificare sportivă sau grad de pregătire. ◊ Categorie de greutate = categorie de concurs sportiv stabilită în raport cu greutatea corporală a concurentului. – Din fr. catégorie, lat. categoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categorisi
CATEGORISÍ, categorisesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A așeza ceva după categorii (3). 2. Fig. A califica, a caracteriza pe cineva; p. ext. a vorbi de rău pe cineva. [Var.: (înv.) catigorisí vb. IV] – Din ngr. katigórisa (aor. lui katigorí).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

categorisire
CATEGORISÍRE, categorisiri, s. f. Acțiunea de a categorisi. – V. categorisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cateheză
CATEHÉZĂ, cateheze, s. f. Lecție de catehism (1) sau, p. ext., de religie creștină. – Din ngr. katíhisis, fr. catéchèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catehism
CATEHÍSM, catehisme, s. n. 1. Expunere a principiilor religiei creștine, sub formă de întrebări și răspunsuri; catihis; carte care cuprinde această expunere. 2. Fig. Lucrare în care se expune riguros esența unei doctrine, a unei concepții. – Din ngr. katéhismos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catehiza
CATEHIZÁ, catehizez, vb. I. Tranz. (Înv.) A învăța pe cineva catehismul (1) sau, p. ext., dogmele religiei creștine; a catihisi. – Din ngr. katihísa (aor. lui katihó), fr. catéchiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catehizare
CATEHIZÁRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a catehiza. – V. catehiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catehumen
CATEHÚMEN, -Ă, catehumeni, -e, s. m. și f. Persoană adultă pregătită pentru primirea botezului (în creștinismul primitiv). – Din fr. catéchumène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catenară
CATENÁRĂ, catenare, adj. (În sintagma) Suspensie catenară = sistem de susținere a firului aerian de contact pentru tracțiunea electrică, prin care acesta este suspendat de un cablu purtător prin intermediul unor fire verticale sau înclinate. – Din fr. caténaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catenă
CATÉNĂ, catene, s. f. 1. Șir de încrețituri ale scoarței pământului, formate sub influența unei presiuni laterale. 2. Lanț de atomi legați între ei prin valențe simple sau multiple. 3. (Înv.) Lanț (la ceas, la ochelari etc.). – Din lat. catena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caterincă
CATERÍNCĂ, caterinci, s. f. Flașnetă. – Din ucr. katerynka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catering
CÁTERING s. n. Distribuire a producției industriale sau centralizate a semipreparatelor și a preparatelor culinare care, între perioada de producție și desfacere la consumator, sunt conservate prin frig. [Pr.: kéĭtăring] – Din engl. catering.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caterisi
CATERISÍ, caterisesc, vb. IV. Tranz. A răspopi. – Din ngr. kathiresa (aor. lui katheró „degradez”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caterpilar
CATERPILÁR, caterpilare, s. n. Tip de tractor puternic pe șenile, destinat, în special, pentru lucrările rutiere. – Din engl. caterpillar [tractor].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catetă
CATÉTĂ, catete, s. f. Fiecare dintre cele două laturi care alcătuiesc unghiul drept al unui triunghi dreptunghic. – Din fr. cathète, lat. cathetus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cateter
CATETÉR, catetere, s. n. (Med.) Sondă cu care se execută cateterismul. – Din fr. cathéter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cateterism
CATETERÍSM s. n. (Med.) Introducere a unui cateter într-un canal normal sau într-o cavitate a organismului în scopul stabilirii diagnosticului. – Din fr. cathétérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cateteriza
CATETERIZÁ, cateterizez, vb. I. Tranz. (Med.) A explora cu ajutorul cateterului. – Din fr. cathétériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catetometru
CATETOMÉTRU, catetometre, s. n. Instrument pentru măsurarea cu precizie a diferențelor de înălțime. – Din fr. cathétomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catgut
CÁTGUT, catguturi, s. n. Fir resorbabil preparat din intestinul unor animale (pisică, oaie) și întrebuințat în chirurgie, la cusături, drenaj etc. – Din fr. catgut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catharsis
CÁTHARSIS s. n. 1. Purificare a spiritului cu ajutorul artei prin participare intensă la fenomenul artistic. 2. (În psihanaliză) Efect terapeutic obținut prin descărcarea unei trăiri refulate. [ Scris și: catarsis. – Pr.: -tar-] – Din fr. catharsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cathartic
CÁTHARTIC, -Ă, cathartici, -ce, adj. Purificator. [Scris și: catartic. – Pr.: -tar-] – Din fr. cathartique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catifea
CATIFEÁ, (2) catifele, s. f. 1. Țesătură de mătase, de lână, de bumbac etc. care prezintă pe față fire dese cu lungimea mai mică de un milimetru, perpendiculare pe suprafața țesăturii. 2. Sortiment de catifea (1). – Din tc. kadife, ngr. katifés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catifelat
CATIFELÁT, -Ă, catifelați, -te, adj. Care are aspectul și finețea plăcută la pipăit a catifelei. ♦ Fig. (Despre sunete sau voce) Care este plăcut, cald, mângâietor. – De la catifea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catifelin
CATIFELÍN, -Ă, catifelini, -e, adj. (Rar) Cu aspect de catifea. – Din catifelat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catifeliu
CATIFELÍU, -ÍE, catifelii, adj. (Rar) (Ca) de catifea. – Catifea + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catigorie
CATIGORÍE, catigorii, s. f. (Înv.) Clevetire, calomnie, defăimare. – Din ngr. katigoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catigorisi
CATIGORISÍ vb. IV v. categorisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catihet
CATIHÉT, catiheți, s. m. Persoană care preda copiilor catehismul, dogmele religiei; profesor de religie. – Din ngr. katihitis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catihetic
CATIHÉTIC, -Ă, catihetici, -ce, adj. Care ținea de catiheți, de învățământul religios. – Din ngr. katihitikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catihis
CATIHÍS s. n. (Înv.) Catehism (1). – Din ngr. katihisis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catihisi
CATIHISÍ, catihisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A catehiza. – Din ngr. katíhisa (aor. lui katihó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catilinară
CATILINÁRĂ, catilinare, s. f. 1. (La pl.) Titlul celor patru discursuri ale lui Cicero împotriva lui Catilina. 2. Fig. Apostrofă vehementă la adresa cuiva. – Din fr. catilinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cation
CATIÓN, cationi, s. m. Ion încărcat cu sarcină electrică pozitivă, care este atras de catod. [Pr.: -ti-on] – Din fr. cation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cationic
CATIÓNIC, -Ă, cationici, -ce, adj. (Chim.) De cation. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. cationique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catoblepas
CATOBLÉPAS, catoblepași s. m. 1. Animal fabulos despre a cărui privire se credea că omoară pe cei asupra cărora era ațintită. 2. Specie de pește veninos. – Din fr. catoblépas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catod
CATÓD, catozi, s. m. 1. Electrod prin care iese curentul electric continuu de conducție dintr-o baie de electroliză, la polul negativ al sursei. 2. Electrod al unui tub electronic care emite electroni. – Din fr. cathode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catodic
CATÓDIC, -Ă, catodici, -ce, adj. Care pornește de la catod; privitor la catod. ◊ Lampă catodică = lampă emițătoare de electroni. Raze catodice = radiație de electroni emiși de catodul unui tub de descărcare electrică, într-un gaz care se află la presiune foarte joasă. Radiație catodică = flux de electroni emiși de catodul unui tub de descărcare electrică vidat. – Din fr. cathodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catodoluminescenţă
CATODOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Luminescență prezentată de unele substanțe în urma bombardării cu electroni. [Var.: catodoluminiscență] – Catod + luminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catodoluminescență
CATODOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Luminescență prezentată de unele substanțe în urma bombardării cu electroni. [Var.: catodoluminiscență] – Catod + luminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catodoluminiscenţă
CATODOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. catodoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catodoluminiscență
CATODOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. catodoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catogeneză
CATOGENÉZĂ, catogeneze, s. f. (Geol.) Proces de formare a rocilor sedimentare, ale căror particule s-au deplasat, în faza de depunere, sub acțiunea gravitației. – Din fr. catogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catolic
CATÓLIC, -Ă, catolici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține catolicismului, privitor la catolicism; papistășesc. 2. S. m. și f. Adept al catolicismului; papistaș. ◊ Expr. A fi mai catolic decât papa = a fi exagerat (în ceea ce spune, crede sau face). – Din lat. catholicus, fr. catholique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catolicism
CATOLICÍSM s. n. Ansamblul credințelor, dogmelor, învățăturilor, instituțiilor, practicilor și tradițiilor proprii Bisericii Romei și a celor în comuniune cu aceasta. – Din fr. catholicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catoliciza
CATOLICIZÁ, catolicizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să treacă sau a trece la catolicism; a (se) papistăși. – Catolic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catolicizare
CATOLICIZÁRE, catolicizări, s. f. Acțiunea de a (se) catoliciza. – V. catoliciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catolicizat
CATOLICIZÁT, -Ă, catolicizați, -te, adj. Care a trecut sau a fost făcut să treacă la catolicism. – V. catoliciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catolicos
CATOLICÓS, catolicóși s. m. Primat^3 al anumitor biserici răsăritene, în special al bisericii armenești și al celei nestoriene. (din gr. târzie katholikós < gr. καθολικός = general, universal) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

catometru
CATOMÉTRU, catometre, s. n. Aparat folosit pentru controlul mărimilor caracteristice ale tuburilor electronice. – Din fr. catomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catonic
CATÓNIC, -Ă, catonici, -ce, adj. (Rar) Aspru, sever. – Din n. pr. Cato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catrafuse
CATRAFÚSE s. f. pl. (Fam.) Obiecte casnice mărunte (și în dezordine); calabalâc, boarfe. ◊ Expr. A-și lua (sau a-și strânge) catrafusele = a-și strânge lucrurile pregătindu-se de plecare; a pleca repede (și pe furiș) dintr-un loc; p. ext. a o șterge, a-și lua tălpășița. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catralion
CATRALIÓN, catralioane, s. n. (Fam.) Un milion de trilioane. – Din fr. quatrillion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catran
CATRÁN, (2) catranuri, s. n. 1. Lichid vâscos de culoare închisă, obținut prin distilarea petrolului, a cărbunilor sau a lemnului; gudron. ◊ Expr. A se face catran (de mânie sau de supărare) = a se supăra foarte tare. 2. Sort de catran (1). 3. Fig. Supărare mare; venin. Are catran la inimă. 4. (Pop.; în expr.) Catran de... = foarte, extrem de... Catran de scump. – Din tc. katran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catren
CATRÉN, catrene, s. n. Strofă (sau poezie) formată din patru versuri. – Din fr. quatrain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catrinţă
CATRÍNȚĂ, catrințe, s. f. Obiect de îmbrăcăminte din portul național al femeilor românce, care servește ca fustă sau ca șorț și care constă dintr-o bucată dreptunghiulară de stofă adesea împodobită cu alesături, cu paiete etc. – Din magh. katrinca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

catrință
CATRÍNȚĂ, catrințe, s. f. Obiect de îmbrăcăminte din portul național al femeilor românce, care servește ca fustă sau ca șorț și care constă dintr-o bucată dreptunghiulară de stofă adesea împodobită cu alesături, cu paiete etc. – Din magh. katrinca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caţa
CÁȚA interj. Cuvânt care imită strigătul coțofanei. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cața
CÁȚA interj. Cuvânt care imită strigătul coțofanei. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caţaveică
CAȚAVEÍCĂ^1, cațaveici, s. f. Haină țărănească scurtă (îmblănită), cu mâneci largi, purtată de femei; scurteică. – Din ucr. kacavejka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cațaveică
CAȚAVEÍCĂ^1, cațaveici, s. f. Haină țărănească scurtă (îmblănită), cu mâneci largi, purtată de femei; scurteică. – Din ucr. kacavejka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caţă
CÁȚĂ^1, cațe, s. f. (Reg.) Băț lung cu cârlig la vârf, cu care ciobanii prind oile. – Cf. a c ă ț a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cață
CÁȚĂ^1, cațe, s. f. (Reg.) Băț lung cu cârlig la vârf, cu care ciobanii prind oile. – Cf. a c ă ț a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caţă
CÁȚĂ^2, cațe, s. f. (Fam.) Persoană rea și cicălitoare. – Cf. c a ț a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cață
CÁȚĂ^2, cațe, s. f. (Fam.) Persoană rea și cicălitoare. – Cf. c a ț a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauă
CÁUĂ s. f. (Reg.) Ființă imaginară, înspăimântătoare, cu care sunt speriați copiii. [Pr.: ca-uă] – Cf. ucr. k a v a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauc
CAÚC^1, cauce, s. n. 1. Potcap purtat de călugări. 2. Acoperământ de cap, înalt și rotund, făcut din pâslă, pe care îl purtau în trecut boierii și, uneori, femeile. – Din tc. kavuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauc
CAÚC^2, cauce, s. n. (Înv. și reg.) Căuș. – Lat. caucus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caucazian
CAUCAZIÁN, -Ă, caucazieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Denumire generică a popoarelor care locuiesc în Caucaz, făcând parte din trei mari familii de limbi: caucaziană propriu-zisă, indo-europeană și altaică; (și la sg.) persoană care face parte din populația unuia dintre aceste popoare. 2. Adj. Care aparține Caucazului sau caucazienilor (1), privitor la Caucaz sau la caucazieni. ◊ Limbi caucaziene = familie de limbi vorbite în Caucaz, din care fac parte georgiana, cecena etc. [Pr.: ca-u-ca-zi-an] – Caucaz (n. pr.) + suf. -ian. Cf. fr. caucasien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauciuc
CAUCIÚC, (2) cauciucuri, s. n. 1. Produs industrial, elastic și rezistent, fabricat din latexul unor arbori tropicali sau obținut pe cale sintetică, utilizat la confecționarea anvelopelor, a benzilor elastice, a tuburilor etc. 2. Anvelopă (pneumatică) care îmbracă roțile automobilelor, bicicletelor etc. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caoutchouc, rus. kauciuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauciuca
CAUCIUCÁ, cauciuchez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un strat de cauciuc sau a impregna cu cauciuc un obiect (mai ales o țesătură textilă). [Pr.: ca-u-] – Din cauciuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauciucare
CAUCIUCÁRE, cauciucări, s. f. Acțiunea de a cauciuca și rezultatul ei. [Pr.: ca-u-] – V. cauciuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauciucat
CAUCIUCÁT, -Ă, cauciucați, -te, adj. Acoperit sau impregnat cu cauciuc. [Pr.: ca-u-] – V. cauciuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudal
CAUDÁL, -Ă, caudali, -e, adj. Din regiunea cozii, de la coadă. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caudal, it. caudale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudat
CAUDÁT, caudate, s. n. (La pl.) Ordin de amfibieni cu coadă (Urodela, Caudata); (și la sg.) animal din acest ordin; urodel. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caudate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudifer
CAUDIFÉR, -Ă, caudiferi, -e, adj. (Rar) Care are coadă, care poartă coadă. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caudifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudillism
CAUDILLÍSM s. n. Conducere tiranică exercitată de un dictator, în țările de limbă spaniolă. – Caudillo + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudillo
CAUDÍLLO, caudillo, s. m. Nume dat dictatorilor din țările de limbă spaniolă; persoană căreia i se dă acest nume. [Pr.: ca-u-dí-lio] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caudine
CAUDÍNE adj. (În expr.) A trece pe sub furcile caudine = a impune învinsului condiții umilitoare; fig. a supune unei critici severe. [Pr.: ca-u-] – După fr. [fourches] Caudines, lat. [fauce] Caudinae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caulescent
CAULESCÉNT, -Ă, caulescenți, -te, adj. (Despre plante) Care are tulpină aeriană. [Pr.: cau-] – Din fr. caulescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauliflorie
CAULIFLORÍE, cauliflorii, s. f. (Bot.) Apariție a florilor direct pe tulpină, proprie unor arbori tropicali. [Pr.: cau-] – Din fr. cauliflorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caunus
Caunus, fiul lui Miletus (v. și Byblis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cauper
CÁUPER, caupere, s. n. Instalație pentru preîncălzirea aerului din furnale prin arderea gazelor combustibile rezultate ca produs secundar la elaborarea fontei. [Pr.: cau-] – Din engl. cauper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustic
CAÚSTIC, -Ă, caustici, -ce, adj. 1. (Despre substanțe chimice) Care arde, distruge țesutul animal și vegetal. ◊ Sodă caustică = hidrat de sodiu cristalizat, cu multe întrebuințări în industrie. 2. Fig. Mușcător, satiric. – Din it. caustico, lat. causticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustic
CAÚSTIC, -Ă, caustici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre substanțe chimice) Care arde, distruge țesutul animal și vegetal. ◊ Sodă caustică = hidrat de sodiu cristalizat, cu multe întrebuințări în industrie. 2. Adj. Fig. Mușcător, satiric. 3. S. f. (Fiz.) Pată luminoasă de forma unei suprafețe care înfășoară razele reflectate sau refractate într-un sistem optic, reprezentând imaginea deformată a unei surse de lumină. – Din it. caustico, lat. causticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustică
CAÚSTICĂ, caustici, s. f. 3. (Fiz.) Pată luminoasă de forma unei suprafețe care înfășoară razele reflectate sau refractate într-un sistem optic, reprezentând imaginea deformată a unei surse de lumină. – Din it. caustico, lat. causticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

causticitate
CAUSTICITÁTE s. f. 1. Proprietate a unor substanțe de a fi caustice (1). 2. Fig. Tendința sau faptul de a fi caustic. [Pr.: ca-us-] – Din fr. causticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

causticiza
CAUSTICIZÁ, causticizez, vb. I. Tranz. (Chim.) A caustifica. [Pr.: ca-us-] – Caustic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

causticizare
CAUSTICIZÁRE, causticizări, s. f. Acțiunea de a causticiza; caustificare. [Pr.: ca-us-] – V. causticiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

causticizat
CAUSTICIZÁT, -Ă, causticizați, -te, adj. Caustificat. [Pr.: ca-us-] – V. causticiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustifica
CAUSTIFICÁ, caustífic, vb. I. Tranz. A transforma carbonații alcalini în alcalii caustice; a causticiza. [Pr.: ca-us-] – Cf. fr. caustification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustificare
CAUSTIFICÁRE, caustificări, s. f. Acțiunea de a caustifica; causticizare. [Pr.: ca-us-] – V. caustifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustificat
CAUSTIFICÁT, -Ă, caustificați, -te, adj. (Despre carbonați alcalini) Care a fost transformat în alcalii caustice; causticizat. [Pr.: ca-us-] – V. caustifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caustobiolit
CAUSTOBIOLÍT, caustobiolite, s. n. Rocă sedimentară organogenă, solidă, lichidă sau gazoasă, utilizată drept combustibil, în industria chimică etc. [Pr.: ca-us-to-bi-o-] – Din germ. Kaustobiolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauter
CAUTÉR, cautere, s. n. Instrument chirurgical de metal, în formă de bastonaș, cu care se cauterizează. ♦ Agent chimic folosit pentru cauterizare. [Pr.: ca-u-] – Din fr. cautère, lat. cauterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauteriza
CAUTERIZÁ, cauterizez, vb. I. Tranz. A arde cu cauterul sau cu o substanță caustică o rană, un țesut bolnav etc., pentru a dezinfecta sau pentru a vindeca. [Pr.: ca-u-] – Din fr. cautériser, lat. cauterizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauterizare
CAUTERIZÁRE, cauterizări, s. f. Acțiunea de a cauteriza. [Pr.: ca-u-] – V. cauteriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauţiune
CAUȚIÚNE, cauțiuni, s. f. 1. Sumă de bani depusă pentru garantarea executării de către debitor a unei obligații. 2. Sumă depusă pentru a obține eliberarea provizorie a unei persoane arestate și care garantează prezentarea acesteia la ancheta penală, la judecată și la executarea pedepsei; p. ext. garanție. [Pr.: ca-u-ți-u-] – Din fr. caution, lat. cautio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauțiune
CAUȚIÚNE, cauțiuni, s. f. 1. Sumă de bani depusă pentru garantarea executării de către debitor a unei obligații. 2. Sumă depusă pentru a obține eliberarea provizorie a unei persoane arestate și care garantează prezentarea acesteia la ancheta penală, la judecată și la executarea pedepsei; p. ext. garanție. [Pr.: ca-u-ți-u-] – Din fr. caution, lat. cautio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauza
CAUZÁ, cauzez, vb. I. Tranz. A fi cauza unei întâmplări; a pricinui, a produce. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causer, it. causare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzal
CAUZÁL, -Ă, cauzali, -e, adj. Privitor la cauză, de cauză. ◊ Propoziție cauzală = propoziție subordonată care exprimă cauza pentru care se săvârșește acțiunea din propoziția regentă și care corespunde complementului circumstanțial de cauză. Conjuncție cauzală = conjuncție care introduce o propoziție cauzală. [Pr.: ca-u-] – Din lat. causalis, fr. causal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzalgie
CAUZALGÍE, cauzalgii, s. f. Senzație dureroasă de arsură, localizată, de obicei, la mâini sau la picioare, însoțită de tulburări circulatorii și datorată lezării nervilor simpatici din regiunile respective. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzalism
CAUZALÍSM s. n. Concepție filosofică bazată pe cauzalitate. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzalist
CAUZALÍST, -Ă, cauzaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al cauzalismului. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzalitate
CAUZALITÁTE s. f. Relație între două evenimente, constând în producerea, determinarea sau implicarea de către unul a celuilalt, primul fiind considerat cauză, al doilea efect. ◊ Principiul cauzalității = principiu potrivit căruia, în aceleași condiții, aceleași cauze produc aceleași efecte. 2. Cauzalitate inelară = feedback. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzare
CAUZÁRE, cauzări, s. f. Faptul de a cauza. [Pr.: ca-u-] – V. cauza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzativ
CAUZATÍV, cauzative, adj. (În expr.) Verb cauzativ = verb factitiv, v. factitiv. [Pr.: ca-u-] – Din it. causativo, lat. causativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauzator
CAUZATÓR, -OÁRE, cauzatori, -oare, adj. Care cauzează ceva. [Pr.: ca-u-] – Cauza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cauză
CÁUZĂ, cauze, s. f. 1. Fenomen sau complex de fenomene care precedă și, în condiții determinate, provoacă apariția altui fenomen, denumit efect, căruia îi servește ca punct de plecare; motiv. 2. Problemă socială care interesează o colectivitate largă de oameni și pentru a cărei apărare și punere în valoare se duce o luptă susținută. Cauza păcii. Expr. În cunoștință de cauză = cunoscând bine chestiunile despre care este vorba. A face cauză comună (cu cineva) = a-și uni interesele (cu ale altuia). ♦ Motiv, rațiune. 3. (Jur.) Proces, pricină. ◊ Expr. A avea câștig de cauză = a i se da cuiva dreptate (într-o dispută etc.); a câștiga, a învinge. A da (cuiva) câștig de cauză = (despre un organ de jurisdicție) a se pronunța în favoarea uneia dintre părțile aflate în proces. (A fi) în cauză = (a fi) interesat, implicat într-o chestiune. A pleda cauza cuiva = a apăra interesele cuiva. [Pr.: ca-u-] – Din lat. causa, fr. cause.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cav
CAV, -Ă, cavi, -e, adj. (Despre obiecte) Care are o cavitate. ◊ Venă cavă = denumire pentru cele două vene (inferioară și superioară) care transportă sângele la inimă. – Din fr. cave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavaf
CAVÁF, cavafi, s. m. (Înv.) Pantofar, cizmar; negustor de încălțăminte de calitate inferioară. – Din tc. kavaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caval
CAVÁL^1, cavale, s. n. Fluier mare ciobănesc, făcut din lemn de paltin sau de alun. – Din tc. kaval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caval
CAVÁL^2, cavaluri, s. n. Șănțuleț prin care trece apa între straturile de legume. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalcadă
CAVALCÁDĂ, cavalcade, s. f. Plimbare călare făcută în grup; goană, alergare (cu cai). ♦ Grup de persoane care fac împreună o plimbare călare. – Din fr. cavalcade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavaler
CAVALÉR, cavaleri, s. m. 1. (În Roma antică) Membru al ordinului ecvestru, inferior ordinului senatorial. ♦ (În Evul Mediu, în Apusul și în Centrul Europei) Titlu nobiliar conferit, inițial pentru fapte de arme, de rege sau de un reprezentant al lui. 2. Titlu dat unei persoane dintr-un ordin cavaleresc, laic sau religios. 3. Titlu onorific conferit, în unele țări, posesorului anumitor decorații importante. 4. Persoană având titlul de cavaler (1-3). 5. Călăreț. 6. (Adesea adjectival) Om plin de abnegație, generos și nobil; om amabil, binevoitor, îndatoritor. 7. (Pop.) Tânăr necăsătorit, holtei, burlac. ◊ Cavaler de onoare = tânăr necăsătorit care însoțește pe miri la cununie. – Din rus. kavaler, it. cavaliere, fr. cavalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavaleresc
CAVALERÉSC, -EÁSCĂ, cavalerești, adj. De cavaler; p. ext. franc, leal; sincer, deschis. – Cavaler + suf. -esc. Cf. it. cavalleresco, fr. chevaleresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalereşte
CAVALERÉȘTE adv. În felul cavalerilor; sincer, deschis. – Cavaler + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerește
CAVALERÉȘTE adv. În felul cavalerilor; sincer, deschis. – Cavaler + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerie
CAVALÉRIE^1, cavalerii, s. f. Parte a armatei care folosește calul ca mijloc de luptă și de transport al luptătorilor; grup de soldați care fac parte dintr-o astfel de unitate; cavalerime; călărime. – Din rus. kavaleriia, germ. Kavallerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerie
CAVALERÍE^2, cavalerii, s. f. (Înv.) 1. Instituția (sau ordinul) cavalerilor. 2. Decorație, ordin în gradul de cavaler. – Din it. cavalleria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerime
CAVALERÍME s. f. (Înv.) Cavalerie^1. – Cavaler + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerism
CAVALERÍSM s. n. Purtare, atitudine de cavaler (6); vitejie, lealitate, onestitate; amabilitate, bunăvoință. – Cavaler + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalerist
CAVALERÍST, cavaleriști, s. m. Militar care face parte din cavalerie^1. – Din rus. kavalerist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalet
CAVALÉT, cavalete, s. n. 1. Postament pe care se așază ambarcațiunile la bordul unei nave sau pe uscat. 2. Suport de lemn care se fixează provizoriu pe cofrajul unui planșeu de beton și pe care se sprijină dreptarul cu care se face nivelarea planșeului după turnarea betonului. – Din it. cavalletto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalier
CAVALIÉR, cavaliere, s. n. 1. Terasă înaltă, construită într-o fortificație, pentru amplasarea tunurilor. 2. Cordon de pământ sau de alte materiale de-a lungul unui drum, format prin curățarea șanțurilor. [Pr.: -li-er] – Din fr. cavalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavalin
CAVALÍN, -Ă, cavalini, -e, adj. (Rar) De cal, al calului; cabalin. Rasă cavalină. – Din it. cavallino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavas
CAVÁS, cavași s. m. (Înv.) Agent de poliție; jandarm. – Din tc. kavas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavatină
CAVATÍNĂ, cavatine, s. f. Piesă vocală lirică de mici proporții dintr-o operă; arie lirică de mici proporții. – Din it. cavatina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavernă
CAVÉRNĂ, caverne, s. f. 1. Peșteră, grotă. 2. Cavitate patologică cauzată de o boală într-un țesut organic (mai ales la plămâni). – Din fr. caverne, lat. caverna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavernicol
CAVERNÍCOL, -Ă, cavernicoli, -e, adj. Specific peșterii, care ține de peșteră, care trăiește sau care crește în peșteră. – Din fr. cavernicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavernogramă
CAVERNOGRÁMĂ, cavernograme, s. f. Diagramă reprezentând variația diametrului unei găuri de sondă de-a lungul acesteia. – Din fr. cavernogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavernometrie
CAVERNOMETRÍE s. f. Operație de măsurare și de înregistrare a diametrului unei găuri de sondă, de-a lungul acesteia. – Din fr. cavernométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavernos
CAVERNÓS, -OÁSĂ, cavernoși, -oase, adj. 1. Care se referă la caverne (2). 2. Care are caverne (2). 3. Fig. (Despre voce, sunete) Care are timbrul gros, înfundat; înăbușit. – Din fr. caverneux, lat. cavernosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caviar
CAVIÁR s. n. Icre negre preparate prin sărare. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. caviar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavicorn
CAVICÓRN, cavicorne, s. n. Familie de erbivore rumegătoare care au coarnele cavitare; (și la sg.) animal care face parte din această familie. – Din fr. cavicorne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavilă
CAVÍLĂ, cavile, s. f. 1. Piesă din lemn de esență tare sau din oțel, în formă de ac, folosită la matisarea parâmelor. 2. Mâner așezat la extremitatea spițelor timonei. – Din it. caviglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavitar
CAVITÁR, -Ă, cavitari, -e, adj. 1. (Med.) Care este caracterizat prin prezența unei caverne, în general cu localizare la plămâni. 2. (Despre corpuri) Gol în interior (2). – Din fr. cavitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavitate
CAVITÁTE, cavități, s. f. Adâncitură, gaură într-un corp solid. ◊ Cavitate rezonantă = circuit oscilant pentru frecvențe foarte înalte, constituit dintr-o incintă cu pereți metalici în care se pot întreține oscilații electromagnetice sub formă de unde staționare. ♦ Spațiu în interiorul organismului sau al unui organ din corpul omului sau al animalelor, în care se află anumite organe. Cavitate toracică. – Din fr. cavité, lat. cavitas, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavitaţie
CAVITÁȚIE, cavitații, s. f. Fenomen de producere, într-un curent de lichid, a unui vid parțial unde se formează bule de vapori sau de gaze care, aglomerându-se, determină vibrații și coroziune mecanică, prezentând pericol de distrugere pentru pereții conductei prin care circulă lichidul, pentru paletele turbinelor etc. – Din fr. cavitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavitație
CAVITÁȚIE, cavitații, s. f. Fenomen de producere, într-un curent de lichid, a unui vid parțial unde se formează bule de vapori sau de gaze care, aglomerându-se, determină vibrații și coroziune mecanică, prezentând pericol de distrugere pentru pereții conductei prin care circulă lichidul, pentru paletele turbinelor etc. – Din fr. cavitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cavou
CAVÓU, cavouri, s. n. Construcție funerară (într-un cimitir sau în alt loc de înmormântare) cu una sau mai multe cripte. – Din fr. caveau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caz
CAZ, cazuri, s. n. 1. Împrejurare, circumstanță, situație. ◊ Caz de conștiință = împrejurare în care cineva ezită între sentimentul datoriei și un interes propriu. ◊ Expr. A admite cazul că... = a presupune că... A face caz de ceva = a acorda prea multă importanță unui lucru. A face caz de cineva = a scoate în evidență în mod exagerat meritele cuiva. 2. Întâmplare, eveniment; accident. Un caz banal. 3. (Urmat de determinări) Îmbolnăvire, boală. Două cazuri de scarlatină. 4. (Gram.) Categorie specifică numelui, prin care se exprimă raporturile logice dintre nume și diverse părți ale propoziției; fiecare dintre formele flexionare prin care se exprimă diferitele funcțiuni sintactice ale substantivului, adjectivului, articolului, pronumelui și numeralului. – Din lat. casus, fr. cas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caza
CAZÁ, cazez, vb. I. Tranz. A instala pe cineva temporar într-o locuință. – Din fr. caser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazac
CAZÁC, cazaci, s. m. 1. Membru al unei colectivități (etnice rusești) formate din oameni liberi, mai ales din foști țărani fugiți de pe moșiile stăpânilor feudali ruși și poloni, care, în sec. XV și XVI, s-au așezat în regiunile de margine ale statelor rus și polono-lituanian, unde au format unități militare autonome. 2. (În Rusia, începând din sec. XVIII) Soldat dintr-o unitate de cavalerie recrutată de obicei dintre cazaci (1). – Din rus. kazak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazacă
CAZÁCĂ, cazace, s. f. Bluză cu mâneci largi, lungă până mai jos de talie, încheiată la gât într-o parte. – Din fr. casaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazacincă
CAZACÍNCĂ s. f. (Reg.) Dansul căzăceasca. – De la cazac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazacioc
CAZACIÓC, cazaciocuri, s. n. (Reg.) Dansul căzăceasca. – Din rus. kazaciok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazacliu
CAZACLÍU, cazaclii, s. m. (Înv.) Negustor cazac care făcea negoț cu vinuri, cu blănuri etc. între Ucraina și Moldova. – Din tc. kazaklı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazan
CAZÁN, cazane, s. n. 1. Vas mare de metal, de formă cilindrică sau tronconică, deschis, care servește, în gospodărie sau în tehnică, la încălzit sau la fiert. 2. Rezervor metalic în care se poate introduce apă pentru a fi încălzită (și transformată în aburi). ◊ Cazan de abur = instalație constituită dintr-un focar, dintr-un sistem fierbător, supraîncălzitor de abur etc., utilizată pentru producerea aburului necesar în centralele termoenergetice, în industria textilă etc. ♦ Instalație, folosită pentru vaporizarea sub presiune a lichidelor în vederea întrebuințării vaporilor ca forță motrice, la încălzirea caloriferelor etc. ♦ Instalație compusă dintr-un vas prin care trec o serie de tuburi, folosită la distilarea alcoolului. 3. (Geogr.) Căldare (II). Cazanele Dunării. – Din tc. kazan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazangerie
CAZANGERÍE, cazangerii, s. f. 1. Atelier de construit sau reparat cazane (1, 2), utilaje din tablă groasă de oțel, recipiente de presiune, cisterne etc. 2. Meseria cazangiului. – Cazangiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazangiu
CAZANGÍU, cazangii, s. m. 1. Meseriaș care construiește sau repară cazane (1, 2), care muncește într-o cazangerie (1). 2. Muncitor care supraveghează și alimentează cazanele generatoare de forță motrice. – Din tc. kazanci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazanie
CAZÁNIE, cazanii, s. f. Predică prin care se explică un pasaj oarecare din Evanghelie. ♦ Carte religioasă care cuprinde predici sau povestiri în care se comentează texte evanghelice. – Din sl. kazanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazanier
CAZANIÉR, -Ă, cazanieri, -e, adj. Sedentar. – Din fr. casanier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazare
CAZÁRE, cazări, s. f. Acțiunea de a caza și rezultatul ei. – V. caza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazarmament
CAZARMAMÉNT s. n. Totalitatea efectelor de pat (saltea, pernă, pătură, cearșaf etc.) pe care le primește un militar sau, p. ext., un muncitor pe șantier. – Contaminare între cazarmă și echipament. Cf. fr. casernement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazarmă
CAZÁRMĂ, cazărmi, s. f. 1. Ansamblu de clădiri, construcții și instalații afectat militarilor. 2. (În sintagma) Cazarma echipajului = compartiment situat sub puntea unei nave de luptă, destinat odihnei echipajului. – Din rus. kazarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazeificare
CAZEIFICÁRE s. f. 1. Proces de precipitare a cazeinei din lapte; brânzire. 2. (Med.) Formă de degenerescență necrotică a țesuturilor, produsă de bacilul tuberculozei. [Pr.: -ze-i-] – Cf. fr. caséification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazeinat
CAZEINÁT s. n. (În sintagma) Cazeinat de sodiu = produs obținut din lapte smântânit. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. caséinate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazeină
CAZEÍNĂ s. f. Substanță proteică aflată în lapte și care, coagulându-se, formează partea componentă principală a brânzeturilor; cazeinogen. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. caséine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazeinogen
CAZEINOGÉN s. n. Cazeină. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. caséinogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazemată
CAZEMÁTĂ, cazemate, s. f. Lucrare de apărare, construită din lemn și pământ sau din beton armat, în care sunt instalate diferite mijloace de luptă împotriva artileriei și împotriva bombardamentelor aeriene; buncăr (4). ♦ Încăpere blindată pe nave, unde sunt instalate tunurile de calibru mijlociu. – Din fr. casemate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazic
CAZÍC, cazici, s. m. Țăruș de lemn (având la capăt un inel de oțel), care se introduce în pământ, pe malul unei ape, pentru legarea ambarcațiunilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazier
CAZIÉR, caziere, s. n. 1. Dulap cu mai multe compartimente sau sertare, în care se clasează acte, dosare etc. ♦ (Tipogr.) Dulăpior cu rafturi în care se păstrează literele. 2. (Jur.; în sintagma) Cazier judiciar = fișă de evidență în care organele judiciare consemnează toate condamnările penale ale unei persoane. ♦ Serviciu care ține evidența acestor fișe. [Pr.: -zi-er] – Din fr. casier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazino
CAZINÓ s. n. v. cazinou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazinou
CAZINÓU, cazinouri, s. n. Local public cu restaurant, cu săli pentru jocuri (de noroc), de dans, de spectacole etc. [Var.: cazinó s. n.] – Din fr. casino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazma
CAZMÁ, cazmale, s. f. 1. Unealtă de săpat pământul, asemănătoare cu lopata, alcătuită dintr-o lamă metalică, ușor concavă, cu muchie ascuțită, fixată la o coadă dreaptă de lemn; hârleț. 2. (Reg.) Târnăcop. 3. Lovitură de cazma (1, 2). – Din tc. kazma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

caznă
CÁZNĂ, cazne, s. f. 1. Tortură, supliciu, chin. 2. Asuprire, împilare, nedreptate. 3. Străduință, osteneală, trudă. – Din sl. kaznĭ „pedeapsă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazon
CAZÓN, -Ă, cazoni, -e, adj. De cazarmă, propriu cazărmii; milităresc. ♦ (Peior.) Aspru, rigid; milităros. – Din rus. kazionnîi „de stat, fiscal”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazual
CAZUÁL, -Ă, cazuali, -e, adj. 1. Care are un caracter întâmplător, care depinde de împrejurări; accidental. 2. Care arată cazul gramatical. Desinență cazuală. [Pr.: -zu-al] – Din lat. casualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazualism
CAZUALÍSM s. n. Doctrină care atribuie întâmplării cauzele și succesiunea evenimentelor. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. casualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazualitate
CAZUALITÁTE s. f. Calitate sau stare a ceea ce este cazual (1). [Pr.: -zu-a-] – Cazual + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazuar
CAZUÁR, cazuari, s. m. Gen de păsări mari din Oceania, asemănătoare cu struțul, cu o creastă cornoasă pe frunte și cu pene negre întrebuințate ca podoabă (Casuarius casuarius). [Pr.: -zu-ar] – Din fr. casoar, it. casuario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazuist
CAZUÍST, -Ă, cazuiști, -ste, s. m. și f. Persoană care aplică metodele cazuisticii, care se servește de argumente ingenioase și logice în aparență, dar false în fond. – Din fr. casuiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazuistic
CAZUÍSTIC, -Ă, cazuistici, -ce, adj. 1. Bazat pe cazuistică (2), privitor la cazuistică. – Din fr. casuistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazuistic
CAZUÍSTIC, -Ă, cazuistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Bazat pe cazuistică (2), privitor la cazuistică. 2. S. f. Parte a teologiei scolastice medievale care încearcă să rezolve cazurile de conștiință și să justifice unele practici imorale printr-un sistem de norme etice abstracte și prin subtilități logice, devenite cu vremea pură sofistică; p. ext. argumentare subtilă, abilă, sofistică a unor teze false sau îndoielnice. – Din fr. casuistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cazulcă
CAZÚLCĂ, cazulci, s. f. Unealtă pentru pescuitul peștilor răpitori în timpul iernii sub gheață. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

că
CĂ conj. 1. Introduce propoziții subordonate: a) completive; Am spus că nu pot veni; b) subiective: Așa-i c-a venit și rândul meu?; c) atributive: Gândul că nu pot pleca mă chinuie; d) (cauzale) căci, fiindcă. Hai acasă că-i târziu; e) (consecutive) încât, de. E atât de slab, că-l bate vântul; f) (concesive) deși, cu toate că, măcar că. Și omul, că-i om, și nu poate să înțeleagă; g) (temporale) după ce, când. Acum că ne-am odihnit, pot să-ți povestesc întâmplarea. 2. (Pop.) Și. Să care bărbatul cu carul și femeia să împrăștie cu poala, că tot se isprăvește. 3. (În expr.) Nici că = nu. (Adversativ) Numai că = dar, însă. 4. Într-adevăr, așa e. Că bine zici d-ta. 5. De ce (nu)! cum (nu)! Că nu mai vine odată. 6. Doar. Da cum nu! Că nu mi-oi feșteli eu obrazul! ◊ (Cu sens restrictiv) Nu că mă laud, dar așa este. 7. (În formarea unor loc.) Cum că, după ce că, măcar că etc. – Lat. quod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căca
CĂCÁ, cac, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. A defeca. 2. Tranz. și refl. A (se) umple de excremente. ◊ Expr. S-a căcat în scăldătoare = se zice despre un om norocos. 3. Tranz. A murdări. 4. Tranz. Fig. A naște. – Lat. cacare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căcare
CĂCÁRE, căcări, s. f. (Pop.) Defecare. – V. căca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căcat
CĂCÁT, (1) căcați, s. m., (2) căcaturi, s. n. (Pop.) 1. S. m. Excrement. ◊ Căcat cu ochi = om (mai ales copil) de nimic. ◊ Expr. A mânca căcat = a spune minciuni. 2. S. n. Lucru de nimic; fleacuri. – V. căca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căci
CĂCI conj. (Introduce propoziții explicative) Pentru că, deoarece, fiindcă. Eu îi cunosc căci am trăit cu ei. – Că + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciular
CĂCIULÁR, căciulari, s. m. 1. Meseriaș care lucrează căciuli. 2. Infanterist în vechea armată română care purta o căciulă împodobită cu o pană de curcan; dorobanț. – Căciulă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciulă
CĂCIÚLĂ, căciuli, s. f. 1. Obiect confecționat din blană de oaie sau de alt animal și care servește la acoperirea capului. Bună ziua, căciulă (că stăpânu-tău n-are gură)! se spune, în bătaie de joc, unuia care nu salută. ◊ Expr. A-și lua (sau a-și scoate) căciula (de pe cap) = a-și descoperi capul în semn de salut sau de respect. La așa cap, așa căciulă = cum e omul, așa e și purtarea lui. A-i ieși (cuiva) părul prin căciulă = a) a i se urî așteptând; b) a o duce greu; a sărăci. A fi (sau a se ști, a se simți) cu musca pe căciulă = a se simți vinovat. (Asta sau aia e) altă căciulă = (aceasta e) altceva, altă socoteală. A da cu căciula în câini = a fi cu chef, a-și face de cap. (Bun de) să dai cu căciula-n câini = (despre mâncăruri, băuturi) foarte gustos. ♦ Fig. Persoană, individ. Câte cinci lei de căciulă. 2. Obiect în formă de căciulă (1) (care servește ca acoperământ pentru coșuri, canale etc.). ♦ Partea superioară a ciupercii. – Cf. alb. kësul’ë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciuleală
CĂCIULEÁLĂ, căciuleli, s. f. Căciulire. – Căciuli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciuli
CĂCIULÍ, căciulesc, vb. IV. Refl. A se ploconi în fața cuiva spre a obține ceva; a cere ceva în chip umil; a se pleca. – Din căciulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciulie
CĂCIULÍE, căciulii, s. f. 1. Căpățână de usturoi. 2. Măciulie de mac. – Căciulă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciulire
CĂCIULÍRE, căciuliri, s. f. Faptul de a se căciuli; căciuleală, ploconire. – V. căciuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciuliţă
CĂCIULÍȚĂ, căciulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui căciulă (1). 2. Bonetă purtată de femei și de copii. – Căciulă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciuliță
CĂCIULÍȚĂ, căciulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui căciulă (1). 2. Bonetă purtată de femei și de copii. – Căciulă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciuloi
CĂCIULÓI, căciuloaie, s. n. Augmentativ al lui căciulă. – Căciulă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căciur
CĂCIÚR, -Ă, s. m. și f., adj. v. caciur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădea
CĂDEÁ, cad, vb. II. I. Intranz. 1. A se deplasa de sus în jos datorită greutății, a se lăsa în jos; a pica. ♦ Fig. (Despre iarnă, ger, seară etc.) A se lăsa, a veni, a se apropia. ♦ (Despre ape de munte) A curge repede. 2. (Despre dinți, păr, fulgi, frunze etc.) A se desprinde din locul unde era fixat. 3. A se lăsa în jos continuând să fie prins; a atârna, a se pleca. 4. A se răsturna, a se prăvăli; a se dărâma, a se surpa. ◊ Expr. A cădea (bolnav) la pat = a se îmbolnăvi. A cădea în picioare = a ieși cu abilitate dintr-o situație grea. ♦ (Determinat prin „în genunchi”, „cu rugăminte” etc.) A se așeza în genunchi înaintea cuiva spre a-i cere iertare ori ajutor sau pentru a-i arăta supunere; a ruga pe cineva cu umilință sau cu stăruință. II. Intranz. Fig. 1. A pieri, a muri (în luptă). 2. (Despre orașe, poziții strategice etc.) A ajunge în mâna adversarului, a fi cucerit. 3. A avea un insucces, a nu reuși. A căzut la examen. 4. (Despre guverne, legi etc.) A-și înceta existența, a nu mai fi în vigoare. 5. A nimeri din întâmplare, pe neașteptate într-un loc sau într-o situație. ◊ Expr. A-i cădea cuiva (cu) drag (sau la inimă) = a stârni dragostea cuiva, a-i deveni drag. ♦ A se arunca, a se năpusti asupra cuiva. 6. A intra în... (sau sub...), a fi cuprins de.... A căzut în extaz. ◊ Expr. A cădea pe gânduri = a deveni îngândurat. A-i cădea bine = a-i plăcea, a-i prii. A-i cădea rău = a nu-i conveni, a nu-i plăcea. 7. A se situa, a se afla. Satul cade pe malul Dunării. ♦ (La ghicitul în cărți) A se arăta, a se vedea, a reieși. 8. (În expr.) A cădea la învoială (sau de acord) = a ajunge la o înțelegere. III. Refl. unipers. A reveni cuiva, a se cuveni. Partea aceasta mi se cade mie. ♦ A ședea bine; a se potrivi. – Lat. cadere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădelniţa
CĂDELNIȚÁ, cădelnițez, vb. I. Intranz. A mișca (într-o parte și într-alta) cădelnița, afumând cu tămâie; a tămâia. ♦ Tranz. Fig. A aduce cuiva laude exagerate, lingușitoare. – Din cădelniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădelnița
CĂDELNIȚÁ, cădelnițez, vb. I. Intranz. A mișca (într-o parte și într-alta) cădelnița, afumând cu tămâie; a tămâia. ♦ Tranz. Fig. A aduce cuiva laude exagerate, lingușitoare. – Din cădelniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădelniţă
CĂDÉLNIȚĂ, cădelnițe, s. f. Vas ritual de metal atârnat de lănțișoare, în care se arde tămâie. – Din sl. kadĭlĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădelniță
CĂDÉLNIȚĂ, cădelnițe, s. f. Vas ritual de metal atârnat de lănțișoare, în care se arde tămâie. – Din sl. kadĭlĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădenie
CĂDÉNIE s. f. (Înv.) Cuviință. – Cădea + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădere
CĂDÉRE, căderi, s. f. Faptul de a cădea. 1. Deplasare, mișcare de sus în jos a unui lucru, coborâre spre pământ sub efectul gravitației. ◊ Cădere de apă = diferență de nivel între două puncte ale unui curs de apă; (concr.) masă de apă care cade de la o oarecare înălțime; cascadă, cataractă. ♦ Lăsare în jos a unui lucru care continuă să fie în parte susținut. ♦ Deplasare a unui organ din poziția sa normală. Căderea mușchilor. ♦ Diferența dintre valorile pe care le ia o mărime în două puncte diferite. Cădere de potențial. ♦ (Med.; în sintagma) Cădere de tensiune = coborâre a tensiunii arteriale sub limita normală. 2. Desprindere a unei părți componente dintr-un organism. Căderea dinților. 3. Răsturnare a unui corp; surpare. 4. Fig. Ocupare, cucerire. Căderea Cartaginei. 5. Fig. Insucces, nereușită. 6. Competență, drept. Nu e în căderea lui să mă judece. 7. Nereușită, eșec. – V. cădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădi
CĂDÍ, cădesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A cădelnița, a tămâia. – Din sl. kaditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cădire
CĂDÍRE, cădiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a cădi. – V. cădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căftănel
CĂFTĂNÉL, căftănele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui caftan. – Caftan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căftăni
CĂFTĂNÍ, căftănesc, vb. IV. Tranz. 1. (Înv.) A numi pe cineva domn sau a-l așeza într-un rang de boierie (ocazie cu care i se dăruia caftanul). 2. Fig. (Fam.) A bate, a lovi peste spate pe cineva. – Din caftan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căftănie
CĂFTĂNÍE s. f. (Înv.) Privilegiul de a purta caftan. – Caftan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căi
CĂÍ, căiesc, vb. IV. Refl. A-i părea cuiva rău, a regreta, a recunoaște că a greșit. ♦ Tranz. (Rar) A compătimi pe cineva; a căina. – Din sl. kajati sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căierel
CĂIERÉL, căierele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui caier. [Pr.: că-ie-] – Caier + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căimăcămie
CĂIMĂCĂMÍE, căimăcămii, s. f. Formă de guvernământ provizoriu instituită în timpul cât tronul rămânea vacant sau pe timpul absenței domnului; locotenență domnească; p. ext. timpul cât dura această formă de guvernământ. – Caimacam + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căina
CĂINÁ, căinez, vb. I. Refl. A se tângui, a se văita, a se plânge. ♦ Tranz. A compătimi, a deplânge. [Var.: căiní vb. IV] – Din sl. kajanŭ (part. lui kajati sen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căinare
CĂINÁRE, căinări, s. f. Acțiunea de a (se) căina. – V. căina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căini
CĂINÍ vb. IV v. căina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căinţă
CĂÍNȚĂ, căințe, s. f. 1. Regret, remușcare. 2. (Bis.) Durere a sufletului și repulsie față de păcatele săvârșite, împreună cu hotărârea de a nu mai păcătui în viitor. – Căi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căință
CĂÍNȚĂ, căințe, s. f. 1. Regret, remușcare. 2. (Bis.) Durere a sufletului și repulsie față de păcatele săvârșite, împreună cu hotărârea de a nu mai păcătui în viitor. – Căi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căişor
CĂIȘÓR, căișori, s. m. 1. Diminutiv al lui cal. 2. (La pl.) Călușei (2). [Pr.: că-i-] – Cal + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căișor
CĂIȘÓR, căișori, s. m. 1. Diminutiv al lui cal. 2. (La pl.) Călușei (2). [Pr.: că-i-] – Cal + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căiţă
CĂÍȚĂ, căițe, s. f. 1. (Reg.) Bonetă, scufie, căciuliță. 2. (Pop.) Membrană care învelește capul unor copii nou-născuți, tichie. ◊ Expr. Născut cu căiță (pe cap) = se spune despre un om norocos. 3. (Reg.) Placentă (1). – Din sb. kaica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căiță
CĂÍȚĂ, căițe, s. f. 1. (Reg.) Bonetă, scufie, căciuliță. 2. (Pop.) Membrană care învelește capul unor copii nou-născuți, tichie. ◊ Expr. Născut cu căiță (pe cap) = se spune despre un om norocos. 3. (Reg.) Placentă (1). – Din sb. kaica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călacan
CĂLACÁN s. n. v. calaican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călare
CĂLÁRE adv. (Adesea adjectival) Încălecat pe cal, pe alt animal sau, p. ext., pe un obiect. ◊ Expr. De(-a) călare = a) călărind, din fuga calului; b) fig. fără odihnă. Nici călare, nici pe jos = nici așa, nici așa. A fi călare pe situație = a domina o situație, a se simți tare, sigur într-o anumită împrejurare (grea). [Formă gramaticală: pl. (adjectival) călări] – Lat. caballaris, -em.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăfătui
CĂLĂFĂTUÍ, călăfătuiesc, vb. IV. Tranz. A astupa cu calafat găurile dintre scândurile bordajelor sau ale punții unei nave în vederea etanșării. – Calafat + suf. -ui. Cf. ngr. kalafatizo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăfătuire
CĂLĂFĂTUÍRE, călăfătuiri, s. f. Acțiunea de a călăfătui și rezultatul ei. – V. călăfătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călămară
CĂLĂMÁRĂ s. f. v. călimară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăraş
CĂLĂRÁȘ, călărași, s. m. 1. (La pl.; în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Corp militar de slujitori auxiliari ai domniei; (și la sg.) membru al acestui corp militar. ♦ (Înv.) Ostaș de cavalerie. 2. Coardă de rod la vița de vie, scurtată la 4-6 muguri și plasată călare pe coarda de doi ani. – Călare + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăraș
CĂLĂRÁȘ, călărași, s. m. 1. (La pl.; în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Corp militar de slujitori auxiliari ai domniei; (și la sg.) membru al acestui corp militar. ♦ (Înv.) Ostaș de cavalerie. 2. Coardă de rod la vița de vie, scurtată la 4-6 muguri și plasată călare pe coarda de doi ani. – Călare + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărăşean
CĂLĂRĂȘEÁN, -Ă, călărășeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor al municipiului Călărași. 2. Adj. Care aparține municipiului Călărași sau călărășenilor (1), privitor la municipiul Călărași ori la călărășeni. – Călărași (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărășean
CĂLĂRĂȘEÁN, -Ă, călărășeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor al municipiului Călărași. 2. Adj. Care aparține municipiului Călărași sau călărășenilor (1), privitor la municipiul Călărași ori la călărășeni. – Călărași (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărăşeancă
CĂLĂRĂȘEÁNCĂ, călărășence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Călărași. – Călărășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărășeancă
CĂLĂRĂȘEÁNCĂ, călărășence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Călărași. – Călărășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăresc
CĂLĂRÉSC, -EÁSCĂ, călărești, adj. (Înv.) De călăreț; de cavalerie. Oști călărești. – Călare + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăreşte
CĂLĂRÉȘTE adv. (Rar) Călare. – Călare + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărește
CĂLĂRÉȘTE adv. (Rar) Călare. – Călare + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăreţ
CĂLĂRÉȚ, -EÁȚĂ, călăreți, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care călărește, (sportiv) care practică călăria. ♦ (Înv.) Călăraș (1). 2. S. m. Denumire dată unor piese și instrumente: a) placă mică de metal care se prinde în partea superioară a unei fișe dintr-o cartotecă de bibliotecă sau de contabilitate; b) mică piesă de sârmă de forma literei U, care se așază răsturnată pe brațele unei balanțe pentru a obține echilibrul; c) mică piesă de sârmă îndoită în formă de U, care servește la închiderea unui circuit; d) bară scurtă de oțel și de beton, folosită ca armătură suplimentară în zona de reazem a unei grinzi de beton armat. – Lat. caballaricius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăreț
CĂLĂRÉȚ, -EÁȚĂ, călăreți, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care călărește, (sportiv) care practică călăria. ♦ (Înv.) Călăraș (1). 2. S. m. Denumire dată unor piese și instrumente: a) placă mică de metal care se prinde în partea superioară a unei fișe dintr-o cartotecă de bibliotecă sau de contabilitate; b) mică piesă de sârmă de forma literei U, care se așază răsturnată pe brațele unei balanțe pentru a obține echilibrul; c) mică piesă de sârmă îndoită în formă de U, care servește la închiderea unui circuit; d) bară scurtă de oțel și de beton, folosită ca armătură suplimentară în zona de reazem a unei grinzi de beton armat. – Lat. caballaricius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călări
CĂLĂRÍ, călăresc, vb. IV. Intranz. A merge călare. ♦ Tranz. A mâna calul stând călare pe el; a încăleca. – Din călare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărie
CĂLĂRÍE s. f. Acțiunea de a călări; călărit. ♦ Arta de a călări. ♦ Ramură sportivă care constă în conducerea calului din poziția încălecat, în probe de alergare, sărituri, dresaj etc.; echitație. – Călare + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărime
CĂLĂRÍME s. f. (Înv.) Oaste călare; cavalerie. – Călare + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călărit
CĂLĂRÍT s. n. Călărie. – V. călări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călător
CĂLĂTÓR, -OÁRE, călători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care călătorește, care se află în călătorie. 2. Adj. (Despre popoare) Nomad. 3. Adj. (Despre păsări) Care pleacă iarna în țări mai calde; migrator. 4. Adj. Fig. Care trece repede; trecător, nestatornic. – Cale + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călători
CĂLĂTORÍ, călătoresc, vb. IV. 1. Intranz. A face un drum spre un loc (mai) depărtat; a fi pe drum. ♦ A fi călător, a fi la drum. 2. Refl. Fig. (Reg.) A se sfârși; a muri. – Din călător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călătorie
CĂLĂTORÍE, călătorii, s. f. Acțiunea de a (se) călători; drum pe care îl face cineva într-un loc (mai depărtat). ◊ Expr. (Ir.) Călătorie sprâncenată = urare care arată indiferența pentru plecarea cuiva. – Călători + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călătorit
CĂLĂTORÍT, -Ă, călătoriți, -te, adj. Care a călătorit mult, umblat; care a văzut multe locuri. – V. călători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călău
CĂLẮU, călăi, s. m. Bărbat însărcinat cu executarea osândiților la moarte; gâde, hoher. ♦ Fig. Om crud, sângeros, care supune pe cineva la chinuri; tiran, ucigaș. – Din țig. kalo „negru”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăuz
CĂLĂÚZ s. m. v. călăuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăuză
CĂLĂÚZĂ, călăuze, s. f. 1. Persoană care însoțește pe cineva spre a-i arăta drumul și spre a-i da indicațiile sau explicațiile necesare; ghid. 2. Persoană care îndrumează într-o acțiune, într-un domeniu de cercetare etc.; conducător, îndrumător. 3. Îndreptar, ghid. [Var.: călăúz s. m.] – Din tc. kılavuz, ngr. kalaúzis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăuzi
CĂLĂUZÍ, călăuzesc, vb. IV. Tranz. 1. A conduce pe cineva pe un drum. 2. A îndruma, a învăța, a povățui. ♦ Refl. A se orienta, a se conduce după... [Pr.: -lă-u-] – Din călăuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăuzire
CĂLĂUZÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a călăuzi; îndrumare. [Pr.: -lă-u-] – V. călăuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călăuzitor
CĂLĂUZITÓR, -OÁRE, călăuzitori, -oare, adj. Care călăuzește, care îndrumează; îndrumător. [Pr.: -lă-u-] – Călăuzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călâu
CĂLẤU, -IE, călâi, adj. (Reg.) 1. (Despre lemne) Verde, neuscat. ♦ (Despre fructe) Necopt. 2. Călduț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călca
CĂLCÁ, calc, vb. I. I. 1. Intranz. A pune piciorul pe ceva sau undeva; a păși. ◊ Expr. A călca din pod (sau de sus) = a umbla țanțoș, trufaș. A călca în străchini = a umbla neatent, a fi stângaci; a face gafe. A călca pe urmele cuiva = a avea apucăturile, comportarea cuiva. A călca strâmb (sau alături cu drumul) = a fi necinstit, incorect, a se abate de la normele de conduită stabilite. A călca cu stângul = a porni prost la o acțiune; a nu izbuti. A călca cu dreptul = a începe ceva cu bine; a izbuti. ♦ A trece pășind peste ceva. 2. Tranz. (Pop.; despre bărbătușul păsărilor) A fecunda. 3. Intranz. A intra, a veni undeva, a se abate. 4. Tranz. A cutreiera, a străbate un drum, o regiune etc. 5. Tranz. Fig. A încălca pustiind și prădând. ♦ (Fam.) A veni fără veste undeva sau la cineva. II. Tranz. 1. A strivi, a zdrobi, a nimici cu picioarele. ♦ A bătători pământul, iarba, semănăturile printr-o călcare repetată cu picioarele. ♦ A tescui strugurii cu picioarele. ◊ Expr. A călca apa = a se menține la suprafața apei înotând în poziție verticală. ♦ Intranz. A înfrânge o pornire sau un sentiment. ◊ Expr. A-și călca pe inimă = a face ceva împotriva propriilor sale sentimente, împotriva propriei sale voințe. 2. A nu respecta o hotărâre, o lege, o obligație etc. III. Tranz. A netezi îmbrăcămintea sau rufăria cu fierul de călcat. – Lat. calcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcare
CĂLCÁRE, călcări, s. f. Faptul de a călca. 1. Nerespectare, violare a unei legi, a unui ordin etc. 2. Abatere, deviere de la un principiu. 3. Atac, năvălire (în scopul jefuirii). – V. călca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcat
CĂLCÁT s. n. Acțiunea de a călca (III). – V. călca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcătoare
CĂLCĂTOÁRE, călcători, s. f. II. 1. Scândură pe care olarul frământă lutul cu picioarele. 2. Vas în care se calcă (II 1) strugurii. 3. Instalație specială la gardurile pescărești, care permite trecerea peștelui într-un singur sens sau circulația bărcilor în ambele sensuri fără ca peștele să iasă. – Călca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcător
CĂLCĂTÓR, -OÁRE, călcători, -oare, s. m., s. f., s. n. I. S. m. și f. 1. Meseriaș care calcă haine sau rufărie (într-un atelier de confecții, într-o spălătorie etc.). 2. (Rar) Persoană care calcă o lege, o dispoziție etc. ♦ Prădător, hoț. III. S. n. 1. Mecanism la mașinile de cusut, care apasă pe placa mașinii materialul ce se lucrează, pentru a putea fi fixat și deplasat mai ușor; apăsător, ceapraz. 2. Unealtă formată dintr-o lamă de oțel plană sau îndoită, cu crestături pe una sau pe ambele muchii, prevăzută cu mâner și folosită de lemnari la rostuirea dinților pânzelor de ferăstrău; ceapraz. 3. Pânză sau perniță pe care se calcă (III) haine, rufărie etc. – Călca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcător
CĂLCĂTÓR, -OÁRE, călcători, -oare, s. m., s. f., s. n. I. S. m. și f. 1. Meseriaș care calcă haine sau rufărie (într-un atelier de confecții, într-o spălătorie etc.). 2. (Rar) Persoană care calcă o lege, o dispoziție etc. ♦ Prădător, hoț. II. S. f. 1. Scândură pe care olarul frământă lutul cu picioarele. 2. Vas în care se calcă (II 1) strugurii. 3. Instalație specială la gardurile pescărești, care permite trecerea peștelui într-un singur sens sau circulația bărcilor în ambele sensuri fără ca peștele să iasă. III. S. n. 1. Mecanism la mașinile de cusut, care apasă pe placa mașinii materialul ce se lucrează, pentru a putea fi fixat și deplasat mai ușor; apăsător, ceapraz. 2. Unealtă formată dintr-o lamă de oțel plană sau îndoită, cu crestături pe una sau pe ambele muchii, prevăzută cu mâner și folosită de lemnari la rostuirea dinților pânzelor de fierăstrău; ceapraz. 3. Pânză sau perniță pe care se calcă (III) haine, rufărie etc. – Călca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcătoreasă
CĂLCĂTOREÁSĂ, călcătorese, s. f. Femeie care are meseria de a călca (III) haine, rufărie etc. – Călcător + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcătorie
CĂLCĂTORÍE, călcătorii, s. f. Atelier unde se calcă (III) haine, rufărie etc. ♦ Spec. Secție sau atelier în care se calcă produsele textile realizate într-o fabrică de confecții. – Călcător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcătură
CĂLCĂTÚRĂ, călcături, s. f. Fel de a merge; pas, mers, umblet. – Călca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcâi
CĂLCẤI, călcâie, s. n. 1. Partea posterioară a tălpii piciorului, formată din oasele astragal și calcaneu; talus; p. ext. parte a ciorapului sau a încălțămintei care acoperă această porțiune a piciorului. ◊ Expr. A se afla (sau a fi, a trăi etc.) sub călcâi = a se afla (sau a fi, a trăi) sub totala dominație a cuiva, a fi exploatat, subordonat, împilat. A se învârti (sau a se întoarce, a sări) într-un călcâi = a se mișca repede, a fi iute la treabă; fig. a se bucura. Fuge (sau merge) de-i pârâie (sau sfârâie) călcâiele = fuge (sau merge) foarte repede. A i se aprinde (sau a-i sfârâi) călcâiele (după cineva) = a) a fi foarte îndrăgostit (de cineva), a se îndrăgosti subit; b) a fi zorit, nerăbdător. ♦ Lovitură dată cu călcâiul (1). ◊ Expr. A da călcâie calului = (despre călăreți) a lovi calul cu călcâiele, ca să pornească sau să meargă mai repede. ♦ Călcâiul lui Ahile = partea vulnerabilă, latura slabă a unei persoane sau a unui lucru. 2. Nume dat părții dinapoi (sau de jos) a unor obiecte. 3. Piesă mică de lemn, de formă prismatică, fixată de o grindă de lemn pentru a împiedica alunecarea unui element de construcție care se reazemă pe grindă sau folosită ca piesă de rezistență într-o îmbinare. 4. Dispozitiv cu care se împiedică filarea unui lanț sau a unei parâme. 5. Strat format între săpun și leșiile de glicerină la fabricarea săpunului. – Lat. calcaneum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcâiaş
CĂLCÂIÁȘ, călcâiașe, s. n. Diminutiv al lui călcâi. [Pr.: -câ-iaș] – Călcâi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călcâiaș
CĂLCÂIÁȘ, călcâiașe, s. n. Diminutiv al lui călcâi. [Pr.: -câ-iaș] – Călcâi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldare
CĂLDÁRE, căldări, s. f. I. Vas mare tronconic sau cilindric, prevăzut cu o toartă la partea superioară, folosit pentru păstrarea și transportul materialelor lichide, pulverulente sau granuloase; găleată. ◊ Căldare de abur = instalație (la locomotive, locomobile, vapoare etc.) cu ajutorul căreia se trece apa, sub acțiunea căldurii, din faza lichidă în vapori cu o presiune mai mare decât cea atmosferică; cazan cu abur. Căldare de rachiu = alambic pentru distilarea rachiului. ♦ Conținutul unei căldări (I). II. (Geogr.) Depresiune circulară cu versante prăpăstioase în zona munților înalți; scobitură în albiile apelor curgătoare, la baza unei cascade; cazan. ◊ Căldare glaciară = circ glaciar. – Lat. caldaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldărar
CĂLDĂRÁR, căldărari, s. m. Meșteșugar care face sau repară căldări (I) și alte vase (de aramă). – Căldare + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăraş
CĂLDĂRÁȘ^1, căldărași, s. m. Muncitor care curăță de zgură oala de turnat oțel și montează pâlnia și dopul acesteia. – Căldare + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăraș
CĂLDĂRÁȘ^1, căldărași, s. m. Muncitor care curăță de zgură oala de turnat oțel și montează pâlnia și dopul acesteia. – Căldare + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăraş
CĂLDĂRÁȘ^2, căldărași, s. m. (Ornit.) Botroș. – *Cărdel (înv. „sticlete” < lat. *cardillus) + suf. -aș, prin etimologie populară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăraș
CĂLDĂRÁȘ^2, căldărași, s. m. (Ornit.) Botroș. – *Cărdel (înv. „sticlete” < lat. *cardillus) + suf. -aș, prin etimologie populară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldărărie
CĂLDĂRĂRÍE, căldărării, s. f. Atelier meșteșugăresc în care se confecționau sau se reparau odinioară căldări (I), cazane sau alte obiecte (de aramă). – Căldare + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăroi
CĂLDĂRÓI, căldăroaie, s. n. Augmentativ al lui căldare (I). – Căldare + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldăruşă
CĂLDĂRÚȘĂ, căldărușe, s. f. 1. Diminutiv al lui căldare (I). 2. Plantă erbacee ornamentală cu tulpină simplă sau ramificată, păroasă, cu flori albastre, violete, roșii, mai rar albe (Aquilegia vulgaris). – Căldare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldărușă
CĂLDĂRÚȘĂ, căldărușe, s. f. 1. Diminutiv al lui căldare (I). 2. Plantă erbacee ornamentală cu tulpină simplă sau ramificată, păroasă, cu flori albastre, violete, roșii, mai rar albe (Aquilegia vulgaris). – Căldare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldicel
CĂLDICÉL, -ÍCĂ, căldicei, -ele, adj. Diminutiv al lui cald; căldișor, călduț. – Cald + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldişor
CĂLDIȘÓR, -OÁRĂ, căldișori, -oare, adj. Căldicel. – Cald + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldișor
CĂLDIȘÓR, -OÁRĂ, căldișori, -oare, adj. Căldicel. – Cald + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldură
CĂLDÚRĂ, călduri, s. f. 1. Starea sau gradul de încălzire a unui corp; faptul că un corp posedă o anumită temperatură; senzație produsă de corpurile calde; temperatură ridicată. 2. (Fiz.) Mărime scalară prin care se exprimă transferul de energie între sistemele fizico-chimice sau între diferite părți ale aceluiași sistem în cadrul unei transformări în care nu se efectuează lucru mecanic; p. ext. parte a fizicii care studiază fenomenele termice. ◊ Căldură specifică = căldură necesară ridicării cu un grad Celsius a temperaturii unui gram dintr-un corp. ◊ Căldură animală = energie calorică rezultată în decursul metabolismului pe seama proceselor de oxidare a substanțelor nutritive. 3. (La pl.) Timp călduros, atmosferă fierbinte; vreme toridă. 4. (La pl.) Temperatură ridicată a corpului; febră. 5. Fig. Ardoare, înfocare, patimă. ♦ Afecțiune, amabilitate, prietenie. 6. (La pl.) Perioadă din ciclul sexual în care animalele femele manifestă dorința naturală de a se împerechea. – Lat. pop. caldura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căldurică
CĂLDURÍCĂ s. f. (Fam.) Diminutiv al lui căldură (1). – Căldură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călduros
CĂLDURÓS, -OÁSĂ, călduroși, -oase, adj. 1. Care păstrează căldura. 2. Fig. Însuflețit, plin de căldură (5). – Căldură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călduţ
CĂLDÚȚ, -Ă, călduți, -e, adj. Căldicel. – Cald + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călduț
CĂLDÚȚ, -Ă, călduți, -e, adj. Căldicel. – Cald + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căleap
CĂLEÁP, călepe, s. n. (Reg.) Rășchitor mic; p. ext. scul. – Din tc. keleb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căli
CĂLÍ, călesc, vb. IV. I. 1. Tranz. A mări duritatea și rezistența unui metal sau a unui aliaj prin răcire bruscă după o încălzire la temperatură înaltă; a oțeli. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întări, a (se) consolida, a (se) oțeli. II. Tranz. A prăji în grăsime un aliment, în special varza. – Din sl. kaliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călibil
CĂLÍBIL, -Ă, călibili, -e, adj. (Despre metale) Care se poate căli (I 1). – Căli + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călibilitate
CĂLIBILITÁTE s. f. Proprietate a unui metal de a putea fi călit (I 1). – Călibil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călifar
CĂLIFÁR, călifari, s. m. 1. Numele a două specii de păsări migratoare acvatice, asemănătoare cu rațele și cu gâștele: una cu pene albe, negre sau ruginii (Tadorna tadorna), cealaltă cu pene roșii-ruginii (Tadorna ferruginea). 2. Specie de porumbel domestic. – Din bg. kalefar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călimară
CĂLIMÁRĂ, călimări, s. f. Vas mic de sticlă, de metal, de material plastic etc., în care se ține cerneala. [Var.: (înv.) călămáră s. f.] – Din ngr. kalamári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călin
CĂLÍN, călini, s. m. Arbust sălbatic cu frunze lobate, opuse, cu flori albe și cu fructe roșii, zemoase, necomestibile, în formă de ciorchini (Viburnum opulus). – Din călină (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călină
CĂLÍNĂ, căline, s. f. Fructul călinului, de culoare roșie și cu gust acrișor. – Din bg. kalina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călindar
CĂLINDÁR s. n. v. calendar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călinescian
CĂLINESCIÁN, -Ă, călinescieni, -e, adj. De Călinescu, al lui Călinescu; în maniera lui Călinescu. [Pr.: -ci-an] – Călinescu (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călinet
CĂLINÉT, călineturi, s. n. (Rar) Crâng de călini. – Călin + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călire
CĂLÍRE, căliri, s. f. Acțiunea de a (se) căli. ♦ Tratament termic al oțelului, care constă în încălzirea piesei la o temperatură superioară punctului de transformare, urmată de răcirea ei bruscă într-un mediu gazos, lichid sau granular, în vederea măririi durității, mai ales a stratului superficial. – V. căli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călit
CĂLÍT^1 s. n. Călire. – V. căli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călit
CĂLÍT^2, -Ă, căliți, -te, adj. I. 1. (Despre metale) Întărit prin călire. 2. Fig. (Despre oameni) Întărit, rezistent; încercat. II. (Despre alimente) Prăjit în grăsime. – V. căli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţun
CĂLȚÚN^1, călțuni, s. m. 1. (Înv. și pop.) Încălțăminte de sărbătoare (asemănătoare cu cizmele); ciorap de lână. 2. Compus: călțunul-doamnei = plantă erbacee din familia rozaceelor, înaltă de 10-15 cm, cu flori galbene cu vinișoare violete; cerențel (Geum urbanum). – Din ngr. kalstóni (după încălța).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțun
CĂLȚÚN^1, călțuni, s. m. 1. (Înv. și pop.) Încălțăminte de sărbătoare (asemănătoare cu cizmele); ciorap de lână. 2. Compus: călțunul-doamnei = plantă erbacee din familia rozaceelor, înaltă de 10-15 cm, cu flori galbene cu vinișoare violete; cerențel (Geum urbanum). – Din ngr. kalstóni (după încălța).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţun
CĂLȚÚN^2 s. m. v. colțun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțun
CĂLȚÚN^2 s. m. v. colțun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţunar
CĂLȚUNÁR, călțunari, s. m. (Reg.) Flăcău, bărbat care duce darurile miresei. – Călțun + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțunar
CĂLȚUNÁR, călțunari, s. m. (Reg.) Flăcău, bărbat care duce darurile miresei. – Călțun + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţunaş
CĂLȚUNÁȘ^1, călțunași, s. m. 1. Ciorap de lână albă în portul popular. 2. (Mai ales la pl.) Numele a două plante: a) plantă decorativă cățărătoare, cu flori portocalii, având un fel de pinten; condurul-doamnei (Tropaeolum majus); b) toporaș. – Călțun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțunaș
CĂLȚUNÁȘ^1, călțunași, s. m. 1. Ciorap de lână albă în portul popular. 2. (Mai ales la pl.) Numele a două plante: a) plantă decorativă cățărătoare, cu flori portocalii, având un fel de pinten; condurul-doamnei (Tropaeolum majus); b) toporaș. – Călțun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţunaş
CĂLȚUNÁȘ^2 s. m. v. colțunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțunaș
CĂLȚUNÁȘ^2 s. m. v. colțunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călţunăreasă
CĂLȚUNĂREÁSĂ, călțunărese, s. f. (Reg.) Femeie care duce darurile miresei. – Călțunar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călțunăreasă
CĂLȚUNĂREÁSĂ, călțunărese, s. f. (Reg.) Femeie care duce darurile miresei. – Călțunar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăr
CĂLÚGĂR, călugări, s. m. I. Bărbat care a făcut legământ să ducă o viață religios-ascetică și care trăiește într-o comunitate mănăstirească; monah. II. Instalație hidrotehnică cu ajutorul căreia se poate evacua apa din heleșteie, lacuri sau bazine artificiale în vederea primenirii ei. – Din sl. kalugerŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăraş
CĂLUGĂRÁȘ, călugărași, s. m. Diminutiv al lui călugăr (I). – Călugăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăraș
CĂLUGĂRÁȘ, călugărași, s. m. Diminutiv al lui călugăr (I). – Călugăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăresc
CĂLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, călugărești, adj. De călugăr (I); monahal. ◊ Ghiveci călugăresc = ghiveci fără carne, preparat cu ulei. – Călugăr + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăreşte
CĂLUGĂRÉȘTE adv. În felul călugărilor (I). – Călugăr + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugărește
CĂLUGĂRÉȘTE adv. În felul călugărilor (I). – Călugăr + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugări
CĂLUGĂRÍ, călugăresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face călugăr (I). – Din călugăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugărie
CĂLUGĂRÍE s. f. 1. Viață de călugăr. 2. Mănăstire. – Călugăr + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăriţă
CĂLÚGĂRIȚĂ^1, călugărițe, s. f. I. Femeie care a făcut legământ să ducă o viață religios-ascetică și care trăiește într-o comunitate mănăstirească; monahie^2. II. Insectă carnivoră mare, de culoare verde-cafenie, cu picioarele din față în formă de cange, care-i servesc la prinderea prăzii (Mantis religiosa). – Călugăr + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călugăriță
CĂLÚGĂRIȚĂ^1, călugărițe, s. f. I. Femeie care a făcut legământ să ducă o viață religios-ascetică și care trăiește într-o comunitate mănăstirească; monahie^2. II. Insectă carnivoră mare, de culoare verde-cafenie, cu picioarele din față în formă de cange, care-i servesc la prinderea prăzii (Mantis religiosa). – Călugăr + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluş
CĂLÚȘ, călușuri, s. n. 1. Bucată de lemn sau de metal care se pune între dinții dinainte ai unui animal, spre a-l forța să țină gura deschisă; mototol de cârpe care se introduce în gura unei persoane, pentru a o împiedica să strige. ◊ Expr. A pune (cuiva) călușul în gură = a împiedica (pe cineva) să vorbească. 2. Bețișor care face parte din mecanismul de declanșare al capcanelor de lemn. 3. Mică piesă de lemn cu o formă specială, pe care se sprijină coardele întinse ale unui instrument muzical; scaun. 4. Suport de lemn pe care pictorul își așază tabloul când lucrează; șevalet. 5. Utilaj de foraj, pentru rotirea prăjinilor, folosit în forajul prin percuție sau în cel manual. 6. (De obicei art.) Numele unui dans popular cu figuri variate, jucat (în preajma Rusaliilor) de un grup de flăcăi; melodie după care se execută acest dans; călușar (1), călușel (4). – Cal + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluș
CĂLÚȘ, călușuri, s. n. 1. Bucată de lemn sau de metal care se pune între dinții dinainte ai unui animal, spre a-l forța să țină gura deschisă; mototol de cârpe care se introduce în gura unei persoane, pentru a o împiedica să strige. ◊ Expr. A pune (cuiva) călușul în gură = a împiedica (pe cineva) să vorbească. 2. Bețișor care face parte din mecanismul de declanșare al capcanelor de lemn. 3. Mică piesă de lemn cu o formă specială, pe care se sprijină coardele întinse ale unui instrument muzical; scaun. 4. Suport de lemn pe care pictorul își așază tabloul când lucrează; șevalet. 5. Utilaj de foraj, pentru rotirea prăjinilor, folosit în forajul prin percuție sau în cel manual. 6. (De obicei art.) Numele unui dans popular cu figuri variate, jucat (în preajma Rusaliilor) de un grup de flăcăi; melodie după care se execută acest dans; călușar (1), călușel (4). – Cal + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluşar
CĂLUȘÁR, călușari, s. m. 1. (La pl. art.) Căluș (6). 2. (La pl.) Grup de dansatori care, în săptămâna Rusaliilor, execută (la sate) jocul tradițional denumit călușul; (și la sg.) fiecare dintre flăcăii care joacă acest dans. – Căluș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călușar
CĂLUȘÁR, călușari, s. m. 1. (La pl. art.) Căluș (6). 2. (La pl.) Grup de dansatori care, în săptămâna Rusaliilor, execută (la sate) jocul tradițional denumit călușul; (și la sg.) fiecare dintre flăcăii care joacă acest dans. – Căluș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluşel
CĂLUȘÉL, călușei, s. m. 1. Căluț (1). 2. (La pl.) Instalație alcătuită din mai mulți căișori de lemn pe care încalecă copiii și care se învârtesc în jurul unui ax, fiind suspendați de niște bârne transversale; carusel, căișori. 3. Căluț (3). 4. Căluș (6). – Cal + suf. -ușel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

călușel
CĂLUȘÉL, călușei, s. m. 1. Căluț (1). 2. (La pl.) Instalație alcătuită din mai mulți căișori de lemn pe care încalecă copiii și care se învârtesc în jurul unui ax, fiind suspendați de niște bârne transversale; carusel, căișori. 3. Căluț (3). 4. Căluș (6). – Cal + suf. -ușel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluţ
CĂLÚȚ, căluți, s. m. 1. Diminutiv al lui cal; călușel (1). 2. Compus: căluț-de-mare = pește teleostean marin cu corpul de 8-10 cm, lipsit de înotătoare codală și cu capul asemănător cu cel al calului; cal-de-mare (Hippocampus hippocampus). 3. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor; călușel (3). – Cal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căluț
CĂLÚȚ, căluți, s. m. 1. Diminutiv al lui cal; călușel (1). 2. Compus: căluț-de-mare = pește teleostean marin cu corpul de 8-10 cm, lipsit de înotătoare codală și cu capul asemănător cu cel al calului; cal-de-mare (Hippocampus hippocampus). 3. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor; călușel (3). – Cal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămară
CĂMÁRĂ, cămări, s. f. 1. Încăpere mică în care se păstrează alimente. 2. (Înv.) Cameră, odaie. ◊ Cămară domnească = (în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova): a) totalitatea veniturilor domniei, provenite din vămi, ocne și impozite indirecte, deosebite de veniturile vistieriei; b) (rar) monetărie. – Probabil lat. *camara în loc de cam(m)ara „cameră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămaşă
CĂMÁȘĂ, cămăși, s. f. 1. Îmbrăcăminte (de pânză, mătase etc.) care se poartă pe piele, acoperind partea superioară a corpului. ◊ Cămașă de noapte = îmbrăcăminte de pânză, de mătase etc. (lungă), care se poartă ca veșmânt pentru dormit. Cămașă de forță = cămașă specială confecționată din pânză rezistentă, prevăzută cu cordoane, cu care se imobilizează temporar nebunii furioși, împiedicându-i să comită acțiuni violente, iresponsabile. ◊ Expr. A rămâne în cămașă = a rămâne sărac, a pierde tot. A nu avea nici cămașă pe el = a fi foarte sărac. A lăsa (pe cineva) în cămașă sau a-i lua (cuiva) și cămașa de pe el = a-i lua (cuiva) tot ce are, a-l lăsa sărac. Își dă și cămașa de pe el, se spune despre un om exagerat de milos și de darnic. A nu-l mai încăpea cămașa = a fi înfumurat; a-i merge cuiva foarte bine. A nu avea (sau a nu ști) pe unde să scoți cămașa = a fi în mare încurcătură, a nu ști cum să scapi. Arde cămașa pe cineva = este în mare zor; are mare nevoie de ceva. 2. Membrană, înveliș (subțire), căptușeală care îmbracă diferite obiecte, piese etc. ♦ (Pop.) Placentă (1). ♦ Îmbrăcăminte interioară a unui obiect, de obicei cilindric. 3. Compus: cămașa-broaștei = algă verde de apă dulce de forma unei rețele, alcătuită din celule lungi, cilindrice (Hydrodictyon reticulatum). [Var.: căméșă s. f.] – Lat. camisia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămașă
CĂMÁȘĂ, cămăși, s. f. 1. Îmbrăcăminte (de pânză, mătase etc.) care se poartă pe piele, acoperind partea superioară a corpului. ◊ Cămașă de noapte = îmbrăcăminte de pânză, de mătase etc. (lungă), care se poartă ca veșmânt pentru dormit. Cămașă de forță = cămașă specială confecționată din pânză rezistentă, prevăzută cu cordoane, cu care se imobilizează temporar nebunii furioși, împiedicându-i să comită acțiuni violente, iresponsabile. ◊ Expr. A rămâne în cămașă = a rămâne sărac, a pierde tot. A nu avea nici cămașă pe el = a fi foarte sărac. A lăsa (pe cineva) în cămașă sau a-i lua (cuiva) și cămașa de pe el = a-i lua (cuiva) tot ce are, a-l lăsa sărac. Își dă și cămașa de pe el, se spune despre un om exagerat de milos și de darnic. A nu-l mai încăpea cămașa = a fi înfumurat; a-i merge cuiva foarte bine. A nu avea (sau a nu ști) pe unde să scoți cămașa = a fi în mare încurcătură, a nu ști cum să scapi. Arde cămașa pe cineva = este în mare zor; are mare nevoie de ceva. 2. Membrană, înveliș (subțire), căptușeală care îmbracă diferite obiecte, piese etc. ♦ (Pop.) Placentă (1). ♦ Îmbrăcăminte interioară a unui obiect, de obicei cilindric. 3. Compus: cămașa-broaștei = algă verde de apă dulce de forma unei rețele, alcătuită din celule lungi, cilindrice (Hydrodictyon reticulatum). [Var.: căméșă s. f.] – Lat. camisia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăraş
CĂMĂRÁȘ, cămărași, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujbaș care avea în grijă odăile domnului, în special cămara domnească. ♦ (Înv.) Intendent la o mănăstire. – Cămară + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăraș
CĂMĂRÁȘ, cămărași, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujbaș care avea în grijă odăile domnului, în special cămara domnească. ♦ (Înv.) Intendent la o mănăstire. – Cămară + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămărăşel
CĂMĂRĂȘÉL, cămărășei, s. m. (Înv.) Fecior de casă; camerier. – Cămăraș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămărășel
CĂMĂRĂȘÉL, cămărășei, s. m. (Înv.) Fecior de casă; camerier. – Cămăraș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămărăşiţă
CĂMĂRĂȘÍȚĂ, cămărășițe, s. f. 1. Soția cămărașului. 2. (Rar) Îngrijitoare a cămării; chelăriță, menajeră. – Cămăraș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămărășiță
CĂMĂRĂȘÍȚĂ, cămărășițe, s. f. 1. Soția cămărașului. 2. (Rar) Îngrijitoare a cămării; chelăriță, menajeră. – Cămăraș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăruie
CĂMĂRÚIE, cămărui, s. f. Cămăruță. – Cămară + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăruţă
CĂMĂRÚȚĂ, cămăruțe, s. f. Diminutiv al lui cămară; cămăruie. – Cămară + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăruță
CĂMĂRÚȚĂ, cămăruțe, s. f. Diminutiv al lui cămară; cămăruie. – Cămară + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşui
CĂMĂȘUÍ, cămășuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un element de construcție cu beton, metal etc. – Cămașă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășui
CĂMĂȘUÍ, cămășuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un element de construcție cu beton, metal etc. – Cămașă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşuială
CĂMĂȘUIÁLĂ, cămășuieli, s. f. 1. Acțiunea de a cămășui; cămășuire. 2. Pojghiță, înveliș care acoperă unele materii, obiecte sau piese. ♦ Căptușeală interioară, subțire, de zidărie a unui tunel. ◊ Cămășuiala piloților = tub metalic folosit pentru confecționarea piloților^2 de beton. 3. Strat de piatră sau de balast dezagregat, care trebuie îndepărtat la deschiderea unei cariere sau a unei balastiere. [Pr.: -șu-ia-] – Cămășui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășuială
CĂMĂȘUIÁLĂ, cămășuieli, s. f. 1. Acțiunea de a cămășui; cămășuire. 2. Pojghiță, înveliș care acoperă unele materii, obiecte sau piese. ♦ Căptușeală interioară, subțire, de zidărie a unui tunel. ◊ Cămășuiala piloților = tub metalic folosit pentru confecționarea piloților^2 de beton. 3. Strat de piatră sau de balast dezagregat, care trebuie îndepărtat la deschiderea unei cariere sau a unei balastiere. [Pr.: -șu-ia-] – Cămășui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşuică
CĂMĂȘÚICĂ, cămășuici, s. f. Cămășuță. – Cămașă + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășuică
CĂMĂȘÚICĂ, cămășuici, s. f. Cămășuță. – Cămașă + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşuire
CĂMĂȘUÍRE, cămășuiri, s. f. Acțiunea de a cămășui și rezultatul ei; cămășuială. – V. cămășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășuire
CĂMĂȘUÍRE, cămășuiri, s. f. Acțiunea de a cămășui și rezultatul ei; cămășuială. – V. cămășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşuit
CĂMĂȘUÍT, -Ă, cămășuiți, -te, adj. (Despre elemente de construcție) Care a fost acoperit cu beton, metal etc. – V. cămășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășuit
CĂMĂȘUÍT, -Ă, cămășuiți, -te, adj. (Despre elemente de construcție) Care a fost acoperit cu beton, metal etc. – V. cămășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămăşuţă
CĂMĂȘÚȚĂ, cămășuțe, s. f. Diminutiv al lui cămașă (1); cămășuică. – Cămașă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămășuță
CĂMĂȘÚȚĂ, cămășuțe, s. f. Diminutiv al lui cămașă (1); cămășuică. – Cămașă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătar
CĂMĂTÁR, cămătari, s. m. Persoană care dă împrumuturi bănești în schimbul unei camete. – Camătă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătăreasă
CĂMĂTĂREÁSĂ, cămătărese, s. f. (Rar) Femeie care dă bani cu camătă, care ia în camătă. – Cămătar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătăresc
CĂMĂTĂRÉSC, -EÁSCĂ, cămătărești, adj. Care este propriu cămătarului, care se referă la camătă sau la cămătar; de camătă. ◊ Capital cămătăresc = capital bănesc folosit pentru a obține camătă. – Cămătar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătăreşte
CĂMĂTĂRÉȘTE adv. În felul cămătarilor. – Cămătar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătărește
CĂMĂTĂRÉȘTE adv. În felul cămătarilor. – Cămătar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămătărie
CĂMĂTĂRÍE, cămătării, s. f. Faptul de a da bani cu camătă; ocupația cămătarului. – Cămătar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămeşă
CĂMÉȘĂ s. f. v. cămașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămeșă
CĂMÉȘĂ s. f. v. cămașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămeşoi
CĂMEȘÓI, cămeșoaie, s. n. Augmentativ al lui cămașă (1); cămașă lungă. – Cămeșă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămeșoi
CĂMEȘÓI, cămeșoaie, s. n. Augmentativ al lui cămașă (1); cămașă lungă. – Cămeșă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămilă
CĂMÍLĂ, cămile, s. f. 1. Mamifer rumegător mare din Africa de Nord și din Asia, cu una (dromader) sau cu două cocoașe pe spate, folosit la cărat poveri (Camelus bactrianus). 2. (Mar.) Ponton din lemn pentru ridicarea navelor scufundate. – Din sl. kamilĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cămin
CĂMÍN, (1, 2, 3, 6) căminuri, (4, 5) cămine, s. n. 1. Sobă joasă, zidită la peretele camerei, cu vatra larg deschisă. 2. Cuptor, vatră. 3. Coș pe unde iese fumul; horn. 4. Fig. Casă părintească; p. ext. familie. 5. Denumire dată unor instituții cu caracter social-cultural: cămin de copii = instituție cu regim de internat pentru copii preșcolari (3-6 ani), cu orar de zi sau săptămânal; cămin studențesc = așezământ universitar care asigură cazarea studenților, pe lângă acesta funcționând uneori și cantine; cămin cultural = instituție înființată în România la începutul decen. 3 al sec. XX în scopul propagării culturii la sate (5); cămin școală = cămin pentru copiii orfani, în care se află și școala; cămin-spital = cămin (de bătrâni) în care se acordă asistență medicală. 6. Încăpere mică subterană, zidită și acoperită cu capac de fontă, pe traseul unei conducte de alimentare cu apă a unui canal, construită pentru a permite accesul la conductă sau la canal. – Din sl. kamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căminar
CĂMINÁR, căminari, s. m. Slujitor însărcinat, în Evul Mediu, în Moldova și apoi în Țara Românească, cu perceperea unor dări (la început numai pe vânzarea cerii). – Camănă (înv. „dare anuală asupra băuturilor alcoolice” < sl.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căminist
CĂMINÍST, -Ă, căminiști, -ste, s. m. și f. (Student) care locuiește într-un cămin (5). – Cămin + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăraş
CĂNĂRÁȘ, cănărași, s. m. Diminutiv al lui canar; cănăruț. – Canar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăraș
CĂNĂRÁȘ, cănărași, s. m. Diminutiv al lui canar; cănăruț. – Canar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăriţă
CĂNĂRÍȚĂ, cănărițe, s. f. Femela canarului. – Canar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăriță
CĂNĂRÍȚĂ, cănărițe, s. f. Femela canarului. – Canar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăruţ
CĂNĂRÚȚ, cănăruți, s. m. (Rar) Cănăraș. – Canar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăruț
CĂNĂRÚȚ, cănăruți, s. m. (Rar) Cănăraș. – Canar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăţuie
CĂNĂȚÚIE, cănățui, s. f. (Rar) Căniță. – Căniță + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănățuie
CĂNĂȚÚIE, cănățui, s. f. (Rar) Căniță. – Căniță + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăvăţ
CĂNĂVẮȚ s. n. v. canavață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănăvăț
CĂNĂVẮȚ s. n. v. canavață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căneală
CĂNEÁLĂ, căneli, s. f. (Pop.) Vopsea (neagră), mai ales pentru păr. – Căni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căngiuit
CĂNGIUÍT, -Ă, căngiuiți, -te, adj. (Rar) În formă de cange, cu cange. – Cange + suf. -uit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căni
CĂNÍ, cănesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A vopsi (în negru), mai ales părul. – Cf. tc. kina „căneală”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cănire
CĂNÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a căni. – V. căni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căniţă
CĂNÍȚĂ, cănițe, s. f. Diminutiv al lui cană^2. – Cană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căniță
CĂNÍȚĂ, cănițe, s. f. Diminutiv al lui cană^2. – Cană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpaucă
CĂPÁUCĂ s. f. v. capaucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpăcel
CĂPĂCÉL, căpăcele, s. n. Diminutiv al lui capac. – Capac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpăluire
CĂPĂLUÍRE, căpăluiri, s. f. v. CĂPĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

căpăluit
CĂPĂLUÍT, -Ă, căpăluiți, -te, adj. v. CĂPĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

căpăstru
CĂPẮSTRU, căpestre, s. n. Porțiune de harnașament, confecționată din frânghie sau din curea, care se pune pe capul calului, al măgarului etc. pentru a lega animalul respectiv la iesle sau pentru a-l duce undeva. – Lat. capistrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpăta
CĂPĂTÁ, cápăt, vb. I. Tranz. 1. A obține un lucru solicitat, a primi (în dar sau de pomană). ◊ Loc. adj. De căpătat = primit de pomană, obținut prin cerșeală. 2. A câștiga; a agonisi; a dobândi prin... – Lat. pop. capitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătat
CĂPĂTÁT s. n. Faptul de a căpăta ceva de pomană. ◊ Expr. A umbla (sau a se duce, a pleca etc.) după căpătat = a umbla să ceară de la alții cele necesare traiului. – V. căpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătâi
CĂPĂTẤI, căpătâie, s. n. 1. Parte a patului sau a oricărui alt obiect, pe care se pune capul; p. ext. pernă sau alt obiect pe care se pune capul. ◊ Loc. adj. și adv. Fără căpătâi = fără ocupație (bine definită), fără rost. ◊ Expr. A sta la căpătâiul cuiva = a veghea lângă o persoană bolnavă. A nu avea căpătâi = a nu avea niciun rost în viață. (Înv.) A face (cuiva) de căpătâi = a căpătui; a căsători (pe cineva). ♦ Carte de căpătâi = a) carte fundamentală într-o disciplină sau în literatură; b) carte preferată. 2. Nume dat mai multor obiecte de uz casnic, care servesc drept suport la ceva. 3. Capăt (1), sfârșit. ◊ Expr. A scoate ceva la căpătâi sau a o scoate la căpătâi (cu ceva) = a termina ceva cu succes, a o scoate la capăt. A da de căpătâi = a da de capăt, a descurca. – Lat. capitaneum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătui
CĂPĂTUÍ, căpătuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) face un rost, o situație. ♦ (Fam.) A (se) căsători. – Capăt + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătuială
CĂPĂTUIÁLĂ, căpătuieli, s. f. Faptul de a (se) căpătui; p. ext. îmbogățire, parvenire; căpătuire; (concr.) rost, stare, avere. [Pr.: -tu-ia-] – Căpătui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătuire
CĂPĂTUÍRE, căpătuiri, s. f. Căpătuială. ♦ (Fam.) Căsătorie. – V. căpătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpătuit
CĂPĂTUÍT, -Ă, căpătuiți, -te, adj. Care și-a creat (prin mijloace necinstite) o situație, un rost; cu stare, așezat. ♦ (Fam.) Căsătorit. – V. căpătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpăţână
CĂPĂȚẤNĂ, căpățâni, s. f. 1. Cap de animal mort sau tăiat pentru consum. 2. Cap de om mort desprins de trup; craniu. ♦ (Ir.) Cap (mare) de om. 3. Parte bulbucată a unei plante, formată din tulpină sau din suprapunerea frunzelor. Căpățână de varză. 4. Nume dat unor obiecte de formă conică. Căpățână de zahăr. – Lat. pop. capitina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpățână
CĂPĂȚẤNĂ, căpățâni, s. f. 1. Cap de animal mort sau tăiat pentru consum. 2. Cap de om mort desprins de trup; craniu. ♦ (Ir.) Cap (mare) de om. 3. Parte bulbucată a unei plante, formată din tulpină sau din suprapunerea frunzelor. Căpățână de varză. 4. Nume dat unor obiecte de formă conică. Căpățână de zahăr. – Lat. pop. capitina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpăţânos
CĂPĂȚÂNÓS, -OÁSĂ, căpățănoși, -oase, adj. 1. (Fam.) Cu capul mare. 2. Fig. Încăpățânat; greu de cap. – Căpățână + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpățânos
CĂPĂȚÂNÓS, -OÁSĂ, căpățănoși, -oase, adj. 1. (Fam.) Cu capul mare. 2. Fig. Încăpățânat; greu de cap. – Căpățână + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpău
CĂPẮU, căpăi, s. m. (Reg.) Copoi (1). – Din magh. kopó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpcăun
CĂPCĂÚN, căpcăuni, s. m. Ființă fabuloasă din mitologia populară românească, închipuită cu trup de om și cu cap de câine, uneori cu două capete și cu două guri, despre care se spune că mânca oameni. ♦ Om rău, crud, sălbatic. – Cap^1 + câine (după ngr. kinokéfalos).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpeneag
CĂPENEÁG, căpeneaguri, s. n. (Înv.) Haină lungă și largă care acoperă tot corpul. [Var.: chepeneág s. n.] – Din magh. köpenyeg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpesterie
CĂPESTÉRIE s. f. v. căpistere^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpetenie
CĂPETÉNIE, căpetenii, s. f. Persoană care se află în fruntea unui grup; conducător, șef, comandant. ◊ Loc. adj. De căpetenie = de frunte, principal; fundamental. [Var.: (reg.) căpiténie s. f.] – Cap^1 + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpeţea
CĂPEȚEÁ, căpețele, s. f. Parte a frâului alcătuită din curelele care trec peste capul și botul calului și ale cărei capete inferioare sunt prinse de inelele zăbalei. [Var.: (reg.) căpițeá s. f.] – Refăcut din căpețele (pl. lui căpețel) + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpețea
CĂPEȚEÁ, căpețele, s. f. Parte a frâului alcătuită din curelele care trec peste capul și botul calului și ale cărei capete inferioare sunt prinse de inelele zăbalei. [Var.: (reg.) căpițeá s. f.] – Refăcut din căpețele (pl. lui căpețel) + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpeţel
CĂPEȚÉL, căpețele, s. n. 1. Bucățică mică (din ceva). 2. Colac rotund care se duce la biserică la slujbele pentru pomenirea morților. – Lat. capitellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpețel
CĂPEȚÉL, căpețele, s. n. 1. Bucățică mică (din ceva). 2. Colac rotund care se duce la biserică la slujbele pentru pomenirea morților. – Lat. capitellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpia
CĂPIÁ, căpiez, vb. I. Intranz. 1. (Pop.; despre ovine și bovine) A se îmbolnăvi de cenuroză. 2. Fig. (Fam.) A se zăpăci, a înnebuni. [Pr.: -pi-a] – Din capiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpială
CĂPIÁLĂ, căpieli, s. f. (Pop.) Cenuroză. [Pr.: -pi-a-] – Căpia + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiat
CĂPIÁT, -Ă, căpiați, -te, adj. 1. (Pop.; despre ovine și bovine) Atins de cenuroză. 2. Fig. (Fam.) Scrântit, țicnit, nebun. [Pr.: -pi-at] – V. căpia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpicioară
CĂPICIOÁRĂ, căpicioare, s. f. Diminutiv al lui căpiță. – Căpiță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiere
CĂPIÉRE, căpieri, s. f. (Pop.) Faptul de a căpia; cenuroză. [Pr.: -pi-e-] – V. căpia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpistere
CĂPISTÉRE, căpisteri, s. f. (Reg.) Albie, covată mică în care se cerne făina sau mălaiul și se frământă aluatul. [Var.: căpestérie s. f.] – Lat. capisterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitan
CĂPITÁN, căpitani, s. m. 1. Grad de ofițer superior locotenentului și inferior maiorului; persoană care are acest grad. ◊ (Mar.) Căpitan-locotenent = grad corespunzător căpitanului din armata de uscat sau de aviație; ofițer care are acest grad. Căpitan de rangul întâi (sau al doilea, al treilea) = grad corespunzător colonelului (sau locotenent-colonelului, maiorului); ofițer care are acest grad. 2. (Urmat uneori de determinările „de vas”, „de șlep”, „de remorcher”) Comandant al unei nave militare, comerciale sau de pasageri. ◊ Căpitan de port = persoană însărcinată cu conducerea activității unui port sau a unui oficiu portuar. 3. (Înv.) Persoană care comanda o oștire sau o parte a ei; comandant. ◊ Căpitan-pașa = comandantul flotei turcești. ♦ Căpetenie (de haiduci, de hoți etc.). ♦ Căpitan de poștă = administrator al unei poște. 4. Sportiv desemnat să reprezinte și să conducă în timpul unei competiții echipa din care face parte. – Din it. capitano, rus. kapitan. Cf. magh. kapitány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitălaş
CĂPITĂLÁȘ, căpitălașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitălaș
CĂPITĂLÁȘ, căpitălașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitănaş
CĂPITĂNÁȘ, căpitănași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui căpitan. – Căpitan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitănaș
CĂPITĂNÁȘ, căpitănași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui căpitan. – Căpitan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpităneasă
CĂPITĂNEÁSĂ, căpitănese, s. f. Soție de căpitan (1). – Căpitan + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitănie
CĂPITĂNÍE, căpitănii, s. f. 1. (Urmat de determinarea „portului”) Autoritate administrativă și polițienească care dirijează activitatea unui port. ♦ Clădire în care este instalată administrația unui port. 2. (Înv.) Detașament condus de un căpitan. – Căpitan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpitenie
CĂPITÉNIE s. f. v. căpetenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiţa
CĂPIȚÁ vb. I v. căpiți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpița
CĂPIȚÁ vb. I v. căpiți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiţă
CĂPÍȚĂ, căpițe, s. f. 1. Grămadă conică de fân, p. ext. de plante de nutreț sau de cereale. 2. (Rar) Căpățână (3). – Din bg. kopica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiță
CĂPÍȚĂ, căpițe, s. f. 1. Grămadă conică de fân, p. ext. de plante de nutreț sau de cereale. 2. (Rar) Căpățână (3). – Din bg. kopica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiţea
CĂPIȚEÁ s. f. v. căpețea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpițea
CĂPIȚEÁ s. f. v. căpețea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiţi
CĂPIȚÍ, căpițesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face căpițe. [Var.: (rar) căpițá vb. I] – Din căpiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpiți
CĂPIȚÍ, căpițesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face căpițe. [Var.: (rar) căpițá vb. I] – Din căpiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpos
CĂPÓS, -OÁSĂ, căpoși, -oase, adj. (Fam.) 1. Cu capul mare. 2. Deștept. 3. Fig. Încăpățânat. – Cap + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprar
CĂPRÁR^1, căprari, s. m. (Rar) Păstor de capre. – Lat. caprarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprar
CĂPRÁR^2, căprari, s. m. (Pop.) Caporal. – Din magh. káprár (káplár). Cf. bg. kaprál, rus. kaprál.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprărie
CĂPRĂRÍE, căprării, s. f. 1. (Înv.) Mic detașament de soldați sub comanda unui căprar^2. 2. (Fam.) Categorie, grup. – Căprar^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpresc
CĂPRÉSC, -EÁSCĂ, căprești, adj. De capră, caracteristic caprei, care provine de la capră. – Capră + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprioară
CĂPRIOÁRĂ, căprioare, s. f. Femela căpriorului, fără coarne, mai mică decât acesta. [Pr.: -pri-oa-] – Lat. capriola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprior
CĂPRIÓR, căpriori, s. m. I. Mamifer rumegător din familia cervidee, mai mic decât cerbul, cu blana roșcată-cafenie, picioare subțiri și agile, coarne mici, pline, caduce (Capreolus capreolus). II. I. Fiecare dintre bârnele încrucișate care fac parte din scheletul acoperișului unei case. 2. Fiecare dintre lemnele care formează suportul pe care se așază scândurile patului, platforma zidarului etc. [Pr.: -pri-or] – Lat. capriolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprioraş
CĂPRIORÁȘ, căpriorași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui căprior (I).[Pr.: -pri-o-] – Căprior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprioraș
CĂPRIORÁȘ, căpriorași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui căprior (I).[Pr.: -pri-o-] – Căprior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprioreală
CĂPRIOREÁLĂ, căprioreli, s. f. (Rar) Totalitatea căpriorilor (II 1). [Pr.: -pri-o-] – Căprior(i) + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpriori
CĂPRIORÍ, căprioresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A fixa căpriorii (II 1) la o construcție. [Pr.: -pri-o-] – Din căprior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprişoară
CĂPRIȘOÁRĂ, căprișoare, s. f. (Rar) Căpriță. – Capră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprișoară
CĂPRIȘOÁRĂ, căprișoare, s. f. (Rar) Căpriță. – Capră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprişor
CĂPRIȘÓR, căprișori, s. m. Numele a două plante erbacee, una cu flori gălbui (Cyperus flavescens) și alta cu flori brune (Cyperus fiscus). – Capră + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprișor
CĂPRIȘÓR, căprișori, s. m. Numele a două plante erbacee, una cu flori gălbui (Cyperus flavescens) și alta cu flori brune (Cyperus fiscus). – Capră + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpriţă
CĂPRÍȚĂ, căprițe, s. f. 1. Diminutiv al lui capră (I 1); căprișoară. 2. Plantă erbacee alburie, cu flori verzi (Atriplex litoralis). – Capră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpriță
CĂPRÍȚĂ, căprițe, s. f. 1. Diminutiv al lui capră (I 1); căprișoară. 2. Plantă erbacee alburie, cu flori verzi (Atriplex litoralis). – Capră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpriu
CĂPRÍU, -ÍE, căprii, adj. Căprui. – Capră + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căprui
CĂPRÚI, -IE, căprui, adj. (Despre ochi) De culoare cafenie-gălbuie; căpriu. – Capră + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpşor
CĂPȘÓR, căpșoare, s. n. Diminutiv al lui cap^1 (I 1). – Cap^1 + suf. -(u)șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpșor
CĂPȘÓR, căpșoare, s. n. Diminutiv al lui cap^1 (I 1). – Cap^1 + suf. -(u)șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpşun
CĂPȘÚN, căpșuni, s. m. Plantă erbacee târâtoare din familia rozaceelor, cu frunze trifoliate și cu flori mici albe, cultivată pentru fructele ei comestibile (Fragaria moschata). – Din căpșună (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpșun
CĂPȘÚN, căpșuni, s. m. Plantă erbacee târâtoare din familia rozaceelor, cu frunze trifoliate și cu flori mici albe, cultivată pentru fructele ei comestibile (Fragaria moschata). – Din căpșună (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpşună
CĂPȘÚNĂ, căpșuni, s. f. Fruct fals al căpșunului, format din îngroșarea receptaculului floral în care sunt îngropate fructele propriu-zise, asemănătoare cu fraga, dar mai mare ca aceasta, de culoare roșie, cărnos, parfumat și gustos. [Pl. și: căpșune] – Probabil din căpușă (înv. „căpșună”) + suf. -une (< lat. -onem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpșună
CĂPȘÚNĂ, căpșuni, s. f. Fruct fals al căpșunului, format din îngroșarea receptaculului floral în care sunt îngropate fructele propriu-zise, asemănătoare cu fraga, dar mai mare ca aceasta, de culoare roșie, cărnos, parfumat și gustos. [Pl. și: căpșune] – Probabil din căpușă (înv. „căpșună”) + suf. -une (< lat. -onem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpşunică
CĂPȘUNÍCĂ, căpșunele, s. f. 1. Diminutiv al lui căpșună. 2. Varietate de struguri nealtoiți. 3. Vin rezultat din căpșunică (2). – Căpșună + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpșunică
CĂPȘUNÍCĂ, căpșunele, s. f. 1. Diminutiv al lui căpșună. 2. Varietate de struguri nealtoiți. 3. Vin rezultat din căpșunică (2). – Căpșună + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptălan
CĂPTĂLÁN s. m. v. captalan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptuşeală
CĂPTUȘEÁLĂ, căptușeli, s. f. 1. Pânză sau stofă cu care se dublează, în interior, un obiect de îmbrăcăminte, pentru a-i da un aspect mai îngrijit și pentru a-l face mai călduros. ♦ Material aplicat în interiorul încălțămintei pentru ca aceasta să-și mențină forma. 2. Pânză sau stofă cu care se învelesc unele obiecte pentru a le feri de deteriorare. 3. Strat rezistent de lemn, de metal sau de cărămidă, cu care se acoperă un obiect pe dinăuntru sau pe dinafară (pentru a-l feri de degradare, pentru consolidare, izolare termică, acustică etc.). 4. Ramă de lemn care acoperă fețele interioare ale golului unei uși și de care sunt fixate canaturile ușii. – Căptuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptușeală
CĂPTUȘEÁLĂ, căptușeli, s. f. 1. Pânză sau stofă cu care se dublează, în interior, un obiect de îmbrăcăminte, pentru a-i da un aspect mai îngrijit și pentru a-l face mai călduros. ♦ Material aplicat în interiorul încălțămintei pentru ca aceasta să-și mențină forma. 2. Pânză sau stofă cu care se învelesc unele obiecte pentru a le feri de deteriorare. 3. Strat rezistent de lemn, de metal sau de cărămidă, cu care se acoperă un obiect pe dinăuntru sau pe dinafară (pentru a-l feri de degradare, pentru consolidare, izolare termică, acustică etc.). 4. Ramă de lemn care acoperă fețele interioare ale golului unei uși și de care sunt fixate canaturile ușii. – Căptuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptuşi
CĂPTUȘÍ, căptușesc, vb. IV. 1. Tranz. A executa sau a aplica o căptușeală la o haină, la încălțăminte etc. 2. Tranz. A acoperi un obiect, pe dinăuntru sau pe dinafară, cu un strat de protecție, de izolare etc.; a dota un sistem tehnic cu o căptușeală (3). 3. Tranz. A îndesa, a ticsi. 4. Tranz. (Fam.) A pune mâna pe...; a înșfăca. ♦ A bate (zdravăn). 5. Refl. (Fam.) A se alege cu ceva. – Din căptuh (înv. „căptușeală” < germ.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptuși
CĂPTUȘÍ, căptușesc, vb. IV. 1. Tranz. A executa sau a aplica o căptușeală la o haină, la încălțăminte etc. 2. Tranz. A acoperi un obiect, pe dinăuntru sau pe dinafară, cu un strat de protecție, de izolare etc.; a dota un sistem tehnic cu o căptușeală (3). 3. Tranz. A îndesa, a ticsi. 4. Tranz. (Fam.) A pune mâna pe...; a înșfăca. ♦ A bate (zdravăn). 5. Refl. (Fam.) A se alege cu ceva. – Din căptuh (înv. „căptușeală” < germ.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptuşire
CĂPTUȘÍRE, căptușiri, s. f. Acțiunea de a (se) căptuși și rezultatul ei. – V. căptuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căptușire
CĂPTUȘÍRE, căptușiri, s. f. Acțiunea de a (se) căptuși și rezultatul ei. – V. căptuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpui
CĂPUÍ, căpuiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Înv. și reg.) A pune mâna pe cineva; a prinde, a încăpui. 2. Refl. A obține, a-și procura; a încăpui. – Din magh. kapni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuire
CĂPUÍRE^1, căpuiri, s. f. Acțiunea de a căpui și rezultatul ei. – V. căpui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuire
CĂPUÍRE^2, căpuiri, s. f. Operație prin care se turtește extremitatea liberă a corpului unui nit, pentru a forma al doilea cap^1. – Cf. cap^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuit
CĂPUÍT, -Ă, căpuiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Care are de toate, prevăzut cu tot ce-i trebuie; încăpuit. – V. căpui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuitor
CĂPUITÓR, căpuitoare, s. n. Unealtă de fierărie cu care se execută căpuirea^2; buterolă. [Pr.: -pu-i-] – Cf. cap^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuş
CĂPÚȘ s. n. (Înv.) Cobuz. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuș
CĂPÚȘ s. n. (Înv.) Cobuz. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpuşa
CĂPUȘÁ, vb. I. Tranz. A acționa ca o firmă-căpușă, clandestină, care beneficiază de acțiunile și eforturile altei firme fără să plătească sau să împartă costurile. (Dicționar juridic român-englez/englez-român, Editura Niculescu, 2005)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

căpușa
CĂPUȘÁ, vb. I. Tranz. A acționa ca o firmă-căpușă, clandestină, care beneficiază de acțiunile și eforturile altei firme fără să plătească sau să împartă costurile. (Dicționar juridic român-englez/englez-român, Editura Niculescu, 2005)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

căpuşă
CĂPÚȘĂ, căpușe, s. f. I. 1. (La pl.) Gen de artropode parazite din clasa arahnidelor, care se înfig în pielea animalelor și a omului și se hrănesc cu sânge (Ixodes); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. ◊ Expr. Ce-i în gușă, și-n căpușă, se zice despre un om sincer; care spune tot ce gândește. 2. (Fig.; în sintagma) Firmă-căpușă = firmă parazitară pe lângă o instituție sau o întreprindere mai mare, care intermediază controale, afaceri etc. în scopul obținerii unor avantaje financiare directe sau rapide. II. 1. (Bot.) Ricin. 2. Mugur de viță, din care se dezvoltă coardele și rodul; ochi^1. – Cf. alb. këpushë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpușă
CĂPÚȘĂ, căpușe, s. f. I. 1. (La pl.) Gen de artropode parazite din clasa arahnidelor, care se înfig în pielea animalelor și a omului și se hrănesc cu sânge (Ixodes); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. ◊ Expr. Ce-i în gușă, și-n căpușă, se zice despre un om sincer; care spune tot ce gândește. 2. (Fig.; în sintagma) Firmă-căpușă = firmă parazitară pe lângă o instituție sau o întreprindere mai mare, care intermediază controale, afaceri etc. în scopul obținerii unor avantaje financiare directe sau rapide. II. 1. (Bot.) Ricin. 2. Mugur de viță, din care se dezvoltă coardele și rodul; ochi^1. – Cf. alb. këpushë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căputa
CĂPUTÁ, căputez, vb. I. Tranz. A pune căpute noi la o încălțăminte uzată; a încăputa. ♦ A înlocui, total sau parțial, la un ciorap uzat partea care acoperă laba piciorului; a încăputa. – Din căpută.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căputare
CĂPUTÁRE, căputări, s. f. (Rar) Acțiunea de a căputa. – V. căputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căpută
CĂPÚTĂ, căpute, s. f. 1. Parte a încălțămintei care acoperă partea superioară a labei piciorului; căputătură. 2. Partea de deasupra a labei piciorului, opusă tălpii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căputătură
CĂPUTĂTÚRĂ, căputături, s. f. (Înv.) Căpută (1). – Căputa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căra
CĂRÁ, car, vb. I. 1. Tranz. A duce ceva dintr-un loc în altul; a transporta (în cantități mari). ◊ Expr. A căra apa cu ciurul = a munci în gol, a se agita fără rezultat. A căra cuiva (la) pumni (sau palme, gârbace etc.) = a da cuiva multe lovituri cu pumnul (sau cu palma, cu biciul etc.), a bate zdravăn pe cineva. A-l căra (pe cineva) păcatele = a se lăsa dus, târât oarecum fără voie. 2. Refl. (Rar) A se duce dintr-un loc în altul. ♦ (Fam.) A pleca repede (și pe furiș) de undeva; a se cărăbăni. – Lat. *carrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărare
CĂRÁRE, cărări, s. f. 1. Drum îngust pe care se poate umbla numai cu piciorul; p. gener. drum. ◊ Loc. adv. Pe toate cărările = în tot locul, pretutindeni, la tot pasul. ◊ Expr. A umbla pe două cărări = a se clătina în mers; a fi beat. A-i tăia (sau a-i închide) cuiva cărarea (sau cărările) = a opri pe cineva să facă sau să continue un drum. A-și îndrepta cărările = a apuca într-o direcție. A-i scurta (cuiva) cărările = a omorî (pe cineva) 2. Linie obținută prin despărțirea în două a părului de pe cap. – Lat. carraria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărat
CĂRÁT s. n. 1. Acțiunea de a (se) căra; transport de materiale (în cantitate mare). 2. Timpul când se cară fânul sau recolta. – V. căra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăbăni
CĂRĂBĂNÍ, cărăbănesc, vb. IV. 1. Refl. (Fam.) A pleca repede (și pe furiș) de undeva; a se căra, a o șterge. 2. Tranz. (Reg.) A căra (1). ◊ Expr. A cărăbăni cuiva (la) pumni (sau palme, ciomege etc.) sau (intranz.) a cărăbăni cu pumnii (sau cu palmele, cu ciomegele etc.) = a da cuiva lovituri multe și îndesate cu pumnul (sau cu palma, cu ciomagul etc.), a bate tare pe cineva. – Probabil din expr. tc. çek arabayi (literal „trage-ți căruța”), influențată de a (se) căra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăbuş
CĂRĂBÚȘ, cărăbuși, s. m. Insectă coleopteră foarte dăunătoare, de culoare castanie, cu elitrele dure, care apare pe la începutul lunii mai și se hrănește cu frunzele arborilor (iar larva ei, cu rădăcinile unor plante); găinușă, gândac-de-mai (Melolontha melolontha). – Carab[aș] (rar folosit, „oaie cu botul negru” < tc.) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăbuș
CĂRĂBÚȘ, cărăbuși, s. m. Insectă coleopteră foarte dăunătoare, de culoare castanie, cu elitrele dure, care apare pe la începutul lunii mai și se hrănește cu frunzele arborilor (iar larva ei, cu rădăcinile unor plante); găinușă, gândac-de-mai (Melolontha melolontha). – Carab[aș] (rar folosit, „oaie cu botul negru” < tc.) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăbuşel
CĂRĂBUȘÉL, cărăbușei, s. m. Insectă dăunătoare din ordinul coleopterelor, asemănătoare cu cărăbușul, dar mai mică și mai păroasă decât acesta (Rhizotrogus solstitialis). – Cărăbuș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăbușel
CĂRĂBUȘÉL, cărăbușei, s. m. Insectă dăunătoare din ordinul coleopterelor, asemănătoare cu cărăbușul, dar mai mică și mai păroasă decât acesta (Rhizotrogus solstitialis). – Cărăbuș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămidar
CĂRĂMIDÁR, cărămidari, s. m. Persoană care fabrică sau vinde cărămizi. – Cărămidă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămidă
CĂRĂMÍDĂ, cărămizi, s. f. Material de construcție artificial, având forma unei piese prismatice, obținut dintr-un amestec de argilă, nisip și apă sau din alte materiale (beton, zgură de furnal etc.), uscat la soare sau ars în cuptor. ◊ Cărămidă refractară = cărămidă confecționată dintr-un material cu temperatură de topire foarte înaltă, folosită la zidirea focarelor cuptoarelor metalurgice. [Pl. și: cărămide] – Din ngr. keramídi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămidărie
CĂRĂMIDĂRÍE^1 s. f. Meșteșugul fabricării cărămizilor. – Cărămidar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămidărie
CĂRĂMIDĂRÍE^2, cărămidării, s. f. Loc special amenajat (împreună cu instalațiile) pentru fabricarea cărămizilor; fabrică de cărămidă. – Cărămidă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămizi
CĂRĂMIZÍ, cărămizesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni cărămiziu. – Din cărămidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărămiziu
CĂRĂMIZÍU, -ÍE, cărămizii, adj. De culoarea cărămizii; roșiatic. – Cărămidă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărărat
CĂRĂRÁT, -Ă, cărărați, -te, adj. (Rar) Cu multe cărări. – Cărare + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăruică
CĂRĂRÚICĂ, cărăruici, s. f. Cărăruie. – Cărare + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăruie
CĂRĂRÚIE, cărărui, s. f. Diminutiv al lui cărare (1); cărărușă, cărăruică. – Cărare + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăruşă
CĂRĂRÚȘĂ, cărărușe, s. f. Cărăruie. – Cărare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărărușă
CĂRĂRÚȘĂ, cărărușe, s. f. Cărăruie. – Cărare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăşel
CĂRĂȘÉL, (1) cărășei, s. m., (2) cărășele, s. n. 1. S. m. Diminutiv al lui caras. 2. S. n. Numele unui dans popular cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. – Caras + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărășel
CĂRĂȘÉL, (1) cărășei, s. m., (2) cărășele, s. n. 1. S. m. Diminutiv al lui caras. 2. S. n. Numele unui dans popular cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. – Caras + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărător
CĂRĂTÓR, cărători, s. m. Persoană care cară ceva; spec. hamal. – Căra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărătură
CĂRĂTÚRĂ, cărături, s. f. Acțiunea de a căra; transport. ♦ (Concr.) Cantitate dintr-o povară, cât se poate căra o dată (cu căruța, cu carul etc.). – Căra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuş
CĂRĂÚȘ, cărăuși, s. m. 1. Căruțaș. 2. (Art.) Numele unei stele mici din Carul-Mare, situată lângă a doua stea din proțap. – Căra + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuș
CĂRĂÚȘ, cărăuși, s. m. 1. Căruțaș. 2. (Art.) Numele unei stele mici din Carul-Mare, situată lângă a doua stea din proțap. – Căra + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuşeşte
CĂRĂUȘÉȘTE adv. (Rar) În felul cărăușilor (1). [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăușește
CĂRĂUȘÉȘTE adv. (Rar) În felul cărăușilor (1). [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuşi
CĂRĂUȘÍ, cărăușesc, vb. IV. Intranz. A face cărăușie, a se ocupa cu cărăușia. [Pr.: -ră-u-] – Din cărăuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuși
CĂRĂUȘÍ, cărăușesc, vb. IV. Intranz. A face cărăușie, a se ocupa cu cărăușia. [Pr.: -ră-u-] – Din cărăuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuşie
CĂRĂUȘÍE, cărăușii, s. f. Transport de mărfuri sau de persoane (în vehicule cu tracțiune animală), de obicei pe baza unui contract. ♦ Ocupația de cărăuș (1); cărăușit, harabagie. [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăușie
CĂRĂUȘÍE, cărăușii, s. f. Transport de mărfuri sau de persoane (în vehicule cu tracțiune animală), de obicei pe baza unui contract. ♦ Ocupația de cărăuș (1); cărăușit, harabagie. [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăuşit
CĂRĂUȘÍT s. n. Cărăușie. [Pr.: -ră-u-] – V. cărăuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărăușit
CĂRĂUȘÍT s. n. Cărăușie. [Pr.: -ră-u-] – V. cărăuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbunar
CĂRBUNÁR, cărbunari, s. m. 1. Muncitor care lucrează la producerea cărbunelui de lemn. 2. Persoană care vinde cărbuni. – Cărbune + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbunaş
CĂRBUNÁȘ, cărbunași, s. m. Diminutiv al lui cărbune. – Cărbune + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbunaș
CĂRBUNÁȘ, cărbunași, s. m. Diminutiv al lui cărbune. – Cărbune + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbunărie
CĂRBUNĂRÍE, cărbunării, s. f. Loc sau cuptor unde se fac cărbuni de lemn; bocșă (1). ♦ Magazie de cărbuni. – Cărbune + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbune
CĂRBÚNE, cărbuni, s. m. I. 1. Rocă sedimentară combustibilă amorfă, de culoare gălbuie, brună până la neagră, friabilă, rezultată prin acumularea materiei vegetale și îmbogățirea lentă în carbon a acesteia, folosită drept combustibil și ca materie primă în industria chimică, în metalurgie etc. ◊ Cărbune brun = cărbune de culoare brună-închis, compact, sticlos, casant. Cărbune activ = cărbune cu structură poroasă și cu mare capacitate de reținere prin adsorbție a gazelor, a vaporilor etc. Cărbune animal = material obținut prin calcinarea oaselor animale și folosit ca adsorbant pentru gaze și pentru substanțe colorante, ca dezinfectant stomacal, adsorbant intenstinal etc. Cărbune alb = denumire dată cursurilor de apă cu căderi utilizabile pentru producerea de energie. 2. Bucată de lemn arsă parțial de foc; tăciune; p. ext. bucată de jar. ◊ Cărbune de lemn = produs principal obținut la arderea incompletă a lemnului sau ca produs secundar la distilarea uscată a lemnului, folosit la fabricarea cărbunelui activ, în siderurgie, drept combustibil etc.; mangal. ◊ Expr. A se face cărbune = (despre alimente) a se arde. A sta (ca) pe cărbuni (aprinși) = a fi foarte nerăbdător. 3. Creion negru obținut dintr-un lemn de esență foarte moale, carbonizat, folosit la desen, crochiuri, schițe etc.; lucrare realizată cu acest fel de creion. II. 1. (Med.) Antrax. 2. (Zool.; în sintagma) Cărbune enfizematos = boală infecțioasă acută a rumegătoarelor, în special a bovinelor, provocată de bacteria Clostridium chauvoei și care se manifestă prin apariția în mușchi a unor tumori infiltrate cu gaze. 3. (La plante) Tăciune. 4. (Bot.; reg.; la pl.) Plantă erbacee cu frunze ovale la bază, lanceolate mai sus și flori negre-violacee (Phyteuma spiciforma); spinuță (1). – Lat. carbo, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărbunos
CĂRBUNÓS, -OÁSĂ, cărbunoși, -oase, adj. (Despre roci sedimentare sau cristaline) Care conține pulbere de cărbune (I 1). – Cărbune + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărdăşie
CĂRDĂȘÍE s. f. v. cârdășie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărdășie
CĂRDĂȘÍE s. f. v. cârdășie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărindar
CĂRINDÁR s. m. (Pop.) Ianuarie. – Lat. calendarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărmăcuţ
CĂRMĂCÚȚ, cărmăcuțe, s. n. Cârlig mic pentru prins cegă. – Carmac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărmăcuț
CĂRMĂCÚȚ, cărmăcuțe, s. n. Cârlig mic pentru prins cegă. – Carmac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnărie
CĂRNĂRÍE s. f. Cantitate mare de carne. – Carne + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnicică
CĂRNICÍCĂ s. f. (Rar) Cărniță. – Carne + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnişoară
CĂRNIȘOÁRĂ s. f. Cărniță. – Carne + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnișoară
CĂRNIȘOÁRĂ s. f. Cărniță. – Carne + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărniţă
CĂRNÍȚĂ, cărnițe, s. f. Diminutiv al lui carne; cărnicică, cărnișoară. – Carne + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărniță
CĂRNÍȚĂ, cărnițe, s. f. Diminutiv al lui carne; cărnicică, cărnișoară. – Carne + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnos
CĂRNÓS, -OÁSĂ, cărnoși, -oase, adj. 1. Care are multă carne; musculos. 2. (Despre fructe, frunze, tulpini) Cu mult miez. – Lat. carnosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnosi
CĂRNOSÍ, cărnosesc, vb. IV. Tranz. A îndepărta resturile de carne de pe dosul unei piei, înainte de tăbăcire. [Var.: cârnosí vb. IV] – Din cărnos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărnosire
CĂRNOSÍRE, cărnosiri, s. f. Acțiunea de a cărnosi și rezultatul ei. – V. cărnosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpănos
CĂRPĂNÓS, -OÁSĂ, cărpănoși, -oase, adj., s. m. și f. (Depr.) Zgârcit, avar. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpănoşie
CĂRPĂNOȘÍE s. f. (Depr.) Zgârcenie, avariție; meschinărie. – Cărpănos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpănoșie
CĂRPĂNOȘÍE s. f. (Depr.) Zgârcenie, avariție; meschinărie. – Cărpănos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpinar
CĂRPINÁR, cărpinari, s. m. (Reg.) Carpen. – Din carpen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpinaş
CĂRPINÁȘ, cărpinași, s. m. Diminutiv al lui carpen. – Carpen + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpinaș
CĂRPINÁȘ, cărpinași, s. m. Diminutiv al lui carpen. – Carpen + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpinet
CĂRPINÉT, cărpineturi, s. n. Cărpiniș. – Carpen + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpiniş
CĂRPINÍȘ, cărpinișuri, s. n. Pădurice sau desiș de carpeni; cărpinet. – Carpen + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpiniș
CĂRPINÍȘ, cărpinișuri, s. n. Pădurice sau desiș de carpeni; cărpinet. – Carpen + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpiniţă
CĂRPINÍȚĂ, cărpinițe, s. f. Arbore scund cu scoarță netedă, cenușie, cu frunze ovale, mici, dințate și cu flori în amenți (Carpinus orientalis). – Carpen + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărpiniță
CĂRPINÍȚĂ, cărpinițe, s. f. Arbore scund cu scoarță netedă, cenușie, cu frunze ovale, mici, dințate și cu flori în amenți (Carpinus orientalis). – Carpen + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărticea
CĂRTICEÁ, -ÍCĂ, cărticele, s. f. 1. Diminutiv al lui carte; cărțișoară, cărțulie. 2. Pachețel cu foițe de țigară. – Carte + suf. -ea. Cărticică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturar
CĂRTURÁR, cărturari, s. m. Învățat, erudit; savant. – Din ngr. hartulários.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturăreasă
CĂRTURĂREÁSĂ, cărturărese, s. f. Femeie care se îndeletnicește cu ghicitul în cărți. – Cărturar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturăresc
CĂRTURĂRÉSC, -EÁSCĂ, cărturărești, adj. De cărturar. – Cărturar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturăreşte
CĂRTURĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un cărturar, în felul cărturarilor. – Cărturar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturărește
CĂRTURĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un cărturar, în felul cărturarilor. – Cărturar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărturărie
CĂRTURĂRÍE s. f. (Rar) Învățătură, erudiție. – Cărturar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărţişoară
CĂRȚIȘOÁRĂ, cărțișoare, s. f. (Rar) Cărticea (1). – Carte + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărțișoară
CĂRȚIȘOÁRĂ, cărțișoare, s. f. (Rar) Cărticea (1). – Carte + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărţoi
CĂRȚÓI, cărțoaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui carte. – Carte + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărțoi
CĂRȚÓI, cărțoaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui carte. – Carte + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărţulie
CĂRȚULÍE, cărțulii, s. f. Cărticea (1). – Carte + suf. -ulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărțulie
CĂRȚULÍE, cărțulii, s. f. Cărticea (1). – Carte + suf. -ulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărucean
CĂRUCEÁN, cărucene, s. n. (Rar) Căruț (1). – Căruț + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărucer
CĂRUCÉR, căruceri, s. m. (Reg.) Căruțaș. – Căruță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărucioară
CĂRUCIOÁRĂ, cărucioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui căruță. – Căruță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărucior
CĂRUCIÓR, cărucioare, s. n. 1. Trăsurică în care sunt purtați copiii mici; căruț (3). 2. Vehicul de dimensiuni reduse, cu roți de rulare, care se poate deplasa pe linii ferate, pe cabluri sau pe drumuri obișnuite și care este folosit la transporturi de sarcini relativ mici pe distanțe scurte; căruț (2). 3. Subansamblu al unei mașini-unelte, al unei mașini de lucru sau al unui utilaj, folosit pentru deplasarea uneltei, a obiectului de prelucrat etc. – Căruț + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunt
CĂRÚNT, -Ă, cărunți, adj. (Despre păr, barbă, mustață) Care a început să albească; alb, albit. ♦ (Despre oameni) Care are fire de păr alb. – Lat. canutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunta
CĂRUNTÁ vb. I v. cărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunteţe
CĂRUNTÉȚE s. f. Faptul de a fi cărunt, cărunțeală, cărunție; p. ext. bătrânețe. – Cărunt + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruntețe
CĂRUNTÉȚE s. f. Faptul de a fi cărunt, cărunțeală, cărunție; p. ext. bătrânețe. – Cărunt + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunţare
CĂRUNȚÁRE, cărunțări, s. f. v. CĂRUNȚA. – [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cărunțare
CĂRUNȚÁRE, cărunțări, s. f. v. CĂRUNȚA. – [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cărunţeală
CĂRUNȚEÁLĂ s. f. Căruntețe. – Cărunți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunțeală
CĂRUNȚEÁLĂ s. f. Căruntețe. – Cărunți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunţi
CĂRUNȚÍ, cărunțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A încărunți. [Var.: căruntá vb. I] – Din cărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunți
CĂRUNȚÍ, cărunțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A încărunți. [Var.: căruntá vb. I] – Din cărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunţie
CĂRUNȚÍE s. f. (Rar) Căruntețe. – Cărunt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunție
CĂRUNȚÍE s. f. (Rar) Căruntețe. – Cărunt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunţit
CĂRUNȚÍT, -Ă, cărunțiți, -te, adj. (Înv.) Încărunțit. – V. cărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărunțit
CĂRUNȚÍT, -Ă, cărunțiți, -te, adj. (Înv.) Încărunțit. – V. cărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruţ
CĂRÚȚ, căruțuri, s. n. 1. Diminutiv al lui car; cărucean. 2. Cărucior (2). 3. Cărucior (1). 4. Parte mobilă a unor mașini, care se mișcă pe rotițe sau lunecă pe glisiere, îndeplinind diferite funcții. – Car + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruț
CĂRÚȚ, căruțuri, s. n. 1. Diminutiv al lui car; cărucean. 2. Cărucior (2). 3. Cărucior (1). 4. Parte mobilă a unor mașini, care se mișcă pe rotițe sau lunecă pe glisiere, îndeplinind diferite funcții. – Car + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruţaş
CĂRUȚÁȘ, căruțași, s. m. Persoană care transportă cu căruța marfă sau persoane; cărăuș, harabagiu, cărucer. – Căruță + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruțaș
CĂRUȚÁȘ, căruțași, s. m. Persoană care transportă cu căruța marfă sau persoane; cărăuș, harabagiu, cărucer. – Căruță + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruţă
CĂRÚȚĂ, căruțe, s. f. 1. Vehicul de forma carului, dar mai mic și mai ușor decât acesta, cu tracțiune animală, mai ales cu cai. ◊ Expr. A se lăsa de căruță = a renunța la un lucru sau la o treabă începută. A rămâne de căruță = a rămâne în urmă; a pierde ocazia. 2. Cantitate de fân, de lemne etc. cât se poate încărca într-o căruță (1). – Din car.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruță
CĂRÚȚĂ, căruțe, s. f. 1. Vehicul de forma carului, dar mai mic și mai ușor decât acesta, cu tracțiune animală, mai ales cu cai. ◊ Expr. A se lăsa de căruță = a renunța la un lucru sau la o treabă începută. A rămâne de căruță = a rămâne în urmă; a pierde ocazia. 2. Cantitate de fân, de lemne etc. cât se poate încărca într-o căruță (1). – Din car.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruţărie
CĂRUȚĂRÍE s. f. 1. Meșteșugul de a face căruțe. 2. Atelier în care se făceau căruțe. 3. (Colectiv) Unelte de căruțaș. – Căruță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căruțărie
CĂRUȚĂRÍE s. f. 1. Meșteșugul de a face căruțe. 2. Atelier în care se făceau căruțe. 3. (Colectiv) Unelte de căruțaș. – Căruță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cărvunar
CĂRVUNÁR, cărvunari, s. m. (La pl.) Nume dat, prin asociație cu carbonarii italieni, elementelor progresiste care au inițiat, la începutul sec. XIX, în Țara Românească și în Moldova, o mișcare reformatoare, reprezentând interesele boierilor liberali și ale negustorilor; (și la sg.) membru al acestei mișcări. – Cf. it. carbonaro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsăpi
CĂSĂPÍ, căsăpesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A tăia în bucăți, a măcelări, a ciopârți. – Din casap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsăpie
CĂSĂPÍE, căsăpii, s. f. (Reg.) Măcelărie. – Casap + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsăpire
CĂSĂPÍRE s. f. Acțiunea de a căsăpi; măcelărire, ciopârțire. – V. căsăpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsătoresc
CĂSĂTORÉSC, -EÁSCĂ, căsătorești, adj. (Rar) De căsătorie, privitor la căsătorie. – Căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsători
CĂSĂTORÍ, căsătoresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) uni prin căsătorie cu cineva. – Din căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsătorie
CĂSĂTORÍE, căsătorii, s. f. Uniune legală, liber consimțită între un bărbat și o femeie pentru întemeierea unei familii. ♦ Trai comun între soți, viață conjugală; căsnicie. – Căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsătorit
CĂSĂTORÍT, -Ă, căsătoriți, -te, adj. (Despre bărbați) însurat; (despre femei) măritată. – V. căsători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsca
CĂSCÁ, casc, vb. I. 1. Tranz. A deschide gura pentru a vorbi, pentru a striga, pentru a mânca etc. ◊ Expr. A căsca gura = a privi cu interes, cu mirare sau curiozitate naivă; p. ext. a umbla fără nicio treabă, a pierde vremea. A căsca ochii = a deschide ochii tare, mai ales de mirare; a se holba, a se zgâi; p. ext. a băga de seamă, a fi atent. ◊ Compus: cască-gură s. m. = gură-cască. 2. Intranz. A deschide gura mare printr-o mișcare de inspirare adâncă, urmată de o expirație prelungită, ca semn de oboseală, plictiseală sau somn. 3. Refl. (Despre obiecte) A se deschide (puțin); a se crăpa. – Lat. *cascare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscare
CĂSCÁRE s. f. Căscat^1 (2). – V. căsca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscat
CĂSCÁT^1, căscaturi, s. n. 1. Faptul de a (se) căsca (2). 2. Act reflex motor determinat de oboseala centrilor nervoși; căscătură (1), căscare. – V. căsca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscat
CĂSCÁT^2 -Ă, căscați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care stă (cu gura deschisă) privind neatent; p. ext. neatent, bleg. ◊ Expr. A rămâne (sau a sta, a privi etc.) cu gura căscată = a fi mirat, buimăcit sau înșelat în așteptările sale; a se ului. 2. Adj. (Despre ochi) Holbat. 3. Adj. Care prezintă o deschizătură sau o crăpătură. – V. căsca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscătură
CĂSCĂTÚRĂ, căscaturi, s. f. (Pop.) 1. Căscat^1 (2). 2. Deschizătură, crăpătură. – Căsca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscăund
CĂSCĂÚND, -Ă, căscăunzi, -de, s. m. și f., adj. (Pop.) (Persoană) care își pierde vremea în zadar; (persoană) care dă dovadă de neglijență, de dezinteres; gură-cască, nătăfleț, zăpăcit. – Lat. *cascabundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căscioară
CĂSCIOÁRĂ, căscioare, s. f. Căsuță. – Căsuță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsean
CĂSEÁN, căseni, s. m. (Pop.) Fiecare dintre persoanele care locuiesc împreună într-o casă, fiind legate între ele prin interese comune (de familie). – Casă^1 + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsişoară
CĂSIȘOÁRĂ, căsișoare, s. f. (Rar) Căsuță. – Casă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsișoară
CĂSIȘOÁRĂ, căsișoare, s. f. (Rar) Căsuță. – Casă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsnicesc
CĂSNICÉSC, -EÁSCĂ, căsnicești, adj. (Rar) Care ține de căsnicie, privitor la căsnicie. – Casnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsnicie
CĂSNICÍE, căsnicii, s. f. Trai în comun al soților, viață conjugală; căsătorie. – Casnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsoaie
CĂSOÁIE, căsoaie, s. f. 1. Augmentativ al lui casă^1 (1). ♦ Baracă (de lemn) unde se adăpostesc muncitorii care lucrează la câmp sau la pădure. 2. Cămară în care se țin, la țară, lucruri de gospodărie. 3. Element de construcție în formă de cutie (fără funduri sau cu un singur fund), confecționat din grinzi de lemn sau de beton prefabricat, care se umple cu piatră, cu pământ etc. și care se așază în albie sau pe malul unei ape în scopul executării unui baraj, a unui dig etc. [Var.: căsói s. n.] – Casă + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsoi
CĂSÓI s. n. v. căsoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsulie
CĂSULÍE, căsulii, s. f. (Rar) Căsuță. – Casă^1 + suf. -ulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsuţă
CĂSÚȚĂ, căsuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui casă^1 (1); căscioară, căsișoară, căsulie. ♦ Căsuță poștală = ghișeu sau compartiment special unde se repartizează și se păstrează, la poștă, scrisorile pe care le ridică personal adresantul. ◊ (Inform.) Căsuță poștală electronică = zonă din memorie sau de pe un dispozitiv de stocare, unde este plasată poșta electronică. 2. Compartiment dintr-o cutie de litere tipografice, în care se păstrează un singur fel de literă. ◊ Căsuță tipografică = spațiu destinat colofoniului. 3. (La pl.) Spațiile dintre dinții spatei, prin care trec firele de urzeală la războaiele de țesut – Casă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căsuță
CĂSÚȚĂ, căsuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui casă^1 (1); căscioară, căsișoară, căsulie. ♦ Căsuță poștală = ghișeu sau compartiment special unde se repartizează și se păstrează, la poștă, scrisorile pe care le ridică personal adresantul. ◊ (Inform.) Căsuță poștală electronică = zonă din memorie sau de pe un dispozitiv de stocare, unde este plasată poșta electronică. 2. Compartiment dintr-o cutie de litere tipografice, în care se păstrează un singur fel de literă. ◊ Căsuță tipografică = spațiu destinat colofoniului. 3. (La pl.) Spațiile dintre dinții spatei, prin care trec firele de urzeală la războaiele de țesut – Casă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căşăi
CĂȘĂÍ vb. IV v. hâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cășăi
CĂȘĂÍ vb. IV v. hâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căşărie
CĂȘĂRÍE, cășării, s. f. Clădire sau parte a stânei unde se prepară cașul, brânza sau cașcavalul; p. ext. stână. – Caș + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cășărie
CĂȘĂRÍE, cășării, s. f. Clădire sau parte a stânei unde se prepară cașul, brânza sau cașcavalul; p. ext. stână. – Caș + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căşuna
CĂȘUNÁ, cășunez, vb. I. 1. Intranz. A-i veni cuiva o idee sau o poftă ciudată. 2. Intranz. A manifesta în mod persistent un sentiment de antipatie sau de dragoste față de cineva sau de ceva. 3. Intranz. A se năpusti asupra cuiva. 4. Tranz. (Pop.) A cauza, a pricinui. A cășuna o supărare. – Lat. *occasionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cășuna
CĂȘUNÁ, cășunez, vb. I. 1. Intranz. A-i veni cuiva o idee sau o poftă ciudată. 2. Intranz. A manifesta în mod persistent un sentiment de antipatie sau de dragoste față de cineva sau de ceva. 3. Intranz. A se năpusti asupra cuiva. 4. Tranz. (Pop.) A cauza, a pricinui. A cășuna o supărare. – Lat. *occasionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căşuţ
CĂȘÚȚ, cășuți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui caș. – Caș + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cășuț
CĂȘÚȚ, cășuți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui caș. – Caș + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căta
CĂTÁ vb. I v. căuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătană
CĂTÁNĂ, cătane, s. f. 1. (Înv.) Soldat, ostaș în armata Austro-Ungariei. 2. P. gener. (Pop.) Soldat, ostaș. ◊ Loc. adv. În (sau la) cătane = în armată. – Din magh. katona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătare
CĂTÁRE^1, cătări, s. f. Piesă metalică de formă prismatică, montată pe partea de sus a țevii unei guri de foc și care, împreună cu înălțătorul, formează dispozitivul de ochire al armei. – V. căta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătare
CĂTÁRE^2 s. f. v. căutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănesc
CĂTĂNÉSC, -EÁSCĂ, cătănești, adj. (Reg.) Soldățesc, ostășesc. – Cătană + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătăneşte
CĂTĂNÉȘTE adv. (Reg.) Soldățește, ostășește. – Cătană + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănește
CĂTĂNÉȘTE adv. (Reg.) Soldățește, ostășește. – Cătană + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătăni
CĂTĂNÍ, cătănesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A face serviciul militar. 2. Tranz. A lua în armată, a încorpora, a înrola. ♦ Refl. A intra în armată, a se face cătană. – Din cătană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănie
CĂTĂNÍE s. f. (Reg.) Stagiu, serviciu militar; militărie. – Cătană + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănime
CĂTĂNÍME, cătănimi, s. f. (Reg.) Mulțime de cătane. – Cătană + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănioară
CĂTĂNIOÁRĂ, cătănioare, s. f. (Reg.) Cătăniță. – Cătană + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătăniţă
CĂTĂNÍȚĂ, cătănițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui cătană; cătănioară, cătănuță. – Cătană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătăniță
CĂTĂNÍȚĂ, cătănițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui cătană; cătănioară, cătănuță. – Cătană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănuţă
CĂTĂNÚȚĂ, cătănuțe, s. f. (Reg.) Cătăniță. – Cătană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătănuță
CĂTĂNÚȚĂ, cătănuțe, s. f. (Reg.) Cătăniță. – Cătană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătărămuţă
CĂTĂRĂMÚȚĂ, cătărămuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui cataramă. – Cataramă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătărămuță
CĂTĂRĂMÚȚĂ, cătărămuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui cataramă. – Cataramă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătătură
CĂTĂTÚRĂ s. f. v. căutătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătină
CĂTÍNĂ, cătini, s. f. Numele a două specii de arbuști spinoși: a) cătină roșie = arbust cu frunze mici în formă de solzi, cu flori roz sau albe și cu fructe roșii, cultivat ca gard viu; tamariscă (Tamarix ramosissima); b) cătină albă = arbust cu frunze înguste, lanceolate, argintii, cu flori mici cafenii și cu fructe galbene-portocalii (Hippophaë rhamnoides). – Lat. catena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătinel
CĂTINÉL adv. Încetinel, lin, domol; tiptil. ◊ Expr. (Rar) Nel-cătinel = încet-încet. [Var.: câtinél adv.] – Lat. *cautelinus „cu precauție” (< cautela „prevedere”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătiniş
CĂTINÍȘ, cătinișuri, s. n. Desiș, mulțime de cătini. – Cătină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătiniș
CĂTINÍȘ, cătinișuri, s. n. Desiș, mulțime de cătini. – Cătină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătră
CẮTRĂ prep. v. către.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrăneală
CĂTRĂNEÁLĂ, cătrăneli, s. f. Cătrănire. – Cătrăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrăni
CĂTRĂNÍ, cătrănesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi, a îmbiba un stâlp, un zid, o traversă etc. cu catran, cu scopul de a le proteja. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) supăra tare, a (se) amărî, a (se) necăji. 3. Tranz. Fig. A otrăvi (1), a învenina. – Din catran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrănire
CĂTRĂNÍRE, cătrăniri, s. f. Acțiunea de a (se) cătrăni și rezultatul ei; cătrănitură, cătrănit^1, cătrăneală. – V. cătrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrănit
CĂTRĂNÍT^1 s. n. (Rar) Cătrănire. – V. cătrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrănit
CĂTRĂNÍT^2, -Ă, cătrăniți, -te, adj. 1. De culoare închisă; tuciuriu, negru. 2. Fig. Amărât, supărat, necăjit. 3. Fig. Otrăvit, înveninat. – V. cătrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătrănitură
CĂTRĂNITÚRĂ, cătrănituri, s. f. Cătrănire. – Cătrăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

către
CẮTRE prep. 1. (Cu sens local) Spre, înspre, la. Către casă. ♦ (Precedat de prep. „de”) Dinspre, de la... ♦ (Pop.) Aproape de..., pe lângă. 2. (Cu sens temporal) Pe la..., cam la... Către seară. 3. Față de... ♦ (Înv.) Împotriva, în contra. 4. (Precedat de prep. „de”) De. Ajutorul dat de către prietenii lui. 5. (Cu sens final; înv.) Cu scopul... pentru... [Var.: (reg.) cắtră prep.] – Lat. contra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătun
CĂTÚN, cătune, s. n. 1. Grup de așezări țărănești care nu constituie o unitate administrativă, cu un număr de locuitori mai mic decât al unui sat. 2. (Reg.) Pădurice, hățiș, desiș. [Pl. și: cătunuri] – Cf. alb., sb. katun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătur
CĂTÚR, cături, s. m. (Reg.) Arbore tânăr. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătuşă
CĂTÚȘĂ, cătușe, s. f. 1. Fiecare dintre cele două inele metalice, legate între ele printr-un lanț, cu care se leagă uneori mâinile (și picioarele) arestaților. 2. Plantă erbacee meliferă, cu flori albastre-violacee și cu miros greu (Ballota nigra). [Pl. și: cătuși] – *Cată (< lat. catta „pisică”) + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătușă
CĂTÚȘĂ, cătușe, s. f. 1. Fiecare dintre cele două inele metalice, legate între ele printr-un lanț, cu care se leagă uneori mâinile (și picioarele) arestaților. 2. Plantă erbacee meliferă, cu flori albastre-violacee și cu miros greu (Ballota nigra). [Pl. și: cătuși] – *Cată (< lat. catta „pisică”) + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătuşnică
CĂTÚȘNICĂ s. f. (Reg.) Plantă erbacee meliferă, cu miros aromatic, cu flori albe sau roșietice, cu proprietăți tonice, excitante (Nepeta cataria). – Cătușă + suf. -nică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cătușnică
CĂTÚȘNICĂ s. f. (Reg.) Plantă erbacee meliferă, cu miros aromatic, cu flori albe sau roșietice, cu proprietăți tonice, excitante (Nepeta cataria). – Cătușă + suf. -nică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţăi
CĂȚĂÍ, cắțăi, vb. IV. Intranz. (Rar) A flecări. – Cață + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățăi
CĂȚĂÍ, cắțăi, vb. IV. Intranz. (Rar) A flecări. – Cață + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţăra
CĂȚĂRÁ, cáțăr, vb. I. Refl. A se sui, agățându-se pe un loc înalt (și abrupt); a aburca. ♦ (Despre plante) A se prinde, a se fixa (cu cârcei) de ramuri, de ziduri etc. [Var.: (reg.) acățărá vb. I] – Cf. acăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățăra
CĂȚĂRÁ, cáțăr, vb. I. Refl. A se sui, agățându-se pe un loc înalt (și abrupt); a aburca. ♦ (Despre plante) A se prinde, a se fixa (cu cârcei) de ramuri, de ziduri etc. [Var.: (reg.) acățărá vb. I] – Cf. acăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţărat
CĂȚĂRÁT, -Ă, cățăráți, -te, adj. Agățat, suspendat pe un loc înalt (și abrupt); prins, fixat de ramuri, de ziduri etc. (din cățăra) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cățărat
CĂȚĂRÁT, -Ă, cățăráți, -te, adj. Agățat, suspendat pe un loc înalt (și abrupt); prins, fixat de ramuri, de ziduri etc. (din cățăra) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

căţărător
CĂȚĂRĂTÓR, -OÁRE, cățărători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care se cațără. – Cățăra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățărător
CĂȚĂRĂTÓR, -OÁRE, cățărători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care se cațără. – Cățăra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţea
CĂȚEÁ, cățele, s. f. 1. Femela câinelui. 2. Epitet dat unei femei rele sau depravate. ◊ Expr. (Rar) Cățea de vreme = vreme rea, cumplită. 3. Fig. (Arg.) Mitralieră. – Lat. catella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățea
CĂȚEÁ, cățele, s. f. 1. Femela câinelui. 2. Epitet dat unei femei rele sau depravate. ◊ Expr. (Rar) Cățea de vreme = vreme rea, cumplită. 3. Fig. (Arg.) Mitralieră. – Lat. catella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţel
CĂȚÉL, căței, s. m. I. 1. Pui de câine; p. ext. pui de animal sălbatic (asemănător cu câinele). ◊ Expr. (Fam.) Cu cățel, cu purcel = cu întreaga familie și cu tot avutul; cu tot ce are. 2. Fig. Om lingușitor și fără scrupule. 3. Compuse: (Zool.) cățelul-pământului = orbeț; cățel-de-mare = corosbină; cățel-de-frasin sau cățelul-frasinului = cantaridă. II. Fiecare dintre părțile care compun căpățâna de usturoi. – Lat. catellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățel
CĂȚÉL, căței, s. m. I. 1. Pui de câine; p. ext. pui de animal sălbatic (asemănător cu câinele). ◊ Expr. (Fam.) Cu cățel, cu purcel = cu întreaga familie și cu tot avutul; cu tot ce are. 2. Fig. Om lingușitor și fără scrupule. 3. Compuse: (Zool.) cățelul-pământului = orbeț; cățel-de-mare = corosbină; cățel-de-frasin sau cățelul-frasinului = cantaridă. II. Fiecare dintre părțile care compun căpățâna de usturoi. – Lat. catellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţelan
CĂȚELÁN, cățelani, s. m. Cățelandru. – Cățel + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățelan
CĂȚELÁN, cățelani, s. m. Cățelandru. – Cățel + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţelandru
CĂȚELÁNDRU, cățelandri, s. m. Cățel (I 1) mai mare; p. ext. pui mai mare al unor animale sălbatice (asemănătoare cu câinele); cățelan. – Cățel + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățelandru
CĂȚELÁNDRU, cățelandri, s. m. Cățel (I 1) mai mare; p. ext. pui mai mare al unor animale sălbatice (asemănătoare cu câinele); cățelan. – Cățel + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţeli
CĂȚELÍ, pers. 3 cățelește, vb. IV. Refl. 1. (Pop.; despre cățele, lupoaice, vulpi) A se împerechea. 2. (Reg.; despre răni și bube) A se lăți, a se întinde. – Probabil lat. catullire (influențat de cățel, cățea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățeli
CĂȚELÍ, pers. 3 cățelește, vb. IV. Refl. 1. (Pop.; despre cățele, lupoaice, vulpi) A se împerechea. 2. (Reg.; despre răni și bube) A se lăți, a se întinde. – Probabil lat. catullire (influențat de cățel, cățea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţeluş
CĂȚELÚȘ, cățeluși, s. m. Diminutiv al lui cățel (I 1). – Cățel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățeluș
CĂȚELÚȘ, cățeluși, s. m. Diminutiv al lui cățel (I 1). – Cățel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţeluşă
CĂȚELÚȘĂ, cățelușe, s. f. Diminutiv al lui cățea (1). – Cățea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățelușă
CĂȚELÚȘĂ, cățelușe, s. f. Diminutiv al lui cățea (1). – Cățea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţie
CĂȚÍE s. f. v. cățuie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căție
CĂȚÍE s. f. v. cățuie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căţuie
CĂȚÚIE, cățui, s. f. Vas de metal sau de pământ în care se ard mirodenii. [Var.: (reg.) cățíe s. f.] – Cf. ngr. katdzí „lopățică pentru jăratic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cățuie
CĂȚÚIE, cățui, s. f. Vas de metal sau de pământ în care se ard mirodenii. [Var.: (reg.) cățíe s. f.] – Cf. ngr. katdzí „lopățică pentru jăratic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căulă
CĂÚLĂ, căule, s. f. (Reg.) Plută mică, întrebuințată ca pod umblător. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuş
CĂÚȘ, căușe, s. n. 1. Vas de lemn în formă de cupă sau de lingură mare, folosit pentru a lua apă, făină, grăunțe etc.; cauc; p. ext. nume dat unor unelte care au această formă. ◊ Expr. A face mâna căuș = a da mâinii forma unui recipient, apropiind degetele și adâncind palma. ♦ Cantitatea de apă, făină, grăunțe etc. care intră într-un căuș (1). 2. Lingură mare de lemn cu care se toarnă vinul din pritoacă în cadă. 3. Lingură de formă specială folosită la prepararea brânzeturilor, cu care se scoate, se așază și se amestecă coagulul. 4. Lingură de tablă sau de lemn cu ajutorul căreia se scoate apa din barcă. 5. Piesă din tablă folosită pentru legarea cablului de foraj de un ax sau a două cabluri între ele. 6. Cancioc. 7. (Mar.) Bazin mic într-un port, pentru ambarcațiuni. – Lat. *cau (< cavus) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuș
CĂÚȘ, căușe, s. n. 1. Vas de lemn în formă de cupă sau de lingură mare, folosit pentru a lua apă, făină, grăunțe etc.; cauc; p. ext. nume dat unor unelte care au această formă. ◊ Expr. A face mâna căuș = a da mâinii forma unui recipient, apropiind degetele și adâncind palma. ♦ Cantitatea de apă, făină, grăunțe etc. care intră într-un căuș (1). 2. Lingură mare de lemn cu care se toarnă vinul din pritoacă în cadă. 3. Lingură de formă specială folosită la prepararea brânzeturilor, cu care se scoate, se așază și se amestecă coagulul. 4. Lingură de tablă sau de lemn cu ajutorul căreia se scoate apa din barcă. 5. Piesă din tablă folosită pentru legarea cablului de foraj de un ax sau a două cabluri între ele. 6. Cancioc. 7. (Mar.) Bazin mic într-un port, pentru ambarcațiuni. – Lat. *cau (< cavus) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuşel
CĂUȘÉL, căușele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui căuș. [Pr.: că-u-] – Căuș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căușel
CĂUȘÉL, căușele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui căuș. [Pr.: că-u-] – Căuș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuta
CĂUTÁ, cáut, vb. I. I. Tranz. 1. A încerca să găsească pe cineva sau ceva; a umbla după... ◊ Expr. A căuta cuiva ceartă (sau pricină) cu lumânarea = a provoca ceartă cu orice preț. N-ai ce căuta (undeva) = nu există motiv, este interzis să vii sau să te afli undeva. A căuta (pe cineva sau ceva) cu ochii = a încerca să descopere (pe cineva sau ceva) într-un grup, într-o mulțime etc. A căuta cu gândul = a se sili să-și aducă aminte. A căuta privirile cuiva = a încerca să întâlnească privirile cuiva. ♦ Intranz. A cerceta, a scotoci, a cotrobăi. ♦ A se deplasa undeva pentru a găsi pe cineva; a se interesa undeva de prezența cuiva. 2. A încerca să obțină ceva, a urmări ceva. ♦ Refl. (Despre mărfuri) A avea căutare, a se cere. II. 1. Intranz. A se interesa, a se ocupa de... ◊ Expr. A-și căuta de treabă (sau de treburi, de nevoi, de cale, de drum) = a se preocupa numai de propriile treburi, a-și vedea de treabă. 2. Intranz. și tranz. A purta de grijă (unui bolnav), a se îngriji de... ◊ Refl. Se caută la doctor. ♦ A băga de seamă, a fi atent. 3. Tranz. A-și da silința, a se strădui să... 4. Tranz. impers. A trebui, a se cuveni. III. 1. Intranz. A se uita, a privi, a urmări cu ochii. ◊ Expr. (Fam.) A-i căuta (cuiva) în coarne = a răsfăța (pe cineva). ♦ Fig. A fi îndreptat, orientat spre...; (despre ființe) a se îndrepta spre... 2. Tranz. A cerceta, a examina. 3. Intranz. A avea sau a da aspectul sau înfățișarea de... 4. Intranz. și tranz. Fig. A lua în considerație, a se lua după... Nu căuta că-s mic. 5. Intranz. (În superstiții) A cerceta poziția stelelor, a bobilor etc. pentru a prezice viitorul. [Pr.: că-u-. – Var.: (pop.) cătá vb. I] – Lat. *cautare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căutare
CĂUTÁRE, căutări, s. f. Acțiunea de a (se) căuta. 1. Cercetare făcută cu scopul de a găsi ceva. 2. Îngrijire; p. restr. tratament sau îngrijire medicală. 3. (Înv.) Administrare a unui bun material. 4. (Înv.) Inspecție, examinare. 5. Osteneală; năzuință. 6. Privire; căutătură. 7. Preț bun, trecere. ◊ Expr. A avea căutare = (despre oameni) a se bucura de considerație; (despre mărfuri) a fi solicitat. [Pr.: că-u-. – Var.: (pop.) cătáre s. f.] – V. căuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căutat
CĂUTÁT^1 s. n. Căutare. [Pr.: că-u-] – V. căuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căutat
CĂUTÁT^2, -Ă, căutați, -te, adj. (Despre stil, vorbire, gesturi etc.) Ales cu grijă exagerată; afectat, pedant. [Pr.: -că-u-] – V. căuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căutător
CĂUTĂTÓR, -OÁRE, căutători, -oare, s. m. și f. Persoană care caută, cercetează, umblă sau descoperă un lucru (ascuns). [Pr.: că-u-] – Căuta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căutătură
CĂUTĂTÚRĂ, căutături, s. f. Felul cum privește cineva, expresie a ochilor; p. ext. expresie a feței, înfățișare, mină. [Pr.: că-u-. – Var.: (pop.) cătătúră s. f.] – Căuta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuzaş
CĂUZÁȘ, căuzași, s. m. (Înv.) Partizan al unei cauze (secrete); conspirator, revoluționar. ♦ (În Țara Românească) Participant la Revoluția de la 1848. [Pr.: că-u-] – Cauză + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuzaș
CĂUZÁȘ, căuzași, s. m. (Înv.) Partizan al unei cauze (secrete); conspirator, revoluționar. ♦ (În Țara Românească) Participant la Revoluția de la 1848. [Pr.: că-u-] – Cauză + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuzăşesc
CĂUZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, căuzășești, adj. (Înv.) Al căuzașului, privitor la căuzaș. [Pr.: că-u-] – Căuzaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căuzășesc
CĂUZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, căuzășești, adj. (Înv.) Al căuzașului, privitor la căuzaș. [Pr.: că-u-] – Căuzaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căvălaş
CĂVĂLÁȘ, căvălașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui caval^1. – Caval^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căvălaș
CĂVĂLÁȘ, căvălașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui caval^1. – Caval^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzăcesc
CĂZĂCÉSC, -EÁSCĂ, căzăcești, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține cazacilor, privitor la cazaci. 2. S. f. art. Numele unui dans național ucrainean, cu ritm moderat la început, apoi din ce în ce mai accelerat; melodie după care se execută acest dans; cazacioc, cazacincă. – Cazac + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzăceşte
CĂZĂCÉȘTE adv. Ca un cazac, în felul cazacilor. – Cazac + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzăcește
CĂZĂCÉȘTE adv. Ca un cazac, în felul cazacilor. – Cazac + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzăcime
CĂZĂCÍME s. f. Totalitatea cazacilor; mulțime de cazaci. – Cazac + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzănărie
CĂZĂNĂRÍE, căzănării, s. f. (Înv.) Loc unde se afla instalat un cazan pentru distilat rachiu; instalație pentru distilat rachiu. – Cazan + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzănel
CĂZĂNÉL, căzănele, s. n. Diminutiv al lui cazan. – Cazan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzător
CĂZĂTÓR, -OÁRE, căzători, -oare, adj. Care cade. – Cădea + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzătură
CĂZĂTÚRĂ, căzături, s. f. 1. Faptul de a cădea. 2. Deșeu. 3. (Depr.) Om sau animal bătrân și neputincios; om degradat moralicește. 4. (Pop.) Porțiune dintr-o pădure bătrână, cu copacii doborâți de vânt. – Cădea + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzmăluţă
CĂZMĂLÚȚĂ, căzmăluțe, s. f. Diminutiv al lui cazma. – Cazma + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzmăluță
CĂZMĂLÚȚĂ, căzmăluțe, s. f. Diminutiv al lui cazma. – Cazma + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzni
CĂZNÍ, căznesc, vb. IV. 1. Refl. A se strădui din greu, a depune multă trudă. 2. Tranz. A tortura, a chinui. – Din caznă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căznit
CĂZNÍT, -Ă, căzniți, -te, adj. 1. Muncit, împilat, asuprit, torturat. 2. Făcut cu mult efort (și fără prea mare succes). – V. căzni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

căzut
CĂZÚT, căzuți, adj. (Despre ochi) Înfundat în cap. – V. cădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câine
CẤINE, câini, s. m. 1. Animal mamifer carnivor, domesticit, folosit pentru pază, vânătoare etc. (Canis familiaris). ◊ Expr. (Ir.) A trăi (sau a se înțelege, a se iubi etc.) ca câinele cu pisica sau a se mânca ca câinii, se spune despre două sau mai multe persoane care nu se înțeleg deloc, nu se pot suferi, se dușmănesc și se ceartă întruna. A tăia frunză la câini = a trândăvi; a nu avea nicio ocupație. A trăi ca câinele la stână = a trăi bine. Nu e nici câine, nici ogar = nu are o trăsătură distinctivă, o situație clară. Nu-i numai un câine scurt de coadă = mai e și altcineva sau altceva de felul celui cu care avem de-a face. Viață de câine = viață grea, plină de lipsuri. (Ir.) Umblă câinii cu covrigi (sau colaci) în coadă = e mare belșug. ♦ Epitet dat unui om rău, hain. 2. Compuse: (pop.) Câinele-Mare = numele unei constelații boreale (din care face parte și Sirius); Câinele-Mic = numele unei constelații boreale, situată între Hidra și Orion; câine-de-mare = rechin de talie mică, de culoare albastră-cenușie, cu câte un spin la aripioarele dorsale (Achanthias vulgaris); câinele-babei = larva unor fluturi de noapte, sub formă de vierme mare și păros, cu un cârlig chitinos la unul dintre capete. [Var.: (reg.) cấne s. m.] – Lat. canis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinesc
CÂINÉSC, -EÁSCĂ, câinești, adj. 1. Care aparține câinilor, privitor la câini. ◊ (Pop.) Dinte câinesc = canin. 2. Fig. (Despre atitudinea, manifestările cuiva) Rău, dușmănos, hain; (despre vreme, situații, împrejurări) vrăjmaș omului, greu de suportat; aspru, câinos. – Câine + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câineşte
CÂINÉȘTE adv. 1. Ca un câine. ♦ Fig. Cu dușmănie, cu răutate. 2. Fig. În condiții foarte grele, cu mari lipsuri. Trăiește câinește. ◊ Expr. Câine-câinește = cu multă greutate, cu chiu cu vai. – Câine + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinește
CÂINÉȘTE adv. 1. Ca un câine. ♦ Fig. Cu dușmănie, cu răutate. 2. Fig. În condiții foarte grele, cu mari lipsuri. Trăiește câinește. ◊ Expr. Câine-câinește = cu multă greutate, cu chiu cu vai. – Câine + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinie
CÂINÍE s. f. Atitudine sau faptă plină de răutate, de cruzime; câinoșenie. – Câine + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinos
CÂINÓS, -OÁSĂ, câinoși, -oase, adj. (Despre oameni și despre manifestările lor) Rău, hain. ♦ (Despre vreme) Vrăjmaș omului, greu de suportat; aspru, câinesc. – Câine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinoşenie
CÂINOȘÉNIE s. f. Câinie. – Câinos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câinoșenie
CÂINOȘÉNIE s. f. Câinie. – Câinos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlţi
CÂLȚI s. m. pl. Fire scurte rămase în urma trecerii fuiorului de cânepă sau de in printre dinții daracului, din care se țese pânză de saci și de saltele, se fac funii etc. – Din sl. klŭkŭ (pl. klŭci).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlți
CÂLȚI s. m. pl. Fire scurte rămase în urma trecerii fuiorului de cânepă sau de in printre dinții daracului, din care se țese pânză de saci și de saltele, se fac funii etc. – Din sl. klŭkŭ (pl. klŭci).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlţişori
CÂLȚIȘÓRI s. m. pl. Diminutiv al lui câlți. – Câlți + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlțișori
CÂLȚIȘÓRI s. m. pl. Diminutiv al lui câlți. – Câlți + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlţos
CÂLȚÓS, -OÁSĂ, câlțoși, -oase, adj. (Cu fire) ca niște câlți. – Câlți + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câlțos
CÂLȚÓS, -OÁSĂ, câlțoși, -oase, adj. (Cu fire) ca niște câlți. – Câlți + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmp
CÂMP, câmpuri, s. n. (1, astăzi mai ales în expr.) câmpi, s. m. 1. Întindere vastă de pământ fără accidente însemnate de teren; șes, câmpie; spec. întindere de pământ cultivată, semănată; totalitatea ogoarelor din jurul unei comune. ◊ Munca câmpului = lucrarea pământului. Artilerie de câmp = artilerie dotată cu tunuri și obuziere care pot fi deplasate numai pe teren puțin accidentat. ◊ Loc. adv. În plin câmp sau în câmp deschis = sub cerul liber; fără adăpost. ◊ Expr. A o lua peste câmp = a merge de-a dreptul, părăsind drumul. A-și lua (sau a apuca) câmpii = a pleca orbește, fără a ști încotro (de desperare, de durere, de mânie); a ajunge la desperare. ♦ Întindere de pământ în afara unei localități (unde nu mai sunt case). ♦ Câmp de gheață = masă întinsă și neîntreruptă de gheață care acoperă o suprafață (în regiunile polare). 2. Loc, spațiu, porțiune de teren în limitele cărora se desfășoară o anumită activitate. ◊ Câmp de luptă = porțiune de teren pe care se duc acțiuni de luptă cu inamicul terestru. Câmp de tragere = teren amenajat pentru executarea exercițiilor de tragere. Câmp de activitate sau (rar) câmpul muncii = domeniu de activitate, limitele între care se desfășoară o activitate. Câmp vizual = porțiune de spațiu care poate fi cuprinsă cu privirea. 3. (Fiz.) Regiune din spațiu în care fiecărui punct i se asociază o mărime fizică determinată; mărime care caracterizează o asemenea regiune. Câmp sonor. ♦ Regiune din spațiu în care se pot exercita acțiuni de forță asupra corpurilor. ◊ Câmp electric = regiune a spațiului caracterizată prin faptul că, în oricare punct al ei s-ar găsi un mic corp încărcat cu electricitate, acesta ar fi supus acțiunii unei forțe care nu s-ar exercita dacă corpul nu ar fi încărcat astfel. Câmp magnetic = regiune a spațiului caracterizată prin faptul că, în oricare punct al ei s-ar găsi un mic magnet, acesta ar fi supus unor forțe de aceeași natură ca acelea care se exercită între doi magneți vecini. 4. Formă a materiei prin intermediul căreia are loc interacțiunea dintre particule. Câmp eletromagnetic. 5. (Med.) Fâșie de pânză sterilă care delimitează plaga operatorie. ◊ Câmp operator = porțiune de piele special pregătită pentru o intervenție chirurgicală. 6. Fondul unui tablou, al unei gravuri, al unei podoabe etc. 7. Mulțime de valori ale uneia sau mai multor mărimi (matematice, fizice etc.) variabile. 8. (Fil.) Câmp ideologic = ansamblul metodelor, conceptelor și ideilor delimitate istoric în interiorul cărora se elaborează o doctrină, o știință, o creație culturală etc. 9. (Inform.) Cea mai mică unitate dintr-un sistem bază de date care poate fi accesată. – Lat. campus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpean
CÂMPEÁN, -Ă, câmpeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Locuitor de la câmp (1), de la șes sau p. ext., de la țară. 2. Adj. (Rar) Câmpenesc. – Câmp + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpeancă
CÂMPEÁNCĂ, câmpence, s. f. Femeie care locuiește la câmp (1), la șes sau p. ext., la țară. – Câmpean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpenesc
CÂMPENÉSC, -EÁSCĂ, câmpenești, adj. De (la) câmp (1) sau de (la) țară, specific câmpului sau vieții de la țară; câmpean, câmpesc. – Câmpean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpesc
CÂMPÉSC, -EÁSCĂ, câmpești, adj. (Înv.) Câmpenesc. – Câmp + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpie
CÂMPÍE, câmpii, s. f. Întindere vastă de pământ fără accidente însemnate de teren; șes, câmp. – Câmp + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpulungean
CÂMPULUNGEÁN, -Ă, cămpulungeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Câmpulung. 2. Adj. Care aparține municipiului Câmpulung sau câmpulungenilor (1), care se referă la Câmpulung ori la cămpulungeni. – Câmpulung (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpulungeancă
CÂMPULUNGEÁNCĂ, câmpulungence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Câmpulung. – Câmpulungean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpuşor
CÂMPUȘÓR, câmpușoare, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui câmp. – Câmp + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câmpușor
CÂMPUȘÓR, câmpușoare, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui câmp. – Câmp + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

când
CÂND adv., conj. I. Adv. (În propoziții interogative) În ce moment? în care perioadă de timp? Când a sosit? ◊ Expr. Când și când sau din când în când = câteodată, uneori. Când..., când... = câteodată..., altă dată...; ba..., ba...; uneori..., alteori... II. Conj. 1. (Introduce o propoziție temporală) a) În momentul sau în vremea în care... Când a văzut-o, s-a bucurat. b) După ce. Când i-a pierdut din ochi, s-a ridicat. c) Înainte de (a)..., până (a) nu... Parada începuse când a sosit. d) Deși; în vreme ce. Când altul s-ar bucura, tu ești nepăsător. e) Și (deodată). Au ajuns, când, ce să vezi? 2. (Introduce o propoziție atributivă în legătură cu noțiuni de timp) (În) care. Acum e timpul când vin copiii. ◊ Expr. A (nu) avea când să... = a (nu) avea timpul material necesar să... 3. (Introduce o propoziție cauzală cu nuanță temporală) Fiindcă, deoarece, odată ce. Când știa că trebuie să plece nu mai putea dormi. 4. (Introduce o propoziție condițională) Dacă, de. Ce să spui când nu ai nimic de spus? ◊ Expr. Ca și când = parcă. 5. (Introduce o propoziție completivă directă) Spune-mi când să vin. – Lat. quando.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cândva
CÂNDVÁ adv. Într-un moment (nehotărât) din trecut sau din viitor; odată, altădată. – Când + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câne
CẤNE s. m. v. câine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepar
CÂNEPÁR, cănepari, s. m. Pasăre cântătoare cu pene roșii pe cap, pe gât și pe laturile pieptului, cafenii pe spate și albe pe abdomen (Carduelis cannabina). – Cânepă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepă
CẤNEPĂ, cânepi, s. f. 1. Plantă erbacee anuală cu tulpina înaltă și dreaptă, cu frunze alterne dințate pe margini, cu flori mici, verzui, cultivată ca plantă textilă pentru fibrele care se scot din tulpină și pentru uleiul care se extrage din semințe (Cannabis sativa). ◊ Cânepă indiană = varietate de cânepă cultivată îndeosebi în anumite regiuni din India, Iran, Africa de Nord și cele două Americi, din care se extrag stupefiante (Cannabis indica). ◊ Compus: cânepa-codrului = cânepioară (2). 2. Fibre textile extrase din tulpina de cânepă (1). – Lat. *canapa (= cannabis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepărie
CÂNEPĂRÍE, (2) cânepării, s. f. 1. Cânepă multă strânsă la un loc. 2. (Rar) Cânepiște. – Cânepă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepioară
CÂNEPIOÁRĂ, cânepioare, s. f. 1. Diminutiv al lui cânepă. 2. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunze lobate și cu flori roșietice; cânepa-codrului (Eupatorium cannabinum). – Cânepă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepişte
CÂNEPÍȘTE, cânepiști, s. f. Teren cultivat cu cânepă; cânepărie. – Cânepă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepiște
CÂNEPÍȘTE, cânepiști, s. f. Teren cultivat cu cânepă; cânepărie. – Cânepă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânepiu
CÂNEPÍU, -ÍE, cânepii, adj. Care are înfățișarea fuiorului de cânepă; de culoarea seminței de cânepă, cenușiu-închis. – Cânepă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câner
CÂNÉR, câneri, s. m. (Reg.) Om rău, hain, câinos. – Câne + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânt
CÂNT, cânturi, s. n. 1. Cântare, cântec; ciripit de păsări. 2. Poezie (însoțită uneori de melodie). 3. Parte, diviziune a unei epopei sau a unui poem epic. – Din cânta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânta
CÂNTÁ, cânt, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A emite vocal sau instrumental un șir de sunete care se succed (sau se suprapun) în structuri muzicale. ◊ Expr. Joacă cum îi cântă = face întocmai cum îi poruncește altul. ♦ (Despre păsări, insecte etc.) A scoate sunete caracteristice speciei. 2. Intranz. și tranz. A scrie versuri în cinstea cuiva sau a ceva, a elogia (în versuri) pe cineva sau ceva; a descrie, a povesti ceva în versuri. 3. Tranz. (Fam.) A îndruga, a înșira vorbe goale. – Lat. cantare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântar
CÂNTÁR, cântare, s. n. 1. Nume dat mai multor instrumente care servesc la stabilirea greutății unui obiect sau a unei ființe, de obicei a unei mărfi. ◊ Expr. A trage la cântar = a) a cântări (mult), a avea greutate (mare); b) a avea importanță. ♦ Cântărire. Înșală la cântar. 2. Unitate pentru măsurarea greutăților folosită în trecut, a cărei valoare a variat în timp și pe regiuni. – Din tc. kantar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântare
CÂNTÁRE, (II) cântări, s. f. I. Acțiunea de a cânta și rezultatul ei. II. 1. Cântec (de laudă, bisericesc etc.); muzică. ♦ Sunet caracteristic (plăcut) scos de diverse păsări și insecte. 2. Compoziție literară cu caracter laudativ. – V. cânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântat
CÂNTÁT s. n. Faptul de a cânta. ♦ Sunet caracteristic (plăcut) scos de unele păsări și insecte. ◊ Expr. La (sau pe la, spre) cântatul cocoșilor = (pe) la miezul nopții sau în zorii zilei. – V. cânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântăreală
CÂNTĂREÁLĂ s. f. (Rar) Cântărire. – Cântări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântăreţ
CÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cântăreți, -e, s. m. și f. 1. Persoană care cântă; spec. care are profesiunea de a cânta. ♦ Persoană care execută cântările și citirile în serviciile religioase. 2. Poet (care laudă în versurile sale pe cineva sau ceva). – Cânta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântăreț
CÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cântăreți, -e, s. m. și f. 1. Persoană care cântă; spec. care are profesiunea de a cânta. ♦ Persoană care execută cântările și citirile în serviciile religioase. 2. Poet (care laudă în versurile sale pe cineva sau ceva). – Cânta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântări
CÂNTĂRÍ, cântăresc, vb. IV. 1. Tranz. A determina greutatea sau masa unui corp cu ajutorul cântarului, al balanței, al basculei. 2. Tranz. Fig. A aprecia, a judeca; a cumpăni, a chibzui. 3. Intranz. A avea o anumită greutate. ♦ Fig. A valora, a prețui. Aprecierea lui cântărește mult. – Din cântar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântărire
CÂNTĂRÍRE, cântăriri, s. f. Acțiunea de a cântări; cântăreală. – V. cântări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântărit
CÂNTĂRÍT^1 s. n. Faptul de a cântări. – V. cântări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântărit
CÂNTĂRÍT^2, -Ă, cântăriți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cumpănit, chibzuit, socotit. – V. cântări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântător
CÂNTĂTÓR, -OÁRE, cântători, -oare, adj., s. m. 1. Adj. (Despre oameni) Care cântă, care are voce; (despre păsări) care scoate sunete plăcute, melodioase. 2. S. m. (Înv.) Cântăreț (1) (de profesie). 3. S. m. (Înv.) Cântăreț (2). 4. S. m. (Pop.) Cocoș. ♦ (În expr.) (Pe) la cântători = în zorii zilei. – Cânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântec
CẤNTEC, cântece, s. n. 1. Nume generic dat pieselor vocale sau instrumentale cu text, p. ext. și celor instrumentale; cântare, cânt. ♦ Sunete melodioase emise de unele păsări; zumzetul unor insecte. 4 Cântecul lebedei = ultima manifestare de succes dintr-o carieră (artistică). Cântecul planetelor = muzica sferelor. 2. Compoziție literară în versuri, adesea însoțită de melodie. ◊ Cântec bătrânesc = baladă populară veche. Cântec de dor = poezie populară cu caracter elegiac. Cântec de lume = poezie lirică cu caracter erotic. Cântec de mase = cântec cu conținut patriotic, revoluționar, care are un caracter mobilizator și exprimă năzuințe de libertate, de pace etc. Cântec de leagăn = cântec liric cu care sunt adormiți copiii mici. ◊ Expr. Vorba (sau povestea) cântecului = cum se zice; vorba ceea. Așa-i cântecul = asta e situația. A fi cu cântec sau a-și avea cântecul său = (despre lucruri, întâmplări, atitudini etc.) a avea istoria, tâlcul său (complicat, plin de aspecte dubioase, neclare). [Var.: (reg.) cấntic s. n.] – Lat. canticum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântecel
CÂNTECÉL, cântecele, s. n. Diminutiv al lui cântec. ◊ Cântecel comic = monolog comic, satiric (în care alternează părțile recitate cu cele cântate). [Var.: (reg.) cânticél s. n.] – Cântec + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cântic
CẤNTIC s. n. v. cântec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cânticel
CÂNTICÉL s. n. v. cântecel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câr
CÂR interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul caracteristic scos de unele păsări (ciori, găini etc.); strigăt cu care se alungă unele păsări. ◊ Expr. (Adverbial sau substantivat) Câr-mâr = (cu) ceartă, (cu) tocmeală. Că-i câr, că-i mâr, se zice când cineva se încurcă în explicații neconvingătoare, contradictorii, mincinoase. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câră
CẤRĂ s. f. (Pop.; în expr.) A se ține de câra cuiva = a stărui pe lângă cineva, a depune insistențe pentru a determina pe cineva să facă un lucru. A fi în câră cu cineva = a fi în ceartă, în dușmănie cu cineva. – Din cârâi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâi
CÂRÂÍ, cấrâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre unele păsări; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice, neplăcute, scurte și guturale. 2. Intranz. Fig. (Peior.) A vorbi cu un ton ascuțit și strident, care trădează ostilitate. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A cicăli, a bate la cap pe cineva. ♦ Refl. recipr. A se certa. Toată ziua se cârâie. – Câr + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâială
CÂRÂIÁLĂ, cârâieli, s. f. Faptul de a (se) cârâi. 1. Sunet caracteristic, neplăcut, scurt și gutural, produs de unele păsări; cârâit^1. 2. Fig. (Fam.) Cârtire; ceartă. [Pr.: -râ-ia-] – Cârâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâie
CÂRẤIE, cârâie, s. f. (Rar) Dâră, dungă (de sudoare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâit
CÂRÂÍT^1 s. n. Faptul de a cârâi; cârâială (1). – V. cârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâit
CÂRÂÍT^2 -Ă, cârâiți, -te, adj. (Despre sunete, glas etc.; peior.) Ascuțit, strident (care trădează ostilitate). – V. cârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâitoare
CÂRÂITOÁRE, cârâitori, s. f. 2. Scârțâitoare cu care se alungă păsările. [Pr.: -râ-i-] – Cârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâitor
CÂRÂITÓR, -OÁRE, cârâitori, -oare, adj. 1. Care cârâie. [Pr.: -râ-i-] – Cârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârâitor
CÂRÂITÓR, -OÁRE, cârâitori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care cârâie. 2. S. f. Scârțâitoare cu care se alungă păsările. [Pr.: -râ-i-] – Cârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârc
CÂRC interj. (Pop. și fam.; în expr.) A nu (mai) zice (sau spune) (nici) cârc = a nu (mai) spune nicio vorbă, a tăcea chitic. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcă
CẤRCĂ s. f. (În loc. adv.) În cârcă = în spate, în spinare. – Din sb. [nositi na-]krke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcăiac
CÂRCĂIÁC, cărcăieci, s. m. (Zool.; pop.) Scolopendră. [Pr.: -că-iac. – Pl. și: cârcăiaci] – Din tc. kırkayak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcăli
CÂRCĂLÍ, cârcălesc, vb. IV. (Pop.) 1. Refl. și tranz. A (se) frige numai pe deasupra (un aliment); a (se) perpeli. 2. Tranz. A murdări. – Cf. sb. krkaljiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcălit
CÂRCĂLÍT, -Ă, cârcăliți, -te, adj. (Pop.; despre alimente) Fript numai pe deasupra; pârpălit. – V. cârcăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcâi
CÂRCÂÍ, pers. 3 cấrcâie, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări) A scoate sunete (neplăcute) caracteristice speciei. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârceie
CÂRCÉIE, cârceie, s. f. Piesă de lemn sau de fier la car, cu care se leagă tânjala de proțap (când se înjugă patru boi). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcel
CÂRCÉL, cârcei, s. m. 1. (Med.) Contracție bruscă și involuntară a mușchilor de la extremități, însoțită de obicei de senzații dureroase. 2. Organ vegetal filiform, cu rol de susținere a lăstarilor pe diferite suporturi. 3. (Zool.) Căpușă. – Cf. sb. krč.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcimă
CẤRCIMĂ s. f. v. cârciumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcimăreasă
CÂRCIMĂREÁSĂ s. f. v. cârciumăreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcimăriţă
CÂRCIMĂRÍȚĂ s. f. v. cârciumăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcimăriță
CÂRCIMĂRÍȚĂ s. f. v. cârciumăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciobar
CÂRCIOBÁR s. m. v. cârciogar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcioc
CÂRCIÓC s. n. v. cârciog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciocar
CÂRCIOCÁR s. m. v. cârciogar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciog
CÂRCIÓG, cărcioguri, s. n. (Reg.) Tertip, șiretlic. [Var.: cârcióc s. n.] – Din ucr. krucok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciogar
CÂRCIOGÁR, cârciogari, s. m. (Reg.) Om căruia îi plac cearta, procesele, care găsește obiecție la orice; om cârcotaș. [Var.: cârciocár, cârciobár, corciogár s. m.] – Cârciog + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciogăresc
CÂRCIOGĂRÉSC, -EÁSCĂ, cârciogărești, adj. (Reg.) Care ține de cârciogar, al cârciogarului, specific cârciogarului. – Cârciogar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumar
CÂRCIUMÁR, cârciumari, s. m. Proprietar al unei cârciumi. [Var.: crâșmár, (reg.) crăcimár s. m.] – Cârciumă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumă
CẤRCIUMĂ, cârciumi, s. f. Local unde se consumă băuturi alcoolice (și mâncăruri); birt. [Var.: crấșmă, (reg.) cấrcimă s. f.] – Din sl. krucima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumăreasă
CÂRCIUMĂREÁSĂ, cârciumărese, s. f. 1. Femeie care are în proprietate o cârciumă; nevastă de cârciumar; cârciumăriță. 2. Plantă erbacee ornamentală cu frunze opuse, ovale, cu flori mari, divers colorate (Zinnia elegans). [Var.: crâșmăreásă, (reg.) cârcimăreásă s. f.] – Cârciumar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumări
CÂRCIUMĂRÍ, cârciumăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A avea în proprietate o cârciumă, a vinde sau a servi într-o cârciumă; p. gener. a face negoț ilicit, nepermis cu ceva. – Din cârciumar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumărit
CÂRCIUMĂRÍT s. n. 1. (Pop.) Faptul de a cârciumări; ocupația cârciumarului sau a cârciumăresei. 2. Impozit care era perceput în trecut pe cârciumi. – V. cârciumări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumăriţă
CÂRCIUMĂRÍȚĂ, cârciumărițe, s. f. Cârciumăreasă (1). [Var.: crâșmăríță, (reg.) cârcimăríță s. f.] – Cârciumar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumăriță
CÂRCIUMĂRÍȚĂ, cârciumărițe, s. f. Cârciumăreasă (1). [Var.: crâșmăríță, (reg.) cârcimăríță s. f.] – Cârciumar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârciumioară
CÂRCIUMIOÁRĂ, cârciumioare, s. f. Diminutiv al lui cârciumă. – Cârciumă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcni
CÂRCNÍ vb. IV v. crâcni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcotaş
CÂRCOTÁȘ, -Ă, cârcotași, -e, adj., s. m. și f. (Pop. și fam.) (Om) care caută mereu ceartă, care e veșnic nemulțumit; gâlcevitor, cârtitor. – Cârcotă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcotaș
CÂRCOTÁȘ, -Ă, cârcotași, -e, adj., s. m. și f. (Pop. și fam.) (Om) care caută mereu ceartă, care e veșnic nemulțumit; gâlcevitor, cârtitor. – Cârcotă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcotă
CẤRCOTĂ, cârcote, s. f. (Pop. și fam.) Neînțelegere, ceartă, gâlceavă. ◊ Loc. vb. A intra (sau a se băga) în cârcotă (cu cineva) = a se certa (cu cineva). – Cf. sb. krkotja „lipsă de mlădiere, inflexibilitate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcoti
CÂRCOTÍ, cârcotesc, vb. IV. Intranz. și refl. recipr. (Pop.) A se certa, a se sfădi mereu. ♦ Intranz. A-și arăta nemulțumirea; a cârti. – Din cârcotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârcserdar
CÂRCSERDÁR, cârcserdari, s. m. (Înv.) Căpitan de jandarmerie (turcă); comandantul unei potere. – Din tc. kırserdarı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârd
CÂRD, cârduri, s. n. 1. Grup mare de animale sau de păsări, de pești de același fel, care se află împreună. 2. (De obicei peior.) Ceată numeroasă de oameni. ◊ Expr. A se pune (sau a intra) în cârd cu cineva = a se asocia, a se întovărăși cu cineva (în vederea unor acțiuni reprobabile). 3. (Fam.) Mulțime, șir (de ani, de zile). ◊ Loc. adv. De (la) un cârd de vreme = de un timp încoace. Un cârd de ani = foarte mulți ani. – Din sb. krd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârdăşie
CÂRDĂȘÍE, cârdășii, s. f. Întovărășire cu scopuri condamnabile. [Var.: cărdășíe s. f.] – Cardaș (înv. „tovarăș” < tc.) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârdășie
CÂRDĂȘÍE, cârdășii, s. f. Întovărășire cu scopuri condamnabile. [Var.: cărdășíe s. f.] – Cardaș (înv. „tovarăș” < tc.) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârdişor
CÂRDIȘÓR, cârdișoare, s. n. Diminutiv al lui cârd. – Cârd + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârdișor
CÂRDIȘÓR, cârdișoare, s. n. Diminutiv al lui cârd. – Cârd + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârduire
CÂRDUÍRE, cârduiri, s. f. v. CÂRDUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cârduit
CÂRDUÍT, -Ă, cârduiți, -te, adj. v. CÂRDUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cârjaliu
CÂRJALÍU, cârjalii, s. m. (Înv.) Hoț, tâlhar (care făcea parte dintr-o bandă). – Din tc. kirgali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârjancă
CÂRJÁNCĂ, cârjance, s. f. (Pop.) Plătică (mică). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârjă
CẤRJĂ, cârje, s. f. 1. Obiect din lemn cu partea superioară bifurcată și prevăzută cu o bară transversală, folosit de infirmi pentru susținere. 2. Baston (încovoiat în partea superioară); spec. baston care servea ca simbol al puterii sau care servește ca simbol al unei demnități. 3. (Anat.; în sintagma) Cârja aortei = porțiunea curbată pe care o prezintă artera, după ieșirea din inimă. – Din sl. kryži „cruce”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlan
CÂRLÁN, cârlani, s. m. 1. Miel sau ied după înțărcare până la vârsta de circa un an. 2. Mânz sau cal tânăr, până la vârsta de trei ani. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlănar
CÂRLĂNÁR, cârlănari, s. m. Cioban care păzește și duce la păscut cârlanii dintr-o turmă. – Cârlan + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlănaş
CÂRLĂNÁȘ, cârlănași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui cârlan. – Cârlan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlănaș
CÂRLĂNÁȘ, cârlănași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui cârlan. – Cârlan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlig
CÂRLÍG, cârlige, s. n. 1. Piesă de metal cu un capăt îndoit, de care se atârnă, se prinde etc. un obiect. ◊ Loc. vb. A se face cârlig = a se strâmba; a se ghemui. 2. Prăjină cu un capăt (metalic) încovoiat, care servește la scoaterea găleții cu apă din fântână. 3. Partea metalică a undiței, de forma unui ac îndoit, în care se prinde peștele. 4. Încuietoare la o ușă, la o poartă etc., în formă de bară metalică subțire sau de cui lung, încovoiat la un capăt, care se prinde într-un belciug, într-un ochi de metal etc. 5. Andrea. 6. Mic dispozitiv cu care se prind rufele pe frânghie. 7. (Rar) Mlădiță sau cârcel de viță-de-vie. – Cf. bg. kărlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârligaş
CÂRLIGÁȘ, cârligașe, s. n. Cârligel. – Cârlig + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârligaș
CÂRLIGÁȘ, cârligașe, s. n. Cârligel. – Cârlig + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârligel
CÂRLIGÉL, cârligele, s. n. Diminutiv al lui cârlig; cârligaș. – Cârlig + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârligioară
CÂRLIGIOÁRĂ, cârligioare, s. f. (Bot.; reg.) Iarbă-roșie (Bidens cernuus). – Cârlig + suf. -ioară
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionţ
CÂRLIÓNȚ, cârlionți, s. m. Șuviță de păr răsucită în spirală; buclă, zuluf. [Pr.: -li-onț] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionț
CÂRLIÓNȚ, cârlionți, s. m. Șuviță de păr răsucită în spirală; buclă, zuluf. [Pr.: -li-onț] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionţa
CÂRLIONȚÁ, cârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face cârlionți, inele. [Pr.: -li-on-] – Din cârlionț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionța
CÂRLIONȚÁ, cârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face cârlionți, inele. [Pr.: -li-on-] – Din cârlionț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionţat
CÂRLIONȚÁT, -Ă, cârlionțați, -te, adj. (Despre păr) Cu cârlionți; buclat; (despre oameni) care are părul buclat. [Pr.: -li-on-] – V. cârlionța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârlionțat
CÂRLIONȚÁT, -Ă, cârlionțați, -te, adj. (Despre păr) Cu cârlionți; buclat; (despre oameni) care are părul buclat. [Pr.: -li-on-] – V. cârlionța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmaci
CÂRMÁCI, cârmaci, s. m. 1. Persoană, sportiv care manevrează cârma unei ambarcațiuni, a unei nave. 2. Fig. Cârmuitor, conducător. – Din bg. kărmač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmă
CẤRMĂ, cârme, s. f. 1. Piesă mobilă care servește la menținerea sau la schimbarea direcției de mers a unei ambarcațiuni, a unei nave sau a unui aparat de zbor. 2. Fig. Conducere, cârmuire, guvernare. – Din sl. krŭma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmâz
CÂRMẤZ s. m., s. n. 1. S. m. Plantă erbacee cu flori mici albe-roz, cu fructe în formă de bobițe mici roșii sau negre, întrebuințate drept colorant (Phytolacca decandra). 2. S. n. Materie colorantă roșie, extrasă din fructele de cârmâz (1) sau din gogoșile unei insecte originare din Mexic; carmin. – Din tc. kirmız.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmâziu
CÂRMÂZÍU, -ÍE, cârmâzii, adj. (Pop.) Roșu-viu; stacojiu. – Cârmâz + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmeală
CÂRMEÁLĂ, cârmeli, s. f. (Pop.) Întorsătură, cotitură, schimbare (în desfășurarea unei operații, a unei acțiuni). ♦ Fig. Schimbare survenită în atitudinea sau comportarea cuiva. – Cârmi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmi
CÂRMÍ, cârmesc, vb. IV. Intranz. 1. A manevra cârma unei ambarcațiuni, a unei nave, schimbând direcția de mers; p. gener. a o coti, a o lua în altă parte. 2. Fig. (Rar) A se abate de la cele spuse, de la cele hotărâte. – Din sl. krŭmiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmire
CÂRMÍRE, cârmiri, s. f. Acțiunea de a cârmi. – V. cârmi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmui
CÂRMUÍ, cârmuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) conduce, a (se) guverna, a (se) administra. 2. Tranz. (Rar) A conduce cu ajutorul cârmei. – Cârmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmuire
CÂRMUÍRE, cârmuiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) cârmui. 2. Organ de conducere; guvern, stăpânire. – V. cârmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârmuitor
CÂRMUITÓR, -OÁRE, cârmuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care conduce, administrează o instituție, care guvernează un stat etc. [Pr.: -mu-i-] – Cârmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârn
CÂRN, -Ă, cârni, -e, adj. 1. (Despre nas, rar despre bot) Mic, scurt și cu vârful ridicat puțin în sus. ♦ (Despre oameni, rar despre animale; adesea substantivat) Care are nasul sau botul cârn (1). 2. Fig. (Despre obiecte) Cu vârful strâmbat, îndoit în sus; p. ext. strâmb. – Din sl. krŭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnat
CÂRNÁT, cârnați, s. m. Produs alimentar preparat din carne tocată și condimente, introduse în intestine de porc, de oaie sau într-un înveliș din material sintetic. ♦ Fig. (Fam.) Șir lung. Un cârnat de oameni. [Var.: (pop.) cârnáț s. m.] – Lat. *carnacius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnaţ
CÂRNÁȚ s. m. v. cârnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnaț
CÂRNÁȚ s. m. v. cârnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnăcior
CÂRNĂCIÓR, cârnăciori, s. m. Diminutiv al lui cârnat. – Cârnat + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnăţar
CÂRNĂȚÁR, cârnățari, s. m. Persoană care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnățar
CÂRNĂȚÁR, cârnățari, s. m. Persoană care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnăţăreasă
CÂRNĂȚĂREÁSĂ, cârnățărese, s. f. Femeie care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri; nevastă de cârnățar. – Cârnățar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnățăreasă
CÂRNĂȚĂREÁSĂ, cârnățărese, s. f. Femeie care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri; nevastă de cârnățar. – Cârnățar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnăţărie
CÂRNĂȚĂRÍE, (2) cârnățării, s. f. 1. (Cu sens colectiv) Cârnați mulți și de diverse sortimente. 2. Magazin de cârnați și de alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnățărie
CÂRNĂȚĂRÍE, (2) cârnățării, s. f. 1. (Cu sens colectiv) Cârnați mulți și de diverse sortimente. 2. Magazin de cârnați și de alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârneleagă
CÂRNELEÁGĂ, cârnelegi, s. f. (În religia ortodoxă, de obicei la pl.) Săptămâna antepenultima din dulcele Crăciunului, în timpul căreia credincioșii pot mânca de dulce miercurea și vinerea. – Lat. carnem ligat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârni
CÂRNÍ, cârnesc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. (Pop.) A (se) îndrepta în altă direcție: a (se) întoarce. ◊ Expr. (Tranz.) Îți cârnește nasul din loc = miroase extrem de urât. A-și cârni nasul sau (intranz.) a cârni din nas = a se arăta nemulțumit (strâmbând din nas); a strâmba din nas. ♦ Fig. A reveni asupra celor spuse, hotărâte, a nu mai face ce a spus, ce a hotărât. 2. Tranz. A tăia, a rupe vârful lăstarilor tineri ai unor plante pentru a favoriza dezvoltarea fructelor. – Din cârn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnire
CÂRNÍRE, cârniri, s. f. Acțiunea de a (se) cârni. – V. cârni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnit
CÂRNÍT, cârnituri, s. n. Faptul de a (se) cârni. – V. cârni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnit
CÂRNÍT, -Ă, cârniți, -te, adj. v. CÂRNI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cârnitură
CÂRNITÚRĂ, cârnituri, s. f. (Pop.) Cotitură (a unui drum). – Cârni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnosi
CÂRNOSÍ^1, cârnosesc, vb. IV. Tranz. A sfâșia pe cineva sau o bucată de carne. – Et. nec. Cf. cărnos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnosi
CÂRNOSÍ^2 vb. IV v. cărnosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnuţ
CÂRNÚȚ, -Ă, cârnuți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui cârn. – Cârn + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârnuț
CÂRNÚȚ, -Ă, cârnuți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui cârn. – Cârn + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpaci
CÂRPÁCI, cârpaci, s. m. Meseriaș care peticește, care repară încălțăminte, haine etc. ♦ Meseriaș sau, p. gener. persoană care lucrează prost. – Din bg. kărpač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpă
CẤRPĂ, cârpe, s. f. Bucată de pânză sau de stofă (veche), folosită de obicei în gospodărie (la ștergerea prafului, a vaselor etc.), ca materie primă în industria hârtiei etc. ♦ Scutec. ♦ Fig. Om fără personalitate, care face întotdeauna orice i se spune. – Din bg. kărpa, sb. krpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpăceală
CÂRPĂCEÁLĂ, cârpăceli, s. f. (Rar) Acțiunea de a cârpăci și rezultatul ei. – Cârpaci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpăci
CÂRPĂCÍ, cărpăcesc, vb. IV. Tranz. A cârpi, a petici; p. gener. a lucra prost, a face lucruri de proastă calitate. – Din cârpaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpăcie
CÂRPĂCÍE s. f. (Înv.) Meseria cârpaciului. – Cârpăci + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpăcitor
CÂRPĂCITÓR, -OÁRE, cârpăcitori, -oare, adj. (Rar) Care cârpăcește. – Cârpaci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpător
CÂRPĂTÓR, cârpătoare, s. n. (Pop.) Bucată de lemn rotundă, pătrată sau dreptunghiulară, pe care se răstoarnă mămăliga sau pe care se taie carnea, ceapa etc.; fund. ♦ Scândură sau masă (pătrată) pe care se întinde aluatul. – Lat. coopertorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpeală
CÂRPEÁLĂ, cârpeli, s. f. Faptul de a cârpi (ceva sau pe cineva); (în special) reparație sumară sau prost executată; cârpitură. – Cârpi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpi
CÂRPÍ, cârpesc, vb. IV. Tranz. 1. A petici, a repara, a coase un obiect rupt sau descusut. ◊ Expr. Cu ochii cârpiți de somn = neputând ține ochii deschiși din cauza somnului. 2. A repara un obiect spart sau crăpat. 3. Fig. A pălmui pe cineva. 4. Fig. A născoci, a inventa la repezeală o motivație, o explicație, un pretext (nu prea convingător). – Din sl. krupiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpire
CÂRPÍRE, cârpiri, s. f. Acțiunea de a cârpi și rezultatul ei; cârpit. – V. cârpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpit
CÂRPÍT s. n. Cârpire. – V. cârpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpitură
CÂRPITÚRĂ, cârpituri, s. f. Reparație sumară sau prost executată; p. restr. petic. ♦ (Concr.) Obiect de îmbrăcăminte vechi, rupt (și peticit). – Cârpi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpuliţă
CÂRPULÍȚĂ, cârpulițe, s. f. Cârpușoară. – Cârpă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpuliță
CÂRPULÍȚĂ, cârpulițe, s. f. Cârpușoară. – Cârpă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpuşoară
CÂRPUȘOÁRĂ, cârpușoare, s. f. Diminutiv al lui cârpă. – Cârpă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârpușoară
CÂRPUȘOÁRĂ, cârpușoare, s. f. Diminutiv al lui cârpă. – Cârpă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârstel
CÂRSTÉL s. m. v. cristei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârteală
CÂRTEÁLĂ, cârteli, s. f. (Pop.) Faptul de a cârti; protest, murmur (de nemulțumire); critică. – Cârti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârti
CÂRTÍ, cârtesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A-și exprima (mereu) nemulțumirea prin murmure sau critici (făcute de obicei în absența celui în cauză); a se plânge, a protesta (mereu). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârtire
CÂRTÍRE, cârtiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a cârti. – V. cârti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârtit
CÂRTÍT, -Ă, cârtiți, -te, adj. v. CÂRTI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cârtitor
CÂRTITÓR, -OÁRE, cârtitori, -oare, adj. (Pop.) Care cârtește, care se arată mereu nemulțumit, care bombăne necontenit. – Cârti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârtiţă
CẤRTIȚĂ, cârtițe, s. f. Mic mamifer insectivor, cu ochi mici acoperiți de o membrană, cu blană neagră, cu labele anterioare adaptate la săpat, care trăiește în galerii subterane; sobol (Talpa euripaea). – Din bg. kărtica, sb. krtica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cârtiță
CẤRTIȚĂ, cârtițe, s. f. Mic mamifer insectivor, cu ochi mici acoperiți de o membrană, cu blană neagră, cu labele anterioare adaptate la săpat, care trăiește în galerii subterane; sobol (Talpa euripaea). – Din bg. kărtica, sb. krtica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câş
CÂȘ^1 interj. v. hâș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câș
CÂȘ^1 interj. v. hâș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câş
CÂȘ^2, -Ă, câși, -e, adj., adv. 1. Adj. (Reg.) Care este lipsit de unul sau de mai multe degete; ciung. 2. Adj. și adv. (Fam.) (Care este) strâmb. – Din câși (pl. lui *câs < bg. kus „scurt”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câș
CÂȘ^2, -Ă, câși, -e, adj., adv. 1. Adj. (Reg.) Care este lipsit de unul sau de mai multe degete; ciung. 2. Adj. și adv. (Fam.) (Care este) strâmb. – Din câși (pl. lui *câs < bg. kus „scurt”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câşiţă
CẤȘIȚĂ, câșițe, s. f. Insectă dipteră ale cărei larve se dezvoltă în brânză alterată (Piophila casei); larva acestei insecte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câșiță
CẤȘIȚĂ, câșițe, s. f. Insectă dipteră ale cărei larve se dezvoltă în brânză alterată (Piophila casei); larva acestei insecte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câşlegi
CÂȘLÉGI s. f. pl. Interval de timp între două posturi ortodoxe, în care creștinii pot mânca de dulce. – Lat. caseum ligat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câșlegi
CÂȘLÉGI s. f. pl. Interval de timp între două posturi ortodoxe, în care creștinii pot mânca de dulce. – Lat. caseum ligat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câşti
CẤȘTI, câștiuri, s. n. (Înv.) Sumă de bani plătită cuiva la date fixe și care reprezintă de obicei o rată din arenda unei moșii. – Din tc. kıșt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câști
CẤȘTI, câștiuri, s. n. (Înv.) Sumă de bani plătită cuiva la date fixe și care reprezintă de obicei o rată din arenda unei moșii. – Din tc. kıșt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câştig
CÂȘTÍG, câștiguri, s. n. Ceea ce câștigă cineva. ◊ Expr. A fi în câștig = a avea un avantaj (față de cineva). – Din câștiga (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câștig
CÂȘTÍG, câștiguri, s. n. Ceea ce câștigă cineva. ◊ Expr. A fi în câștig = a avea un avantaj (față de cineva). – Din câștiga (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câştiga
CÂȘTIGÁ, câștíg, vb. I. 1. Tranz. A obține bani sau alte bunuri materiale (prin muncă, prin speculații, prin exploatare, la jocuri de noroc etc.); p. ext. a dobândi, a obține experiență, cunoștințe etc. ♦ A recupera timpul (pierdut). 2. Tranz. A atrage de partea sa; a cuceri. Câștigase simpatia tuturor. 3. Tranz. A obține, a cuceri victoria (într-o competiție sportivă, într-un proces etc.). 4. Intranz. A deveni mai bogat în..., a-și spori conținutul, calitatea, greutatea. – Lat. castigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câștiga
CÂȘTIGÁ, câștíg, vb. I. 1. Tranz. A obține bani sau alte bunuri materiale (prin muncă, prin speculații, prin exploatare, la jocuri de noroc etc.); p. ext. a dobândi, a obține experiență, cunoștințe etc. ♦ A recupera timpul (pierdut). 2. Tranz. A atrage de partea sa; a cuceri. Câștigase simpatia tuturor. 3. Tranz. A obține, a cuceri victoria (într-o competiție sportivă, într-un proces etc.). 4. Intranz. A deveni mai bogat în..., a-și spori conținutul, calitatea, greutatea. – Lat. castigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câştigare
CÂȘTIGÁRE s. f. Acțiunea de a câștiga. – V. câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câștigare
CÂȘTIGÁRE s. f. Acțiunea de a câștiga. – V. câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câştigat
CÂȘTIGÁT, -Ă, câștigați, -te, adj. 1. Care a fost obținut de cineva. 2. (Despre oameni) Care s-a ales cu un folos (din ceva), care și-a îmbogățit cunoștințele, experiența. – V. câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câștigat
CÂȘTIGÁT, -Ă, câștigați, -te, adj. 1. Care a fost obținut de cineva. 2. (Despre oameni) Care s-a ales cu un folos (din ceva), care și-a îmbogățit cunoștințele, experiența. – V. câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câştigător
CÂȘTIGĂTÓR, -OÁRE, câștigători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a obținut un câștig material, o superioritate asupra alteia într-o întrecere (în muncă, în sport etc.). ♦ (Animal, îndeosebi cal) victorios într-o întrecere sportivă. 2. Adj. Care asigură câștigul, care dă dreptul la câștig sau dovedește acest drept. – Câștiga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câștigător
CÂȘTIGĂTÓR, -OÁRE, câștigători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a obținut un câștig material, o superioritate asupra alteia într-o întrecere (în muncă, în sport etc.). ♦ (Animal, îndeosebi cal) victorios într-o întrecere sportivă. 2. Adj. Care asigură câștigul, care dă dreptul la câștig sau dovedește acest drept. – Câștiga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cât
CÂT, -Ă, conj., prep., adv., (IV) câți, -te, pron. (V) câturi, s. n. I. Conj. 1. (Introduce propoziții temporale) În timpul în care..., atâta timp, până când... Se poartă frumos cu mine cât știe că-i sunt de folos. ◊ Expr. (Reg.) Cât ce... = îndată ce... Cât ai bate din (sau în) palme sau cât te-ai șterge (sau freca) la ochi, cât ai scăpăra din(tr-un) amnar = foarte repede, într-o clipă, imediat. Numai cât = doar. 2. (Introduce propoziții modale sau atributive) În măsura, în gradul în care... Venea cât putea mai repede. ◊ Expr. (Adesea în corelație cu „atât”) Cu cât = pe măsură ce... Pe (sau după) cât = după cum..., precum, în măsura în care... Cât se poate (de...) sau (eliptic) cât de... sau cât mai... = foarte. A striga (sau a țipa etc.) cât îl ia (sau ține) gura = a striga, cât poate de tare. 3. (Înv. și pop.; introduce propoziții consecutive) Încât, de, că. Gemea cât îți era mai mare mila. 4. (Introduce propoziții concesive) Deși, cu toate că, oricât. Cât era de reținut, tot mai izbucnea uneori. 5. (Introduce propoziții completive directe) Am plătit cât nu face. 6. (Introduce propoziții adversative) Ci, mai ales. Nu era atât de strâmt, cât incomod. 7. (În corelație cu sine însuși; introduce propoziții copulative eliptice) Când... când..., și... și... II. Prep. (Folosit în comparații) Ca, precum, asemenea cu... Copacul era înalt cât casa. ◊ Expr. Cât despre... (sau pentru...) = în ce privește..., cu privire la..., relativ la... III. Adv. 1. (În propoziții independente exclamative sau interogative) În ce măsură, în ce grad; în ce durată (mare) de timp. Cât de bine a cântat! Cât l-am așteptat! 2. (Corelativ, în expr.) Atât..., cât... = în același grad, număr, în aceeași măsură etc. ca și... Atât..., cât și... = și..., și; nu numai..., ci (și)... Cu cât..., cu atât... = pe măsură ce..., tot mai mult... 3. (În expr.) Cât colo = departe. Cât de colo = de departe, de la mare distanță; imediat, de la prima vedere; în mod clar. (Pop.) Cât colea = aproape. Cât de cât = măcar, puțin de tot; (în construcții negative) deloc. Cât (e) lumea (și pământul) = totdeauna; (în construcții negative) niciodată. IV. Pron. 1. Pron. interog. (Cu) ce preț? În ce număr? în ce cantitate? ce durată de timp? cât costă? ◊ Expr. Cât e ceasul? = ce oră este (acum)? În câte (ale lunii) e (azi)? = la ce dată calendaristică ne aflăm (azi)? Pe cât te prinzi? = pe ce pui pariu? 2. Pron. nehot. (Adesea cu valoare de adj. nehot.) Tot ce, toate care; (la pl.) cei care. Cât a fost s-a terminat. Câți au venit. Câtă vreme a trecut! ◊ Expr. Câtă frunză, câtă iarbă sau câtă frunză și iarbă, se spune despre o cantitate foarte mare, despre o mulțime nenumărată. Câte-n lună și-n soare sau câte-n lună și-n stele, câte și mai câte = de toate, de tot soiul, tot felul de lucruri, tot ce se poate închipui. Câtă mai = mare, coșcogea. V. S. n. (Mat.) Număr rezultat dintr-o împărțire, rezultatul unei împărțiri; raport care există între două numere sau două mărimi. – Lat. quantus (contaminat cu lat. quotus și cata).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câte
CẤTE adv. 1. (Formează numerale colective) Câte trele. 2. (Formează numerale distributive) Două câte două. ◊ Expr. Una câte una sau unul câte unul = rând pe rând, una după alta sau unul după altul. Câte una (strașnică) = ceva neobișnuit, grozav etc. – Lat. cata (modificat după pl. f. al lui cât).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtea
CẤTEA pron. interog., adj. interog. f. v. câtelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtelea
CẤTELEA, CẤTA pron. interog., adj. interog. (Precedat de art. „al”, „a”, se întrebuințează în propoziții interogative pentru a afla locul pe care îl ocupă cineva sau ceva într-o ierarhie, într-o serie de ființe sau de lucruri de același fel) Al câtelea a reușit? A câta casă? [Var.: cấtea pron. interog., adj. interog. f.] – Câte + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câteodată
CÂTEODÁTĂ adv. Din timp în timp, când și când, uneori. – Câte + o + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câteşi-
CÂTEȘI- Element de compunere înseamnând „toți (ori toate) împreună”, care servește la formarea unor numerale colective: câteșitrei, câteșitrele; câteșipatru etc. – Câte + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câteși-
CÂTEȘI- Element de compunere înseamnând „toți (ori toate) împreună”, care servește la formarea unor numerale colective: câteșitrei, câteșitrele; câteșipatru etc. – Câte + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtime
CÂTÍME, câtimi, s. f. (Rar) Ceea ce se poate măsura sau număra; număr, mărime, volum, cantitate. – Cât + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtinel
CÂTINÉL adv. v. cătinel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtuşi
CẤTUȘI adv. (În expr.) Câtuși de puțin = oricât de puțin, cât de cât; (în construcții negative) absolut deloc, defel. – Cât(u) + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtuși
CẤTUȘI adv. (În expr.) Câtuși de puțin = oricât de puțin, cât de cât; (în construcții negative) absolut deloc, defel. – Cât(u) + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câtva
CÂTVÁ, CÂTĂVÁ, câțiva, câteva, pron. nehot., adj. nehot. Un număr mic, o cantitate sau o parte mică (dintr-un număr, o cantitate sau o parte mai mare). ♦ (Adverbial) Puțin timp, nu prea multă vreme. – Cât + va (= vrea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câţ
CÂȚ interj. (Reg.) Strigăt cu care se gonește pisica. – Onomatopee. Cf. germ. Katze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

câț
CÂȚ interj. (Reg.) Strigăt cu care se gonește pisica. – Onomatopee. Cf. germ. Katze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cd
CD, CD-uri, s. n. Tip de disc optic, capabil să stocheze cantități mari de date. ♦ CD-audio = disc audio-numeric cu diametrul de 12 cm adoptat de marile case de discuri, pentru a înlocui discul de vinil. [Pr.: sidí] – Abr. din engl. C[ompact] D[isc].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cd-player
CD-PLAYER, CD-playere, s. n. Suport pe care informația este stocată digital și care se citește cu ajutorul laserului. [Pr.: sidipleiăr] – Abr. din engl. C[ompact] D[isc] Player.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cd-rom
CD-RÓM, CD-ROM-uri, s. n. Dispozitiv care poate citi informațiile de pe un CD. [Pr.: sidiróm]. -Abr. din engl. C[ompact] D[isc] R[ead] 0[nly] M[emory].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cd-writer
CD-WRITER, CD-writere, s. n. Piesă de echipament folosită pentru scrierea informației pe CD-uri. [Pr.: sidiráităr] – Abr. din engl. C[ompact] D[isc] [Writer.]
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ce
CE pron. invar. I. (Interogativ, uneori cu nuanță exclamativă) 1. (Exprimă o întrebare) Ce ai? ♦ (Fam.; ca răspuns la o chemare) Poftim? ♦ (Cu valoare de interjecție) Cum adică?! Se poate?! Nu l-am găsit! – Ce? ♦ (Adjectival) Care? ce fel de... ? 2. Pentru care motiv? din care cauză? Ce te miri? ◊ Expr. (În formule de răspuns) De ce nu? = a) cum să nu, desigur; b) se poate, e posibil. De ce, de nece, se spune cuiva pentru a încheia discuția când nu vrei să-i răspunzi la întrebare. ◊ (Cu valoare de conjuncție) Nu văd de ce te superi. ♦ (Pop.; cu valoare de conjuncție cauzală) Pentru că, fiindcă, deoarece. 3. (Interogativ-exclamativ, indică surpriza, indignarea, neîncrederea etc.) Cum adică? Nu cumva? Ce! Vrei să spui că n-ai fost? II. (Adverbial) Cât (de tare, de mult), cum. Ce-aș mai râde să te văd păcălit. ◊ Expr. Te miri ce = nimica toată, puțin. Cât pe ce = aproape, gata-gata. Din ce în ce = cu cât trece timpul, tot mai mult. (Pop.) Numai ce = (deodată) iată că..., pe neașteptate. ♦ (Dând nuanță de superlativ adjectivului sau adverbului pe care-l precedă) Cât de...! III. (Cu valoare de conjuncție) Care lucru anume. Nu mai știa ce să facă de bucurie. ◊ Expr. A ști (sau a afla) ce și cum (e) = a fi bine informat despre ceva. IV. (Relativ) 1. Care. ◊ Expr. Pe zi ce trece (sau merge) sau de ce trece (sau merge) = pe măsură ce trece timpul, tot mai mult. 2. (În legătură cu „a fi”, „a găsi”, cu sens explicativ) Ființă ticăloasă ce ești! ◊ Expr. N-ai (sau n-aveți) pentru ce (sau de ce), formulă de politețe prin care se răspunde cuiva care mulțumește. A (nu) avea de ce... = a (nu) exista motiv întemeiat pentru... 3. Ceea ce. Ați aflat ce s-a întâmplat? ◊ Expr. Ce-i drept = într-adevăr, de fapt. V. (Nehotărât) 1. Un lucru oarecare, nu știu ce, nu știu cât; ceva. ◊ (Substantivat; precedat de „un”) Un ce anume. ◊ Expr. (Reg.) Cu mare ce = cu mare greutate; greu, anevoie. 2. (Cu repetarea verbului din propoziția principală) A stat ce-a stat. 3. Orice, oricât. Zică cine ce va vrea. – Lat. quid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cea
CEA interj. Strigăt cu care se mână boii spre dreapta. ♦ (Substantivat) Partea dreaptă; dreapta. [Var.: (reg.) ceála interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceabare
CEABÁRE s. f. v. cebare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceac
CEAC, ceacuri, s. n. Prăjină lungă, prevăzută la un capăt cu cârlig, folosită pentru prinderea și manevrarea butucilor pe apă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceac-pac
CEAC-PÁC adv. (Fam.) Așa și așa, nici prea bine, nici prea rău. [Var.: ceat-pát adv.] – Din tc. çatpat „din când în când; pe ici pe colo”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceacău
CEACẮU, ceacăie, s. n. (Reg.) Un fel de chipiu milităresc, înalt și tare, pe care îl purtau odinioară membrii unor unități militare. – Din magh. csákó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceacâr
CEACẤR, -Ă, ceacâri, -e, adj. (Despre ochii unei ființe) 1. Care prezintă anomalia de a nu fi de aceeași culoare, care au culori diferite; (despre ființe) cu ochi de culori diferite; cu lumina ochiului înconjurată de un cearcăn albicios. 2. Care suferă de strabism; sașiu, zbanghiu. – Din tc. çakır „albastru cu ape cenușii”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaclie
CEACLÍE, ceaclii, s. f. (Reg.) Patină^2 (1). – Cf. ceaglă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceacşiri
CEACȘÍRI s. m. pl. (Înv.) Pantaloni turcești largi. – Din tc. çaksır.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceacșiri
CEACȘÍRI s. m. pl. (Înv.) Pantaloni turcești largi. – Din tc. çaksır.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceadiriu
CEADIRÍU, -ÍE, ceadirii, adj. (Înv.) Verde ca paiul grâului necopt. – Din tc. çadırı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceafă
CEÁFĂ, cefe, s. f. 1. Partea de dinapoi a gâtului sau, p. ext., a capului. ◊ Expr. Când mi-oi (sau ți-oi etc.) vedea ceafa = niciodată. A face ceafă = a se îngrășa. Gros în (ori la) ceafă sau cu ceafa groasă = gras; fig. bogat; influent. ♦ Regiunea cervicală. 2. Specialitate de carne de porc din regiunea cefei (1), afumată sau sărată. – Cf. alb. čafë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaglă
CEÁGLĂ, ceagle, s. f. (Reg.) Târnăcop pentru spart gheața. – Din magh. csáklya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceahlău
CEAHLẮU, ceahlăi, s. m. (Ornit.; reg.) Vultur bărbos (Gypaetus barbatus). – Din magh. csaholó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceai
CEAI, (1) s. m., (2, 3, 4) ceaiuri, s. n. 1. S. m. Arbust exotic cultivat pentru frunzele lui care, uscate, sunt folosite pentru prepararea unei băuturi cu efect excitant (Thea sinensis); p. restr. frunzele (uscate ale) acestui arbust. 2. S. n. (De obicei urmat de determinări care arată felul) Băutură obținută prin macerația, infuzia sau decocția frunzelor de ceai (1) sau a unor plante medicinale. 3. S. n. Timpul, masa (de dimineață) la care se bea ceaiul (2). 4. S. n. Reuniune între prieteni, în cursul după-amiezii, la care se servește ceai (2) sau diferite gustări și se dansează. – Din rus. čai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceainărie
CEAINĂRÍE, ceainării, s. f. Local în care se servește ceai (2). – Ceaină (înv. „ceainărie” < rus.) + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceainic
CEÁINIC, ceainice, s. n. Vas special în care se fierbe apa pentru ceai (2) sau în care se opărește ceaiul (1). – Din rus. ceainik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceair
CEAÍR, ceairuri, s. n. (Înv. și reg.) Loc de pășune (împrejmuit); p. ext. câmpie nelucrată în apropierea unei ape. [Var.: ciér s. n.] – Din tc. çair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceala
CEÁLA interj. v. cea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cealma
CEALMÁ, cealmale, s. f. (Înv.) Turban. – Din tc. çalma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cealmagiu
CEALMAGÍU, cealmagii, s. m. (Înv.) Bărbat care purta cealma; p. restr. turc. – Cealma + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceam
CEAM, ceamuri, s. n. Navă fluvială remorcată care are magazii cu deschideri de dimensiuni mari și care este folosită mai ales pentru transportul pietrei sau nisipului. – Din tc. çam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceambur
CEAMBÚR, ceambururi, s. n. (Înv.) Detașament (tătăresc) trimis (sau plecat) să prade. ◊ Expr. (Pop.) A bate ceamburul = a umbla fără rost, a bate drumurile; a pierde vremea, a sta degeaba. – Din ucr. čambul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceamur
CEAMÚR s. n. (Reg.) Material de construcție constituit din lut frământat cu paie tocate (și cu unele substanțe minerale), întrebuințat la tencuirea sau la construirea caselor țărănești, a cuptoarelor etc. – Din tc. çamur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceanac
CEANÁC, ceanace, s. n. (Reg.) Strachină mare (de lut sau de lemn). – Din tc. çanak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceangău
CEANGẮU, ceangăi, s. m. (La pl.) Nume dat populației de grai românesc și maghiar și de religie catolică, emigrată de-a lungul timpului din sud-estul Transilvaniei în Moldova (mai ales în județul Bacău); (și la sg.) persoană care face parte din această populație. – Din magh. csángó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapă
CEÁPĂ, cepe, s. f. 1. Plantă erbacee legumicolă, bienală, din familia liliaceelor, comestibilă, cu miros puternic, specific, cu tulpina aeriană dreaptă, cilindrică și verde și cu cea subterană în formă de bulb, cu frunze cilindrice și cu flori albe numeroase, dispuse în inflorescențe dese (Allium cepa). ◊ Ceapă de apă = ceapă care se cultivă prin răsad și se recoltează în același an în care s-a semănat. Ceapă de sămânță = arpagic. ♦ Bulbul cepei (1), cu miros specific și cu conținut bogat de vitamine, folosit în alimentație; p. gener. orice bulb al unei plante. ◊ Expr. Nu face (sau nu valorează nici cât) o ceapă degerată, se spune despre cineva (sau despre ceva) fără nicio valoare. 2. Compus: ceapa-ciorii = numele a trei plante erbacee bulboase din familia liliaceelor, una cu flori galbene (Gagea pratensis), alta cu flori albastre (Muscari comosum), iar a treia cu flori albe-verzui sau violete (Muscari tenuiflorum). – Lat. caepa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapcă
CEÁPCĂ, cepci, s. f. (Rar) Chipiu (polonez), șapcă. [Pl. și: ceapce] – Din pol. czapka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapcân
CEAPCẤN, ceapcâni, s. m. (Reg.; adesea adjectival) Om rău, șiret, rafinat. – Din tc. çapkın.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapraz
CEAPRÁZ, ceaprazuri, s. n. 1. Șiret, panglică sau ciucure de mătase sau de fir, cu care se împodobesc hainele (militare), draperiile, tapițeriile etc. 2. Poziția alternativă a dinților de ferestrău într-o parte și în alta, în afara planului pânzei, pentru a face mai ușoară tăierea materialului. 3. Călcător (III 1, 2). – Din tc. çapraz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprazar
CEAPRAZÁR, ceaprazari, s. m. Fabricant sau negustor de ceaprazuri (1) sau, p. ext., de chipie și de alte obiecte de uniformă (militară). – Ceapraz + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprăzărie
CEAPRĂZĂRÍE^1 s. f. Meseria de ceaprazar. – Ceaprazar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprăzărie
CEAPRĂZĂRÍE^2, ceaprăzării, s. f. 1. Prăvălie în care se vând ceaprazuri (1) sau, p. ext., chipie sau alte obiecte de uniformă (militară). 2. Diferite feluri de ceaprazuri (1). – Ceapraz + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprăzui
CEAPRĂZUÍ, ceaprăzuiesc, vb. IV. Tranz. A încovoia dinții fierăstrăului (1) pentru a realiza ceaprazul (2). – Ceapraz + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprăzuire
CEAPRĂZUÍRE, ceaprăzuiri, s. f. Acțiunea de a ceaprăzui și rezultatul ei. – V. ceaprăzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaprăzuit
CEAPRĂZUÍT, -Ă, ceaprăzuiți, -te, adj. Care a fost supus operației de ceaprăzuire. – V. ceaprăzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapsă
CEÁPSĂ, cepse, s. f. (Reg.) Mică bonetă sau scufiță de pânză albă, bogat împodobită cu ornamente colorate, țesute sau cusute. [Var.: ceápță s. f.] – Din magh. csápsza, sb. čepac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapţă
CEÁPȚĂ s. f. v. ceapsă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceapță
CEÁPȚĂ s. f. v. ceapsă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceară
CEÁRĂ, (2) ceruri, s. f. 1. Produs natural (de origine animală, vegetală sau minerală) sau sintetic, plastic, insolubil în apă, care se înmoaie și se topește la temperaturi destul de joase și care are numeroase utilizări în industria farmaceutică, electronică, a hârtiei, cosmetică etc. ◊ Ceară de albine = ceară de culoare gălbuie, cu miros plăcut, caracteristic, produsă de albine, care se recoltează prin topirea fagurilor. Ceară de balenă = spermanțet, ulei de cașalot. Ceară de parchet = amestec de ceară sintetică cu parafină, cerezină, ceară vegetală și cu alte substanțe, care formează pe parchet o peliculă lucioasă, protectoare. Ceară roșie = amestec de colofoniu, șelac, ulei de terebentină și culori minerale, care, datorită proprietăților lui plastice la încălzire, este folosit la sigilarea scrisorilor, pachetelor, la închiderea ermetică a flacoanelor etc. Ceară montană = ceară minerală obținută din cărbunii bruni prin extracție cu solvenți. Ceară vegetală = strat care acoperă suprafața plantelor, mai ales a fructelor. 2. Sort de ceară (1). 3. (Geol.; în sintagma) Ceară de pământ = ozocherită. 3. (Fiziol.) Cerumen. – Lat. cera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cearcăn
CEÁRCĂN, cearcăne, s. n. 1. Cerc vânăt în jurul ochilor la un om obosit sau bolnav. 2. Cerc de vapori, vizibil uneori în jurul soarelui sau al lunii; halo. – Refăcut din *cearcene (pl. lui *cearcen < lat. circinus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cearceaf
CEARCEÁF s. n. v. cearșaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceardac
CEARDÁC s. n. v. cerdac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceardaş
CEÁRDAȘ, ceardașuri, s. n. Dans național maghiar, alcătuit din două părți: una lentă, iar a doua din ce în ce mai rapidă; melodie după care se execută acest dans. – Din magh. csárdás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceardaș
CEÁRDAȘ, ceardașuri, s. n. Dans național maghiar, alcătuit din două părți: una lentă, iar a doua din ce în ce mai rapidă; melodie după care se execută acest dans. – Din magh. csárdás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cearşaf
CEARȘÁF, cearșafuri, s. n. 1. Obiect de rufărie pentru pat, confecționat din pânză, care se așterne peste saltea sau cu care se îmbracă plapuma. 2. (Înv.) Pânză de turban; șal. [Var.: cearceáf s. n.] – Din tc. çarșaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cearșaf
CEARȘÁF, cearșafuri, s. n. 1. Obiect de rufărie pentru pat, confecționat din pânză, care se așterne peste saltea sau cu care se îmbracă plapuma. 2. (Înv.) Pânză de turban; șal. [Var.: cearceáf s. n.] – Din tc. çarșaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceartă
CEÁRTĂ, certuri, s. f. 1. Schimb de cuvinte aspre între două sau mai multe persoane; sfadă, gâlceavă. 2. (Rar) Neînțelegere, dușmănie, ură. – Din certa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceas
CEAS, ceasuri, s. n. 1. Interval de timp egal cu 60 de minute; oră. ◊ Loc. adv. Cu ceasurile = timp îndelungat, mult. La tot ceasul = întruna, mereu. ◊ Expr. Cu un ceas mai devreme (sau mai curând) = cât mai repede cu putință, până nu e prea târziu. În ceasul al doisprezecelea = în ultimul moment. ♦ Spațiu, distanță care se poate parcurge în timp de o oră. Acest sat e la 3 ceasuri de București. ◊ Expr. A face un ceas bun până... = a avea nevoie de o oră întreagă (sau de mai bine de o oră) până... ♦ Fiecare dintre cele 24 de părți în care este împărțită o zi și care sunt marcate pe cadranul și cu acele unui ceasornic; p. ext. bătaie a ceasornicului, când acele cadranului ajung la unul dintre punctele principale ale cadranului. 2. Moment, clipă; timp, vreme. ♦ Timpul dinaintea sau din cursul unui eveniment. ◊ Expr. Ceas bun (sau rău) = (în superstiții) moment considerat ca norocos (sau nenorocos). (Să fie) într-un ceas bun! formulă prin care se urează cuiva succes când întreprinde ceva. (Pop.) A se da de ceasul morții = a se agita; a se frământa, a se zbuciuma. 3. Aparat care servește la determinarea și măsurarea timpului în limitele unei zile; ceasornic. ◊ Ceas electronic = ceas a cărui funcționare se bazează pe folosirea circuitelor integrate specializate. Ceas digital = ceas (electronic) la care ora este indicată prin cifre afișate pe un ecran. Ceas vorbitor = a) ceas electronic la care ora este anunțată verbal; b) magnetofon pentru redarea înregistrărilor de semnal orar și a unor informații vorbite asociate, folosit pentru anunțarea orei exacte în rețeaua telefonică. Ceas solar = suprafață mărginită de numere, având în centru o tijă a cărei umbră indică cu aproximație orele zilei; cadran solar. ◊ Expr. A merge ca ceasul = (despre mașini, aparate etc.) a funcționa perfect. ♦ Aparat în formă de ceas (3), ale cărui limbi înregistrează mișcarea, viteza, consumul; contor. 4. Slujbă religioasă săvârșită la anumite ore din zi. – Din sl. časŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasla
CEASLÁ s. f. v. șasla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaslov
CEASLÓV, ceasloave, s. n. Carte bisericească cuprinzând anumite rugăciuni și cântări pentru diferite ceasuri (4) ale zilei și care servea cândva și ca abecedar. [Var.: ceasoslóv s. n.] – Din sl. časoslovŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasoficare
CEASOFICÁRE, ceasoficări, s. f. Creare a unei rețele de ceasuri publice a căror funcționare este asigurată prin transmiterea unor impulsuri electrice de la un centru de control. – Din ceas (după radioficare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasornic
CEASÓRNIC, ceasornice, s. n. 1. Ceas (3). ◊ Ceasornic de pontaj = ceasornic special pus la poarta de intrare într-o uzină, întreprindere etc., care imprimă pe fișele individuale momentul intrării și ieșirii muncitorilor. 2. (Bot.) Plantă agățătoare cu flori albe, trandafirii și albăstrii (Passiflora coerulea). – Din bg., sb. časovnik (modificat după ornic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasornicar
CEASORNICÁR, ceasornicari, s. m. 1. Persoană care repară sau vinde ceasuri (3). 2. Insectă dăunătoare, mică de 4-5 mm, care face galerii în lemnul construcțiilor și al mobilelor și produce zgomote asemănătoare cu tic-tacul ceasului (Anobium pertinax). – Ceasornic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasornicărie
CEASORNICĂRÍE^1 s. f. Meseria de ceasornicar (1). – Ceasornicar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasornicărie
CEASORNICĂRÍE^2, ceasornicării, s. f. Atelier, prăvălie unde se repară sau se vând ceasornice (1). – Ceasornic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceasoslov
CEASOSLÓV s. n. v. ceaslov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaşcă
CEÁȘCĂ, cești, s. f. 1. Vas mic de porțelan, de faianță etc., cu gura largă, de obicei rotundă (și cu toartă), servind la băut. 2. Cantitate care intră într-o ceașcă (1); conținutul unei cești (1). – Din rus. ceaška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceașcă
CEÁȘCĂ, cești, s. f. 1. Vas mic de porțelan, de faianță etc., cu gura largă, de obicei rotundă (și cu toartă), servind la băut. 2. Cantitate care intră într-o ceașcă (1); conținutul unei cești (1). – Din rus. ceaška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaşnic
CEÁȘNIC, ceașnici, s. m. (În Evul Mediu, în Moldova) Paharnic. – Din sl. ceašnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceașnic
CEÁȘNIC, ceașnici, s. m. (În Evul Mediu, în Moldova) Paharnic. – Din sl. ceašnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceat-pat
CEAT-PÁT adv. v. ceac-pac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceatal
CEATÁL s. n. Porțiune de uscat, în formă de triunghi, care provoacă difluența fluvială. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceată
CEÁTĂ, cete, s. f. 1. Grup (neorganizat) de oameni, adunați de obicei în vederea unui scop comun. ♦ (Urmat de determinări) Grămadă de animale (de același fel). 2. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Grup de organizare specială, militară și fiscală, alcătuit din subalternii de la sate ai dregătorilor domnești; pâlc (2), stol (2); trupă înarmată și organizată. – Din sl. četa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceatlău
CEATLẮU, ceatlaie, s. n. (Reg.) Bucată de lemn cu care se răsucește funia sau lanțul trecut peste o sarcină (de fân, de lemne etc.) spre a o strânge. ♦ Prăjină adăugată la inima căruței spre a înhăma încă un cal. ♦ Băț gros; bâtă, ciomag. [Var.: cetlắu s. n.] – Din magh. csatló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaţă
CEÁȚĂ, cețuri, s. f. 1. Particule de apă rezultate din vaporizarea apei de pe pământ, aflate în suspensie în atmosferă, la suprafața solului, și care îngreunează vizibilitatea; negură, pâclă. 2. (Impr.) Aburi condensați pe o sticlă, pe o suprafață netedă. – Lat. caecia (< caecus „orb”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceață
CEÁȚĂ, cețuri, s. f. 1. Particule de apă rezultate din vaporizarea apei de pe pământ, aflate în suspensie în atmosferă, la suprafața solului, și care îngreunează vizibilitatea; negură, pâclă. 2. (Impr.) Aburi condensați pe o sticlă, pe o suprafață netedă. – Lat. caecia (< caecus „orb”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaun
CEAÚN, ceaune, s. n. Vas de tuci, de formă emisferică, cu două toarte unite printr-un mâner, folosit pentru fierberea mămăligii sau a altor mâncăruri. ♦ Conținutul unui asemenea vas; cantitatea care încape într-un asemenea vas. [Pl. și: ceaunuri] – Din tăt. ca(h)un, ucr. ca(v)un.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaunaş
CEAUNÁȘ, ceaunașe, s. n. Diminutiv al lui ceaun. [Pr.: cea-u-] – Ceaun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaunaș
CEAUNÁȘ, ceaunașe, s. n. Diminutiv al lui ceaun. [Pr.: cea-u-] – Ceaun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceauş
CEAÚȘ, ceauși, s. m. 1. Funcționar inferior la turci, care îndeplinea funcția de ușier, de curier sau de aprod (1) al curții. 2. Nume dat, în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova, unor funcționari publici: a) șef al unei cete de slujitori; b) căpetenie de surugii; c) căpetenia vânătorilor domnești; d) aprod (3). 3. (Înv.) Om de serviciu la sinagogă. – Din tc. çavuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceauș
CEAÚȘ, ceauși, s. m. 1. Funcționar inferior la turci, care îndeplinea funcția de ușier, de curier sau de aprod (1) al curții. 2. Nume dat, în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova, unor funcționari publici: a) șef al unei cete de slujitori; b) căpetenie de surugii; c) căpetenia vânătorilor domnești; d) aprod (3). 3. (Înv.) Om de serviciu la sinagogă. – Din tc. çavuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceauşel
CEAUȘÉL, ceaușei, s. m. (Înv.) Diminutiv al lui ceauș. [Pr.: cea-u-] – Ceauș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceaușel
CEAUȘÉL, ceaușei, s. m. (Înv.) Diminutiv al lui ceauș. [Pr.: cea-u-] – Ceauș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cebare
CEBÁRE, cebări, s. f. Plantă erbacee cu flori care la început sunt verzi, iar mai târziu roșietice (Sanguisorba minor). [Var.: ceabáre s. f.] – Cf. magh. csabaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cebăluire
CEBĂLUÍRE, cebăluiri, s. f. v. CEBĂLUI. – [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cebăluit
CEBĂLUÍT, -Ă, cebăluiți, -te, adj. v. CEBĂLUI. – [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cebocefal
CEBOCEFÁL, -Ă, cebocefali, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care prezintă cebocefalie. – Din fr. cébocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cebocefalie
CEBOCEFALÍE, cebocefalii, s. f. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin nas turtit și ochi foarte apropiați. – Din fr. cébocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cec
CEC^1, cecuri, s. n. Document nominal sau la purtător, prin care posesorul unui cont curent sau de decontare, ori o altă persoană împuternicită, dispune plata unei sume de bani din disponibilul aflat în contul titularului. – Din engl. check, fr. chèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cec
CEC^2, cecuri, s. n. Prima parte a intestinului gros, de forma unei pungi, cuprinsă între intestinul subțire și colon. [Var.: cécum s. n.] – Din fr. caecum, lat. [intestinum] caecum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecal
CECÁL, -Ă, cecali, -e, adj. Care aparține cecului^2, privitor la cec^2. – Din fr. caecal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecen
CECÉN, -Ă, ceceni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Ceceniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ceceniei sau cecenilor (1), privitor la Cecenia ori la ceceni. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de ceceni. – Din Cecenia (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecen
CECÉN, -Ă, cecéni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Cecenei (republică în SE Rusiei, pe versanții nordici ai munților Caucaz) sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ceceniei sau cecenilor (1), privitor la Cecenia sau la ceceni, originar din Cecenia. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de ceceni (1).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cecidie
CECIDÍE s. f. Excrescență pe diferite organe ale plantelor, provocată de unii paraziți (bacterii, ciuperci sau insecte); gală^2. – Din fr. cécidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecitate
CECITÁTE s. f. Absență a vederii datorită unor leziuni ale mediilor transparente oculare, ale retinei, ale căilor nervoase sau ale centrilor vederii; ablepsie, orbire. ◊ Cecitate psihică = pierdere a capacității de recunoaștere a obiectelor cu ajutorul văzului. Cecitate verbală = pierdere a capacității de a citi sau de a înțelege sensul limbajului scris; alexie. Cecitate nocturnă = hemeralopie. – Din fr. cécité, lat. caecitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecmegea
CECMEGEÁ, cecmegele, s. f. (Înv.) Sertar la tejghea, unde se țineau banii. – Din tc. çekmece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecograf
CECOGRÁF, cecografe, s. n. Instrument de care se servesc orbii pentru a scrie. – Din fr. cécographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecografie
CECOGRAFÍE s. f. Metodă specială prin care orbii sunt învățați să scrie. – Din fr. cécographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cecrops
Cecrops, primul rege al cetății Athenae, pe vremea căruia, conform tradiției, zeița Athena și Poseidon și-au disputat pămîntul Atticei (v. și Athena). Cecrops s-a căsătorit cu Aglauros, fiica regelui Actaeus, și a avut trei fiice: pe Aglauros, pe Herse și pe Pandrosos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cecum
CÉCUM s. n. v. cec^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceda
CEDÁ, cedez, vb. I. 1. Tranz. A renunța (gratuit sau prin vânzare) la posesiunea asupra unui bun. ♦ (Despre persoane) A transmite un drept de creanță unei alte persoane. 2. Intranz. A da cuiva dreptate într-o discuție, a nu se mai împotrivi; a se supune; a renunța. ♦ (Sport) A se recunoaște învins (renunțând la luptă); a fi învins. 3. Intranz. (Despre boli) A scădea din intensitate, a se ameliora. 4. Intranz. (Despre lucruri) A nu rezista unei presiuni; a se încovoia; a se deforma; a se rupe. – Din fr. céder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cedare
CEDÁRE, cedări, s. f. Acțiunea de a ceda și rezultatul ei. – V. ceda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cedent
CEDÉNT, cedenți, s. m. Creditor care transmite, printr-un contract de cesiune, dreptul său de creanță unei alte persoane. – Din lat. cedens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cedi
CÉDI s. m. Unitate monetară în Ghana. (cf. engl. cedi < fante (varietate a limbii akan vorbită in Ghana, aparținătoare a gr. kwa din S Ghanei și SE Coastei de Fildeș) sedị = scoică mică) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cedru
CÉDRU, cedri, s. m. Numele mai multor specii de arbori din familia pinaceelor, cu lemnul tare, cu ramurile orizontale (Cedrus). ♦ Lemnul acestor arbori, de culoare brună-gălbuie, rezistent, uleios, cu miros puternic, folosit în construcțiile navale, la fabricarea mobilelor, în sculptură. – Din fr. cèdre, lat. cedrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefal
Cefal = Cephalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cefalalgic
CEFALÁLGIC, -Ă, cefalalgici, -ce, adj. (Med.) De cefalalgie. – Din fr. céphalalgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalalgie
CEFALALGÍE, cefalalgii, s. f. Durere de cap. – Din fr. céphalalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalee
CEFALÉE, cefalee, s. f. Durere de cap difuză sau localizată, continuă sau intermitentă. – Din fr. céphalée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalic
CEFÁLIC, -Ă, cefalici, -ce, adj. Care aparține capului, care se referă la cap; al capului. ◊ Arteră cefalică = carotidă. – Din fr. céphalique, lat. cephalicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalină
CEFALÍNĂ s. f. Substanță care conține acizi grași, acid fosforic, gliceroli și aminoalcooli și care se găsește în țesutul nervos cerebral și în gălbenușul de ou. – Din fr. céphaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalită
CEFALÍTĂ, cefalite, s. f. Inflamație a creierului și a membranelor sale. – Din fr. céphalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalocordat
CEFALOCORDÁT, cefalocordate, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale marine cu scheletul corpului format din coarda dorsală; (și la sg.) animal din această încrengătură. – Din fr. céphalocordate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalograf
CEFALOGRÁF, cefalografe, s. n. Instrument pentru înregistrarea grafică a dimensiunilor capului, folosit în antropometrie. – Din fr. céphalographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalografie
CEFALOGRAFÍE, cefalografii, s. f. 1. Descriere anatomică a capului. 2. Înregistrarea grafică a formei și a dimensiunilor capului. – Din fr. céphalographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalometric
CEFALOMÉTRIC, -Ă, cefalometrici, -ce, adj. (Med.) De cefalometrie. – Din fr. céphalométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalometrie
CEFALOMETRÍE s. f. Măsurare a dimensiunilor capului. – Din fr. céphalomètrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalometru
CEFALOMÉTRU, cefalometre, s. n. Instrument pentru măsurarea capului. – Din fr. céphalomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalopod
CEFALOPÓD, cefalopode, s. n. (La pl.) Clasă de moluște marine cu structură superioară, având în jurul gurii brațe tentaculare, prevăzute cu ventuze; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: cefalopódă s. f.] – Din fr. céphalopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalopodă
CEFALOPÓDĂ s. f. v. cefalopod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalorahidian
CEFALORAHIDIÁN, -Ă, cefalorahidieni, -e, adj. Care se referă la cap și la coloana vertebrală, care aparține acestora. Regiunea cefalorahidiană. ◊ Lichid cefalorahidian = lichid incolor care se găsește în ventriculii cerebrali și în canalul rahidian, având rol mecanic și de protecție. [Pr.: -di-an] – Din fr. céphalo-rachidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefaloscopic
CEFALOSCÓPIC, -Ă, cefaloscopici, -ce, adj. În legătură cu cefaloscopia, care aparține cefaloscopiei. – Din fr. céphaloscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefaloscopie
CEFALOSCOPÍE s. f. Examinare a capului. – Din fr. céphaloscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalotomie
CEFALOTOMÍE, cefalotomii, s. f. (Med.) Craniotomie. – Din fr. céphalotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefalotorace
CEFALOTORÁCE, cefalotorace, s. n. Segment al corpului, la arahnide și la crustacee, format prin unirea capului cu toracele. – Din fr. céphalothorax, it. cefalotorace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefar
CEFÁR, cefare, s. n. 1. Partea superioară a jugului, de forma unei bare de lemn cu două curburi, care se așază pe ceafa unor animale de tracțiune. 2. Bucată de pânză care se prinde la ceafă de chipiu, pentru a apăra ceafa de arșița soarelui; curea care se prinde la ceafă. – Ceafă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefeidă
CEFEÍDĂ, cefeide, s. f. Stea cu strălucire variabilă. – Din fr. céphéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceferist
CEFERÍST, -Ă, ceferiști, -ste, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care se află în serviciul Căilor Ferate Române. [Var.: cheferíst, -ă s. m. și f.] – Din inițialele C.F.R. (= Căile Ferate Române) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cefeu
Cefeu = Cepheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cegă
CÉGĂ, cegi, s. f. Pește de apă dulce cu botul lung și ascuțit, având o serie de discuri osoase pe spate și pe laturi (Acipenser ruthenus). – Din sb. čega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceh
CEH, -Ă, cehi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Cehiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cehiei sau cehilor (1), privitor la Cehia ori la cehi; cehesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de cehi (1), făcând parte din ramura apuseană a limbilor slave. – Din ceh. čech. Cf. sl. c ĕ h ŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehăi
CEHĂÍ vb. IV v. cihăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehesc
CEHÉSC, -EÁSCĂ, cehești, adj. (Rar) Ceh (2). – Ceh + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceheşte
CEHÉȘTE adv. În felul sau în limba cehilor (1). – Ceh + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehește
CEHÉȘTE adv. În felul sau în limba cehilor (1). – Ceh + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceho-slovac
CEHO-SLOVÁC, -Ă, ceho-slovaci, -ce, adj. Care aparține deopotrivă Cehiei și Slovaciei, referitor la Cehia și la Slovacia în aceeași măsură. – Ceh + slovac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehoaică
CEHOÁICĂ, cehoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Cehiei sau este originară de acolo. – Ceh + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehoslovac
CEHOSLOVÁC, -Ă, cehoslovaci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația fostei Cehoslovacii. 2. Adj. Care aparținea fostei Cehoslovacii sau cehoslovacilor (1), privitor la Cehoslovacia ori la cehoslovaci. – Din Cehoslovacia (derivat regresiv). Cf. fr. tchécoslovaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cehovian
CEHOVIÁN, -Ă, cehovieni, -e, adj. De Cehov, al lui Cehov; în maniera lui Cehov. [Pr.: -vi-an] – Cehov (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cel
CEL, CEA, cei, cele, adj. pron. dem. (antepus), art. adj., pron. dem. I. Adj. pron. dem. (antepus) (Pop.) (Arată că ființa sau lucrul desemnate de substantivul pe care îl determină se află mai departe, în spațiu sau în timp, de vorbitor) Ia în brațe cea căldare. ◊ Expr. Cea (sau ceea) lume = lumea cealaltă; celălalt tărâm. II. Art. adj. 1. (Precedă un adjectiv care determină un substantiv articulat sau un substantiv nume de persoană, nearticulat) Fruntea ta cea lată. Ștefan cel Mare. 2. (Precedă un numeral ordinal sau cardinal) Cele trei fete. Cel de-al treilea copac. 3. (Urmat de „mai” formează superlativul relativ) Cel mai bun. ♦ (În loc. adv.) Cel mult = a) maximum; b) în cazul cel mai favorabil, în cazul extrem. Cel puțin = a) minimum; b) măcar, barem. 4. (Substantivează adjectivul pe care îl precedă) Cel bogat. III. Pron. dem. 1. (Indică pe cineva sau ceva relativ depărtat, în spațiu sau timp, de vorbitor) Cel de dincolo. ◊ (Loc. subst.) Cel de sus = Dumnezeu. (Pop.) Cel de pe comoară (sau cu coarne) = dracul. (Intră în formarea unui pronume relativ compus) 2. Cel ce = care. [Gen.-dat. sg. celui, celei, gen.-dat. pl. celor] – Din acel, acea (cu afereza lui a prin fonetică sintactică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cela
CÉLA, CÉEA, ceia, celea, pron. dem., adj. pron. dem. (postpus). 1. Pron. dem. (Pop.) (Indică o ființă sau un lucru mai depărtat, în spațiu sau în timp, de subiectul vorbitor) Acela. ◊ Expr. Toate cele(a) = totul, toate. Multe cele(a) = multe și diverse. Alte cele(a) = altceva; alte lucruri. Ba ceea..., ba ceea... = ba una..., ba alta... ♦ (Intră în formarea unui pronume relativ compus) Ceea ce = ce. 2. Adj. pron. dem. (postpus) (Pop.) Acela. Omul cela. Femeia ceea. [Gen.-dat. sg. celuia, celeia, gen.-dat. pl. celora] – Din acela, aceea (cu afereza lui a).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celaeno
Celaeno 1. Una dintre harpii (v. Harpyae). 2. Una dintre fiicele lui Atlas și ale Pleionei. 3. Una dintre fiicele lui Danaus. Din unirea ei cu Poseidon s-a născut eroul Celaenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

celafibră
CELAFÍBRĂ, celafibre, s. f. Fibră textilă artificială din categoria fibrelor celulozei, puțin higroscopică, permeabilă pentru radiațiile ultraviolete și ușor inflamabilă. – Din fr. celafibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celalalt
CÉLALALT, CÉEALALTĂ pron. dem. v. celălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celalt
CÉLALT pron. dem. m. v. celălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celaperm
CELAPÉRM s. n. Fibră obținută pe cale chimică din celuloza de bumbac, cu aceleași proprietăți ca celofibra, dar cu un tușeu deosebit. – Din fr. celaperm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celar
CELÁR, celare, s. n. (Pop.) Mică încăpere în locuințele țărănești, pentru păstrarea alimentelor și a obiectelor casnice. – Lat. cellarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celălalt
CÉLĂLALT, CEÁLALTĂ, ceilalți, celelalte, pron. dem. 1. Cel mai depărtat dintre amândoi, al doilea; ălălalt, aialaltă. ◊ (Adjectival) Acolo, în partea cealaltă. 2. (La pl.) Toți cei care sunt de față sau care pot fi luați în considerație, afară de cel sau cei amintiți în mod special sau scoși din discuție. ◊ (Adjectival) Ceilalți oaspeți. ♦ (Adjectival; ca determinant al unor cuvinte care exprimă o diviziune a timpului) Imediat următor altuia. Luna cealaltă. [Gen.-dat. sg. celuilalt, celeilalte, gen.-dat. pl. celorlalți, celorlalte. – Var.: célalalt, céealaltă pron. dem., célalt, céllalt pron. dem. m.] – Cel(a) + alalt (= ăllalt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celărel
CELĂRÉL, celărele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui celar. – Celar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebra
CELEBRÁ, celebrez, vb. I. Tranz. 1. A săvârși cu solemnitate un act de însemnătate publică sau privată, în special o căsătorie; a oficia. 2. A sărbători (aducând elogii) un eveniment însemnat, o persoană etc. – Din fr. célébrer, lat. celebrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebrare
CELEBRÁRE, celebrări, s. f. Acțiunea de a celebra; celebrație. – V. celebra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebrator
CELEBRATÓR, -OÁRE, celebratori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care celebrează (2). – Celebra + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebraţie
CELEBRÁȚIE, celebrații, s. f. (Rar) Celebrare. – Din fr. célébration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebrație
CELEBRÁȚIE, celebrații, s. f. (Rar) Celebrare. – Din fr. célébration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebritate
CELEBRITÁTE, (2) celebrități, s. f. 1. Însușirea de a fi celebru; reputație, faimă. 2. Persoană care se bucură de mare renume și prestigiu. – Din fr. célébrité, lat. celebritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celebru
CELÉBRU, -Ă, celebri, -e, adj. Renumit, vestit, ilustru. – Din fr. célebre, lat. celebris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celeno
Celeno = Celaeno.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

celenterat
CELENTERÁT, celenterate, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale inferioare, de obicei marine, care au corpul cu pereții alcătuiți din două straturi de celule și cu o cavitate digestivă în interior; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. ◊ (Adjectival) Meduza și coralii sunt animale celenterate. – Din fr. coelentéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celerimetru
CELERIMÉTRU, celerimetre, s. n. (Rar) Tahimetru. – Din fr. célérimetre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celeritate
CELERITÁTE s. f. (Livr.) Iuțeală (1), repeziciune (1). – Din fr. célérité, lat. celeritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celest
CELÉST, -Ă, celești, -ste, adj. (Livr.) Ceresc; fig. foarte frumos, minunat, divin. – Din fr. céleste, lat. caelestis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celestă
CELÉSTĂ, celeste, s. f. Instrument muzical de percuție cu claviatură, ale cărui sunete sunt produse prin lovirea unor plăci de metal. – Din fr. célesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celestin
CELESTÍN, celestini, s. m. Călugăr aparținând unui ordin catolic fondat în anul 1254. – Din fr. célestin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celestină
CELESTÍNĂ s. f. Sulfat de stronțiu natural, sticlos-transparent, incolor sau ușor colorat, întrebuințat ca materie primă la prepararea sărurilor de stronțiu. – Din fr. célestine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celeus
Celeus, fiul lui Eleusis și rege în ținutul cu același nume. Avea doi fii: pe Demophon și pe Triptolemus (v. și Demopho(o)n, Triptolemus). Atît Celeus cît și soția sa, Metanira, au primit-o și au găzduit-o bine pe Demeter atunci cînd zeița rătăcea, cuprinsă de desperare, în căutarea fetei ei Persephone, răpită de către Pluto. Se spunea că înainte de a se întoarce în Olympus, Demeter l-ar fi inițiat pe Celeus în tainele cultului său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

celiac
CELIÁC, -Ă, celiaci, -ce, adj. (Anat.) Al cavității abdominale. [Pr.: -li-ac] – Din fr. coeliaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celibat
CELIBÁT s. n. Faptul de a fi celibatar, starea unei persoane necăsătorite. – Din fr. célibat, lat. caelibatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celibatar
CELIBATÁR, -Ă, celibatari, -e, s. m. și f. Persoană (în special bărbat) necăsătorită. – Din fr. célibataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celioscopie
CELIOSCOPÍE s. f. Metodă de examinare a interiorului cavității abdominale; peritoneoscopie. [Pr.: -li-os-] – Din fr. coelioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celiotomie
CELIOTOMÍE, celiotomii, s. f. (Med.) Laparotomie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. coeliotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cella
CÉLLA s. f. Sală sau spațiu într-un templu grec sau roman, unde se află statuia zeului protector; naos (2). – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cellalt
CÉLLALT pron. dem. m. v. celălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cello
CÉLLO s. n. Violoncel. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celochit
CELOCHÍT s. n. Chit constituit dintr-un bitum moale și din var gros, cu adaos de fibre de celuloză, folosit la executarea izolațiilor hidrofuge. – Cel[uloză] + chit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celofan
CELOFÁN s. n. Produs chimic obținut din soluție de viscoză sub formă de filme și de foi subțiri transparente, impermeabile, insolubile în apă și în alcool, folosit la ambalaje. – Din fr. cellophane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celofana
CELOFANÁ, celofanez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbrăca în celofan. – Din celofan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celofanare
CELOFANÁRE, celofanări, s. f. (Rar) Acțiunea de a celofana și rezultatul ei. – V. celofana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celofanat
CELOFANÁT, -Ă, celofanați, -te, adj. (Rar) Care a fost îmbrăcat în celofan. – V. celofana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celofibră
CELOFÍBRĂ, celofibre, s. f. Fibră textilă artificială obținută din celuloză. – Din fr. cellofibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celoidină
CELOIDÍNĂ s. f. Soluție concentrată de piroxilină, inflamabilă, solubilă în alcool și în eter, folosită la secționarea fină a țesuturilor pentru examinarea lor microscopică. [Pr.: -lo-i-] – Din germ. Keloidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celolână
CELOLẤNĂ s. f. Fibră textilă artificială, fabricată din viscoză și folosită ca înlocuitor al lânii. – Celo[fibră] + lână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celom
CELÓM s. n. Cavitate în interiorul corpului animalelor metazoare. – Din fr. coelome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celomat
CELOMÁT, celomate, s. n. Animal prevăzut cu celom. – Din fr. coelomates.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celomic
CELÓMIC, -Ă, celomici, -ce, adj. (Anat.) Care aparține celomului, referitor la celom. – Din fr. coelomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celostat
CELOSTÁT, celostate, s. n. Mecanism care urmărește mișcarea diurnă a unui astru, transmițându-i imaginea cu ajutorul unei oglinzi, tot timpul în aceeași direcție. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celt
CELT, -Ă, celți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană făcând parte dintr-o veche populație europeană care a locuit în Galia (de unde s-a extins apoi și în alte regiuni); gal^1. 2. Adj. Celtic. ♦ (Substantivat, f.) Limbă aparținând unei familii de limbi indo-europene vorbite, în Antichitate, de vechii gali și, astăzi, de bretoni, irlandezi, scoțieni, galezi. – Din fr. celtes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celta
CÉLTA s. f. Fibră scurtă celulozică de tip viscoză, în care este înglobată o mare cantitate de aer și din care se fabrică țesături pentru îmbrăcăminte călduroasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celtic
CÉLTIC, -Ă, celtici, -ce, adj. Care aparține celților (1), privitor la celți; celt (2), galic^2. ♦ (Substantivat, f.) Celta. – Din fr. celtique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celţiu
CÉLȚIU s. n. (Chim.) Hafniu. – Din fr. celtium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celțiu
CÉLȚIU s. n. (Chim.) Hafniu. – Din fr. celtium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celui
CELUÍ, celuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înșela, a (se) amăgi. ♦ Tranz. A ademeni, a momi. – Din magh. csalni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celuială
CELUIÁLĂ, celuieli, s. f. (Reg.) Înșelare, amăgire. ♦ Ademenire. [Pr.: -lu-ia-] – Celui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celuit
CELUÍT, -Ă, celuiți, -te, adj. (Reg.) Înșelat, amăgit. ♦ Ademenit, momit. – V. celui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celuitor
CELUITÓR, -OÁRE, celuitori, -oare, s. m. și f., adj. (Reg.) (Persoană) care înșală, amăgește, ademenește. [Pr.: -lu-i-] – Celui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celular
CELULÁR, -Ă, celulari, -e, adj. 1. Care aparține celulei (1), de natura celulei; alcătuit din celule. ◊ Teorie celulară = teorie după care celula (1) constituie elementul fundamental al organizării interne a plantelor și animalelor. 2. (Jur.; în sintagma) Regim celular = regim special la care sunt supuși, pe anumite perioade, deținuții în închisori, prin izolare severă în celule (4) individuale. 3. (În sintagme) Telefonie celulară = serviciu de telefonie care folosește o rețea de comunicații de înaltă frecvență, bazată pe relee care controlează zone din teritorii cu raze a căror mărime variază de la un sistem de telefonie la altul. Telefon celular (și substantivat, n.) = aparat portabil, individual, de mici dimensiuni, care permite convorbiri la distanță, transmiterea de mesaje scrise, efectuarea de fotografii etc.; telefon mobil. – Din fr. cellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celulă
CELÚLĂ, celule, s. f. 1. Element constitutiv fundamental al organismelor vii, alcătuit din membrană, citoplasmă și nucleu, reprezentând cea mai simplă unitate anatomică. 2. (În sintagma) Celulă de partid = (în trecut) denumirea organizației de bază a partidului comunist. 3. Fiecare dintre cavitățile hexagonale ale fagurilor de ceară, în care albinele depun mierea, cresc ouăle, puietul sau depozitează hrana; alveolă. 4. Încăpere (strâmtă) în închisori, unde sunt ținuți arestații sau condamnații. 5. Ansamblu format din aripile (și fuzelajul) unui avion. 6. Fiecare dintre compartimentele sau elementele identice, alăturate și cu aceeași funcție, ale unui dispozitiv sau ale unui sistem tehnic. Celulă de siloz. – Din fr. cellule, lat. cellula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celulită
CELULÍTĂ s. f. Inflamație a țesutului celular subcutanat. – Din fr. cellulite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celuloid
CELULOÍD s. n. Materie solidă, incoloră, uneori transparentă, lucioasă, flexibilă și plastică, ușor inflamabilă, obținută din nitroceluloză și camfor, folosită la fabricarea filmelor fotografice, a lacurilor și a unor obiecte uzuale. – Din fr. celluloïd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celuloză
CELULÓZĂ, celuloze, s. f. Substanță organică din care sunt alcătuiți pereții celulari ai plantelor și care are o largă întrebuințare în industria hârtiei, a lacurilor, a fibrelor artificiale, a maselor plastice etc. – Din fr. cellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

celulozic
CELULÓZIC, -Ă, celulozici, -ce, adj. Care conține (sau este alcătuit din) celuloză. – Din fr. cellulosique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cembalo
CÉMBALO s. n. Clavecin; clavicembal. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cement
CEMÉNT, cementuri, s. n. 1. Agent pulverulent care servește la cementarea oțelului. 2. (Med.; în sintagma) Cement dentar = material folosit în obturația provizorie a cariilor și la fixarea unor proteze. – Din fr. cément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementa
CEMENTÁ, cementez, vb. I. Tranz. 1. A trata termochimic oțelurile moi sau aliate, introducând carbon, crom, azot etc. în stratul lor superficial, pentru a obține un strat dur cu mare rezistență la uzură. 2. (Med.) A obtura canalul unui dinte cu cement. 3. (Med.) A fixa cu cement protezele pe dinți. [Var.: cimentá vb. I] – Din fr. cémenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementare
CEMENTÁRE, cementări, s. f. Acțiunea de a cementa. [Var.: cimentáre vb. I] – V. cementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementat
CEMENTÁT, -Ă, cementați, -te, adj. Care a suferit procesul de cementare. – V. cementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementaţie
CEMENTÁȚIE, cementații, s. f. 1. (Chim.) Cementare. 2. Întărire și pierdere a elasticității suprafeței lemnului. 3. (Geol.; în sintagma) Zonă de cementație = zonă din scoarța pământului în care se produce îmbogățirea în sulfuri secundare a unui zăcământ de sulfuri primare. – Din fr. cémentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementație
CEMENTÁȚIE, cementații, s. f. 1. (Chim.) Cementare. 2. Întărire și pierdere a elasticității suprafeței lemnului. 3. (Geol.; în sintagma) Zonă de cementație = zonă din scoarța pământului în care se produce îmbogățirea în sulfuri secundare a unui zăcământ de sulfuri primare. – Din fr. cémentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementită
CEMENTÍTĂ, cementite, s. f. Carbură de fier dură, care se găsește în fontă și în oțel. – Din fr. cémentite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cementos
CEMENTÓS, -OÁSĂ, cementoși, -oase, adj. De natura cementului. – Din fr. cémenteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenaclist
CENACLÍST, -Ă, cenacliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Membru al unui cenaclu. – Cenaclu + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenaclu
CENÁCLU, cenacluri, s. n. Grup de literați, de artiști etc. legați prin afinități estetice, temperamentale, care au aspirații, program estetic comun și, uneori, o publicație proprie; reunire periodică a unui asemenea grup. [Pl. și: cenacle] – Din fr. cénacle, lat. cenaculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenestezic
CENESTÉZIC, -Ă, cenestezici, -ce, adj. (Psih.) De cenestezie. – Din fr. cénesthésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenestezie
CENESTEZÍE s. f. Impresie generală, nediferențiată, care rezultă din totalitatea senzațiilor primite de la organele interne, caracterizându-se printr-o dispoziție plăcută sau neplăcută; sensibilitate care reflectă propria existență fizică. – Din fr. cénesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceneu
Ceneu = Caeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cenobit
CENOBÍT, cenobiți, s. m. Călugăr care trăiește într-o mănăstire. – Din fr. cénobite, lat. coenobita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenobitic
CENOBÍTIC, -Ă, cenobitici, -ce, adj. Al cenobiților, de cenobiți. – Din fr. cénobitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenobitism
CENOBITÍSM s. n. Situație de cenobit; viață de cenobit. – Din fr. cénobitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenobiu
CENÓBIU, cenobii, s. n. (Biol.) Colonie imobilă de organisme unicelulare. – Din it. cenobio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenogenetic
CENOGENÉTIC, -Ă, cenogenetici, -ce, adj. (Biol.; despre caractere) 1. Care dispare în perioada adultă. 2. De origine recentă. – Din fr. cénogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenogeneză
CENOGENÉZĂ, cenogeneze, s. f. (Biol.) Apariție a unor caractere în cursul dezvoltării, datorită adaptării la condițiile de mediu. – Din fr. cénogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenomanian
CENOMANIÁN, -Ă, cenomaniani, -e, s. n., adj. 1. S. n. Al doilea etaj al cretacicului mediu, considerat și primul etaj al cretacicului superior, caracterizat prin amoniți, lamelibranhiate, echinide etc. 2. Adj. Care aparține cenomanianului (1), care se referă la acesta. [Pr.: -ni-an] – Din fr. cénomanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenotaf
CENOTÁF, cenotafe, s. n. Monument funerar ridicat în amintirea unei persoane decedate ale cărei oseminte se găsesc în alt loc sau au dispărut. [Pl. și: cenotafuri] – Din fr. cénotaphe, lat. cenotaphium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenotip
CENOTÍP, cenotipuri, s. n. (Biol.) Tip primitiv din care au derivat alte tipuri. – Din fr. cénotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenozoic
CENOZÓIC s. n., adj. (Geol.) Neozoic. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. cénozoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cens
CENS, censuri, s. n. 1. (În Roma antică) Recensământ al cetățenilor și al averii lor, efectuat din cinci în cinci ani, pentru a servi ca bază în recrutare, la fixarea impozitelor, la exercitarea drepturilor politice etc. ♦ Grupare a unor cetățeni sau a tuturor locuitorilor unei țări după diverse criterii. 2. (În societatea feudală) Rentă în bani sau în natură datorată seniorului de către posesorul pământului. 3. (În unele țări) Câtimea de impozit prevăzută de legile electorale necesară pentru acordarea dreptului de alegător. – Din lat. census, fr. cens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cent
CENT, cenți, s. m. 1. Monedă divizionară în Statele Unite ale Americii și în Canada, egală cu o sutime de dolar. ♦ Monedă în Țările de Jos, valorând o sutime de florin. 2. (Muz.) Subdiviziune pentru măsurarea intervalelor muzicale, egală cu o sutime dintr-un semiton. – Din engl., fr. cent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centaur
CENTÁUR, centauri, s. m. 1. (În mitologia greacă) Ființă imaginară, cu trup de cal și cu bust omenesc; hipocentaur. 2. (La sg. art.) Constelație din emisfera australă, din care face parte steaua cea mai apropiată de sistemul solar. [Pr.: -ta-ur] – Din lat. centaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centaură
CENTÁURĂ s. f. v. țintaură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centauri
Centauri, neam de ființe monstruoase, jumătate oameni și jumătate cai. Aveau brațe omenești, iar în partea de jos a trupului patru picioare de cal. Centaurii sălășluiau în codrii de pe muntele Pelion, în Thessalia, unde trăiau în sălbăticie. Cei mai vestiți centauri au fost Chiron, Nessus (v. și Deianira) și Pholus. Spre deosebire de ceilalți, aceștia erau niște centauri buni, cumpătați, care-i ajutau pe oameni și-i tratau cu blîndețe. Centaurii și-au dobîndit faima prin lupta lor cu lapiții (v. și Lapithae). Poftiți de către regele Pirithous la ospățul său de nuntă cu Hippodamia, centaurii, amețiți de vinul băut, au vrut să necinstească mireasa, fapt care le-a atras ura lapiților, în special a lui Heracles și Theseus. Învinși de către lapiți, ei au fost siliți să părăsească muntele Pelion. Alte episoade atribuite centaurilor sînt legate de numele lui Heracles, care s-a luptat cu ei în mai multe rînduri. O dată, pe cînd fusese găzduit și ospătat de Pholus în peștera acestuia, Heracles a cerut de băut. Fără știrea celorlalți centauri, Pholus i-a adus din vinul primit în dar de către aceștia de la zeul Dionysus. Atrași de mirosul vinului, centaurii dau năvală în peșteră. Se încinge o luptă crîncenă, din care însă Heracles iese biruitor. În învălmășeala acestei încăierări își găsesc moartea centaurii Anchius și Agrius și tot în urma acestei împrejurări moare și centaurul Chiron, lovit din greșeală chiar de către erou. În legendele mitologice centaurii sînt amestecați în numeroase răpiri: a Deianirei (v. și Nessus), a Atalantei etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

centenar
CENTENÁR, -Ă, centenari, -e, s. n. Împlinire a o sută de ani de la un eveniment însemnat; celebrarea acestui eveniment. ♦ (Adjectival) Care datează de o sută (sau de mai multe sute) de ani. – Din lat. centenarius, fr. centenaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centezimal
CENTEZIMÁL, -Ă, centezimali, -e, adj. Care reprezintă a suta parte dintr-un întreg. ◊ Grad centezimal = unghi egal cu a suta parte dintr-un unghi drept. Minut centezimal = a suta parte dintr-un grad centezimal. Secundă centezimală = a suta parte dintr-un minut. – Din fr. centésimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centi
CENTI- Element de compunere care intră în denumirea submultiplilor unităților de măsură pentru a exprima a suta parte din întreg. – Din fr., it. centi-. Cf. lat. centum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centiar
CENTIÁR, centiari, s. m. Unitate subdivizionară de măsură pentru terenuri, egală cu a suta parte dintr-un ar. [Pr.: -ti-ar] – Din fr. centiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centigrad
CENTIGRÁD, -Ă, centigrade, adj., s. n. 1. Adj. Care este împărțit într-o sută de grade. ♦ Care rezultă dintr-o asemenea împărțire, care se raportează la o scară de o sută de grade. 2. S. n. Unitate subdivizionară egală cu a suta parte dintr-un grad. – Din fr. centigrade, it. centigrado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centigram
CENTIGRÁM, centigrame, s. n. Măsură subdivizionară de greutate, care reprezintă a suta parte dintr-un gram. – Din fr. centigramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centil
CENTÍL s. n. v. centilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centilă
CENTÍLĂ, centile, s. f. A suta parte dintr-o mulțime de date clasate într-o anumită ordine statistică. [Var.: centíl s. n.] – Din fr. centile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centilitru
CENTILÍTRU, centilitri, s. m. Măsură subdivizionară de capacitate, care reprezintă a suta parte dintr-un litru. – Din fr. centilitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centimă
CENTÍMĂ, centime, s. f. Valoare bănească care reprezintă a suta parte dintr-un franc, dintr-un leu vechi etc. ◊ Expr. (Fam.) Nicio centimă = niciun ban. – Din fr. centime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centimetru
CENTIMÉTRU, (1) centimetri, s. m., (2) centimetre, s. n. 1. S. m. Măsură subdivizionară de lungime, care reprezintă a suta parte dintr-un metru. 2. S. n. Panglică îngustă de mușama, de metal etc., lungă de un metru sau mai mult, cu diviziuni zecimale, care servește la măsurat în croitorie, în magazine textile etc. – Din fr. centimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centiron
CENTIRÓN, centiroane, s. n. Centură (militară). – Din fr. ceinturon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centra
CENTRÁ, centrez, vb. I. 1. Tranz. A fixa o piesă de prelucrat într-o mașină-unealtă, astfel încât axa de rotație a suprafeței supuse prelucrării să coincidă cu axa de rotație a sculei sau a axului principal al mașinii. 2. Tranz. Fig. A orienta o activitate spre un anumit obiectiv, a grupa elemente disparate în jurul unui nucleu. 3. Tranz. A aduce în poziții corecte două sau mai multe mașini care funcționează cuplate. 4. Intranz. și tranz. (La fotbal, polo, handbal, rugbi etc.) A trimite sau a trece mingea de la marginea terenului spre mijlocul lui; spec. (la fotbal) a trimite mingea din marginea terenului în careul de la poartă. – Din fr. centrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrafrican
CENTRAFRICÁN, -Ă, centrafricani, -e, adj. Care este situat în centrul Africii. ♦ Care aparține Republicii Centrafricane, care se referă la Republica Centrafricană. – Din fr. centrafricain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centraj
CENTRÁJ, centraje, s. n. Centrare. – Din fr. centrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

central
CENTRÁL, -Ă, centrali, -e, adj., s. f. I. Adj. 1. Care se află (aproximativ) în centru, în mijloc; care provine dintr-un centru. 2. Fig. Care ocupă o poziție principală, care constituie un nucleu în jurul căruia se grupează elementele secundare. ♦ Care se conduce sau se dirijează de la un centru. II. S. f. 1. Instituție, unitate economică care coordonează și controlează activitatea și buna desfășurare a muncii într-o anumită ramură de activitate. ♦ (Și în sintagma centrală industrială) = (ieșit din uz) unitate industrială caracteristică sistemului economic centralizat, care reunea întreprinderi cu profil similar, institute de cercetare și proiectare și care coordona întreaga lor activitate. 2. Instalație sau ansamblu de instalații tehnice în care se produce, în mod centralizat, energie, se efectuează o anumită operație tehnologică centralizată etc. 3. Stație unde se efectuează punerea în legătură a posturilor unei rețele de electrocomunicații. – Din fr. central, lat. centralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralism
CENTRALÍSM s. n. 1. Sistem politic sau de decizie a unei autorități centrale. 2. Tendință de centralizare. – Din fr. centralisme. Cf. rus. țentralizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralist
CENTRALÍST^1, -Ă, centraliști, -ste, adj. Potrivit centralismului, care aparține centralismului, privitor la centralism. – Din fr. centraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralist
CENTRALÍST^2, -Ă, centraliști, -ste, s. m. și f. Persoană care lucrează într-o centrală (telefonică). – Centrală + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centraliza
CENTRALIZÁ, centralizez, vb. I. Tranz. 1. A uni, a concentra într-un singur tot elemente preexistente. 2. A face să depindă de o singură conducere. 3. A înscrie date într-un centralizator (2). – Din fr. centraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralizare
CENTRALIZÁRE, centralizări, s. f. Acțiunea de a centraliza și rezultatul ei; centralizație; spec. proces de unire a mai multor unități economice (mai mici) în mari unități economice. ◊ Centralizarea capitalului = formarea unor capitaluri mai mari prin unirea unor capitaluri mai mici. – V. centraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralizat
CENTRALIZÁT, -Ă, centralizați, -te, adj. Care a fost supus centralizării. – V. centraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralizator
CENTRALIZATÓR, -OÁRE, centralizatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care centralizează. 2. S. n. Document în care se centralizează date. – Din fr. centralisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralizaţie
CENTRALIZÁȚIE, centralizații, s. f. (Înv.) Centralizare. – Din fr. centralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centralizație
CENTRALIZÁȚIE, centralizații, s. f. (Înv.) Centralizare. – Din fr. centralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrare
CENTRÁRE, centrări, s. f. Acțiunea de a centra; centraj. – V. centra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrat
CENTRÁT, -Ă, centrați, -te, adj. Care este orientat, îndreptat, fixat în (sau pe) centru. – V. centra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrifug
CENTRIFÚG, -Ă, centrifugi, -ge, adj., s. f. 1. Adj. Care tinde să se depărteze de centru; centrifugal. ◊ Forță centrifugă = forță care acționează asupra unui corp aflat în mișcare de rotație, tinzând să-l depărteze de axa de rotație. Mișcare centrifugă = mișcare a unui corp care se depărtează de centrul lui de rotație. Pompă centrifugă = aparat bazat pe efectul forței centrifuge și folosit la pomparea apei. 2. S. f. Aparat pentru separarea componenților cu densități diferite dintr-un amestec lichid eterogen cu ajutorul forței centrifuge. – Din fr. centrifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrifuga
CENTRIFUGÁ, pers. 3 centrifughează, vb. I. Tranz. A efectua o mișcare centrifugă. – Din centrifug. Cf. fr. centrifuger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrifugal
CENTRIFUGÁL, -Ă, centrifugali, -e, adj. (Înv.) Care tinde să se depărteze de centru; centrifug (1). – Din germ. zentrifugal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrifugare
CENTRIFUGÁRE, centrifugări, s. f. Acțiunea de a centrifuga; operație de separare prin sedimentare sau prin filtrare, sub acțiunea forței centrifuge, a componenților cu densități diferite dintr-un lichid eterogen. – V. centrifuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centriol
CENTRIÓL, centrioli, s. m. (Biol.) Particulă componentă a centrozomului. [Pr.: -tri-ol] – Din fr. centriole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centripet
CENTRIPÉT, -Ă, centripeți, -te, adj. Care tinde să se apropie de centru; centripetal. ◊ Forță centripetă = forță egală și opusă celei centrifuge, care menține un corp rotitor pe traiectoria circulară. – Din fr. centripète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centripetal
CENTRIPETÁL, -Ă, centripetali, -e, adj. (Înv.) Centripet. – Din germ. zentripetal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrism
CENTRÍSM s. n. Curent politic conciliatorist, din interiorul partidelor social-democrate ale Internaționalei a II-a. – Din rus. țentrizm (refăcut după centru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrist
CENTRÍST, -Ă, centriști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept, partizan al centrismului. 2. Adj. Care aparține centrismului, privitor la centrism. – Din fr. centriste, rus. țentrist (refăcut după centru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centromer
CENTROMÉR, centromere, s. n. (Biol.) Regiune din cromozom unde se inserează brațele cromatidelor. – Din fr. centromère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centroplasmă
CENTROPLÁSMĂ, centroplasme, s. f. (Biol.) Matricea fundamentală a cromozomului. – Din fr. centroplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrosferă
CENTROSFÉRĂ s. f. 1. Partea centrală a globului pământesc, cu raza de 3500 km și densitatea foarte mare, care se consideră a fi alcătuită din nichel și fier; nife. 2. (Biol.) Regiune care înconjoară centriolul și are rol activ în diviziunea celulară. – Din fr. centrosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrospermă
CENTROSPÉRMĂ, centrosperme, s. f. (La pl.) Grup mare de plante, cu ovarul superior, cu semințe localizate pe o formație din centrul fructului și cu embrionul curbat, inelat sau spiralat; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. centrospermes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centrozom
CENTROZÓM, centrozomi, s. m. Constituent citoplasmatic situat lângă nucleu, servind la reproducerea indirectă a celulei. – Din fr. centrosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centru
CÉNTRU, (I 1, 2, 3, 4, II 1, 3) centre, s. n., (I 5, II 2) centri, s. m. I. 1. S. n. (Mat.) Punct în raport cu care punctele unei figuri se asociază în perechi simetrice. Centrul unui dreptunghi. ♦ Punct în raport cu care toate punctele unei figuri sunt la aceeași distanță. Centrul unui cerc. ♦ Fig. (În loc.) În centrul (atenției, preocupărilor etc.) = pe primul plan, la loc de frunte. 2. S. n. (În sintagma) Centru de rotație = punct în jurul căruia alt punct sau un corp pot efectua o mișcare de rotație. 3. S. n. Punctul de aplicație al rezultantei unui sistem de forțe. Centru de greutate. 4. S. n. Punct central al unei întinderi, al unui spațiu. ♦ Spec. Punct marcat la mijlocul unui teren de joc (fotbal, handbal etc.), de unde începe partida sau de unde se repune mingea în acțiune, după înscrierea unui gol. 5. S. m. Jucător aflat în centrul liniei de atac sau de apărare la anumite jocuri sportive. II. 1. S. n. Punct în care sunt localizate anumite funcții sau acte. Centrul reflexelor. 2. S. m. (În sintagma) Centru nervos = grup de celule nervoase aflate în encefal, în bulb sau în măduvă, la care vin excitațiile periferice și de la care pornesc excitațiile centrale. 3. S. n. Loc (localitate sau parte dintr-o localitate) unde este concentrată o activitate (industrială, comercială, administrativă, culturală). ◊ Centru universitar = localitate în care există instituții de învățământ superior. Centru de documentare = bibliotecă, secție într-o bibliotecă sau într-o instituție, care are ca sarcină principală furnizarea de material documentar. ♦ Instituție conducătoare; putere administrativă centrală. 4. S. n. sg. Poziție politică de mijloc între dreapta și stânga. ◊ Centru-dreapta = poziție politică de mijloc cu tendințe de dreapta. Centru-stânga = poziție politică de mijloc cu tendințe de stânga. ◊ Loc. adj. De centru = care se situează pe o poziție intermediară, între două opinii extreme. Partid politic de centru. – Din fr. centre, lat. centrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centruire
CENTRUÍRE s. f. Operație de prelucrare a găurilor de centrare la o piesă, în vederea prelucrării ei ulterioare la o mașină-unealtă. – Din centru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centum
CÉNTUM adj. (Lingv.; în sintagma) Limbă centum = limbă indo-europeană care a păstrat în evoluția ei sunetele velare g și k nealterate înaintea vocalelor e și i. – Cf. lat. centum „o sută”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centumvir
CENTUMVÍR, centumviri, s. m. Membru al unui colegiu de judecători format dintr-o sută de magistrați care judecau afacerile civile în vechea Romă. ♦ Magistrat dintr-un municipiu sau dintr-o colonie romană. – Din lat., fr. centumvir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centumviral
CENTUMVIRÁL, -Ă, centumvirali, -e, adj. (Rar) Care se referă, care emană de la centumviri. – Din lat. centumviralis, fr. centumviral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centumvirat
CENTUMVIRÁT s. n. Demnitatea de centumvir. – Din fr. centumvirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centuplu
CENTÚPLU, -Ă, centupli, -e, adj. (Rar) Însutit. – Din fr. centuple, lat. centuplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centură
CENTÚRĂ, centuri, s. f. 1. Curea (lată) de piele, de pânză etc. cu care se încinge talia; cordon, cingătoare. ◊ Expr. Până la centură = (de la umeri) până la talie. ♦ Centură de campion = centură, panglică lată etc. cu care se încinge mijlocul câștigătorului unui campionat la box sau la lupte. Centură de gimnastică = cingătoare lată, folosită pentru a susține corpul la unele exerciții de gimnastică. Centură ortopedică = dispozitiv folosit în unele afecțiuni ale sistemului osos, pentru menținerea corpului în poziție corectă. Centură de salvare = echipament individual, de forma unui cordon lat, a unui pieptar etc., făcut din plăci de plută învelite în pânză, care servește la menținerea unui naufragiat la suprafața apei; colac de salvare. Centură de siguranță = echipament individual de protecție folosit de muncitorii care lucrează pe stâlpi la înălțime, constituit dintr-o cingătoare lată și o frânghie de susținere. ♦ (Mil.) Curea lată de piele (rar de pânză) care se pune în jurul taliei și de care se agață sabia, baioneta sau tocul pistolului; centiron. ♦ Fâșie lată de pânză, de elastic, de material plastic etc. cu care se încinge abdomenul pentru a-l susține sau pentru a-l menține în poziție corectă. 2. (Anat.) Ansamblu osos prin care extremitățile se leagă de trunchi. ◊ Centură pelviană = centură formată din oasele coxale și care leagă membrele inferioare de trunchi. Centură scapulară = centură formată din clavicule și omoplați și care leagă membrele superioare de trunchi. 3. (Sport) Linie orizontală, imaginară, la nivelul ombilicului, care marchează limita sub care loviturile la box sunt nepermise de regulament. ♦ (La lupte) Procedeu tehnic de prindere a mijlocului adversarului cu mâinile. 4. (Astron.; în sintagma) Centură de radiație = fiecare dintre zonele din jurul Pământului în care radiația corpusculară ionizantă este atât de intensă, încât prezintă nocivitate pentru cosmonauți. 5. (În sintagma) Centură de fortificații = linie de lucrări de apărare din beton armat și metal, construită în jurul unei localități. 6. Grindă orizontală rezemată pe toată lungimea ei pe zidurile unei clădiri, în vederea realizării legăturii dintre ziduri. 7. (Constr.) Brâu de beton pe care se fixează planșeul clădirilor. 8. Fâșie continuă de tablă de oțel care formează bordajul unei nave. – Din fr. ceinture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centuriat
CENTURIÁT, -Ă, centuriați, -te, adj. (Rar) De centurie, al centuriei; repartizat pe centurii. [Pr.: -ri-at] – Din lat. centuriatis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centurie
CENTÚRIE, centurii, s. f. 1. Subdiviziune tactică în armata romană cuprinzând o sută de ostași; subîmpărțire a cetei în vechea organizare a armatei române. 2. (În Roma antică) Diviziune politică și administrativă formată dintr-o sută de cetățeni. Din lat. centuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

centurion
CENTURIÓN, centurioni, s. m. Ofițer care comanda o centurie în armata romană; sutaș. [Pr.: -ri-on] – Din lat. centurio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenur
CENÚR, cenuri, s. m. (Med.) Formă larvară a teniei care se dezvoltă parazitar în organism. – Din fr. cénure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuroză
CENURÓZĂ, cenuroze, s. f. Boală parazitară, mai ales la oi, provocată de larva teniei și localizată la creier; capie, căpială, căpiere. – Din fr. cenurose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşar
CENUȘÁR, (I) cenușare, s. n., (II, III) cenușari, s. m. I. S. n. 1. Cutie de metal așezată sub grătarul locomotivei sau al unei sobe de încălzit, al unui cuptor etc., în care cade cenușa rezultată din ardere. 2. Atelier sau secție dintr-o fabrică de tăbăcărie în care se execută operațiile premergătoare tăbăcirii. ♦ Bazin folosit în tăbăcărie, în care se pun pieile crude, cu o soluție de lapte de var, pentru a le curăța de păr. ♦ Soluție de lapte de var proaspăt sau alcalin, folosită pentru depilarea pieilor crude și îndepărtarea epidermei. 3. Urnă în care se păstrează cenușa unei persoane incinerate; urnă cinerară. II. S. m. (Înv. și ir.) Scriitor de cancelarie, copist (prost). III. S. m. Arbore ornamental originar din China, înalt, cu coroană ovală, cu frunze compuse și cu flori mici verzi-gălbui (Ailanthus altissima). – Cenușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușar
CENUȘÁR, (I) cenușare, s. n., (II, III) cenușari, s. m. I. S. n. 1. Cutie de metal așezată sub grătarul locomotivei sau al unei sobe de încălzit, al unui cuptor etc., în care cade cenușa rezultată din ardere. 2. Atelier sau secție dintr-o fabrică de tăbăcărie în care se execută operațiile premergătoare tăbăcirii. ♦ Bazin folosit în tăbăcărie, în care se pun pieile crude, cu o soluție de lapte de var, pentru a le curăța de păr. ♦ Soluție de lapte de var proaspăt sau alcalin, folosită pentru depilarea pieilor crude și îndepărtarea epidermei. 3. Urnă în care se păstrează cenușa unei persoane incinerate; urnă cinerară. II. S. m. (Înv. și ir.) Scriitor de cancelarie, copist (prost). III. S. m. Arbore ornamental originar din China, înalt, cu coroană ovală, cu frunze compuse și cu flori mici verzi-gălbui (Ailanthus altissima). – Cenușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşă
CENÚȘĂ, cenuși, s. f. 1. Reziduu solid format din substanțe minerale sub formă de pulbere, care rămâne după arderea completă a unui corp. ◊ Expr. A (se) preface în cenușă = a (se) distruge în întregime (prin foc). A nu avea nici cenușă în vatră = a fi foarte sărac, a nu avea nimic. A-i lua (sau a-i vinde) cuiva și cenușa din vatră = a lăsa pe cineva sărac lipit, a-i lua cuiva tot. A trage cenușa (sau spuza) pe turta sa = a-și apăra cauza proprie. A-și pune cenușă în cap = a-și recunoaște vina sau greșeala. ♦ Rămășițele unui mort incinerat. 2. (În sintagma) Cenușă vulcanică = masă de elemente fine aruncată în atmosferă de un vulcan în erupție. – Lat. *cinusia (< cinis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușă
CENÚȘĂ, cenuși, s. f. 1. Reziduu solid format din substanțe minerale sub formă de pulbere, care rămâne după arderea completă a unui corp. ◊ Expr. A (se) preface în cenușă = a (se) distruge în întregime (prin foc). A nu avea nici cenușă în vatră = a fi foarte sărac, a nu avea nimic. A-i lua (sau a-i vinde) cuiva și cenușa din vatră = a lăsa pe cineva sărac lipit, a-i lua cuiva tot. A trage cenușa (sau spuza) pe turta sa = a-și apăra cauza proprie. A-și pune cenușă în cap = a-și recunoaște vina sau greșeala. ♦ Rămășițele unui mort incinerat. 2. (În sintagma) Cenușă vulcanică = masă de elemente fine aruncată în atmosferă de un vulcan în erupție. – Lat. *cinusia (< cinis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşăreasă
CENUȘĂREÁSĂ, cenușărese, s. f. Personaj din basme, închipuit ca o fată persecutată și chinuită de mama vitregă; fig. fată persecutată în familie, care muncește peste puteri. – Cenușar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușăreasă
CENUȘĂREÁSĂ, cenușărese, s. f. Personaj din basme, închipuit ca o fată persecutată și chinuită de mama vitregă; fig. fată persecutată în familie, care muncește peste puteri. – Cenușar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşărit
CENUȘĂRÍT s. n. (Rar) Operație de tratare a pieilor cu lapte de var și cu leșie de cenușă, pentru a le curăța de păr. – Cenușă + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușărit
CENUȘĂRÍT s. n. (Rar) Operație de tratare a pieilor cu lapte de var și cu leșie de cenușă, pentru a le curăța de păr. – Cenușă + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşerniţă
CENUȘÉRNIȚĂ, cenușernițe, s. f. (Pop.) Scrumieră. – Cenușă + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușerniță
CENUȘÉRNIȚĂ, cenușernițe, s. f. (Pop.) Scrumieră. – Cenușă + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenuşiu
CENUȘÍU, -ÍE, cenușii, s. n., adj. 1. S. n. Culoare obținută prin suprapunerea în diferite proporții a culorilor alb și negru; sur, gri. 2. Adj. De culoarea cenușii; gri, bozafer. 3. Adj. Fig. Șters, lipsit de expresivitate. – Cenușă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenușiu
CENUȘÍU, -ÍE, cenușii, s. n., adj. 1. S. n. Culoare obținută prin suprapunerea în diferite proporții a culorilor alb și negru; sur, gri. 2. Adj. De culoarea cenușii; gri, bozafer. 3. Adj. Fig. Șters, lipsit de expresivitate. – Cenușă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzitar
CENZITÁR, -Ă, cenzitari, -e, adj. Care are la bază censul (3), întemeiat pe cens. ◊ Sistem (electoral) cenzitar = sistem electoral în care recunoașterea dreptului de vot este în funcție de îndeplinirea de către alegători a anumitor condiții, în primul rând în funcție de avere. – Din fr. censitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzor
CÉNZOR, cenzori, s. m. 1. (În unele state) Persoană aleasă de adunarea generală a unei societăți comerciale pentru a face verificarea conturilor prezentate de administrator. 2. Persoană care verifică gestiunea unei întreprinderi, a unei bănci etc. 3. Persoană însărcinată să asigure secretele de stat; persoană însărcinată cu cenzura (1). 4. (În Roma antică) Magistrat care avea misiunea de a face recensământul persoanelor și al averilor și de a supraveghea moravurile publice. – Din fr. censeur, lat. censor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzura
CENZURÁ, cenzurez, vb. I. Tranz. A aplica cenzura. ♦ Fig. A exercita un control asupra moravurilor. – Din fr. censurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzurabil
CENZURÁBIL, -Ă, cenzurabili, -e, adj. Care trebuie sau merită să fie cenzurat. – Din fr. censurable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzurare
CENZURÁRE, cenzurări, s. f. Acțiunea de a cenzura. – V. cenzura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzurat
CENZURÁT, -Ă, cenzurați, -te, adj. Care a fost supus cenzurii. – V. cenzura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cenzură
CENZÚRĂ, cenzuri, s. f. 1. Control prealabil exercitat, în unele state, asupra conținutului publicațiilor, spectacolelor, emisiunilor de radioteleviziune și, în anumite condiții, asupra corespondenței și convorbirilor telefonice; organ care exercită acest control. 2. Demnitatea, funcția de cenzor în vechea Romă. – Din lat. censura, fr. censure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cep
CEP, cepuri, s. n. 1. Dop de lemn, de formă tronconică, cu care se astupă gaura butoiului. ♦ Canea. ♦ Gaură de umplere sau de scurgere a lichidului dintr-un butoi care se închide cu un cep (1) sau cu o canea. ◊ Expr. A da cep (unei buți, unui butoi etc.) = a începe o bute, un butoi etc. plin cu vin (sau cu alt lichid), făcându-i o gaură. 2. Porțiune din tulpina unui portaltoi, care se lasă deasupra altoiului până la dezvoltarea acestuia, cu scopul de a-l proteja. ♦ Nod din tulpina unui brad sau a unui molid, din care crește ramura. 3. Fusul arborelui de lemn al unei mori țărănești de apă. 4. Proeminență prismatică sau cilindrică fasonată la capătul unei piese de lemn, cu care aceasta urmează a fi îmbucată în altă piesă. ♦ Capătul filetat în exterior al unei țevi, care servește la îmbinare prin înșurubare. – Lat. cippus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepăi
CEPĂÍ, cepăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A păși, producând un zgomot ușor; a lipăi. – Cf. magh. csapni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepăit
CEPĂÍT, cepăituri, s. n. (Reg.) Faptul de a cepăi; zgomotul produs de încălțăminte în timpul mersului; lipăit. – V. cepăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepchen
CEPCHÉN, cepchene, s. n. (Înv.) Haină boierească scurtă, cu mânecile despicate, care se purta pe umeri. – Din tc. çepken.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepeleag
CEPELEÁG, -Ă, cepelegi, -ge, adj. (Reg.) Peltic. – Din ucr., rus. šepeljavyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cephalus
Cephalus, fiul lui Deion, regele Thessaliei, și al Diomedei și soțul lui Procris, fiica lui Erechtheus, regele cetății Athenae. De numele lui Cephalus sînt legate mai multe legende. Una dintre ele vorbește despre dragostea dintre Cephalus și Eos. Se spunea că zeița l-ar fi răpit și l-ar fi dus pe Cephalus în Syria (v. și Eos). Acolo i-a dăruit un fiu, pe Phaëthon (care trece însă de cele mai multe ori drept fiul Soarelui). După o altă legendă, credincios lui Procris, Cephalus a respins iubirea lui Eos, care se îndrăgostise de el. Mînioasă, zeița îl îndeamnă să pună la încercare fidelitatea soției lui. Travestit în negustor, Cephalus poposește la casa lui Procris care-și știa soțul plecat la vînătoare. Copleșind-o cu daruri bogate, el reușește în cele din urmă să-i cucerească dragostea. Dîndu-și apoi în vileag înșelăciunea, Cephalus i se arată lui Procris sub adevărata lui înfățișare. Mînioasă și rușinată, Procris fuge în munți. Cuprins de remușcări, Cephalus pleacă la rîndu-i pe urmele ei, o găsește și o readuce acasă, unde trăiesc din nou în bună înțelegere. De la o vreme însă Procris devine și ea geloasă. Îndelungile absențe ale soțului ei, dus mereu la vînătoare prin codri, o pun pe gînduri. Bănuielile ei sînt sporite de cuvintele unui bătrîn servitor, care-i spune că în mijlocul pădurii, într-o poiană, Cephalus invocă adesea numele unei femei. Pentru a se încredința de vinovăția lui, Procris îl urmărește și se ascunde într-un tufiș. Auzind un foșnet și crezînd că e o fiară, Cephalus slobozește o săgeată. El avea niște săgeți care nu-și greșeau niciodată ținta. Rănită de moarte, Procris își dă sufletul în brațele lui Cephalus care, înainte de a-i închide ochii pentru totdeauna, o asigură că dragostea lui a fost neclintită și-i spulberă toate bănuielile: în poiana din pădure, el o invoca pe Eos (Aurora) ca să-l răcorească și să-l mîngîie cu adierile ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cepheus
Cepheus 1. Fiul lui Aleus, regele din Tegea, și unul dintre argonauți. A pierit într-o luptă împotriva lui Heracles. 2. Regele Aethiopiei. Era fiul lui Belus și tatăl Andromedei. După moarte a fost transformat într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cepişoară
CEPIȘOÁRĂ s. f. v. cepușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepișoară
CEPIȘOÁRĂ s. f. v. cepușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepşoară
CEPȘOÁRĂ s. f. v. cepușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepșoară
CEPȘOÁRĂ s. f. v. cepușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepui
CEPUÍ, cepuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A împreuna cu cepuri două bucăți de lemn. 2. A curăța un arbore de ramuri. – Cep + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepuire
CEPUÍRE, cepuiri, s. f. Cepuit. – V. cepui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepuit
CEPUÍT s. n. Faptul de a cepui; cepuire. – V. cepui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepuşoară
CEPUȘOÁRĂ, cepușoare, s. f. Diminutiv al lui ceapă (1). [Var.: cepișoáră, cepșoáră s. f.] – Ceapă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepușoară
CEPUȘOÁRĂ, cepușoare, s. f. Diminutiv al lui ceapă (1). [Var.: cepișoáră, cepșoáră s. f.] – Ceapă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepuşor
CEPUȘÓR, cepușoare, s. n. Diminutiv al lui cep. – Cep + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cepușor
CEPUȘÓR, cepușoare, s. n. Diminutiv al lui cep. – Cep + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cer
CER^1, ceri, s. m. Arbore mare din familia fagaceelor, înalt până la 30 m, înrudit cu stejarul, cu scoarța negricioasă, cu frunze pieloase, bogate și cu fructele ghinde, foarte căutat ca lemn de foc (Quercus cerris). ♦ Lemnul acestui arbore, folosit drept combustibil. – Lat. cerrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cer
CER^2, ceruri, s. n. 1. Spațiu cosmic nesfârșit în care se află aștrii; (mai ales) spațiu de deasupra orizontului unui observator (2), care are o formă aparent emisferică, boltă cerească, firmament. ◊ Expr. Sub cerul liber = în afara unei locuințe, afară. Până-i cerul = niciodată. Ca cerul de pământ sau ca de la cer la pământ, se spune despre o deosebire extrem de mare între două lucruri, două puncte de vedere, două situații etc. A răscoli cerul și pământul = a face tot posibilul (pentru a găsi un lucru pierdut). A se ruga (de cineva) cu cerul (și) cu pământul = a se ruga de cineva insistent. A pica (sau a cădea) din cer = a) a sosi pe neașteptate; b) a nu putea înțelege; a fi străin de aceea ce se întâmplă în jur. Nu pică din cer = nu vine de-a gata. Parcă a picat (sau a căzut) cerul pe mine (sau pe el etc.), exprimă supărarea, rușinea, uimirea cuiva în fața unei situații neașteptate (și neplăcute). Nu s-o face gaură (sau bortă) în cer = n-o să fie cine știe ce pagubă, n-o să se întâmple niciun rău. A făgădui (sau a promite) cerul și pământul = a promite lucruri nerealizabile. ◊ Compus: cerul-gurii = peretele superior al cavității bucale, bolta palatină; palat. 2. Aer, văzduh, atmosferă. ◊ Păsările cerului = păsările zburătoare. 3. Rai^1, eden, paradis. ◊ Expr. A fi (sau a se crede) în al șaptelea (sau în al nouălea) cer = a fi extrem de bucuros, de fericit, de mândru. ♦ Putere divină, divinitate, providență. – Lat. caelum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerambicid
CERAMBICÍD, cerambicide, s. n. (La pl.) Familie de insecte cu antene foarte lungi, cu corpul alungit și viu colorat (Cerambicidae); (și la sg.) insectă din această familie. – Din fr. cérambycidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceramic
CERÁMIC, -Ă, ceramici, -ce, adj. 3. (Despre obiecte sau materiale) Obținut prin tehnica ceramicii (1); referitor la ceramică, de ceramică. – Din fr. céramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceramic
CERÁMIC,- Ă, (3) ceramici, -ce, adj., (2) ceramici, s. f. 1. S. f. Tehnica și arta prelucrării argilelor, pentru a se obține, prin omogenizarea amestecului plastic, modelarea, decorarea, smălțuirea, uscarea și arderea lui, diverse obiecte. 2. Obiect obținut prin această tehnică. ♦ Material din care se obțin astfel de obiecte. 3. Adj. (Despre obiecte sau materiale) Obținut prin tehnica ceramicii (1); referitor la ceramică, de ceramică. – Din fr. céramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceramică
CERÁMICĂ, (2) ceramici, s. f. 1. Tehnica și arta prelucrării argilelor, pentru a se obține, prin omogenizarea amestecului plastic, modelarea, decorarea, smălțuirea, uscarea și arderea lui, diverse obiecte. 2. Obiect obținut prin această tehnică. ♦ Material din care se obțin astfel de obiecte. – Din fr. céramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceramist
CERAMÍST, -Ă, ceramiști, -ste, s. m. și f. Specialist în fabricarea obiectelor de ceramică sau în arta ceramicii. – Din fr. céramiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerargirit
CERARGIRÍT s. n. Clorură de argint naturală, folosită ca minereu de argint. – Din fr. cérargyrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerat
CERÁT, -Ă, cerați, -te, adj. (Despre materiale) Care este impregnat, acoperit cu un strat de ceară. ◊ Hârtie cerată = hârtie impregnată cu substanțe care o fac impermeabilă. Tăblițe cerate = tăblițe de lemn acoperite cu ceară, pe care vechii romani își făceau însemnări, socoteli. – Ceară + suf. -at (după fr. ciré).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceratit
CERATÍT, ceratiți, s. m. Moluscă cefalopodă fosilă din era mezozoică. – Cf. ngr. kéras (gen. kératos) „corn”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerărit
CERĂRÍT s. n. Impozit pe producția de ceară. – Ceară + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerb
CERB, cerbi, s. m. Mamifer rumegător de pădure, de talie mare, zvelt, cu coarne bogat ramificate, cu coada scurtă (Cervus elaphus). ◊ Cerb lopătar = specie de cerb cu coarnele lățite în formă de lopeți și cu corpul puternic (Cervus dama). – Lat. cervus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerbărie
CERBĂRÍE, cerbării, s. f. (Rar) Loc, teren unde sunt ținuți cerbii. – Cerb + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerber
CÉRBER, (2) cerberi, s. m. 1. (În mitologia greacă) Animal fabulos imaginat ca un câine cu trei capete, care stătea la porțile infernului și păzea intrarea. 2. Fig. Paznic sever, exigent. – Din fr. cerbère, lat. cerberus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerber
Cerber = Cerberus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cerberus
Cerberus, temutul cîine care străjuia la porțile Hadesului. Născut din gigantul Typhon, el era frate cu hidra din Lerna și cu leul din Nemea. Cerberus era înfățișat ca un monstru înfricoșător, după unii cu trei, după alții cu o sută de capete. Avea coadă de șarpe, iar în jurul gîtului i se încolăceau de asemenea șerpi. Cerberus avea însărcinarea să nu-i lase să intre în Hades decît pe morți și să nu mai lase pe nimeni să iasă de acolo. Singurul care a reușit să-l învingă și să-l supună a fost Heracles (v. și Heracles). Se spunea că mai tîrziu Cerberus a fost vrăjit, și el, de cîntecul lui Orpheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cerbice
CERBÍCE s. f. 1. (Pop.) Depozit de țesut gras care apare pe partea superioară a gâtului, la tauri și berbeci, odată cu maturitatea sexuală; parte a gâtului pe care se depune acest depozit; ceafă, grumaz. ◊ Expr. A fi tare de cerbice = a fi dârz, neînduplecat. 2. Fig. Mândrie; împotrivire. – Lat. cervix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerbicie
CERBICÍE s. f. Tenacitate, dârzenie; încăpățânare. – Cerbice + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerboaică
CERBOÁICĂ, cerboaice, s. f. Femela cerbului; ciută. – Cerb + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerc
CERC, cercuri, s. n. I. 1. Figură geometrică plană formată din mulțimea tuturor punctelor egal depărtate de un punct fix; circumferință; suprafață limitată de această figură. ◊ Cerc polar = fiecare dintre cele două linii închipuite pe globul pământesc, paralele cu ecuatorul, situate la 66 grade și 33 de minute la nord sau la sud de el, care marchează limita dintre cele două zone temperate și cele două zone polare ale Pământului. Cerc diurn = cerc descris de aștri în mișcarea lor aparentă, zilnică, în jurul Pământului. 2. Figură, desen, linie sau mișcare în formă de cerc (I 1). ◊ Loc. adv. În cerc = circular. ♦ Cerc vicios = greșeală de logică constând în definirea sau demonstrarea unui lucru printr-un alt lucru care nu poate fi denumit sau demonstrat decât cu ajutorul primului. 3. Linie în formă de arc. 4. Fig. Sferă, întindere, cuprins, limită (de cunoștințe, de atribuții, de ocupații etc.) II. Nume dat unor obiecte de lemn, de metal etc. în formă de linie circulară. 1. Bandă subțire de metal sau de lemn care înconjoară un butoi cu doage pentru strângerea și consolidarea acestora. 2. Bandă subțire (de metal) cu care se consolidează un cufăr, un geamantan etc. 3. Șină de fier fixată în jurul roților de lemn ale vehiculelor, care servește la consolidarea obezilor și ca piesă de uzură la rulare. 4. Obiect de lemn de formă circulară, pe care îl rulează copiii lovindu-l cu un bețișor. 5. (Înv.) Diademă. III. Disc gradat, folosit la unele instrumente de măsură pentru calcularea unghiurilor. Cerc de busolă. IV. Grup de oameni uniți prin interese comune ori prin legături de rudenie sau de prietenie. ♦ Grup de oameni uniți prin preocupări, convingeri, idei etc. comune, de obicei cu scop științific, artistic sau instructiv-educativ. ◊ Cercuri muncitorești = organizații politice muncitorești apărute la noi la sfârșitul sec. XIX. ♦ Lume; societate. – Lat. circus (cu unele sensuri după fr. cercle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerca
CERCÁ, cerc, vb. I. 1. Tranz. (Pop.) A cerceta, a examina; a iscodi. ♦ Intranz. A întreba, a se informa. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A se strădui, a se sili; a căuta să... 3. Tranz. (Pop.) A proba, a căuta să vezi dacă ceva e bun, potrivit etc. 4. Tranz. (Înv. și reg.) A căuta. 5. Tranz. (Înv.) A supune la grele încercări. 6. Tranz. (Reg.) A vizita, a frecventa. 7. Intranz. (Pop.) A reveni; a da târcoale. 8. Tranz. unipers. (Pop.) A fi cuprins de o anumită stare sufletească, de o durere fizică etc. – Lat. circare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercar
CERCÁR, cercari, s. m. Larvă a gălbezei, care trăiește în apă și care devine adultă în organismul vitelor cornute, unde pătrunde odată cu hrana. – Din fr. cercaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercare
CERCÁRE, cercări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) cerca și rezultatul ei. 1. Cercetare, investigație. 2. Încercare, experiență. ♦ Probă. 3. Suferință, durere; nenorocire. – V. cerca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercat
CERCÁT, -Ă, cercați, -te, adj. (Pop.; despre oameni) 1. Încercat, trecut prin greutăți. 2. Experimentat, priceput. – V. cerca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercănat
CERCĂNÁT, -Ă, cercănați, -te, adj. Încercănat. – Cearcăn + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercănel
CERCĂNÉL, cercănele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cearcăn. – Cearcăn + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercător
CERCĂTÓR, -OÁRE, cercători, -oare, s. m. și f. (Înv.) Persoană care face o încercare, o probă, o experiență. – Cerca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercătură
CERCĂTÚRĂ, cercături, s. f. (Înv.) Control exercitat de stăpânire asupra strângerii birurilor prin concesionari. – Cerca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercel
CERCÉL, cercei, s. m. Obiect de podoabă fixat sau atârnat de ureche. – Lat. circellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercelat
CERCELÁT, -Ă, cercelați, -te, adj. Împodobit cu cercei. – Cercel + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerceloi
CERCELÓI, cerceloi, s. m. (Rar) Augmentativ al lui cercel. – Cercel + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerceluş
CERCELÚȘ, cerceluși, s. m. I. Diminutiv al lui cercel. II. (Bot.) 1. Nume dat mai multor specii de plante decorative, cu frunze opuse regulate, cu flori roșii, galbene-verzui sau pestrițe; fucsie (Fuchsia). 2. (La pl.) Lăcrămioare. – Cercel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerceluș
CERCELÚȘ, cerceluși, s. m. I. Diminutiv al lui cercel. II. (Bot.) 1. Nume dat mai multor specii de plante decorative, cu frunze opuse regulate, cu flori roșii, galbene-verzui sau pestrițe; fucsie (Fuchsia). 2. (La pl.) Lăcrămioare. – Cercel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerceta
CERCETÁ, cercetez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) examina cu atenție; a (se) observa, a (se) controla. ♦ Tranz. A face cercetări (1); a studia, a consulta. ♦ Tranz. A căuta. 2. Tranz. A căuta să afle; a se informa; a iscodi. 3. Tranz. A întreba, a chestiona. ♦ (Jur.) A face o cercetare (2); a ancheta. 4. Tranz. (Mil.) A efectua o cercetare (3). 5. Tranz. (Pop.) A vizita. – Lat. circitare „a da târcoale”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetare
CERCETÁRE, cercetări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) cerceta și rezultatul ei. 2. Investigație originală în scopul dobândirii de noi cunoștințe științifice sau tehnologice. 3. (Jur.) Activitate desfășurată de organele de urmărire penală pentru strângerea și verificarea probelor cu privire la săvârșirea unei infracțiuni și pentru descoperirea și prinderea infractorului. 4. (Mil.) Acțiune de culegere și de studiere a datelor despre inamic, teren, populație etc. – V. cerceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetaş
CERCETÁȘ, -Ă, cercetași, -e, s. m. și f. 1. Persoană trimisă să cerceteze, să ia informații despre ceva; militar care execută o cercetare (3). 2. S. m. și f. Persoană care făcea parte din organizația cercetășiei. – Cerceta + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetaș
CERCETÁȘ, -Ă, cercetași, -e, s. m. și f. 1. Persoană trimisă să cerceteze, să ia informații despre ceva; militar care execută o cercetare (3). 2. S. m. și f. Persoană care făcea parte din organizația cercetășiei. – Cerceta + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetat
CERCETÁT, -Ă, cercetați, -te, adj. 1. Examinat cu atenție; observat, controlat. 2. Studiat. 3. Care a fost chestionat. 4. (Jur.) Care este anchetat. – V. cerceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetăşesc
CERCETĂȘÉSC, -EÁSCĂ, cercetășești, adj. De cercetaș. – Cercetaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetășesc
CERCETĂȘÉSC, -EÁSCĂ, cercetășești, adj. De cercetaș. – Cercetaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetăşie
CERCETĂȘÍE s. f. Organizație cu caracter sportiv-educativ, care cuprindea tineretul din școlile secundare. – Cercetaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetășie
CERCETĂȘÍE s. f. Organizație cu caracter sportiv-educativ, care cuprindea tineretul din școlile secundare. – Cercetaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercetător
CERCETĂTÓR, -OÁRE, cercetători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care cercetează. 2. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu cercetarea în domeniul științei sau al tehnicii; om de știință. ◊ Cercetător științific = funcție în cadrul institutelor de cercetare științifică, în laboratoare etc.; persoană care are această funcție. – Cerceta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercevea
CERCEVEÁ, cercevele, s. f. Cadru în care este fixat geamul la o fereastră sau la o ușă; lemnăria (în formă de cruce) din mijlocul ferestrei, în care sunt montate geamurile. [Var.: gergeveá, giurgiuveá s. f.] – Din tc. çerçeve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerchez
CERCHÉZ, -Ă, cerchezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care aparține populației din Republica Autonomă Karaceaevo-Cerkessă sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Autonome Karaceaevo-Cerkessă sau cerchezilor (1), privitor la această republică ori la cerchezi; cerchezesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba cercheză. – Din tc. Çerkez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerchezesc
CERCHEZÉSC, -EÁSCĂ, cerchezești, adj. (Rar) Cerchez. (2). – Cerchez + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerchist
CERCHÍST, -Ă, cerchiști, -ste, adj., s. m. și f. (Membru) al Cercului literar de la Sibiu, format în jurul lui Lucian Blaga. – Cerc + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerci
CERCI s. m. pl. Pereche de formațiuni filamentoase terminale la unele insecte. – Din fr. cerque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerclaj
CERCLÁJ s. n. v. SERCLAJ. (Med.) Încercuire. ♦ Metodă chirurgicală de reducere a calibrului uterin. [Scris și: cerclaj] – Din fr. cerclage. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cercopes
Cercopes, fiii Theiei, erau niște tîlhari vestiți – de statură uriașă și înzestrați cu o forță extraordinară – care-i jefuiau pe călători. Încercînd să-l prade și pe Heracles, au fost prinși și legați cobză de către erou, care însă mai apoi le-a dat drumul teferi și nevătămați. Continuîndu-și viața de jafuri și prădăciuni, cercopii au sfîrșit prin a-i mînia pe zei, care i-au transformat în maimuțe. După o altă legendă, cercopii erau niște spiriduși.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cercopi
Cercopi = Cercopes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cercopitec
CERCOPITÉC, cercopiteci, s. m. Maimuță africană de talie mijlocie, cu botul turtit și cu coada lungă (Cercopithecus). – Din fr. cercopithèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercopitecid
CERCOPITECÍD, cercopitecide, s. n. (La pl.) Familie de maimuțe din care fac parte cercopitecul, pavianul și magotul; (și la sg.) maimuță din această familie. – Din fr. cercopithécidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercosporioză
CERCOSPORIÓZĂ s. f. Boală a plantelor provocată de ciuperci, care se manifestă prin apariția, pe frunze, a unor pete circulare, brune sau albicioase. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. cercosporiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercui
CERCUÍ, cercuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A lega, a strânge cu cercuri un vas de doage, o roată de car etc.; a freta. ♦ Fig. (De obicei în concurență cu încercui) A cuprinde ca într-un cerc; a înconjura. 2. Tranz. Fig. A limita, a mărgini. 3. Intranz. A se așeza în formă de cerc. – Cerc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercuială
CERCUIÁLĂ, cercuieli, s. f. Cercuire. [Pr.: -cu-ia-] – Cercui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercuire
CERCUÍRE, cercuiri, s. f. Acțiunea de a cercui; cercuială. – V. cercui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercuit
CERCUÍT s. n. Faptul de a cercui. – V. cercui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercuitor
CERCUITÓR, cercuitori, s. m. Persoană care face sau pune cercuri (la butoaie). [Pr.: -cu-i-] – Cercui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerculeţ
CERCULÉȚ, cerculețe, s. n. 1. Diminutiv al lui cerc; cercușor. 2. (Mai ales la pl.). Fiecare dintre cutele (înguste, cusute) care se fac ca garnituri la rochii, la bluze etc.; cercurel. – Cerc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerculeț
CERCULÉȚ, cerculețe, s. n. 1. Diminutiv al lui cerc; cercușor. 2. (Mai ales la pl.). Fiecare dintre cutele (înguste, cusute) care se fac ca garnituri la rochii, la bluze etc.; cercurel. – Cerc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercurel
CERCURÉL, cercurele, s. n. (Rar; mai ales la pl.) Cerculeț (2). – Cerc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercuşor
CERCUȘÓR, cercușoare, s. n. (Rar) Cerculeț (1). – Cerc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercușor
CERCUȘÓR, cercușoare, s. n. (Rar) Cerculeț (1). – Cerc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cercyon
Cercyon, fiul lui Poseidon (sau al lui Hephaestus), era un tîlhar faimos, care-i oprea pe călătorii ce se apropiau de Megara și-i silea să se lupte cu el. Și-a găsit moartea într-o asemenea luptă, fiind învins de către Theseus. Acesta și-a ridicat adversarul în aer și l-a izbit apoi cu atîta forță de pămînt, încît l-a strivit.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cerdac
CERDÁC, cerdace, s. n. 1. Mic pridvor, uneori închis cu geamlâc, situat pe una sau pe mai multe laturi ale unei clădiri; galerie deschisă, mărginită de stâlpi (la vechile case boierești sau la mănăstiri); verandă, pridvor. ♦ (Impr.) Balcon. 2. (Înv.) Clădire izolată, cu o singură încăpere, așezată pe o ridicătură de pământ sau pe stâlpi înalți, care permite o vedere generală asupra împrejurimilor. 3. Acoperiș făcut deasupra unei fântâni sau a unei cruci. [Pl. și: cerdacuri – Var.: ceardác s. n.] – Din tc. çardak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerdăcel
CERDĂCÉL, cerdăcele, s. n. (Rar) Cerdăcuț. – Cerdac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerdăcuţ
CERDĂCÚȚ, cerdăcuțe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cerdac; cerdăcel. – Cerdac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerdăcuț
CERDĂCÚȚ, cerdăcuțe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cerdac; cerdăcel. – Cerdac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cere
CÉRE, cer, vb. III. Tranz. 1. A se adresa cuiva pentru a obține ceva, pentru a-l convinge să-ți îndeplinească o dorință. ◊ Expr. A cere voie să... = a stărui (pe lângă cineva), a ruga (pe cineva) pentru a obține permisiunea să... 2. A face unei fete propuneri de căsătorie; a peți. 3. A cerși. 4. A pretinde ceva în baza unui drept; a reclama, a revendica. ◊ Expr. A cere (cuiva) socoteală (sau cont, înv., seamă) = a pretinde de la cineva lămuriri, satisfacție etc. (în urma unei jigniri, a unei fapte reprobabile etc.); a trage la răspundere (pe cineva). ♦ A pretinde. 5. A impune; a face să fie necesar. 6. A dori, a pofti; a voi. ♦ Refl. A avea căutare, a fi solicitat. – Lat. quaerere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cereală
CEREÁLĂ, cereale, s. f. (La pl.) Grup de plante din familia gramineelor (grâu, porumb etc.), cu rădăcini fasciculate, tulpini neramificate și fructele cariopse, ale căror semințe servesc ca hrană omului sau animalelor și ca materie primă în industria alimentară; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerealicultură
CEREALICULTÚRĂ s. f. Ramură a agriculturii care studiază cultura cerealelor. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréaliculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerealier
CEREALIÉR, -Ă, cerealieri, -e, adj. Care produce cereale; de cereale. [Pr.: -re-a-li-er] – Din fr. céréalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerealist
CEREALÍST, cerealiști, s. m. (Rar) Negustor de cereale. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebel
CEREBÉL, cerebele, s. n. Parte a sistemului nervos central situată în regiunea posterioară și inferioară a emisferelor cerebrale, cu rol important în reglarea mișcărilor; creierul mic. [Pl. și: cerebeluri] – Din lat. cerebellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebelar
CEREBELÁR, -Ă, cerebelari, -e, adj. (Anat.) Cerebelos. – Din engl. cerebellar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebelos
CEREBELÓS, -OÁSĂ, cerebeloși, -oase, adj. Al cerebelului, care se referă la cerebel. – Din fr. cérébelleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebral
CEREBRÁL, -Ă, cerebrali, -e, adj. 1. Care aparține creierului, privitor la creier și la funcțiile lui. 2. Intelectual, rațional, mintal. Activitate cerebrală. 3. (Despre oameni; adesea substantivat) Care se conduce (uneori în mod exagerat) numai după criteriile rațiunii. – Din fr. cérébral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebralism
CEREBRALÍSM s. n. (Livr.) Raționalism exacerbat. – Din engl. cerebralism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebralitate
CEREBRALITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi cerebral (2, 3). – Din fr. cérébralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebralizat
CEREBRALIZÁT, -Ă, cerebralizați, -te, adj. v. CEREBRALIZA. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cerebrastenie
CEREBRASTENÍE, cerebrastenii, s. f. (Med.) Formă de astenie a creierului cauzată de traumatisme craniene și cerebrale. – Cerebr[al] + astenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebroid
CEREBROÍD, -Ă, cerebroizi, -de, adj. Care se aseamănă cu creierul. ◊ Ganglioni cerebroizi = ganglioni care la unele animale inferioare, ca insectele, au aceeași funcție ca sistemul nervos central la animalele superioare. – Din fr. cérébroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebromalacie
CEREBROMALACÍE, cerebromalacii, s. f. (Med.) Ramolisment cerebral. – Din fr. cérébromalacie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebroscleroză
CEREBROSCLERÓZĂ, cerebroscleroze, s. f. (Med.) Sclerozare a arterelor cerebrale. – Din fr. cérébrosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebrospinal
CEREBROSPINÁL, -Ă, cerebrospinali, -e, adj. Care aparține creierului și măduvei spinării, care are legătură cu creierul și cu măduva spinării. – Din fr. cérébro-spinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerebrozidă
CEREBROZÍDĂ, cerebrozide, s. f. Nume dat unor substanțe lipidice complexe prezente în țesutul nervos cu rol important în metabolismul neuronului. – Din fr. cérébroside.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceremonial
CEREMONIÁL, ceremoniale, s. n. Totalitatea regulilor sau a formulelor de etichetă după care se desfășoară o anumită ceremonie. ♦ (Adjectival; rar) Ceremonios. [Pr.: -ni-al. – Pl. și: ceremonialuri] – Din fr. cérémonial, lat. caerimonialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceremonie
CEREMONÍE, ceremonii, s. f. Ansamblu de reguli, de forme exterioare, protocolare, obișnuite la solemnități; paradă, solemnitate, fast. ♦ Maestru de ceremonie (sau de ceremonii) = persoană însărcinată să dirijeze, după protocol, desfășurarea unei solemnități. ♦ Totalitatea formelor de politețe folosite în relațiile dintre membrii societății. ♦ Formă exterioară a unui cult (religios); slujbă. [Var.: (înv.) țeremónie s. f.] – Din pol. ceremonia, fr. cérémonie, lat. caerimonia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceremonios
CEREMONIÓS, -OÁSĂ, ceremonioși, -oase, adj. Care se comportă sau se face cu politețe (exagerată); protocolar. [Pr.: -ni-os] – Din fr. cérémonieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerenţel
CERENȚÉL, cerenței, s. m. (Bot.) Călțunul-doamnei. – Cf. lat. cerinthe „argințică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerențel
CERENȚÉL, cerenței, s. m. (Bot.) Călțunul-doamnei. – Cf. lat. cerinthe „argințică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerere
CÉRERE, cereri, s. f. Acțiunea de a (se) cere și rezultatul ei. 1. Solicitare; rugăminte. 2. Pretenție, exigență; revendicare. 3. (Ec. pol.) Cantitate totală de bunuri materiale și servicii pe care cumpărătorii doresc și pot să le achiziționeze, la nivelul prețurilor existente pe piață, într-o anumită perioadă. ◊ Cerere solvabilă = (în economia de mărfuri) cerință de mărfuri și de servicii pentru care cumpărătorii dispun de mijloace de plată. ◊ Loc. adv. La cerere = când se cere, când se solicită. 4. Sesizare adresată unui organ de jurisdicție sau unui alt organ de stat pentru valorificarea, recunoașterea sau apărarea unui drept. ♦ (Concr.) Petiție. 5. (Tehn.; în sintagmele) Cerere de oxigen = cantitate de oxigen dizolvant, necesară pentru descompunerea substanțelor organice, prezentă în apă, și care indică gradul de poluare a apei. Cerere maximă de putere = valoare maximă a puterii care se cere unei centrale electrice, într-un interval de timp limitat. – V. cere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceres
Ceres, la romani, zeița grîului și a recoltelor. Deși de origine veche latină, această divinitate s-a identificat mai tîrziu întru totul cu Demeter, din mitologia greacă (v. Demeter).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ceresc
CERÉSC, -EÁSCĂ, cerești, adj. 1. Care ține de bolta cerului^2, care se află pe cer^2, privitor la bolta cerului^2. 2. (Rel.) Care vine din cer^2 (3); dumnezeiesc, divin. 3. Ca cerul^2 (1). 4. Fig. Fermecător, minunat. – Cer^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerezină
CEREZÍNĂ, cerezine, s. f. Produs obținut prin rafinare din ozocherită sau din reziduuri de petrol, folosit în diverse industrii. – Din fr. cérésine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cergă
CÉRGĂ, cergi, s. f. 1. Țesătură groasă (de lână), bogat ornamentată, care servește la învelit sau care se așterne pe pat; țol, velință, scoarță. 2. Adăpost din ramuri și cetină în care lucrează șindrilarul. – Din bg., sb. cerga. Cf. magh. cserge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerifer
CERIFÉR, -Ă, ceriferi, -e, adj. (Despre glandele albinelor sau despre celulele vegetale) Care produce ceară. – După fr. cérifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerificare
CERIFICÁRE, cerificări, s. f. Impregnare cu ceară. – După fr. cérification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerimetrie
CERIMETRÍE s. f. v. cerometrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerinţă
CERÍNȚĂ, cerințe, s. f. Nevoie; pretenție; exigență. – Cere + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerință
CERÍNȚĂ, cerințe, s. f. Nevoie; pretenție; exigență. – Cere + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerit
CERÍT s. n. Mineral care conține pământuri rare, în special oxid de ceriu. – Din fr. cérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerithium
CERÍTHIUM s. n. Gen de moluște gasteropode cu cochilia alungită, în spirală, cu striații. [Pr.: -ti-] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceriu
CÉRIU s. n. Element chimic, metal moale, ductil și strălucitor, folosit, în aliaj cu lantan și fier, la fabricarea pietrelor de brichete, a gloanțelor și a proiectilelor. – Din fr. cérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cermăluire
CERMĂLUÍRE, cermăluiri, s. f. v. CERMĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cernavodean
CERNAVODEÁN, -Ă, cemavodeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Cernavodă. 2. Adj. Care aparține orașului Cernavodă sau cernavodenilor (1), privitor la Cernavodă ori la cernavodeni. – Cernavodă (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernavodeancă
CERNAVODEÁNCĂ, cernavodence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Cernavodă. – Cernavodean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernăuţean
CERNĂUȚEÁN, -Ă, cernăuțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în Cernăuți. 2. Adj., s. m. (Locuitor) din Cernăuți. – Prin analogie cu nume de locuitori din alte orașe (și adjectivul aferent).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cernăuțean
CERNĂUȚEÁN, -Ă, cernăuțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în Cernăuți. 2. Adj., s. m. (Locuitor) din Cernăuți. – Prin analogie cu nume de locuitori din alte orașe (și adjectivul aferent).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cernăuţeancă
CERNĂUȚEÁNCĂ, cernăuțence, s. f. Femeie născută și crescută în Cernăuți. ♦ Locuitoare din Cernăuți. – Din Cernăuțean + suf. -că, prin analogie cu nume de locuitoare din alte orașe.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cernăuțeancă
CERNĂUȚEÁNCĂ, cernăuțence, s. f. Femeie născută și crescută în Cernăuți. ♦ Locuitoare din Cernăuți. – Din Cernăuțean + suf. -că, prin analogie cu nume de locuitoare din alte orașe.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cerne
CÉRNE, cern, vb. III. 1. Tranz. (Adesea fig.) A trece un produs pulverulent prin sită sau prin ciur, pentru a alege sau pentru a separa granulele mai mici de cele mai mari sau pentru a înlătura corpurile străine. 2. Tranz. Fig. A distinge. 3. Intranz. unipers. Fig. A ploua mărunt, a bura. 4. Tranz. Fig. A alege partea bună, valabilă (dintr-un studiu, dintr-o concepție etc.), eliminând restul; a discerne. – Lat. cernere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerneală
CERNEÁLĂ^1, cerneli, s. f. (Pop.) Faptul de a cerni; vopsire în negru. – Cerni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerneală
CERNEÁLĂ^2, (2) cerneluri, s. f. 1. Substanță lichidă sau vâscoasă, variat colorată, care conține uleiuri sicative, uleiuri polimerizate, albumine și coloranți și care servește la scris, la tipărit, la ștampilat, la gravat etc. 2. Sortiment dintr-o astfel de substanță. 3. (Reg.) Culoare neagră cu care se vopsesc materiile textile și părul; negreală. – Din sl. črŭnilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernere
CÉRNERE, cerneri, s. f. Acțiunea de a cerne; cernut^1. – V. cerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerni
CERNÍ, cernesc, vb. IV. 1. Tranz. (Pop.) A vopsi în negru (în semn de doliu); a înnegri. 2. Refl. A se îmbrăca în haine negre, a-și vopsi hainele în negru, în semn de doliu; a purta doliu. 3. Refl. Fig. A se mâhni, a se întrista. – Din sl. črŭniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernire
CERNÍRE, cerniri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) cerni; cernit^1. – V. cerni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernit
CERNÍT^1 s. n. (Rar) Cernire. – V. cerni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernit
CERNÍT^2, -Ă, cerniți, -te, adj. 1. (Pop.) De culoare neagră. ♦ (Despre haine) Negru, de doliu. 2. (Despre oameni) Care poartă doliu. 3. Fig. Mâhnit, îndurerat, trist; posomorât, mohorât. – V. cerni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernoziom
CERNOZIÓM, cernoziomuri, s. n. Grup de soluri foarte fertile, de culoare închisă (neagră, castanie etc.), formate sub o vegetație ierboasă, în condițiile unei clime continentale. – Din rus. cernoziom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernuşcă
CERNÚȘCĂ, cernuști, s. f. Numele a două plante; a) negrușcă; b) negrilică. ♦ Sămânța acestor plante, folosită drept condiment. – Din ucr., rus. černuška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernușcă
CERNÚȘCĂ, cernuști, s. f. Numele a două plante; a) negrușcă; b) negrilică. ♦ Sămânța acestor plante, folosită drept condiment. – Din ucr., rus. černuška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernut
CERNÚT^1 s. n. Cernere. – V. cerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cernut
CERNÚT^2, -Ă, cernuți, -te, adj. (Despre făină, mălai etc.) Care a fost trecut prin sită sau prin ciur. – V. cerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerografie
CEROGRAFÍE s. f. Procedeu de pregătire a unei forme de tipar înalt, prin gravarea manuală a imaginii într-un strat de ceară aplicat pe o placă de metal. – Din fr. cérographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerometrie
CEROMETRÍE, cerometrii, s. f. Metodă de analiză chimică cantitativă. [Var.: cerimetríe s. f.] – Din fr. cérométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceroplastică
CEROPLÁSTICĂ s. f. Arta de a modela în ceară. – Din fr. céroplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceros
CERÓS, -OÁSĂ, ceroși, -oase, adj. Plin de ceară; bogat în ceară; ca ceara. – Ceară + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetor
CERȘETÓR, -OÁRE, cerșetori, -oare, s. m. și f. Persoană care cere de pomană. [Var.: cerșitór, -oáre s. m. și f.] – Cerși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetor
CERȘETÓR, -OÁRE, cerșetori, -oare, s. m. și f. Persoană care cere de pomană. [Var.: cerșitór, -oáre s. m. și f.] – Cerși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetoresc
CERȘETORÉSC, -EÁSCĂ, cerșetorești, adj. (Rar) De cerșetor. – Cerșetor + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetoresc
CERȘETORÉSC, -EÁSCĂ, cerșetorești, adj. (Rar) De cerșetor. – Cerșetor + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetori
CERȘETORÍ, cerșetoresc, vb. IV. Tranz. și intranz. A cerși; a cere (ca un cerșetor). [Var.: cerșitorí vb. IV] – Din cerșetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetori
CERȘETORÍ, cerșetoresc, vb. IV. Tranz. și intranz. A cerși; a cere (ca un cerșetor). [Var.: cerșitorí vb. IV] – Din cerșetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetorie
CERȘETORÍE, cerșetorii, s. f. Acțiunea de a cerși. [Var.: cerșitoríe s. f.] – Cerșetor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetorie
CERȘETORÍE, cerșetorii, s. f. Acțiunea de a cerși. [Var.: cerșitoríe s. f.] – Cerșetor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetorime
CERȘETORÍME s. f. Mulțime de cerșetori. [Var.: cerșitoríme s. f.] – Cerșetor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetorime
CERȘETORÍME s. f. Mulțime de cerșetori. [Var.: cerșitoríme s. f.] – Cerșetor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşetorit
CERȘETORÍT s. n. (Rar) Cerșetorie. [Var.: cerșitorít s. n.] – V. cerșetori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșetorit
CERȘETORÍT s. n. (Rar) Cerșetorie. [Var.: cerșitorít s. n.] – V. cerșetori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşi
CERȘÍ, cerșesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A cere de pomană; a cerșetori. 2. Intranz. A cere ceva cu insistență (ca un cerșetor); p. ext. a se înjosi cerând ceva. – Din cere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerși
CERȘÍ, cerșesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A cere de pomană; a cerșetori. 2. Intranz. A cere ceva cu insistență (ca un cerșetor); p. ext. a se înjosi cerând ceva. – Din cere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşit
CERȘÍT s. n. Faptul de a cerși; cerșetorie. – V. cerși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșit
CERȘÍT s. n. Faptul de a cerși; cerșetorie. – V. cerși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşitor
CERȘITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. cerșetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșitor
CERȘITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. cerșetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşitori
CERȘITORÍ vb. IV v. cerșetori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșitori
CERȘITORÍ vb. IV v. cerșetori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşitorie
CERȘITORÍE s. f. v. cerșetorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșitorie
CERȘITORÍE s. f. v. cerșetorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşitorime
CERȘITORÍME s. f. v. cerșetorime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșitorime
CERȘITORÍME s. f. v. cerșetorime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerşitorit
CERȘITORÍT s. n. v. cerșetorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerșitorit
CERȘITORÍT s. n. v. cerșetorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cert
CERT, -Ă, cerți, -te, adj. De care nu te poți îndoi; sigur, neîndoios. – Din lat. certus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certa
CERTÁ, cert, vb. I. 1. Refl. recipr. A se lua la ceartă cu cineva, a discuta cu glas ridicat, cu aprindere; a se gâlcevi, a se ciorovăi, a se ciondăni. ♦ A rupe relațiile de prietenie, a se învrăjbi cu cineva, a se supăra. ◊ Expr. A fi certat cu morala = a se abate sistematic de la principiile de etică; a fi imoral. A fi certat cu justiția = a nesocoti legile în mod sistematic. 2. Tranz. A mustra, a dojeni. 3. Tranz. (Înv.) A pedepsi. – Lat. certare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certare
CERTÁRE, certări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) certa; mustrare; sfadă. – V. certa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certat
CERTÁT, -Ă, certați, -te, adj. Care a rupt relațiile (de prietenie) cu cineva; supărat, învrăjbit. – V. certa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certăreţ
CERTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, certăreți, -e, adj. (Adesea substantivat) Căruia îi place cearta, care caută ceartă; gâlcevitor, arțăgos. – Ceartă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certăreț
CERTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, certăreți, -e, adj. (Adesea substantivat) Căruia îi place cearta, care caută ceartă; gâlcevitor, arțăgos. – Ceartă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certifica
CERTIFICÁ, certífic, vb. I. Tranz. A dovedi, a confirma, a întări (printr-un act, printr-o semnătură) autenticitatea, exactitatea, valabilitatea unui fapt, a unui înscris etc. – Din fr. certifier, lat. certificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certificare
CERTIFICÁRE, certificări, s. f. Acțiunea de a certifica. – V. certifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certificat
CERTIFICÁT, certificate, s. n. Act oficial prin care se confirmă exactitatea unui fapt, autenticitatea unui înscris sau în care se atestă o anumită calitate, în vederea valorificării unor drepturi; atestat. ◊ Certificat de alegător = (în unele state) act prin care se constată înscrierea unui cetățean în listele electorale și pe baza căruia acesta își exercită dreptul la vot. Certificat prenupțial = act medical eliberat celor ce vor să se căsătorească, prin care se atestă că starea sănătății acestora este corespunzătoare pentru întemeierea unei familii. – Din fr. certificat, lat. certificatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

certitudine
CERTITÚDINE, certitudini, s. f. Siguranță, încredere deplină (în ceva sau în cineva). – Din lat. certitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerui
CERUÍ, ceruiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi ceva cu un strat de ceară; a unge, a freca, a lustrui cu ceară. ♦ A îmbiba cu ceară. – Ceară + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruială
CERUIÁLĂ, ceruieli, s. f. Faptul de a cerui; ceruire, ceruit. – Cerui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruire
CERUÍRE, ceruiri, s. f. Acțiunea de a cerui; ceruit. – V. cerui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruit
CERUÍT, ceruituri, s. n. Ceruire. – V. cerui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruit
CERUÍT, -Ă, ceruiți, -te, adj. v. CERUI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ceruleu
CERULÉU s. n. Substanță minerală albastră, obținută dintr-un amestec de acizi de cobalt și staniu. – Din fr. céruléum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerumen
CERÚMEN s. n. Substanță ceroasă secretată de glandele canalului auditiv extern al urechii; ceară. – Din fr. cérumen, lat. cerumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruminos
CERUMINÓS, -OÁSĂ, ceruminoși, -oase, adj. (Med.) De natura cerumenului. – Din fr. cérumineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerut
CERÚT s. n. Faptul de a cere (3); cerșit, cerșetorie. – V. cere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruză
CERÚZĂ s. f. Carbonat natural de plumb, alb sau cenușiu, cu luciu adamantin, folosit mai ales la prepararea vopselelor; alb de plumb. – Din fr. céruse, lat. cerussa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruzit
CERUZÍT s. n. Carbonat natural de plumb, care se prezintă sub formă de cristale albe cu luciu diamantin. [Var.: ceruzítă s. f.] – Din fr. cérusite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceruzită
CERUZÍTĂ s. f. v. ceruzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervană
CERVÁNĂ, cervane, s. f. Numele a două specii de plante erbacee cu frunzele crestate pe margine, cu florile albe și cu fructele nucule (Lycopus exaltatus și europaeus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervical
CERVICÁL, -Ă, cervicali, -e, adj. Care ține de partea dinapoi a gâtului; de la ceafă. – Din fr. cervical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervicită
CERVICÍTĂ, cervicite, s. f. Inflamație acută sau cronică a colului uterin sau a vezicii urinare. – Din fr. cervicite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervicotomie
CERVICOTOMÍE, cervicotomii, s. f. (Med.) Incizie chirurgicală la nivelul colului uterin. – Din fr. cervicotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervid
CERVÍD, cervide, s. n. (La pl.) Familie de mamifere rumegătoare ai cărei masculi au coarne osoase, ramificate; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. cervidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervin
CERVÍN, -Ă, cervini, -e, adj. (Rar) Asemănător cerbului. – Din fr. cervin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerviş
CERVÍȘ, cervișuri, s. n. (Înv.) 1. Grăsime de vacă, topită, păstrată în bășici și folosită în alimentație. 2. Carne conservată în seu topit. [Var.: cirivíș, cirvíș s. n.] – Din tc. çervis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cerviș
CERVÍȘ, cervișuri, s. n. (Înv.) 1. Grăsime de vacă, topită, păstrată în bășici și folosită în alimentație. 2. Carne conservată în seu topit. [Var.: cirivíș, cirvíș s. n.] – Din tc. çervis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cervix
CÉRVIX s. n. Partea inferioară a uterului sau a vezicii urinare; col uterin sau vezical. – Din fr. cérvix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cescuţ
CESCÚȚ, cescuțuri, s. n. (Reg.) Timp foarte scurt; clipă. – Din ceas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cescuț
CESCÚȚ, cescuțuri, s. n. (Reg.) Timp foarte scurt; clipă. – Din ceas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesiona
CESIONÁ, cesionez, vb. I. Tranz. A transmite un drept de creanță unei alte persoane în temeiul unui contract de cesiune; a renunța de bunăvoie la un drept în avantajul cuiva. [Pr.: -si-o-] – Din cesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesionar
CESIONÁR, -Ă, cesionari, -e, s. m. și f. Persoană care beneficiază de un contract de cesiune, căreia i se transferă de la altcineva un bun sau un drept. [Pr.: -si-o-] – Din fr. cessionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesiu
CÉSIU s. n. Element chimic, metal alcalin monovalent, moale, alb, care se găsește în cantități foarte mici alături de potasiu și se folosește la fabricarea celulelor fotoelectrice. – Din fr. césium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesiune
CESIÚNE, cesiuni, s. f. 1. Transmitere de către o persoană altei persoane a unui drept de creanță cu titlu oneros în temeiul unui contract. ♦ (Concr.) Obiect, bun cesionat. 2. Termen folosit în legislația internațională pentru transferul dreptului de suveranitate asupra unor teritorii. [Pr.: -si-u-] – Din fr. cession, lat. cessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cest
CEST^1, cesturi, s. n. Mănușă de piele, armată cu plumb și cu fier, de care se serveau atleții din Antichitate în luptele pugilistice. ♦ (Rar) Pugilat. – Din fr. ceste, lat. caestus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cest
CEST^2, CEÁSTĂ, cești, ceste, adj. pron. dem. (Pop.) Acest. [Gen.-dat. sg. cestui, cestei, gen.-dat. pl. cestor) – Din acest (prin afereză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesta
CÉSTA, CEÁSTA, ceștia, cestea, pron. dem., adj. pron. dem. (Înv. și reg.) Acesta. [Gen.-dat. sg. cestuia, cesteia, gen.-dat. pl. cestora] – Din acesta (prin afereză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cestălalt
CÉSTĂLALT, CEÁSTĂLALTĂ, ceștilalți, cestelalte, pron. dem., adj. pron. dem. (Rar) Acela care (din doi sau din două grupuri) este mai în apropierea noastră; ăstălalt. – Cest + alalt (înv. „celălalt”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cestod
CESTÓD, cestode, s. n. (La pl.) Clasă de viermi platelminți în formă de panglică, paraziți intestinali; (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. cestode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cestrinus
Cestrinus, fiul lui Helenus și al Andromachăi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cesuleţ
CESULÉȚ, cesulețe, s. n. Diminutiv al lui ceas. – Ceas + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cesuleț
CESULÉȚ, cesulețe, s. n. Diminutiv al lui ceas. – Ceas + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceşculiţă
CEȘCULÍȚĂ, ceșculițe, s. f. (Rar) Ceșcuță. – Ceașcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceșculiță
CEȘCULÍȚĂ, ceșculițe, s. f. (Rar) Ceșcuță. – Ceașcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceşcuţă
CEȘCÚȚĂ, ceșcuțe, s. f. Diminutiv al lui ceașcă; ceșculiță. – Ceașcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceșcuță
CEȘCÚȚĂ, ceșcuțe, s. f. Diminutiv al lui ceașcă; ceșculiță. – Ceașcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetaceu
CETACÉU, cetacee, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere acvatice care cuprinde cele mai mari animale actuale, cu corpul de forma unui pește și cu membrele anterioare transformate în lopeți; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. cétacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetaceum
CETACÉUM s. n. Grăsime extrasă din cavitățile pericraniene ale unei specii de balene, utilizată în cosmetică și în farmacie; ulei de cașalot. – Din lat. caetaceum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetaş
CETÁȘ, cetași, s. m. (Înv.) Membru al unei cete; ortac. ♦ Căpitan (de haiduci); conducător al unui grup de lucrători, de dansatori etc. – Ceată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetaș
CETÁȘ, cetași, s. m. (Înv.) Membru al unei cete; ortac. ♦ Căpitan (de haiduci); conducător al unui grup de lucrători, de dansatori etc. – Ceată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetate
CETÁTE, cetăți, s. f. 1. Loc întărit printr-un sistem de fortificații; fortăreață. ♦ Oraș sau cartier al unui oraș care reprezintă o unitate cu caracteristici speciale. Cetate universitară. ♦ Nume dat cartierului mai vechi al unui oraș în care a existat o cetate (1). ♦ Totalitatea locuitorilor unui oraș (întărit). 2. (Înv.; în sintagma) Cetate de scaun = reședința permanentă a domnului în Țările Române; capitală. – Lat. civitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţean
CETĂȚEÁN, -Ă, cetățeni, -e, s. m. și f. Persoană aparținând unui stat, care se bucură de drepturi civile și politice și care are anumite obligații față de acel stat. ♦ (La vocativ) Termen oficial de adresare; cuvânt cu care ne adresăm unei persoane al cărei nume nu-l cunoaștem. – Cetate + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățean
CETĂȚEÁN, -Ă, cetățeni, -e, s. m. și f. Persoană aparținând unui stat, care se bucură de drepturi civile și politice și care are anumite obligații față de acel stat. ♦ (La vocativ) Termen oficial de adresare; cuvânt cu care ne adresăm unei persoane al cărei nume nu-l cunoaștem. – Cetate + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţeancă
CETĂȚEÁNCĂ, cetățence, s. f. (Fam.) Cetățeană. – Cetățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățeancă
CETĂȚEÁNCĂ, cetățence, s. f. (Fam.) Cetățeană. – Cetățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţenesc
CETĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, cetățenești, adj. De cetățean, al cetățenilor; civic. – Cetățean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățenesc
CETĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, cetățenești, adj. De cetățean, al cetățenilor; civic. – Cetățean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţeneşte
CETĂȚENÉȘTE adv. În felul cetățenilor, ca cetățenii. – Cetățean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățenește
CETĂȚENÉȘTE adv. În felul cetățenilor, ca cetățenii. – Cetățean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţenie
CETĂȚENÍE s. f. Condiția juridică de cetățean, situația de cetățean. – Cetățean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățenie
CETĂȚENÍE s. f. Condiția juridică de cetățean, situația de cetățean. – Cetățean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetăţuie
CETĂȚÚIE, cetățui, s. f. Diminutiv al lui cetate; fortăreață; întăritură naturală. [Pr.: -țu-ie] – Cetate + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetățuie
CETĂȚÚIE, cetățui, s. f. Diminutiv al lui cetate; fortăreață; întăritură naturală. [Pr.: -țu-ie] – Cetate + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetenă
CETÉNĂ, cetene, s. f. Substanță chimică obținută prin piroliza acetonei și care se prezintă sub formă de gaz cu miros înecăcios. – Din fr. cétène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetera
CETERÁ, céter, vb. I. (Reg.) 1. Intranz. A cânta din ceteră, p. ext., din alt instrument muzical sau din gură. 2. Tranz. Fig. A bate pe cineva la cap; a plictisi, a sâcâi. – Din ceteră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceteraş
CETERÁȘ, ceterași, s. m. (Reg.) Persoană care cântă din ceteră; violonist, lăutar, scripcar. – Ceteră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceteraș
CETERÁȘ, ceterași, s. m. (Reg.) Persoană care cântă din ceteră; violonist, lăutar, scripcar. – Ceteră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceteră
CÉTERĂ, ceteri, s. f. (Reg.) Vioară. – Lat. cithera (= cithara).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceteţ
CETÉȚ, ceteți, s. m. (Înv.) Persoană care citește; cititor. – Din sl. čĭtĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceteț
CETÉȚ, ceteți, s. m. (Înv.) Persoană care citește; cititor. – Din sl. čĭtĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceti
CETÍ vb. IV v. citi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetină
CÉTINĂ, cetini, s. f. 1. Ramură, creangă de brad; p. ext. brad. ♦ Nume dat speciilor de arbori și de tufe din clasa coniferelor. 2. Compus: cetină-de-negi = mic arbust rășinos ornamental din familia pinaceelor, totdeauna verde, cu tulpini culcate, foarte ramificate, cu frunze solzoase și cu flori dioice sau monoice (Juniperus sabina). [Pl. și: cetine] – Din bg., sb. četina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetiniş
CETINÍȘ, cetinișuri, s. n. (Rar) Pădure tânără, desiș de conifere. – Cetină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetiniș
CETINÍȘ, cetinișuri, s. n. (Rar) Pădure tânără, desiș de conifere. – Cetină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetiniţă
CETINÍȚĂ, cetinițe, s. f. (Rar) Cetioară. – Cetină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetiniță
CETINÍȚĂ, cetinițe, s. f. (Rar) Cetioară. – Cetină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetioară
CETIOÁRĂ, cetioare, s. f. Diminutiv al lui cetină; cetiniță. [Pr.: -ti-oa-] – Cetină + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetire
CETÍRE s. f. v. citire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetit
CETÍT^1 s. n. v. citit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetit
CETÍT^2, -Ă, adj. v. citit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetitor
CETITÓR, -OÁRE, s. m. și f. v. cititor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetlău
CETLẮU s. n. v. ceatlău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetlui
CETLUÍ, cetluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A lega strâns, a lega fedeleș. 2. A bate. – Din magh. csatolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetnic
CÉTNIC, cetnici, s. m. 1. Participant la lupta de partizani a popoarelor slave din Peninsula Balcanică în sec. XIX împotriva otomanilor. 2. Membru al unor organizații naționaliste din fosta Iugoslavie, care, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, au luptat alături de germani împotriva forțelor de eliberare națională. – Din sb. četnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceto
Ceto, fiica lui Pontus (Marea) și a lui Gaea (Pămîntul). Era mama celor trei gorgone (v. și Phorcys 1.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cetoacidoză
CETOACIDÓZĂ s. f. Stare patologică caracterizată prin scăderea rezervei alcaline a sângelui, datorită acumulării de acetonă, acid acetilacetic etc. [Pr.: -to-a-] – Din fr. cétoacidose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetogen
CETOGÉN, -Ă, cetogeni, -e, adj. (Despre alimente sau despre regimul de hrană) Care favorizează producerea de cetone în organism. – Din fr. cétogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetogeneză
CETOGENÉZĂ, cetogeneze, s. f. (Biochim.) Formarea cetonei în organism. – Din fr. cétogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetonă
CETÓNĂ, cetone, s. f. Nume generic dat unor compuși organici, care se obțin mai ales prin oxidarea alcoolilor secundari, a hidrocarburilor etc., folosiți în sinteza multor substanțe organice. – Din fr. cétone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetonemie
CETONEMÍE, cetonemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a corpilor cetonici în sânge; cantitate de corpi cetonici prezentă în sânge. – Din fr. cétonémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetonic
CETÓNIC, -Ă, cetonici, -ce, adj. De natura cetonei. ◊ Corpi cetonici = produși intermediari ai metabolismului lipidelor, rezultați prin oxidarea acizilor grași. – Din fr. cétonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetonurie
CETONURÍE s. f. Eliminare prin urină a cetonelor rezultate din arderea incompletă a grăsimilor în organism. – Din fr. cétonurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cetoză
CETÓZĂ s. f. Monozaharid care conține cetonă. – Din fr. cétose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceţos
CEȚÓS, -OÁSĂ, cețoși, -oase, adj. Cu ceață, plin de ceață, întunecat de ceață. – Ceață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cețos
CEȚÓS, -OÁSĂ, cețoși, -oase, adj. Cu ceață, plin de ceață, întunecat de ceață. – Ceață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceucă
CÉUCĂ, ceuci, s. f. (Zool.) Stăncuță. [Pl și: ceuce] – Din bg., sb. čavka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceucuţă
CEUCÚȚĂ, ceucuțe, s. f. Diminutiv al lui ceucă. – Ceucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceucuță
CEUCÚȚĂ, ceucuțe, s. f. Diminutiv al lui ceucă. – Ceucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceva
CEVÁ pron. nehot., adj. nehot., adv. I. Pron. nehot. 1. Un lucru oarecare; oarece. ◊ Expr. A fi (sau a ajunge etc.) ceva de speriat, se spune despre cineva sau despre lucru, fapt etc. care iese din comun (în bine sau în rău), care provoacă uimire, spaimă etc. Așa ceva = un lucru ca acesta. E ceva de el (sau de capul lui) = are (unele) calități. 2. Un lucru (cât de) mic, o cantitate, o parte (cât de) neînsemnată, (cât de) puțin. Să fac și eu ceva cât stau aici. 3. Lucru important, valoros, mult. II. Adj. nehot. 1. Oarecare, oarecât, câtva. 2. (Fam.) Foarte bun, foarte frumos. ◊ Expr. Mai ceva = mai de seamă, mai frumos, mai bun sau mai rău, mai urât etc. III. Adv. Întrucâtva, puțin, cât mai (sau cât de) puțin. ♦ (Repetat) Cât de cât, măcar, (foarte) puțin. – Ce + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cevaşi
CEVÁȘI pron. nehot. (Înv. și reg.) Ceva. – Ceva + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cevași
CEVÁȘI pron. nehot. (Înv. și reg.) Ceva. – Ceva + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cevaşilea
CEVÁȘILEA pron. nehot. (Pop.) Ceva. – Cevași + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cevașilea
CEVÁȘILEA pron. nehot. (Pop.) Ceva. – Cevași + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceviană
CEVIÁNĂ, ceviane, s. f. Fiecare dintre cele trei drepte care unesc un punct oarecare cu vârfurile unui triunghi, punctul fiind coplanar cu triunghiul. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. cévienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ceyx
Ceyx 1. Soțul Alcyonei (v. și Alcyone). După moarte au fost transformați, atît el cît și soția lui, în păsări de mare. 2. Regele din Trachis, rudă apropiată și prieten cu Heracles. După moartea eroului, Ceyx le-a oferit azil copiilor lui Heracles, urmăriți de ura lui Eurystheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cezar
CEZÁR, cezari, s. m. Titlu dat împăraților romani; p. gener. împărat. [Acc. și: cézar] – Din lat. caesar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezarian
CEZARIÁN, -Ă, cezarieni, -e, adj. Privitor la cezarii romani, care aparține epocii cezarilor romani. [Pr.: -ri-an] – Din fr. césarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezariană
CEZARIÁNĂ, cezariene, s. f. (Și adjectival) Intervenție chirurgicală în regiunea abdominală, care constă în extragerea fătului viu prin deschiderea uterului, în cazuri de naștere dificilă; cezarotomie. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. césarienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezarism
CEZARÍSM s. n. Guvernare dictatorială militară instituită de Caius Iulius Cezar în Roma antică. ♦ Guvernământ despotic, sprijinit de armată. – Din fr. césarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezaro-crăiesc
CEZARO-CRĂIÉSC, -IÁSCĂ, cezaro-crăiești, adj. (Înv.) Al Imperiului Austro-Ungar, privitor la acesta. [Var.: chezaro-crăiésc, -iáscă adj.] – După germ. kaiserlich-königlich.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezarotomie
CEZAROTOMÍE, cezarotomii, s. f. (Med.) Cezariană. – Din fr. césarotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cezură
CEZÚRĂ, cezuri, s. f. Pauză ritmică în mijlocul unui vers, care împarte versul în părți de obicei egale (emistihuri), pentru a ușura recitarea și a susține cadența. – Din lat. caesura, fr. césure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ch
CH1ROGRAFÁR, -Ă, chirografari, -e, adj. (Jur.; și substantivat) (Creditor) care nu are garanții (ipotecă, privilegiu, gaj). – Din fr. chirographaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cha-cha-cha
CHA-CHA-CHÁ, cha-cha-cha-uri, s. n. Dans modern cu ritm vioi, inspirat din folclorul afro-cubanez. [Pr.: cea-cea-cea] – Din sp. cha-cha-cha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chalciope
Chalciope 1. Fiica lui Aeetes, regele din Colchis, și soția lui Phrixus. 2. Fiica lui Eurypylus. După ce i-a ucis tatăl, Heracles s-a unit cu Chalciope și i-a dăruit un fiu, pe Thessalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chaldeean
CHALDEEÁN, -Ă, adj., s. m. și f. v. caldeean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

challenge
CHALLENGE s. n. Competiție sportivă periodică, dotată cu o cupă ce se transmite câștigătorului următor. [Pr.: célenğ. – Var.: șalánj s. n.] – Din engl. challenge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

challenger
CHALLENGER, challengeri, s. m. Sportiv care, în urma unei întreceri preliminare, a obținut dreptul de a-și disputa un titlu de campion în meci direct cu deținătorul titlului. [Pr.: célenger. – Var.: șalánger s. m.] – Din engl., fr. challenger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chalon
CHÁLON s. n. Substanță produsă de glandele cu secreție internă, care, circulând prin sânge, are acțiune inhibitoare asupra funcțiunii altor organe. [Pr.: șa-] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chamois
CHAMOIS s. n. Piele de căprioară, de cerb, de miel sau de oaie, tăbăcită printr-un procedeu special și folosită pentru unele confecții, pentru spălatul obiectelor metalice și ca filtru de benzină. [Pr.: șamoá] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chaos
Chaos, personificare a Haosului, a spațiului nelimitat care, în concepția celor vechi, ar fi existat înainte de crearea lumii. Divinitate străveche, Chaos era considerat de către unii drept fiul lui Cronus, de către alții drept tatăl lui Erebus, Aether, Hemera și Nyx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chardonnay
CHARDONNAY, (2) chardonnay-uri, s. n. 1. Soi de viță-de-vie, de origine franceză, cu struguri mici, cilindrici, cu boabe rotunde, albe-verzui, care produce vinuri dulci; p. ext. vin din acest soi de viță. 2. Varietate de vin chardonnay (1). [Pr.: șardoné] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

charis
Charis, zeița grației și a frumuseții, considerată uneori drept soția lui Hephaestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

charismatic
CHARISMÁTIC, -Ă, charismatici, -ce, adj. 1. Referitor la charismă (1); care se caracterizează prin charismă. ♦ Putere charismatică = capacitate de influențare, prestigiu de care se bucură cineva, în virtutea unor calități de excepție. 2. (Rel.) Care se caracterizează printr-o intensă viață religioasă. [Pr.: ca-] – Din fr. charismatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

charismatic
CHARISMÁTIC, -Ă, charismátici, -e, adj. v. carismatic.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

charismă
CHARÍSMĂ, charisme, s. f. 1. Influență asupra mulțimii datorată prestigiului, farmecului personal etc. 2. Ansamblu de date spirituale deosebite, coborâte prin Duhul Sfânt asupra comunităților sau indivizilor. [Pr.: ca-] – Din fr. charisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

charites
Charites, în mitologia greacă, personificări ale grației și frumuseții feminine. Romanii le numeau Gratiae – grații. Erau fiicele lui Zeus și ale Eurynomei, trei la număr: Aglaia, Euphrosyne și Thalia. Sălășluiau în Olympus, unde trăiau alături de muze și erau deopotrivă protectoarele poeților. Erau socotite cînd însoțitoarele lui Apollo, cînd ale Athenei sau ale Aphroditei, mai rar ale lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

charleston
CHARLESTON, charlestonuri, s. n. Dans american de salon, cu mișcare rapidă; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: čárlston] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

charon
Charon, personaj subpămîntean, fiul lui Erebus și al lui Nyx. Era înfățișat ca un bătrîn zdrențăros, care trecea cu luntrea sa sufletele morților de cealaltă parte a Acheronului. Primea drept plată un obol, care se punea în acest scop – după datină – în gura celui mort.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

charter
CHÁRTER, chartere, s. n. 1. Tip de contract de transport naval sau aerian deosebit de cursele regulate, organizat în funcție de necesități. 2. Avion sau navă care circulă conform unui charter (1). [Pr.: čártăr] – Din engl. charter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chartreuse
CHARTREUSE, (2) chartreuse, s. n. 1. Lichior obținut prin macerarea în alcool etilic a unui amestec de plante, care apoi se distilează, se amestecă cu sirop de zahăr, se îmbuteliază și se păstrează mai mult timp pentru desăvârșirea aromei. 2. Porție de chartreuse (1). [Pr.: șartröz] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

charybdis
Charybdis, fiică monstruoasă a lui Poseidon și a lui Gaea, care sălășluia odinioară pe coasta Siciliei, în apropiere de Messina. Lacomă și nesățioasă din fire, Charybdis se spunea că ar fi devorat cirezile lui Heracles, fapt pentru care, drept pedeapsă, a fost lovită de trăsnetul lui Zeus și transformată într-un monstru marin. Charybdis înghițea de trei ori pe zi apa mării și o dată cu ea, navele corăbierilor nesăbuiți care s-ar fi aventurat prin partea locului. Însuși Odysseus era să fie înghițit de ea, dar a scăpat ca prin minune de moarte, agățîndu-se de ramurile unui smochin care se afla la intrarea peșterii unde stătea ascuns monstrul. În fața Charybdei, de cealaltă parte a strîmtorii care despărțea Italia de Sicilia, se afla un alt monstru, Scylla (v. și Scylla).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chasse
CHASSÉ s. n. Pas mare de dans sau gimnastică cu un picior alunecând înainte. [Pr.: șasé] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chat
CHAT s. n. (Inform.) Program care permite conversațiile on-line cu transmitere (aproape) instantanee a mesajelor; p. ext. conversația propriu-zisă. [Pr.: cet] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chat
CHAT, chaturi, s. n. (Inform.) Mod de comunicare în scris și, de regulă, în direct, a mai multor utilizatori de calculatoare conectate într-o rețea. [Pr.: cet] – Cuv. engl. chat (= a sporovăi, a tăifăsui; taifas, taclale.)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chateaubriand
CHATEAUBRIÁND, chateaubriand-uri, s. n. Specialitate culinară, preparată din mușchi (gros) de vacă. [Pr.: șa-to-bri-án] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheag
CHEÁG, cheaguri, s. n. 1. Enzimă de coagulare a laptelui, secretată de mucoasa stomacală a rumegătoarelor tinere și a copilului; chimozină, lactoferment. 2. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului rumegătoarelor, din care se extrage cheagul (1). 3. (În sintagma) Cheag sangvin = masă gelatinoasă roșie care se formează prin închegarea sângelui; coagul. 4. Fig. Fond inițial al unei averi mai mari. ◊ Expr. A prinde cheag = a începe să se îmbogățească; a se îmbogăți. A avea cheag = a fi bogat. – Lat. *clagum (= coagulum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chebap
CHEBÁP, chebapuri, s. n. Friptură la frigare, pregătită cu mirodenii, specifică bucătăriei turcești. – Din tc. kebap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chec
CHEC, checuri, s. n. Prăjitură de origine englezească, preparată din aluat cu grăsime, stafide, rahat etc. și coaptă în tăvi speciale. – Din engl. cake.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

checheriţă
CHÉCHERIȚĂ s. f. v. chicheriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

checheriță
CHÉCHERIȚĂ s. f. v. chicheriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheder
CHÉDER, chedere, s. n. (Auto) Element de etanșare (pentru uși, ferestre, capote etc.) sub forma unui cordon din cauciuc sau plastic, cu un profil special, adaptat locului de montare. – Din germ. Keder.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chedru
CHÉDRU, chedri, s. m. (Bot.; înv. și pop.) Cedru. – Din sl. kedrŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheeseburger
CHEESEBURGER, cheeseburgeri, s. m. Hamburger cu un strat de brânză topită pe deasupra. [Pr.: cizburgăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chef
CHEF, chefuri, s. n. 1. Petrecere zgomotoasă cu mâncare, băutură (și cântec). 2. Stare de (ușoară) beție și de bună dispoziție a omului care a băut. 3. Bună dispoziție, voie bună, veselie; toane bune. 4. Voie, poftă, dorință. ♦ Dorință ciudată, neașteptată; capriciu, toană. 5. (Înv.) Tabiet. – Din tc. keyf (lit. keyif).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefal
CHEFÁL, chefali, s. m. Nume dat mai multor specii de pești marini, cu partea superioară a capului mare și turtită și cu o pată aurie pe opercul (Mugil). – Din ngr. kéfalos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefălui
CHEFĂLUÍ, chefăluiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură; a se îmbăta. – Chef + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheferist
CHEFERÍST, -Ă s. m. și f. v. ceferist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefir
CHEFÍR, chefiruri, s. n. Produs lactat dietetic preparat din lapte integral sau smântânit, acidulat cu un ferment vegetal, care constituie o băutură gustoasă, cu valoare nutritivă și cu proprietăți terapeutice însemnate. – Din fr. kéfir, képhir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefliu
CHEFLÍU, -ÍE, cheflii, adj., s. m. și f. (Om) căruia îi plac chefurile; p. ext. (om) cu chef, amețit de băutură; (om) vesel, binedispus. – Din tc. keyfli (lit. keyifli).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefni
CHEFNÍ, pers. 3 chefnește, vb. IV. Intranz. (Rar; despre câini) A lătra scurt, repetat și agitat (urmărind vânatul, manifestându-și bucuria etc.); a țăhni. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefnit
CHEFNÍT, chefnituri, s. n. (Rar) Faptul de a chefni; lătrat scurt, repetat, agitat, țăhnit. – V. chefni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefos
CHEFÓS, -OÁSĂ, chefoși, -oase, adj. (Reg.) Vesel, cu chef. – Chef + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheftea
CHEFTEÁ s. f. v. chiftea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefui
CHEFUÍ, chefuiesc, vb. IV. Intranz. A face un chef (1), a petrece zgomotos, cu băutură (și cu cântec); a benchetui. – Chef + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefuleţ
CHEFULÉȚ, chefulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui chef; chefușor. – Chef + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefuleț
CHEFULÉȚ, chefulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui chef; chefușor. – Chef + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefuşor
CHEFUȘÓR, chefușoare, s. n. (Rar) Chefuleț. – Chef + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chefușor
CHEFUȘÓR, chefușoare, s. n. (Rar) Chefuleț. – Chef + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chehaia
CHEHAIÁ, chehaiele, s. f. 1. (Înv. și reg.) Șef al pădurarilor. 2. (Înv.) Slujbaș vamal; șef de poștă. 3. (Înv.) Intendent al vizirului sau al unui pașă turc, însărcinat cu inspecția curții acestora. 4. (Înv.) Reprezentant al domnilor români pe lângă Poarta Otomană. [Var.: cheháie, chiháie s. f.] – Din tc. kehaya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chehaialâc
CHEHAIALẤC s. n. v. chehailâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chehaie
CHEHÁIE s. f. v. chehaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chehailâc
CHEHAILẤC s. n. (Înv.) Funcția, rangul de chehaia. [Var.: cehaialấc^1 s. n.] – Din tc. kehaylik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chei
CHEI, cheiuri, s. n. 1. Construcție amenajată într-un port pentru acostarea, încărcarea și descărcarea vapoarelor, servind, totodată, la consolidarea malului și la apărarea acestuia de acțiunea apelor; p. ext. stradă de-a lungul și la marginea unei asemenea construcții. 2. Platformă construită în lungul unei linii de cale ferată, la înălțimea pardoselii vagoanelor, pentru a ușura încărcarea și descărcarea lor. [Var.: cheu s. n.] – Din bg. kei, fr. quai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiaj
CHEIÁJ s. n. Staționare la chei (1) a unei nave. – Chei + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheie
CHÉIE, chei, s. f. 1. Obiect de metal care servește la încuierea sau descuierea unei broaște sau a unui lacăt. ◊ Loc. adj. și adv. La cheie = (despre locuințe, uzine etc.) (care este) complet finisat, bun pentru a fi dat în folosință. Expr. A ține (ceva sau pe cineva) sub cheie = a ține (ceva sau pe cineva) încuiat. Cheia și lacătul = totul; începutul și sfârșitul. 2. Fig. Procedeu prin care se poate explica sau dezlega ceva; explicație, dezlegare, soluție. ◊ Roman (sau povestire etc.) cu cheie = roman (sau povestire etc.) care înfățișează, transparent, personaje sau fapte reale, de oarecare notorietate. Cheie cu (sau de) cifru = sistem după care se înlocuiesc literele și cifrele reale cu altele convenționale pentru ca textul să nu fie înțeles de alte persoane. Poziție-cheie = poziție strategică, economică etc. de importanță deosebită. 3. Unealtă de metal cu care se strâng sau se desfac șuruburile sau piulițele. ◊ Cheie franceză (sau universală) = unealtă de metal reglabilă printr-un dispozitiv cilindric cu ghivent, astfel ca între fălcile ei să poată fi prins și răsucit orice tip de șurub sau de piuliță. ♦ Mic instrument de metal cu care se întoarce resortul ceasului sau al altor mecanisme; unealtă de metal sau de lemn cu care se întind coardele unor instrumente muzicale. 4. (Muz.) Semn convențional pus la începutul portativului, pentru a indica poziția unei note de o anumită înălțime, și, prin aceasta, a tuturor celorlalte note. Cheia sol. 5. (La pl.) Vale îngustă, lipsită de albie majoră, între doi pereți înalți și abrupți, acolo unde apa râului, întâlnind roci compacte, exercită o puternică eroziune în adâncime. Cheile Turzii. 6. (În sintagma) Cheie de boltă (sau de arc) = bolțar, de obicei decorat, situat în punctul cel mai înalt al unei bolți sau al unui arc, având rolul de a încheia construcția și de a susține celelalte bolțare; fig. element de bază care explică sau dezleagă o problemă; bază. – Lat. clavis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheilită
CHEILÍTĂ, s. f. Inflamație a buzelor, apărută în eczeme, micoze, avitaminoze etc. [Pr.: che-i-] – Din fr. chéilite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiloplastie
CHEILOPLASTÍE, cheiloplastii, s. f. (Med.) Reconstituire a buzei prin intervenție chirurgicală. [Pr.: che-i-] – Din fr. chéiloplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiromegalie
CHEIROMEGALÍE, cheiromegalii, s. f. (Med.) Hipertrofie a mâinii. [Pr.: che-i-. – Var.: chiromegalíe s. f.] – Din fr. chéiromégalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiropter
CHEIROPTÉR, cheiroptere, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere cu aripi membranoase; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: che-i-] – Var.: chiroptér] – Din fr. cheiroptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiţă
CHEÍȚĂ, cheițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cheie. 2. (Pop.) Cusătură (colorată) în zigzag, cu care se încheie marginile la o cămașă țărănească. ♦ Mică întăritură cusută la capătul unei tăieturi făcute într-o stofă, pentru a împiedica destrămarea materialului. ♦ Cheotoare (1) subțire, făcută din ață. – Cheie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheiță
CHEÍȚĂ, cheițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cheie. 2. (Pop.) Cusătură (colorată) în zigzag, cu care se încheie marginile la o cămașă țărănească. ♦ Mică întăritură cusută la capătul unei tăieturi făcute într-o stofă, pentru a împiedica destrămarea materialului. ♦ Cheotoare (1) subțire, făcută din ață. – Cheie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chel
CHEL, CHEÁLĂ, chei, chele, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are chelie, căruia i-a căzut (tot) părul de pe cap; (despre cap) care nu are păr; pleșuv. – Din tc. kel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelar
CHELÁR, chelari, s. m. Persoană care deținea cheile cămării sau pivniței și care administra proviziile unei gospodării boierești. – Din sl. kelarŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelălăi
CHELĂLĂÍ, pers. 3 chelắlăie, vb. IV. Intranz. (Despre câini, rar despre alte animale) A scoate sunete tânguitoare, ascuțite și repetate; a scheuna. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelălăială
CHELĂLĂIÁLĂ, chelălăieli, s. f. Sunet tânguitor și repetat scos de câini sau rar, de alte animale; chelălăit^1, scheunat, chelălăitură. [Pr.: -lă-ia-] – Chelălăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelălăit
CHELĂLĂÍT^1 s. n. Chelălăială. – V. chelălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelălăit
CHELĂLĂÍT^2, -Ă, chelălăiți, -te, adj. (Despre lătrat) Tânguitor, ascuțit și repetat. – V. chelălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelălăitură
CHELĂLĂITÚRĂ, chelălăituri, s. f. Chelălăială. [Pr.: -lă-i-] – Chelălăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelăreasă
CHELĂREÁSĂ, chelărese, s. f. Soția chelarului; femeie care îndeplinea funcția de chelar; chelăriță. – Chelar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelăriţă
CHELĂRÍȚĂ, chelărițe, s. f. Chelăreasă. – Chelar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelăriță
CHELĂRÍȚĂ, chelărițe, s. f. Chelăreasă. – Chelar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelbe
CHÉLBE s. f. (Pop.) Boală care constă în căderea părului de pe cap în arii rotunde, care pot fuziona; peladă; p. gener. chelie, calviție. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelbos
CHELBÓS, -OÁSĂ, chelboși, -oase, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) care are chelbe; p. gener. (om) chel. – Chelbe + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelboşi
CHELBOȘÍ, chelboșesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A deveni chelbos; p. gener. a cheli. ◊ Expr. Doar n-am chelboșit! = doar n-am înnebunit! – Din chelbos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelboși
CHELBOȘÍ, chelboșesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A deveni chelbos; p. gener. a cheli. ◊ Expr. Doar n-am chelboșit! = doar n-am înnebunit! – Din chelbos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelen
CHELÉN s. n. Anestezic local pe bază de clorură de etil. – Din fr. kélène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelfăneală
CHELFĂNEÁLĂ, chelfăneli, s. f. (Pop. și fam.) Bătaie zdravănă dată cuiva sau primită de cineva. – Chelfăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelfăni
CHELFĂNÍ, chelfănesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A bate tare pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheli
CHELÍ, chelesc, vb. IV. Intranz. A deveni chel. – Din chel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelicer
CHELICÉR, chelicere, s. n. Fiecare dintre cele două apendice ale animalelor arahnide, care au rolul de a prinde prada. – Din fr. chélicère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelicerat
CHELICERÁT, -Ă, chelicerați, -te, adj., s. f. 1. Adj. De chelicere. 2. S. f. (La pl.) Subîncrengătură de artropode care au chelicere; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. – Din fr. chélicérate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelie
CHELÍE, chelii, s. f. 1. Cădere definitivă a părului de pe cap, provocată de diverse boli; calviție, pleșuvie. 2. Porțiune a capului de pe care a căzut părul. – Chel + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelifer
CHELIFÉR, cheliferi, s. m. (Zool.) Scorpionul de cărți. – Din fr. chélifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelnă
CHÉLNĂ s. f. v. chilnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelnăr
CHÉLNĂR s. m. v. chelner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelnăriţă
CHÉLNĂRIȚĂ s. f. v. chelneriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelnăriță
CHÉLNĂRIȚĂ s. f. v. chelneriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelner
CHÉLNER, chelneri, s. m. Bărbat care servește consumatorii într-un local; ospătar. [Var.: chelnăr s. m.] – Din germ. Kellner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelneriţă
CHÉLNERIȚĂ, chelnerițe, s. f. Femeie care servește consumatorii într-un local; ospătăriță. [Var.: chélnăriță s. f.] – Chelner + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelneriță
CHÉLNERIȚĂ, chelnerițe, s. f. Femeie care servește consumatorii într-un local; ospătăriță. [Var.: chélnăriță s. f.] – Chelner + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheloid
CHELOÍD, cheloide, s. n. Tumoare a pielii, cu aspect fibros, alungit, apărută de obicei pe locul unei cicatrice. – Din fr. chéloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chelone
Chelone era o tînără fată care trăia într-o casă retrasă, la marginea unui rîu. Vestită fiind și ea, printre alți muritori, de către Hermes de nunta lui Zeus cu Hera, Chelone a refuzat să se ducă și a preferat să rămînă singură, acasă. Înciudat că nu i-a ascultat porunca, mesagerul zeilor a transformat-o pe Chelone în broască țestoasă, animal mereu nedespărțit de casa lui.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chelonian
CHELONIÁN, chelonieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile al căror corp este închis într-o carapace osoasă; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: -ni-an] – Din fr. chélonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheltui
CHELTUÍ, cheltuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A da o sumă de bani pentru a cumpăra sau a plăti ceva, pentru a ajuta pe cineva etc.; (peior.) a risipi, a irosi banii pe ceva, cu cineva etc. 2. A consuma, a folosi energie, timp etc. [Prez. ind. și: chéltui] – Din magh. költeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheltuială
CHELTUIÁLĂ, cheltuieli, s. f. Faptul de a cheltui; (concr.) bani cheltuiți. ◊ Cheltuieli de judecată = sumă de bani pe care partea care a pierdut un proces este obligată s-o plătească, pe baza unei hotărâri judecătorești, părții care a câștigat procesul. ◊ Expr. Cu (sau pe) cheltuiala cuiva = cu mijloace bănești oferite de altcineva. Bani de cheltuială = bani destinați cheltuielilor curente. A se pune pe cheltuială = a cheltui mult (și nerațional). A băga (sau a pune pe cineva) la cheltuială = a face (pe cineva) să cheltuiască bani mulți. (Fam.) A da cuiva de cheltuială = a bate pe cineva. ♦ Consum de mijloace materiale, de muncă, energie etc. pentru satisfacerea unor nevoi, a unor obligații etc. ♦ (În contabilitate; la pl.) Rubrică dintr-un registru în care se trec sumele cheltuite. [Pr.: -tu-ia-] – Cheltui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheltuire
CHELTUÍRE s. f. Acțiunea de a cheltui și rezultatul ei. – V. cheltui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheltuitor
CHELTUITÓR, -OÁRE, cheltuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care cheltuiește mult și fără rost; (om) risipitor. [Pr.: -tu-i-] – Cheltui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chema
CHEMÁ, chem, vb. I I. Tranz. 1. A striga, a comunica cuiva să vină aproape sau într-un anumit loc. 2. A pofti, a îndemna (în mod oficial) pe cineva să participe la o acțiune, la un fapt etc.; a solicita, a apela la... ♦ (Poetic) A evoca. 3. A ordona, a impune cuiva (în mod oficial) să se prezinte într-un anumit loc. ◊ Expr. A chema la ordine = a cere, a soma să respecte anumite reguli de disciplină, liniște etc. A chema sub arme (sau sub drapel) = a) a încorpora (un contingent); b) a mobiliza armata. II. Refl. (impers.) A avea numele..., a se numi; a însemna, a se zice, a se socoti. ◊ Expr. Se cheamă că... = însemnează că..., vrea să zică. – Lat. clamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemare
CHEMÁRE, chemări, s. f. Acțiunea de a chema și rezultatul ei. 1. Exprimare orală sau în scris a dorinței cuiva ca cineva să vină aproape sau într-un anumit loc. ♦ Strigăt, țipăt (care cheamă). ♦ (Concr.) Proclamație. 2. Îndemn de a participa la o acțiune, la un fapt. 3. Ordin, dispoziție (cu caracter oficial) de a se prezenta într-un anumit loc. 4. Fig. Înclinație, vocație. ♦ Misiune, menire. – V. chema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemat
CHEMÁT, -Ă, chemați, -te, adj. Care posedă însușirile, mijloacele, vocația necesară pentru a face ceva. – V. chema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemător
CHEMĂTÓR, -OÁRE, chemători, -oare, adj. Care cheamă. ♦ (Pop.; substantivat, m.) Persoană care invită pe cunoscuți la nuntă; vornicel. – Chema + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chembrică
CHÉMBRICĂ, (2) chembrici, s. f. 1. Țesătură subțire de bumbac, vopsită într-o singură culoare și bine apretată. 2. Sortiment de chembrică (1). – Din engl. cambric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemigrafie
CHEMIGRAFÍE s. f. Tehnică a gravării clișeelor tipografice pe cale chimică; chimitipie. – Din fr. chémigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemindefer
CHEMIN DE FER s. n. Joc de noroc asemănător cu bacaraua. [Pr.: șmẽ dö fér] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemitipie
CHEMITIPÍE s. f. (Poligr.) Chemigrafie. – Din fr. chémitypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemoluminiscenţă
CHEMOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemoluminiscență
CHEMOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemorezistenţă
CHEMOREZISTÉNȚĂ, chemorezistențe, s. f. (Med.) Chimiorezistență. – Din germ. Chemoresistenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemorezistență
CHEMOREZISTÉNȚĂ, chemorezistențe, s. f. (Med.) Chimiorezistență. – Din germ. Chemoresistenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemosinteză
CHEMOSINTÉZĂ, chemosinteze, s. f. Fenomen prin care organismele vii folosesc, în sintezele organice, energia chimică rezultată prin oxidarea unor substanțe minerale; chimiosinteză. – Din germ. Chemosynthese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemosorbţie
CHEMOSÓRBȚIE s. f. Proces prin care o substanță se fixează la suprafața alteia prin absorbție, formând o combinație chimică cu absorbantul. – Din fr. chémosorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemosorbție
CHEMOSÓRBȚIE s. f. Proces prin care o substanță se fixează la suprafața alteia prin absorbție, formând o combinație chimică cu absorbantul. – Din fr. chémosorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemotactism
CHEMOTACTÍSM, chemotactisme, s. n. (Biol.) Deplasare a unui organism liber spre un excitant de natură chimică; chemotaxie, chimiotactism, chimiotaxie. – Din germ. Chemotaktismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemotaxie
CHEMOTAXÍE, chemotaxii, s. f. (Biol.) Chemotactism. – Din germ. Chemotaxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemoterapie
CHEMOTERAPÍE s. f. Chimioterapie. – Din germ. Chemotherapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chemotropism
CHEMOTROPÍSM, chemotropisme, s. n. (Bot.) Chimiotropism. – Din germ. Chemotropismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenaf
CHENÁF, chenafi, s. m. Plantă erbacee cu flori galbene, din tulpina căreia se extrag fibre textile (Hibiscus cannabinus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenar
CHENÁR, chenare, s. n. Margine (lucrată, desenată, sculptată etc.) din jurul unui obiect, care servește de obicei ca ornament. Chenarul covorului, al diplomei, al ferestrei. – Din tc. kenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenăraş
CHENĂRÁȘ, chenărașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui chenar. – Chenar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenăraș
CHENĂRÁȘ, chenărașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui chenar. – Chenar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenărui
CHENĂRUÍ, chenăruiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A încadra într-un chenar. – Chenar + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenăruire
CHENĂRUÍRE, chenăruiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a chenărui și rezultatul ei. – V. chenărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenăruit
CHENĂRUÍT, -Ă, chenăruiți, -te, adj. (Rar) Cu chenar. – V. chenărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenopodiacee
CHENOPODIACÉE, chenopodiacee, s. f. (La pl.) Familie de plante perene cu flori mici, de obicei verzui, dispuse în inflorescențe dese; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. chénopodiacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenzinal
CHENZINÁL, -Ă, chenzinali, -e, adj. Care are loc la fiecare chenzină. – Chenzină + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chenzină
CHENZÍNĂ, chenzine, s. f. 1. Salariu pe care cineva îl primește la fiecare jumătate de lună. 2. Perioadă de timp care trece între o chenzină (1) și alta. – Din fr. quinzaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheotoare
CHEOTOÁRE, cheotori, s. f. 1. Mic ochi de ață, de șiret, de stofă etc. la un obiect de îmbrăcăminte, prin care se petrece nasturele pentru a încheia obiectul. 2. Tăietura din partea stângă (sau dreaptă) a reverului unei haine (bărbătești); butonieră. 3. (Pop.) Loc unde se îmbină bârnele la colțurile caselor. [Pr.: che-o-. – Var.: cheutoáre, chiotoáre s. f.] – Lat. *clautoria (<*clautus = clavutus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chepcel
CHEPCÉL, chepcele, s. n. (Reg.) Unealtă de pescuit pește mărunt, formată dintr-o plasă prinsă pe un schelet de lemn și având forma unei linguri mari. [Var.: chipcél s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chepeneag
CHEPENEÁG s. n. v. căpeneag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chepeng
CHEPÉNG, chepenguri, s. n. 1. Ușă sau capac orizontal sau ușor înclinat, cu care se închide intrarea într-o pivniță, într-o magazie de navă etc. 2. (Rar) Oblon la o fereastră, la un galantar sau la o ușă de prăvălie, care se poate ridica și lăsa vertical. – Din tc. kepenk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chera
CHÉRA s. f. art. (Înv.; urmat de un n. pr.) Cucoană, doamnă. – Din ngr. kérá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherapleş
CHERAPLÉȘ, cherapleși, s. m. (Reg.) Om prostănac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherapleș
CHERAPLÉȘ, cherapleși, s. m. (Reg.) Om prostănac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratină
CHERATÍNĂ s. f. Proteină care intră în structura părului, epidermei, unghiilor, coarnelor, copitelor etc. – Din fr. kératine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratinizare
CHERATINIZÁRE s. f. Infiltrare cu cheratină a unei mucoase sau a straturilor superficiale ale pielii. – Din cheratină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratinizat
CHERATINIZÁT, -Ă, cheratinizați, -te, adj. Cu cheratină; infiltrat cu cheratină. – Din fr. keratinisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratită
CHERATÍTĂ, cheratite, s. f. Inflamație acută sau cronică a corneei. – Din fr. kératite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratocon
CHERATOCÓN, cheratocoane, s. n. (Med.) Deformare conică a corneei, însoțită de scăderea accentuată a vederii. – Din fr. kératocone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratoconjunctivită
CHERATOCONJUNCTIVÍTĂ, cheratoconjunctivite, s. f. (Med.) Inflamație simultană a corneei și a conjunctivei. – Din fr. kératoconjonctivite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratodermie
CHERATODERMÍE, cheratodermii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru hiperplazii ale stratului cornos. – Din fr. kératodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratolitic
CHERATOLÍTIC^1, -Ă, cheratolitici, -ce, adj., s. n. (Med.) (Substanță) care se folosește ca decapant. – Din fr. kératolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratom
CHERATÓM, cheratoame, s. n. (Med.) Denumire generică pentru cheratodermii. – Din fr. kératome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratometru
CHERATOMÉTRU, cheratometre, s. n. (Med.) Instrument pentru măsurarea curburii corneei. – Din fr. kératomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratoplastie
CHERATOPLASTÍE, cheratoplastii, s. f. Operație care constă în înlocuirea unui fragment din corneea bolnavă cu un fragment de cornee normală. – Din fr. kératoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratoscop
CHERATOSCÓP, cheratoscoape, s. n. (Med.) Astigmometru. – Din fr. kératoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheratoză
CHERATÓZĂ s. f. 1. Produs al hidrolizei cheratinelor folosit în tăbăcărie. 2. (Med.) Dezvoltare accentuată a stratului cornos al epidermei. – Din fr. kératose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheraţiţă
CHERAȚÍȚĂ, cherațițe, s. f. (Înv.) Femeie cochetă (și afectată). – Din ngr. keratsítsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherațiță
CHERAȚÍȚĂ, cherațițe, s. f. (Înv.) Femeie cochetă (și afectată). – Din ngr. keratsítsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chercheleală
CHERCHELEÁLĂ, chercheleli, s. f. (Fam.) Faptul de a se chercheli; starea omului cherchelit. – Chercheli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chercheli
CHERCHELÍ, cherchelesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se îmbăta (ușor); a se ameți. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherchelit
CHERCHELÍT, -Ă, chercheliți, -te, adj. (Fam.) Care s-a îmbătat (ușor); amețit. – V. chercheli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherci
CHERCI, cherci, s. m. (Înv.) Nume comercial al scrumbiei sărate și conservate. – Din rus. kercea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherem
CHERÉM s. n. (Pop. și fam.; în expr.) (A fi sau a se afla, a sta etc.) la cheremul cuiva = (a fi sau a se afla, a sta etc.) la discreția, la bunul plac al cuiva. A avea pe cineva la cheremul său = a dispune de cineva după voie. – Din tc. kerem „favoare, bunăvoință”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherestea
CHERESTEÁ, cherestele, s. f. 1. (Cu sens colectiv) Material lemnos, cu cel puțin două fețe plane și paralele, rezultat din tăierea buștenilor la gater și folosit de obicei în construcție. 2. Fig. (Fam.) Construcție fizică solidă a unei persoane, structură osoasă. ◊ Expr. N-are cherestea sau îi lipsește cheresteaua, se spune despre o persoană nesimțită, nepunctuală. – Din tc. kereste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherestegerie
CHERESTEGERÍE, cherestegerii, s. f. (Rar) Depozit de cherestea; comerț cu cherestea. [Var.: cherestigiríe s. f.] – Cherestegiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherestegiu
CHERESTEGÍU, cherestegii, s. m. Negustor de cherestea; persoană care se ocupă cu prelucrarea cherestelei. [Var.: chiristigíu s. m.] – Din tc. keresteci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherestigirie
CHERESTIGIRÍE s. f. v. cherestegerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherhana
CHERHANÁ, cherhanale, s. f. Construcție (și mică întreprindere) situată în imediata apropiere a unei ape și destinată primirii, sortării, preparării și depozitării temporare a peștelui prins în zona respectivă. – Din tc. kerhane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chermeză
CHERMÉZĂ, chermeze, s. f. Petrecere (în aer liber), cu muzică și dans.[Scris și: chermesă] – Din fr. kermesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chernăr
CHÉRNĂR, chernăre, s. n. 1. (Tehn.) Punctator. 2. Vârf de centrare la o mașină-unealtă. – Din germ. Kerner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherry
CHÉRRY, (2) cherry-uri, s. n. 1. Cherry-brandy. 2. Sortiment sau porție de cherry (1). [Pr.: céri] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cherrybrandy
CHÉRRY-BRANDY, (2) cherry-brandy-uri, s. n. 1. Băutură alcoolică preparată din cireșe. 2. Sortiment sau porție de cherry-brandy (1). [Pr.: céribréndi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chersin
CHERSÍN, chersine, s. n. (Reg.) Albie adâncă, largă și scurtă, folosită de obicei pentru a frământa aluatul de pâine. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chervan
CHERVÁN, chervane, s. n. (Înv.) 1. Car mare pentru transportul mărfurilor și al persoanelor. 2. Șir lung de trăsuri sau de care. – Din tc. kervan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ches
CHES interj. (Înv.) Exclamație care se rostea ca un ordin sau ca un semnal pentru tăierea capului unui condamnat la moarte. ◊ Expr. A face ches = a tăia (capul cuiva). – Din tc. kes ! „taie !”
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chesat
CHESÁT s. n. (Înv.) Lipsă de vânzare într-o întreprindere comercială; criză comercială. – Din tc. kesad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chesăgire
CHESĂGÍRE, chesăgiri, s. f. v. CHESĂGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chesăgit
CHESĂGÍT, -Ă, chesăgiți, -te, adj. v. CHESĂGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chesea
CHESEÁ s. f. v. chisea^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheson
CHESÓN, chesoane, s. n. 1. Vehicul de artilerie, tras de cai, format dintr-o ladă de tablă închisă, împărțită în compartimente, folosit pentru transportul muniției. 2. Fiecare dintre despărțiturile cu pereți metalici care se fac la o navă, cu scopul de a evita pătrunderea masivă a apei în caz de avarie. ♦ Dulap pentru păstrarea efectelor pe bordul unei nave. 3. Construcție de beton, de oțel etc. de forma unei cutii, care servește la executarea fundațiilor sub apă sau în terenurile cu multă umiditate, precum și la repararea unei nave sub linia de plutire. – Din fr. caisson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chesonier
CHESONIÉR^1, chesonieri, s. m. Muncitor specializat în executarea lucrărilor la cheson (3). [Pr.: -ni-er] – Cheson + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestie
CHÉSTIE s. f. v. chestiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestiona
CHESTIONÁ, chestionez, vb. I. Tranz. A pune cuiva întrebări în legătură cu o anumită problemă. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. questionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestionar
CHESTIONÁR, chestionare, s. n. Listă de întrebări alcătuită cu scopul de a obține, pe baza răspunsurilor date, informații asupra unei persoane sau a unei probleme. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. questionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestiune
CHESTIÚNE, chestiuni, s. f. 1. Problemă, temă etc. care constituie obiectul unei discuții, preocupări etc. ◊ Expr. (Lucrul, problema, persoana etc.) în chestiune = (lucrul, problema etc.) despre care este vorba în discuția respectivă. ♦ Întrebare adresată unui elev, unui candidat etc. 2. (Fam.) Întâmplare, fapt divers. [Pr.: -ti-u-. – Var.: (fam.) chéstie s. f.] – Din fr. question, lat. quaestio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestor
CHÉSTOR, chestori, s. m. 1. Grad în Poliția și Jandarmeria română de azi. 2. (În trecut) Șeful unei chesturi. 3. (În Roma antică) Persoană oficială, ajutor al consulului în chestiuni financiare și judecătorești. – Din lat. quaestor, fr. questeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chestură
CHESTÚRĂ, chesturi, s. f. (În trecut) Organ polițienesc, imediat superior unui comisariat. ♦ Local în care era instalat acest serviciu. – Din lat. quaestura, fr. questure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheşchet
CHEȘCHÉT, cheșcheturi, s. n. (Înv.) Supă de bulion cu griș. – Din tc. keșkek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheșchet
CHEȘCHÉT, cheșcheturi, s. n. (Înv.) Supă de bulion cu griș. – Din tc. keșkek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chetă
CHÉTĂ, chete, s. f. Acțiunea de a strânge prin contribuție voluntară o sumă de bani pentru un anumit scop. – Din fr. quête.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheu
CHEU s. n. v. chei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cheutoare
CHEUTOÁRE s. f. v. cheotoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chewing-gum
CHEWING-GUM s. n. 1. Gumă de mestecat. 2. Lamă, pastilă de chewing-gum (1). [Pr.: čúĭngam] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezarocrăiesc
CHEZARO-CRĂIÉSC adj. v. cezaro-crăiesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezaş
CHEZÁȘ, -Ă, chezași, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (Pop.) Persoană care garantează cu averea sa pentru cineva sau ceva; garant; p. ext. persoană care își asumă răspunderea morală pentru cineva sau ceva. 2. S. m. (Rar) Fiecare dintre suporturile de lemn pe care se așază butoaiele cu vin în pivniță. – Din magh. kezes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezaș
CHEZÁȘ, -Ă, chezași, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (Pop.) Persoană care garantează cu averea sa pentru cineva sau ceva; garant; p. ext. persoană care își asumă răspunderea morală pentru cineva sau ceva. 2. S. m. (Rar) Fiecare dintre suporturile de lemn pe care se așază butoaiele cu vin în pivniță. – Din magh. kezes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezăşie
CHEZĂȘÍE, chezășii, s. f. (Adesea fig.) Faptul de a garanta pentru cineva din punct de vedere material sau moral; ceea ce constituie o garanție pentru cineva sau ceva. – Chezaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezășie
CHEZĂȘÍE, chezășii, s. f. (Adesea fig.) Faptul de a garanta pentru cineva din punct de vedere material sau moral; ceea ce constituie o garanție pentru cineva sau ceva. – Chezaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezăşui
CHEZĂȘUÍ, chezășuiesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A garanta pentru cineva sau ceva; a constitui o garanție pentru înfăptuirea unui lucru. – Chezaș + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezășui
CHEZĂȘUÍ, chezășuiesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A garanta pentru cineva sau ceva; a constitui o garanție pentru înfăptuirea unui lucru. – Chezaș + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezăşuire
CHEZĂȘUÍRE, chezășuiri, s. f. Acțiunea de a chezășui și rezultatul ei; garantare. – V. chezășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chezășuire
CHEZĂȘUÍRE, chezășuiri, s. f. Acțiunea de a chezășui și rezultatul ei; garantare. – V. chezășui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiabur
CHIABÚR, -Ă, chiaburi, -e, s. m. și f., adj. (Țăran) înstărit, bogat. – Din tc. kibār.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburaş
CHIABURÁȘ, chiaburași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui chiabur. – Chiabur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburaș
CHIABURÁȘ, chiaburași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui chiabur. – Chiabur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburesc
CHIABURÉSC, -EÁSCĂ, chiaburești, adj. Care aparține chiaburilor, privitor la chiaburi, caracteristic chiaburilor. – Chiabur + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburi
CHIABURÍ, chiaburesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni chiabur; p. gener. a se îmbogăți. – Din chiabur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburime
CHIABURÍME s. f. Totalitatea chiaburilor, mulțime de chiaburi. – Chiabur + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburoaică
CHIABUROÁICĂ, chiaburoaice, s. f. Nevastă de chiabur; țărancă chiabură. – Chiabur + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiaburoi
CHIABURÓI, chiaburoi, s. m. Augmentativ al lui chiabur. – Chiabur + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiar
CHIAR, -Ă, chiari, -e, adv., adj. I. Adv. 1. Tocmai, întocmai, exact. Pornește chiar acum. ♦ Însuși, singur, nu altcineva sau altceva decât... Era chiar copilul lui. 2. Până și, încă și. Chiar prin somn tot simțea. ♦ Încă; deja. Chiar de la început. ♦ (Precedat de „nici”) Măcar. ♦ (Urmat de propoziție concesivă introdusă prin „dacă” sau „de”) Și în cazul. Mă așez chiar dacă nu mă poftește nimeni. 3. În realitate, cu adevărat, într-adevăr. Iată că chiar vine. 4. (Înv.) În mod clar, lămurit. II. Adj. (Înv.) Clar, curat, pur, limpede. – Lat. clarus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiasm
CHIÁSM, chiasme, s. n. Figură de stil care constă în reluarea, în ordine inversă, a două cuvinte sau expresii. – Din fr. chiasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiasmatic
CHIASMÁTIC, -Ă, chiasmatici, -ce, adj. De chiasm. – Din fr. chiasmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiasmă
CHIÁSMĂ, chiasme, s. f. Formațiune nervoasă din interiorul craniului, rezultată din încrucișarea parțială a fibrelor nervilor optici. [Pr.: chi-as-] – Din fr. chiasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibitcă
CHIBÍTCĂ, chibitce, s. f. (Rar) Trăsură ușoară (acoperită). – Din rus. kibitka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibiţ
CHIBÍȚ, chibiți, s. m. Persoană care asistă la un joc de cărți, la o partidă de șah, de table etc. fără a participa (dar adesea sfătuind cum să joace pe unul dintre jucători). [Acc. și: chíbiț] – Din germ. Kiebitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibiț
CHIBÍȚ, chibiți, s. m. Persoană care asistă la un joc de cărți, la o partidă de șah, de table etc. fără a participa (dar adesea sfătuind cum să joace pe unul dintre jucători). [Acc. și: chíbiț] – Din germ. Kiebitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibiţa
CHIBIȚÁ, chibițez, vb. I. Intranz. A îndeplini rolul de chibiț pe lângă un jucător. – Din chibiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibița
CHIBIȚÁ, chibițez, vb. I. Intranz. A îndeplini rolul de chibiț pe lângă un jucător. – Din chibiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiblă
CHÍBLĂ, chible, s. f. 1. Vas de oțel asemănător cu o găleată, cu care se ridică la suprafață materialul excavat dintr-un puț de mină. 2. Cutie de fontă în care se transportă zgura sau alte deșeuri într-o întreprindere siderurgică. – Din germ. Kübel, engl. kibble.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibrit
CHIBRÍT, chibrituri, s. n. Bețișor de lemn având la un capăt o gămălie din material ușor inflamabil, care se aprinde prin frecare, folosit pentru a face focul, a aprinde țigara etc.; p. ext. cutie care conține asemenea bețișoare. – Din tc. kĩbrĩt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibritelniţă
CHIBRITÉLNIȚĂ, chibritelnițe, s. f. (Rar) Suport de porțelan, de metal etc. în care se fixează o cutie de chibrituri. – Chibrit + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibritelniță
CHIBRITÉLNIȚĂ, chibritelnițe, s. f. (Rar) Suport de porțelan, de metal etc. în care se fixează o cutie de chibrituri. – Chibrit + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibz
CHIBZ, chibzuri, s. n. (Înv.; în expr.) A sta (sau a intra) în (sau la) chibz (sau chibzuri) = a se gândi, a reflecta; a se frământa (cu gândul). – Din chibzui (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzui
CHIBZUÍ, chibzuiesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A reflecta asupra unei situații cumpănind toate eventualitățile; a se gândi, a medita. ♦ Refl. recipr. A se sfătui unul cu altul înainte de a lua o hotărâre. ♦ Tranz. A pune ceva la cale; a plănui. – Din magh. képezni „a forma”. Cf. magh. képzelni „a-și imagina”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzuială
CHIBZUIÁLĂ, chibzuieli, s. f. Faptul de a (se) chibzui. ◊ Loc. adv. și adj. Cu chibzuială = (în mod) chibzuit, bine gândit. Fără chibzuială = (în mod) necugetat. ◊ Loc. vb. A sta la chibzuială = a chibzui. [Pr.: -zu-ia-] – Chibzui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzuinţă
CHIBZUÍNȚĂ s. f. Examinarea atentă a împrejurărilor, judecată cumpănită; însușire care caracterizează pe omul chibzuit. – Chibzui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzuință
CHIBZUÍNȚĂ s. f. Examinarea atentă a împrejurărilor, judecată cumpănită; însușire care caracterizează pe omul chibzuit. – Chibzui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzuire
CHIBZUÍRE s. f. Acțiunea de a (se) chibzui; judecată cumpănită, deliberare. – V. chibzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chibzuit
CHIBZUÍT, -Ă, chibzuiți, -te, adj. Care judecă o situație cumpănind toate eventualitățile; socotit, cumpănit. – V. chibzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chică
CHÍCĂ, chici, s. f. (Pop. și fam.) Părul de pe cap; spec. păr lăsat să crească lung pe ceafă sau pe spate; plete. ◊ Expr. A face (cuiva) chica topor (sau măciucă) sau a face (cuiva) morișcă în chică = a trage (pe cineva) de păr; p. ext. a bate zdravăn. ◊ Compus: chica-voinicului = plantă erbacee ornamentală, cu frunze despicate în lobi și cu flori albastre (Nigella damascena). – Din sl. kyka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicheriţă
CHÍCHERIȚĂ, chicherițe, s. f. (Reg.) Insectă parazită care trăiește în blana oilor și le suge sângele (Melophagus ovinus). [Var.: chécheriță s. f.] – Cf. bg. kekerica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicheriță
CHÍCHERIȚĂ, chicherițe, s. f. (Reg.) Insectă parazită care trăiește în blana oilor și le suge sângele (Melophagus ovinus). [Var.: chécheriță s. f.] – Cf. bg. kekerica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichineaţă
CHICHINEÁȚĂ, chichinețe, s. f. (Fam.) Casă sau cameră mică, sărăcăcioasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichineață
CHICHINEÁȚĂ, chichinețe, s. f. (Fam.) Casă sau cameră mică, sărăcăcioasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichion
CHICHIÓN, chichioane, s. n. (Reg.) Întâmplare neplăcută; încurcătură, necaz, bucluc. [Pr.: -chi-on] – Din ngr. kikeón.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichirez
CHICHIRÉZ, chichirezuri, s. n. (Fam.) Haz; farmec. – Cf. titirez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichiţă
CHICHÍȚĂ, chichițe, s. f. 1. (Fam.) Șiretlic, vicleșug (prin care cineva încearcă să scape dintr-o încurcătură); subterfugiu. ◊ Expr. A căuta chichițe = a încerca cu orice preț să găsească greșeli, cusururi. 2. Lădiță de sub capra unei trăsuri. ♦ (Reg.) Despărțitură mică, în formă de cutie, în interiorul unei lăzi. – Din chichie (puțin folosit, „chichiță” < ngr.) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chichiță
CHICHÍȚĂ, chichițe, s. f. 1. (Fam.) Șiretlic, vicleșug (prin care cineva încearcă să scape dintr-o încurcătură); subterfugiu. ◊ Expr. A căuta chichițe = a încerca cu orice preț să găsească greșeli, cusururi. 2. Lădiță de sub capra unei trăsuri. ♦ (Reg.) Despărțitură mică, în formă de cutie, în interiorul unei lăzi. – Din chichie (puțin folosit, „chichiță” < ngr.) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicinetă
CHICINÉTĂ, chicinete, s. f. Încăpere anexă de dimensiuni reduse (în apartamentele mici din blocuri, care servește de obicei drept bucătărie). – Cf. engl. k i t c h e n „bucătărie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiciură
CHÍCIURĂ, chiciuri, s. f. Cristale de gheață care se depun iarna pe crengi, pe sârme etc.; promoroacă. – Din bg. kičur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiclaz
CHICLÁZ, chiclazuri, s. n. (Reg.) Sulfat feros. – Cf. magh. kék „vânăt”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicot
CHÍCOT, chicote, s. n. Râs înfundat cu izbucniri zgomotoase. – Din bg., sb. kikot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicoteală
CHICOTEÁLĂ, chicoteli, s. f. Faptul de a chicoti; izbucnire (zgomotoasă) de râs; chicotit. – Chicoti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicoti
CHICOTÍ, chicotesc, vb. IV. Intranz. A râde pe ascuns sau cu izbucniri (zgomotoase). – Din chicot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicotit
CHICOTÍT, chicotituri, s. n. Chicoteală. – V. chicoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiculiţă
CHICULÍȚĂ, chiculițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui chică; chicuță. – Chică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiculiță
CHICULÍȚĂ, chiculițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui chică; chicuță. – Chică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicuţă
CHICÚȚĂ, chicuțe, s. f. (Reg.) Chiculiță. – Chică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chicuță
CHICÚȚĂ, chicuțe, s. f. (Reg.) Chiculiță. – Chică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chietism
CHIETÍSM s. n. Doctrină ce preconiza contemplația mistică și nega importanța practicilor rituale și a faptelor bune în vederea mântuirii; p. ext. orice doctrină care recomandă dobândirea liniștii sufletești prin adoptarea unei atitudini pasive și contemplative față de lume. [Pr.: chi-e-. – Var.: cvietísm s. n.] – Din fr. quiétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chietist
CHIETÍST, -Ă, chietiști, -ste, s. m. și f. Adept al chietismului. [Pr.: chi-e-. – Var.: cvietíst, -ă s. m. și f.]
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiflă
CHÍFLĂ, chifle, s. f. Produs de panificație de formă rotundă sau ovală, preparat din făină de grâu. – Din germ. Kipfel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiftea
CHIFTEÁ, chiftele, s. f. Preparat culinar de formă rotundă sau ovală făcut din carne tocată, ceapă, ouă, verdețuri și condimente, care se prăjește în grăsime. [Var.: chefteá s. f.] – Din tc. köfte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chifteluţă
CHIFTELÚȚĂ, chifteluțe, s. f. Diminutiv al lui chiftea. – Chiftea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chifteluță
CHIFTELÚȚĂ, chifteluțe, s. f. Diminutiv al lui chiftea. – Chiftea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chifti
CHIFTÍ, pers. 3 chiftește, vb. IV. Intranz. (Despre lichide) A ieși la suprafață (din pământ) în urma unei apăsări (ușoare). ♦ (Despre obiecte îmbibate cu lichid) A elimina lichid în urma unei apăsări (ușoare); a musti. ♦ (Despre partea lichidă a unor alimente expuse la foc) A ieși la suprafață. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihaie
CHIHÁIE s. f. v. chehaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihăi
CHIHĂÍ, chihăiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A plictisi pe cineva cu vorbe insistente. 2. Intranz. A tuși sec. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihlibar
CHIHLIBÁR s. n. v. chihlimbar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihlibariu
CHIHLIBARÍU, -ÍE adj. v. chihlimbariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihlimbar
CHIHLIMBÁR, (2) chihlimbare, s. n. 1. Rășină fosilă divers colorată (mai ales în nuanțe de galben), provenită din mai multe specii de pini și folosită la fabricarea unor obiecte de podoabă; ambră. 2. Obiect sau bucată de chihlimbar (1). [Var.: chihlibár, chilimbár s. n.] – Din tc. kehlibar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chihlimbariu
CHIHLIMBARÍU, -ÍE, chihlimbarii, adj. De culoarea chihlimbarului; gălbui. [Var.: chihlibaríu, -íe, chilimbaríu, -íe adj.] – Chihlimbar + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chil
CHIL^1 s. n. (Fiziol.) Lichid lăptos, rezultat din digestia alimentelor în intestin, ce se absoarbe în mare parte prin vasele limfatice. – Din fr. chyle, lat. chylus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chil
CHIL^2, chile, s. n. (Fam.) Kilogram. [Var.: (reg.) chílă s. f.] – Din kil[ogram].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilă
CHÍLĂ^1, chile, s. f. Veche măsură de capacitate pentru cereale, egală cu circa 680 de litri în Țara Românească și cu circa 430 de litri în Moldova. – Din tc. kile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilă
CHÍLĂ^2, chile, s. f. Element pricipal de rezistență al osaturii unei nave, dispus pe axa longitudinală a fundului navei. – Din fr. quille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilă
CHÍLĂ^3 s. f. v. chil^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiler
CHILÉR, chilere, s. n. (Reg.) 1. Încăpere mică la casele țărănești, folosită drept cămară. 2. Încăpere mică și joasă aflată în dosul casei țărănești, folosită ca locuință. – Din tc. kiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilian
CHILIÁN, -Ă, chilieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Chile sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Chile sau chilienilor (1), privitor la statul Chile sau la chilieni. [Pr.: ci-li-an. – Var.: cilián, -ă s. m. și f., adj.] – Chile (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. Chilien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiliasm
CHILIÁSM s. n. (Fil.) Credință într-o împărăție de o mie de ani a lui Hristos pe pământ. [Pr.: -li-asm] – Din fr. chiliasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilie
CHILÍE, chilii, s. f. Odăiță în interiorul unei mănăstiri, în care locuiește un călugăr sau o călugăriță; p. ext. (fam.) cameră mică de locuit; cămăruță. – Din sl. kelija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilifer
CHILIFÉR, -Ă, chiliferi, -e, adj. Care aparține chilului^1, privitor la chil^1, prin care circulă chilul^1. Vas chilifer. – Din fr. chylifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilim
CHILÍM, chilimuri, s. n. (Pop.) 1. Covor (turcesc) cu două fețe; scoarță înflorată. 2. Un fel de broderie făcută cu fire de lână sau de mătase pe etamină sau pe canava. – Din tc. kilim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimbar
CHILIMBÁR s. n. v. chihlimbar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimbariu
CHILIMBARÍU, -ÍE adj. v. chihlimbariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimoaţă
CHILIMOÁȚĂ, chilimoațe, s. f. (Reg.) Aluat care nu s-a copt bine. – Cf. gălămoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimoață
CHILIMOÁȚĂ, chilimoațe, s. f. (Reg.) Aluat care nu s-a copt bine. – Cf. gălămoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimoţ
CHILIMÓȚ s. n. v. chilimoață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilimoț
CHILIMÓȚ s. n. v. chilimoață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilină
CHILÍNĂ s. f. v. chilnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilioară
CHILIOÁRĂ, chilioare, s. f. Diminutiv al lui chilie; chiliuță. [Pr.: -li-oa-] – Chilie + suf. -(i)oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilipir
CHILIPÍR, chilipiruri, s. n. Afacere avantajoasă sau câștig neașteptat. ♦ (Concr.) Lucru foarte ieftin; marfă cumpărată la un preț foarte avantajos. – Din tc. kelepir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilipirgioaică
CHILIPIRGIOÁICĂ, chilipirgioaice, s. f. (Peior.) Femeie care umblă după chilipiruri. – Chilipirgiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilipirgiu
CHILIPIRGÍU, chilipirgii, s. m. (Peior.) Bărbat care umblă după chilipiruri. – Din tc. kelepirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiliuţă
CHILIÚȚĂ, chiliuțe, s. f. Chilioară. [Pr.: -li-u-] – Chilie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiliuță
CHILIÚȚĂ, chiliuțe, s. f. Chilioară. [Pr.: -li-u-] – Chilie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilnă
CHÍLNĂ, chilne, s. f. (Pop.) 1. Lădița trăsurii sau a căruței, de sub capra vizitiului. 2. Parte dinaintea sau dinapoia coșului căruței. [Var.: chilínă, chélnă s. f.] – Din pol. kielnia [wozowa].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilogram
CHILOGRÁM, chilograme, s. n. v. KILOGRAM. 1. Unitate de măsură pentru masă în sistemul metric; (sens curent) unitate de măsură pentru greutate, egală cu o mie de grame; kil. ◊ (Fiz.) Kilogram-forță = unitate de măsură a forței, a cărei valoare este egală cu greutatea prototipului internațional de masă, măsurată în vid, la accelerația gravitațională normală. ◊ Etalon metalic egal cu un kilogram (1). 2. (Impr.) Litru. [Scris și: chilogram. – Abr.: kg] – Din fr. kilogramme. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilogrammetru
CHILOGRAMMÉTRU, chilogrammetri, s. m. v. KILOGRAMMETRU. Unitate de măsură pentru lucrul mecanic, egală cu lucrul mecanic efectuat pentru ridicarea unei greutăți de un kilogram la înălțimea de un metru [Scris și: chilogrammetru] – Din fr. kilogrammètre. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilolitru
CHILOLÍTRU, chilolitri, s. m. v. KILOLITRU. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu o mie de litri. (sil. -tru) [Scris și: chilolitru. – Abr.: kl] – Din fr. kilolitre. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilom
CHILÓM, (1) chiloame, s. n., (2) chilomi, s. m. (Înv.) 1. S. n. Măciucă. 2. S. m. Lovitură dată cu pumnul; pumn. – Din tc. külünk(gü).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiloman
CHILOMÁN, chilomane, s. n. (Pop.) Gălăgie mare (făcută de oameni care țipă, râd, petrec etc.); larmă, zarvă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilometra
CHILOMETRÁ, chilometrez, vb. v. KILOMETRA. A marca cu borne kilometrice distanțele de-a lungul unei căi de comunicație. (sil. -tra) [Scris și: chilometra] – Din fr. kilométrer. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilometraj
CHILOMETRÁJ, chilometraje, s. n. v. KILOMETRAJ. Distanța în kilometri dintre un punct al unei căi de comunicație și un punct de plecare, măsurată în lungul acestei căi. ◊ Distanța în kilometri parcursă de un vehicul într-un anumit timp. ◊ Instrument de măsură montat la unele vehicule pentru a înregistra distanțele parcurse de vehicul sau viteza de deplasare. (sil. -traj) [Scris și: chilometraj] – Din fr. kilométrage. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilometric
CHILOMÉTRIC, -Ă, chilometrici, -ce, adj. v. KILOMETRIC. Care se referă la kilometru, de kilometru, care indică kilometri. ◊ Fig. Foarte lung, interminabil. (sil. -tric) [Scris și: chilometric] – Din fr. kilométrique. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilometru
CHILOMÉTRU, chilometri, s. m. v. KILOMETRU. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu o mie de metri. ◊ Kilometru pe oră = unitate de măsură pentru viteză, egală cu viteza unui mobil care parcurge 1 kilometru într-o oră. Kilometru lansat = probă sportivă (cu bicicleta, motocicleta, etc.) în care performanța constă în timpul realizat pe distanța de un km din momentul în care sportivul trece în viteză linia de start și până la linia de sosire. (sil. -tru) [Scris și: chilometru. – Abr.: km] – Din fr. kilométre. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilomol
CHILOMÓL, chilomoli, s. m. v. KILOMOL. (Chim.) Cantitate de substanță a cărei masă, exprimată în kilograme, este numeric egală cu masa moleculară. [Scris și: chilomol – Abr.: kmol] – Kilo^2- + mol. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chilopod
CHILOPÓD, chilopode, s. n. (La pl.) Ordin de artropode cu multe picioare; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din engl. chilopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilot
CHILÓT, chiloți, s. m. Obiect de lenjerie sau de sport, care acoperă corpul de la talie până mai sus de genunchi (pe sub pantaloni, rochie, fustă). – Din fr. culotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiloţaş
CHILOȚÁȘ, chiloțași, s. m. Chiloțel. – Chilot + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiloțaș
CHILOȚÁȘ, chiloțași, s. m. Chiloțel. – Chilot + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiloţel
CHILOȚÉL, chiloței, s. m. Diminutiv al lui chilot; chiloțaș. – Chilot + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiloțel
CHILOȚÉL, chiloței, s. m. Diminutiv al lui chilot; chiloțaș. – Chilot + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chilug
CHILÚG adv. (În expr.) A tunde (pe cineva) chilug = a tunde pe cineva până la piele. – Cf. pilug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chim
CHIM, chimuri, s. n. Masă semilichidă rezultată din digestia gastrică a alimentelor. – Din fr. chyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimaera
Chimaera, animal fabulos, fiica lui Typhon și a Echidnei. Himera sălășluia în Lycia și avea înfățișarea unui monstru cu trei capete care vărsau flăcări. Semăna cu un leu și cu un șarpe în același timp. Himera a fost ucisă de Bellerophon la porunca regelui Iobates (v. și Bellerophon(tes)).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chimen
CHÍMEN s. m. (Bot.) Chimion (1); p. restr. semințele acestei plante. – Din ngr. kíminon. Cf. bg. kimen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimer
CHIMÉR s. n. v. chimir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimic
CHÍMIC, -Ă, chimici, -ce, adj. Care aparține chimiei, privitor la chimie. ♦ Care utilizează substanțe și metode din domeniul chimiei. Curățătorie chimică. ◊ Creion chimic = creion cu mină violetă, fabricată sintetic, a cărui urmă de pe hârtie se șterge greu. – Din fr. chimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimicale
CHIMICÁLE s. f. pl. (Pop.) Nume generic dat produselor chimice (folosite în gospodărie). – Din germ. Chemikalien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimie
CHIMÍE s. f. Știință care studiază compoziția, structura, proprietățile și transformările substanțelor. – Din fr. chimie, lat. chimia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiluminiscenţă
CHIMILUMINISCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiluminiscență
CHIMILUMINISCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimio
CHIMIO- Element de compunere însemnând „chimic”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. chimio-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioluminescenţă
CHIMIOLUMINESCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioluminescență
CHIMIOLUMINESCÉNȚĂ s. f. v. chimioluminiscență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioluminiscenţă
CHIMIOLUMINISCÉNȚĂ s. f. Luminescență produsă în timpul unei reacții chimice. [Var.: chemoluminescénță, chimioluminescénță, chimiluminiscénță, chemoluminiscénță^1 s. f.] – Din fr. chimiluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioluminiscență
CHIMIOLUMINISCÉNȚĂ s. f. Luminescență produsă în timpul unei reacții chimice. [Var.: chemoluminescénță, chimioluminescénță, chimiluminiscénță, chemoluminiscénță^1 s. f.] – Din fr. chimiluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimion
CHIMIÓN s. m. 1. Plantă erbacee umbeliferă cu frunze penate și cu flori mici, albe-liliachii, ale cărei semințe aromatice se folosesc în medicină, în bucătărie și la fabricarea lichiorurilor; chimen (Carum carvi). 2. Compus: chimion-de-apă (sau -de-baltă) = mărăraș. [Pr.: -mi-on] – Din tc. kimyon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioprofilaxie
CHIMIOPROFILAXÍE, chimioprofilaxii, s. f. Profilaxia bolilor infecțioase cu substanțe chimioterapice. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimioprophylaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiorezistenţă
CHIMIOREZISTÉNȚĂ, chimiorezistențe, s. f. (Biol.) Rezistență a germenilor microbieni sau a altor organisme parazitare la substanțe chimioterapice; chemorezistență. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiorésistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiorezistență
CHIMIOREZISTÉNȚĂ, chimiorezistențe, s. f. (Biol.) Rezistență a germenilor microbieni sau a altor organisme parazitare la substanțe chimioterapice; chemorezistență. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiorésistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiosinteză
CHIMIOSINTÉZĂ, chimiosinteze, s. f. (Biol.) Chemosinteză. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiosynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiosteriliza
CHIMIOSTERILIZÁ, chimiosterilizez, vb. I. Tranz. A steriliza cu substanțe chimice. [Pr.: -mi-o-] – Chimio- + steriliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiosterilizare
CHIMIOSTERILIZÁRE s. f. Acțiunea de a chimiosteriliza și rezultatul ei. – V. chimiosteriliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiosterilizat
CHIMIOSTERILIZÁT, -Ă, chimiosterilizați, -te, adj. Care a fost sterilizat cu substanțe chimice. – V. chimiosteriliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiotactism
CHIMIOTACTÍSM s. n. (Biol.) Chemotactism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotactisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiotaxie
CHIMIOTAXÍE s. f. (Biol.) Chemotactism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioterapic
CHIMIOTERÁPIC, -Ă, chimioterapici, -ce, adj. (Med.; despre substanțe de sinteză chimică) Cu acțiune toxică față de organisme parazitare, fără să fie toxică pentru organismul tratat. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiothérapique.1
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimioterapie
CHIMIOTERAPÍE s. f. Tratament al unor boli cu ajutorul substanțelor chimice; chemoterapie. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiotropism
CHIMIOTROPÍSM s. n. (Bot.) Creșterea unei plante în direcția sau contrar direcției din care acționează un excitant chimic; chemotropism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimir
CHIMÍR, chimire, s. n. Brâu lat de piele, adesea ornamentat și prevăzut cu buzunare, pe care îl poartă țăranii; șerpar. ◊ Expr. A pune la chimir = a strânge bani; a fi zgârcit. A avea la chimir = a fi bogat. [Var.: (reg.) chimér s. n.] – Din tc. kemer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiraş
CHIMIRÁȘ, chimirașe, s. n. Diminutiv al lui chimir. – Chimir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiraș
CHIMIRÁȘ, chimirașe, s. n. Diminutiv al lui chimir. – Chimir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimism
CHIMÍSM s. n. Totalitatea reacțiilor chimice din organism. ◊ Chimism gastric = analiză a acidității sucului gastric din organism. – Din fr. chimisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimist
CHIMÍST, -Ă, chimiști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul chimiei, specialist în chimie. – Din fr. chimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimiza
CHIMIZÁ, chimizez, vb. I. Tranz. A folosi procedee chimice de prelucrare a materialelor în industrie și în agricultură, a prelucra prin procedee chimice. – După rus. himizirovat’. Cf. chimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimizare
CHIMIZÁRE s. f. Faptul de a chimiza. – După rus. himizațiia. Cf. chimiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimograf
CHIMOGRÁF, chimografe, s. n. Aparat folosit în fiziologie pentru înregistrarea grafică a mișcărilor unor organe. – Din fr. kimographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimografie
CHIMOGRAFÍE, chimografii, s. f. Înregistrare grafică a unor fenomene fiziologice cu ajutorul chimografului. – Din fr. kimographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimogramă
CHIMOGRÁMĂ, chimograme, s. f. Diagramă a oscilațiilor înregistrate la chimograf. – Din fr. kymogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimono
CHIMONÓ, chimonouri, s. n. 1. Croială de haină femeiască, cu mâneca dintr-o singură bucată cu restul hainei. ◊ (Adjectival) Bluză chimono. 2. Îmbrăcăminte japoneză în formă de halat, cu mâneci foarte largi sau, p. ext., haină femeiască de casă croită în acest fel. [Var.: chimonóu s. n.] – Din fr. kimono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimonou
CHIMONÓU s. n. v. chimono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimozină
CHIMOZÍNĂ s. f. (Biochim.) Cheag. – Din fr. chymosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chimval
CHIMVÁL, chimvale, s. n. 1. Vechi instrument muzical compus din două talere de aramă care erau lovite unul de altul; cimbal. 2. (Rar) Clopot. – Din sl. kimvalŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chin
CHIN, chinuri, s. n. Suferință fizică sau morală intensă; tortură, supliciu, calvar. – Din magh. kin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinchină
CHINCHÍNĂ, chinchine, s. f. Arbore exotic din a cărui scoarță se extrage chinina (Cinchona). – Din fr. quinquina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chindie
CHINDÍE, chindii, s. f. 1. (Pop.) Moment al zilei înainte de apusul soarelui. ♦ Loc de pe bolta cerească unde se află soarele pe înserat. 2. (Art.) Numele unui dans popular asemănător cu sârba; melodie după care se execută acest dans. – Din tc. ikindi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chindie
CHINDÍE, chindii, s. f. Petrecere, chef mare, bairam (reg. Dobrogea)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chindisire
CHINDISÍRE, chindisiri, s. f. v. CHINDISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chinestezic
CHINESTÉZIC, -Ă, chinestezici, -ce, adj. Care aparține chinesteziei, care se referă la chinestezie. – Din fr. kinesthésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinestezie
CHINESTEZÍE s. f. Capacitatea de a percepe mișcarea diferitelor părți ale corpului. – Din fr. kinesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinez
CHINÉZ^1, chinezi, s. m. (Înv. și reg.) Primar. – Din sb. knez, magh. kenéz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinez
CHINÉZ^2, -Ă, chinezi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Chinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Chinei sau chinezilor^2 (1), privitor la China ori la chinezi^2; chinezesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de chinezi^2 (1). [Pl. și: (m.) chineji] – China (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinezărie
CHINEZĂRÍE, chinezării, s. f. (Fam.) Obiect (de artă) chinezesc sau migălos lucrat. – Chinez + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinezesc
CHINEZÉSC, -EÁSCĂ, chinezești, adj. Chinez^2 (2). ◊ Marele zid chinezesc = a) uriaș zid de apărare ridicat la granițele Chinei începând din Antichitate; b) fig. stavilă, opreliște (pusă în calea influențelor inovatoare din afară). Umbre chinezești = umbre (reprezentând diverse figuri) proiectate pe un perete, pe un ecran etc., prin combinarea poziției palmelor și a degetelor. – Chinez^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinezeşte
CHINEZÉȘTE adv. În felul chinezilor^2 (1); în limba chineză^2 (2). – Chinez^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinezește
CHINEZÉȘTE adv. În felul chinezilor^2 (1); în limba chineză^2 (2). – Chinez^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chineziterapeut
CHINEZITERAPEÚT, chineziterapeuți, s. m. Specialist în chineziterapie. – Din fr. kinésithérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chineziterapie
CHINEZITERAPÍE, chineziterapii, s. f. Terapeutică prin mișcare. – Din fr. kinésithérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinezoaică
CHINEZOÁICĂ, chinezoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Chinei sau este originară de acolo. – Chinez^2 + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chingă
CHÍNGĂ, chingi, s. f. 1. Bandă lată de piele, de lână sau de cânepă, cu care se fixează șaua pe cal. ◊ Expr. A strânge (pe cineva) în chingi = a constrânge, a lua din scurt (pe cineva). A slăbi (pe cineva) din chingi = a lăsa (pe cineva) mai liber. A-l ține (pe cineva) chingile = a fi, a se simți în putere, a fi în stare. 2. Cingătoare de piele sau de pânză. 3. Bară de lemn sau de metal care leagă părțile componente ale unui obiect, solidarizându-le și mărind rezistența obiectului. – Lat. *clinga (= cingula).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinguliţă
CHINGULÍȚĂ, chingulițe, s. f. Diminutiv al lui chingă; chinguță. – Chingă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinguliță
CHINGULÍȚĂ, chingulițe, s. f. Diminutiv al lui chingă; chinguță. – Chingă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinguţă
CHINGÚȚĂ, chinguțe, s. f. Chinguliță. – Chingă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinguță
CHINGÚȚĂ, chinguțe, s. f. Chinguliță. – Chingă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinidină
CHINIDÍNĂ, chinidine, s. f. Alcaloid extras din scoarța arborelui de chinină, folosit în unele afecțiuni cardiace. – Din fr. quinidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinină
CHINÍNĂ, chinine, s. f. Alcaloid extras din scoarța arborelui de chinină, sub formă de substanță albă, cristalină, cu gust foarte amar, folosit ca medicament împotriva malariei și unor stări febrile; comprimat farmaceutic din această substanță. – Din fr. quinine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinolină
CHINOLÍNĂ s. f. Substanță extrasă din gudronul de huilă, care stă la baza fabricării unor coloranți sintetici și a unor medicamente. – Din fr. quinoline, germ. Chinolin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinologic
CHINOLÓGIC^1, -Ă, chinologici, -ce, adj. Care aparține chinologiei sau câinilor, privitor la chinologie sau la câini. – Chinologie + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinologie
CHINOLOGÍE s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă de creșterea, îngrijirea și dresajul câinilor, precum și ameliorarea raselor lor. – Din engl. Kynology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinonă
CHINÓNĂ s. f. Substanță organică constituind componentul de bază în sinteza unor materii colorante. – Din fr. quinone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinonic
CHINONÍC, chinonice, s. n. Cântare bisericească liturgică executată în timp ce se împărtășește preotul care oficiază slujba. – Din ngr. kinonikón [troparion] „[cântare] cântată în comun”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinoros
CHINORÓS s. n. v. chinoroz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinoroz
CHINORÓZ s. n. Funingine foarte fină, folosită la fabricarea unor vopsele, a cernelii de tipar etc. [Var.: chinorós s. n.] – Din germ. Kienruss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinovar
CHINOVÁR s. n. Sulfură roșie de mercur, folosită ca medicament și colorant. – Din bg. kinovar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinovial
CHINOVIÁL, -Ă, chinoviali, -e, adj. Care aparține unei chinovii, care se referă la chinovie, de chinovie. [Pr.: -vi-al] – Chinovie + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinovie
CHINÓVIE, chinovii, s. f. Mănăstire în care călugării își organizează viața în comun. [Acc. și: chinovíe] – Din sl. kinovija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chintal
CHINTÁL, chintale, s. n. Unitate de măsură pentru greutăți, folosită mai ales pentru cereale, egală cu o sută de kilograme. – Din fr. quintal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chintă
CHÍNTĂ s. f. v. cvintă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chintesenţă
CHINTESÉNȚĂ s. f. 1. Esența cea mai pură și mai concentrată a unei substanțe, a unui lucru, a unei doctrine etc. 2. (În filosofia antică) Al cincilea și cel mai subtil element material al lumii, neschimbător, care intră în componența corpurilor cerești. [Var.: (înv.) cvintesénță s. f.] – Din fr. quintessence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chintesență
CHINTESÉNȚĂ s. f. 1. Esența cea mai pură și mai concentrată a unei substanțe, a unui lucru, a unei doctrine etc. 2. (În filosofia antică) Al cincilea și cel mai subtil element material al lumii, neschimbător, care intră în componența corpurilor cerești. [Var.: (înv.) cvintesénță s. f.] – Din fr. quintessence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinui
CHINUÍ, chinuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A produce sau a îndura suferințe fizice sau morale intense. ♦ Tranz. A necăji, a plictisi. 2. Refl. A se strădui, a face eforturi pentru a realiza ceva. [Prez. ind. și: chínui] – Chin + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinuială
CHINUIÁLĂ s. f. (Rar) Chinuire. [Pr.: -nu-ia-) – Chinui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinuire
CHINUÍRE s. f. Faptul de a (se) chinui; chinuială. – V. chinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinuit
CHINUÍT, -Ă, chinuiți, -te, adj. 1. Plin de chinuri, de suferințe. Viață chinuită. 2. (Despre o operă artistică, un text etc.) Care este făcut cu multă trudă (și nu prea reușit) – V. chinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chinuitor
CHINUITÓR, -OÁRE, chinuitori, -oare, adj. Care chinuiește. [Pr.: -nu-i-] – Chinui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiocec
CHIOCÉC, chiocecuri, s. n. (Înv.) Numele unui dans turcesc. – Din tc. köcek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiolhan
CHIOLHÁN, chiolhanuri, s. n. (Pop. și fam.) Petrecere, chef mare (și zgomotos). [Var.: chiulhán s. n.] – Din tc. külhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiolhănos
CHIOLHĂNÓS, -OÁSĂ, chiolhănoși, -oase, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) ticălos, mișel. – Chiolhan + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiomb
CHIOMB, CHIOÁMBĂ, chiombi, chioambe, adj. (Reg.; adesea substantivat) 1. Prost, nesocotit. 2. Care nu vede bine. [Var.: chiomp, chioámpă adj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiombăire
CHIOMBĂÍRE, chiombăiri, s. f. v. CHIOMBĂI. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chiomp
CHIOMP, CHIOÁMPĂ adj. v. chiomb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiompănire
CHIOMPĂNÍRE, chiompăniri, s. f. v. CHIOMPĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chiondorâş
CHIONDORẤȘ adv. (Pop. și fam.) Chiorâș, încruntat, posomorât. Se uită chiondorâș. [Var.: chiondorúș adv.] – [În]chiondora + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiondorâș
CHIONDORẤȘ adv. (Pop. și fam.) Chiorâș, încruntat, posomorât. Se uită chiondorâș. [Var.: chiondorúș adv.] – [În]chiondora + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiondoreală
CHIONDOREÁLĂ, chiondoreli, s. f. (Reg.) Privire încruntată, posomorâtă – [În]chiondora + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiondoruş
CHIONDORÚȘ adv. v. chiondorấș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiondoruș
CHIONDORÚȘ adv. v. chiondorấș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chione
Chione 1. Fiica lui Boreas și a Orithyiei. A fost iubită de zeul Poseidon, cu care a avut un fiu, pe Eumolpus. 2. Fiica regelui Daedalion, curtată deopotrivă de Apollo și de Hermes. A avut doi fii, pe Philammon și Autolycus. Chione a murit, victimă a geloziei zeiței Artemis, cu care avusese nesocotința să se măsoare în frumusețe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chior
CHIOR, CHIOÁRĂ, chiori, chioare, adj. 1. (Adesea substantivat) Care vede numai cu un ochi; căruia îi lipsește un ochi. 2. (Reg.; adesea substantivat) Orb. 3. (Adesea substantivat) Care nu vede bine. 4. (Adesea substantivat) Sașiu. 5. Fig. (Despre surse de lumină) Care dă o lumină slabă, insuficientă; (despre lumină) slab. ♦ (Despre ferestre) Prin care lumina străbate cu greu, care este prea mic sau (în parte) acoperit. 6. (În expr.) Apă chioară= a) (ir.) nume dat unor alimente lichide sau unor băuturi alcoolice prea diluate; b) vorbe lipsite de conținut. A nu avea para chioară sau (rar, substantivat) a nu avea chioară în pungă = a nu avea niciun ban. – Din tc. kör.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorăi
CHIORĂÍ, pers. 3 chiórăie, vb. IV. Intranz. (Pop.; despre intestine) A produce un zgomot caracteristic, datorită gazelor din interior. [Var.: ghiorăí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorăială
CHIORĂIÁLĂ, chiorăieli, s. f. (Pop.) Zgomot produs de mișcarea gazelor în intestine; chiorăit, chiorăitură. [Pr.: -ră-ia-. – Var.: ghiorăiálă s. f.] – Chiorăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorăit
CHIORĂÍT, chiorăituri, s. n. (Pop.) Chiorăială. [Var.: ghiorăit s. n.] – V. chiorăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorăitură
CHIORĂITÚRĂ, chiorăituri, s. f. (Pop.) Chiorăială. [Pr.: -ră-i-. – Var.: ghiorăitúră s. f.] – Chiorăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorâş
CHIORẤȘ, -Ă, chiorâși, -e, adv., adj. (Înv. și pop.) I. Adv. (În expr.) A privi (sau a se uita) chiorâș = a) a privi sașiu; b) a se uita pe furiș, încruntat, cu dușmănie, cu dispreț. A da chiorâș prin ceva = a se repezi fără a ține seama peste ce calcă. (Înv.) A da chiorâș la (sau în) ceva = a ținti. II. Adj. 1. Sașiu. 2. Fig. Încruntat, supărat, îmbufnat. – Chiorî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorâș
CHIORẤȘ, -Ă, chiorâși, -e, adv., adj. (Înv. și pop.) I. Adv. (În expr.) A privi (sau a se uita) chiorâș = a) a privi sașiu; b) a se uita pe furiș, încruntat, cu dușmănie, cu dispreț. A da chiorâș prin ceva = a se repezi fără a ține seama peste ce calcă. (Înv.) A da chiorâș la (sau în) ceva = a ținti. II. Adj. 1. Sașiu. 2. Fig. Încruntat, supărat, îmbufnat. – Chiorî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiorî
CHIORÎ́, chiorăsc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă un ochi; p. ext. a-i slăbi sau a face să-i slăbească vederea cuiva sau să nu mai vadă (temporar). ♦ (Reg.) A orbi. ♦ Tranz. Fig. A încerca să înșele sau a înșela pe cineva (în legătură cu ceva care poate fi văzut). 2. Refl. (Fam.) A se uita foarte atent, cu curiozitate, făcând ochii mari; a se holba. 3. Intranz. Fig. (Despre surse de lumină) A da o lumină foarte slabă. – Din chior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiostec
CHIOSTÉC^1, chiostecuri, s. n. (Înv.) 1. Piedică pusă la picioarele cailor. 2. Șiret la gulerul mantalei. [Pl. și: chiostece] – Din tc. köstek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiostec
CHIOSTÉC^2 s. n. v. chiștoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chioşc
CHIOȘC, chioșcuri, s. n. 1. Construcție ușoară (și mobilă) pe străzi, în parcuri, în gări, unde se vând ziare, reviste, țigări, răcoritoare etc. 2. Construcție ușoară (de lemn) așezată în grădini particulare sau publice (ca adăpost la umbră, pentru odihnă etc.). – Din tc. köșk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chioșc
CHIOȘC, chioșcuri, s. n. 1. Construcție ușoară (și mobilă) pe străzi, în parcuri, în gări, unde se vând ziare, reviste, țigări, răcoritoare etc. 2. Construcție ușoară (de lemn) așezată în grădini particulare sau publice (ca adăpost la umbră, pentru odihnă etc.). – Din tc. köșk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chioşcar
CHIOȘCÁR, chioșcari, s. m. (Fam.) Vânzător într-un chioșc (1) – Chioșc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chioșcar
CHIOȘCÁR, chioșcari, s. m. (Fam.) Vânzător într-un chioșc (1) – Chioșc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiot
CHÍOT, chiote, s. n. Strigăt puternic, răsunător, prelung (care exprimă bucurie, reușită etc., care servește ca chemare, îndemn etc.). – Din chiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chioti
CHIOTÍ, chiotesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A scoate chiote; a chiui. ♦ (Rar) A răsuna. Valea chiotește. [Pr.: chi-o-) – Din chiot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiotoare
CHIOTOÁRE s. f. v. cheotoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chip
CHIP, chipuri, s. n., adv. I. S. n. 1. Față, obraz, figură. Un chip oval. ♦ Expresie a feței; fizionomie. Un chip trist. 2. Înfățișarea sau aspectul unei ființe. Avea chip omenesc. ◊ Loc. adv. În chip de... = cu înfățișare de..., asemenea cu... ♦ Persoană; ființă. A văzut acolo multe chipuri. 3. Imagine, înfățișare a unei ființe sau a unui obiect, redată prin desen, pictură, sculptură etc. 4. (Rel.) Proprietate ontologică, fixând structura arhetipală imprimată omului la creație; imaginea în care se reflectă ființa personală a lui Dumnezeu. ◊ Chip cioplit = idol. II. S. n. 1. Fel, mod, gen. Scrie într-un chip original. ◊ Loc. adj. Fel și chip de... = tot felul de... ◊ Loc. adv. (În sau cu) fel și chip (sau chipuri) = în tot felul, în toate modalitățile posibile. 2. (Rar) Modalitate, posibilitate. ◊ Loc. adv. Cu orice chip = oricum. În (sau cu) niciun chip = nicidecum. ◊ Expr. Nu e chip să... = nu se poate, imposibil să... A nu avea (niciun) chip (să...) = a nu avea posibilitatea, a nu putea (să...). (Pop.) A afla chip (și cale) = a găsi un mijloc eficace, o soluție. 3. (Reg.) Încercare (de a găsi o soluție). 4. (În expr.) Cu chip să... = ca să..., pentru ca să..., având intenția să... Cu chip că... = sub pretext că..., sub aparența că... III. Adv. (La pl. art.; fam.) Vorba vine, cică. ♦ La drept vorbind, nu-i vorbă; ba chiar. – Din magh. kép.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiparoasă
CHIPAROÁSĂ, chiparoase, s. f. Plantă decorativă cu tulpina înaltă, terminată cu un mănunchi de flori albe-verzui sau roz, plăcut mirositoare; tuberoză (Polyanthes tuberosa). [Var.: tiparoásă s. f.] – Din chiparos (după fr. tubéreuse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiparos
CHIPARÓS, chiparoși, s. m. Arbore rășinos conifer cu frunze persistente și cu lemnul rezistent și parfumat, folosit în industrie (Cupressus sempervirens). – Din ngr. kiparíssi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipcel
CHIPCÉL s. n. v. chepcel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipeş
CHÍPEȘ, -Ă, chipeși, -e, adj. Frumos, arătos, chipos. – Din magh. képes „capabil”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipeș
CHÍPEȘ, -Ă, chipeși, -e, adj. Frumos, arătos, chipos. – Din magh. képes „capabil”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipiu
CHIPÍU, chipie, s. n. Șapcă (de uniformă) cu fundul rotund și tare și cu cozoroc. [Pl. și: chipiuri] – Din fr. képi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipos
CHIPÓS, -OÁSĂ, chipoși, -oase, adj. (Pop.) Chipeș. – Chip + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiproviceni
CHIPROVICÉNI s. m. pl. Nume dat unor meșteșugari bulgari stabiliți în a doua jumătate a sec. XVII în Țara Românească. – Chiprovăț (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chips
CHIPS, chipsuri, s. n. Felie subțire și rotundă de cartof, prăjită în ulei și consumată rece. [Pr.: cips] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipuşor
CHIPUȘÓR, chipușoare, s. n. Diminutiv al lui chip. – Chip + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chipușor
CHIPUȘÓR, chipușoare, s. n. Diminutiv al lui chip. – Chip + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chir
CHIR s. m. (Înv.; urmat de un n. pr. de persoană) Domn, jupân. [Scris și: kir] – Din ngr. kír[ios].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiraleisa
CHIRALÉISA interj., s. f. (Pop.) 1. Interj. Formulă liturgică grecească cu sensul „Doamne miluiește” (rostită de cei care însoțesc pe preot când umblă cu botezul). 2. S. f. Litanie liturgică ortodoxă; ectenie. 3. S. f. (Reg.) Duh necurat.[Pr.: -le-i-] – Din ngr. kírie eléison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirăi
CHIRĂÍ, chírăi, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) 1. (Despre greieri; la pers. 3) A țârâi. ♦ (Despre unele păsări) A scoate sunete specifice speciei. 2. (Despre oameni) A striga, a țipa; a geme; a plânge. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirăit
CHIRĂÍT, chirăíturi, s. n. (Pop. și fam.) Faptul de a chirăi; zgomot, sunet, strigăt scos de cel care chirăie; chirăitură. – V. chirăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirăitură
CHIRĂITÚRĂ, chirăituri, s. f. (Pop. și fam.) Chirăit. – Chirăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirci
CHIRCÍ, chircesc, vb. IV. Refl. 1. A se strânge grămadă, a se face mic. 2. A nu se dezvolta suficient; a se pipernici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chircit
CHIRCÍT, -Ă, chirciți, -te, adj. 1. Cu trupul strâns. 2. Care nu s-a dezvoltat suficient; pipernicit; sfrijit. – V. chirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chircitură
CHIRCITÚRĂ, chircituri, s. f. (Pop.) Ființă ori plantă insuficient dezvoltată, pipernicită, degenerată. – Chirci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirdosire
CHIRDOSÍRE, chirdosiri, s. f. v. CHIRDOSI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chirdosit
CHIRDOSÍT, -Ă, chirdosiți, -te, adj. v. CHIRDOSI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chirfoseală
CHIRFOSEÁLĂ, chirfoseli, s. f. (Reg.) Faptul de a chirfosi. ♦ Zăpăceală, hărmălaie. – Chirfosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirfosi
CHIRFOSÍ, chirfosesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A murdări tăvălind prin ceva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiriarh
CHIRIÁRH, chiriarhi, s. m. (Înv.) Arhiereu conducător al unei eparhii, mitropolii, patriarhii. [Pr.: -ri-arh] – Din ngr. kiríarhos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiriarhie
CHIRIARHÍE, chiriarhii, s. f. (Înv.) Demnitatea de chiriarh; conducerea, autoritatea superioară a bisericii. [Pr.: -ri-ar-] – Din ngr. kiriarhía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiriaş
CHIRIÁȘ, -Ă, chiriași, -e, s. m. și f. Persoană, instituție, organizație etc. care folosește o locuință, un sediu etc. în temeiul unui act de închiriere. [Pr.: -ri-aș] – Chirie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiriaș
CHIRIÁȘ, -Ă, chiriași, -e, s. m. și f. Persoană, instituție, organizație etc. care folosește o locuință, un sediu etc. în temeiul unui act de închiriere. [Pr.: -ri-aș] – Chirie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirie
CHIRÍE, chirii, s. f. Sumă plătită de beneficiarul unui contract de închiriere în schimbul folosirii temporare a locuinței sau a unui lucru închiriat. ◊ Loc. adj. și adv. Cu chirie = (care este dat cuiva) pentru folosire temporară în schimbul unei plăți. – Din bg., sb. kirija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirighiţă
CHIRIGHÍȚĂ, chirighițe, s. f. Gen de păsări călătoare care trăiesc pe lângă râuri și bălți și se hrănesc cu pește (Chlidonias). – Cf. caragață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirighiță
CHIRIGHÍȚĂ, chirighițe, s. f. Gen de păsări călătoare care trăiesc pe lângă râuri și bălți și se hrănesc cu pește (Chlidonias). – Cf. caragață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirigiu
CHIRIGÍU, chirigii, s. m. 1. (Înv.) Persoană care transporta cu căruța, în schimbul unei plăți, oameni sau mărfuri; cărăuș. 2. (Reg.) Chiriaș. – Din tc. kiracı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirilic
CHIRÍLIC, -Ă, chirilici, -ce, adj. (În sintagmele) Alfabet chirilic = vechi alfabet slav, compus de Chiril în sec. IX și utilizat la noi (oficial) până în 1860, care a servit drept bază pentru alfabetele folosite de popoarele slave ortodoxe. Literă chirilică = literă din alfabetul chirilic. (Substantivat) Scrie cu chirilice. ♦ (Despre texte, scrieri etc.) Care este scris cu litere chirilice. [Var.: cirílic, -ă adj.] – Chiril (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiristigiu
CHIRISTIGÍU s. m. v. cherestegiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiromant
CHIROMÁNT, -Ă, chiromanți, -te, s. m. și f. Persoană care practică chiromanția. – Din it. chiromante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiromantic
CHIROMÁNTIC, -Ă, chiromantici, -ce, adj. De chiromanție. – Din engl. chiromantic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiromanţie
CHIROMANȚÍE s. f. Procedeu prin care se poate ghici caracterul sau destinul cuiva pe baza interpretării liniilor din palmă. – Din it. chiromanzia, fr. chiromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiromanție
CHIROMANȚÍE s. f. Procedeu prin care se poate ghici caracterul sau destinul cuiva pe baza interpretării liniilor din palmă. – Din it. chiromanzia, fr. chiromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiromegalie
CHIROMEGALÍE s. f. v. cheiromegalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiron
Chiron, fiul lui Cronus, era cel mai vestit și mai înțelept dintre centauri, priceput în tainele lecuirii, iscusit la vînătoare și meșter în arta muzicii. Locuia într-o peșteră, pe muntele Pelion. Înțelept și bun din fire, Chiron era prietenul neprețuit al oamenilor. El a fost cel care l-a ajutat și apărat pe Peleus, i-a crescut și i-a educat pe Achilles, pe Iason și pe Asclepius. Se spunea că însuși Apollo l-ar fi avut drept dascăl pe Chiron. Cu ocazia luptei lui Heracles cu centaurii, Chiron a fost lovit din greșeală de către erou (v. și Centauri). Pradă unor dureri îngrozitoare pe care, cu toată arta sa în ale lecuirii, nu le-a putut alina, Chiron s-a retras într-o peșteră, unde și-a așteptat sfîrșitul. Fiind nemuritor, nu și-a putut găsi însă liniștea decît după ce Prometheus, care era muritor, a primit să facă schimb cu el, dezlegîndu-l în felul acesta de nemurire.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chiropter
CHIROPTÉR s. n. v. cheiropter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirpici
CHIRPÍCI s. n. Material de construcție în formă de cărămidă, făcut dintr-un amestec de lut, paie și băligar uscat la soare. – Din tc. kerpiç.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirurg
CHIRÚRG, chirurgi, s. m. Medic specialist în chirurgie. [Var.: (înv.) hirúrg s. m.] – Din lat. chirurgus, germ. Chirurg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirurgical
CHIRURGICÁL, -Ă, chirurgicali, -e, adj. Care aparține chirurgiei, care se referă la chirurgie, care se realizează cu ajutorul chirurgiei. [Var.: (înv.) hirurgicál, -ă adj.] – Din fr. chirurgical, lat. chirurgicalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chirurgie
CHIRURGÍE s. f. Ramură a medicinei care tratează bolile cu ajutorul operațiilor. ◊ Mică chirurgie = parte a chirurgiei consacrată intervențiilor chirurgicale mai ușoare, care nu impun spitalizare. Chirurgie genetică = transplant de gene. [Var.: (înv.) hirurgíe s. f.] – Din fr. chirurgie, lat. chirurgia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chisăliţă
CHÍSĂLIȚĂ s. f. – v. chiseliță.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chisăliță
CHÍSĂLIȚĂ s. f. – v. chiseliță.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chisea
CHISEÁ^1, chisele, s. f. Vas mic de sticlă, de cristal sau de porțelan în care se ține dulceața. [Var.: cheseá s. f.] – Din tc. kåse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chisea
CHISEÁ^2, chisele, s. f. (Pop.) Pungă (de piele) în care se țin banii sau tutunul. – Din tc. kese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiselgur
CHISELGÚR s. n. v. kiselgur.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chiseliţă
CHÍSELIȚĂ, chiselițe, s. f. Fiertură de fructe sau de anumite legume (știr, lobodă etc.). ♦ Fig. Amestec din care nu se mai alege nimic; terci. ◊ Expr. A face (pe cineva) chiseliță = a bate zdravăn. – Din bg., sb. kiselica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiseliță
CHÍSELIȚĂ, chiselițe, s. f. Fiertură de fructe sau de anumite legume (știr, lobodă etc.). ♦ Fig. Amestec din care nu se mai alege nimic; terci. ◊ Expr. A face (pe cineva) chiseliță = a bate zdravăn. – Din bg., sb. kiselica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chisnovat
CHISNOVÁT, -Ă, chisnovați, -te, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) poznaș, glumeț, comic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chist
CHIST, chisturi, s. n. 1. Tumoare benignă de forma unei pungi închise, de obicei cu un conținut lichid sau semilichid. 2. Înveliș protector secretat de unele animale inferioare aflate în condiții de mediu nefavorabile. – Din fr. kyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chistectomie
CHISTECTOMÍE, chistectomii, s. f. (Med.) Extirpare chirurgicală a unui chist. – Din fr. kystectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chistic
CHÍSTIC, -Ă, chistici, -ce, adj. De natura chistului, cu aspect de chist. – Din fr. kystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chişcar
CHIȘCÁR, chișcari, s. m. (Iht.; reg.) Țipar. – Cf. rus. piškar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chișcar
CHIȘCÁR, chișcari, s. m. (Iht.; reg.) Țipar. – Cf. rus. piškar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chişcă
CHÍȘCĂ, chiște, s. f. (Reg.) Caltaboș făcut din stomacul sau din intestinele porcului, umplute cu carne tocată și cu păsat. ♦ (Adverbial) Plin, îndesat până la refuz. – Din ucr. kyška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chișcă
CHÍȘCĂ, chiște, s. f. (Reg.) Caltaboș făcut din stomacul sau din intestinele porcului, umplute cu carne tocată și cu păsat. ♦ (Adverbial) Plin, îndesat până la refuz. – Din ucr. kyška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chişiţă
CHÍȘIȚĂ, chișițe, s. f. Încheietură a piciorului, deasupra copitei, la animalele cu copite; moțul de păr de deasupra copitei. – Din bg. kitčice, sb. kičica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chișiță
CHÍȘIȚĂ, chișițe, s. f. Încheietură a piciorului, deasupra copitei, la animalele cu copite; moțul de păr de deasupra copitei. – Din bg. kitčice, sb. kičica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chişleag
CHIȘLEÁG s. n. (Reg.) Lapte de vacă smântânit pus la prins (până se acrește); lapte prins, lapte acru. – Din ucr. kysljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chișleag
CHIȘLEÁG s. n. (Reg.) Lapte de vacă smântânit pus la prins (până se acrește); lapte prins, lapte acru. – Din ucr. kysljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chişnire
CHIȘNÍRE, chișniri, s. f. v. CHIȘNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chișnire
CHIȘNÍRE, chișniri, s. f. v. CHIȘNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chiştoc
CHIȘTÓC, -OÁCĂ, chiștoci, -oace, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Muc de țigară. 2. S. m. și f. Fig. Copil mic de statură și îndesat. [Pl. și: (1) chiștocuri. – Var.: chiostéc s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiștoc
CHIȘTÓC, -OÁCĂ, chiștoci, -oace, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Muc de țigară. 2. S. m. și f. Fig. Copil mic de statură și îndesat. [Pl. și: (1) chiștocuri. – Var.: chiostéc s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chit
CHIT^1 adv. (Fam.; în expr.) A fi chit (cu cineva) = a nu mai datora nimic (cuiva); a nu mai avea de dat (cuiva) nicio socoteală. ◊ Loc. conj. Chit că... = chiar dacă..., indiferent dacă... – Din fr. quitte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chit
CHIT^2, (2) chituri, s. n. 1. Pastă formată dintr-un praf mineral și un lichid vâscos (ulei de in, glicerină etc.), care se întărește în contact cu aerul, folosită la fixarea geamurilor în cercevele, la astuparea găurilor în lemn sau în zid etc. 2. Sortiment de chit (1). – Din germ. Kitt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chit
CHIT^3, chiți, s. m. (Zool.; înv.) Balenă. – Din sl. kitŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chit
CHIT^2 s. n. ~ (din germ. Kitt < v. germ. de sus kuti < indoeurop. *guetu- = rășină, prin interm. lat. bitūmen = asfalt (1.)) [et. WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chitanţă
CHITÁNȚĂ, chitanțe, s. f. Act scris prin care se face dovada primirii unei sume de bani, a unor bunuri etc. – Din fr. quittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitanță
CHITÁNȚĂ, chitanțe, s. f. Act scris prin care se face dovada primirii unei sume de bani, a unor bunuri etc. – Din fr. quittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitanţier
CHITANȚIÉR, chitanțiere, s. n. Carnet sau registru cu foi detașabile pentru întocmirea chitanțelor. [Pr.: -ți-er] – Chitanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitanțier
CHITANȚIÉR, chitanțiere, s. n. Carnet sau registru cu foi detașabile pentru întocmirea chitanțelor. [Pr.: -ți-er] – Chitanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitară
CHITÁRĂ, chitare, s. f. Instrument muzical cu coarde, care emite sunete prin ciupire sau lovire cu degetele. ◊ Chitară electrică = chitară ale cărei sunete sunt captate și amplificate. [Var.: ghitáră s. f.] – Din it. chitarra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitarist
CHITARÍST, -Ă, chitariști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la chitară. [Var.: ghitaríst, -ă, (înv.) citaríst, -ă s. m. și f.] – Chitară + suf. -ist. Cf. it. chitarrista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chită
CHÍTĂ, chite, s. f. (Reg.) 1. Mănunchi de flori, de frunze etc. 2. Mănunchi format din douăsprezece fuioare de in sau de cânepă. – Din sb. kita, ucr. kyta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitcăit
CHITCĂÍT, -Ă, chitcăiți, -te, adj. (Reg.; despre oameni) Mocăit, ticăit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiteală
CHITEÁLĂ^1 s. f. (Pop.) Chibzuială, judecată (dreaptă, cumpănită). – Chiti^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiteală
CHITEÁLĂ^2 s. f. (Reg.) Ochire, țintire; nimerire. – Chiti^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiti
CHITÍ^1, chitesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz., intranz. și refl. A socoti, a chibzui; a crede, a gândi. ♦ Tranz. A pune la cale; a plănui. 2. Tranz. A potrivi, a aranja, a rândui bine. – Din sb. kititi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiti
CHITÍ^2, chitesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A ținti (cu arma, cu piatra), a ochi; p. ext. a trage (cu o armă); a lovi, a nimeri (ținta). 2. A arunca o privire; a alege din ochi. – Din sb. hititi (prin apropiere de chiti^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitic
CHITÍC, chitici, s. m. (Reg.) Nume generic pentru diferite varietăți de pește mărunt; pește neajuns la maturitate; peștișor. ◊ Expr. (Adverbial) A tăcea chitic = a nu spune nicio vorbă, a păstra tăcere completă. – Cf. pitic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitie
CHITÍE s. f. v. tichie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitină
CHITÍNĂ s. f. Substanță organică asemănătoare cu celuloza, care formează partea scheletică din tegumentele insectelor. – Din fr. chitine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitinizat
CHITINIZÁT, -Ă, chitinizați, -te, adj. Din chitină; cu chitină. – Din chitină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitinos
CHITINÓS, -OÁSĂ, chitinoși, -oase, adj. Care conține chitină, format din chitină. – Din fr. chitineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitit
CHITÍT, -Ă, chitiți, -te, adj. (Pop.; despre oameni) Chibzuit, socotit. – V. chiti^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiton
CHITÓN, chitoane, s. n. Tunică purtată în Antichitate de greci direct pe piele, prinsă pe umărul stâng cu o fibulă și strânsă în talie cu un cordon. – Din fr. chiton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitonag
CHITONÁG^1 s. n. (Reg.) Pistil obținut din pastă de gutui. – Cf. fr. cotignac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitonag
CHITONÁG^2, chitonage, s. n. (Rar) Unealtă cu vârf ascuțit, cu care se fac găuri în pământ pentru a înfige aracii la vie sau pentru semănatul porumbului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitră
CHÍTRĂ, chitre, s. f. Fructul comestibil al chitrului, cu aspectul unei lămâi mari. – Din ngr. kitra (pl. lui kitron).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitru
CHÍTRU, chitri, s. m. 1. Arbore exotic cu flori mari, albe și cu fructe comestibile (Citrus medica). 2. (Impr.) Chitră. – Din chitră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chitui
CHITUÍ, chituiesc, vb. IV. Tranz. A lipi, a fixa, a astupa, a netezi ceva cu chit^2. – Chit^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chituire
CHITUÍRE, chituiri, s. f. Acțiunea de a chitui. – V. chitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chituit
CHITUÍT, -Ă, chituiți, -te, adj. Care este lipit, fixat, astupat cu chit^2. – V. chitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţ
CHIȚ interj. Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale șoarecilor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiț
CHIȚ interj. Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale șoarecilor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţăi
CHIȚĂÍ, pers. 3 chíțăie, vb. IV. Intranz. (Despre șoareci) A scoate sunete ascuțite, caracteristice speciei. [Var.: chițcăí vb. IV] – Chiț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițăi
CHIȚĂÍ, pers. 3 chíțăie, vb. IV. Intranz. (Despre șoareci) A scoate sunete ascuțite, caracteristice speciei. [Var.: chițcăí vb. IV] – Chiț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţăit
CHIȚĂÍT s. n. Faptul de a chițăi; sunet ascuțit specific pe care îl scoate șoarecele. [Var.: chițcăít s. n.] – V. chițăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițăit
CHIȚĂÍT s. n. Faptul de a chițăi; sunet ascuțit specific pe care îl scoate șoarecele. [Var.: chițcăít s. n.] – V. chițăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţcan
CHIȚCÁN, chițcani, s. m. 1. Animal insectivor asemănător cu șoarecele, brun-castaniu pe spate și mai deschis pe burtă, cu botul alungit, cu ochii mici și cu urechile ascunse în blană, care trăiește prin păduri, dumbrăvi etc. în galerii superficiale (Sorex araneus). 2. Nume dat mai multor specii de șoareci de diverse mărimi. – Chițcăi + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițcan
CHIȚCÁN, chițcani, s. m. 1. Animal insectivor asemănător cu șoarecele, brun-castaniu pe spate și mai deschis pe burtă, cu botul alungit, cu ochii mici și cu urechile ascunse în blană, care trăiește prin păduri, dumbrăvi etc. în galerii superficiale (Sorex araneus). 2. Nume dat mai multor specii de șoareci de diverse mărimi. – Chițcăi + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţcăi
CHIȚCĂÍ vb. IV v. chițăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițcăi
CHIȚCĂÍ vb. IV v. chițăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţcăit
CHIȚCĂÍT s. n. v. chițăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițcăit
CHIȚCĂÍT s. n. v. chițăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţibuş
CHIȚIBÚȘ, chițibușuri, s. n. (Fam.) Fapt, detaliu lipsit de importanță; mărunțiș, fleac. ♦ Tertip, șmecherie de care uzează cineva pentru a obține ceva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițibuș
CHIȚIBÚȘ, chițibușuri, s. n. (Fam.) Fapt, detaliu lipsit de importanță; mărunțiș, fleac. ♦ Tertip, șmecherie de care uzează cineva pentru a obține ceva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţibuşar
CHIȚIBUȘÁR, -Ă, chițibușari, -e, s. m. și f. (Fam.) 1. Persoană căreia îi place să uzeze de chițibușuri, de mărunțișuri, care face mici șmecherii. 2. Persoană care dă importanță fleacurilor; persoană care caută nod în papură. – Chițibuș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițibușar
CHIȚIBUȘÁR, -Ă, chițibușari, -e, s. m. și f. (Fam.) 1. Persoană căreia îi place să uzeze de chițibușuri, de mărunțișuri, care face mici șmecherii. 2. Persoană care dă importanță fleacurilor; persoană care caută nod în papură. – Chițibuș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţibuşărie
CHIȚIBUȘĂRÍE s. f. v. chițibușerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițibușărie
CHIȚIBUȘĂRÍE s. f. v. chițibușerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţibuşerie
CHIȚIBUȘERÍE, chițibușerii, s. f. (Rar) Faptă sau apucătură de chițibușar; acțiune plină de chițibușuri. [Var.: chițibușăríe s. f.] – Chițibușar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițibușerie
CHIȚIBUȘERÍE, chițibușerii, s. f. (Rar) Faptă sau apucătură de chițibușar; acțiune plină de chițibușuri. [Var.: chițibușăríe s. f.] – Chițibușar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiţoran
CHIȚORÁN, chițorani, s. m. Șoarece mare de câmp, cu botul foarte ascuțit (Sorex vulgaris). – Cf. chițcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chițoran
CHIȚORÁN, chițorani, s. m. Șoarece mare de câmp, cu botul foarte ascuțit (Sorex vulgaris). – Cf. chițcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiu
CHIU s. n. 1. Strigăt de bucurie. 2. (În expr.) Chiu și vai = suferință, durere; fig. sărăcie, mizerie. Cu chiu, cu vai sau cu chiu și vai = cu mare greutate, după multe eforturi. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiui
CHIUÍ, chíui, vb. IV. Intranz. 1. A scoate un strigăt ascuțit, puternic și prelung de bucurie, de veselie, de îndemn, de chemare etc.; a chioti, a hăuli. 2. A spune strigături, a striga chiuituri (2). [Pr.: chi-u-] – Chiu + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuit
CHIUÍT, chiuituri, s. n. 1. Strigăt ascuțit, puternic și prelung (de bucurie, de îndemn etc.); chiuitură (1), hăulire, hăulit. 2. Chiuitură (2), strigătură. [Pr.: chi-u-] – V. chiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuită
CHIUÍTĂ s. f. (Reg.; în loc. adv.) Cu chiuita = foarte mult, cu nemiluita, nenumărat. [Pr.: chi-u-] – V. chiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuitură
CHIUITÚRĂ, chiuituri, s. f. 1. Faptul de a chiui; chiot, chiuit (1). 2. Versuri cu aluzii satirice sau glumețe, strigate în timpul executării dansurilor populare; strigătură, chiuit (2). [Pr.: chi-u-] – Chiui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiul
CHIUL, chiuluri, s. n. (Fam.) Sustragere nemotivată de la îndeplinirea unei obligații, a unei datorii; p. ext. înșelătorie. ◊ Loc. vb. A trage chiulul = a) a chiuli; b) a nu-și ține cuvântul dat. A-i trage (cuiva) chiulul = a păcăli, a înșela (pe cineva). – Din fr. [tirer au] cul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiulaf
CHIULÁF, chiulafuri, s. n. (Înv.) Un fel de căciulă turcească mare (în jurul căreia se înfășura turbanul). – Din tc. külâh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiulangioaică
CHIULANGIOÁICĂ, chiulangioáice, s. f. v. chiulangiu. (din chiulangiu + suf. -oaică)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chiulangiu
CHIULANGÍU, -ÍE, chiulangii, s. m. și f., adj. (Fam.) (Persoană) care în mod sistematic trage chiulul, înșală, se sustrage de la datorie. – Chiul + suf. -angiu. Cf. tc. külâhçi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiulasă
CHIULÁSĂ, chiulase, s. f. 1. Piesă de metal care închide cilindrii unui motor cu ardere internă. 2. Partea de dinapoi a țevii unei arme de foc (pe unde se încarcă arma). [Var.: culasă s. f.] – Din fr. culasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiulhan
CHIULHÁN s. n. v. chiolhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuli
CHIULÍ, chiulesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A se sustrage nemotivat de la îndeplinirea unei obligații, a unei datorii; a trage chiulul. – Din chiul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiup
CHIUP, chiupuri, s. n. (Reg.) Vas mare de lut ars, în formă de amforă, folosit pentru păstrarea untdelemnului, a murăturilor etc. – Din tc. küp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiurasat
CHIURASÁT s. n. v. cuirasat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiurasă
CHIURÁSĂ s. f. v. cuirasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiurasier
CHIURASIÉR s. n. v. cuirasier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiureta
CHIURETÁ, chiuretez, vb. I. Tranz. A curăța (și a îndepărta) cu chiureta suprafața unei mucoase (bolnave). – Din fr. cureter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuretaj
CHIURETÁJ, chiuretaje, s. n. Faptul de a chiureta; chiuretare. – Din fr. curetage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuretare
CHIURETÁRE, chiuretări, s. f. Chiuretaj. – V. chiureta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuretă
CHIURÉTĂ, chiurete, s. f. Instrument chirurgical de forma unei linguri, cu margini tăioase, folosit la chiuretaj. – Din fr. curette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiurluit
CHIURLUÍT, -Ă, chiurluiți, -te, adj. (Reg.) Amețit (de băutură). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiuvetă
CHIUVÉTĂ, chiuvete, s. f. Vas de porțelan, de faianță sau de metal smălțuit prevăzut cu o gură de scurgere, fixat în perete sub un robinet de apă și folosit la spălat. – Din fr. cuvette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivără
CHÍVĂRĂ, chivere, s. f. Chipiu înalt, folosit în trecut de militarii anumitor arme. ♦ Coif confecționat din hârtie, folosit pentru a feri capul de soare, în jocul copiilor de-a soldații. [Var.: chíveră s. f.] – Din rus. kiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiveră
CHÍVERĂ s. f. v. chivără.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chiverniseală
CHIVERNISEÁLĂ, chiverniseli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) chivernisi; (concr.) ceea ce a chivernisit cineva. – Chivernisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivernisi
CHIVERNISÍ, chivernisesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A administra, a conduce. 2. Tranz. și refl. A face economii; a agonisi. 3. Refl. și tranz. A ajunge sau a face să ajungă la o situație materială bună; a (se) căpătui, a (se) pricopsi. 4. Tranz. și refl. A (se) aproviziona; a (se) îndestula. – Din ngr. kivérnisa (aor. lui kivernó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivernisire
CHIVERNISÍRE s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) chivernisi. – V. chivernisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivernisit
CHIVERNISÍT, -Ă, chivernisiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Care are o situație materială bună; pricopsit, căpătuit; înstărit, îmbogățit. – V. chivernisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivernisitor
CHIVERNISITÓR, chivernisitori, s. m. (Înv.) Administrator; conducător, cârmuitor. – Chivernisi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivot
CHÍVOT, chivoturi, s. n. Casetă de argint în formă de bisericuță așezată în altar, în care se păstrează sfânta împărtășanie. ♦ Ladă în care evreii mozaici țineau tablele legii. [Acc. și: chivót. – Pl. și: chivote] – Din sl. kivotŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivuţă
CHIVÚȚĂ, chivuțe, s. f. (Fam.) Femeie (de obicei țigancă) care se ocupă cu spoitul caselor cu bidineaua. – Din n. pr. Chivuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chivuță
CHIVÚȚĂ, chivuțe, s. f. (Fam.) Femeie (de obicei țigancă) care se ocupă cu spoitul caselor cu bidineaua. – Din n. pr. Chivuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chix
CHIX, chixuri, s. n. (Fam.) Nereușită, eșec (rușinos) într-o acțiune, într-o manifestare. ◊ Expr. A da chix = a nu reuși. – Din germ. Kicks.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chloris
Chloris 1. În mitologia greacă, personificarea primăverii (v. Flora). 2. Fiica lui Amphion și soția lui Neleus, regele din Pylos. A avut treisprezece copii, uciși cu toții de mîna lui Heracles, cu excepția unuia singur, Nestor. 3. Una dintre fiicele Niobei, cruțată, împreună cu fratele ei Amyclas, de mînia lui Artemis și a lui Apollo (v. și Niobe).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chorus
CHÓRUS, chorusuri, s. n. (Jazz) Improvizație solistică legată de o temă principală. ♦ Improvizație colectivă, care urmează după improvizațiile soliștilor. [Pr.: co-] – Din fr., engl. chorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

chouàlacrème
CHOU À LA CRÈME, chou à la crème, s. n. Prăjitură de formă rotundă, preparată din făină, unt și ouă, la care se adaugă lapte sau apă. – Loc. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

christos
CHRISTÓS s. m. pr. v. Hristos.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

chrysaor
Chrysaor, fiul lui Poseidon și al Meduzei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chryseis
Chryseis, fiica lui Chryses, preotul lui Apollo (v. și Chryses), luată de Agamemnon drept pradă de război din Lyrnessus. Nevrînd s-o înapoieze tatălui ei, Agamemnon și-a atras asupră-și mînia lui Apollo, care a făcut să bîntuie o molimă în tabăra grecească. Speriați, grecii l-au silit pe Agamemnon s-o elibereze pe Chryseis și s-o redea tatălui său. Atunci, în locul ei, Agamemnon a cerut-o pe Briseis, sclava lui Achilles (v. Achilles, Briseis). Mai tîrziu, Chryseis s-a înapoiat însă la Agamemnon, cu care – se spunea într-o legendă – ar fi avut doi copii: pe Iphigenia și pe Chryses.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chryses
Chryses 1. Tatăl lui Chryseis și preot al lui Apollo. Cînd Agamemnon a refuzat să-i înapoieze fiica, Chryses l-a rugat pe Apollo să răspîndească o molimă în rîndul grecilor. Zeul i-a împlinit ruga. Constrîns de greci Agamemnon a eliberat-o pe Chryseis, care s-a înapoiat la tatăl sau (v. Chryseis). 2. Fiul lui Chryseis cu Agamemnon, numit astfel în amintirea bunicului său, Chryses.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chrysippus
Chrysippus, fiul favorit al lui Pelops, ucis de Atreus și de Thyestes, frații săi vitregi, la îndemnul mamei lor Hippodamia (v. și Atreus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chrysothemis
Chrysothemis 1. Una dintre fiicele lui Agamemnon și ale Clytaemnestrei. 2. Fiica preotului cretan Carmanor și presupusa inițiatoare a întrecerilor muzicale, la care participa și ea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

chulo
CHULO s. m. Toreador care luptă pe jos și are misiunea de a întărâta taurul cu ajutorul unei pelerine roșii. [Pr.: čulo] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ci
CI conj. 1. (Adversativ; după o negație sau o propoziție negativă) (Ba) dimpotrivă. Nu avea băieți, ci numai fete. 2. (Adversativ; înv. și pop.; după o propoziție afirmativă căreia i se opune o afirmație contrară sau restrictivă). Cu toate acestea; totuși. ♦ (După o propoziție ipotetică sau condițională) Dar, însă. 3. (Adversativ; reg.; adesea împreună cu un imperativ; arată nerăbdarea) Dar... 4. (Consecutiv; rar) Prin urmare, deci. – Din ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciaconă
CIACÓNĂ, ciacone, s. f. Vechi dans de origine spaniolă, cu o mișcare lentă; melodie după care se execută acest dans. – Din it. ciaccona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cian
CIÁN s. n. Gaz incolor, otrăvitor, cu miros de migdale amare; cianogen. [Pr.: ci-an] – Din fr. cyan. Cf. germ. Z y a n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianamidă
CIANAMÍDĂ, cianamide, s. f. Substanță chimică cristalină, din care se obține melamina. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanamide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianat
CIANÁT, cianați, s. m. (Chim.) Derivat al acidului cianhidric. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianhidric
CIANHÍDRIC adj. (În sintagma) Acid cianhidric = lichid incolor, volatil, foarte toxic, cu miros de migdale amare; acid prusic. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianhidrină
CIANHIDRÍNĂ, cianhidrine, s. f. Compus organic care conține în moleculă un hidroxil și un nitril, folosit la obținerea aminoacizilor și a unor materiale plastice. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianhidrizare
CIANHIDRIZÁRE s. f. Tratare cu acid cianhidric a răsadurilor sau a puieților pentru a combate paraziții. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianic
CIÁNIC, -Ă, ciánici, -e, adj. (Chim.) Care se referă la cian. ◊ Acid cianic, compuși cianici. (cf. fr. cyanique < pref. cyan(o)- + suf. -ique) [def. și et. TLF – folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cianic
CIÁNIC, -Ă, cianici, -ce, adj. v. FULMINIC. (În sintagma) Acid fulminic = izomer al acidului cianic care, împreună cu metalele, formează săruri explozive. – Din fr. fulminique. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cianină
CIANÍNĂ s. f. (Fot.) Colorant folosit ca sensibilizator fotografic pentru radiațiile infraroșii. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianizare
CIANIZÁRE s. f. Tratament termochimic prin care se introduce carbon și azot la suprafața unei piese din oțel, pentru a se obține un strat superficial dur. (Pr.: ci-a-] – După fr. cyanisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianoficee
CIANOFICÉE, cianoficee, s. f. (La pl.) Clasă de alge albastre, microscopice; (și la sg.) algă din această clasă. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanophycée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianogen
CIANOGÉN s. n. (Chim.) Cian. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianopsie
CIANOPSÍE, cianopsii, s. f. (Med.) Perturbare a vederii manifestată prin perceperea obiectelor în culoarea albastră. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianotic
CIANÓTIC, -Ă, cianotici, -ce, adj. (Despre mucoase, piele) De culoare albastră-vineție; p. ext. (Despre oameni) predispus la cianoză; care prezintă cianoză. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianotipie
CIANOTIPÍE, cianotipii, s. f. Procedeu de reproducere prin copiere fotografică, utilizat în special pentru desenele tehnice al căror original a fost executat pe hârtie de calc, obținându-se o imagine negativă pe un fond albastru închis cu linii albe. [Pr.: ci-a-] – Din germ. Zianotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianoza
CIANOZÁ, cianozez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină cianotic. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanoser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianozat
CIANOZÁT, -Ă, cianozați, -te, adj. Care a devenit de culoare albastră-vineție; p. ext. cianotic. [Pr.: ci-a-] – V. cianoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianoză
CIANÓZĂ s. f. (Med.) Colorație albastră-vineție a pielii și a mucoaselor din cauza unei insuficiente oxigenări a sângelui. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianura
CIANURÁ, cianurez, vb. I. Tranz. A supune minereurile operației de cianurare. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianurare
CIANURÁRE, cianurări, s. f. Operație industrială de extragere a metalelor nobile din minereuri sărace cu ajutorul unei soluții de cianură de sodiu. [Pr.: ci-a-] – După fr. cyanuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cianură
CIANÚRĂ, cianuri, s. f. Sare a acidului cianhidric. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciao
CIAO interj. (Fam.) Termen de salut. [Pr.: čaŭ] -Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciaţiu
CIÁȚIU, ciații, s. n. (Bot.) Inflorescență reprezentând o grupare de mai multe flori bărbătești fără înveliș, cu o singură floare femeiască. [Pr.: ci-a-] – Din lat. ciatium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciațiu
CIÁȚIU, ciații, s. n. (Bot.) Inflorescență reprezentând o grupare de mai multe flori bărbătești fără înveliș, cu o singură floare femeiască. [Pr.: ci-a-] – Din lat. ciatium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibele
Cibele = Cybele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cibernetic
CIBERNÉTIC, -Ă, cibernetici, -ce, adj. 2. Care aparține ciberneticii (1), privitor la cibernetică. – Din fr. cybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetic
CIBERNÉTIC, -Ă, cibernetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care are ca obiect studiul matematic al legăturilor, comenzilor și controlului în sistemele tehnice și în organismele vii din punctul de vedere al analogiilor lor formale. 2. Adj. Care aparține ciberneticii (1), privitor la cibernetică. – Din fr. cybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetică
CIBERNÉTICĂ s. f. 1. Știință care are ca obiect studiul matematic al legăturilor, comenzilor și controlului în sistemele tehnice și în organismele vii din punctul de vedere al analogiilor lor formale. – Din fr. cybernétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetician
CIBERNETICIÁN, -Ă, ciberneticieni, -e, s. m. și f. Specialist în cibernetică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. cybernéticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetiza
CIBERNETIZÁ, cibernetizez, vb. I. Tranz. A dota cu echipament cibernetic. – Din fr. cybernétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetizare
CIBERNETIZÁRE, cibernetizări, s. f. Acțiunea de a cibernetiza și rezultatul ei. – V. cibernetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cibernetizat
CIBERNETIZÁT, -Ă, cibernetizați, -te, adj. Care a fost dotat cu echipament cibernetic. – V. cibernetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicadă
CICÁDĂ, cicade, s. f. Nume dat unor insecte cu corpul scurt și gros, cu capul mare terminat printr-o proeminență ascuțită. – Din lat. Cicada, denumirea științifică a insectei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicadee
CICADÉE, cicadee, s. f. (La pl.) Familie de plante gimnosperme, cu tulpina fără nervuri și cu frunze foarte mari; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cycadée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicar
CICÁR, cicari, s. m. Animal vertebrat acvatic inferior, asemănător cu un pește care trăiește ca parazit pe pielea unor pești (Eudontomyzon danfordi). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatrice
CICATRÍCE, cicatrice, s. f. Urmă (formată din țesut conjunctiv) lăsată de o rană, de o tăietură etc. după vindecare. [Pl. și: cicatrici] – Din lat. cicatrix, -icis, fr. cicatrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatricial
CICATRICIÁL, -Ă, cicatriciali, -e, adj. (Rar) De cicatrice. [Pr.: -ci-al] – Din fr. cicatriciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatriza
CICATRIZÁ, pers. 3 cicatrizează, vb. I. Refl. (Despre plăgi) A se vindeca, a se închide lăsând o cicatrice. – Din fr. cicatriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatrizant
CICATRIZÁNT, -Ă, cicatrizanți, -te, s. n., adj. (Medicament) care favorizează cicatrizarea unei răni. – Din fr. cicatrisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatrizare
CICATRIZÁRE, cicatrizări, s. f. Faptul de a se cicatriza. – V. cicatriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicatrizat
CICATRIZÁT, -Ă, cicatrizați, -te, adj. (Despre răni) Vindecat, închis. – V. cicatriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cică
CÍCĂ adv. (Pop. și fam.; cu valoare de verb unipersonal sau impersonal). 1. (Precedă o afirmație pusă pe socoteala altora) (Se) spune că... (lumea) zice că..., după cum (se) crede. 2. (Indică un sentiment de mirare sau de îndoială) Dacă poate fi cu putință! auzi! ♦ Nici mai mult, nici mai puțin. ♦ Mai mult decât atâta. 3. (Povestitorul admite ce se spune, dar e convins că nu este așa) Chipurile, vorba vine! vorbă să fie! – Din [se zi]ce că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicăleală
CICĂLEÁLĂ, cicăleli, s. f. Faptul de a cicăli; reproș repetat făcut cuiva pentru fapte mărunte; cicălire. – Cicăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicăli
CICĂLÍ, cicălesc, vb. IV. Tranz. A certa mereu, a face cuiva reproșuri repetate pentru fapte mărunte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicălire
CICĂLÍRE, cicăliri, s. f. Faptul de a cicăli; cicăleală. – V. cicăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicălitor
CICĂLITÓR, -OÁRE, cicălitori, -oare, adj. Care cicălește. – Cicăli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicero
CÍCERO^1 s. n. (Tipogr.) 1. Corp de literă de 12 puncte tipografice. 2. Albitură având baza un pătrat cu dimensiunile unui cicero^1 (1). – Din fr. cicéro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicero
CÍCERO^2 adj. invar., adv. (Care este) tuns scurt. – Din n. pr. Cicero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicerone
CICERÓNE, ciceroni, s. m. Persoană special pregătită care conduce vizitatorii într-un muzeu, într-un oraș etc. – Din it. cicerone, fr. cicérone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cichirgiu
CICHIRGÍU, cichirgii, s. m. (Înv.) Cofetar; cel care ducea tăvile cu dulceață la curtea domnească. – Din tc. șeker-ci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicisbeu
CICISBÉU, cicisbei, s. m. (În trecut, în unele țări) Curtezan al unei femei măritate, care o însoțea pretutindeni. – Din it. cicisbeo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclamă
CICLÁMĂ, ciclame, s. f. Plantă decorativă cu frunze în formă de rinichi, verzi pe o parte și purpurii pe alta, cu flori roșii sau albe (Cyclamen europaeum). [Pr. și: si-] – Din it. ciclamino. Cf. fr. cyclamen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclamen
CICLAMÉN, adj. invar., s. n. 1. Adj. De culoarea ciclamei. 2. S. n. Culoarea ciclamen (1). [Pr.: siclamen] – Din fr. cyclamen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclan
CICLÁN, ciclani, s. m. Hidrocarbură ciclică saturată, prezentă în petrol. – Din fr. cyclane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclare
CICLÁRE, ciclări, s. f. (Rar) Integrare într-un ciclu de învățământ. – Din ciclu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicli
CÍCLI s. m. pl. v. CÍCLU (4). (Fiz.; ieșit din uz la noi; în construcția) Cicli pe secundă = hertzi. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciclic
CÍCLIC, -Ă, ciclici, -ce, adj. 1. Care se desfășoară în cicluri sau aparține unui ciclu; periodic. ♦ (Despre lucrări muzicale, artistice) Care este alcătuit din mai multe părți independente. ♦ (Despre compușii chimici) Care are catenele în formă de ciclu (2). 2. (Bot.; despre flori) La care toate elementele sunt dispuse în verticil. – Din fr. cyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclicitate
CICLICITÁTE, ciclicități, s. f. Caracter ciclic. – Ciclic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclism
CICLÍSM s. n. Sport practicat cu biciclete speciale pe velodrom sau pe șosea. – Din fr. cyclisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclist
CICLÍST, -Ă, cicliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Sportiv care practică ciclismul; persoană care umblă cu bicicleta; biciclist. 2. Adj. Care aparține ciclismului sau cicliștilor (1), privitor la ciclism sau la cicliști. – Din fr. cycliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclizare
CICLIZÁRE s. f. (În sintagma) Reacție de ciclizare = reacție chimică prin care lanțul de atomi din molecula unui compus organic se închide și formează un ciclu. – După fr. [réaction de] cyclisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclizat
CICLIZÁT, -Ă, ciclizați, -te, adj. v. CICLIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cicloalcan
CICLOALCÁN s. m. (Chim.) Ciclan. [Pr.: -clo-al-] – Din fr. cycloalcane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloalchenă
CICLOALCHÉNĂ, cicloalchene, s. f. (Chim.) Hidrocarbură ciclică nesaturată cu o dublă legătură în moleculă. [Pr.: -clo-al-] – Din fr. cicloalkène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclocefal
CICLOCEFÁL, -Ă, ciclocefali, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Individ) care prezintă ciclocefalie. – Din fr. cyclocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclocefalie
CICLOCEFALÍE, ciclocefalii, s. f. (Med.) Monstruozitate constând în lipsa totală sau parțială a nasului și situarea ochilor, uniți, într-o singură orbită. – Din fr. cyclocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclocros
CICLOCRÓS, ciclocrosuri, s. n. Probă ciclistă de fond în care concurenții străbat un traseu variat, prevăzut cu diferite obstacole. – Din fr. cyclo-cross.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclodrom
CICLODRÓM, ciclodromuri, s. n. Velodrom. – Ciclo- + [velo]drom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclohexan
CICLOHEXÁN s. m. Hidrocarbură ciclică saturată cu șase atomi în moleculă, care se extrage din petrol și este folosită ca solvent și ca materie primă în industria fibrelor sintetice. – Din fr. cyclohexane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloidal
CICLOIDÁL, -Ă, cicloidali, -e, adj. Care se referă la cicloidă, care aparține cicloidei. [Pr.: -clo-i-] – Din fr. cycloïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloidă
CICLOÍDĂ, cicloide, s. f. Curbă plană descrisă de un punct dat al unui cerc care se rostogolește fără alunecare pe o dreaptă fixă. – Din fr. cycloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclomorfoză
CICLOMORFÓZĂ, ciclomorfoze, s. f. (Biol.) Totalitatea modificărilor pe care le suferă un organism în cursul dezvoltării ontogenetice. – Din engl. cyclomorphosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclon
CICLÓN, cicloane, s. n. 1. Furtună puternică, cu deplasarea aerului în vârtejuri, însoțită de ploi torențiale și de descărcări electrice, specifică regiunilor tropicale; uragan, taifun. ♦ Regiune a sistemului baric în care presiunea scade de la periferie spre centru, iar masele de aer au o mișcare convergentă pe orizontală și ascendentă pe verticală. 2. Aparat pentru separarea particulelor materiale dintr-un gaz prin efectul forței centrifuge. – Din fr. cyclone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclonal
CICLONÁL, -Ă, ciclonali, -e, adj. (Met.) Ciclonic. – Din fr. cyclonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclonic
CICLÓNIC, -Ă, ciclonici, -ce, adj. (Met.) Al ciclonului, de ciclon; ciclonal. – Din fr. cyclonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclop
CICLÓP, ciclopi, s. m. 1. Figură mitică de uriaș antropofag, cu un singur ochi mare în mijlocul frunții. 2. Gen de animal crustaceu inferior de apă dulce, cu un singur ochi, situat pe cefalotorace (Cyclops). – Din fr. cyclope, lat. cyclops, -opis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloparafină
CICLOPARAFÍNĂ s. f. (Chim.) Ciclan. – Din fr. cycloparafine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclopentan
CICLOPENTÁN s. m. Hidrocarbură ciclică saturată cu cinci atomi de carbon în moleculă, folosită ca materie primă în industria chimică. – Din fr. cyclopentane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclopi
Ciclopi = Cyclopes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ciclopic
CICLÓPIC, -Ă, ciclopici, -ce, adj. De ciclop (1), care se referă la ciclop; p. ext. uriaș, gigantic. – Ciclop + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclopie
CICLOPÍE s. f. (Med.) Monstruozitate congenitală care constă în dezvoltarea unui singur glob ocular sau în fuzionarea celor două orbite. – Din fr. cyclopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclopropan
CICLOPROPÁN s. n. Gaz incolor inflamabil și exploziv, folosit ca anestezic general. – Din fr. cyclopropane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloramă
CICLORÁMĂ, ciclorame, s. f. Fundal de scenă curbat, confecționat în general din pânză; orizont (3). – Din engl., fr. cyclorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclostom
CICLOSTÓM, ciclostomi, s. m. (La pl.) Clasă de vertebrate acvatice inferioare, cu corpul asemănător cu al peștilor; (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. cyclostome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclotimic
CICLOTÍMIC, -Ă, ciclotimici, -ce, s. m. și f., adj. (Med.) (Bolnav) de ciclotimie. – Din fr. cyclothymique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclotimie
CICLOTIMÍE, ciclotimii, s. f. Stare psihică morbidă în care depresia alternează cu buna dispoziție. – Din fr. cyclothymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclotron
CICLOTRÓN, ciclotroane, s. n. Accelerator folosit în fizica nucleară pentru a imprima energii foarte mari particulelor grele. – Din fr. cyclotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloturism
CICLOTURÍSM s. n. Ramură a turismului în care deplasarea se face cu bicicleta. – Din fr. cyclotourisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloturist
CICLOTURÍST, -Ă, cicloturiști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică cicloturismul. – Din fr. cyclotouriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloturistic
CICLOTURÍSTIC, -Ă, cicloturistici, -ce, adj. Care aparține cicloturismului, privitor la cicloturism. – Cicloturist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicloză
CICLÓZĂ, cicloze, s. f. (Biol.) Mișcare a protoplasmei în interiorul celulei. – Din fr. cyclose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciclu
CÍCLU, cicluri, s. n. 1. Succesiune de fenomene, stări, operații, manifestări etc. în evoluția unui proces repetabil, începând de la o anumită situație până când se revine la o situație identică sau asemănătoare cu cea inițială; totalitatea fenomenelor, faptelor, acțiunilor etc. legate între ele. ◊ Ciclu anual = perioadă de un an în care pământul face o rotație completă în jurul soarelui. Ciclu solar = perioadă de 28 de ani după expirarea căreia datele diferitelor zile ale anului cad în aceleași zile din săptămână. Ciclu de conferințe (sau de lecții etc.) = serie de conferințe (sau de lecții etc.) unite de o tematică generală comună. ♦ (Și în sintagma ciclu menstrual) Menstruație. ♦ Durata unui ciclu (1). ♦ Diagramă care reprezintă un ciclu (1). ♦ Grup de producții (literare, muzicale) care au o temă comună. 2. Lanț închis de atomi din molecula unei substanțe. 3. Totalitatea valorilor succesive ale unei mărimi periodice în cursul unei perioade date. 4. (Fiz.; ieșit din uz; în construcția) Cicli pe secundă = hertzi. – Din fr. cycle, lat. cyclus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cico
CÍCO s. n. 1. Băutură răcoritoare. 2. (Eliptic) Sticlă, pahar etc. cu cico (1). – Ci[trice] + co[la].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicoare
CICOÁRE^1, cicori, s. f. 1. Plantă erbacee cu flori albastre, trandafirii sau albe, cultivată pentru rădăcinile sale (Cichorium intybus). ◊ Cicoare de grădină = andivă. 2. Surogat de cafea preparat din rădăcina plantei descrise mai sus. – Lat. *cichoria (= cichorium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cicoare
CICOÁRE^2, cicori, s. f. Insectă galbenă-castanie, cu spinarea neagră, cu aripile străvezii și lungi, cu capul lat și cu ochii mari (Cicada orni). – Lat. *cicala (= cicada).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciconiidă
CICONIÍDĂ, ciconiide, s. f. (Ornit.) Ciconiiformă. – Din fr. ciconiidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciconiiformă
CICONIIFÓRMĂ, ciconiiforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări mari, cu gâtul și picioarele lungi, cu ciocul conic; (și la sg.) pasăre din acest ordin. [Pr.: -ni-i-] – Cf. fr. ciconiidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cidru
CÍDRU s. n. Băutură alcoolică obținută prin fermentarea sucului de mere (sau a altor fructe). – Din fr. cidre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cier
CIÉR s. n. v. ceair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciflic
CIFLÍC, ciflicuri, s. n. (Înv.) Mică moșie sau fermă; conac (de moșie). – Din tc. çiflik, bg. čiflik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifoscolioză
CIFOSCOLIÓZĂ, cifoscolioze, s. f. (Med.) Curbare în sens anteroposterior și lateral a coloanei vertebrale. [Pr.: -li-o-] – Din fr. cyphoscoliose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifotic
CIFÓTIC, -Ă, cifotici, -ce, s. m. și f., adj. (Med.) (Bolnav) de cifoză. – După fr. cypheux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifoză
CIFÓZĂ, cifoze, s. f. (Med.) Deformație a coloanei vertebrale care duce la o proeminență dorsală. – Din fr. cyphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifra
CIFRÁ, cifrez, vb. I. 1. Refl. A se evalua (în cifre) la..., a atinge suma de... 2. Tranz. A transpune un text în cifru. – Din fr. chiffrer (refăcut după cifră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifraj
CIFRÁJ s. n. Cifrare. – Din fr. chiffrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifrare
CIFRÁRE s. f. Faptul de a cifra; cifraj. – V. cifra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifrat
CIFRÁT, -Ă, cifrați, -te, adj. (Despre texte) Scris în cifru. – V. cifra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifră
CÍFRĂ, cifre, s. f. 1. Simbol grafic (care reprezintă unul dintre numerele de la zero până la nouă) folosit pentru scrierea numerelor; (impr.) număr. 2. Volum, sumă, cantitate reprezentată prin cifre (1). ◊ Compus: cifră-record = cea mai mare cifră la o anumită dată, într-un anumit moment. ◊ Impozit pe cifra de afaceri = impozit aplicat proporțional cu mărimea, cu valoarea afacerilor. Cifră de afaceri = veniturile rezultate din livrările de bunuri, executarea de lucrări, prestările de servicii și alte venituri din exploatare. 3. Număr care indică valoarea unei mărimi caracteristice a unei substanțe, a unui fenomen. Cifră de saponificare. – Din it. cifra, lat. cifra. Cf. fr. chiffre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifric
CÍFRIC, -Ă, cifrici, -ce, adj. Exprimat în cifre; numeric. – Cifră + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cifru
CÍFRU, cifruri, s. n. 1. Sistem de semne convenționale cu care se transmit comunicări secrete. 2. Combinație de litere sau de cifre cu ajutorul căreia se pot deschide unele broaște sau lacăte cu închizătoare secretă. – Din fr. chiffre (refăcut după cifră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cigă
CÍGĂ, cige, s. f. 1. (Min.) Scripete fix. 2. (Zool.) Cochilie de gasteropod. – Din magh. csiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cihăi
CIHĂÍ, cihăiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A insista foarte mult pe lângă cineva pentru a face ceva, a plictisi pe cineva cu stăruințele. [Var.: cehăí vb. IV] – Cf. magh. csaholni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cil
CIL, cili, s. m. Prelungire protoplasmatică mobilă, în formă de fire subțiri, a unor bacterii, a unor infuzori, a unor alge și a unor celule animale, care servește de obicei la locomoție și la deplasarea secrețiilor în organism. – Din fr. cil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilian
CILIÁN, -Ă s. m. și f., adj. v. chilian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciliar
CILIÁR, -Ă, ciliari, -e, adj. Care are formă de cili; privitor la cili. [Pr.: -li-ar] – Din fr. ciliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciliat
CILIÁT, -Ă, ciliați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care are cili. 2. S. n. (Zool.) Infuzor^1. [Pr.: -li-at] – Din fr. cilié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilibiu
CILIBÍU, -ÍE, cilibii, adj. (Înv.) Fin, grațios, frumos; politicos, galant. – Din tc. çelebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindra
CILINDRÁ, cilindrez, vb. I. Tranz. A îndesa și a nivela un strat rutier cu ajutorul unui compresor. – Din fr. cylindrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindrare
CILINDRÁRE, cilindrări, s. f. Acțiunea de a cilindra și rezultatul ei. – V. cilindra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindree
CILINDRÉE, cilindree, s. f. 1. Volumul cilindrului unei mașini de forță cu piston, cuprins între cele două poziții opuse ale pistonului. 2. Cantitate de gaze introdusă în cilindrul unui motor cu ardere internă în timpul cursei de admisie. – Din fr. cylindrée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindric
CILÍNDRIC, -Ă, cilindrici, -ce, adj. Care are forma unui cilindru. – Din fr. cylindrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindricitate
CILINDRICITÁTE, cilindricități, s. f. (Tehn.) Proprietate a unei porțiuni din trunchiul unui arbore de a se apropia de forma cilindrică. – Din fr. cylindricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindroid
CILINDROÍD, -Ă, cilindroizi, -de, adj., s. n. (Corp) care are forma unui cilindru. – Din fr. cylindroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindrom
CILINDRÓM, cilindroame, s. n. (Med.) Tumoare benignă a țesuturilor epiteliale cu celule cilindroide. – Din fr. cylindrom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindru
CILÍNDRU, (1,2,3,4) cilindri, s. m., (5) cilindre, s. n. 1. S. m. Suprafață descrisă de o dreaptă care se deplasează paralel cu ea însăși, sprijinindu-se pe o curbă închisă, imobilă. 2. S. m. Corp geometric mărginit de un cilindru (1) și de două plane paralele. 3. S. m. Piesă cilindrică componentă a unor mașini, care se poate roti în jurul propriei sale axe; organ de mașină tubular în interiorul căruia se deplasează un piston (la motoare cu ardere internă, la mașini cu abur, la compresoare etc.). 4. S. m. (În sintagma) Cilindru central = partea centrală a rădăcinilor și tulpinilor plantelor vasculare. 5. S. n. (Înv.) Joben. [Var.: (5) țilíndru s. n.] – Din fr. cylindre, lat. cylindrus. – Țilindru < germ. Zilinder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilindrurie
CILINDRURÍE s. f. (Med.) Prezența în urină a unor elemente microscopice formate din albumină, hematii, celule epiteliale etc., care caracterizează afecțiunile renale. – Din fr. cylindrurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cilix
Cilix, unul dintre fiii lui Agenor. A fost trimis și el împreună cu frații lui în căutarea Europei. Nereușind s-o găsească, Cilix s-a stabilit pe coasta Asiei Mici, întemeind acolo o țară care, de la el, a căpătat numele de Cilicia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cimază
CIMÁZĂ, cimaze, s. f. (Arh.) Chenar ornamental de-a lungul unei fațade. – Din it. cimasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimă
CÍMĂ, cime, s. f. Tip de inflorescență în care axul principal poartă în vârf o singură floare. – Din fr. cyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbal
CIMBÁL, cimbale, s. n. Chimval. – Din lat. cymbalum, fr. cymbale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbalist
CIMBALÍST, -Ă, cimbaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care acompaniază la cimbal. – Din fr. cymbaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbistră
CIMBÍSTRĂ, cimbistre, s. f. (Rar) Pensetă (pentru smuls părul). – Din tc. çimbistra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbrişor
CIMBRIȘÓR s. m. Plantă erbacee cu flori roșii-purpurii sau albe și cu frunze aromate, folosite în medicină pentru infuzie (Thymus vulgaris). – Cimbru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbrișor
CIMBRIȘÓR s. m. Plantă erbacee cu flori roșii-purpurii sau albe și cu frunze aromate, folosite în medicină pentru infuzie (Thymus vulgaris). – Cimbru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbru
CIMBRU^1 s. m. Plantă erbacee cu flori liliachii sau albe punctate cu roșu, cu frunze înguste și ascuțite, aromate, folosite drept condiment (Satureja hortensis). – Cf. gr. thymbra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimbru
CÍMBRU^2, cimbri s. m. Persoană care aparținea unui trib germanic stabilit în Antichitate la vărsarea Elbei și înfrânt de romani. – Din fr. Cimbres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimen
CIMÉN s. n. Lichid cu miros aromatic, care se găsește în uleiurile eterice izolate din diferite plante, din rășina coniferelor și din unele petroluri. – Din fr. cymène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciment
CIMÉNT, (2) cimenturi, s. n. 1. Material de construcție în formă de pulbere fină, obținut prin măcinarea clincherului și care, în contact cu apa, face priză și se întărește. 2. Sortiment de ciment (1). [Acc. și: címent] – Din it. cimento, fr. ciment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimenta
CIMENTÁ^1, cimentez, vb. I. Tranz. A lega, a consolida cu ciment. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să fie sau a deveni solid; a (se) consolida. – Din ciment. Cf. fr. cimenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimenta
CIMENTÁ^2 vb. I v. cementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimentare
CIMENTÁRE^1, cimentări, s. f. Acțiunea de a (se) cimenta. – V. cimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimentare
CIMENTÁRE^2 s. f. v. cementare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimentist
CIMENTÍST, -Ă, cimentiști, -ste, s. m. și f. Muncitor într-o fabrică de ciment. – Ciment + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimentometru
CIMENTOMÉTRU, cimentometre, s. n. Aparat pentru determinarea modului de distribuire a cimentului în spațiul dintre coloana unei sonde și teren. – Ciment + metru (după apometru, gazometru etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimerian
CIMERIÁN, -Ă, cimerieni, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care aparținea unei populații de origine tracă, migrată în Antichitate din nordul Mării Negre în Asia Mică. [Pr.: -ri-an] – Din fr. cimmérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimerian
CIMERIÁN, -Ă, cimerieni, s. m. și f. 1. (s. m. și f.) Persoană făcând parte dintr-o populație cu origini obscure, probabil indo-europene și înrudite cu tracii sau iranicii, care a trăit în stepele din nordul Mării Negre și al Caucazului. 2. (s. f.) limba vorbită de cimerieni. 3. (s. m. și f.) Locuitor barbar din ținutul fantastic Cimmeria, pământul natal al lui Conan Barbarul, din scrierile autorului american Robert E. Howard. [ < fr. Cimmériens, gr. Κιμμέριοι ]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cimili
CIMILÍ, cimilesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A spune, a face sau a interpreta cimilituri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimilire
CIMILÍRE, cimiliri, s. f. v. CIMILI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cimilit
CIMILÍT, -Ă, cimiliți, -te, adj. v. CIMILI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cimilitură
CIMILITÚRĂ, cimilituri, s. f. (Pop.) Ghicitoare. – Cimili + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimişir
CIMIȘÍR, cimișiri, s. m. Arbust decorativ cu frunze ovale și persistente, cu flori galbene-verzui (Buxus sempervirens). – Din tc. çimșir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimișir
CIMIȘÍR, cimișiri, s. m. Arbust decorativ cu frunze ovale și persistente, cu flori galbene-verzui (Buxus sempervirens). – Din tc. çimșir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimitir
CIMITÍR, cimitire, s. n. Loc (îngrădit) unde se îngroapă morții; țintirim. – Din ngr. kimitírion, it. cimitero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimotie
CIMÓTIE, cimotii, s. f. (Reg.) Rudă, neam. – Din magh. csemete, csimota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimpanzeu
CIMPANZÉU, cimpanzei, s. m. Specie de maimuță mare, antropomorfă, cu membrele anterioare lungi, cu blana și pielea feței neagră (Pan troglodytes). – Din fr. chimpanzé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimpoi
CIMPÓI, cimpoaie, s. n. Instrument muzical popular, alcătuit dintr-un burduf de piele și din mai multe tuburi sonore prin care trece aerul din burduf. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimpoiaş
CIMPOIÁȘ, cimpoiași, s. m. Cimpoier. [Pr.: -po-iaș] – Cimpoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimpoiaș
CIMPOIÁȘ, cimpoiași, s. m. Cimpoier. [Pr.: -po-iaș] – Cimpoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cimpoier
CIMPOIÉR, cimpoieri, s. m. Persoană care cântă din cimpoi; cimpoiaș. [Pr.: -po-ier] – Cimpoi + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cin
CIN^1, cinuri, s. n. (Înv.) 1. (În Evul Mediu) Poziție socială înaltă. ♦ Stare socială. 2. Ordin preoțesc sau călugăresc; tagmă. – Din sl. cinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cin
CIN^2, cinuri, s. n. (Înv. și reg.) Luntre mică (pescărească). – Din sb. čun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cina
CINÁ, cinez, vb. I. Intranz. și tranz. A lua masa de seară. – Lat. cenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinabru
CINÁBRU s. n. Sulfură naturală de mercur, de culoare roșie, folosită mai ales la prepararea vopselelor. – Din fr. cinabre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cină
CÍNĂ, cine, s. f. Masă de seară; mâncare pregătită pentru această masă. ◊ Cina cea de taină = masă luată de Isus Hristos împreună cu apostolii Săi în seara de dinaintea răstignirii. – Lat. cena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinătui
CINĂTUÍ, cinătuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; adesea fig.) A curăța păsări, pești etc. (de fulgi, de solzi etc.) și a-i tăia în bucăți, pentru a pregăti mâncarea. – Cf. magh. csinált „pregătit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincantin
CINCANTÍN s. m. Varietate timpurie de porumb, cu tulpina scurtă și subțire și cu bobul mărunt de culoare portocalie. ◊ (Adjectival) Porumb cincantin. – Din it. cinquantino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincar
CINCÁR, cincari, s. m., adj. (Reg.) (Cal) care are cinci ani. – Cinci + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincăire
CINCĂÍRE, cincăiri, s. f. v. CINCĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cincăit
CINCĂÍT, -Ă, cincăiți, -te, adj. v. CINCĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cincărel
CINCĂRÉL, cincărei, s. m., adj. (Reg.) Diminutiv al lui cincar. – Cincar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinchi
CINCHÍ, cinchesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se așeza la pământ sprijinindu-se pe unul sau pe amândoi genunchii, a sta pe vine, a se ghemui. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinchit
CINCHÍT, -Ă, cinchiți, -te, adj. (Reg.) Ghemuit (pe vine). – V. cinchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinci
CINCI num. card. Număr situat în numărătoare între patru și șase și care se indică prin cifra 5 (sau V). ◊ (Adjectival) Are cinci ani. ◊ Compus: cinci-degete s. m. = plantă erbacee târâtoare, cu frunzele formate din cinci foliole și cu flori galbene (Potentilla reptans). ◊ (Substantivat) Au plecat trei și s-au întors cinci. ◊ (În locul numeralului ordinal) Etajul cinci. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De cinci ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Aduce câte cinci mere. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. – Lat. cinque (= quinque).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincila
CINCÍLA s. f. v. șinșilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincilea
CÍNCILEA, CÍNCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al patrulea și al șaselea. ◊ Expr. A fi a cincea roată la car (sau la căruță) = a se afla pe un plan cu totul secundar, a fi de prisos. – Cinci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincime
CINCÍME, cincimi, s. f. A cincea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. – Cinci + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincinal
CINCINÁL, -Ă, cincinali, -e, adj. Care se întinde pe o perioadă de cinci ani. ♦ (Substantivat, n.) Plan (economic) întocmit pe o perioadă de cinci ani. – Din fr. quinquennal, lat. quinquennalis (după cinci).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisprece
CÍNCISPRECE num. card. v. cincisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisprecelea
CÍNCISPRECELEA, CÍNCISPRECEA, num. ord. v. cincisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisprezece
CÍNCISPREZECE num. card. Număr situat în numărătoare între paisprezece și șaisprezece. ◊ (Adjectival) Cincisprezece zile. ◊ (Substantivat) Cincisprezece au sosit. ◊ (În locul numeralului ordinal) Capitolul cincisprezece. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De cincisprezece ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Pleacă câte cincisprezece. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. [Var.: (reg.) cínsprezece, cíncisprece, cínsprece num. card.] – Cinci + spre + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisprezecelea
CÍNCISPREZECELEA, CÍNCISPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al paisprezecelea și al șaisprezecelea. [Var.: cínsprezecelea, cínsprezecea, (reg.) cíncisprecelea, cíncisprecea, cínsprecelea, cínsprecea num. ord.] – Cincisprezece + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisprezecime
CINCISPREZECÍME, cincisprezecimi, s. f. A cincisprezecea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. – Cincisprezece + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincisutelea
CINCISÚTELEA, CINCISÚTEA, num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”, de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al patru sute nouăzeci și nouălea și al cinci sute unulea. – Cinci sute + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincizeci
CINCIZÉCI num. card. Număr situat în numărătoare între patruzeci și nouă și cincizeci și unu. ◊ (Adjectival) Acum cincizeci de ani. ◊ (Substantivat) Au muncit cincizeci. ◊ (În locul numeralului ordinal) Pagina cincizeci. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De cincizeci de ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Vin câte cincizeci. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. [Var.: cinzéci num. card.] – Cinci + zeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincizecilea
CINCIZÉCILEA, CINCIZÉCEA, num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al patruzeci și nouălea și al cincizeci și unulea. [Var.: cinzécilea, cinzécea num. ord.] – Cincizeci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cincizecime
CINCIZECÍME, cincizecimi, s. f. 1. A cincizecea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. 2. Evenimentul și sărbătoarea Pogorârii Duhului Sfânt, la 50 de zile după Învierea lui Hristos, peste apostolii și cei dintâi ucenici creștini, marcând nașterea Bisericii. 3. Una dintre cele trei mari sărbători la evrei, socotită drept ziua când Dumnezeu i-a dat lui Moise Legea. – Cincizeci + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cine
CÍNE pron. 1. (Interogativ; ține locul unui substantiv care denumește o persoană sau un animal ori al unui pronume, așteptat ca răspuns la întrebare) Cine a venit? ◊ Expr. Cine (mai) știe! = nu știu, nu cunosc problema. ♦ Ce fel (de om). Tu nu știi cine-i mama. 2. (Relativ) Cel ce, acela care. Bine-a zis cine-a zis... ◊ Expr. Are (sau n-are) cine ori este (sau nu este) cine = (nu) există om care, (nu) se găsește persoană care... 3. (Nehotărât) Fiecare, oricine, oricare. Zică cine ce va vrea. [Gen.-dat.: cui] – Lat. *quene (= quem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cine-verite
CINÉ-VERITÉ s. n. (Cin.) Gen de cinematografie care acordă mare importanță improvizației și își propune să surprindă realitatea în toată spontaneitatea ei. [Pr.: sineverité] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineamator
CINEAMATÓR, -OÁRE, cineamatori, -oare, s. m. și f. Cineast amator. [Pr.: -ne-a-] – Cine[ast] + amator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineamatorism
CINEAMATORÍSM s. n. Activitate a cineamatorilor. [Pr.: -ne-a-] – Cineamator + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineanimaţie
CINEANIMÁȚIE s. f. Cinematografie de animație. [Pr.: -ne-a-] – Cine[matografie] + animație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineanimație
CINEANIMÁȚIE s. f. Cinematografie de animație. [Pr.: -ne-a-] – Cine[matografie] + animație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineast
CINEÁST, -Ă, cineaști, -ste, s. m. și f. Specialist în tehnica sau în arta cinematografică, persoană care realizează filme. [Pr.: -ne-ast] – Din fr. cinéaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinecenaclu
CINECENÁCLU, cinecenacluri, s. n. Atelier de creație al cineaștilor amatori. – Cine[ast] + cenaclu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineclub
CINECLÚB, cinecluburi, s. n. Asociație a cineaștilor neprofesioniști, al cărei scop este formarea culturii cinematografice a membrilor ei. – Din fr. ciné-club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineclubist
CINECLUBÍST, -Ă, cineclubiști, -ste, s. m. și f. Membru al unui cineclub. – Cineclub + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinefil
CINEFÍL, -Ă, cinefili, -e, s. m. și f. Persoană amatoare de filme care frecventează mult spectacolele cinematografice. ◊ (Adjectival) Public cinefil. – Din fr. cinéphile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinefilie
CINEFILÍE, cinefilii, s. f. Pasiune pentru filme de cinema. – Din fr. cinéphilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinegetic
CINEGÉTIC, -Ă, cinegetici, -ce, adj. 1. De vânătoare, privitor la vânătoare; vânătoresc. – Din fr. cynégétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinegetic
CINEGÉTIC, -Ă, cinegetici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. De vânătoare, privitor la vânătoare; vânătoresc. 2. S. f. Arta vânătorii. – Din fr. cynégétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinegetică
CINEGÉTICĂ s. f. 2. Arta vânătorii. – Din fr. cynégétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinel
CINÉL^1 interj. (Adesea repetat) Formulă cu care încep unele ghicitori. – Cf. cimili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinel
CINÉL^2, cinele, s. n. (Muz.) Cimbal. – Din it. cinelli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinema
CINEMÁ s. n. Cinematograf. – Din fr. cinéma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinemascop
CINEMASCÓP s. n. Procedeu de proiecție a filmelor cinematografice pe un ecran lat, care mărește în mod apreciabil câmpul vizual al spectatorului; film realizat prin acest procedeu. – Din fr. cinémascope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematecă
CINEMATÉCĂ, cinemateci, s. f. 1. Arhivă în care se păstrează filmele cinematografice. 2. Cinematograf în care sunt proiectate filme reprezentative din istoria cinematografiei. – Din fr. cinémathèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematic
CINEMÁTIC, -Ă, cinematici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a mecanicii care se ocupă cu studiul mișcării corpurilor, independent de masele lor și de cauzele care produc mișcarea. 2. Adj. Care aparține cinematicii (1), privitor la cinematică. – Din fr. cinématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematograf
CINEMATOGRÁF, cinematografe, s. n. 1. Sală de spectacole destinat proiectării filmelor cinematografice în fața publicului spectator; cinema. 2. Cinematografie. – Din fr. cinématographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematografia
CINEMATOGRAFIÁ, cinematografiez, vb. I. Tranz. A filma. [Pr.: -fi-a] – Din fr. cinématographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematografic
CINEMATOGRÁFIC, -Ă, cinematografici, -ce, adj. Care ține de cinematograf, privitor la cinematograf sau la cinematografie. – Din fr. cinématographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematografie
CINEMATOGRAFÍE, cinematografii, s. f. Tehnica și arta înregistrării fotografice a unor scene, a unor peisaje etc. pe un film special și a reproducerii lor prin proiectare luminoasă pe un ecran, astfel încât să dea iluzia unui spectacol viu; industrie producătoare de filme; cinematograf. – Din fr. cinématographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinematografiere
CINEMATOGRAFIÉRE s. f. Acțiunea de a cinematografia și rezultatul ei; filmare. [Pr.: -fi-e-] – V. cinematografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineradiografie
CINERADIOGRAFÍE, cineradiografii, s. f. Tehnică radiografică permițând efectuarea de imagini în mișcare. [Pr.: -di-o-] – Cine[matografie] + radiografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinerama
CINERÁMA^1 s. f. Procedeu de filmare pe trei pelicule și de proiectare sincronizată a imaginilor astfel obținute cu ajutorul a trei aparate de proiecție pe un ecran semicircular. – Din fr. cinérama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinerară
CINERÁRĂ, cinerare, adj. (În sintagma) Urnă cinerară = urnă în care se păstrează cenușa morților; cenușar. – Din fr. cinéraire, lat. cinerarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineraria
CINERÁRIA s. f. Plantă decorativă cu frunze mari și cu flori de diferite culori, grupate în buchete (Cineraria hybrida). [Pr.: -ri-a] – Din lat. cineraria. Cf. fr. cinéraire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinerit
CINERÍT s. n. Cenușă vulcanică consolidată folosită în industria cimentului. – Din fr. cinérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineroman
CINEROMÁN, cineromane, s. n. Roman^1 scris în vederea transpunerii lui cinematografice. – Din fr. cinéroman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinescop
CINESCÓP, cinescoape, s. n. Tub catodic folosit pentru redarea imaginilor de televiziune. – Din fr. cinéscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinetic
CINÉTIC, -Ă, cinetici, -ce, adj. 1. Care ține de mișcare, privitor la mișcare. ◊ Energie cinetică = energie dezvoltată de un corp în mișcare, egală cu jumătatea produsului dintre masa corpului și pătratul vitezei lui. – Din fr. cinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinetic
CINÉTIC, -Ă, cinetici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care ține de mișcare, privitor la mișcare. ◊ Energie cinetică = energie dezvoltată de un corp în mișcare, egală cu jumătatea produsului dintre masa corpului și pătratul vitezei lui. 2. S. f. Ramură a mecanicii care studiază legile fenomenelor fizice bazate pe mișcarea materiei. 3. S. f. (În sintagma) Cinetică chimică = ramură a chimiei fizice care studiază evoluția reacțiilor chimice și influența factorilor fizico-chimici asupra desfășurării acestor reacții. – Din fr. cinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinetică
CINÉTICĂ s. f. 2. Ramură a mecanicii care studiază legile fenomenelor fizice bazate pe mișcarea materiei. 3. (În sintagma) Cinetică chimică = ramură a chimiei fizice care studiază evoluția reacțiilor chimice și influența factorilor fizico-chimici asupra desfășurării acestor reacții. – Din fr. cinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cineva
CINEVÁ pron. nehot. Un om oarecare (dintre mai mulți), o persoană pe care n-o cunoaștem (sau care nu trebuie sau nu vrem să fie numită); oarecine, careva, cinevași. ♦ (Fam.; purtând accentul în frază) Un om de valoare, de seamă. [Gen.-dat.: cuiva] – Cine + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinevaşi
CINEVÁȘI pron. nehot. (Înv.) Cineva. [Var.: (pop.) cineváșilea pron. nehot.] – Cineva + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinevași
CINEVÁȘI pron. nehot. (Înv.) Cineva. [Var.: (pop.) cineváșilea pron. nehot.] – Cineva + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinevaşilea
CINEVÁȘILEA pron. nehot. v. cinevași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinevașilea
CINEVÁȘILEA pron. nehot. v. cinevași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cingătoare
CINGĂTOÁRE, cingători, s. f. Fâșie de pânză, de mătase, de piele etc. care servește cuiva la încins mijlocul. – [În]cinge + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinic
CÍNIC, -Ă, cinici, -ce, adj. 1. (Despre oameni: adesea substantivat) Care manifestă o atitudine condamnabilă, sfidând regulile moralei, normele de conviețuire socială și de bună-cuviință; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează, exprimă asemenea atitudini. 2. (În sintagmele) Filosofie cinică = doctrină filosofică din Grecia antică, care nu recunoștea normele sociale existente și preconiza o viață simplă și reîntoarcerea la natură. Filosof cinic (și substantivat) = adept al filosofiei cinice. – Din fr. cynique, lat. cynicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinism
CINÍSM, cinisme, s. n. Atitudinea omului cinic (1), faptă de om cinic. – Din fr. cynisme, lat. cynismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinocefal
CINOCEFÁL, cinocefali, s. m. Specie de maimuță care trăiește în Africa și care se caracterizează prin botul prelung, ca al unui câine, și prin coada lungă. – Din fr. cynocéphale, lat. cynocephalus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinovnic
CINÓVNIC, cinovnici, s. m. (Înv.) Funcționar de stat (de rang inferior). – Din rus. činovnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinquecentist
CINQUECENTÍST, cinquecentiști, s. m. (Livr.) Scriitor sau creator de artă din cinquecento. [Pr.: -cŭe-] – Din it. cinquecentista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinquecento
CINQUECÉNTO s. n. Denumire dată artei și culturii italiene din sec. XVI. [Pr.: -cue-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsprece
CÍNSPRECE num. card. v. cincisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsprecelea
CÍNSPRECELEA, CÍNSPRECEA num. ord. v. cincisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsprezece
CÍNSPREZECE num. card. v. cincisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsprezecelea
CÍNSPREZECELEA, CÍNSPREZECEA num. ord. v. cincisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinste
CÍNSTE s. f. I. 1. Onestitate, probitate, corectitudine. ◊ Expr. Pe cinstea mea ! spune cineva pentru a întări și garanta autenticitatea unei afirmații făcute. 2. Virtute, fidelitate, castitate. II. 1. Respect, stimă, considerație, prețuire. ◊ Loc. adv. Cu cinste = în mod onorabil, după merit. ◊ Expr. A da cinstea pe rușine = a se face de rușine, a se compromite. 2. Onoare, favoare. ◊ Loc. adv. În cinstea (cuiva sau a ceva) = pentru a onora (pe cineva sau ceva), spre lauda sau preamărirea (cuiva sau a ceva). ◊ Expr. A-i face cinste (cuiva) = a servi cuiva spre laudă, a-i face onoare. 3. Ceremonial, paradă, fast. III. (Concr.; pop.) 1. Dar, cadou, plocon. ◊ Loc. adj. Pe cinste = care este foarte bun, foarte frumos; grozav, strașnic. 2. Ospăț, ospătare (în care predomină băutura). ◊ Expr. A face cinste = a oferi cuiva de băut (și de mâncat) într-un local, plătindu-i consumația; a trata, a cinsti. ♦ Băutură alcoolică. – Din sl. čĭstĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsteţ
CINSTÉȚ, cinsteți, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă și cleioasă și cu flori galbene punctate cu brun; brânca-porcului (Salvia glutinosa). – Din ucr. čystec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsteț
CINSTÉȚ, cinsteți, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă și cleioasă și cu flori galbene punctate cu brun; brânca-porcului (Salvia glutinosa). – Din ucr. čystec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinsti
CINSTÍ, cinstesc, vb. IV. Tranz. 1. A respecta, a onora, a prețui pe cineva sau ceva; a da cuiva cinstea cuvenită. 2. (Pop.) A face cuiva un dar, un cadou; a da cuiva un bacșiș. 3. (Fam.) A ospăta, a trata (cu băutură); a plăti consumația cuiva. ♦ A închina, a bea în onoarea cuiva sau a ceva. ♦ Refl. A bea o băutură alcoolică. Ne-am cinstit cu o țuică. – Din sl. čĭstiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinstire
CINSTÍRE, cinstiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) cinsti și rezultatul ei; considerație, respect. 2. (Înv.) Demnitate înaltă ocupată de cineva. – V. cinsti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinstit
CINSTÍT, -Ă, cinstiți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este de bună-credință; onest, corect; care nu înșală. 2. Virtuos, fidel, cast. 3. (Înv.) Vrednic de respect; stimat, onorat. – V. cinsti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintez
CÍNTEZ, cintezi, s. m. Cintezoi. [Acc. și: cintéz] – Din cinteză (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinteză
CÍNTEZĂ, cinteze, s. f. Mică pasăre cântătoare cu ciocul conic, scurt și tare, cu penajul cenușiu-albăstrui sau brun-roșcat, având pe aripă o dungă albă (Fringilla coelebs). [Acc. și: cintéză. – Var.: (reg.) cíntiță s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintezoi
CINTEZÓI, cintezoi, s. m. Bărbătușul cintezei; cintez. [Var.: (reg.) cintițói s. m.] – Cintez + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintia
Cintia = Cynthia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cintianul
Cintianul = Cynthius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cintirim
CINTIRÍM s. n. v. țintirim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintiţă
CÍNTIȚĂ s. f. v. cinteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintiță
CÍNTIȚĂ s. f. v. cinteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintiţoi
CINTIȚÓI s. m. v. cintezoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintițoi
CINTIȚÓI s. m. v. cintezoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cintru
CÍNTRU, cintre, s. n. Partea concavă a unei bolți sau a unui arc; cofraj sau construcție provizorie folosită ca tipar și element de susținere a unui arc sau a unei bolți. – Din fr. cintre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinyras
Cinyras, rege legendar al insulei Cyprus. Din dragostea lui incestuoasă pentru propria sa fiică s-a născut Adonis (v. și Adonis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cinzeacă
CINZEÁCĂ, cinzeci, s. f. Unitate de măsură de capacitate (pentru băuturi) egală cu aproximativ 0,16 litri. ♦ Sticluță care are această capacitate și în care se servește o băutură alcoolică; conținutul unei astfel de sticluțe. – Din cincizeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinzeci
CINZÉCI num. card. v. cincizeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cinzecilea
CINZÉCILEA, CINZÉCEA num. ord. v. cincizecilea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioacă
CIOÁCĂ, cioace, s. f. 1. Fiecare dintre cele două console orizontale ale războiului de țesut, fixate pe stâlpii din mijloc și pe care se sprijină vatalele. 2. (Arg.) Balivernă. ◊ Expr. (Fam.) A se ține de cioace = a se ține de glume, de șmecherii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioaclă
CIOÁCLĂ, cioacle, s. f. (Reg.) Sanie mică (folosită mai ales pentru căratul lemnelor din pădure); încărcătură care încape pe o astfel de sanie. – Din magh. csáklya „prăjină cu vârf încârligat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioancă
CIOÁNCĂ, cioance, s. f. (Reg.) Lulea cu coadă scurtă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioandă
CIOÁNDĂ s. f. (Reg.) Ceartă ușoară; ciondăneală. – Din ciondăni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioară
CIOÁRĂ, ciori, s. f. 1. Nume dat mai multor specii de păsări din familia corbului, cu penajul negru sau cenușiu, cu cioc conic și puternic (Corvus). ◊ Cioară pucioasă = dumbrăveancă (Coracias garrulus). ◊ Expr. Cât (sau ca) cioara în par = foarte puțin, sporadic. (Fam.) Cum (sau ce) ciorile? = (exprimă nemulțumire) cum (sau ce) naiba? cum (sau ce) dracul? 2. Epitet dat unui om brunet, oacheș. – Cf. alb. sorrë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioareci
CIOÁRECI s. m. pl. 1. Pantaloni țărănești strânși pe picior, din pănură sau din dimie, adesea împodobiți cu găitane. 2. (Reg.) Ciorapi de dimie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioarsă
CIOÁRSĂ, cioarse, s. f. (Înv. și reg.) Unealtă cu tăișul uzat. ♦ Obiect de îmbrăcăminte uzat. [Var.: gioársă s. f.] – Cf. ucr. cersati „a zgâria”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioată
CIOÁTĂ s. f. v. ciot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioatcă
CIOÁTCĂ s. f. v. ciotcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciob
CIOB, cioburi, s. n. Bucată, fragment dintr-un obiect de sticlă, de faianță, de lut etc. spart; hârb. – Cf. tc. çöp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobacă
CIOBÁCĂ, ciobace, s. f. (Reg.) Luntre pescărească rudimentară, de obicei scobită dintr-un trunchi de copac. – Din ucr. čobak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioban
CIOBÁN, ciobani, s. m. 1. Persoană care paște, păzește și îngrijește oile; păstor, păcurar. ♦ Proprietar de oi; baci. 2. Compus: Ciobanul-cu-Oile = numele unei constelații din emisfera boreală; lira. – Din tc. çoban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănaş
CIOBĂNÁȘ, ciobănași, s. m. Diminutiv al lui cioban; ciobănel. – Cioban + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănaș
CIOBĂNÁȘ, ciobănași, s. m. Diminutiv al lui cioban; ciobănel. – Cioban + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănel
CIOBĂNÉL, ciobănei, s. m. Ciobănaș. – Cioban + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănesc
CIOBĂNÉSC, -EÁSCĂ, ciobănești, adj. Care aparține ciobanului, privitor la cioban, specific ciobanului. ◊ Câine ciobănesc = nume dat unor rase de câini mari și puternici, folosiți de obicei pentru paza turmelor și a stânii. – Cioban + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobăneşte
CIOBĂNÉȘTE adv. Ca ciobanii; fig. necioplit, grosolan. – Cioban + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănește
CIOBĂNÉȘTE adv. Ca ciobanii; fig. necioplit, grosolan. – Cioban + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobăni
CIOBĂNÍ, ciobănesc, vb. IV. Intranz. A fi cioban, a sluji ca cioban. ♦ Refl. A se face cioban. – Din cioban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănie
CIOBĂNÍE s. f. Ocupația ciobanului; situația de cioban; ciobănit. – Cioban + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobănit
CIOBĂNÍT s. n. Ciobănie. – V. ciobăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobăniţă
CIOBĂNÍȚĂ, ciobănițe, s. f. Femeie care paște, păzește și îngrijește oile; soție de cioban; păstoriță, păcurăriță. – Cioban + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobăniță
CIOBĂNÍȚĂ, ciobănițe, s. f. Femeie care paște, păzește și îngrijește oile; soție de cioban; păstoriță, păcurăriță. – Cioban + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobi
CIOBÍ, ciobesc, vb. IV. Tranz. A știrbi, a sparge în parte sau a crăpa un obiect casant. – Din ciob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobire
CIOBÍRE, ciobiri, s. f. Acțiunea de a ciobi și rezultatul ei. – V. ciobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobit
CIOBÍT, -Ă, ciobiți, -te, adj. Știrbit, spart în parte, crăpat. – V. ciobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioboată
CIOBOÁTĂ s. f. v. ciubotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobotar
CIOBOTÁR s. m. v. ciubotar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobotă
CIOBÓTĂ s. f. v. ciubotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobotăresc
CIOBOTĂRÉSC, -EÁSCĂ adj. v. ciubotăresc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobotărie
CIOBOTĂRÍE^1 s. f. v. ciubotărie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobotărie
CIOBOTĂRÍE^2 s. f. v. ciubotărie^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioboţică
CIOBOȚÍCĂ s. f. v. ciuboțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioboțică
CIOBOȚÍCĂ s. f. v. ciuboțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobuleţ
CIOBULÉȚ, ciobulețe, s. n. Diminutiv al lui ciob. – Ciob + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciobuleț
CIOBULÉȚ, ciobulețe, s. n. Diminutiv al lui ciob. – Ciob + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioc
CIOC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de lovituri (repetate) într-un obiect sau într-un material dur. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioc
CIOC^2, ciocuri, s. n. 1. Partea anterioară, terminală, lunguiață și cornoasă a capului păsărilor, care înlocuiește sistemul dentar; plisc, clonț. ♦ Cantitatea de lichid sau de hrană care încape o dată în cioc (1). ♦ Fig. Gură a omului. 2. Parte sau prelungire ascuțită a unor obiecte; capăt, vârf (ascuțit). 3. Barbișon, țăcălie. ◊ Expr. (Arg.) A pune ciocuri = a minți sau a deforma realitatea. 4. Compuse: ciocul-berzei = plantă erbacee cu frunzele păroase, adânc crestate și cu flori violete-purpurii (Geranium pratense); ciocul-cucoarei = mică plantă erbacee cu tulpina păroasă întinsă pe pământ, cu frunze compuse, flori roșii, roz sau albe și fructe lungi, asemănătoare cu un cioc (Erodium cicutarium); cioc-întors = pasăre călătoare cu penajul alb pătat cu negru, cu ciocul lung, subțire și ușor arcuit în sus, cu picioarele înalte (Recurvirostra avosetta); cioc-de-papagal = formație osoasă în zona marginală a vertebrelor. – Cf. alb. čok, rom. cioc^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocan
CIOCAN^1, ciocane, s. n. 1. Unealtă manuală de lovire, de forme și dimensiuni variate, formată dintr-un corp de metal, de lemn, de cauciuc dur etc. ◊ Expr. A fi între ciocan și nicovală = a fi într-o situație critică (din care nu există posibilitate de ieșire). A sta ciocan pe (sau de) capul cuiva = a insista pe lângă cineva; a-l plictisi cu insistențele. 2. Nume dat unor obiecte sau instrumente asemănătoare ca formă cu ciocanul (1). ♦ Unealtă folosită la lipirea cu cositor a unor metale. ♦ Spec. (Sport) Bilă de metal prinsă de o coardă de sârmă terminată cu un mâner folosită în probele de aruncat; p. ext. probă sportivă de atletism practicată cu această bilă. ♦ Spec. Fiecare dintre cele două bețișoare ale țambalului, ale xilofonului etc. ♦ Spec. Fiecare dintre fusele vârtelniței. 3. Unul dintre cele trei oscioare care alcătuiesc urechea medie. 4. (În sintagma) Ciocan de foc = bombardament de artilerie intens și de scurtă durată. – Din sl. čekanŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocan
CIOCÁN^2, ciocane, s. n. Păhărel în formă de sticluță, cu gâtul strâmt și lung, din care se bea o băutură alcoolică. ♦ Conținutul unui asemenea păhărel. – Din bg. čokan, sb. čokanj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocan
CIOCÁN^3, ciocani, s. m. (Reg.) Știulete de porumb (curățat sau nu de boabe); ciocălău. – Din sb. čokan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocălău
CIOCĂLẮU, ciocălăi, s. m. (Reg.) Ciocan^3. – Din magh. csukló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănar
CIOCĂNÁR, ciocănari, s. m. 1. Muncitor dintr-o echipă de nituit cu mâna; muncitor calificat care lucrează cu un ciocan^1. 2. (Depr.) Muncitor necalificat. – Ciocan^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănaş
CIOCĂNÁȘ^1, (1) ciocănașe, s. n., (2) ciocănași, s. m. 1. S. n. Ciocănel. 2. S. m. Muncitor care sparge cu ciocanul^1 sarea în ocne. – Ciocan^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănaș
CIOCĂNÁȘ^1, (1) ciocănașe, s. n., (2) ciocănași, s. m. 1. S. n. Ciocănel. 2. S. m. Muncitor care sparge cu ciocanul^1 sarea în ocne. – Ciocan^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănaş
CIOCĂNÁȘ^2, ciocănașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui ciocan^2. – Ciocan^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănaș
CIOCĂNÁȘ^2, ciocănașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui ciocan^2. – Ciocan^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănel
CIOCĂNÉL, ciocănele, s. n. Diminutiv al lui ciocan^1; spec. ciocan^1 mic cu care se lovesc coardele țambalului, xilofonului, toba, toaca etc.; ciocănaș^1. – Ciocan^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocăni
CIOCĂNÍ, ciocănesc, vb. IV. 1. Intranz. A bate repetat (cu degetul sau cu un obiect) într-un corp tare; spec. a bate cu degetul (îndoit) în ușă, în fereastră (pentru a solicita intrarea, pentru a atrage atenția etc.). ♦ Tranz. A lovi ușor cu degetele în toracele sau în abdomenul unui pacient, pentru a cerceta starea unor organe interne. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate (ușor). 2. Intranz. A lucra ceva lovind cu ciocanul^1; p. ext. a face, a lucra unele lucruri (mărunte). 3. Tranz. Fig. A bate la cap; a cicăli, a pisa. [Prez. ind. și: ciócăn] – Din ciocan^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănire
CIOCĂNÍRE, ciocăniri, s. f. Acțiunea de a ciocăni. – V. ciocăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănit
CIOCĂNÍT, ciocănituri, s. n. Faptul de a ciocăni; zgomot produs de lovituri repetate într-un corp tare; ciocănitură. – V. ciocăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănit
CIOCĂNÍT, -Ă, ciocăniți, -te, adj. v. CIOCĂNI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciocănitoare
CIOCĂNITOÁRE, ciocănitori, s. f. Nume dat mai multor specii de păsări agățătoare de pădure cu aripile scurte, cu cioc conic, puternic, care ciocănesc coaja copacilor, distrugând insectele dăunătoare și larvele lor; ghionoaie. [Pl. și: ciocănitoare] – Ciocăni + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocănitură
CIOCĂNITÚRĂ, ciocănituri, s. f. Ciocănit. – Ciocăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocârlan
CIOCÂRLÁN, ciocârlani, s. m. 1. Pasăre de culoare brună-cenușie, cu un moț în vârful capului (Galerida cristata). 2. Bărbătușul ciocârliei. – Cf. cioc^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocârlie
CIOCÂRLÍE, ciocârlii, s. f. 1. Pasăre cântătoare mică, cu penele pestrițe, care zboară vertical la mare înălțime (Alauda arvensis). 2. (Art.) Numele unui celebru cântec popular care imită trilul ciocârliei (1). – Cf. ciocârlan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocârti
CIOCÂRTÍ, ciocârtesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A ciopârți (1). 2. A ciopli (1). – Cf. ciopârți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciochie
CIOCHÍE, ciochii, s. f. Unealtă de dogărie care servește la fixarea cercurilor pe butoaie. [Acc. și: cióchie] – Din magh. csáklya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciochinar
CIOCHINÁR, ciochinare, s. n. Mănunchi de curelușe scurte, având la capete ochiuri sau inele, de care vânătorii atârnă păsările vânate. – Ciochină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciochină
CIOCHÍNĂ, ciochine, s. f. Partea din spate a șeii, de care se poate lega traista, desagii etc. – Cf. tc. çıkın „raniță, traistă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioclej
CIOCLÉJ, ciocleji, s. m. (Reg.) Partea de jos a tulpinii porumbului, rămasă la nivelul pământului după ce restul tulpinii a fost tăiat la recoltare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioclovină
CIOCLOVÍNĂ, cioclovine, s. f. (Pop.) Termen de dispreț dat unui om arogant, parvenit. – Cf. ciocoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioclu
CIÓCLU, ciocli, s. m. Persoană care transportă morții la groapă. – Cf. bg. čokla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocmăni
CIOCMĂNÍ, ciocmănesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate la cap; a cicăli; a pisălogi. ♦ Refl. recipr. A se certa. – Cf. ciocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocneală
CIOCNEÁLĂ, ciocneli, s. f. Ciocnire; ciocnet. – Ciocni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocnet
CIÓCNET, ciocnete, s. n. Zgomot produs de lovirea a două obiecte tari. – Ciocni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocni
CIOCNÍ, ciocnesc, vb. IV. 1. Refl. (recipr.) intranz. și tranz. A (se) lovi, a (se) izbi (unul) de altul (făcând zgomot). ♦ Tranz. A lovi ouăle roșii unul de altul cu unul dintre capete, conform tradiției legate de Paște. ♦ Tranz. (Despre pui) A sparge coaja oului în care s-a dezvoltat, pentru a ieși din el. ♦ Tranz. A lovi ușor unul de altul paharele de băutură, în semn de urare. 2. Tranz. A lovi un obiect fragil, producându-i o crăpătură, o plesnitură; a face să crape, să plesnească. 3. Refl. recipr. Fig. (Despre interese, idei etc.) A fi sau a veni în contradicție. 4. Refl. recipr. Fig. (Despre armate adverse; rar, despre oameni) A se încăiera, a se bate. – Cf. bg. čukna, ucr. koknuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocnire
CIOCNÍRE, ciocniri, s. f. Acțiunea de a (se) ciocni. 1. Lovire (însoțită de zgomot) între două obiecte tari; ciocnitură. 2. Fig. Luptă între interese sau idei diferite. 3. Fig. Bătălie, luptă între două armate sau două grupuri adverse de oameni. – V. ciocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocnit
CIOCNÍT^1 s. n. Faptul de a (se) ciocni. – V. ciocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocnit
CIOCNÍT^2, -Ă, ciocniți, -te, adj. 1. Crăpat, plesnit. 2. Fig. (Ir.) Țicnit. – V. ciocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocnitură
CIOCNITÚRĂ, ciocnituri, s. f. 1. Ciocnire (1). 2. Crăpătură, fisură produsă într-un obiect (în urma lovirii lui cu altul). – Ciocni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoaică
CIOCOÁICĂ, ciocoaice, s. f. Termen de dispreț pentru o femeie parvenită (de la sate); soție de ciocoi^1; p. ext. boieroaică. – Ciocoi^1 + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocofleandură
CIOCOFLEÁNDURĂ, ciocoflenduri, s. f. (Peior. și ir.) Ciocoi^1. [Pl. și: ciocoflendure] – Ciocoi^1 + fleandură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoi
CIOCÓI^1, ciocoi, s. m. 1. Termen de dispreț pentru un parvenit (mai ales la sate) din rândurile arendașilor, vătafilor etc.; ciocofleandură; p. ext. boier. 2. (Înv.) Fecior în casă, servitor angajat la un boier. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoi
CIOCOÍ^2, ciocoiesc, vb. IV. Refl. 1. A deveni ciocoi^1 (1), a-și însuși apucături de ciocoi^1; p. ext. a se boieri. 2. Fig. (Rar) A fi slugarnic, a se linguși. – Din ciocoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoiaş
CIOCOIÁȘ, ciocoiași, s. m. Diminutiv al lui ciocoi^1. [Pr.: -co-iaș] – Ciocoi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoiaș
CIOCOIÁȘ, ciocoiași, s. m. Diminutiv al lui ciocoi^1. [Pr.: -co-iaș] – Ciocoi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoiesc
CIOCOIÉSC, -IÁSCĂ, ciocoiești, adj. Care ține de ciocoi^1, privitor la ciocoi^1, specific ciocoilor^1. [Pr.: -co-iesc] – Ciocoi^1 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoime
CIOCOÍME s. f. Mulțime de ciocoi^1; totalitatea ciocoilor^1. – Ciocoi^1 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoism
CIOCOÍSM, ciocoisme, s. n. 1. Situație de ciocoi^1; purtare, apucătură de ciocoi^1; p. ext. parvenitism. 2. Fig. Slugărnicie, lipsă de demnitate. – Ciocoi^1 + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocoladă
CIOCOLÁDĂ s. f. v. ciocolată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocolată
CIOCOLÁTĂ, ciocolate, s. f. 1. Preparat comestibil făcut dintr-un amestec solidificat de pulbere de cacao și de zahăr (cu adaos de ingrediente). ♦ Baton, bucată din acest preparat. 2. Băutură preparată din praf de ciocolată (1) sau de cacao dizolvat în lapte sau în apă. [Var.: șocolátă, ciocoládă s. f.] – Din it. cioccolata. Cf. fr. chocolat, germ. Schokolade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocolatier
CIOCOLATIÉR, ciocolatieri, s. m. Muncitor într-o fabrică de ciocolată. [Pr.: -ti-er] – După fr. chocolatier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciocolatiu
CIOCOLATÍU, -ÍE, ciocolatii, adj. (Fam.) De culoarea ciocolatei. – Ciocolată + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioculeţ
CIOCULÉȚ, cioculețe, s. n. Diminutiv al lui cioc^2. – Cioc^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioculeț
CIOCULÉȚ, cioculețe, s. n. Diminutiv al lui cioc^2. – Cioc^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioflingar
CIOFLINGÁR, cioflingari, s. m. (Pop. și fam.) Om de nimic, secătură, vagabond. ♦ Epitet ironic pe care țăranii îl dădeau celor care umblau îmbrăcați în haine orășenești. – Cf. germ. Schuhflicker „cârpaci”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciohodar
CIOHODÁR, ciohodari, s. m. Slujbaș la curtea domnească din Țara Românească și Moldova având obligația să îngrijească de încălțămintea domnului sau îndeplinind funcția de lacheu al acestuia. – Din tc. çuhadar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolac
CIOLÁC, -Ă, ciolaci, -ce, adj. (Reg.; despre mâini, picioare; p. ext. despre oameni) Ciung; schilod; paralizat. – Din tc. çolak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolan
CIOLÁN, ciolane, s. n. 1. Os (mare) de animal (tăiat, cu sau fără carne pe el) sau (fam.) os de om. ◊ Expr. A da (cuiva) un ciolan de ros = a da (cuiva) posibilitatea de a obține avantaje sau profituri materiale. A umbla după ciolan = a umbla după profituri materiale. A scăpa ciolanul din mână = a pierde o situație avantajoasă. 2. (Fam.) Membru al corpului; (la pl.) schelet al corpului. ◊ Expr. A i se muia (cuiva) ciolanele = a-i slăbi puterile, a se moleși. A-i trece (cuiva) ciolan prin ciolan = a fi foarte obosit. A-i rupe (sau a-i frânge, a-i muia cuiva) ciolanele = a bate tare (pe cineva). A-i putrezi (cuiva) ciolanele = a fi mort (de mai multă vreme). A-i rămâne ciolanele (pe) undeva = a muri departe de casă, prin locuri străine. 3. (Reg.) Obadă (a roții de car). – Din sl. članŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolănaş
CIOLĂNÁȘ, ciolănașe, s. n. Diminutiv al lui ciolan; ciolănel. – Ciolan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolănaș
CIOLĂNÁȘ, ciolănașe, s. n. Diminutiv al lui ciolan; ciolănel. – Ciolan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolănel
CIOLĂNÉL, ciolănele, s. n. Ciolănaș. – Ciolan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolănos
CIOLĂNÓS, -OÁSĂ, ciolănoși, -oase, adj. (Fam.) Cu oase mari, ieșite în relief; osos. – Ciolan + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciolpan
CIOLPÁN, ciolpani, s. m. (Pop.) Trunchi de arbore fără crengi (și uscat), rămas în pământ; arbore rupt de vânt; arbore bătrân. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioltar
CIOLTÁR, cioltare, s. n. (Înv. și pop.) Pătură (de postav), de obicei înflorată sau împodobită cu diferite cusături, care se pune sub șa. – Din tc. çultari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomag
CIOMÁG, ciomege, s. n. Băț mare și gros, adesea cu măciulie sau întărit cu fier la unul din capete; bâtă. ♦ Lovitură, bătaie dată cuiva cu un astfel de băț. – Din tc. çomak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgar
CIOMĂGÁR, ciomăgari, s. m. (Fam.) Ciomăgaș. – Ciomag + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgaş
CIOMĂGÁȘ, ciomăgași, s. m. (Rar) Om înclinat spre ceartă și bătaie; bătăuș, ciomăgar. – Ciomag + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgaș
CIOMĂGÁȘ, ciomăgași, s. m. (Rar) Om înclinat spre ceartă și bătaie; bătăuș, ciomăgar. – Ciomag + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgeală
CIOMĂGEÁLĂ, ciomăgeli, s. f. (Fam.) Bătaie cu ciomagul; p. gener. bătaie zdravănă. – Ciomăgi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgel
CIOMĂGÉL, ciomăgele, s. n. Diminutiv al lui ciomag. – Ciomag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciomăgi
CIOMĂGÍ, ciomăgesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate cu ciomagul; p. gener. a (se) bate zdravăn. – Din ciomag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciondăneală
CIONDĂNEÁLĂ, ciondăneli, s. f. (Fam.) Ceartă ușoară; dispută trecătoare; cioandă, ciorovăială. – Ciondăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciondăni
CIONDĂNÍ, ciondănesc, vb. IV. Refl. recipr. (Fam.) A se certa cu cineva pentru nimicuri fără a-și spune vorbe grele, a se împunge cu vorba; a se ciorovăi. ♦ Tranz. A certa pe cineva în mod repetat sau insistent. – Cf. săs. schänden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciont
CIONT, CIOÁNTĂ adj. v. ciunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cionta
CIONTÁ vb. I v. ciunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cionti
CIONTÍ vb. IV v. ciunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopată
CIOPÁTĂ, ciopăți, s. f. (Reg.) Bucată de carne tăiată din trupul unui om sau al unui animal. – Din magh. csapat „grămadă, ceată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârti
CIOPÂRTÍ vb. IV v. ciopârți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârţeală
CIOPÂRȚEÁLĂ, ciopârțeli, s. f. Ciopârțire. – Ciopârți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârțeală
CIOPÂRȚEÁLĂ, ciopârțeli, s. f. Ciopârțire. – Ciopârți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârţi
CIOPÂRȚÍ, ciopârțesc, vb. IV. Tranz. 1. A tăia în bucăți (și la întâmplare) o ființă sau o parte a trupului ei; a ciocârti. 2. A tăia un obiect în mod neregulat sau la întâmplare; a ciopli neîndemânatic. [Var.: (înv. și pop.) ciopârtí vb. IV] – Din ciopa(r)tă (modificat după parte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârți
CIOPÂRȚÍ, ciopârțesc, vb. IV. Tranz. 1. A tăia în bucăți (și la întâmplare) o ființă sau o parte a trupului ei; a ciocârti. 2. A tăia un obiect în mod neregulat sau la întâmplare; a ciopli neîndemânatic. [Var.: (înv. și pop.) ciopârtí vb. IV] – Din ciopa(r)tă (modificat după parte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârţire
CIOPÂRȚÍRE, ciopârțiri, s. f. Acțiunea de a ciopârți; ciopârțeală. – V. ciopârți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopârțire
CIOPÂRȚÍRE, ciopârțiri, s. f. Acțiunea de a ciopârți; ciopârțeală. – V. ciopârți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopleală
CIOPLEÁLĂ, ciopleli, s. f. (Rar) Cioplire. – Ciopli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopli
CIOPLÍ, cioplesc, vb. IV. 1. Tranz. A desprinde, prin lovituri aplicate cu un instrument ascuțit, așchii dintr-o bucată de lemn, de piatră etc., pentru a da materialului o formă oarecare; a ciocârti. ♦ Spec. A sculpta. 2. Tranz. Fig. A aduce îmbunătățiri (stilistice, de exprimare etc.) unei lucrări (literare, științifice etc.); a cizela. 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A căpăta deprinderi civilizate, a deveni politicos; a se cultiva, a se cizela. – Din bg. čoplja, sb. čopljiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioplire
CIOPLÍRE, ciopliri, s. f. Acțiunea de a (se) ciopli; ciopleală. – V. ciopli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioplit
CIOPLÍT s. n. Faptul de a (se) ciopli. – V. ciopli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioplitor
CIOPLITÓR, -OÁRE, cioplitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care cioplește, care se ocupă cu cioplitul. 2. S. n. Rindea cu talpa curbă; p. ext. cuțitoaie. 3. S. n. Unealtă cu care potcovarul curăță copita calului. – Ciopli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioplitură
CIOPLITÚRĂ, cioplituri, s. f. 1. Faptul de a ciopli. 2. Lucru, obiect cioplit, rezultat prin cioplire. 3. (De obicei cu sens colectiv) Surcea, așchie căzută prin cioplire. – Ciopli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciopor
CIOPÓR, ciopoare, s. n. 1. Grup de animale de același fel (și de aceeași vârstă). 2. Grup, ceată, mulțime de oameni. – Din magh. csoport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorap
CIORÁP, ciorapi, s. m. 1. Obiect de îmbrăcăminte care acoperă piciorul, confecționat din fire de bumbac, de lână, de mătase sau din fire sintetice. ◊ Compus: ciorap-chilot sau ciorap-pantalon = ciorap lung, continuat cu chilot; dres^3 (1). ◊ Expr. A strânge bani la ciorap = a aduna bani, a face economii. 2. Tub izolant cu care se îmbracă capetele bobinelor electrice. – Din tc. çorab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorăpărie
CIORĂPĂRÍE, (2) ciorăpării, s. f. 1. Grămadă, mulțime, sortimente de ciorapi. 2. Magazin sau secție într-un magazin unde se vând ciorapi. – Ciorap + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorbagiu
CIORBAGÍU^1, ciorbagii, s. m. 1. Ofițer de ieniceri; comandant al unui regiment de ieniceri. 2. (Înv.) Primar rural (turc). – Din tc. çorbacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorbagiu
CIORBAGÍU^2, ciorbagii, s. m. Persoană căreia îi place mult ciorba. – Ciorbă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorbă
CIÓRBĂ, ciorbe, s. f. Fel de mâncare care constă dintr-o zeamă (acrită) preparată cu legume, adesea și cu carne. ◊ Expr. A se amesteca în ciorba cuiva (sau a altuia) = a se amesteca (nedorit) în afacerile, în treburile altuia. A pune (sau a băga etc.) pe toți într-o ciorbă = a considera și a trata la fel mai mulți oameni, fără a ține seamă de valoarea, situația etc. lor deosebită. – Din tc. çorba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorchină
CIORCHÍNĂ s. f. v. ciorchine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorchine
CIORCHÍNE, ciorchini, s. m. Tip de inflorescență caracterizat prin dezvoltarea unui ax principal, de-a lungul căruia se înșiră numeroase ramificații cu flori; racem, grapă; grupare de fructe așezate în mod corespunzător cu inflorescența descrisă mai sus; spec. strugure. [Var.: ciorchínă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciordeală
CIORDEÁLĂ, ciordeli, s. f. (Fam.) Faptul de a ciordi; șterpeleală, ciordit. – Ciordi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciordi
CIORDÍ, ciordesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A fura (lucruri mărunte); a șterpeli. – Din țig. cior (part. ciordiom).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciordit
CIORDÍT s. n. (Fam.) Faptul de a ciordi; ciordeală, șterpeleală. – V. ciordi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciormoiag
CIORMOIÁG, ciormoiagi, s. m. Plantă erbacee cu flori albe-roșietice (Melampyrum cristatum). [Pr.: -mo-iag] – Cf. magh. csormolya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciornă
CIÓRNĂ, ciorne, s. f. Lucrare scrisă provizoriu, în primă redactare; concept, bruion. – Din rus. ciornîi „negru”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioroaică
CIOROÁICĂ, cioroaice, s. f. 1. Cioară. 2. Epitet dat unei femei brunete, oacheșe. – Cioroi + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorobotire
CIOROBOTÍRE, ciorobotiri, s. f. v. CIOROBOTI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciorobotit
CIOROBOTÍT, -Ă, ciorobotiți, -te, adj. v. CIOROBOTI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cioroi
CIORÓI, cioroi, s. m. 1. Bărbătușul ciorii. 2. Epitet dat unui om brunet, oacheș; cioară. 3. Nume dat mai multor plante erbacee cu flori galbene dispuse în capitule și cu fructe achene (Inula). – Cioară + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioropină
CIOROPÍNĂ, cioropine, s. f. (Peior.) Țigan. – Cf. cioroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorovăi
CIOROVĂÍ, ciorovăiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Fam.) A se certa cu cineva pentru nimicuri și fără a-și spune cuvinte grele; a se ciondăni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorovăială
CIOROVĂIÁLĂ, ciorovăieli, s. f. (Fam.) Ceartă ușoară (pentru nimicuri); ciorovăire, ciondăneală. [Pr.: -vă-ia-] – Ciorovăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorovăire
CIOROVĂÍRE, ciorovăiri, s. f. (Rar) Ciorovăială. – V. ciorovăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciorpac
CIORPÁC, ciorpace, s. n. Unealtă de pescuit făcută dintr-un săculeț de plasă cu coadă și folosită de obicei la scoaterea din apă a peștelui prins cu alte unelte; minciog. – Din rus. čerpak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciortan
CIORTÁN, ciortani, s. m. Crap de 1-2 kilograme. – Din tc. çortan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciortănaş
CIORTĂNÁȘ, ciortănași, s. m. Diminutiv al lui ciortan; crap mai mic de un kilogram. – Ciortan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciortănaș
CIORTĂNÁȘ, ciortănași, s. m. Diminutiv al lui ciortan; crap mai mic de un kilogram. – Ciortan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioşmăli
CIOȘMĂLÍ vb. IV v. cioșmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioșmăli
CIOȘMĂLÍ vb. IV v. cioșmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioşmoli
CIOȘMOLÍ, cioșmolesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre oameni) A se frământa, a se zvârcoli (în așternut). ♦ A se codi, a ezita să facă ceva. [Var.: cioșmălí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioșmoli
CIOȘMOLÍ, cioșmolesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre oameni) A se frământa, a se zvârcoli (în așternut). ♦ A se codi, a ezita să facă ceva. [Var.: cioșmălí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciot
CIOT, cioturi, s. n. 1. (În forma cioată) Parte rămasă dintr-un copac după ce restul a fost tăiat sau rupt. ♦ Nod proeminent într-un trunchi, într-o ramură, într-o scândură etc. 2. Parte rămasă dintr-un picior, dintr-un braț sau (la animale) din coadă, după ce restul a fost tăiat, rupt. ♦ Parte mică rămasă dintr-un obiect (de formă lungă). Un ciot de creion. [Var.: (pop.) cioátă s. f., (rar) ciótur s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciotcă
CIÓTCĂ, ciotci, s. f. (Reg.) 1. Grămadă, mulțime de ființe adunate laolaltă. 2. Buturugă, ciot, rădăcină de copac. [Var.: cioátcă s. f.] – Cf. magh. csutka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciotoros
CIOTORÓS, -OÁSĂ adj. v. cioturos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciotur
CIÓTUR s. n. v. ciot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cioturos
CIOTURÓS, -OÁSĂ, cioturoși, -oase, adj. (Despre copaci, lemne, obiecte de lemn etc.) Cu multe cioturi sau noduri; noduros. ♦ Fig. (Despre mâini, picioare, degete etc.) Cu oasele proeminente (care fac impresia unor crengi sau rădăcini uscate). [Var.: ciotorós, -oásă adj.] – Ciot + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciovei
CIOVÉI, cioveie, s. n. (Reg.) Obiect casnic (vechi și fără valoare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciovică
CIOVÍCĂ, ciovici, s. f. 1. Pasăre cu pene măslinii, albe sau gălbui pe gușă, cu coada ca de rândunică, care trăiește prin lagunele de lângă mare (Glareola pratincola). 2. (Reg.) Nagâț. [Var.: ciovlícă s. f.] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciovlică
CIOVLÍCĂ s. f. v. ciovică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciozvârtă
CIOZVẤRTĂ, ciozvârte, s. f. Sfert dintr-un animal tăiat; p. ext. bucată mare de carne tăiată din trupul unui animal; halcă. – Din bg. četvărt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cip
CIP, cipuri, s. n. (Electron.) Bucată mică de material semiconductor care suportă unul sau mai multe circuite integrate. – Din engl. chip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cip-cirip
CIP-CIRÍP interj. Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale păsărelelor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciperacee
CIPERACÉE, ciperacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu rizom, cu tulpină în trei muchii, cu flori mici și fructe achene; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cypéracée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cipic
CIPÍC, cipici, s. m. 1. Papuc de lână împletită sau de stofă. 2. (Înv.) Gheată (fină); pantof. [Var.: (reg.) ciupíc s. m.] – Din bg. čepik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cipilică
CIPILÍCĂ, cipilici, s. f. (Fam.) Căciuliță, basc mic care se poartă pe creștetul capului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cipolin
CIPOLÍN s. n. 1. Marmură albă care conține mică sau alte minerale colorate, în straturi ce traversează roca. 2. Motiv decorativ oriental pentru porțelanuri, compus din frunze, fructe și flori. – Din it. cipollino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cipriana
Cipriana = Cypris.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ciprinicultură
CIPRINICULTÚRĂ s. f. Ramură a pisciculturii care se ocupă cu creșterea crapului; carpicultură. – Din fr. cypriniculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciprinid
CIPRINÍD, ciprinide, s. n. (La pl.) Familie de pești de apă dulce, având ca tip principal crapul; (și la sg.) pește din această familie. – După fr. cyprinidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cipriot
CIPRIÓT, -Ă, ciprioți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Ciprului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ciprului sau ciprioților (1), privitor la Cipru ori la ciprioți. [Pr.: -pri-ot] – Din fr. Cypriote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cir
CIR s. n. (Reg.) Zeamă (îngroșată) scoasă din mămăliga care fierbe, înainte de a fi mestecată (și care se mănâncă separat); terci. – Din ucr. čyr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirac
CIRÁC, ciraci, s. m. 1. Elev, discipol, ucenic. 2. (Depr.) Persoană care își însușește în mod mecanic vederile, părerile etc. cuiva. 3. (Înv.) Om de încredere al cuiva. – Din tc. çirak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circ
CIRC, circuri, s. n. 1. Spectacol care cuprinde numere de gimnastică, de acrobație, dresură de animale, momente comice bufe etc.; ansamblu artistic care organizează astfel de spectacole. 2. Construcție de formă rotundă, cu locurile pentru spectatori așezate în amfiteatru și având la mijloc o arenă circulară, unde au loc spectacole de circ (1). ♦ Incintă neacoperită, în formă de amfiteatru, unde se celebrau jocurile publice la romani. 3. Depresiune circulară (cu aspect de amfiteatru) formată prin acțiunea de eroziune a unui ghețar, de obicei în regiunile muntoase înalte; căldare. Circ lunar = crater lunar. – Din fr. cirque, lat. circus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circa
CÍRCA adv. Cam, aproximativ. – Din lat. circa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circadian
CIRCADIÁN adj. (Med.; în sintagma) Ritm circadian = bioritm caracterizat printr-o alternanță de 24 de ore. [Pr.: -di-an] – Din fr. circadien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circar
CIRCÁR, circari, s. m. Artist de circ. – Circ + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circă
CÍRCĂ, circi, s. f. (Fam.) Circumscripție (de poliție, financiară etc.). – Abr. din circumscripție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circe
Circe, celebră magiciană din insula Aeaea (pomenită în ciclul argonauților și în Odiseea). Circe era fiica lui Helius și a lui Perse și soră cu Aeetes, regele din Colchis și deținătorul Lînei de Aur. Pe drumul de întoarcere, argonauții au făcut un popas pe insula Aeaea. Ei au fost găzduiți de Circe, care i-a purificat pe Iason și pe Medea de păcatul săvîrșit prin omorîrea lui Absyrtus (v. și Absyrtus). Odysseus, la rîndul lui, întorcîndu-se din țara lestrigonilor, ajunge și el pe insula Aeaea, la Circe. Tovarășii lui, atinși de bagheta ei vrăjită, sînt prefăcuți cu toții într-o turmă de porci. Cu ajutorul lui Hermes, Odysseus învinge puterea magică a Circei și o silește să le redea înfățișarea lor de oameni. Eroul e însă cucerit, la rîndul lui, de farmecele Circei, alături de care rămîne un an încheiat. Cu Odysseus Circe are un fiu numit, după unii, Telegonus, după alții, Latinus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

circomferinţă
CIRCOMFERÍNȚĂ s. f. v. circumferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circomferință
CIRCOMFERÍNȚĂ s. f. v. circumferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circonflex
CIRCONFLÉX adj. v. circumflex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circoramă
CIRCORÁMĂ s. f. Procedeu de filmare și de proiecție cinematografică pe un mare ecran circular și într-o sală rotundă. – După rus. țirkorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circuit
CIRCUÍT, circuite, s. n. 1. Ansamblu de fire și dispozitive bune conducătoare de electricitate care, împreună cu sursa curentului, formează un traseu închis pentru trecerea unui curent. ◊ (Electron.; în sintagma) Circuit imprimat = circuit prefabricat în care conductoarele de legătură și unele componente sunt realizate sub formă de benzi înguste sau suprafețe conductoare pe un suport izolant; (impr.) cablaj imprimat. ♦ Sistem de conducte sau de medii prin care pot circula particule materiale. 2. Totalitatea tranzacțiilor reale și monetare care au loc între agenții economici din cadrul unei economii naționale. ♦ Mișcare a mărfurilor. ♦ Proces de transformare și de prelucrare a materiei prime în produse finite. 3. Distanță care trebuie parcursă pe un traseu mai mult sau mai puțin circular, stabilit dinainte, pentru o probă sportivă; drum, distanță parcursă de cineva sau de ceva (pe un itinerar prestabilit și cu întoarcerea la punctul de plecare). ◊ Circuitul apei în natură = proces complex prin care apa trece succesiv prin stadiile de evaporație, de nori, de precipitații, de formare a apelor de suprafață și subterane. – Din fr. circuit, lat. circuitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circula
CIRCULÁ, círcul, vb. I. Intranz. 1. A fi în mișcare, a se deplasa; a umbla. ♦ (Despre vehicule) A se deplasa regulat, organizat (pe un traseu anumit și la anumite ore). 2. (Despre lichide, gaze) A fi în mișcare neîntreruptă (revenind mereu la punctul de plecare). 3. (Despre idei, știri, zvonuri etc.) A se transmite de la unul la altul, a se răspândi. 4. A folosi în mod curent; a avea valoare. Moneda aceasta nu mai circulă. – Din fr. circuler, lat. circulari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulabil
CIRCULÁBIL, -Ă, circulabili, -e adj. 1. (Despre căi de comunicație) Pe care se circulă sau se poate circula. 2. (Despre vehicule) Care poate circula. – Circula + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulant
CIRCULÁNT, -Ă, circulanți, -te, adj. Care circulă; pus, aflat în circulație. ◊ Capital circulant = parte a capitalului productiv (materii prime și auxiliare, combustibil etc.) a cărei valoare se transmite în întregime asupra mărfurilor produse (în decursul fiecărui proces de producție). – Din fr. circulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circular
CIRCULÁR, -Ă, circulari, -e, adj., s. f. 1. Adj. În formă de cerc; care descrie un cerc. ◊ Fierăstrău circular (și substantivat, n.) = fierăstrău mecanic cu pânza în forma unui disc dințat, care taie învârtindu-se în jurul propriului ax. ♦ (Adverbial) De jur-împrejur. 2. Adj., s. f. (Dispoziție, directivă, ordin de serviciu) care a fost trimis în scris de un organ administrativ unei organizații sau unor angajați aflați în subordinea sa. – Din fr. circulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulator
CIRCULATÓR, -OÁRE, circulatori, -oare, adj. Care aparține circulației sângelui, privitor la circulația sângelui. ◊ Aparat (sau sistem) circulator = ansamblu anatomic format din inimă, vene, artere și capilare, care asigură circulația sângelui în organism. [Var.: circulatóriu, -ie adj.] – Din fr. circulatoire, lat. circulatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulatoriu
CIRCULATÓRIU, -IE adj. v. circulator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulaţie
CIRCULÁȚIE, circulații, s. f. Faptul de a circula. 1. Mișcare, deplasare, de obicei pe o cale de comunicație. ♦ Spec. Deplasare a sevei în plante sau a citoplasmei în interiorul celulelor. 2. Mișcare, curgere a unui lichid, a unui gaz, a unui curent etc. în interiorul unui circuit sau al unei conducte. 3. Transmitere, schimb de bunuri, de mărfuri (prin intermediul banilor), transformare a mărfurilor în bani și a banilor în mărfuri. ◊ Loc. adj. De mare circulație = foarte răspândit. ◊ Expr. A fi în circulație = a fi folosit, a avea valoare. A pune (sau a introduce, a da) în circulație = a face să intre în uz, să se răspândească, să funcționeze. (Fam.) A scoate (pe cineva) din circulație = a obosi peste măsură (pe cineva), a extenua. – Din fr. circulation, lat. circulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circulație
CIRCULÁȚIE, circulații, s. f. Faptul de a circula. 1. Mișcare, deplasare, de obicei pe o cale de comunicație. ♦ Spec. Deplasare a sevei în plante sau a citoplasmei în interiorul celulelor. 2. Mișcare, curgere a unui lichid, a unui gaz, a unui curent etc. în interiorul unui circuit sau al unei conducte. 3. Transmitere, schimb de bunuri, de mărfuri (prin intermediul banilor), transformare a mărfurilor în bani și a banilor în mărfuri. ◊ Loc. adj. De mare circulație = foarte răspândit. ◊ Expr. A fi în circulație = a fi folosit, a avea valoare. A pune (sau a introduce, a da) în circulație = a face să intre în uz, să se răspândească, să funcționeze. (Fam.) A scoate (pe cineva) din circulație = a obosi peste măsură (pe cineva), a extenua. – Din fr. circulation, lat. circulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumcide
CIRCUMCÍDE, circumcíd, vb. III. Tranz. A face cuiva o circumcizie. – Din lat. circumcidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumcizie
CIRCUMCÍZIE, circumcizii, s. f. Ritual religios la unele popoare orientale care constă în suprimarea prepuțului înainte de căsătorie, la pubertate sau imediat după naștere. [Var.: circumciziúne s. f.] – Din lat. circumcisio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumciziune
CIRCUMCIZIÚNE s. f. v. circumcizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumducţie
CIRCUMDÚCȚIE, circumducții, s. f. (Med.) Mișcare circulară a membrelor sau a globilor oculari. – Din fr. circumduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumducție
CIRCUMDÚCȚIE, circumducții, s. f. (Med.) Mișcare circulară a membrelor sau a globilor oculari. – Din fr. circumduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumferinţă
CIRCUMFERÍNȚĂ, circumferințe, s. f. 1. Curbă plană închisă, ale cărei puncte sunt egal depărtate de un punct fix, numit centru; cerc; lungimea unui cerc. 2. Linie împrejmuitoare a unui corp, a unui loc în formă (relativ) rotundă; lungime a conturului unui corp. [Var.: circomferínță s. f.] – Din lat. circumferentia, fr. circonférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumferință
CIRCUMFERÍNȚĂ, circumferințe, s. f. 1. Curbă plană închisă, ale cărei puncte sunt egal depărtate de un punct fix, numit centru; cerc; lungimea unui cerc. 2. Linie împrejmuitoare a unui corp, a unui loc în formă (relativ) rotundă; lungime a conturului unui corp. [Var.: circomferínță s. f.] – Din lat. circumferentia, fr. circonférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumflex
CIRCUMFLÉX, -Ă, circumflecși, -xe, adj. 1. (În sintagma) Accent circumflex = semn ortografic în formă de unghi cu vârful în sus sau de tildă, care se pune deasupra unei vocale pentru a arăta că aceasta trebuie rostită lung sau, în ortografia română, pentru a nota sunetul î(â). 2. (Anat.; despre artere, vene, nervi) Care are un traiect răsucit. 3. (Bot.; despre plante) Cu ramurile curbate în jos. [Var.: circonfléx, -ă adj.] – Din lat. circumflexus, fr. circonflexe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumlocuţie
CIRCUMLOCÚȚIE, circumlocuții, s. f. (Rar) Perifrază. – Din lat. circumlocutio, fr. circonlocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumlocuție
CIRCUMLOCÚȚIE, circumlocuții, s. f. (Rar) Perifrază. – Din lat. circumlocutio, fr. circonlocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumlunar
CIRCUMLUNÁR, -Ă, circumlunari, -e, adj. Care se află sau se petrece în jurul Lunii; circumselenar. – Din fr. circumlunaire, engl. circumlunar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumoral
CIRCUMORÁL, -Ă, circumorali, -e, adj. (Anat.) Care este situat în jurul gurii. – Din fr. circumoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumorbital
CIRCUMORBITÁL, -Ă, circumorbitali, -e, adj. (Astron.) Care se află sau se petrece pe o orbită. – Din fr. circumorbital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumpolar
CIRCUMPOLÁR, -Ă, circumpolari, -e, adj. Care se află în jurul sau în vecinătatea polilor. – Din fr. circumpolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumscrie
CIRCUMSCRÍE, circumscríu, vb. III. Tranz. 1. A delimita o problemă, un lucru etc., a restrânge la un anumit cadru. 2. A trasa un cerc care să treacă prin toate vârfurile unui poligon; a construi un poligon cu toate laturile tangente la un cerc. – Din lat. circumscribere (după scrie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumscriere
CIRCUMSCRÍERE, circumscrieri, s. f. Acțiunea de a circumscrie și rezultatul ei. – V. circumscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumscripţie
CIRCUMSCRÍPȚIE, circumscripții, s. f. Subdiviziune a unei unități administrativ-teritoriale, stabilită în vederea alegerilor pentru organele reprezentative ale statului sau în vederea desfășurării unei activități de stat; circă. – Din lat. circumscriptio, fr. circonscription.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumscripție
CIRCUMSCRÍPȚIE, circumscripții, s. f. Subdiviziune a unei unități administrativ-teritoriale, stabilită în vederea alegerilor pentru organele reprezentative ale statului sau în vederea desfășurării unei activități de stat; circă. – Din lat. circumscriptio, fr. circonscription.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumscris
CIRCUMSCRÍS, -Ă, circumscriși, -se, adj. (Despre poligoane) Cu toate laturile tangente la un cerc dat; (despre cercuri) a cărui circumferință trece prin toate vârfurile unui poligon. – V. circumscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumselenar
CIRCUMSELENÁR, -Ă, circumselenari, -e, adj. Circumlunar. – Circum[terestru] + selenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumsolar
CIRCUMSOLÁR, -Ă, circumsolari, -e, adj. Care se află sau se petrece în jurul Soarelui. – Circum[terestru] + solar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumspect
CIRCUMSPÉCT, -Ă, circumspecți, -te, adj. Care vorbește și acționează cu prudență, cu rezervă; care trădează, exprimă prudență; precaut, prudent, rezervat. – Din lat. circumspectus, fr. circonspect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumspecţie
CIRCUMSPÉCȚIE s. f. Prudență, precauție, rezervă. – Din lat. circumspectio, fr. circonspection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumspecție
CIRCUMSPÉCȚIE s. f. Prudență, precauție, rezervă. – Din lat. circumspectio, fr. circonspection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumstanţă
CIRCUMSTÁNȚĂ, circumstanțe, s. f. Împrejurare (particulară) care însoțește o întâmplare, un fapt, o acțiune sau un fenomen; (la pl.) totalitatea unor condiții date. ◊ Loc. adj. și adv. De (sau pentru) circumstanță = (care se face, are loc) într-o anumită împrejurare, fără a fi valabil în mod obiectiv și general. ♦ (Jur.; la pl.) Împrejurări privitoare la infracțiunea comisă sau la persoana infractorului, în măsură să determine mărirea sau micșorarea pedepsei. Circumstanțe atenuante. – Din lat. circumstantia, fr. circonstance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumstanță
CIRCUMSTÁNȚĂ, circumstanțe, s. f. Împrejurare (particulară) care însoțește o întâmplare, un fapt, o acțiune sau un fenomen; (la pl.) totalitatea unor condiții date. ◊ Loc. adj. și adv. De (sau pentru) circumstanță = (care se face, are loc) într-o anumită împrejurare, fără a fi valabil în mod obiectiv și general. ♦ (Jur.; la pl.) Împrejurări privitoare la infracțiunea comisă sau la persoana infractorului, în măsură să determine mărirea sau micșorarea pedepsei. Circumstanțe atenuante. – Din lat. circumstantia, fr. circonstance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumstanţial
CIRCUMSTANȚIÁL, -Ă, circumstanțiale, adj. (În sintagmele) Complement circumstanțial = complement care arată în ce împrejurări se petrece o acțiune sau cum se prezintă o însușire sau o acțiune. Propoziție circumstanțială = propoziție secundară care îndeplinește în frază rolul complementului circumstanțial din propoziție. [Pr.: -ți-al] – Din fr. circonstanciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumstanțial
CIRCUMSTANȚIÁL, -Ă, circumstanțiale, adj. (În sintagmele) Complement circumstanțial = complement care arată în ce împrejurări se petrece o acțiune sau cum se prezintă o însușire sau o acțiune. Propoziție circumstanțială = propoziție secundară care îndeplinește în frază rolul complementului circumstanțial din propoziție. [Pr.: -ți-al] – Din fr. circonstanciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumterestru
CIRCUMTERÉSTRU, -Ă, circumtereștri, -stre, adj. Care se află în jurul Pământului, care înconjoară Pământul. – Din fr. circumterrestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumvolut
CIRCUMVOLÚT, -Ă, circumvoluți, -te, adj. Cu circumvoluții. – Din fr. circumvolut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumvoluţie
CIRCUMVOLÚȚIE s. f. v. circumvoluțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumvoluție
CIRCUMVOLÚȚIE s. f. v. circumvoluțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumvoluţiune
CIRCUMVOLUȚIÚNE, circumvoluțiuni, s. f. 1. Fiecare dintre cutele (alungite și sinuoase) de pe suprafața exterioară a creierului, mărginite de șanțuri. 2. (Rar) Ocol circular sau în spirală în jurul unui punct sau al unui ax central. [Var.: circumvoluție s. f.] – Din fr. circonvolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

circumvoluțiune
CIRCUMVOLUȚIÚNE, circumvoluțiuni, s. f. 1. Fiecare dintre cutele (alungite și sinuoase) de pe suprafața exterioară a creierului, mărginite de șanțuri. 2. (Rar) Ocol circular sau în spirală în jurul unui punct sau al unui ax central. [Var.: circumvoluție s. f.] – Din fr. circonvolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireadă
CIREÁDĂ, cirezi, s. f. Grup numeros de animale cornute mari; ciurdă. – Din sl. črĕda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireaşă
CIREÁȘĂ, cireși, s. f. Fructul cireșului, mic, sferic, cărnos, de culoare roșie sau galbenă, cu gust dulce sau amărui. [Pl. și: cireșe] – Lat. ceresia (= cerasea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireașă
CIREÁȘĂ, cireși, s. f. Fructul cireșului, mic, sferic, cărnos, de culoare roșie sau galbenă, cu gust dulce sau amărui. [Pl. și: cireșe] – Lat. ceresia (= cerasea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirenaic
CIRENÁIC, -Ă, cirenaici. -ce, adj., s. m. 1. Adj. (În sintagma) Școala cirenaică = curent filosofic din Grecia antică ce preconiza cultivarea plăcerilor drept scop al vieții. 2. S. m. Adept al școlii cirenaice. [Pr.: -na-ic] – Din fr. cyrénaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirene
Cirene = Cyrene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cireş
CIRÉȘ, cireși, s. m. Pom fructifer cu frunze ovale alungite, cu flori albe, cultivat pentru fructele sale (Prunus avium). – Lat. *ceresius (= cerasus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireș
CIRÉȘ, cireși, s. m. Pom fructifer cu frunze ovale alungite, cu flori albe, cultivat pentru fructele sale (Prunus avium). – Lat. *ceresius (= cerasus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireşar
CIREȘÁR, (2) cireșari, s. m. 1. (Pop.) Luna iunie. 2. (Ornit.) Botgros. – Cireașă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireșar
CIREȘÁR, (2) cireșari, s. m. 1. (Pop.) Luna iunie. 2. (Ornit.) Botgros. – Cireașă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireşiu
CIREȘÍU, -ÍE, cireșii, adj. (Rar) Care are culoarea cireșei. – Cireașă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cireșiu
CIREȘÍU, -ÍE, cireșii, adj. (Rar) Care are culoarea cireșei. – Cireașă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirezar
CIREZÁR, cirezari, s. m. (Pop.) Negustor sau proprietar de cirezi de vite. – Cireadă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirilic
CIRÍLIC, -Ă adj. v. chirilic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirip
CIRÍP interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale păsărelelor. ◊ (De-a) cirip-cirip = joc de copii la care jucătorii se apucă unii pe alții de dosul palmei, ciupindu-se de piele și repetând „cirip-cirip”. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripeală
CIRIPEÁLĂ, ciripeli, s. f. Ciripire; sunete caracteristice scoase de unele păsărele. – Ciripi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripi
CIRIPÍ, ciripesc, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsărele; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice. ♦ Fig. (Despre femei) A vorbi cu voce subțire și melodioasă. ♦ Tranz. (Arg.) A vorbi, a spune ceva; a face destăinuiri, a divulga ceva. – Din cirip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripie
CIRIPÍE, ciripii, s. f. (Reg.) Sfoară muiată în vopsea (roșie), pe care o întinde dulgherul pentru a trage linii drepte pe scânduri, pe bârne etc. ◊ Expr. (A merge sau a se duce, a trage) ca pe ciripie = (a merge sau a se duce, a trage) drept, în linie dreaptă. – Din tc. çirpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripire
CIRIPÍRE, ciripiri, s. f. Acțiunea de a ciripi. – V. ciripi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripit
CIRIPÍT s. n. Faptul de a ciripi; sunete caracteristice pe care le scot unele păsărele. – V. ciripi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripitor
CIRIPITÓR, -OÁRE, ciripitori, -oare, adj. Care ciripește; ciripiu. – Ciripi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciripiu
CIRIPÍU, -ÍE, ciripii, adj. (Rar) Ciripitor. – Ciripi + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciriş
CIRÍȘ s. n. (Reg.) Cocă sau altă substanță (subțire) de lipit. – Din tc. çiriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciriș
CIRÍȘ s. n. (Reg.) Cocă sau altă substanță (subțire) de lipit. – Din tc. çiriș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciritel
CIRITÉL, ciritei, s. m. (Reg.) Tufiș de copăcei; (la pl.) copăcei care formează un desiș (în pădure). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciriviş
CIRIVÍȘ s. n. v. cerviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciriviș
CIRIVÍȘ s. n. v. cerviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirocumulus
CIROCÚMULUS s. m. Tip de nori în forma unui strat alb, situați între 6000 și 7500 de metri altitudine. – Din fr. cirro-cumulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirostratus
CIROSTRÁTUS s. m. Tip de nori denși cu aspect lăptos, alcătuiți din cristale de gheață, situați între 6000 și 7500 de metri altitudine. – Din fr. cirro-stratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirotic
CIRÓTIC, -Ă, cirotici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține cirozei, privitor la ciroză. 2. S. m. și f., adj. (Om) care este bolnav de ciroză. – Din fr. cirrhotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciroză
CIRÓZĂ, ciroze, s. f. Inflamație cronică degenerativă manifestată prin atrofierea țesutului parenchimatos al unui organ și înlocuirea lui cu țesut conjunctiv fibros, ducând la pierderea capacității funcționale a organului respectiv. ◊ Ciroză hepatică = boală cronică a ficatului, caracterizată prin înmulțirea anormală a țesutului conjunctiv și prin distrugerea treptată a celulelor hepatice. – Din fr. cirrhose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirtă
CÍRTĂ, cirte, s. f. (Pop.) Lucru foarte mic, neînsemnat. ♦ Interval de timp foarte scurt; clipă. – Din sl. črŭta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirtometrie
CIRTOMETRÍE, cirtometrii, s. f. (Med.) Măsurare a perimetrului toracic. – Din fr. cyrtométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirtometru
CIRTOMÉTRU, cirtometre, s. n. (Med.) Instrument pentru măsurarea perimetrului toracic. – Din fr. cyrtomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirus
CÍRUS s. m. Tip de nori rarefiați și izolați, de culoare albă strălucitoare, alcătuiți din cristale de gheață, situați la circa 10000 de metri altitudine. – Din fr. cirrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirviş
CIRVÍȘ s. n. v. cerviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cirviș
CIRVÍȘ s. n. v. cerviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisalpin
CISALPÍN, -Ă, cisalpini, -e, adj. Care, din punctul de vedere al Romei, se află în nordul Italiei și dincoace de Alpi. Galia cisalpină. – Din lat. cisalpinus, it. cisalpino, fr. cisalpin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciseida
Ciseida = Cisseis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cislă
CÍSLĂ, cisle, s. f. (În Evul Mediu) 1. Cotă-parte de bir care revenea unei persoane sau unei comunități dintr-o sumă plătită în comun; repartizare a dărilor fixată de obștea satului, proporțional cu averea fiecăruia. 2. Întrunire, sfat (sătesc), adunat de obicei pentru stabilirea cislei (1). – Din sl. čislo „număr”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cislui
CISLUÍ^1, cisluiesc, vb. IV. (Înv. și reg.) 1. Intranz. A se sfătui, a discuta; a pune la cale. 2. Tranz. A acuza, a învinovăți. – Cislă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisoidă
CISOÍDĂ, cisoide, s. f. (Geom.) Curbă plană cu un punct de întoarcere, a cărei ecuație este de gradul trei. [Pr.: -so-i-] – Din fr. cissoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisseis
Cisseis, patronimic purtat de Hecuba ca fiică a lui Cisseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cisseus
Cisseus, rege al Thraciei și tatăl Hecubei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cistalgie
CISTALGÍE, cistalgii, s. f. (Med.) Tulburare funcțională dureroasă a vezicii urinare. – Din fr. cystalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistectomie
CISTECTOMÍE, cistectomii, s. f. (Med.) Extirpare totală sau parțială a vezicii urinare. – Din fr. cystectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistercian
CISTERCIÁN^1, -Ă, cistercieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Călugăr care aparține unei congregații benedictine fundate în Franța. 2. Adj. Care aparține cistercienilor (1), privitor la cistercieni. [Pr.: -ci-an] – Din fr. cistercien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisternă
CISTÉRNĂ, cisterne, s. f. 1. Rezervor (cilindric, de metal) pus pe cadrul cu roți al unui vehicul și servind la transportarea unor lichide; vehicul prevăzut cu un astfel de rezervor; autocisternă. 2. Rezervor (cilindric) în care sunt depozitate lichide, în scopul folosirii lor ulterioare. – Din lat. cisterna, it. cisterna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistic
CÍSTIC, -Ă, cistici, -ce, adj. Care aparține vezicii urinare sau vezicii biliare, privitor la vezica urinară sau la vezica biliară. – Din fr. cystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistic
CÍSTIC, -Ă, cistici, -ce, adj. Care aparține vezicii urinare sau vezicii biliare, privitor la vezica urinară sau la vezica biliară. – Din fr. cystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisticerc
CISTICÉRC, cisticerci, s. m. Larvă a teniei, având aspectul unei vezicule de mărimea bobului de mazăre, care se fixează în țesuturile mamiferelor, producând cisticercoza. – Din fr. cysticerque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisticercoză
CISTICERCÓZĂ s. f. Boală parazitară la animale și la oameni, produsă de localizarea în organism a cisticercilor; măzăriche. – Din fr. cysticercose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cisticită
CISTICÍTĂ, cisticite, s. f. (Med.) Inflamație a canalului cistic. – Din fr. cysticite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistită
CISTÍTĂ, cistite, s. f. Boală caracterizată prin inflamarea vezicii urinare în urma unei infecții. – Din fr. cystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistocel
CISTOCÉL, cistocele, s. n. (Med.) Hernie a vezicii urinare. – Din fr. cystocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistografie
CISTOGRAFÍE, cistografii, s. f. Radiografie a vezicii urinare. – Din fr. cystographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistopatie
CISTOPATÍE, cistopatii, s. f. (Med.) Denumirea generică pentru afecțiunile vezicii urinare. – Din fr. cystopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistoplegie
CISTOPLEGÍE, cistoplegii, s. f. (Med.) Paralizie a vezicii urinare. – Din fr. cystoplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistosarcom
CISTOSARCÓM, cistosarcoame, s. n. (Med.) Sarcom al vezicii urinare. – Din fr. cystosarcome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistoscop
CISTOSCÓP, cistoscoape, s. n. Instrument format dintr-un tub metalic prevăzut la unul dintre capete cu un bec electric, iar la celălalt cu un dispozitiv optic, folosit la cistoscopie. – Din fr. cystoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistoscopic
CISTOSCÓPIC, -Ă, cistoscopici, -ce, adj. (Med.) De cistoscopie. – Din fr. cystoscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistoscopie
CISTOSCOPÍE, cistoscopii, s. f. (Med.) Examinare a vezicii urinare cu ajutorul cistoscopului. – Din fr. cystoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cistotomie
CISTOTOMÍE s. f. (Med.) Deschidere operatorie de scurtă durată a vezicii urinare. – Din fr. cystotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cişmea
CIȘMEÁ, cișmele, s. f. Instalație (exterioară) prevăzută cu o pompă sau cu un robinet, prin care este adusă pe conductă apa necesară gospodăriei. ◊ Expr. A curge ca dintr-o cișmea = a curge mult și continuu. – Din tc. çeșme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cișmea
CIȘMEÁ, cișmele, s. f. Instalație (exterioară) prevăzută cu o pompă sau cu un robinet, prin care este adusă pe conductă apa necesară gospodăriei. ◊ Expr. A curge ca dintr-o cișmea = a curge mult și continuu. – Din tc. çeșme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cişmegiu
CIȘMEGÍU, cișmegii, s. m. Slujbaș însărcinat în trecut cu supravegherea rețelei de cișmele în București. – Cișmea + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cișmegiu
CIȘMEGÍU, cișmegii, s. m. Slujbaș însărcinat în trecut cu supravegherea rețelei de cișmele în București. – Cișmea + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cit
CIT, (2) cituri, s. n. (Înv. și reg.) 1. Material textil de calitate inferioară, înflorat și apretat, fabricat din bumbac. 2. Sortiment de cit (1). – Din tc. čit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cita
CITÁ, citez, vb. I. Tranz. 1. A menționa, a indica, a numi pe cineva sau ceva (pentru a face cunoscut, pentru a confirma etc. ceva); a reaminti o faptă, o întâmplare care trebuie să servească de exemplu. 2. A reproduce întocmai ceea ce a spus sau a scris cineva; a da un citat. 3. A chema pe cineva în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală, la un anumit termen, în calitate de parte într-un proces, de martor sau de informator. – Din fr. citer, lat. citare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citabil
CITÁBIL, -Ă, citabili, -e, adj. Care poate fi citat, vrednic de menționat. – Din fr. citable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citadelă
CITADÉLĂ, citadele, s. f. (Adesea fig.) 1. Mică fortăreață situată în incinta unei cetăți, a unui oraș, care servea ca rezistență și ca ultim refugiu al celor asediați. ♦ P. gener. Oraș (întărit). 2. Fortăreață, castel, cetate ridicată în afara zidurilor unui oraș, care servea ca post avansat pentru apărarea acestuia. – Din fr. citadelle, it. cittadella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citadin
CITADÍN, -Ă, citadini, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Orășenesc. 2. S. m. și f. Orășean. – Din fr. citadin, it. cittadino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citadiniza
CITADINIZÁ, citadinizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) urbaniza. – Citadin + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citadinizare
CITADINIZÁRE, citadinizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) citadiniza și rezultatul ei, urbanizare. – V. citadiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citadinizat
CITADINIZÁT, -Ă, citadinizați, -te, adj. (Rar) Urbanizat. – V. citadiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citanie
CITÁNIE, citanii, s. f. (Înv. și pop.) Citit, lectură (din cărțile bisericești înaintea credincioșilor). – Din sl. čitenije, četanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citare
CITÁRE, citări, s. f. 1. Acțiunea de a cita și rezultatul ei. ◊ Semnele citării = ghilimele. 2. Citație (1). – V. cita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citarea
CITAREÁ s. f. (Înv.) Stofă fină cu dungi, din care se făceau anteriele. [Var.: citaríe s. f.] – Din tc. çitāre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citarie
CITARÍE s. f. v. citarea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citarist
CITARÍST, -Ă s. m. și f. v. chitarist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citat
CITÁT^1, citate, s. n. Fragment dintr-o lucrare scrisă, reprodus întocmai și de obicei cu indicarea exactă a izvorului, în scopul de a întări și a ilustra o idee sau o argumentare; citație. – Din germ. Zitat (refăcut după cita).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citat
CITÁT^2, -Ă, citați, -e, adj. 1. Care a fost menționat, indicat, numit (pentru a face cunoscut); (despre fapte, întâmplări etc.) reamintit pentru a servi drept exemplu. 2. (Despre persoane) Chemat în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală, la un anumit termen, în calitate de martor într-un proces, de informator etc. – V. cita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citatomanie
CITATOMANÍE s. f. Mania de a cita (2) cu orice prilej. – Citat + manie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citaţie
CITÁȚIE, citații, s. f. 1. Invitație oficială scrisă, prin care o persoană este chemată să se înfățișeze la o anumită dată înaintea unei instanțe judecătorești sau a unei autorități; citare; p. ext. (concr.) hârtie oficială care cuprinde această invitație. 2. (Înv.) Citat. [Var.: (înv.) citațiúne s. f.] – Din fr. citation, lat. citatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citație
CITÁȚIE, citații, s. f. 1. Invitație oficială scrisă, prin care o persoană este chemată să se înfățișeze la o anumită dată înaintea unei instanțe judecătorești sau a unei autorități; citare; p. ext. (concr.) hârtie oficială care cuprinde această invitație. 2. (Înv.) Citat. [Var.: (înv.) citațiúne s. f.] – Din fr. citation, lat. citatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citaţiune
CITAȚIÚNE s. f. v. citație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citațiune
CITAȚIÚNE s. f. v. citație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citeriana
Citeriana = Cytheraea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

citeron
Citeron = Cithaeron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

citeţ
CITÉȚ, -EÁȚĂ, citeți, -e, adj. (Despre scrisul de mână, texte manuscrise) Care se poate citi ușor; deslușit, lizibil. – Citi + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citeț
CITÉȚ, -EÁȚĂ, citeți, -e, adj. (Despre scrisul de mână, texte manuscrise) Care se poate citi ușor; deslușit, lizibil. – Citi + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cithaeron
Cithaeron, munte din Boeotia, consacrat muzelor și lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

citi
CITÍ, citesc, vb. IV. Tranz. 1. A parcurge un text (pronunțând cuvintele sau nu) pentru a lua cunoștință de cele scrise. ♦ A rosti un text cu voce tare pentru a comunica cuiva conținutul lui. ♦ A descifra o partitură muzicală, urmărind cu ochii sunetele reprezentate și valorile lor (și a le reproduce cu vocea sau cu un instrument). ♦ A interpreta indicațiile topografice ale unei hărți sau ale unui plan și a reconstitui după ele conformația terenului. ♦ A înregistra, a desluși indicațiile date de un contor, de un barometru, de un indicator etc. 2. Fig. A descoperi, a sesiza gândul, sentimentele ascunse etc. ale cuiva din atitudinea sau din expresia figurii sale. 3. A învăța, a studia (parcurgând scrieri, izvoare etc.). ♦ A se instrui, a se cultiva. 4. (În expr.) A citi în stele = a prezice cuiva viitorul după poziția stelelor. A citi (cuiva) în palmă = a prezice cuiva viitorul și caracterul, examinându-i liniile din palmă. [Var.: (pop.) cetí vb. IV] – Din sl. čitati, čisti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citire
CITÍRE, citiri, s. f. Acțiunea de a citi. 1. Lectură. ◊ Carte de citire = manual de limba română pentru clasele primare. 2. Descifrare, interpretare. [Var.: (pop.) cetíre s. f.] – V. citi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citit
CITÍT^1 s. n. Citire. ◊ Scris-citit = noțiuni elementare de scriere și citire (predate în primele clase elementare). [Var.: (pop.) cetít s. n.] – V. citi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citit
CITÍT^2, -Ă, citiți, -te, adj. (Despre oameni) Instruit, învățat; erudit. [Var.: (pop.) cetít, -ă adj.] – V. citi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cititor
CITITÓR, -OÁRE, cititori, -oare, s. m. și f. 1. (Adesea adjectival) Persoană care citește. 2. (În sintagma) Cititor în stele = astrolog. 3. (Inform.; în sintagma) Cititor de cartele = periferic al unui calculator care permite operația de citire; lector. [Var.: (pop.) cetitór, -oare s. m. și f.] – Citi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citobiologic
CITOBIOLÓGIC, -Ă, citobiologici, -ce, adj. De citobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cytobiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citobiologie
CITOBIOLOGÍE s. f. Biologie celulară. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cytobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoblast
CITOBLÁST, citoblaste, s. n. (Biol.) Nucleul unei celule. – Din fr. cytoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citochimic
CITOCHÍMIC, -Ă, citochimici, -ce, adj. De citochimie. – Din fr. cytochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citochimie
CITOCHIMÍE s. f. Studiul constituției chimice a celulelor și al proceselor biochimice din ele. – Din fr. cytochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citochimism
CITOCHIMÍSM s. n. Totalitatea proceselor biochimice din celule. – Din fr. cytochimisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citocineză
CITOCINÉZĂ, citocineze, s. f. (Biol.) Proces de separare a celor două celule provenite dintr-o celulă-mamă. – Din fr. cytokinèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citocrom
CITOCRÓM, citocromi, s. m. (Biol.) Proteină complexă având un rol determinant în realizarea respirației celulare. – Din fr. cytochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citocromie
CITOCROMÍE s. f. Procedeu rapid de tipar în patru culori suprapuse, la care forma parțială de negru servește la redarea efectelor de tonuri închise. – Din fr. cytochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citodiagnostic
CITODIAGNÓSTIC, citodiagnostice, s. n. (Med.) Diagnosticare bazată pe examinarea microscopică a celulelor extrase din organisme; citoscopie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cytodiagnostique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citofagie
CITOFAGÍE s. f. (Biol.) Înglobare a unei celule sau porțiuni de celulă de către altă celulă. – Din engl. cytophagy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citofiziologic
CITOFIZIOLÓGIC, -Ă, citofiziologici, -ce, adj. De citofiziologie. [Pr.: -zi-o-] Din fr. cytophysiologique^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citofiziologie
CITOFIZIOLOGÍE, citofiziologii, s. f. Ramură a fiziologiei care studiază funcțiile celulei vii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. cytophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogamie
CITOGAMÍE, citogamii, s. f. (Biol.) Fuzionare a gameților în cadrul fecundației. – Din engl. cytogamy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogenetic
CITOGENÉTIC, -Ă, citogenetici, -ce, adj. 2. Al citogeneticii (1), de citogenetică. – Din fr. cytogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogenetic
CITOGENÉTIC, -Ă, citogenetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a geneticii care studiază raporturile existente între caracterele ereditare, structura și comportamentul cromozomilor, precum și consecințele medicale și evolutive ale anomaliilor cromozomiale. 2. Adj. Al citogeneticii (1), de citogenetică. – Din fr. cytogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogenetică
CITOGENÉTICĂ s. f. 1. Ramură a geneticii care studiază raporturile existente între caracterele ereditare, structura și comportamentul cromozomilor, precum și consecințele medicale și evolutive ale anomaliilor cromozomiale. – Din fr. cytogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogenetician
CITOGENETICIÁN, -Ă, citogeneticieni, -e, s. m. și f. Specialist în citogenetică (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. cytogénéticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citogeneză
CITOGENÉZĂ, citogeneze, s. f. (Biol.) Proces de formare a celulei. – Din fr. cytogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citolă
CITÓLĂ, citole, s. f. Instrument medieval cu coarde de forma migdalei și cu gâtul scurt. – Din fr. citole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citolitic
CITOLÍTIC, -Ă, citolitici, -ce, adj., s. n. (Biol.) (Ser) care distruge celulele. – Din fr. cytolitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoliză
CITOLÍZĂ s. f. (Biol.) Proces de distrugere a integrității celulei. – Din fr. cytolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citolog
CITOLÓG, -Ă, citologi, -ge, s. m. și f. Specialist în citologie. – Din citologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citologic
CITOLÓGIC, -Ă, citologici, -ce, adj. De citologie; al citologiei. – Din fr. cytologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citologie
CITOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază structura, dezvoltarea și funcțiile celulelor. – Din fr. cytologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citomorfoză
CITOMORFÓZĂ, citomorfoze, s. f. (Biol.) Modificare a formei și structurii celulelor în timpul vieții lor; totalitatea acestor modificări. – Din engl. cytomorphosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citopatologie
CITOPATOLOGÍE^1 s. f. Ramură a patologiei care studiază modificările din interiorul celulei. – Din fr. cytopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoplasmatic
CITOPLASMÁTIC, -Ă, citoplasmatici, -ce, adj. Citoplasmic. – Din fr. cytoplasmatique, engl. cytoplasmatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoplasmă
CITOPLÁSMĂ s. f. Element constitutiv fundamental al unei celule animale sau vegetale, format îndeosebi din albumină asociată cu alte substanțe organice. – Din fr. cytoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoplasmic
CITOPLÁSMIC, -Ă, citoplasmici, -ce, adj. De natura citoplasmei, al citoplasmei; citoplasmatic. – Din fr. cytoplasmique, engl. cytoplasmic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citopoieză
CITOPOIÉZĂ s. f. (Biol.) Proces de formare și dezvoltare a celulei. – Din fr. cytopoïèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citoscopie
CITOSCOPÍE, citoscopii, s. f. (Med.) Citodiagnostic. – Din fr. cytoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citostatic
CITOSTÁTIC, citostatice, s. n. Medicament sau alt agent fizic care oprește sau împiedică înmulțirea celulelor și care este folosit în tratamentul cancerului. ♦ (Adjectival) Substanțe citostatice. – Din fr. cytostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citotoxic
CITOTÓXIC^1, -Ă, citotoxici, -ce, s. f. (Despre substanțe) Care are efect toxic asupra celulelor. – Din fr. cytotoxique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citotoxină
CITOTOXÍNĂ, citotoxine, s. f. Substanță citotoxică. – Din fr. cytotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citozină
CITOZÍNĂ, citozíne, s. f. Pirimidină (C_4H_5N_3O) care codează informația genetică în lanțul de polinucleotide al acidului dezoxiribonucleic sau al acidului ribonucleic. Cf. adenină, guanină, timină și uracil. (terminolog. științif., pref. cit(o)- + suf. -oz(ă)1 + suf. -ină (cf. engl. -ine = compus de carbon bazic (sau care conține o bază) azotos < engl. medie -ine, -in < fr. medie și lat.; fr. medie -ine < lat. -īna < fem. al lui -īnus = suf. adjectival); cf. engl., fr. cytosine) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

citrat
CITRÁT, citrați, s. m. Sare a acidului citric. – Din fr. citrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citric
CÍTRIC, -Ă, citrici, -ce, adj. (În sintagmele) Acid citric = acid organic care se găsește mai ales în sucul de lămâie. Plante citrice = familie de arbori și de arbuști fructiferi, având ca tip principal lămâiul. Fructe citrice (și substantivat, f.) = nume generic pentru fructele plantelor citrice (lămâi, portocale, mandarine etc.). ♦ Care conține acid citric. – Din fr. citrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citrin
CITRÍN s. n. Varietate de cuarț de culoare galben. – Din fr. citrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citro
CÍTRO s. n. 1. Băutură răcoritoare pe bază de citrice. 2. (Eliptic) Sticlă, pahar etc. cu citro (1). – Din citrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

citronadă
CITRONÁDĂ, citronade, s. f. Băutură răcoritoare preparată din suc (sau coajă) de lămâie, zahăr și apă (sau sifon). – Din fr. citronnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubăr
CIUBẮR, ciubere, s. n. Vas mare făcut din doage de lemn și prevăzut cu toarte, având diferite utilizări. [Acc. și: ciúbăr] – Din bg. čebăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubăraş
CIUBĂRÁȘ, ciubărașe, s. n. Diminutiv al lui ciubăr. – Ciubăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubăraș
CIUBĂRÁȘ, ciubărașe, s. n. Diminutiv al lui ciubăr. – Ciubăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubeică
CIUBÉICĂ, ciubeici, s. f. (Reg.) Lulea (de calitate proastă). – Ciub[uc] + suf. -eică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubotar
CIUBOTÁR, ciubotari, s. m. (Reg.) Cizmar. [Var.: ciobotár s. m.] – Ciubotă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubotă
CIUBÓTĂ, ciubote, s. f. 1. (Reg.) Cizmă; gheată. ◊ Expr. Prost ca o ciubotă = foarte prost. ♦ Fig. Om prost. 2. Taxă pentru uzura ciubotelor, percepută în trecut de slujitorii domnești de la împricinați, când erau obligați să se deplaseze acasă la aceștia. [Var.: ciobótă, cioboátă s. f.] – Din ucr. čoboty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubotăresc
CIUBOTĂRÉSC, -EÁSCĂ, ciubotărești, adj. (Reg.) Cizmăresc. [Var.: ciobotărésc, -eáscă adj.] – Ciubotar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubotărie
CIUBOTĂRÍE^1 s. f. (Reg.) Meseria ciubotarului; cizmărie^1. [Var.: ciobotăríe s. f.] – Ciubotar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubotărie
CIUBOTĂRÍE^2, ciubotării, s. f. (Reg.) Atelierul ciubotarului; cizmărie^2. [Var.: ciobotăríe s. f.] – Ciubotă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuboţică
CIUBOȚÍCĂ, ciuboțele, s. f. 1. (Reg.) Cizmuliță sau gheată de damă. 2. Compuse: ciuboțica-cucului = plantă erbacee cu frunze ovale dispuse în rozete și păroase pe partea inferioară, cu flori galbene și cu fructul o capsulă (Primula officinalis); ciuboțica-ursului = plantă erbacee cu frunze lobate și cu flori purpurii (Cortusa matthioli). [Var.: cioboțícă s. f.] – Ciubotă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuboțică
CIUBOȚÍCĂ, ciuboțele, s. f. 1. (Reg.) Cizmuliță sau gheată de damă. 2. Compuse: ciuboțica-cucului = plantă erbacee cu frunze ovale dispuse în rozete și păroase pe partea inferioară, cu flori galbene și cu fructul o capsulă (Primula officinalis); ciuboțica-ursului = plantă erbacee cu frunze lobate și cu flori purpurii (Cortusa matthioli). [Var.: cioboțícă s. f.] – Ciubotă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubuc
CIUBÚC, (1, 2) ciubuce, (3) ciubucuri, s. n. 1. Pipă (orientală) cu țeava lungă. ♦ Țeavă de lulea. 2. Ornament în relief care marchează marginile unui perete, ale tavanului, ferestrei etc. 3. Fig. (Fam.) Avantaj sau câștig ilicit. – Din tc. çubuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubucar
CIUBUCÁR, (1) ciubucare, s. n., (2) ciubucari, s. m. 1. S. n. (Pop.) Unealtă de zidărie cu care se fac ciubucele (2). 2. S. m. Fig. (Fam.) Persoană care umblă după ciubucuri (3). – Ciubuc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubucărie
CIUBUCĂRÍE, ciubucării, s. f. (Rar; cu sens colectiv) Totalitatea ciubucelor (2) care decorează o construcție, un zid etc. – Ciubuc + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciubucciu
CIUBUCCÍU, ciubuccii, s. m. Slujitor care avea însărcinarea să umple și să aprindă ciubucul (1) domnului sau al boierilor. – Din tc. çubukçu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuciulete
CIUCIULÉTE, (1) ciuciuleți, s. m. 1. Ciupercă comestibilă cu pălăria zbârcită, gălbuie sau brună-roșcată, cu piciorul cilindric, alb și gol în interior (Morchella esculenta). 2. (Adverbial, în expr.) A (se) face (sau a fi ud) ciuciulete = a (se) uda (sau a fi ud) până la piele. – Cf. ciuciuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuciuli
CIUCIULÍ, ciuciulesc, vb. IV. Refl. A se strânge, a se ghemui (pentru a nu fi văzut); a se chirci. – Cf. magh. csücsülni „a ședea turcește”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuciulit
CIUCIULÍT, -Ă, ciuciuliți, -te, adj. Strâns, ghemuit, chircit (ca să nu fie văzut). – V. ciuciuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuciur
CIÚCIUR, ciuciure, s. n. (Rar) Uluc, jgheab pe care curge apa la un izvor, la o fântână. – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuciure
CIÚCIURE, ciuciuri, s. m. Plantă erbacee acoperită cu peri moi, cu flori violete sau albastre (Campanula glomerata). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucur
CIÚCUR s. m. v. ciucure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucuraş
CIUCURÁȘ, ciucurași, s. m. 1. Diminutiv al lui ciucure; ciucurel. 2. Plantă erbacee cu flori roz sau albe, dispuse în mici capitule (Adenostyles alliariae). – Ciucure + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucuraș
CIUCURÁȘ, ciucurași, s. m. 1. Diminutiv al lui ciucure; ciucurel. 2. Plantă erbacee cu flori roz sau albe, dispuse în mici capitule (Adenostyles alliariae). – Ciucure + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucurat
CIUCURÁT, -Ă, ciucurați, -te, adj. (Rar) Împodobit, încărcat cu ciucuri. – Ciucure + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucure
CIÚCURE, ciucuri, s. m. 1. Ornament făcut dintr-o împletitură sau dintr-un mănunchi de fire, cu care se împodobesc marginile unui covor, ale unei draperii, unui obiect de îmbrăcăminte etc. ◊ Loc. adj. și adv. (Plin) ciucure (de... sau cu...) = (încărcat) până la refuz (de... sau cu...). 2. (Rar) Țurțur de gheață. ♦ (La pl.; urmat de determinări) Ornamente de cristal sau de sticlă care atârnă de marginile candelabrelor sau ale lămpilor. [Var.: ciúcur s. m.] – Cf. lat. cicculum (= ciccum „ciorchine”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucurel
CIUCURÉL, ciucurei, s. m. Ciucuraș (1). – Ciucure + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucuşoară
CIUCUȘOÁRĂ, ciucușoare, s. f. Nume dat mai multor plante erbacee cu tulpina și cu frunzele acoperite de peri, cu flori albe sau galbene (Alyssum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciucușoară
CIUCUȘOÁRĂ, ciucușoare, s. f. Nume dat mai multor plante erbacee cu tulpina și cu frunzele acoperite de peri, cu flori albe sau galbene (Alyssum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudat
CIUDÁT, -Ă, ciudați, -te, adj. Care iese din comun, care șochează (prin aspect, manifestări, evoluție etc.); curios, straniu, bizar; ciudos (2). – Din bg. čudat „minunat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudă
CIÚDĂ, ciude, s. f. Sentiment de părere de rău, de invidie amestecată cu supărare sau de invidie amestecată cu dușmănie. ◊ Loc. adv. și prep. În ciuda cuiva = cu intenția de a supăra pe cineva, în necazul, în pofida cuiva; înfruntând împotrivirea cuiva sau a ceva. ◊ Loc. conj. În ciuda faptului că... = cu toate că..., deși. ◊ Expr. A face (cuiva) în ciudă = a necăji intenționat (pe cineva). – Din sl. čudo „minune”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudăţenie
CIUDĂȚÉNIE, ciudățenii, s. f. 1. Aspect, caracter ciudat, bizar, curios al unui lucru, al unei atitudini, al unui fenomen etc. 2. (Concr.) Lucru, ființă, întâmplare etc. ciudată. – Ciudat + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudățenie
CIUDĂȚÉNIE, ciudățenii, s. f. 1. Aspect, caracter ciudat, bizar, curios al unui lucru, al unei atitudini, al unui fenomen etc. 2. (Concr.) Lucru, ființă, întâmplare etc. ciudată. – Ciudat + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudi
CIUDÍ, ciudesc, vb. IV. Refl. 1. (Reg.) A fi cuprins de ciudă; a se înciuda. 2. (Înv.) A se mira, a se minuna. 3. (Înv.) A se frământa (sufletește), a se zbuciuma; a fi neliniștit. – Din sl. çuditi sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudit
CIUDÍT, -Ă, ciudiți, -te, adj. (Înv.) Neliniștit, frământat (sufletește). – V. ciudi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciudos
CIUDÓS, -OÁSĂ, ciudoși, -oase, adj. 1. Plin de ciudă; înciudat. 2. (Înv.) Ciudat. – Ciudă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuf
CIUF, (1) ciufuri, s. n., (2, 3) ciufi, s. m. 1. S. n. Smoc de păr zbârlit (căzut pe frunte). 2. S. m. Nume dat în glumă oamenilor, mai rar animalelor, cu părul ciufulit sau, p. ext., cu aspect neîngrijit. 3. S. m. Numele mai multor păsări răpitoare de noapte din familia bufnițelor, cu două smocuri de pene deasupra ochilor; ciuhurez. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciufuleală
CIUFULEÁLĂ, ciufuleli, s. f. Faptul de a ciufuli. – Ciufuli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciufuli
CIUFULÍ, ciufulesc, vb. IV. Tranz. A zbârli părul sau barba cuiva. ♦ A trage de păr pe cineva; p. ext. a bate pe cineva (trăgându-l de păr). – Din ciuf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciufulire
CIUFULÍRE, ciufuliri, s. f. Acțiunea de a ciufuli. – V. ciufuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciufulit
CIUFULÍT, -Ă, ciufuliți, -te, adj. (Despre păr, pene etc.) Care este în dezordine, zbârlit. ♦ (Despre cap, p. ext. despre oameni sau animale) Care are părul în dezordine, zbârlit. – V. ciufuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciufut
CIUFÚT, -Ă, ciufuți, -te, adj., s. m. și f. (Înv.) 1. (Om) zgârcit, avar. 2. (Om) cu toane, prost dispus. – Din tc. çıfıt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuguleală
CIUGULEÁLĂ, ciuguleli, s. f. Faptul de a ciuguli; (concr.) ceea ce se ciugulește. – Ciuguli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuguli
CIUGULÍ, ciugulesc, vb. IV. Tranz. 1. (Despre păsări) A ciupi de ici și de colo cu ciocul lucruri de mâncare; a mânca apucând hrana cu ciocul. 2. (Fam.; despre oameni) A mânca dintr-un aliment, luând numai câte puțin, de ici și de colo. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuhurez
CIUHURÉZ, ciuhurezi, s. m. Ciuf (3); huhurez. – Contaminare între ciuf și huhurez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuin
CIUÍN, ciuini, s. m. Plantă erbacee cu flori albe sau roz, a cărei rădăcină se folosește în industria textilă, farmaceutică și alimentară: odagaci, săpunel, săpunăriță (Saponaria officinalis). – Din tc. çöven.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciul
CIUL, -Ă, ciuli, -e, adj. (Reg.; despre animale) Care are urechile anormal de mici; care are urechile sfâșiate, rupte; căruia îi lipsește o ureche sau ambele urechi, un corn sau ambele coarne. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciulama
CIULAMÁ, ciulamale, s. f. Mâncare (de pasăre, ciuperci etc.) cu sos alb și gros de faină. ◊ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) ciulama = a bate, a zdrobi (pe cineva). – Din tc. çullama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuleandra
CIULEÁNDRA s. f. art. Numele unui dans popular din Muntenia, cu ritm progresiv accelerat; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciulei
CIULÉI, ciulei, s. m. Mică plantă erbacee cu frunze înguste și țepoase, cu tulpina foarte ramificată și acoperită cu peri (Ceratocapus arenarius). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuli
CIULÍ, ciulesc, vb. IV. Tranz. 1. (Despre animale) A ridica urechile ținându-le drept în sus (pentru a-și încorda auzul). 2. Fig. (Despre oameni) A-și încorda auzul pentru a desluși un zgomot, a asculta cu atenția încordată. – Cf. sb. čuljiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciulin
CIULÍN, ciulini, s. m. Plantă erbacee cu tulpina și frunzele spinoase, cu flori roșii, care crește pe locuri necultivate; scaiete (Carduus nutans). – Cf. rus. čilim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumaş
CIUMÁȘ, -Ă, ciumași, -e, adj. (Înv.) Contagios, molipsitor. – Ciumă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumaș
CIUMÁȘ, -Ă, ciumași, -e, adj. (Înv.) Contagios, molipsitor. – Ciumă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumat
CIUMÁT, -Ă, ciumați, -te, adj., s. m. și f. (Adesea fig.) (Om) contaminat sau bolnav de ciumă. – Ciumă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumă
CIÚMĂ, ciume, s. f. 1. Boală infecțioasă și epidemică foarte gravă, caracterizată prin febră mare, diaree, delir, tumefacții ale ganglionilor etc.; pestă. 2. Fig. Persoană foarte urâtă (și foarte rea). 3. Fig. Mizerie, năpastă, nenorocire mare. ◊ Ciumă brună = nazism; fascism. 4. Compus: ciuma-apelor = plantă erbacee acvatică cu tulpina lungă, subțire, ramificată, care se fixează prin rădăcini pe fundul apelor (Elodea canadensis). – Lat. cyma „umflătură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumăfai
CIUMĂFÁI s. n. v. ciumăfaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumăfaie
CIUMĂFÁIE, ciumăfăi, s. f. Plantă erbacee medicinală foarte toxică, cu flori albe și cu semințe negre închise într-o capsulă cu țepi moi; laur (Datura stramonium). [Var.: ciumăfái s. n.] – Cf. magh. csudafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumărea
CIUMĂREÁ, ciumărele, s. f. Plantă erbacee medicinală cu frunze alterne și cu flori liliachii grupate în ciorchini (Galega officinalis). – Cf. ciumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumiză
CIUMÍZĂ, ciumize, s. f. Plantă graminee furajeră cu frunze late și cu inflorescența un panicul (Setaria italica-maxima). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumos
CIUMÓS, -OÁSĂ, ciumoși, -oase, adj. (Rar) Care aduce ciumă; p. ext. molipsitor, contagios. – Ciumă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciump
CIUMP, ciumpi, s. m. (Reg.) Bucată rămasă din ceva căruia i s-a tăiat, i s-a retezat vârful. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciumpăvire
CIUMPĂVÍRE, ciumpăviri, s. f. v. CIUMPĂVI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciumpăvit
CIUMPĂVÍT, -Ă, ciumpăviți, -te, adj. v. CIUMPĂVI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciumpei
CIUMPÉI, ciumpeie, s. n. Unealtă de dogărie cu care se prelucrează cercurile de lemn. – Ciump + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciung
CIUNG, -Ă, ciungi, -ge, adj. 1. (Despre mâini) Care a fost retezat; (despre oameni; adesea substantivat) care are o mână retezată; ciunt. 2. (Despre copaci) Cu crengile rupte sau tăiate. – Cf. it. cionco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciungărire
CIUNGĂRÍRE, ciungăriri, s. f. v. CIUNGĂRI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciungărit
CIUNGĂRÍT, -Ă, ciungăriți, -te, adj. v. CIUNGĂRI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciungi
CIUNGÍ, ciungesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) 1. A reteza cuiva mâinile. 2. A curăța sau a dezgoli un copac de crengi. – Din ciung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciunism
CIUNÍSM s. n. Curent latinist extremist în lingvistica și filologia românească legat de numele lui Aron Pumnul, care preconiza supunerea neologismelor romanice acelorași transformări fonetice suferite de cuvintele moștenite din latină; pumnism. – Din terminația lexicalizată -ciune + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciunist
CIUNÍST, -Ă, ciuniști, -ste, s. m. și f. Adept al ciunismului; pumnist. ◊ (Adjectival) Curent ciunist. – De la ciunism, cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciunt
CIUNT, -Ă, ciunți, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Ciung (1). ♦ (Rar; despre păr) Care a fost tuns scurt. 2. (Reg.; despre animale) Care are o parte a corpului (urechile, coada, coarnele) retezată, ruptă. [Var.: ciont, cioántă adj.] – Contaminare între ciot și ciung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciunti
CIUNTÍ, ciuntesc, vb. IV. Tranz. 1. A tăia, a amputa o parte a corpului; a mutila. ♦ Fig. A tăia unul sau mai multe pasaje dintr-o lucrare, dintr-un articol etc. (făcându-le de neînțeles). 2. A rupe părți, crengi, frunze etc. din arbori, din plante etc. [Var.: (reg.) ciontá vb. I, ciontí vb. IV] – Din ciunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuntire
CIUNTÍRE s. f. Acțiunea de a ciunti; ciuntitură. – V. ciunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuntitură
CIUNTITÚRĂ, ciuntituri, s. f. Ciuntire; (concr.) partea rămasă dintr-un membru, dintr-un copac etc. ciuntit. – Ciunti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupeală
CIUPEÁLĂ, ciupeli, s. f. Faptul de a ciupi. ♦ Fig. (Fam.) Însușire (repetată) a unor mici sume de bani, a unor obiecte mărunte etc.; furt mărunt, furtișag. – Ciupi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupercă
CIUPÉRCĂ, ciuperci, s. f. 1. (La pl.) Încrengătură de plante inferioare, lipsite de clorofilă, care trăiesc ca parazite sau ca saprofite și se răspândesc prin spori; (și la sg.) plantă din această încrengătură, de obicei în formă de pălărie cărnoasă cu picior. ◊ Expr. Doar n-am mâncat ciuperci ! = doar n-am înnebunit ! Pagubă-n ciuperci! = nu e nimic, puțin îmi pasă ! 2. Obiect de lemn în formă de ciupercă (1), pe care se întinde ciorapul când se cârpește. ♦ (Ir.) Pălărie veche, adesea mototolită și turtită. 3. (În sintagma) Ciuperca șinei = partea superioară și îngroșată a unei șine de cale ferată, pe care rulează roțile vehiculelor. – Din bg. čepurka, sb. pečurka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupercărie
CIUPERCĂRÍE, (2) ciupercării, s. f. 1. Cultură de ciuperci. 2. Încăpere amenajată pentru ciupercărie (1). – Ciupercă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupi
CIUPÍ, ciupesc, vb. IV. 1. Tranz. A apuca cu vârful degetelor sau cu unghiile pielea sau carnea cuiva, strângând-o și producând durere; a pișca. ◊ Refl. Se ciupește singur. ♦ A apuca, a mușca ori a înțepa cu ciocul sau cu gura. ♦ Fig. A face aluzii înțepătoare; a necăji, a tachina. 2. Tranz. A apuca câte puțin din ceva cu ciocul sau cu gura pentru a mânca, a ciuguli; (despre oameni) a rupe cu mâna bucățică cu bucățică din ceva (și a mânca). 3. Tranz. A rupe vârful lăstarilor viței-de-vie sau vârful tulpinii altor plante pentru a favoriza dezvoltarea fructelor. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A-și însuși (în mod repetat) mici sume de bani, obiecte mărunte etc. ♦ A smulge, a afla de la cineva mici informații, secrete mărunte (pentru a le furniza altcuiva). 5. Refl. Fig. (Fam.) A se ameți de băutură; a se chercheli. – Cf. bg. čupja, sb. čupati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupic
CIUPÍC s. m. v. cipic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupit
CIUPÍT^1 s. n. Acțiunea de a ciupi. – V. ciupi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupit
CIUPÍT^2, -Ă, ciupiți, -te, adj. Care are ciupituri; pișcat. ◊ Expr. (Despre oameni) Ciupit de vărsat sau cu obrazul ciupit = cu urme vizibile de variolă pe obraz. – V. ciupi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupitor
CIUPITÓR, ciupitoare, s. n. Utilaj pentru luat probe de pământ din fundul sau din pereții unei găuri de sondă. – Ciupi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciupitură
CIUPITÚRĂ, ciupituri, s. f. 1. Pișcătură, înțepătură; (concr.) semn, urmă rămasă pe piele în urma unei pișcături; spec. fiecare dintre micile cicatrice rămase după variolă. 2. (Rar) Bucățică ruptă sau ciupită din ceva. – Ciupi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciur
CIUR, ciururi, s. n. 1. Unealtă de cernut materiale pulverulente sau granulare, confecționată dintr-o rețea deasă de sârmă sau dintr-o bucată de tablă ori de piele perforată, fixată pe o ramă. ◊ Expr. A vedea ca prin ciur = a vedea neclar. A trece (sau a da, a cerne) prin ciur și prin dârmon = a) a cerceta, a examina în amănunt, cu atenție; b) a cleveti, a bârfi pe cineva (scoțându-i la iveală cât mai multe defecte); c) (mai ales cu verbul la participiu) a trece prin multe încercări, experiențe, a căpăta multă experiență. A căra (sau a duce) apă cu ciurul = a face o muncă zadarnică, a lucra fără spor; a nu face nici o treabă. ♦ Cantitate de material câtă încape într-un ciur (1). ♦ Utilaj folosit la sortarea pe dimensiuni a unor materiale granulare, confecționat din bare metalice, sârmă împletită sau tablă perforată. 2. Ramă în formă de cerc pe care se întinde materialul ce se brodează. 3. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului animalelor rumegătoare. – Lat. cibrum (= cribum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurar
CIURÁR, ciurari, s. m. Persoană care face sau vinde ciururi (1). – Ciur + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurbăluire
CIURBĂLUÍRE, ciurbăluiri, s. f. v. CIURBĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciurbăluit
CIURBĂLUÍT, -Ă, ciurbăluiți, -te, adj. v. CIURBĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciurdar
CIURDÁR, ciurdari, s. m. (Reg.) Văcar. – Ciurdă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurdă
CIÚRDĂ, ciurde, s. f. (Reg.) 1. Cireadă. ♦ Turmă de animale necornute. 2. (Fam.) Mulțime de oameni, de copii etc.; ceată, cârd. – Din magh. csorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurec
CIURÉC, ciurecuri, s. n. (Înv.) Plăcintă cu brânză. [Pl. și: ciurechi] – Din tc. cörek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurecar
CIURECÁR, ciurecari, s. m. (Înv.) Plăcintar care făcea ciurecuri. – Ciurec + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurel
CIURÉL, ciurele, s. n. Diminutiv al lui ciur. – Ciur + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurlan
CIURLÁN, ciurlani, s. m. Plantă cu tulpina foarte ramificată, cu frunze alterne, lungi, subțiri și terminate cu un spin, specifică regiunilor de stepă (Salsola ruthenica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuroi
CIURÓI, ciuroaie, s. n. Izvor care curge pe un scoc ori jgheab îngust. – Probabil din ciurui^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuruc
CIURÚC, ciurucuri, s. n. Lucru fără valoare, rămășiță bună de aruncat, rest care nu mai e bun de nimic. ♦ Fig. (Depr.) Om care nu e bun de nimic, vrednic de dispreț. – Din tc. čürük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurui
CIURUÍ^1, ciuruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) găuri în mai multe locuri. 2. Tranz. A trece prin ciur, a cerne sau a sorta cu ciurul. – Ciur + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciurui
CIURUÍ^2, pers. 3 ciúruie, vb. IV. Intranz. (Despre apă sau alte lichide) A curge șiroind și producând un zgomot caracteristic. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuruială
CIURUIÁLĂ, ciuruieli, s. f. Faptul de a ciurui^1; (concr.) corpuri străine care se separă de rest după ciuruire^1. – Ciurui^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuruire
CIURUÍRE^1, ciuruiri, s. f. Acțiunea de a (se) ciurui^1 și rezultatul ei. – V. ciurui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuruire
CIURUÍRE^2, ciuruiri, s. f. Acțiunea de a ciurui^2 și rezultatul ei. – V. ciurui^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuş
CIUȘ interj. Strigăt cu care cineva îndeamnă măgarul la drum sau cu care îl oprește din mers. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuș
CIUȘ interj. Strigăt cu care cineva îndeamnă măgarul la drum sau cu care îl oprește din mers. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuşcă
CIÚȘCĂ, ciuște, s. f. (Pop.) Ardei iute. – Din bg. čuška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciușcă
CIÚȘCĂ, ciuște, s. f. (Pop.) Ardei iute. – Din bg. čuška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciut
CIUT, -Ă, ciuți, -te, adj. (Despre animale cornute) Care este fără coarne, cu coarnele tăiate sau căzute. [Var.: (reg.) șuț, -ă adj.] – Cf. alb. shut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciutan
CIUTÁN, ciutani, s. m. Puști, copil (reg., Dobrogea)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ciută
CIÚTĂ, ciute, s. f. Femela cerbului; cerboaică. ♦ Epitet dat unei fete sau femei tinere suple, cu mișcări vioaie și pline de eleganță. – Cf. alb. shutë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciutură
CIÚTURĂ, ciuturi, s. f. Găleată sau vas făcut din doage sau dintr-un trunchi scobit, care servește la scos apa din fântână. ◊ Expr. (Plouă de) toarnă cu ciutura = plouă foarte tare; plouă cu găleata. ♦ Cantitate (de apă) care încape în obiectul descris mai sus. – Lat. *cytola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuturea
CIUTUREÁ, ciuturele, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui ciutură. – Ciutură + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuvaş
CIUVÁȘ, -Ă, ciuvași, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Autonome Ciuvașia sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Autonome Ciuvașia sau ciuvașilor (1), privitor la Republica Autonomă Ciuvașia ori la ciuvași. ♦ (Substantivat, f.) Limbă altaică din ramura turcică, vorbită de ciuvași (1). – Din rus. čuvași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuvaș
CIUVÁȘ, -Ă, ciuvași, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Autonome Ciuvașia sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Autonome Ciuvașia sau ciuvașilor (1), privitor la Republica Autonomă Ciuvașia ori la ciuvași. ♦ (Substantivat, f.) Limbă altaică din ramura turcică, vorbită de ciuvași (1). – Din rus. čuvași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ciuvei
CIUVÉI, ciuveie, s. n. v. CIOVEI. Obiect casnic, în special vas (de lemn); unealtă veche. [Var.: ciuvéi s. n.] – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

civic
CÍVIC, -Ă, civici, -ce, adj. Care aparține cetățenilor, privitor la cetățeni; cetățenesc. – Din fr. civique, lat. civicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civil
CIVÍL, -Ă, civili, -e, adj. Care se referă la cetățenii unui stat sau la raporturile juridice ale acestora între ei (cu excepția militarilor și a reprezentanților Bisericii), precum și la raporturile acestora cu organele și cu organizațiile statului. ◊ Drepturi civile = drepturi de care se bucură o persoană (fizică sau juridică), reglementate și recunoscute de stat. Drept civil = totalitatea normelor care reglementează relațiile sociale (convertite în raporturi juridice) existente între persoanele fizice sau juridice dintr-un stat. Cod civil = culegere unitară de norme juridice care reglementează raporturile de drept civil. Stare civilă = situația unei persoane așa cum rezultă din actele sale privitoare la naștere, căsătorie, deces. Ofițer al stării civile = salariat al unei primării însărcinat cu încheierea actelor de stare civilă. Căsătorie civilă = căsătorie oficiată de ofițerul stării civile în conformitate cu prevederile legale. Parte civilă = persoană care, într-un proces penal, formulează pretenții de despăgubiri pentru daunele suferite prin săvârșirea infracțiunii. Război civil = conflict armat între două grupuri adverse din aceeași țară, cu scopul de a prelua puterea. ♦ (Substantivat) Persoană îmbrăcată în haine obișnuite (și nu în haine militare sau preoțești); cetățean al unui stat, cu excepția militarilor și preoților. [Var.: (înv. și pop.) țivíl, -ă adj.] – Din fr. civil, lat. civilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilie
CIVILÍE s. f. (Înv. și pop.) Viață, stare, condiție de om civil, de cetățean care nu este nici militar, nici preot. [Var.: țivilíe s. f.] – Civil + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilist
CIVILÍST, civiliști, s. m. (Rar) Specialist în studiul dreptului civil. – Din fr. civiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civiliza
CIVILIZÁ, civilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni civilizat. – Din fr. civiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilizare
CIVILIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) civiliza. – V. civiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilizat
CIVILIZÁT, -Ă, civilizați, -te, adj. 1. Care are o cultură și o tehnică înaintată, care a ajuns la un nivel superior de civilizație, la un standard de viață ridicat. 2. Care este manierat, politicos. – V. civiliza. Cf. fr. civilisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilizator
CIVILIZATÓR, -OÁRE, civilizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care civilizează, care răspândește civilizația. – Din fr. civilisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilizaţie
CIVILIZÁȚIE, civilizații, s. f. Nivel de dezvoltare materială și spirituală a societății dintr-o epocă dată, a unui popor, a unui stat etc.; cultură (materială sau spirituală); p. ext. nivel înalt de dezvoltare a unei societăți. – Din fr. civilisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civilizație
CIVILIZÁȚIE, civilizații, s. f. Nivel de dezvoltare materială și spirituală a societății dintr-o epocă dată, a unui popor, a unui stat etc.; cultură (materială sau spirituală); p. ext. nivel înalt de dezvoltare a unei societăți. – Din fr. civilisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civism
CIVÍSM s. n. Atitudine, zel, devotament de care dă dovadă un bun cetățean. – Din fr. civisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

civit
CIVÍT, -Ă, civiți, -te, adj. (Pop.) Albastru-închis; vânăt. – Din tc. čivit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizela
CIZELÁ, cizelez, vb. I. 1. Tranz. A prelucra, a finisa sau a ornamenta cu dalta, cu ciocanul etc. diferite obiecte (de metal) pentru a le da forma sau aspectul dorit. 2. Tranz. Fig. A aduce îmbunătățiri (de stil, de exprimare) unei lucrări (literare, științifice); a ciopli. 3. Tranz. și refl. Fig. A face să capete sau a căpăta deprinderi civilizate, cultură etc. – Din fr. ciseler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizelare
CIZELÁRE, cizelări, s. f. Acțiunea de a (se) cizela și rezultatul ei. – V. cizela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizelat
CIZELÁT, -Ă, cizelați, -te, adj. 1. (Despre obiecte metalice) Prelucrat, finisat, ornamentat cu dalta, cu ciocanul etc. 2. Fig. (Despre opere literare, științifice) Care a fost îmbunătățit (din punct de vedere al stilului, al exprimării). 3. Fig. Care și-a însușit deprinderi civilizate, cultură etc. – V. cizela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizelură
CIZELÚRĂ, cizeluri, s. f. (Rar) Ornament, înfloritură migăloasă și artistică realizată prin cizelare. – Din fr. ciselure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmar
CIZMÁR, cizmari, s. m. Meseriaș care confecționează și repară încălțăminte; pantofar, ciubotar. – Cizmă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmă
CÍZMĂ, cizme, s. f. Încălțăminte de piele, de cauciuc, de material plastic etc. cu carâmbul înalt până spre (sau peste) genunchi; ciubotă. ◊ Expr. Prost ca o cizmă = foarte prost. – Din magh. csizma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmăreasă
CIZMĂREÁSĂ, cizmărese, s. f. (Rar) Soția cizmarului. – Cizmar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmăresc
CIZMĂRÉSC, -EÁSCĂ, cizmărești, adj. Care servește sau aparține cizmarului; de cizmărie; ciubotăresc. – Cizmar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmărie
CIZMĂRÍE^1 s. f. Meseria, meșteșugul cizmarului; ciubotărie^1. – Cizmar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmărie
CIZMĂRÍE^2, cizmării, s. f. Atelierul cizmarului; ciubotărie^2. – Cizmă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmuliţă
CIZMULÍȚĂ, cizmulițe, s. f. Diminutiv al lui cizmă. – Cizmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cizmuliță
CIZMULÍȚĂ, cizmulițe, s. f. Diminutiv al lui cizmă. – Cizmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cîmpiileelizee
Cîmpiile Elizee v. Elysium.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clac
CLAC^1 interj. Cuvânt care imită un zgomot sec, scurt. – Onomatopee. Cf. fr. clac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clac
CLAC^2, clacuri, s. n. Pălărie cu calota înaltă, cilindrică, ce poate fi turtită și purtată sub braț. – Din fr. claque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claca
CLACÁ, clachez, vb. I. Intranz. (Despre sportivi) A suferi o întindere sau o ruptură de tendon ori de ligament la picioare, în urma unui efort. ♦ P. ext. A ceda din punct de vedere nervos. – Din fr. claquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clacaj
CLACÁJ, clacaje, s. n. Faptul de a claca; întindere, ruptură sau leziune a tendoanelor ori a ligamentelor de la picioare, apărute în urma unui efort fizic. – Din fr. claquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clacare
CLACÁRE, clacări, s. f. Acțiunea de a claca. – V. claca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clacă
CLÁCĂ, clăci, s. f. 1. Muncă prestată de țăranii șerbi și liberi, fără pământ, în beneficiul stăpânilor de moșie. ◊ Expr. Lucru de clacă = lucru făcut fără tragere de inimă, de mântuială, prost. 2. Muncă colectivă benevolă prestată de țărani pentru a se ajuta unii pe alții și care adesea este însoțită ori urmată de o mică petrecere, de glume, povestiri etc. ◊ Expr. Vorbă de clacă = vorbă inutilă sau neserioasă; flecăreală. – Din bg. tlaka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clachetă
CLACHÉTĂ, clachete, s. f. Dispozitiv de semnalare, cu un braț mobil, folosit în filmările sincrone, care indică locul ocupat de scena respectivă în ansamblul filmului. – Din fr. claquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cladă
CLÁDĂ, clăzi, s. f. (Reg.) Grămadă, morman. – Din bg., sb. klada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cladocer
CLADOCÉR, cladocere, s. n. (La pl.) Ordin de crustacee mici, cu corpul cuprins într-o carapace și cu antene ramificate, adaptate la înot; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. cladocère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claie
CLÁIE, clăi, s. f. Grămadă mare de fân, de snopi de cereale etc., de obicei în formă conică. ♦ Fig. Mulțime, îngrămădire dezordonată (de lucruri sau de ființe). ◊ Expr. Claie peste grămadă = unul peste altul, în dezordine, la întâmplare. – Din bg., sb. kladnja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clama
CLAMÁ, clamez, vb. I. Intranz. (Livr.) A se manifesta, a se exprima în termeni violenți sau cu strigăte; a chema cu voce tare. – Din fr. clamer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clamare
CLAMÁRE, clamări, s. f. (Livr.) Faptul de a clama. – V. clama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clamă
CLÁMĂ, clame, s. f. Piesă de metal de diferite forme și mărimi, care se folosește pentru prins două sau mai multe foi volante, buclele de păr la femei etc. – Din germ. Klammer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clamoare
CLAMOÁRE s. f. (Livr.) Strigăt de protest, de nemulțumire, de ajutor. – Din lat. clamor, -is, fr. clameur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clamoros
CLAMORÓS, -OÁSĂ, clamoroși, -oase, adj. (Livr.) Zgomotos; răsunător; deznădăjduit. – Din it. clamoroso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clamp
CLAMP interj. Cuvânt care imită zgomotul rezultat prin lovirea a două obiecte, la închiderea violentă a unei uși, a unui capac etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clampare
CLAMPÁRE s. f. Acțiunea de a clampa și rezultatul ei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clampă
CLÁMPĂ, clampe, s. f. (Reg.) Clanță. ♦ Limbă de metal care se reazămă pe clempuș pentru a închide ușa. [Var.: cleámpă s. f.] – Din clămpăni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clan
CLAN, clanuri, s. n. 1. Comunitate gentilică caracteristică comunei primitive, formată din oameni legați prin relații de rudenie și de limbă. 2. (Peior.) Clică. – Din fr. clan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanaret
CLANARÉT s. n. v. clarinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanc
CLANC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de lovirea a două obiecte, mai ales de închiderea violentă a unei uși, a unui capac etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clancăt
CLÁNCĂT, clancăte, s. n. (Rar) Clăncăit. – Din clanc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clandestin
CLANDESTÍN, -Ă, clandestini, -e, adj. Care are un caracter secret, care este făcut în ascuns (fiind oprit de lege). – Din fr. clandestin, lat. clandestinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clandestinitate
CLANDESTINITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este clandestin. – Din fr. clandestinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanţ
CLANȚ, (1) interj., (2) clanțuri, s. n. 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de clanța ușii, de izbirea fălcilor sau a dinților, de țăcănitul foarfecelor, de închiderea cu zgomot a unui capac etc. 2. S. n. Cioc; p. ext. (glumeț și peior.) gură. ◊ Expr. (Înv.) A ține clanț = a putea face față într-o dispută verbală, într-o controversă cu cineva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanț
CLANȚ, (1) interj., (2) clanțuri, s. n. 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de clanța ușii, de izbirea fălcilor sau a dinților, de țăcănitul foarfecelor, de închiderea cu zgomot a unui capac etc. 2. S. n. Cioc; p. ext. (glumeț și peior.) gură. ◊ Expr. (Înv.) A ține clanț = a putea face față într-o dispută verbală, într-o controversă cu cineva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanţă
CLÁNȚĂ, clanțe, s. f. 1. Mâner metalic montat la broasca ușii sau a porții, care, prin apăsare, face să funcționeze mecanismul de închidere și de deschidere al acestora; clampă. 2. Fig. (Peior. și fam.) Gură. ◊ Expr. A(-i) da cu clanța = a vorbi mult, întruna (și despre lucruri mărunte). Rău (sau bun) de clanță, se spune despre un om care vorbește mult (și inutil) sau despre un om certăreț. A se lua (cu cineva) la clanță = a se certa (cu cineva). Ține-ți clanța! sau tacă-ți clanța! = nu mai vorbi! taci! – Cf. clanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clanță
CLÁNȚĂ, clanțe, s. f. 1. Mâner metalic montat la broasca ușii sau a porții, care, prin apăsare, face să funcționeze mecanismul de închidere și de deschidere al acestora; clampă. 2. Fig. (Peior. și fam.) Gură. ◊ Expr. A(-i) da cu clanța = a vorbi mult, întruna (și despre lucruri mărunte). Rău (sau bun) de clanță, se spune despre un om care vorbește mult (și inutil) sau despre un om certăreț. A se lua (cu cineva) la clanță = a se certa (cu cineva). Ține-ți clanța! sau tacă-ți clanța! = nu mai vorbi! taci! – Cf. clanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clap
CLAP interj. Cuvânt care imită zgomotul produs prin închiderea bruscă a unui capac, a unei curse de prins animale etc. [Var.: clapc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clapă
CLÁPĂ, clape, s. f. 1. Fiecare dintre dispozitivele instrumentelor muzicale de suflat, care servesc la închiderea sau la deschiderea unor orificii prin care trece curentul de aer ce produce sunetele; fiecare dintre elementele mobile ale claviaturii unui pian, unei orgi etc. care, prin apăsarea cu degetele, declanșează mecanismul de producere a sunetelor. ♦ Mic disc^1 în mecanismul mașinilor de scris și al unor mașini de calculat, fixat la capătul unei pârghii articulate și care, prin apăsare, face să se imprime litera sau cifra însemnată pe el. ♦ Orice parte terminală a unui sistem tehnic de acționare care, prin manevre (cu mâna), efectuează o anumită operație. 2. Placă articulată care servește la închiderea sau la deschiderea unui orificiu. 3. Bucată de stofă care acoperă deschizătura buzunarului unei haine. ♦ Fiecare dintre cele două bucăți de stofă sau de blană mobile, atașate lateral la unele căciuli, pentru a proteja urechile contra frigului. 4. (Rar) Capac. ◊ Expr. (Fam.) A trage (cuiva) clapa = a înșela, a păcăli (pe cineva). – Din germ. Klappe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clapc
CLAPC interj. v. clap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clapcă
CLÁPCĂ, clăpci, s. f. (Pop.) Cursă, capcană. – Din bg. klapka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clapetă
CLAPÉTĂ, clapete, s. f. Clapă mică; spec. clapă care intră în construcția unui robinet. – Din fr. clapet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clapon
CLAPÓN, claponi, s. m. Cocoș castrat. – Din pol. kaplon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claponaş
CLAPONÁȘ, claponași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui clapon. – Clapon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claponaș
CLAPONÁȘ, claponași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui clapon. – Clapon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claponire
CLAPONÍRE, claponiri, s. f. v. CLAPONI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

claponit
CLAPONÍT, -Ă, claponiți, -te, adj. v. CLAPONI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clar
CLAR, -Ă, clari, -e, adj. 1. (Despre imagini vizuale) Care se distinge bine, deslușit; vizibil; (despre ape) limpede; (despre surse de lumină) care împrăștie o lumină strălucitoare. ◊ (Substantivat, n.) Clar de lună = lumină strălucitoare de lună. ♦ Care este lipsit de impurități. 2. (Despre sunete sau voce) Care răsună distinct, precis. 3. (Despre gânduri, idei, cuvinte etc.) Ușor de înțeles; evident, lămurit. ♦ (Despre facultăți intelectuale) Care pătrunde ușor, care înțelege bine lucrurile; (despre oameni) care se exprimă limpede. – Din lat. clarus, fr. clair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarifica
CLARIFICÁ, clarífic, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni (mai) clar, (mai) ușor de înțeles; a (se) lămuri, a (se) desluși. – Din lat. clarificare, fr. clarifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarificare
CLARIFICÁRE, clarificări, s. f. Acțiunea de a (se) clarifica. – V. clarifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarificator
CLARIFICATÓR, -OÁRE, clarificatori, -oare, adj. Care clarifică, limpezește, lămurește. – Clarifica + suf. -tor
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarinet
CLARINÉT, clarinete, s. n. Instrument muzical de suflat, făcut din lemn, în formă de tub lărgit la un capăt și prevăzut cu găuri laterale care se pot închide și deschide cu ajutorul unor clape. [Var.: (reg.) clanarét s. n., clarinétă s. f.] – Din fr. clarinette, germ. Klarinette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarinetă
CLARINÉTĂ s. f. v. clarinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarinetist
CLARINETÍST, -Ă, clarinetiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la clarinet. – Din fr. clarinettiste, germ. Klarinettist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarisim
CLARÍSIM, -Ă, clarisimi, -e, adj. (Livr.) Care este foarte clar. – Din lat. clarissimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claritate
CLARITÁTE s. f. 1. Calitatea unor obiecte de a fi clare (1); limpezime, transparență. 2. Calitate a sunetelor sau a vocii de a răsuna distinct, precis. 3. Calitate a gândirii, a exprimării, a stilului de a fi clare, deslușite, lămurite. ◊ Loc. adv. Cu claritate = cu precizie; clar, limpede, lămurit. – Din lat. claritas, -atis, fr. clarté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarobscur
CLAROBSCÚR, (2) clarobscururi, s. n. 1. Procedeu grafic și pictural de distribuire gradată a luminii și a umbrelor în vederea redării volumelor prin efecte de contrast puternice. 2. Gravură în lemn realizată în mai multe nuanțe ale aceleiași culori. – După fr. clair-obscur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarvăzător
CLARVĂZĂTÓR, -OÁRE, clarvăzători, -oare, adj. (Despre oameni) Care vede desfășurarea în viitor a unei situații mai clar, mai limpede decât alții; (despre acțiuni) care dovedește perspicacitate, clarviziune. – Clar + văzător (după fr. clairvoyant^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clarviziune
CLARVIZIÚNE s. f. Însușirea de a înțelege și de a prevedea desfășurarea unui fenomen; previziune. [Pr.: -zi-u-] – Clar + viziune (după fr. clairvoyance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clas
CLAS s. n. v. clasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasa
CLASÁ, clasez, vb. I. Tranz. 1. A aranja, a împărți, a rândui ceva (după caractere distinctive) pe clase sau pe categorii. ♦ A face o triere; a tria. ♦ Refl. A obține un anumit loc într-un clasament. 2. A înceta un proces penal când se constată că există o cauză legală care împiedică pornirea sau continuarea lui. ♦ A scoate din uz (cu forme legale) un material care nu mai poate fi folosit din cauza degradării, a învechirii. – Din fr. classer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasabil
CLASÁBIL, -Ă, clasabili, -e, adj. Care poate fi clasat. – Din fr. classable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasament
CLASAMÉNT, clasamente, s. n. Ordinea valorică în care sunt grupați, potrivit rezultatelor obținute, participanții la o competiție; tabel care conține această ordine. – Din fr. classement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasare
CLASÁRE, clasări, s. f. Acțiunea de a (se) clasa. – V. clasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasă
CLÁSĂ, clase, s. f. 1. Grup (mare) de obiecte, de elemente, de ființe, de fenomene cu însușiri comune care satisfac un criteriu. 2. (De obicei cu determinarea „socială”) Ansamblu de persoane grupate după criterii economice, istorice și sociologice. ◊ Loc. adj. De clasă = care se referă la o clasă socială sau la raporturile reciproce dintre clase; propriu, caracteristic unei clase sociale. 3. Fiecare dintre diviziunile fundamentale ale regnului animal sau vegetal, mai mică decât încrengătura și mai mare decât ordinul. 4. Colectiv de elevi, de obicei de aceeași vârstă și cu aceeași pregătire, care învață împreună în cursul unui an școlar după aceeași programă de învățământ. ♦ Unitate organizatorică într-un institut de artă care cuprinde toți elevii unui profesor, indiferent în ce an de studii se află. ♦ Sală în care se țin cursurile pentru asemenea grupuri de elevi. ♦ (Franțuzism) Timpul în care se ține o lecție; oră de curs. 5. Fiecare dintre grupele de câte trei cifre ale unui număr cu mai multe cifre. Clasa miilor. 6. Categorie (după confort și tarif) a vagoanelor, compartimentelor, cabinelor etc. pentru călătoria cu trenul, cu tramvaiul, cu vaporul. 7. Categorie, grad, rang, stabilite valoric. 8. (În expr.) De (mare) clasă sau (de) clasa întâi = de calitate superioară, de prima calitate, de (mare) valoare. [Var.: (înv.) clas s. n.] – Din fr. classe, germ. Klasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasem
CLASÉM, claseme, s. n. (Lingv.) Ansamblu al trăsăturilor semantice minimale ale unei unități lexicale. – Din fr. classeme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasic
CLÁSIC, -Ă, clasici, -ce, adj. 1. (Despre opere literare, științifice, artistice) Care servește ca model de perfecțiune, care poate fi luat drept model; p. ext. care este scris după canoanele obișnuite, tradiționale. ♦ (Despre scriitori, artiști, oameni de știință etc.; adesea substantivat) De mare valoare, a cărui operă își păstrează importanța de-a lungul veacurilor, rămâne în patrimoniul cultural-științific al unui popor sau al lumii. 2. Care concentrează caracteristicile (bune sau rele ale) unui lucru, ale unei acțiuni, ale unei situații etc.; tipic, caracteristic; care este folosit în mod curent. Procedeu tehnic clasic. 3. Care aparține clasicismului, privitor la clasicism. – Din fr. classique, lat. classicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicism
CLASICÍSM s. n. 1. Ansamblu de trăsături proprii culturii antice greco-latine din cel mai înalt stadiu de dezvoltare a ei, caracterizată prin armonie, puritate, sobrietate etc. 2. Curent în arta și literatura europeană, apărut în sec. XVII în Franța, caracterizat prin imitarea modelelor antice greco-latine, prin interesul pentru aspectul moral, prin urmărirea unui ideal, prin disciplinarea imaginației și a sensibilității, prin ordine, echilibru și claritate. 3. Perioadă din istoria culturii universale sau naționale ale cărei creații reprezintă un maximum de realizare artistică pentru etapa respectivă. – Din fr. classicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicist
CLASICÍST, -Ă, clasiciști, -te, s. m. și f. Persoană care studiază limbile și cultura clasică (greco-latină). – Clasic + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicitate
CLASICITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi clasic; p. ext. clasicism. – Din germ. Klassizităt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasiciza
CLASICIZÁ, clasicizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a dobândi caracter clasic. – Clasic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicizant
CLASICIZÁNT, -Ă, clasicizanți, -te, adj. Cu caracter voit clasic; care tinde să imite formele clasice. – Din clasic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicizare
CLASICIZÁRE, clasicizări, s. f. Acțiunea de a (se) clasiciza. – V. clasiciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasicizat
CLASICIZÁT, -Ă, clasicizați, -te, adj. Care a devenit clasic. – V. clasiciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasifica
CLASIFICÁ, clasífic, vb. I. Tranz. A împărți sistematic, a repartiza pe clase sau într-o anumită ordine. ♦ Refl. și tranz. A ocupa sau a stabili cuiva un anumit loc la un examen, la un concurs etc. pe baza notelor, calificativelor, rezultatelor obținute. – După fr. classifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasificare
CLASIFICÁRE, clasificări, s. f. Acțiunea de a (se) clasifica și rezultatul ei; distribuire, repartizare sistematică pe clase sau într-o anumită ordine; clasificație. – V. clasifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasificator
CLASIFICATÓR, -OÁRE, clasificatori, -oare, s. m. și f., s. n., adj. 1. S. m. și f. Persoană care clasifică. 2. S. n. Carte, îndrumător, indicator în care se clasifică ceva. 3. Adj. Care clasifică, care servește la clasificare. – Din fr. classificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasificaţie
CLASIFICÁȚIE, clasificații, s. f. (Rar) Clasificare. – Din fr. classification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasificație
CLASIFICÁȚIE, clasificații, s. f. (Rar) Clasificare. – Din fr. classification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clasor
CLASÓR, clasoare, s. n. Obiect (mapă, album, cutie, dulap etc.) special confecționat pentru păstrarea diferitelor lucruri clasate. – Din fr. classeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clastic
CLÁSTIC, -Ă, clastici, -ce, adj. (Despe roci, formațiuni sedimentare) Format din fragmente de minerale și de roci provenite în urma proceselor de dezagregare, de alterare și de acumulare a materialului unor roci preexistente sau din scheletele unor organisme; detritic. – Din fr. clastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clastocarst
CLASTOCÁRST, clastocarsturi, s. n. (Geol.) Forme de relief rezultate în urma unui complex de fenomene dezvoltate pe roci cu o solubilitate redusă. – Din rus. klastokarst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clastomanie
CLASTOMANÍE, clastomanii, s. f. (Med.) Înclinație morbidă de a distruge sistematic toate obiectele întâlnite. – Din fr. clastomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claudicaţie
CLAUDICÁȚIE, claudicații, s. f. (Med.; rar) Șchiopătare. ♦ (Med.) Tulburare trecătoare a funcției unor organe. [Pr.: cla-u-] – Din lat. claudicatio, fr. claudication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claudicație
CLAUDICÁȚIE, claudicații, s. f. (Med.; rar) Șchiopătare. ♦ (Med.) Tulburare trecătoare a funcției unor organe. [Pr.: cla-u-] – Din lat. claudicatio, fr. claudication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claun
CLÁUN s. m. v. clovn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claustra
CLAUSTRÁ, claustrez, vb. I. Refl. și tranz. (Livr.) A (se) închide într-o mănăstire sau a (se) izola într-un loc retras. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claustral
CLAUSTRÁL, -Ă, claustrali, -e, adj. (Livr.) Mănăstiresc, monahal; ca de mănăstire. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustral, lat. claustralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claustrare
CLAUSTRÁRE, claustrări, s. f. Faptul de a (se) claustra. [Pr.: cla-us-] – V. claustra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claustrofobie
CLAUSTROFOBÍE, claustrofobii, s. f. (Med.) Teamă patologică de spații închise. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustrophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clausus
Clausus, rege al sabinilor și unul dintre tovarășii lui Turnus, pe care l-a ajutat în luptă împotriva lui Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clauză
CLÁUZĂ, clauze, s. f. Prevedere cuprinsă într-un act juridic (tratat, contract). [Pr.: cla-u-] – Din fr. clause.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clauzulă
CLAUZÚLĂ, clauzule, s. f. Fiecare dintre silabele accentuate de la sfârșitul unui vers care, prin dispunerea lor armonioasă împreună cu silabele neaccentuate, creează un ritm expresiv. ♦ Cuvintele finale ale unei fraze în proză, ale unei strofe sau ale unui vers, dispuse astfel încât să producă un efect expresiv. [Pr.: cla-u-] – Din lat. clausula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavecin
CLAVECÍN, clavecine, s. n. Vechi instrument muzical cu una sau mai multe claviaturi și cu coarde, asemănător cu pianul, ale cărui sunete sunt produse prin ciupirea coardelor cu o pană; clavicimbal^1, cembalo. – Din fr. clavecin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavecinist
CLAVECINÍST, -Ă, claveciniști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la clavecin. – Din fr. claveciniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claviatură
CLAVIATÚRĂ, claviaturi, s. f. 1. Totalitatea clapelor pianului, orgii, sintetizatorului, acordeonului, mașinii de scris etc. 2. Totalitatea butoanelor de comandă care pun în funcțiune un mecanism, o mașină etc. [Pr.: -vi-a-] – Din germ. Klaviatur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavicembalo
CLAVICEMBÁLO s. n. v. clavicimbal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavicimbal
CLAVICIMBÁL, clavicimbaluri, s. n. (Înv.) Clavecin. [Var.: clavicembálo s. n.] – Din lat. clavicymbalum, it. clavicembalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavicord
CLAVICÓRD, clavicorduri, s. n. Instrument muzical cu claviatură și coarde, strămoș al pianului. – Din fr. clavicorde, lat. clavicordium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavicular
CLAVICULÁR, -Ă, claviculari, -e, adj. Care aparține claviculei, privitor la claviculă. – Din lat. clavicularius, fr. claviculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claviculă
CLAVÍCULĂ, clavicule, s. f. Fiecare dintre cele două oase anterioare ale centurii scapulare care (la mamifere) se articulează cu sternul și cu omoplatul. – Din lat. clavicula, fr. clavicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavir
CLAVÍR, clavire, s. n. (Înv.) Pian. [Pl. și: claviruri] – Din germ. Klavier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claviraş
CLAVIRÁȘ, clavirașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui clavir. – Clavir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claviraș
CLAVIRÁȘ, clavirașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui clavir. – Clavir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clavus
CLÁVUS, clavusuri, s. n. (Med.) Bătătură. – Din fr., lat. clavus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claxon
CLAXÓN, claxoane, s. n. Dispozitiv de semnalizare sonoră, cu membrană sau lamă vibratoare, acționat electric și folosit la autovehicule. – Din fr. klaxon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claxona
CLAXONÁ, claxonez, vb. I. Intranz. A semnaliza cu claxonul. – Din fr. klaxonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claxonare
CLAXONÁRE, claxonări, s. f. Acțiunea de a claxona. – V. claxona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

claxonat
CLAXONÁT s. n. Claxonare. – V. claxona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăbuc
CLĂBÚC, clăbuci, s. m. 1. Spumă făcută de săpunul amestecat cu apă. ♦ Spumă formată la suprafața unor lichide când sunt agitate, fierb sau fermentează. 2. Salivă spumoasă, albicioasă (și cu bășici). ◊ Expr. A face clăbuci la gură = a vorbi mult și cu furie. 3. Sudoare spumoasă pe care o fac animalele, mai ales caii, din pricina efortului și a căldurii. 4. (Rar, la pl.) Rotocoale de fum sau de aburi. – Din bg. klabuk, sb. klobuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăbuci
CLĂBUCÍ, clăbucesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) acoperi cu clăbuci. ♦ Intranz. (Despre lichide) A face clăbuci. – Din clăbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcaş
CLĂCÁȘ, clăcași, s. m. 1. Țăran obligat să facă clacă (1) pe pământul stăpânului. ◊ (Adjectival) Țăran clăcaș. 2. (Pop.) Persoană care ia parte la o clacă (2). – Clacă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcaș
CLĂCÁȘ, clăcași, s. m. 1. Țăran obligat să facă clacă (1) pe pământul stăpânului. ◊ (Adjectival) Țăran clăcaș. 2. (Pop.) Persoană care ia parte la o clacă (2). – Clacă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcăşesc
CLĂCĂȘÉSC, -EÁSCĂ, clăcășești, adj. Care aparține clăcașilor (1), privitor la clăcași, de clăcași. – Clăcaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcășesc
CLĂCĂȘÉSC, -EÁSCĂ, clăcășești, adj. Care aparține clăcașilor (1), privitor la clăcași, de clăcași. – Clăcaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcăşi
CLĂCĂȘÍ, clăcășesc, vb. IV. Intranz. A presta clacă (1); a clăcui. – Din clăcaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcăși
CLĂCĂȘÍ, clăcășesc, vb. IV. Intranz. A presta clacă (1); a clăcui. – Din clăcaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcui
CLĂCUÍ, clăcuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A clăcăși. – Clacă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcuşoară
CLĂCUȘOÁRĂ, clăcușoare, s. f. Diminutiv al lui clacă (2); (glumeț) faptă nepotrivită (a unui grup de oameni); poznă. – Clacă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăcușoară
CLĂCUȘOÁRĂ, clăcușoare, s. f. Diminutiv al lui clacă (2); (glumeț) faptă nepotrivită (a unui grup de oameni); poznă. – Clacă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clădăraie
CLĂDĂRÁIE, clădărăi, s. f. (Pop.) Clădărie. – Cladă + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clădărie
CLĂDĂRÍE, clădării, s. f. (Pop.) Grămadă mare de lucruri disparate, puse la întâmplare unele peste altele; clădăraie. – Cladă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clădi
CLĂDÍ, clădesc, vb. IV. Tranz. 1. A face, a ridica o construcție, o clădire (2); a zidi, a construi. 2. A așeza lucruri (de același fel) în mod sistematic, unul peste altul, alcătuind o grămadă. – Din sl. kladon, klasti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clădire
CLĂDÍRE, clădiri, s. f. 1. Acțiunea de a clădi. 2. (Concr.) Construcție la suprafață, constituită din fundație, pereți, acoperiș etc., cu încăperi care servesc la adăpostirea oamenilor, animalelor, materialelor etc. – V. clădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clădit
CLĂDÍT s. n. Faptul de a clădi. – V. clădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăditor
CLĂDITÓR, -OÁRE, clăditori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care clădește; p. ext. întemeietor. – Clădi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăi
CLĂÍ, clăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A face clăi. – Din claie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăit
CLĂÍT s. n. (Reg.) Acțiunea de a clăi. – V. clăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăiţă
CLĂÍȚĂ, clăițe, s. f. Diminutiv al lui claie. – Claie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăiță
CLĂÍȚĂ, clăițe, s. f. Diminutiv al lui claie. – Claie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpăi
CLĂMPĂÍ, clămpăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A clămpăni. – Clamp + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpăneală
CLĂMPĂNEÁLĂ, clămpăneli, s. f. Clămpănit. – Clămpăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpăni
CLĂMPĂNÍ, clămpănesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A produce un zgomot specific prin lovirea a două obiecte (dure), prin închiderea violentă a unei uși, a unui capac, de papuci în mers etc.; a clăpăi, a clămpăi. 2. Intranz. Fig. A vorbi vrute și nevrute; a flecări. – Clamp + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpănire
CLĂMPĂNÍRE s. f. Acțiunea de a clămpăni. – V. clămpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpănit
CLĂMPĂNÍT s. n. Faptul de a clămpăni; zgomot produs prin lovirea a două obiecte (dure), prin închiderea violentă a unei uși, a unui capac, de papucii în mers etc.; clămpănitură. – V. clămpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpănitură
CLĂMPĂNITÚRĂ, clămpănituri, s. f. Clămpănit. – Clămpăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpuş
CLĂMPÚȘ s. n. v. clempuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clămpuș
CLĂMPÚȘ s. n. v. clempuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăncăi
CLĂNCĂÍ, pers. 3 clắncăie, vb. IV. Intranz. (Pop.; despre două obiecte) A produce un zgomot caracteristic în urma lovirii lor. – Clanc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăncăit
CLĂNCĂÍT s. n. (Pop.) Faptul de a clăncăi; zgomot produs de lovirea a două obiecte; clancăt. – V. clăncăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţăi
CLĂNȚĂÍ, clănțăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clănțăni. [Prez. ind. și: clắnțăi] – Clanț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțăi
CLĂNȚĂÍ, clănțăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clănțăni. [Prez. ind. și: clắnțăi] – Clanț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţăneală
CLĂNȚĂNEÁLĂ, clănțăneli, s. f. Clănțănit. – Clănțăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțăneală
CLĂNȚĂNEÁLĂ, clănțăneli, s. f. Clănțănit. – Clănțăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţăni
CLĂNȚĂNÍ, clănțănesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre dinți) A se ciocni unul de altul cu zgomot și în mod ritmic (de frig, de frică etc.); (despre fălcile animalelor) a trosni (la vederea sau la devorarea prăzii). 2. A produce un zgomot caracteristic prin lovirea ritmică a unor obiecte de metal sau de sticlă. ♦ A apăsa repetat, cu violență și cu zgomot de clanța unei uși. 3. Fig. (Peior.) A vorbi mult; a flecări. ♦ Refl. recipr. A se certa (ușor), a se ciorovăi. [Prez. ind. și: clắnțăn. – Var.: (pop.) clențăní, clențení vb. IV] – Clanț + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțăni
CLĂNȚĂNÍ, clănțănesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre dinți) A se ciocni unul de altul cu zgomot și în mod ritmic (de frig, de frică etc.); (despre fălcile animalelor) a trosni (la vederea sau la devorarea prăzii). 2. A produce un zgomot caracteristic prin lovirea ritmică a unor obiecte de metal sau de sticlă. ♦ A apăsa repetat, cu violență și cu zgomot de clanța unei uși. 3. Fig. (Peior.) A vorbi mult; a flecări. ♦ Refl. recipr. A se certa (ușor), a se ciorovăi. [Prez. ind. și: clắnțăn. – Var.: (pop.) clențăní, clențení vb. IV] – Clanț + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţănire
CLĂNȚĂNÍRE, clănțăniri, s. f. Acțiunea de a clănțăni și rezultatul ei. – V. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțănire
CLĂNȚĂNÍRE, clănțăniri, s. f. Acțiunea de a clănțăni și rezultatul ei. – V. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţănit
CLĂNȚĂNÍT s. n. Faptul de a clănțăni; zgomot produs prin ciocnirea ritmică a dinților, a unor obiecte de metal etc.; clănțăneală, clănțănitură. – V. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțănit
CLĂNȚĂNÍT s. n. Faptul de a clănțăni; zgomot produs prin ciocnirea ritmică a dinților, a unor obiecte de metal etc.; clănțăneală, clănțănitură. – V. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţănitură
CLĂNȚĂNITÚRĂ, clănțănituri, s. f. Clănțănit. – Clănțăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțănitură
CLĂNȚĂNITÚRĂ, clănțănituri, s. f. Clănțănit. – Clănțăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănţău
CLĂNȚẮU, clănțăi, s. m. Om care vorbește mult (și adesea pe un ton impulsiv, agresiv). ♦ (Peior.) Avocat. – Clanță + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clănțău
CLĂNȚẮU, clănțăi, s. m. Om care vorbește mult (și adesea pe un ton impulsiv, agresiv). ♦ (Peior.) Avocat. – Clanță + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăpar
CLĂPÁR, clăpari, s. m. Încălțăminte pentru schi, înaltă până deasupra gleznei, închisă în față cu clape. – Clapă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăpăi
CLĂPĂÍ, clăpăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clămpăni. ♦ Tranz. Fig. (Despre oameni) A vorbi repede (și neclar). – Clap + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăpăug
CLĂPĂÚG, -Ă, clăpăugi, -ge, adj. 1. (Despre urechile oamenilor și ale animalelor) Mare și atârnând în jos; pleoștit; (despre oameni și animale) care are asemenea urechi. 2. Fig. (Despre oameni) Prostănac; bleg. – Din ucr. klapo-uchyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăpăugi
CLĂPĂUGÍ, clăpăugesc, vb. IV. Refl. (Despre urechile oamenilor și ale animalelor) A atârna în jos (din cauza mărimii lor); a se pleoști. [Pr.: -pă-u-] – Din clăpăug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătări
CLĂTĂRÍ, clătăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A clăti (1). – Cf. sb. klataritise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clăti
CLĂTÍ, clătesc, vb. IV. I. Tranz. A curăța rufe, vase etc., spălându-le ușor cu apă, a limpezi într-o ultimă apă curată; a clătări. ♦ Refl. A se spăla ușor pe mâini, în gură etc. II. (Înv. și pop.) 1. Tranz. A clătina (1). ♦ Refl. (Despre apă, valuri) A se pune în mișcare; a se izbi (de un obstacol). 2. Tranz. și refl. A (se) zgudui, a (se) cutremura; a (se) zdruncina. 3. Tranz. și refl. A (se) clătina (3). ◊ Expr. (Înv. și pop.) A nu (se) clăti un fir de păr din capul cuiva = a nu (se) primejdui cu nimic viața cuiva. – Din sl. klatiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătina
CLĂTINÁ, clátin, vb. I. 1. Tranz., refl. și intranz. A (se) mișca (puțin, lin) într-o parte și într-alta; a (se) legăna; a (se) agita (ușor). ◊ Expr. (Tranz.) A clătina capul (sau, intranz., din cap) = a-și mișca capul într-o parte și în alta în semn de mirare, de îndoială, de descurajare etc. 2. Refl. A șovăi în mers, în mișcare; a se împletici (din cauza slăbiciunii, a beției etc.). ♦ Fig. A fi într-o situație critică, nesigură. 3. Tranz. și refl. A (se) mișca din loc; a (se) urni, a (se) clinti, a (se) clăti. – Din clăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătinare
CLĂTINÁRE, clătinări, s. f. Acțiunea de a (se) clătina; clătinat. – V. clătina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătinat
CLĂTINÁT s. n. Clătinare. – V. clătina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătinătură
CLĂTINĂTÚRĂ, clătinături, s. f. Mișcare (ușoară) într-o parte și într-alta. ♦ Mișcare, deplasare șovăitoare. – Clătina + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătire
CLĂTÍRE, clătiri, s. f. Acțiunea de a (se) clăti; limpezire; clătit^1. – V. clăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătit
CLĂTÍT^1 s. n. Clătire. – V. clăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clătit
CLĂTÍT^2, -Ă, clătiți, -te, adj., s. f. I. Adj. (Despre rufe, vase etc.) Care a fost spălat ușor sau limpezit cu apă. II. S. f. Foaie de aluat subțire prăjită în grăsime, unsă cu dulceață, marmeladă, brânză sau legume și apoi rulată. – V. clăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleampă
CLEÁMPĂ s. f. v. clampă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clean
CLEAN, cleni, s. m. Pește răpitor de apă dulce din familia ciprinidelor, cu botul rotunjit, cu corpul gros, aproape cilindric, acoperit cu solzi mari, tiviți cu negru (Leuciscus cephalus). – Din bg. kljan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clearing
CLEARING s. n. Sistem de decontare (între state) prin intermediul băncilor, prin compensarea reciprocă a creanțelor și datoriilor, în scopul echilibrării schimburilor comerciale. [Pr.: cliring] – Din engl. clearing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clefăi
CLEFĂÍ, cléfăi, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A mânca urât și cu zgomot; a plescăi, a clefeti. 2. Intranz. A deschide și a închide gura plescăind. ♦ Fig. A vorbi repede, nedeslușit, articulând prost cuvintele. 3. Intranz. A produce un zgomot caracteristic umblând prin noroi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clefăit
CLEFĂÍT, clefăituri, s. n. Faptul de a clefăi; zgomot produs de cel care clefăie. – V. clefăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clefăit
CLEFĂÍT, -Ă, clefăiți, -te, adj. v. CLEFĂI.[1] – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clefeti
CLEFETÍ, clefetesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clefăi. – Cf. clefăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clei
CLEI, cleiuri, s. n. 1. Substanță vâscoasă asemănătoare cu gelatina, extrasă din oase, din pește, din unele plante sau obținută pe cale sintetică, cu ajutorul căreia se pot lipi între ele diverse obiecte sau părți de obiecte. ◊ Expr. (Fam.) A fi clei = a) a nu ști absolut nimic (atunci când este ascultat la școală, la un examen etc.); b) a fi foarte beat. 2. Suc gros care se scurge din scoarța unor arbori și care se solidifică în contact cu aerul. – Din sl. klej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleionaj
CLEIONÁJ s. n. Rețea de nuiele împletite între pari înfipți în pământ, cu care se consolidează o coastă de deal, o râpă, un taluz etc. [Pr.: cle-io-] – Din fr. clayonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleios
CLEIÓS, -OÁSĂ, cleioși, -oase, adj. 1. Lipicios, vâscos (ca cleiul). ♦ (Despre ouă) Fiert puțin, astfel încât gălbenușul să rămână moale, iar albușul să se coaguleze. ♦ Fig. (Fam.) Care nu știe absolut nimic (când este ascultat la școală, la un examen etc.). 2. (Despre pământ) Clisos. [Pr.: cle-ios] – Clei + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleistogam
CLEISTOGÁM, -Ă, cleistogami, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care prezintă cleistogamie. [Pr.: cle-is-] – Din fr. cléistogamme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleistogamie
CLEISTOGAMÍE s. f. (Bot.) Autopolenizare. [Pr.: cle-is-] – Din fr. cléistogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clematită
CLEMATÍTĂ, clematite, s. f. (Bot.) Clocoțel (Clematis integrifolia). – Din fr. clématite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clemă
CLÉMĂ, cleme, s. f. Dispozitiv cu ajutorul căruia se asamblează laolaltă două sau mai multe piese sau elemente, astfel încât această îmbinare să reziste la solicitări mari. – Din germ. Klemme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clement
CLEMÉNT, -Ă, clemenți, -te, adj. Indulgent, iertător, îndurător; blând, bun. – Din fr. clément, lat. clemens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clemenţă
CLEMÉNȚĂ, clemențe, s. f. Indulgență, iertare, îndurare; bunătate (a unui superior față de inferiorii săi). – Din lat. clementia, fr. clémence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clemență
CLEMÉNȚĂ, clemențe, s. f. Indulgență, iertare, îndurare; bunătate (a unui superior față de inferiorii săi). – Din lat. clementia, fr. clémence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clempănire
CLEMPĂNÍRE, clempăniri, s. f. v. CLEMPĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clempănit
CLEMPĂNÍT, -Ă, clempăniți, -te, adj. v. CLEMPĂNI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clempuş
CLEMPÚȘ, clempușuri, s. n. Piesă metalică în formă de cârlig, pe care se sprijină clanța când se închide ușa. [Var.: clămpúș s. n.] – Cleampă+ suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clempuș
CLEMPÚȘ, clempușuri, s. n. Piesă metalică în formă de cârlig, pe care se sprijină clanța când se închide ușa. [Var.: clămpúș s. n.] – Cleampă+ suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clempuşor
CLEMPUȘÓR, clempușoare, s. n. Diminutiv al lui clempuș. [Var.: clămpușór s. n.] – Clempuș + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clempușor
CLEMPUȘÓR, clempușoare, s. n. Diminutiv al lui clempuș. [Var.: clămpușór s. n.] – Clempuș + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clenci
CLENCI, clenciuri, s. n. (Pop. și fam.) 1. Creangă ale cărei rămurele formează un fel de cârlig. ♦ Ramificație a coarnelor cerbului. 2. Fig. Pricină, motiv (de ceartă). ♦ Sens ascuns; tâlc, dedesubt. – Din bg. klinče.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clenţăni
CLENȚĂNÍ vb. IV v. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clențăni
CLENȚĂNÍ vb. IV v. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clenţeni
CLENȚENÍ vb. IV v. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clențeni
CLENȚENÍ vb. IV v. clănțăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleobis
Cleobis, fiul lui Cydippe și fratele lui Biton.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cleopatra
Cleopatra 1. Fiica lui Idas și a Marpessei, căsătorită cu Meleager. După moartea soțului ei s-a spînzurat. 2. Fiica lui Boreas și a Orithyiei. Era soră cu Chione, cu Zetes și cu Calais (v. și Boreades). Aruncată în închisoare de către soțul ei Phineus – care voia s-o ucidă ca să se căsătorească cu altă femeie – Cleopatra a fost eliberată de argonauți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clepsidră
CLEPSÍDRĂ, clepsidre, s. f. Instrument pentru măsurarea timpului după cantitatea de apă sau de nisip scursă, printr-un orificiu. [Var.: (înv.) clepsídru s. n.] – Din fr. clepsydre, lat. clepsydra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clepsidru
CLEPSÍDRU s. n. v. clepsidră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleptocraţie
CLEPTOCRAȚÍE s. f. Guvern ai cărui membri caută, în primul rând, să obțină avantaje personale (materiale, sociale, politice etc.), pe seama celor în numele cărora guvernează. (cf. engl. kleptocracy < gr. klepto- (< kleptein = a fura; cf. got. hlifan = a fura, lat. clepere = a fura) + lat. -cratia (< gr. -kratia < kratos = putere, forță)) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cleptocrație
CLEPTOCRAȚÍE s. f. Guvern ai cărui membri caută, în primul rând, să obțină avantaje personale (materiale, sociale, politice etc.), pe seama celor în numele cărora guvernează. (cf. engl. kleptocracy < gr. klepto- (< kleptein = a fura; cf. got. hlifan = a fura, lat. clepere = a fura) + lat. -cratia (< gr. -kratia < kratos = putere, forță)) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cleptofobie
CLEPTOFOBÍE, cleptofobii, s. f. (Med.) Teamă patologică de a nu fi victima unui furt sau de a nu comite un furt. – Din fr. cleptophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleptoman
CLEPTOMÁN, -Ă, cleptomani, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de cleptomanie. – Din fr. cleptomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleptomanie
CLEPTOMANÍE, s. f. Impuls patologic de a fura obiecte fără urmărirea vreunui profit. – Din fr. cleptomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cler
CLER s. n. Totalitatea preoților unei biserici, ai unei eparhii, ai unei țări etc.; preoțime. – Din lat. clerus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleric
CLÉRIC, clerici, s. m. Membru al clerului. – Din lat. clericus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clerical
CLERICÁL, -Ă, clericali, -e, adj. Care aparține clericilor sau clericalismului, privitor la clerici sau la clericalism. – Din fr. clérical, lat. clericalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clericalism
CLERICALÍSM s. n. Atitudine a celor care susțin intervenția clerului în viața politică, socială și culturală a unei țări. – Din fr. cléricalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clericist
CLERICÍST, -Ă, clericiști, -ste, adj. (Rar) Clerical. – Cleric + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleştar
CLEȘTÁR^1 s. n. (Poetic) Cristal. – Din magh. kristály.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleștar
CLEȘTÁR^1 s. n. (Poetic) Cristal. – Din magh. kristály.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleştar
CLEȘTÁR^2, cleștare, s. n. Unealtă folosită la tragerea cercurilor pe vasele de lemn făcute din doage. – Clește + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleștar
CLEȘTÁR^2, cleștare, s. n. Unealtă folosită la tragerea cercurilor pe vasele de lemn făcute din doage. – Clește + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleşte
CLÉȘTE, clești, s. m. 1. Unealtă alcătuită din două pârghii articulate cu un bolț, care servește la apucarea, întoarcerea, tragerea etc. unei piese. ◊ Expr. A-i scoate cuiva vorba (din gură) cu cleștele = a depune mari insistențe pentru a face pe cineva să vorbească. ♦ Unealtă de forma unui clește (1), folosită în diverse operații. Clește pentru cărbuni. 2. Fiecare dintre cele două apendice anterioare, în formă de clește (1), ale unor crustacee. [Pl. și: (n.) clește] – Din sl. klĕšta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clește
CLÉȘTE, clești, s. m. 1. Unealtă alcătuită din două pârghii articulate cu un bolț, care servește la apucarea, întoarcerea, tragerea etc. unei piese. ◊ Expr. A-i scoate cuiva vorba (din gură) cu cleștele = a depune mari insistențe pentru a face pe cineva să vorbească. ♦ Unealtă de forma unui clește (1), folosită în diverse operații. Clește pentru cărbuni. 2. Fiecare dintre cele două apendice anterioare, în formă de clește (1), ale unor crustacee. [Pl. și: (n.) clește] – Din sl. klĕšta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleştişor
CLEȘTIȘÓR, cleștișori, s. m. Diminutiv al lui clește. [Pl. și: (n.) cleștișoare] – Clește + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleștișor
CLEȘTIȘÓR, cleștișori, s. m. Diminutiv al lui clește. [Pl. și: (n.) cleștișoare] – Clește + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleştiţă
CLEȘTÍȚĂ, cleștițe, s. f. Unealtă de tipografie cu care se scot literele căzute între rânduri. – Clește + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleștiță
CLEȘTÍȚĂ, cleștițe, s. f. Unealtă de tipografie cu care se scot literele căzute între rânduri. – Clește + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clevetă
CLÉVETĂ, clevete, s. f. (Înv.) Clevetire, calomnie. – Din sl. kleveta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleveteală
CLEVETEÁLĂ, cleveteli, s. f. (Pop. și fam.) Bârfeală, calomnie. – Cleveti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cleveti
CLEVETÍ, clevetesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A calomnia, a ponegri, a bârfi, a defăima. – Din sl. klevetati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clevetire
CLEVETÍRE, clevetiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a cleveti și rezultatul ei; defăimare, calomniere, ponegrire. – V. cleveti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clevetitor
CLEVETITÓR, -OÁRE, clevetitori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care clevetește. – Cleveti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clic
CLIC interj. Cuvânt care imită un zgomot sec, scurt. – Onomatopee. Cf. fr. clic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clica
CLICÁ, clichez, vb. I. Tranz. A selecta o opțiune pe ecranul calculatorului, apăsând pe mouse; a clicăi. – Din engl. click, fr. cliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clicare
CLICÁRE, clicări, s. f. v. CLICA. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clicat
CLICÁT, -Ă, clicați, -te, adj. v. CLICA. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clică
CLÍCĂ, clici, s. f. Grup de oameni întovărășiți în vederea unui scop reprobabil; clan, bandă, șleahtă. – Din fr. clique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clicăi
CLICĂÍ^1, clícăi, vb. IV. Tranz. (Fam.) A clica. – Clica + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clichet
CLICHÉT, clicheți, s. m. Organ de mașină în formă de bară scurtă articulată la un capăt, iar cu celălalt capăt astfel profilat încât să împiedice rotirea într-un anumit sens a unei roți dințate. [Pl. și (n.): clichete] – Din fr. cliquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

client
CLIÉNT, -Ă, clienți, -te, subst. 1. S. m. și f. Persoană care cumpără (regulat) de la un magazin, consumă ceva într-un local public etc., considerată în raport cu persoana sau întreprinderea de la care cumpără sau consumă; mușteriu. 2. S. m. și f. Persoană care se adresează unui avocat pentru a-și apăra interesele, unui medic pentru a-și îngriji sănătatea etc., considerată în raport cu aceștia. 3. S. m. (În Roma antică) Plebeu fără drepturi depline, dependent de un patrician și protejat de acesta. [Pr.: cli-ent] – Din fr. client, lat. cliens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clientelar
CLIENTELÁR, -Ă, clientelari, -e, adj. 1. Care este bazat pe clientelism, pe favoritism sau pe urmărirea intereselor personale. 2. (În Antichitatea romană) Care aparținea clienților unui patrician roman. ◊ Relații (sau raporturi etc.) clientelare = relații existente între Imperiul Roman și populațiile străine, prin care acestea din urmă, fără a fi incluse în imperiu, recunoșteau autoritatea Romei în schimbul protecției de care se bucurau din partea ei. [Pr.: cli-en-] – Din client.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clientelă
CLIENTÉLĂ, clientele, s. f. 1. Totalitatea clienților, mulțime de clienți. 2. (În Antichitatea romană) Totalitatea clienților unui patrician roman. [Pr.: cli-en-] – Din fr. clientèle, lat. clientela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clientelism
CLIENTELÍSM s. n. 1. Complex de relații între persoane unite din interes sau care încearcă să obțină favoritisme. 2. Politică bazată pe astfel de relații. [Pr.: cli-en-] – Din it. clientelismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climacteriu
CLIMACTÉRIU s. n. Perioadă a vieții corespunzătoare încetării fiziologice a funcției sexuale, în care au loc modificări hormonale, somatice și psihice. [Pr.: -ri-u] – Din germ. Klimakterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climat
CLIMÁT, climate, s. n. 1. Climă (1). 2. Fig. Atmosferă socială, politică, morală; ambianță. – Din fr. climat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climateric
CLIMATÉRIC, -Ă, climaterici, -ce, adj. Care aparține climei, privitor la climă; cu climă potrivită pentru odihnă sau pentru tratarea unor boli; climatic. Condiții climaterice. Stațiune climaterică. – Din fr. climatérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatic
CLIMÁTIC, -Ă, climatici, -ce, adj. Climateric. – Din fr. climatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatism
CLIMATÍSM s. n. Totalitatea condițiilor de igienă, terapeutice, urbanistice, sociale etc. pe care trebuie să le îndeplinească localitățile climaterice. – Din fr. climatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatiza
CLIMATIZÁ, climatizez, vb. I. Tranz. A asigura climatizarea. – Din fr. climatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatizare
CLIMATIZÁRE, climatizări, s. f. Operație prin care aerul dintr-o încăpere este menținut la o anumită temperatură, umiditate, puritate etc. – V. climatiza. Cf. fr. climatisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatizat
CLIMATIZÁT, -Ă, climatizați, -te, adj. Care a suferit operația de climatizare. – V. climatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatizator
CLIMATIZATÓR, climatizatoare, s. n. Climatizor. – Climatiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatizor
CLIMATIZÓR, climatizoare, s. n. Aparat pentru efectuarea climatizării; climatizator. – Din fr. climatiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatografic
CLIMATOGRÁFIC, -Ă, climatografici, -ce, adj. De climatografie. – Din fr. climatographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatografie
CLIMATOGRAFÍE, climatografii, s. f. Descriere a climatelor. – Din fr. climatographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatogramă
CLIMATOGRÁMĂ, climatograme, s. f. Reprezentare grafică a principalelor date meteorologice pentru o regiune. – Din climat. Cf. fr. climogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatolog
CLIMATOLÓG, -Ă, climatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în climatologie. – Din fr. climatologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatologic
CLIMATOLÓGIC, -Ă, climatologici, -ce, adj. Care aparține climatologiei, privitor la climatologie. – Din fr. climatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatologie
CLIMATOLOGÍE s. f. Știința care studiază clima de pe glob și importanța ei pentru viața organică. – Din fr. climatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatopatologie
CLIMATOPATOLOGÍE s. f. Studiul acțiunii patogene a climatului asupra organismului. – Din fr. climatopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatoterapic
CLIMATOTERÁPIC, -Ă, climatoterapici, -ce, adj. De climatoterapie. – Din fr. climatothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climatoterapie
CLIMATOTERAPÍE s. f. Folosire în scop terapeutic a efectelor factorilor climatici asupra organismului. – Din fr. climatothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climax
CLÍMAX, climaxuri, s. n. 1. Fază finală a unei succesiuni ecologice, caracterizată prin o relativă stabilitate a biocenozei și corespondența acesteia cu clima și cu solul. 2. Figură de stil care constă în desfășurarea ascendentă a ideilor, acțiunii etc. dintr-o operă. – Din fr. climax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climă
CLÍMĂ, clime, s. f. 1. Totalitatea fenomenelor meteorologice (temperatură, vânturi, precipitații atmosferice) care caracterizează starea medie multianuală a unui loc; climat. 2. Regiune considerată sub raportul climei (1) specifice. – Din lat. clima, -atis, germ. Klima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

climostat
CLIMOSTÁT, climostate, s. n. Instrument-sondă așezat în exteriorul unei clădiri și care măsoară efectul termic al factorilor climatici în vederea reglării automate a temperaturii din interiorul clădirii. – Din fr. climostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clin
CLIN, clini, s. m. 1. Bucată (triunghiulară, trapezoidală etc.) de pânză sau de stofă, folosită ca piesă componentă ori ca adaos pentru a lărgi unele confecții. ◊ Expr. A nu avea nici în clin, nici în mânecă (cu cineva) = a nu avea nimic comun, niciun amestec, nicio legătură (cu cineva). 2. Petic de pământ sau de pădure în formă de triunghi sau de formă îngustă. [Pl. și: (n.) clinuri] – Din sl. klinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clină
CLÍNĂ, cline, s. f. (Pop.) Suprafață sau coastă înclinată; pantă. – Din it. china (după înclina).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinc
CLINC interj. v. cling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clincher
CLÍNCHER s. n. Produs obținut la fabricarea cimentului prin încălzirea materiei prime până aproape de temperatura de vitrifiere și prin transformarea ei într-o masă compactă și dură. – Din germ. Klinker, fr. clinker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinchet
CLÍNCHET, clinchete, s. n. Sunet produs de clopoței sau de zurgălăi. ♦ Zgomot produs de vibrarea sau de ciocnirea unor obiecte de metal sau de sticlă. – Clinc + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinci
CLÍNCI, clinciuri, s. n. Încleștare reciprocă a partenerilor la box. [Var.: clíncing s. n.] – Din engl. clinching.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clincing
CLÍNCING s. n. v. clinci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cling
CLING interj. Cuvânt care imită sunetul clopoțeilor sau al zurgălăilor. ♦ Cuvânt care imită zgomotul produs de vibrarea sau de ciocnirea unor obiecte de metal sau de sticlă. [Var.: clinc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clingherit
CLINGHERÍT s. n. Metal preparat dintr-un amestec de azbest, cauciuc și un liant mineral, folosit la fabricarea unor garnituri etanșe și rezistente la temperaturi și la presiuni înalte. – Din germ. Klingerit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinic
CLÍNIC, -Ă, clinici, -ce, adj. 3. Care aparține unei clinici (1), care se face într-o clinică, specific unei clinici. – Din fr. clinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinic
CLÍNIC, -Ă, clinici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Așezământ spitalicesc sau secție într-un spital în care viitorii medici își fac practica la patul bolnavilor, sub îndrumarea profesorilor. 2. S. f. Disciplină medicală al cărei studiu se bazează pe observarea directă a bolnavilor; totalitatea cunoștințelor teoretice și practice obținute prin observarea directă a bolnavilor. 3. Adj. Care aparține unei clinici (1), care se face într-o clinică, specific unei clinici. – Din fr. clinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinică
CLÍNICĂ, clinici, s. f. 1. Așezământ spitalicesc sau secție într-un spital în care viitorii medici își fac practica la patul bolnavilor, sub îndrumarea profesorilor. 2. Disciplină medicală al cărei studiu se bazează pe observarea directă a bolnavilor; totalitatea cunoștințelor teoretice și practice obținute prin observarea directă a bolnavilor. – Din fr. clinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinician
CLINICIÁN, -Ă, clinicieni, -e, s. m. și f. Medic care lucrează într-o clinică. ◊ (Adjectival) Medic clinician. [Pr.: -ci-an] – Din fr. clinicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinograf
CLINOGRÁF, clinografe, s. n. Instrument pentru măsurarea înclinării pe verticală sau pe orizontală a unui strat de teren. – Din fr. clinographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinometru
CLINOMÉTRU, clinometre, s. n. Instrument care măsoară unghiul de înclinare al stratelor geologice sau al suprafeței Pământului cu un plan orizontal. – Din fr. clinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinoterapic
CLINOTERÁPIC, -Ă, clinoterapici, -ce, adj. De clinoterapie. – Din fr. clinothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinoterapie
CLINOTERAPÍE s. f. (Med.) Tratament medical prin repaus la pat. – Din fr. clinothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clint
CLINT, clinturi, s. n. (Rar) Clintire; mișcare. – Din clinti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clinti
CLINTÍ, clintesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca puțin din loc; a (se) urni, a (se) deplasa. 2. Tranz. Fig. (De obicei în construcții negative) A determina pe cineva să renunțe la (sau să se abată de la) convingerile sau hotărârile sale. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clio
Clio, una dintre muze, fiica lui Zeus și a Mnemosynei. Patrona istoria (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clip
CLIP, clipuri, s. n. Succesiune de secvențe video, realizată pentru a promova un cântec, un politician, un produs etc. – Din engl. clip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipă
CLÍPĂ, clipe, s. f. Interval de timp foarte scurt; clipită. ◊ Loc. adv. Într-o (sau, rar, în) clipă = numaidecât, îndată, imediat. În câteva clipe = foarte repede. În clipa aceea = chiar atunci, chiar în momentul de care este vorba. Din clipă în clipă sau dintr-o clipă în alta = dintr-un moment într-altul; îndată; foarte curând. (Cu valoare de interjecție) O clipă! exclamație prin care se cere cuiva să aibă puțină îngăduință, să aștepte, să se oprească puțin. – Din clipi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipeală
CLIPEÁLĂ, clipeli, s. f. Clipire. ◊ Loc. adv. Într-o clipeală (de ochi) = imediat, numaidecât. În aceeași clipeală = chiar în acel moment. – Clipi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cliper
CLÍPER, clipere, s. n. Navă rapidă cu pânze, de mari dimensiuni, cu cel puțin trei catarge și cu puntea superioară mult ridicată la proră și la pupă. – Din fr., engl. clipper, germ. Klipper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipi
CLIPÍ, clipesc, vb. IV. Intranz. 1. A apropia și a depărta în mod ritmic (și reflex) pleoapele una de alta. ◊ Expr. Cât ai clipi (din ochi) = numaidecât, imediat. 2. Fig. (De obicei despre surse de lumină) A sclipi, a licări, a scânteia. – Din sl. klepati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipire
CLIPÍRE, clipiri, s. f. Acțiunea de a clipi; clipeală. – V. clipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipiş
CLIPÍȘ adv. (Rar) Într-un moment, într-o clipă, repede. – Clipi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipiș
CLIPÍȘ adv. (Rar) Într-un moment, într-o clipă, repede. – Clipi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipit
CLIPÍT s. n. Faptul de a clipi. – V. clipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipită
CLIPÍTĂ, clipite, s. f. Clipă. ◊ Loc. adv. Într-o clipită = numaidecât, îndată, imediat. – V. clipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipoceală
CLIPOCEÁLĂ^1, clipoceli, s. f. Faptul de a clipoci^1; zgomot ușor făcut de o apă curgătoare; susur, murmur, clipocire^1, clipocit. – Clipoci^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipoceală
CLIPOCEÁLĂ^2, clipoceli, s. f. (Reg.) Faptul de a clipoci^2; moțăială, piroteală, ațipire, dormitare; somnolență, clipocire^2. – Clipoci^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipoci
CLIPOCÍ^1, pers. 3 clipocește, vb. IV. Intranz. (Despre ape curgătoare) A face un zgomot ușor; a susura, a murmura. [Var.: (reg.) clipotí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipoci
CLIPOCÍ^2, clipocesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre oameni) A clipi des pentru a îndepărta somnul; p. ext. a moțăi de somn. ♦ P. gener. A clipi (1). – Cf. bg. klepač „pleoapă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipocire
CLIPOCÍRE^1, clipociri, s. f. Clipoceală^1. – V. clipoci^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipocire
CLIPOCÍRE^2, clipociri, s. f. (Reg.) Clipoceală^2. – V. clipoci^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipocit
CLIPOCÍT s. n. Clipoceală^1. [Var.: (reg.) clipotít s. n.] – V. clipoci^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipoti
CLIPOTÍ vb. IV v. clipoci^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clipotit
CLIPOTÍT s. n. v. clipocit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clips
CLIPS, clipsuri, s. n. 1. Obiect de podoabă (agrafă, broșă, cercel) care se prinde cu un fel de clapă sau cu un ac cu arc. 2. Piesă formată din două elemente, care se asamblează și se desfac cu ușurință. – Din germ. Klips.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cliră
CLÍRĂ s. f. Alai, susținători. A venit cu toată clira = A venit cu toți ai săi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cliring
CLÍRING s. n. v. clearing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clironom
CLIRONÓM, -OÁMĂ, clironomi, -oame, s. m. și f. (Înv.) Moștenitor (al unui bun, al unui drept). – Din ngr. klironómos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clironomie
CLIRONOMÍE, clironomii, s. f. (Înv.) (Drept de) moștenire (a unui bun). – Din ngr. klironomía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clironomisi
CLIRONOMISÍ, clironomisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A moșteni (un bun, un drept). – Din ngr. klironomíso (viit. lui klironomó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clisă
CLÍSĂ, clise, s. f. 1. Pământ argilos care în amestec cu apa formează o pastă cleioasă; p. gener. argilă. 2. (Reg.) Pâine nedospită sau necoaptă bine; aliment cleios, fără gust. 3. (Reg.) (Bucată de) slănină. – Din bg. klisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clismă
CLÍSMĂ, clisme, s. f. Introducere a unui lichid în intestinul gros, pe cale rectală, pentru evacuarea forțată a materiilor fecale, de obicei în cazurile de constipație; clistir. – Din ngr. klísma, germ. Klysma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clisos
CLISÓS, -OÁSĂ, clisoși, -oase, adj. Vâscos, lipicios, cleios; p. gener. argilos. – Clisă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clistir
CLISTÍR, clistire, s. n. (Pop.) 1. Irigator. 2. Clismă. – Din ngr. klistír.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clisură
CLISÚRĂ, clisuri, s. f. Sector de vale îngustă, de tip cheie, în defileul Dunării, sculptat în calcar și roci cristaline. – Cf. ucr. klisura.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clişa
CLIȘÁ, clișez, vb. I. Tranz. (Rar) A executa un clișeu (1) în vederea reproducerii lui tipografice. – Din fr. clicher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișa
CLIȘÁ, clișez, vb. I. Tranz. (Rar) A executa un clișeu (1) în vederea reproducerii lui tipografice. – Din fr. clicher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clişare
CLIȘÁRE, clișări, s. f. (Rar) Faptul de a clișa. – V. clișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișare
CLIȘÁRE, clișări, s. f. (Rar) Faptul de a clișa. – V. clișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clişeiza
CLIȘEIZÁ, clișeizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) transforma în șablon. [Pr.: -șe-i-] – Clișeu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișeiza
CLIȘEIZÁ, clișeizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) transforma în șablon. [Pr.: -șe-i-] – Clișeu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clişeizare
CLIȘEIZÁRE, clișeizări, s. f. (Rar) Șablonizare. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișeizare
CLIȘEIZÁRE, clișeizări, s. f. (Rar) Șablonizare. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clişeizat
CLIȘEIZÁT, -Ă, clișeizați, -te, adj. (Rar) Șablonizat. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișeizat
CLIȘEIZÁT, -Ă, clișeizați, -te, adj. (Rar) Șablonizat. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clişeu
CLIȘÉU, clișee, s. n. 1. Imagine fotografică negativă (pe peliculă de film sau pe sticlă) obținută în camera obscură și după care se face reproducerea fotografică; p. ext. placă sau film fotografic impresionat, developat și fixat. 2. (Tipogr.) Planșă de metal, de lemn etc. pe care s-a reprodus sau s-a gravat o imagine, spre a fi imprimată. 3. Fig. Formulă stilistică, expresie etc. banalizată din cauza repetării excesive; șablon. – Din fr. cliché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clișeu
CLIȘÉU, clișee, s. n. 1. Imagine fotografică negativă (pe peliculă de film sau pe sticlă) obținută în camera obscură și după care se face reproducerea fotografică; p. ext. placă sau film fotografic impresionat, developat și fixat. 2. (Tipogr.) Planșă de metal, de lemn etc. pe care s-a reprodus sau s-a gravat o imagine, spre a fi imprimată. 3. Fig. Formulă stilistică, expresie etc. banalizată din cauza repetării excesive; șablon. – Din fr. cliché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clitemnestra
Clitemnestra = Clytaemnestra.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clitic
CLÍTIC, clítice, s. n. (Lingv.) Cuvânt, adesea contras și lipsit de accent propriu, legat de altul anterior sau posterior și făcând corp cu el. (cf. engl. clitic < gr. klinein = a se sprijini) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clitoris
CLÍTORIS, clitorisuri, s. n. Mic organ erectil prezent la femei, situat deasupra meatului urinar. – Din fr. clitoris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cliva
CLIVÁ, pers. 3 clivează, vb. I. Intranz. (Despre minerale, roci, cristale) A se desface în plăci sau în lame cu suprafețe plane. – Din fr. cliver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clivaj
CLIVÁJ, clivaje, s. n. Proprietate a unor substanțe cristalizate de a se desface după fețe plane, în urma unei acțiuni mecanice. – Din fr. clivage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clivare
CLIVÁRE, clivări, s. f. Acțiunea de a cliva și rezultatul ei; clivaj. – V. cliva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloacal
CLOACÁL, -Ă, cloacali, -e, adj. (Zool.) De cloacă. Orificiu cloacal. – Cloacă + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloacă
CLOÁCĂ, cloace, s. f. 1. Canal subteran în care se adună murdăriile dintr-un oraș. 2. (Adesea fig.) Băltoacă murdară și rău mirositoare; loc infect, plin de murdării. 3. Cavitate a corpului batracienilor, reptilelor și păsărilor, în care se deschid tubul digestiv, conductele genitale și urinare. – Din lat. cloaca, fr. cloaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloambă
CLOÁMBĂ, cloambe, s. f. (Reg.) Creangă, ramură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloanthus
Cloanthus, unul dintre însoțitorii lui Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cloanţă
CLOÁNȚĂ, cloanțe, s. f. 1. (Pop.) Babă urâtă, fără dinți, rea. 2. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. clonț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloanță
CLOÁNȚĂ, cloanțe, s. f. 1. (Pop.) Babă urâtă, fără dinți, rea. 2. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. clonț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloasmă
CLOÁSMĂ s. f. (Med.) Simptom caracterizat prin apariția pe față a unor pete galbene-maronii (în sarcină, anemii, hepatită etc.). [Pr.: clo-as-] – Din fr. chloasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloceală
CLOCEÁLĂ, cloceli, s. f. Acțiunea de a (se) cloci. – Cloci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloci
CLOCÍ, clocesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Despre păsări) A sta pe ouă pentru a scoate din ele pui. ◊ Expr. (Tranz.) A cloci o boală = a fi pe cale de a se îmbolnăvi. 2. Tranz. Fig. A pune ceva la cale; a plănui, a urzi (de obicei ceva reprobabil). ♦ A se gândi în tăcere și insistent la ceva. 3. Intranz. Fig. A sta inactiv; a lenevi, a trândăvi. 4. Refl. (Despre lichide, alimente stătute) A căpăta un miros urât și un gust prost; p. ext. a se strica, a se altera. – Din bg. kloči.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocire
CLOCÍRE s. f. Clocit^1. – V. cloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocit
CLOCÍT^1 s. n. Faptul de a (se) cloci. – V. cloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocit
CLOCÍT^2, -Ă, clociți, -te, adj. (Despre lichide, alimente) Care a căpătat un miros urât și un gust prost (în urma șederii îndelungate); stătut. – V. cloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocitoare
CLOCITOÁRE, (1) clocitoare, adj., (2) clocitori, s. f. 1. Adj. (Despre păsări) Care clocește, bună de clocit. 2. S. f. Instalație pentru clocitul artificial al ouălor sau al icrelor. – Cloci + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocot
CLÓCOT, clocote, s. n. 1. Mișcare zgomotoasă pe care o face un lichid când fierbe. ♦ P. gener. Mișcare zgomotoasă produsă de o masă de lichid. 2. Fig. Zbucium, agitație (zgomotoasă), frământare (sufletească, socială). [Var.: (pop.) cólcot s. n.] – Din sl. klokotŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocoti
CLOCOTÍ, clocotesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre lichide) A fierbe cu clocote. ♦ (Despre ape, râuri, șuvoaie) A se agita puternic și zgomotos. 2. Fig. (Despre oameni sau despre sentimentele, pasiunile, gândurile lor) A ajunge la un înalt grad de intensitate; a fi gata să se dezlănțuie. 3. Fig. A răsuna cu putere; a vui. [Var.: (înv.) colcotí vb. IV] – Din sl. klokotati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotici
CLOCOTÍCI, clocotici, s. m. Nume dat mai multor specii de plante semiparazite, cu frunzele dințate și cu flori mici, de obicei galbene (Rhinanthus). – Cf. sb. klokocika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotire
CLOCOTÍRE, clocotiri, s. f. Acțiunea de a clocoti. – V. clocoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotiş
CLOCOTÍȘ^1, clocotiși, s. m. Arbust înalt, cu numeroase ramificații, cu frunze compuse, cu flori albe, grupate în inflorescențe scurte (Staphylea pinnata). – Clocot[ici] + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotiș
CLOCOTÍȘ^1, clocotiși, s. m. Arbust înalt, cu numeroase ramificații, cu frunze compuse, cu flori albe, grupate în inflorescențe scurte (Staphylea pinnata). – Clocot[ici] + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotiş
CLOCOTÍȘ^2, clocotișuri, s. n. (Rar) Clocot (1). ♦ Val de apă. – Clocot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotiș
CLOCOTÍȘ^2, clocotișuri, s. n. (Rar) Clocot (1). ♦ Val de apă. – Clocot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotit
CLOCOTÍT, -Ă, clocotiți, -te, adj. (Despre lichide sau materii lichefiate) Care fierbe sau a fiert în clocote (1); p. ext. foarte cald, fierbinte. – V. clocoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocotitor
CLOCOTITÓR, -OÁRE, clocotitori, -oare, adj. 1. (Despre lichide sau materii lichefiate) Care clocotește; fierbinte. ♦ (Despre mase de apă) Agitat și zgomotos. 2. Fig. (Despre sentimente, pasiuni, gânduri) Aprins, gata să se dezlănțuie. 3. Fig. Răsunător, zgomotos. – Clocoti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocoţel
CLOCOȚÉL, clocoței, s. m. Plantă erbacee cu flori mari, albastre (Clematis integrifolia). – Cf. clocot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clocoțel
CLOCOȚÉL, clocoței, s. m. Plantă erbacee cu flori mari, albastre (Clematis integrifolia). – Cf. clocot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloisonne
CLOISONNÉ s. n. 1. Tehnică de lucrare a emailului, care constă în turnarea acestuia în mici despărțituri sau compartimente metalice, în funcție de motivul decorativ. 2. Obiect astfel realizat. [Pr.: cloazoné] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clon
CLON s. n. v. clonă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clona
CLONÁ, clonez, vb. I. Tranz. (Biol.) A izola din clon indivizi care vor deveni cap de linie pentru noi generații. – Din engl. clone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonaj
CLONÁJ, clonaje, s. n. Clonare. – Din fr., engl. clonage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonare
CLONÁRE, clonări, s. f. Acțiunea de a clona și rezultatul ei. – V. clona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonat
CLONÁT, -Ă, clonați, -te, adj. Care a fost selectat din clonă pentru a forma o nouă generație. – V. clona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonă
CLÓNĂ, clone, s. f. (Biol.) Totalitatea indivizilor rezultați pe cale asexuată dintr-un ascendent unic, având același patrimoniu genetic. [Var.: clon s. n.] – Din engl. clone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonc
CLONC, (1) interj., (2) cloncuri, s. n. 1. Interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită strigătul cloștii, ciorii, corbului etc. 2. S. n. Unealtă pescărească din lemn pentru lovit apa, cu ajutorul căreia se produc zgomote care gonesc peștii spre plase sau cârlige. [Var.: clónca interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonca
CLÓNCA interj. v. clonc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloncan
CLONCÁN, cloncani, s. m. 1. (Înv. și reg.) Nume dat mai multor păsări (corbi, ulii, vulturi) care scot strigăte specifice asemănătoare. 2. Epitet depreciativ dat în trecut unor oameni de vază, unor funcționari superiori, unor fruntași politici. – Clonc + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloncăi
CLONCĂÍ, pers. 3 cloncăiește, vb. IV. Intranz. A cloncăni. [Prez. ind. pers. 3 și: clóncăie] – Clonc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloncăni
CLONCĂNÍ, pers. 3 cloncănește, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări, mai ales despre cloști) A scoate strigăte caracteristice speciei; a cloncăi. [Prez. ind. pers. 3 și: clóncăne] – Clonc + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloncănire
CLONCĂNÍRE, cloncăniri, s. f. Acțiunea de a cloncăni; strigăt caracteristic scos de unele păsări, mai ales de cloști. – V. cloncăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloncănit
CLONCĂNÍT s. n. Faptul de a cloncăni; strigăt caracteristic scos de unele păsări, mai ales de cloști. – V. cloncăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clondir
CLONDÍR, clondire, s. n. Vas de sticlă cu gâtul scurt și strâmt, în care se păstrează băuturi. – Din bg. krondir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clondiraş
CLONDIRÁȘ, clondirașe, s. n. Diminutiv al lui clondir. – Clondir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clondiraș
CLONDIRÁȘ, clondirașe, s. n. Diminutiv al lui clondir. – Clondir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonţ
CLONȚ, clonțuri, s. n. (Pop.) Cioc; plisc. ♦ Fig. Bărbie. ♦ Fig. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. bg. kljunec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonț
CLONȚ, clonțuri, s. n. (Pop.) Cioc; plisc. ♦ Fig. Bărbie. ♦ Fig. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. bg. kljunec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonţos
CLONȚÓS, -OÁSĂ, clonțoși, -oase, adj. (Pop.; despre păsări) Care are ciocul, pliscul mare. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) Certăreț, arțăgos. – Clonț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clonțos
CLONȚÓS, -OÁSĂ, clonțoși, -oase, adj. (Pop.; despre păsări) Care are ciocul, pliscul mare. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) Certăreț, arțăgos. – Clonț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clop
CLOP, clopuri, s. n. (Reg.) Pălărie; spec. (sens curent) pălărie țărănească din fetru de culoare neagră, cu calota semisferică și borurile înguste. – Din magh. kalap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopot
CLÓPOT, clopote, s. n. 1. Obiect metalic în formă de pară, deschis în partea de jos și prevăzut în interior cu o limbă mobilă, care, lovindu-se de pereții obiectului, produce sunete caracteristice. ◊ Expr. (Fam.) A trage clopotele = a) a curta o femeie; b) a divulga un secret. ♦ Sunet de clopot (1). 2. Piesă în formă de clopot (1), cu diverse întrebuințări (în industrie). ◊ Clopot scufundător = cameră de lucru, construită din metal sau din beton armat, alimentată cu aer comprimat, care permite executarea unor lucrări sub apă. ♦ Capac de sticlă de forma unui clopot (1), care se folosește pentru a feri alimentele sau alte obiecte de praf, în laboratoare etc. – Din sl. klopotŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopotar
CLOPOTÁR, clopotari, s. m. 1. Persoană care trage clopotele (1) la biserică. 2. Persoană specializată în fabricarea clopotelor (1). – Clopot + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopotniţă
CLOPÓTNIȚĂ, clopotnițe, s. f. Turn de biserică sau construcție în formă de turn (situată lângă biserică), în care sunt instalate clopotele (1). – Clopot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopotniță
CLOPÓTNIȚĂ, clopotnițe, s. f. Turn de biserică sau construcție în formă de turn (situată lângă biserică), în care sunt instalate clopotele (1). – Clopot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopoţel
CLOPOȚÉL, clopoței, s. m. 1. Diminutiv al lui clopot; spec. clopot mic (cu mâner) care se agită cu mâna (pentru a indica recreațiile la școală, pentru a chema pe cineva sau a anunța ceva etc.) sau care se agață de gâtul unor animale. 2. (La pl.) Nume dat mai multor plante erbacee cu flori mari, albastre, albe sau roz, în formă de clopot (1) (Campanula). – Clopot + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopoțel
CLOPOȚÉL, clopoței, s. m. 1. Diminutiv al lui clopot; spec. clopot mic (cu mâner) care se agită cu mâna (pentru a indica recreațiile la școală, pentru a chema pe cineva sau a anunța ceva etc.) sau care se agață de gâtul unor animale. 2. (La pl.) Nume dat mai multor plante erbacee cu flori mari, albastre, albe sau roz, în formă de clopot (1) (Campanula). – Clopot + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopoţi
CLOPOȚÍ, clopoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A trage clopotul (1); a suna din clopoțel (1). – Din clopot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clopoți
CLOPOȚÍ, clopoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A trage clopotul (1); a suna din clopoțel (1). – Din clopot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clor
CLOR s. n. Element chimic gazos de culoare galbenă-verzuie, cu miros înțepător, sufocant, toxic, cu proprietăți decolorante și dezinfectante, care se folosește în industrie. – Din fr. chlore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloral
CLORÁL s. n. Substanță chimică lichidă, uleioasă, iritantă, folosită în farmacie ca antiseptic, calmant și hipnotic. – Din fr. chloral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloramfenicol
CLORAMFENICÓL s. n. Antibiotic puternic, folosit în tratamentul bolilor infecțioase; cloromicetină. – Din fr. chloramphénicol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloramină
CLORAMÍNĂ s. f. Compus organic cu puternice proprietăți oxidante și efect antiseptic. – Din fr. chloramine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorat
CLORÁT, clorați, s. m. Sare a acidului cloric, cu proprietăți oxidante și explozive. – Din fr. chlorate, germ. Chlorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloretonă
CLORETÓNĂ s. f. Alcool folosit ca hipnotic și anestezic. – Din fr. chlorétone, germ. Chloreton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorhidrat
CLORHIDRÁT, clorhidrați, s. m. Sare care conține în moleculă acid clorhidric. – Din fr. chlorhydrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorhidric
CLORHÍDRIC adj. (În sintagma) Acid clorhidric = gaz incolor cu miros înțepător, rezultat din combinarea clorului cu hidrogenul sau prin acțiunea acidului sulfuric asupra sării de bucătărie, cu numeroase întrebuințări în industria chimică. – Din fr. chlorhydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloric
CLÓRIC adj. (În sintagma) Acid cloric = acid oxigenat al clorului, folosit ca oxidant. – Din fr. chlorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorinare
CLORINÁRE, clorinări, s. f. (Med.) Clorizare. – De la clor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorit
CLORÍT, cloriți, s. m. Mineral de culoare verde, constituit din silicat natural hidratat de magneziu și fier, aluminiu, nichel, crom. – Din fr. chlorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloritos
CLORITÓS, -OÁSĂ, cloritoși, -oase, adj. (Despre roci) Cu clorit. – Clorit + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorizare
CLORIZÁRE s. f. Procedeu de dezinfectare a apei prin tratarea ei cu clor. – După fr. chlorisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorizat
CLORIZÁT, -Ă, clorizați, -te, adj. v. CLORIZA. – [NODEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

clormetan
CLORMETÁN s. n. (Chim.) Gaz incolor, inflamabil, folosit ca agent frigorific, dizolvant, anestezic local etc. – Din fr. chlorméthane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroficee
CLOROFICÉE, cloroficee, s. f. (La pl.) Clasă de alge verzi, de obicei acvatice, care conțin clorofilă; (și la sg.) algă din această clasă. – Din fr. chlorophycée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorofilă
CLOROFÍLĂ s. f. Pigment care se găsește în părțile verzi ale plantelor și care joacă un rol fundamental în fotosinteză. – Din fr. chlorophylle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorofilian
CLOROFILIÁN, -Ă, clorofilieni, -ne, adj. 1. (Bot.) Care aparține clorofilei, care se referă la clorofilă, care se datorează clorofilei. 2. (În sintagma) Asimilație clorofiliană = proces fiziologic de asimilație a substanțelor nutritive, care se produce în frunzele plantelor verzi, în prezența clorofilei și sub influența luminii solare, și care constă din combinarea apei, venită din pământ prin rădăcini, cu dioxidul de carbon din aer; fotosinteză. [Pr.: -li-an] – Din fr. chlorophyllien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroform
CLOROFÓRM s. n. Compus organic al clorului, lichid incolor, volatil, cu miros caracteristic, întrebuințat în medicină ca narcotic, anestezic etc. – Din fr. chloroforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroformism
CLOROFORMÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cu cloroform. – Din fr. cloroformisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroformiza
CLOROFORMIZÁ, cloroformizez, vb. I. Tranz. A anestezia, a adormi un bolnav cu ajutorul cloroformului în vederea unei intervenții chirurgicale. – Cloroform + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroformizare
CLOROFORMIZÁRE, cloroformizări, s. f. Acțiunea de a cloroformiza și rezultatul ei. – V. cloroformiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloromicetină
CLOROMICETÍNĂ s. f. (Farm.) Cloramfenicol. – Din fr. chloromycétine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloropenie
CLOROPENÍE s. f. (Med.) Hipocloremie. – Din fr. chloropénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloropicrină
CLOROPICRÍNĂ s. f. 1. Substanță toxică de luptă cu efect sufocant și lacrimogen. 2. Lichid toxic cu miros înțepător folosit pentru deratizare. – Din fr. chloropicrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroplast
CLOROPLÁST, cloroplaste, s. n. Corpuscul de culoare verde, cu clorofilă, care se găsește în citoplasma plantelor și în care se produce asimilația clorofiliană. – Din fr. chloroplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloropren
CLOROPRÉN s. n. (Chim.) Lichid incolor care prin polimerizare trece în cauciuc sintetic. – Din fr. chloroprène, germ. Chloropren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorosodic
CLOROSÓDIC, -Ă, clorosodici, -ce, adj. Cu clor și sodiu; obținut pe baza tratării chimice a sării. – Clor[os] + sodic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorotic
CLORÓTIC, -Ă, clorotici, -ce, adj., s. m. și f. (Om) bolnav de cloroză; p. ext. (om) palid, anemic, bolnăvicios, fără vigoare, firav. – Din fr. chlorotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloroză
CLORÓZĂ, cloroze, s. f. 1. Formă de anemie caracterizată prin micșorarea considerabilă a cantității de hemoglobină din sânge și printr-o colorație galbenă-verzuie a pielii. 2. Boală a plantelor care se manifestă prin îngălbenirea frunzelor și a mugurilor, ca urmare a pierderii clorofilei. – Din fr. chlorose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorura
CLORURÁ, clorurez, vb. I. Tranz. A efectua o clorurare. – Din fr. chlorurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorurare
CLORURÁRE s. f. Reacție chimică prin care se introduc unul sau mai mulți atomi de clor în molecula unui compus organic. – V. clorura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorurat
CLORURÁT, -Ă, clorurați, -te, adj. (Despre substanțe) Supus acțiunii de clorurare. – V. clorura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloruraţie
CLORURÁȚIE, clorurații, s. f. Clorurare. – Din fr. chloruration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorurație
CLORURÁȚIE, clorurații, s. f. Clorurare. – Din fr. chloruration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorură
CLORÚRĂ, cloruri, s. f. Sare a acidului clorhidric; combinație a clorului cu un element chimic sau cu o substanță organică. ◊ Clorură de sodiu = sare de bucătărie. Clorură mercurică = sublimat corosiv. Clorură mercuroasă = calomel. Clorură de var = substanță obținută prin introducerea de clor în varul stins și întrebuințată ca decolorant și dezinfectant. Clorură de vinil = compus organic gazos obținut prin clorurarea etilenei. Clorură de polivinil = produs macromolecular obținut prin polimerizarea clorurii de vinil, folosit ca material de construcție, la fabricarea pieii artificiale etc.; policlorură de vinil. – Din fr. chlorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clorurie
CLORURÍE, clorurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a clorului în urină; cantitate de clor prezentă în urină. – Din fr. chlorurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

closet
CLOSÉT, closete, s. n. Instalație igienică servind la satisfacerea nevoilor fiziologice de evacuare a urinei și a materiilor fecale; latrină, privată, umblătoare, budă. – Din engl., fr. [water]closet. Cf. germ. Klosett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloş
CLOȘ, cloșuri, s. n. Croială largă, în formă de clopot, cu falduri ori evazată, cu firele țesăturii așezate oblic. ◊ (Adjectival) Rochie cloș. – Din fr. cloche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloș
CLOȘ, cloșuri, s. n. Croială largă, în formă de clopot, cu falduri ori evazată, cu firele țesăturii așezate oblic. ◊ (Adjectival) Rochie cloș. – Din fr. cloche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloşat
CLOȘÁT, -Ă, cloșați, -te, adj. (Despre fuste) Croit cu falduri, evazat, cu firele țesăturii așezate oblic; cloș. – Cf. fr. clocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloșat
CLOȘÁT, -Ă, cloșați, -te, adj. (Despre fuste) Croit cu falduri, evazat, cu firele țesăturii așezate oblic; cloș. – Cf. fr. clocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloşcă
CLÓȘCĂ, cloști, s. f. 1. Găină (sau, p. gener., pasăre) care clocește sau care a scos pui de curând. ◊ Cloșcă artificială = incubator. ◊ Expr. Fură cloșca de pe ouă sau fură ouăle de sub cloșcă, se zice despre un hoț foarte abil. (Adverbial) A ședea (sau a sta) cloșcă = a sta nemișcat sau inactiv. 2. Compus: Cloșca-cu-Pui = numele unei constelații din emisfera boreală; Pleiadele, Găinușa, Păstorul-cu-Oile. – Din bg. kločka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloșcă
CLÓȘCĂ, cloști, s. f. 1. Găină (sau, p. gener., pasăre) care clocește sau care a scos pui de curând. ◊ Cloșcă artificială = incubator. ◊ Expr. Fură cloșca de pe ouă sau fură ouăle de sub cloșcă, se zice despre un hoț foarte abil. (Adverbial) A ședea (sau a sta) cloșcă = a sta nemișcat sau inactiv. 2. Compus: Cloșca-cu-Pui = numele unei constelații din emisfera boreală; Pleiadele, Găinușa, Păstorul-cu-Oile. – Din bg. kločka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clotho
Clotho, una dintre cele trei zeițe ale sorții, denumite la greci Moire, iar la romani Parce (v. Moerae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cloţ
CLOȚ, cloțuri, s. n. Spărtură, fragment dintr-o cărămidă (mai ales de la demolări). – Cf. germ. Klotz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloț
CLOȚ, cloțuri, s. n. Spărtură, fragment dintr-o cărămidă (mai ales de la demolări). – Cf. germ. Klotz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloţan
CLOȚÁN, cloțane, s. n. (Înv.) (Vârf, colț de) stâncă. – Cf. colț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cloțan
CLOȚÁN, cloțane, s. n. (Înv.) (Vârf, colț de) stâncă. – Cf. colț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clou
CLOU, clou-uri, s. n. Punct de atracție, de interes al unui spectacol, al unei acțiuni etc. [Pr.: clu] – Din fr. clou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clovn
CLOVN, clovni, s. m. (Înv.) Artist comic de circ. [Var.: cláun s. m.] – Din fr., engl. clown.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clovnerie
CLOVNERÍE, clovnerii, s. f. Vorbe, glume, gesturi (ca) de clovn; comicărie, bufonerie. – Din fr. clownerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clovnesc
CLOVNÉSC, -EÁSCĂ, clovnești, adj. De clovn. – Clovn + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

club
CLUB, cluburi, s. n. Asociație menită să creeze membrilor săi condiții favorabile pentru desfășurarea unei anumite activități (cultural-educative, sportive etc.) în timpul liber; local care servește acestei asociații. – Din fr., engl. club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clubmen
CLUBMEN, clubmeni, s. m. (Rar) Membru al unui club. – Din fr., engl. clubman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clucer
CLUCÉR, cluceri, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător care se ocupa cu aprovizionarea Curții domnești. – Din sl. kliučari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clucereasă
CLUCEREÁSĂ, clucerese, s. f. (Înv.) Soția clucerului. – Clucer + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clujean
CLUJEÁN, -Ă, clujeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Cluj-Napoca sau din județul Cluj. 2. Adj. Care aparține municipiului Cluj-Napoca sau județului Cluj ori clujenilor (1), privitor la municipiul Cluj-Napoca sau la județul Cluj ori la clujeni. – Cluj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clujeancă
CLUJEÁNCĂ, clujence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Cluj-Napoca sau județul Cluj. – Clujean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clupa
CLUPÁ, clupez, vb. I. Tranz. A măsura diametrele arborilor cu clupa (1). – Cf. germ. Kluppieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clupaj
CLUPÁJ, clupaje, s. n. Clupare. – Clupă + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clupare
CLUPÁRE, clupări, s. f. Acțiunea de a clupa. – V. clupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clupă
CLÚPĂ, clupe, s. f. 1. Instrument în formă de compas, care servește la măsurarea diametrului trunchiurilor de arbori; compas forestier. 2. Unealtă manuală formată dintr-un cadru închis și din brațe de acționare, în interiorul căreia se prind bacurile de filetat. – Din germ. Kluppe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

clymene
Clymene 1. Fiica lui Oceanus și a lui Tethys. Din căsătoria Clymenei cu Iapetus s-au născut Atlas, Epimetheus, Menoetius și Prometheus. 2. Una dintre nereide, fiica lui Nereus și a lui Doris. 3. A doua soție a lui Cephalus, după Procris (v. și Cephalus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clytaemnestra
Clytaemnestra, fiica Ledei și a lui Tyndareus, regele Spartei, și soră cu Castor, cu Pollux și cu Helena. A fost căsătorită mai întîi cu Tantalus, fiul lui Thyestes, apoi cu Agamemnon, regele Argosului (v. și Agamemnon). În lipsa soțului ei, plecat să lupte în războiul troian, Clytaemnestra îl înșală, aducîndu-l în casă pe vărul acestuia, Aegisthus (v. și Aegisthus). Dorind să-l păstreze pe acesta din urmă pe de o parte, geloasă pe Chryseis pe de altă parte și în același timp dornică să răzbune moartea fiicei sale, Iphigenia, la întoarcerea lui Agamemnon, Clytaemnestra își ucide soțul. Șapte ani mai tîrziu însă e și ea, la rîndul ei, ucisă de către propriul ei fiu, Orestes, care în felul acesta răzbună moartea tatălui său (v. și Orestes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

clytia
Clytia (sau Clytie), una dintre fiicele lui Oceanus și ale lui Tethys. A fost iubită de Apollo, apoi părăsită de zeu, care se îndrăgostise între timp de Leucothea. Din gelozie, Clytia i-a dezvăluit tatălui lui Leucothea dragostea celor doi, atrăgînd în felul acesta moartea rivalei ei. Ca s-o pedepsească, Apollo a părăsit-o definitiv și n-a vrut s-o mai vadă niciodată. Îndurerată, Clytia s-a transformat într-o plantă numită heliotropium (floarea-soarelui), care caută, se spune, de atunci mereu soarele și-și întoarce întotdeauna fața după el.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cneaghină
CNEAGHÍNĂ, cneaghine, s. f. (Înv.) Soție sau fiică de cneaz sau de țar. – Din rus., ucr. kneaghina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cneaz
CNEAZ, cneji, s. m. Conducător al unui cnezat. ♦ Prinț rus. [Pl. și: cnezi] – Din rus. kneaz, ucr. knjaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cnemidă
CNEMÍDĂ, cnemide, s. f. Un fel de jambiere metalice folosite în Antichitate de soldații greci. – Din fr. cnémide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cnezat
CNEZÁT, cnezate, s. n. 1. Formă de organizare politică de tip statal (la români și la slavi) în Evul Mediu bazată pe autoritatea cneazului. 2. Teritoriul de sub jurisdicția unui cneaz. – Cneaz + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cnidoblast
CNIDOBLÁST, cnidoblaste, s. n. (Zool.) Celulă urzicătoare în ectodermul unor celenterate. – Din fr. cnidoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cnut
CNUT, cnuturi, s. n. Bici făcut dintr-o curea de piele sau dintr-o funie, uneori cu multe sfârcuri prevăzute cu alice de plumb în vârf; nagaică. – Din rus. knut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

co-
CO- v. con^1-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coabita
COABITÁ, coabitez, vb. I. Intranz. (Jur.) A locui, a trăi împreună (în aceeași casă) cu cineva; a conviețui. [Pr.: co-a-] – Din fr. cohabiter, lat. cohabitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coabitant
COABITÁNT, -Ă, coabitanți, -te, adj., s. m. și f. (Jur.) (Persoană) care locuiește împreună cu alții în aceeași casă. [Pr.: co-a-] – Din fr. cohabitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coabitare
COABITÁRE, coabitări, s. f. (Jur.) Faptul de a coabita: conviețuire. [Pr.: co-a-] – V. coabita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coabitaţie
COABITÁȚIE s. f. (Jur.) Coabitare. [Pr.: co-a-] – Din fr. cohabitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coabitație
COABITÁȚIE s. f. (Jur.) Coabitare. [Pr.: co-a-] – Din fr. cohabitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacăz
COÁCĂZ, coacăzi, s. m. Arbust cu frunze formate din cinci lobi, cu flori galbene-verzui dispuse în ciorchini, cultivat pentru fructele sale comestibile (Ribes rubrum). – Din coacăză (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacăză
COÁCĂZĂ, coacăze, s. f. Fructul comestibil al coacăzului, în formă de bobițe roșii, cu gust acrișor, dispuse în ciorchini; pomușoară. – Cf. alb. kokëzë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coace
COÁCE, coc, vb. III. 1. Tranz. A supune un aliment la acțiunea căldurii în cuptor pentru a deveni bun de mâncat. ◊ Expr. A-i coace (cuiva) turta sau a i-o coace = a încerca să-i facă rău (cuiva); a-i întinde (cuiva) o cursă. ♦ Refl. (Despre alimente) A deveni bun de mâncat prin acțiunea căldurii din cuptor. 2. Refl. (Despre fructe, semințe) A ajunge la maturitate sub acțiunea căldurii soarelui; a deveni bun de mâncat; (despre plante) a ajunge să aibă sămânța formată, maturizată. ♦ Tranz. (Despre soare sau căldură) A face ca fructele, plantele etc. să ajungă la maturitate, să fie bune de mâncat, să dea sămânță. ♦ Fig. (Despre oameni) A ajunge la maturitate, a se forma (din punct de vedere intelectual, al felului de a fi etc.); a se maturiza. 3. Refl. Fig. (Despre ființe) A se încinge, a se înăbuși de căldură. 4. Tranz. Fig. A pune ceva la cale cu intenții răuvoitoare; a urzi. 5. Intranz. (Despre bube și inflamații, p. ext. despre părți ale corpului) A face puroi. – Lat. pop. cocere (= coquere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacere
COÁCERE s. f. Acțiunea de a (se) coace. – V. coace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacervat
COACERVÁT, coacervate, s. n. (La pl.) Forme de viață microscopice considerate ca făcând trecerea între substanțele organice și primele organisme; (și la sg.) individ din aceste forme microscopice. [Pr.: co-a-] – Din fr. coacervat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacervaţie
COACERVÁȚIE s. f. (Chim.; Fiz.) Stare instabilă a unei soluții coloidale între starea de dizolvare și cea de precipitare. [Pr.: co-a-] – Din engl. coacervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacervație
COACERVÁȚIE s. f. (Chim.; Fiz.) Stare instabilă a unei soluții coloidale între starea de dizolvare și cea de precipitare. [Pr.: co-a-] – Din engl. coacervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacţionar
COACȚIONÁR, -Ă, coacționari, -e, s. m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II) împreună cu altcineva. [Pr.: co-ac-ți-o-] – Co- + acționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacționar
COACȚIONÁR, -Ă, coacționari, -e, s. m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II) împreună cu altcineva. [Pr.: co-ac-ți-o-] – Co- + acționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coacuzat
COACUZÁT, -Ă, coacuzați, -te, s. m. și f. Persoană acuzată împreună cu alta (sau cu altele) în același proces, considerată în raport cu aceasta (sau cu acestea). [Pr.: co-a-] – După fr. coaccusé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coadă
COÁDĂ, cozi, s. f. 1. Apendice terminal al părții posterioare a corpului animalelor vertebrate; smoc de păr sau de pene care acoperă acest apendice sau care crește în prelungirea lui. ◊ Expr. A da din coadă = (despre oameni; fam.) a se linguși pe lângă cineva; a se bucura. A-și vârî (sau băga) coada (în ceva) = a se amesteca în chestiuni care nu-l privesc. Își vâră (sau și-a vârât, își bagă, și-a băgat etc.) dracul coada (în ceva), se spune când într-o situație se ivesc neînțelegeri sau complicații (neașteptate). A călca (pe cineva) pe coadă = a jigni, a supăra (pe cineva). A pune coada pe (sau la) spinare = a pleca (pe furiș), a o șterge (lăsând lucrurile nerezolvate). Cu coada între picioare = (despre oameni) umilit, rușinat; fără a fi reușit. (Pop.) A-și face coada colac = a se sustrage de la ceva. A trage mâța (sau pe dracul) de coadă = a o duce greu din punct de vedere material, a face cu greu față nevoilor minime de trai. (Get-beget) coada vacii = neaoș; vechi, băștinaș; de origine rurală. (Fam.) A prinde prepelița (sau purceaua) de coadă = a se îmbăta. ♦ Partea dindărăt, mai îngustă, a corpului unor animale (a peștelui, a șarpelui, a racului etc.). 2. Păr (de pe capul femeilor) crescut lung și apoi împletit; cosiță. 3. Parte a unei plante care leagă fructul, frunza sau floarea de tulpină sau de creangă. V. peduncul. 4. Partea dinapoi (prelungită sau care se târăște pe jos) a unor obiecte de îmbrăcăminte (mai ales a celor purtate de femei); trenă. ◊ Expr. A se ține de coada cuiva sau a se ține (sau a umbla) coadă după cineva = a fi nedespărțit de cineva, a se ține cu insistență și pretutindeni de cineva. ♦ Prelungire luminoasă a cometelor. ♦ Fâșie foarte îngustă din cârpe (înnodate) sau din hârtie care se atârnă de partea de jos a unui zmeu spre a-i menține echilibrul în aer. 5. Parte a unui instrument sau a unui obiect de care se apucă cu mâna; mâner. ◊ Expr. A lua (sau a apuca ceva) de coadă = a se apuca de treabă, a începe (ceva). A-și vedea de coada măturii (sau tigăii) = a se ocupa (numai) de treburile gospodărești. Coadă de topor = persoană care servește drept unealtă în mâna dușmanului. 6. Partea terminală a unui lucru sau, p. gener., a unui fenomen, a unei perioade de timp etc.; bucată de la capătul unui lucru; sfârșit, extremitate. ◊ Loc. adv. La (sau în) coadă = pe cel din urmă loc sau printre ultimii (într-o întrecere, la școală etc.). De la coadă = de la sfârșit spre început. ◊ Expr. A nu avea nici cap, nici coadă = a nu avea niciun plan, nicio ordine; a fi fără înțeles, confuz. ♦ Coada ochiului = marginea, unghiul extern al ochiului. ♦ Partea unde se îngustează un lac, un iaz etc.; loc pe unde se scurge apa dintr-un râu în heleșteu. 7. Șir (lung) de oameni care își așteaptă rândul la ceva, undeva. ◊ Expr. A face coadă = a sta într-un șir (lung) de oameni, așteptând să-i vină rândul la ceva, undeva. 8. Compuse: coada-calului = a) nume dat mai multor plante erbacee caracterizate prin două tipuri de tulpini: una fertilă și alta sterilă; barba-ursului (Equisetum); b) plantă erbacee acvatică cu frunze liniare și cu flori mici, verzui (Hippuris vulgaris); coada-cocoșului = nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori albe, întrebuințate în medicina populară (Polygonatum); coada-mielului = a) plantă erbacee cu frunze lucitoare și cu flori violete (Verbascum phoeniceum); b) mică plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori de culoare albastru-deschis cu vinișoare mai întunecate (Veronica prostrata); coada-mâței = plantă erbacee cu flori mici, roz (Leonurus marrubiastrum); coada-mâței-de-baltă = nume dat mai multor specii de mușchi de culoare albă-gălbuie, care cresc prin locurile umede și contribuie la formarea turbei (Sphagnum); coada-racului = plantă erbacee cu flori mari de culoare galbenă (Potentilla anserina); coada-șoricelului = plantă erbacee medicinală cu frunze penate, păroase, cu flori albe sau trandafirii (Achillea millefolium); coada-vacii = a) plantă erbacee țepoasă, înaltă, cu frunze lanceolate și cu flori albe, dispuse în spice (Echium altissimum); b) plantă erbacee cu flori violete sau roșietice (Salvia silvestris); coada-vulpii = plantă erbacee cu frunze lucioase pe partea inferioară, cu flori verzi dispuse în formă de spic, folosită ca furaj (Alopecurus pratensis); coada-zmeului = plantă veninoasă cu tulpina târâtoare și cu fructele în forma unor bobițe roșii, care crește prin mlaștini (Calla palustris); coada-rândunicii = numele a doi fluturi mari, frumos colorați, care au câte o prelungire în partea posterioară a aripilor (Papilio machaon și podalirius). [Pl. și: (2) coade] – Lat. coda (= cauda).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafa
COAFÁ, coafez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pieptăna cu îngrijire, a(-și) aranja, a(-și) ondula părul (la coafor). – Din fr. coiffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafare
COAFÁRE s. f. Acțiunea de a (se) coafa. – V. coafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafat
COAFÁT^1 s. n. Faptul de a (se) coafa. – V. coafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafat
COAFÁT^2, -Ă, coafați, -te, adj. (Despre oameni) Care are părul pieptănat cu grijă, ondulat; (despre păr) care este pieptănat cu grijă, ondulat. – V. coafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafeză
COAFÉZĂ, coafeze, s. f. Femeie care are meseria de a coafa. – Din fr. coiffeuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafor
COAFÓR, coafori, s. m. Bărbat care are meseria de a coafa. – Din fr. coiffeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coafură
COAFÚRĂ, coafuri, s. f. Fel în care este aranjat sau ondulat părul de pe cap (mai ales la femei). – Din fr. coiffure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagul
COÁGUL, coaguli, s. m. Masă de substanță coloidală închegată; cheag. [Pr.: co-a-] – Din lat., fr. coagulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagula
COAGULÁ, coagulez, vb. I. Refl. (Despre lichide și substanțe coloidale) A se închega. ♦ Tranz. A face să se închege. [Pr.: co-a-] – Din fr. coaguler, lat. coagulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulabil
COAGULÁBIL, -Ă, coagulabili, -e, adj. Care se poate coagula. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulant
COAGULÁNT, -Ă, coagulanți, -te, adj., s. m. (Agent fizic sau chimic) care poate produce coagularea unui sistem coloidal. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulare
COAGULÁRE, coagulări, s. f. Acțiunea de a (se) coagula; închegare. [Pr.: co-a-] – V. coagula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulat
COAGULÁT, -Ă, coagulați, -te, adj. (Despre lichide și substanțe coloidale) Închegat. [Pr.: co-a-] – V. coagula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulogramă
COAGULOGRÁMĂ, coagulograme, s. f. (Med.) Test care permite diagnosticarea unei coagulopatii; (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de test. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coagulopatie
COAGULOPATÍE, coagulopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru sindroamele hemoragice datorate tulburărilor de coagulare a sângelui. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coajă
COÁJĂ, coji, s. f. 1. Țesut protector extern, format din celule mari, al rădăcinilor, tulpinilor și ramurilor unor plante (lemnoase); scoarță. ♦ Înveliș exterior al fructelor, al semințelor etc. 2. Înveliș, tare și calcaros, al oului. 3. (Înv.) Înveliș, tare și calcaros, al unor moluște sau al unor crustacee. 4. Partea exterioară, mai tare, a unor alimente coapte, fripte, dospite etc. ♦ Bucățică uscată rămasă din pâine, mămăligă etc. 5. Crusta unei răni care începe să se cicatrizeze. 6. Stratul exterior, tare și răcit, al globului pământesc. 7. Strat exterior, superficial, care acoperă un obiect, o piesă (metalică) etc. – Din sl. koža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coală
COÁLĂ, coli, s. f. Foaie dreptunghiulară de hârtie (albă sau colorată), de celofan, de carton etc. ♦ (Și în sintagma coală de tipar) Unitate de măsură pentru volumul unei cărți, unui articol etc., egală cu 16 pagini tipărite. ♦ (Și în sintagma coală editorială) Unitate de măsură a producției editoriale, care, pe lângă coala de autor, cuprinde și adaosurile editurii. Coală de autor = unitate de măsură editorială egală cu 40 000 de semne tipografice, inclusiv spațiile dintre ele, sau cu 3 000 cm^2 de desen. ♦ Totalitatea mărcilor sau timbrelor tipărite pe aceeași foaie dreptunghiulară de hârtie și nedesprinse unele de altele. [Pl. și: coale] – Din ngr. kólla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coalescent
COALESCÉNT, -Ă, coalescenți, -te, adj. (Chim.) Care prezintă coalescență. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coalescenţă
COALESCÉNȚĂ s. f. (Chim.) Fenomen coloidal de reunire a picăturilor dintr-o emulsie sau a granulelor dintr-o suspensie. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coalescență
COALESCÉNȚĂ s. f. (Chim.) Fenomen coloidal de reunire a picăturilor dintr-o emulsie sau a granulelor dintr-o suspensie. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaliţie
COALÍȚIE, coaliții, s. f. Alianță între state, partide sau grupări politice, persoane etc., încheiată în vederea unei acțiuni comune. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaliție
COALÍȚIE, coaliții, s. f. Alianță între state, partide sau grupări politice, persoane etc., încheiată în vederea unei acțiuni comune. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaliza
COALIZÁ, coalizez, vb. I. Refl. recipr. (Despre state, grupări politice, persoane etc.) A se uni, a se alia împotriva unui dușman comun sau în scopul unei acțiuni comune; a forma o coaliție. [Pr.: co-a-] – Din fr. coaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coalizare
COALIZÁRE, coalizări, s. f. Acțiunea de a se coaliza și rezultatul ei. [Pr.: co-a-] – V. coaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coamă
COÁMĂ, coame, s. f. 1. Păr lung (și stufos) care crește pe grumazul sau de-a lungul spinării unor animale. ♦ Păr lăsat să crească (excesiv de) lung pe capul unei persoane, mai ales al unui bărbat. ♦ Fig. Frunziș des din vârful coroanei arborilor. 2. Culme prelungită de deal sau de munte; creastă. 3. Partea de deasupra a unui zid. ♦ Linie de intersecție (orizontală sau oblică) a două versante de acoperiș. – Lat. coma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coană
COÁNĂ s. f. v. cucoană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coapsă
COÁPSĂ, coapse, s. f. (La oameni) Segment al piciorului cuprins între șold și genunchi. ♦ (La animale) Partea superioară a membrelor posterioare, cuprinsă între crupă și gambă. – Lat. coxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaptaţie
COAPTÁȚIE, coaptații, s. f. 1. (Biol.) Stare de interacțiune a organelor unui corp viu. 2. (Med.) Manevră chirurgicală sau ortopedică de a pune la loc fragmentele oaselor fracturate sau oasele luxate. [Pr.: co-ap-] – Din fr. coaptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaptație
COAPTÁȚIE, coaptații, s. f. 1. (Biol.) Stare de interacțiune a organelor unui corp viu. 2. (Med.) Manevră chirurgicală sau ortopedică de a pune la loc fragmentele oaselor fracturate sau oasele luxate. [Pr.: co-ap-] – Din fr. coaptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coarbă
COÁRBĂ, coarbe, s. f. Unealtă de găurit, formată dintr-o tijă cotită de metal prevăzută la un capăt cu un dispozitiv de prindere a burghiului, iar la celălalt cu un buton de apăsare. – Din ucr. korba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coardă
COÁRDĂ^1, coarde, s. f. 1. Fir elastic confecționat din metal, din intestine de animale etc., care întins pe anumite instrumente muzicale, produce, prin vibrare, sunete; strună. ◊ Expr. (Fam.) A atinge (pe cineva) la coarda sensibilă (sau simțitoare) = a se adresa cuiva punând accentul pe un fapt la care acesta este mai sensibil; a lăuda, a măguli pe cineva. A întinde coarda până se rupe (sau plesnește) sau a întinde prea tare coarda = a împinge până la extrem o situație, a depăși limitele îngăduite într-o situație dată. ♦ (La pl.) (Grup de) instrumente muzicale cu strune. ◊ Coardă vocală = fiecare dintre formațiunile ligamentoase simetrice care aparțin laringelui și prin vibrarea cărora se produc sunete. Coardă dorsală = schelet intern situat în partea dorsală la cefalocordate. 2. Fir împletit de sfoară, păr etc. care ține întinse capetele unui arc. 3. (Mat.) Segment de dreaptă care unește două puncte ale unei curbe sau extremitățile unui arc de cerc. 4. Sfoară care leagă brațele fierăstrăului și care, prin răsucire cu o pană, întinde pânza metalică a uneltei. 5. (La pl.) Cele trei rânduri de frânghii întinse pe laturile ringului de box pentru a împiedica pe boxeri să iasă sau să cadă de pe ring. 6. Frânghie sau sfoară mai groasă de care se servesc gimnaștii pentru a executa diverse exerciții; frânghie cu care se joacă copiii, sărind ritmic peste ea; frânghie folosită de alpiniști în ascensiuni. 7. Ramură (tânără și elastică) a butucului viței-de-vie. ♦ Fiecare dintre vițele sau nuielele unei împletituri. 8. (Pop.) Vână, nerv, mușchi, tendon, ligament (care se încordează la anumite mișcări). 9. Șuviță consistentă desprinsă dintr-o masă de sirop de zahăr care a fiert prea mult și este prea tare legat. 10. (Pop.) Bârnă sau grindă mare și groasă care susține tavanul casei (și de care se atârnă diferite lucruri). [Pl. și: corzi] – Lat. chorda (cu unele sensuri după fr. corde).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coardă
COÁRDĂ^2, coarde, s. f. (Reg.) Spadă, sabie. [Var.: coártă s. f.] – Cf. magh. kard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coarnă
COÁRNĂ, coarne, s. f. 1. Fructul comestibil, roșu și acrișor, al cornului. 2. (La sg.) Varietate de struguri de masă, cu boaba mare, lunguiață, neagră sau galbenă-verzuie și cu coaja tare. – Lat. corna (pl., devenit sg. f., al lui cornum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coartă
COÁRTĂ s. f. v. coardă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coarticulaţie
COARTICULÁȚIE s. f. (Fon.) Articularea concomitentă a unor sunete succesive. [Pr.: co-ar-] – Din fr. coarticulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coarticulație
COARTICULÁȚIE s. f. (Fon.) Articularea concomitentă a unor sunete succesive. [Pr.: co-ar-] – Din fr. coarticulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coasă
COÁSĂ, coase, s. f. 1. Unealtă agricolă compusă dintr-o lamă metalică cu vârful curbat fixată pe o coadă lungă, folosită la cosit. 2. Acțiunea de a cosi; perioada în care se cosește. ♦ Recoltă de plante erbacee cosite. – Din sl. kosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coase
COÁSE, cos, vb. III. Tranz. 1. A fixa, a prinde între ele părțile unei haine sau un petic, un nasture etc. la o haină, trecând prin ele un fir de ață cu ajutorul unui ac. ◊ Expr. A coase petic de petic = a fi zgârcit. 2. A broda. 3. (Med.) A uni (cu un fir de mătase, de intestin preparat anume etc. și cu un ac special) marginile unei plăgi. – Lat. pop. cosere (= consuere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coasigurare
COASIGURÁRE, coasigurări, s. f. Asigurare simultană a mai multor persoane în limita sumei depuse în prealabil. [Pr.: co-a-] – După fr. coassurance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coasociat
COASOCIÁT, -Ă, coasociați, -te, s. m. și f. Fiecare dintre membrii unei asociații, în raport cu ceilalți asociați. [Pr.: co-a-so-ci-at] – După fr. coassocié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coastă
COÁSTĂ, coaste, s. f. 1. Fiecare dintre oasele-perechi lungi, înguste și arcuite, articulate în spate de coloana vertebrală, iar în față de stern, care alcătuiesc toracele animalelor vertebrate. ◊ Expr. (E) slab de-i poți număra coastele sau îi numeri coastele de slab ce e = (e) foarte slab. A i se lipi (cuiva) coastele de foame sau a i se lipi coastele de pântece, a avea coastele lipite = a fi foarte flămând, a fi mort de foame. 2. Partea laterală a corpului omenesc, de la umeri până la coapse; partea analoagă a corpului animalelor. ◊ Expr. A avea pe cineva în coaste = a se simți stingherit în acțiuni de prezența permanentă (și indiscretă) a cuiva. A pune (cuiva) sula în coastă = a obliga (pe cineva) să facă (fără întârziere) un lucru neplăcut (și greu). ♦ Latură. ◊ Loc. adv. Pe o coastă = pe o parte, într-o dungă. ♦ Fiecare dintre grinzile care formează osatura transversală, de rezistență, a bordajului unei nave. 3. Pantă abruptă. 4. Mal, țărm (al unei mări). 5. (Înv.) Flanc al unei armate. – Lat. costa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coautor
COAUTÓR, -OÁRE, coautori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care a scris o lucrare, a făcut o invenție etc. împreună cu alta sau cu altele, considerată în raport cu aceasta sau cu acestea. 2. Persoană care a comis o infracțiune împreună cu alta sau cu altele, considerată în raport cu aceasta sau cu acestea. [Pr.: co-a-u-] – Din fr. coauteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coaxial
COAXIÁL, -Ă, coaxiali, -e, adj. Care are aceeași axă cu un alt corp. [Pr.: co-a-xi-al] – Din fr. coaxial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobai
COBÁI, cobai, s. m. Mic mamifer rozător, folosit în medicină pentru experiențe de laborator (Cavia porcellus). ♦ P. gener. Orice animal care servește pentru experiențe de laborator; fig. subiect de experimentare. – Din fr. cobaye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobaie
COBÁIE, cobăi, s. f. (Reg.) Găină; (la pl.) păsări de curte, orătănii. – Cobe + suf. -aie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobalt
CÓBALT s. n. Element chimic metalic foarte dur, alb-argintiu, folosit la fabricarea unor oțeluri speciale, în radioterapie etc., iar sărurile sale la colorarea în albastru a obiectelor de sticlă, de porțelan etc. ♦ Vas, obiect de sticlă, de porțelan etc. colorat cu săruri de cobalt. [Acc. și: cobált] – Din fr. cobalt, germ. Kobalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobalta
COBALTÁ, cobaltez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un strat de cobalt suprafața unui obiect metalic. – Din cobalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobaltare
COBALTÁRE s. f. Acțiunea de a cobalta și rezultatul ei. – V. cobalta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobaltat
COBALTÁT, -Ă, cobaltați, -te, adj. Care a fost acoperit cu un strat de cobalt. – V. cobalta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobaltină
COBALTÍNĂ s. f. Minereu de cobalt și arsen, de culoare cenușie-roz, cu un pronunțat luciu metalic. – Din fr. cobaltine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobăit
COBĂÍT, -Ă, cobăiți, -te, adj. (Reg.; despre oameni) Care nu este bun de nimic; mocăit, ticăit. – Cf. cobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobâlă
COBẤLĂ s. f. v. cobilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobe
CÓBE, cobe, s. f. 1. Boală a găinilor care se manifestă prin apariția unei excrescențe cartilaginoase sub limbă; țâfnă. ♦ Găină care suferă de această boală. 2. (În superstiții) Pasăre care, prin strigătul sau prin cântul său, ar prevesti o nenorocire. ♦ P. gener. Ființă sau lucru care ar prevesti, ar aduce o nenorocire; piază rea; p. ext. ființă antipatică, nesuferită. – Din sl. kobĭ „geniu, augur”, bg. koba „semn rău”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobeală
COBEÁLĂ, cobeli, s. f. Faptul de a cobi. – Cobi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobeligerant
COBELIGERÁNT, -Ă, cobeligeranți, -te, adj., s. m. și f. (Stat, armată etc.) care se află în război alături de un aliat contra unui inamic comun. – Din fr. cobelligérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobi
COBÍ, cobesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (În superstiții) A prevesti ceva rău. – Din bg. kobja, sb. kobiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobilă
CÓBILĂ, cobile, s. f. 1. Suport alcătuit din două lemne împreunate, care servește la transportarea plugului pe drum. 2. Scaun pe care rotarul așază roțile când montează spițele sau obezile. [Var.: cobấlă s. f.] – Din sl. kobyla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobiliţă
CÓBILIȚĂ, cobilițe, s. f. Piesă de lemn curbat, purtată pe umeri și care servește la transportarea găleților, a cofelor, a coșurilor etc. ◊ Compus: Cobilița-Ciobanului = numele popular al constelației Lebedei. – Din bg., sb. kobilica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobiliță
CÓBILIȚĂ, cobilițe, s. f. Piesă de lemn curbat, purtată pe umeri și care servește la transportarea găleților, a cofelor, a coșurilor etc. ◊ Compus: Cobilița-Ciobanului = numele popular al constelației Lebedei. – Din bg., sb. kobilica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobitor
COBITÓR, -OÁRE, cobitori, -oare, adj. (În superstiții) Care cobește. – Cobi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coblizan
COBLIZÁN, coblizani, s. m. (Reg. și peior.) Băiat (sau om tânăr) înalt; solid; lungan, vlăjgan, găligan. [Var.: goblizán s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobol
COBÓL s. n. (Inform.) Limbaj simbolic folosit în programarea automată, orientat pe probleme de gestiune economică. – Din engl., fr. cobol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborâre
COBORẤRE, coborâri, s. f. Acțiunea de a (se) coborî; coborâș. ♦ (Concr.) Loc pe unde se coboară. [Var.: pogorấre s. f.] – V. coborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborâş
COBORẤȘ, coborâșuri, s. n. Coborâre; (concr.) drum sau loc care coboară (în pantă); povârniș. [Var.: pogorấș s. n.] – Coborî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborâș
COBORẤȘ, coborâșuri, s. n. Coborâre; (concr.) drum sau loc care coboară (în pantă); povârniș. [Var.: pogorấș s. n.] – Coborî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborât
COBORẤT^1 s. n. Faptul de a coborî. – V. coborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborât
COBORẤT^2, -Ă, coborâți, -te, adj. 1. Care a fost dat jos de pe o înălțime sau dintr-un vehicul. 2. (Despre mercurul termometrului) Care nu s-a înălțat, indicând temperatură scăzută. ♦ (Despre temperatură) Scăzut. 3. (Despre glas) Puțin intens; scăzut. – V. coborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborâtor
COBORÂTÓR, -OÁRE, coborâtori, -oare, adj. 1. Care coboară. ♦ Înclinat. 2. (Adesea substantivat) Care se trage din...; descendent, urmaș (al lui...). – Coborî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coborî
COBORÎ́, cobór, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A (se) da jos dintr-un loc ridicat sau dintr-un vehicul. ◊ Expr. (Tranz.) A coborî ochii (sau privirea) = a privi în jos, în pământ (de rușine, de timiditate etc.). ♦ A (se) deplasa în jos, pe o pantă, pe un loc înclinat. ♦ Intranz. A zbura spre pământ, a veni în jos din înălțime. ♦ Intranz. (Despre Soare, Lună) A apune. ♦ Fig. (Pop.) A renunța la domnie, la tron; a abdica. 2. Intranz. Fig. (Despre întuneric, noapte, ceață etc.) A se lăsa, a cădea; a sosi. 3. Intranz. (Despre coloana de mercur a termometrului, p. ext. despre termometru, temperatură etc.) A scădea (indicând răcirea timpului, atenuarea sau dispariția febrei etc.). 4. Tranz. A schimba înălțimea glasului, trecând la un registru mai profund; a vorbi, a cânta cu glas mai puțin intens, mai scăzut. 5. Intranz. și refl. A-și avea originea, a se trage din... 6. Refl. Fig. A se înjosi. [Var.: pogorî́ vb. IV] – Cf. pogorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobră
CÓBRĂ, cobre, s. f. Șarpe veninos care trăiește în Africa și în sudul Asiei, caracterizat printr-un gât foarte lățit, cu pete negre mărginite cu alb, semănând cu niște ochelari; șarpe-cu-ochelari (Naja naja). – Din fr. cobra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobur
COBÚR, coburi, s. m. (Pop.) Toc de piele atârnat de șa, pentru pistol și hrana călărețului. – Din tc. kubur, ucr., bg. kobur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobuz
COBÚZ, cobuze, s. n. 1. Specie de fluier sau de caval. 2. Instrument muzical cu coarde asemănător cu lăuta. – Din tc. kopuz, (înv.) kobuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobzar
COBZÁR, cobzari, s. m. 1. Lăutar care cântă din cobză. 2. (Entom.; reg.) Scripcar (2). – Cobză + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobză
CÓBZĂ, cobze, s. f. Instrument muzical cu coarde, asemănător lăutei, având cutia de rezonanță foarte bombată, folosit mai ales la acompaniament (prin ciupirea coardelor). ◊ Expr. (Fam.; adverbial) A lega (pe cineva) cobză = a lega (pe cineva) strâns (de mâini și de picioare). – Din ucr., rus., pol. kobza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobzişoară
COBZIȘOÁRĂ, cobzișoare, s. f. Diminutiv al lui cobză. – Cobză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cobzișoară
COBZIȘOÁRĂ, cobzișoare, s. f. Diminutiv al lui cobză. – Cobză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coc
COC^1, coci, s. m. Bacterie sferică, izolată sau grupată împreună cu altele în formă de lanț, de ciorchine etc. – Din fr. coccus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coc
COC^2, cocuri, s. n. Pieptănătură femeiască cu părul strâns sau împletit și răsucit la ceafă sau în creștetul capului; conci. – Din fr. coque [de cheveux].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coca
CÓCA^1, coca, s. m. Arbust exotic înalt de 2-3 m, din ale cărui frunze se extrage cocaina (Erythroxylon coca). – Din fr., engl. coca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coca
CÓCA®2, coca, s. f. Coca-cola. – Din fr., engl. coca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coca-cola
CÓCA-CÓLA®, (2) coca-cola, s. f. 1. Băutură răcoritoare carbogazoasă care conține zahăr caramel și substanțe vegetale obținute din frunzele de cola (din care s-a extras substanța toxică). 2. Porție de coca-cola (1). – Din fr. coca-cola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocaină
COCAÍNĂ s. f. (Farm.) Alcaloid extras din frunzele de coca, folosit ca anestezic local și ca stupefiant. – Din fr. cocaïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocainism
COCAINÍSM s. n. (Med.) Intoxicație acută cu cocaină. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocainoman
COCAINOMÁN, -Ă, cocainomani, -e, s. m. și f. Persoană care folosește sistematic cocaina ca stupefiant. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocainomanie
COCAINOMANÍE s. f. Obișnuință morbidă de a folosi cocaina ca stupefiant; viciul cocainomanului. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocalus
Cocalus, rege din Sicilia, care l-a găzduit pe Daedalus cînd acesta a fugit cu aripile lui improvizate din labirintul regelui Minos. Văzîndu-se silit să-l predea în cele din urmă pe Daedalus lui Minos, care pornise pe urmele sale, Cocalus, pentru a nu-și trăda oaspetele, își îndeamnă fetele să-l ucidă pe Minos (v. și Minos).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cocardă
COCÁRDĂ, cocarde, s. f. 1. Semn distinctiv (de obicei în culorile naționale) purtat de către militari la chipiu sau de către civili la piept în anumite împrejurări solemne. ♦ Emblemă care reprezintă un partid, un curent etc. 2. Floare artificială pe care o poartă la piept nuntașii. – Din fr. cocarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocă
CÓCĂ^1 s. f. Aluat (pentru produse de panificație, de patiserie). ◊ Expr. (Fam.) A se face cocă = a se îmbăta foarte tare. ♦ Pastă cleioasă făcută din făină amestecată cu apă și întrebuințată la lipit (hârtie); pap. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocă
CÓCĂ^2, coci, s. f. 1. Structură a fuzelajului unui avion, formată numai din pereți periferici. 2. Ansamblu format din scheletul unei nave și din învelișul ei exterior. – Din fr. coque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocă
CÓCĂ^3 s. f. (În graiul copiilor sau ca termen dezmierdător cu care ne adresăm lor) Copil mic. – Creație infantilă. Cf. sb. koka, it. cucco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocărire
COCĂRÍRE, cocăriri, s. f. v. COCĂRI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cocărit
COCĂRÍT, -Ă, cocăriți, -te, adj. v. COCĂRI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cocător
COCĂTÓR, -OÁRE, cocători, -oare, s. m. și f. Persoană care prepară aluatul și supraveghează coptul într-o fabrică de pâine. – Coace + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocârja
COCÂRJÁ, cocârjez, vb. I. Refl. A se îndoi (de spate); a se gârbovi. [Var.: cocârjí vb. IV] – Probabil din cârjă (sub influența lui cocoșa, încovoia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocârjat
COCÂRJÁT, -Ă, cocârjați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Îndoit, adus de spate; gârbovit. 2. (Despre nas sau cioc) Coroiat, încovoiat. [Var.: cocârjít, -ă adj.] – V. cocârja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocârji
COCÂRJÍ vb. IV v. cocârja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocârjit
COCÂRJÍT, -Ă adj. v. cocârjat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocârlă
COCẤRLĂ, cocârle, s. f. Mică ciupercă comestibilă, cu pălăria galbenă-roșcată, cu gust și cu miros de usturoi (Marasmius scorodonius). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coccidă
COCCÍDĂ, coccide, s. f. (Zool.; la pl.) Gen de protozoare parazite care trăiesc în celulele epiteliale ale unor animale; (și la sg.) protozoar aparținând acestui gen. – Din fr. coccidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coccigian
COCCIGIÁN, -Ă, coccigieni, -e, adj. (Anat.) De coccis, al coccisului. Regiune coccigiană. [Pr.: -gi-an] – Din fr. coccygien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coccis
CÓCCIS, coccisuri, s. n. Os mic, triunghiular, de la extremitatea inferioară a sacrumului; noadă. – Din fr. coccyx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocean
COCEÁN*, coceni, s. m. 1. Tulpina unor plante cultivate, mai ales a porumbului, folosită ca nutreț. 2. Știulete de porumb desfăcut de boabe, folosit adesea drept combustibil. 3. Mijlocul (tare al) unor fructe sau legume; cotor. – Din bg. kočan, sb. kočanj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cochet
COCHÉT, -Ă, cocheți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care caută să placă (unei persoane de sex opus) mai ales printr-o îmbrăcăminte îngrijită, elegantă, printr-o comportare atrăgătoare; (despre manifestările oamenilor) care exprimă, trădează cochetărie. 2. Care are un aspect plăcut, îngrijit. Interior cochet. – Din fr. coquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocheta
COCHETÁ, cochetez, vb. I. Intranz. A căuta să placă, să atragă atenția, interesul, simpatia unei persoane (de sex opus) printr-o comportare atrăgătoare; a schimba cu cineva vorbe curtenitoare. – Din fr. coqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cochetărie
COCHETĂRÍE, cochetării, s. f. Purtare, atitudine, mod de a se îmbrăca (atrăgător) prin care o persoană caută să placă (altei persoane de sex opus). – Din fr. coquetterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cochilă
COCHÍLĂ s. f. v. cochilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cochilie
COCHÍLIE, cochilii, s. f. 1. Înveliș calcaros sau silicios al unor moluște, foraminifere etc. 2. Tipar metalic folosit la turnarea diferitelor piese de mașini, a lingourilor etc. [Var.: cochílă s. f.] – Din fr. coquille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cochinchina
COCHINCHÍNA s. f. Rasă de găini originară din China, cu penaj bogat, crescută pentru producția mare de carne; găină din rasa Cochinchina*. – Din engl. Cochinchina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocie
COCÍE, cocii, s. f. (Înv. și reg.) Trăsură (ușoară). ♦ Căruță. [Acc. și: cócie] – Din sb. kočija, magh. kocsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocină
CÓCINĂ, cocini, s. f. Adăpost sau coteț pentru porci. ♦ Cameră, locuință foarte murdară și neîngrijită. – Din bg., sb. kočina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocioabă
COCIOÁBĂ, cocioabe, s. f. Casă mică, sărăcăcioasă, dărăpănată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocioc
COCIÓC, cocioace, s. n. 1. Nămol vegetal amestecat cu bucăți de rădăcini de stuf și de papură (care formează mici insule plutitoare). 2. Baltă mică, izolată, în regiunea inundabilă a unei ape curgătoare, care nu-și poate împrospăta apa. [Pl. și: cociocuri] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cociorbă
COCIÓRBĂ s. f. v. cociorvă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cociorvă
COCIÓRVĂ, cociorve, s. f. Lopată mică de lemn în formă de triunghi sau de semicerc, cu coadă lungă, pentru scos jarul sau cenușa din cuptorul țărănesc de copt pâine. [Var.: cociórbă s. f.] – Din rus. kocerga, ucr. kocerha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocit
Cocit = Cocytus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cocker
CÓCKER, cockeri, s. m. Rasă de câini de vânătoare, de talie mijlocie, cu părul lung și cu urechile mari, lăsate în jos; câine care face parte din această rasă. [Pr.: cocăr] – Din engl. [wood]cocker, fr. cocker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocktail
CÓCKTAIL, cocktailuri, s. n. 1. Amestec de băuturi alcoolice cu ingrediente. 2. Recepție de proporții mai modeste. [Pr.: cócteil. – Var.: cocteil] – Din engl., fr. cocktail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coclauri
COCLÁURI s. n. pl. Locuri neumblate sau puțin umblate, pustii, îndepărtate; locuri prăpăstioase. [Pr.: -cla-uri] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocleală
COCLEÁLĂ, cocleli, s. f. 1. Strat de carbonat de cupru, de culoare verde, toxic, care se formează pe suprafața obiectelor de aramă. 2. Gust specific neplăcut al mâncărurilor ținute în vase de aramă nespoite. ♦ Senzație neplăcută în gură, ca de aramă coclită. – Cocli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coclete
COCLÉTE s. m. v. cocleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocleţ
COCLÉȚ, coclețe, s. n. (Pop.) Element al războiului de țesut prin care se trec firele de urzeală. [Var.: cocléte (pl. cocleți) s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocleț
COCLÉȚ, coclețe, s. n. (Pop.) Element al războiului de țesut prin care se trec firele de urzeală. [Var.: cocléte (pl. cocleți) s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocli
COCLÍ, pers. 3 coclește, vb. IV. 1. Refl. și intranz. (Despre obiecte de aramă) A se acoperi cu un strat de cocleală (1). ♦ (Despre alte obiecte metalice) A se oxida. 2. Refl. (Despre mâncăruri) A căpăta sau a avea cocleală (2). – Cf. bg. kotljasvam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coclire
COCLÍRE s. f. Acțiunea de a (se) cocli. – V. cocli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coclit
COCLÍT, -Ă, cocliți, -te, adj. 1*. (Despre obiecte de aramă) Acoperit cu cocleală (1). ♦ (Despre obiecte metalice) Oxidat. 2. (Despre mâncăruri) Care a căpătat gust de cocleală (2). ♦ (Despre gură) Cu o senzație neplăcută, amară, ca de aramă coclită. ♦ (Despre gust) Specific coclelii; amar. – V. cocli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoană
COCOÁNĂ s. f. v. cucoană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoară
COCOÁRĂ s. f. v. cocor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoaşă
COCOÁȘĂ, cocoașe, s. f. 1. Deformație patologică a trunchiului unui om, care constă într-o curbură (posterioară, anterioară sau laterală) a coloanei vertebrale, a coastelor sau a sternului; gheb^1. 2. Protuberanță naturală de pe spinarea unor animale (cămilă, zebu), formată din rezerve de grăsime. – Cf. gogoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoașă
COCOÁȘĂ, cocoașe, s. f. 1. Deformație patologică a trunchiului unui om, care constă într-o curbură (posterioară, anterioară sau laterală) a coloanei vertebrale, a coastelor sau a sternului; gheb^1. 2. Protuberanță naturală de pe spinarea unor animale (cămilă, zebu), formată din rezerve de grăsime. – Cf. gogoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoli
COCOLÍ, cocolesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) 1. A îmbrăca cu multe haine groase; a înfofoli. 2. A îngriji pe cineva în mod exagerat. ♦ Refl. A se complăcea în alintări; a se alinta. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocolit
COCOLÍT, -Ă, cocoliți, -te, adj. (Pop. și fam.) 1. Îmbrăcat cu haine (prea) groase; înfofolit. 2. Care se bucură de îngrijiri exagerate. – V. cocoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloş
COCOLÓȘ, cocoloașe, s. n. Bucată dintr-o substanță căreia i s-a dat o formă aproape sferică; bulgăre, boț^1, ghemotoc. ♦ Bulgăre mic și compact de făină, de mălai etc. rămas întărit (și nefiert) într-o mâncare care nu a fost bine amestecată. [Pl. și: (m.) cocoloși] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloș
COCOLÓȘ, cocoloașe, s. n. Bucată dintr-o substanță căreia i s-a dat o formă aproape sferică; bulgăre, boț^1, ghemotoc. ♦ Bulgăre mic și compact de făină, de mălai etc. rămas întărit (și nefiert) într-o mâncare care nu a fost bine amestecată. [Pl. și: (m.) cocoloși] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloşeală
COCOLOȘEÁLĂ, cocoloșeli, s. f. Cocoloșire. – Cocoloși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloșeală
COCOLOȘEÁLĂ, cocoloșeli, s. f. Cocoloșire. – Cocoloși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloşi
COCOLOȘÍ, cocoloșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face cocoloș, a (se) mototoli. 2. Tranz. A trece cu vederea sau a ascunde lipsurile, greșelile, faptele reprobabile ale cuiva. 3. Tranz. A răsfăța, a răzgâia. 4. Refl. și tranz. A (se) înfofoli. – Din cocoloș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloși
COCOLOȘÍ, cocoloșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face cocoloș, a (se) mototoli. 2. Tranz. A trece cu vederea sau a ascunde lipsurile, greșelile, faptele reprobabile ale cuiva. 3. Tranz. A răsfăța, a răzgâia. 4. Refl. și tranz. A (se) înfofoli. – Din cocoloș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloşire
COCOLOȘÍRE, cocoloșiri, s. f. Acțiunea de a (se) cocoloși; cocoloșeală. – V. cocoloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoloșire
COCOLOȘÍRE, cocoloșiri, s. f. Acțiunea de a (se) cocoloși; cocoloșeală. – V. cocoloși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocon
COCÓN^1, coconi, s. m. 1. (Pop.) Termen de politețe care denumește un bărbat; domn. 2. (Înv. și pop.) Fiu, fecior (aparținând unor părinți din clasele sociale înalte). 3. (Înv. și reg.) Copil mic, abia născut; prunc. [Var.: cucón s. m., cónul s. m. art.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocon
COCÓN^2, coconi, s. m. Înveliș protector făcut din fire foarte subțiri, pe care le secretează larvele sau pupele unor insecte; spec. gogoașă. ♦ Înveliș protector făcut dintr-o substanță gelatinoasă care se solidifică și cu care își înfășoară ouăle unele animale nevertebrate. – Din fr. cocon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconar
COCONÁR, coconari, s. m. 1. Arbore conifer ornamental cu coroana în formă de umbrelă, care crește în regiunea mediteraneană (Pinus pinea). 2. (La pl.) Semințele comestibile, de formă ovală și cu gust de alune, ale coconarului (1). – Din ngr. kukunári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconaş
COCONÁȘ, coconași, s. m. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui cocon^1. [Var.: cuconáș, conáș s. m.] – Cocon^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconaș
COCONÁȘ, coconași, s. m. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui cocon^1. [Var.: cuconáș, conáș s. m.] – Cocon^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconet
COCONÉT s. n. v. cuconet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconi
COCONÍ vb. IV v. cuconi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconiţă
COCONÍȚĂ s. f. v. cuconiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coconiță
COCONÍȚĂ s. f. v. cuconiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocor
COCÓR, cocori, s. m. Pasăre migratoare cu ciocul ascuțit, cu gâtul și picioarele lungi, cu penele cenușii, cu o pată roșie pe cap (Grus grus). [Var.: cucór s. m., cocoáră, cucoáră s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocos
CÓCOS s. m. (În sintagmele) Nucă de cocos = fructul cocotierului, al cărui suc lăptos se întrebuințează ca hrană și a cărui coajă este folosită în industrie. Lapte de cocos = sucul lăptos al nucii de cocos. Ulei de cocos = substanță grasă obținută prin presarea miezului uscat al nucii de cocos. Unt de cocos = ulei de cocos supus rafinării și dezodorizării, folosit în alimentație. – Din germ. Kokos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocostârc
COCOSTẤRC, cocostârci, s. m. (Ornit.) Barză. – Contaminare între cocor și stârc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoş
COCÓȘ, (I, III, IV) cocoși, s. m., (II) cocoașe, s. n. I. S. m. Masculul găinii; pasăre domestică mai mare decât găina, cu o creastă roșie dezvoltată, cu cioc ascuțit și cu penele de diferite culori (Gallus bankiva domestica). ◊ Expr. Cântă cocoșul (într-o casă), se spune pentru a arăta că într-o familie dată bărbatul are cuvântul hotărâtor. Basm (sau poveste) cu cocoșul roșu = povestire, întâmplare fără sfârșit sau neadevărată. ♦ (Pop.) Nume dat masculilor unor păsări. ◊ Compuse: cocoș-de-munte sau cocoș-sălbatic = pasăre sălbatică de mărimea unui curcan, cu pene negre, pe piept verzi-albăstrui, cu ciocul puternic și puțin încovoiat (Tetrao urogallus); cocoș-de-mesteacăn = pasăre sălbatică având coada în formă de liră, cu penajul masculului negru cu luciu metalic, iar al femelei brun-ruginiu cu pete transversale (Lyrurus tetrix). II. S. n. 1. Ciocănel percutor la armele de vânătoare. 2. Pârghie de comandă a supapei la ciocanele acționate cu aer comprimat sau cu aburi. III. S. m. 1. (Pop.) Partea centrală a miezului pepenelui verde, mai dulce și lipsită de sâmburi. 2. (Reg.; la pl.) Floricele (de mâncat). IV. S. m. Categorie în care sunt încadrați boxerii între 51 și 54 kg și luptătorii între 52 și 57 kg; boxer sau luptător care face parte din această categorie. [Var.: (reg.) cucóș s. m. și n.] – Din sl. kokoši „găină”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoș
COCÓȘ, (I, III, IV) cocoși, s. m., (II) cocoașe, s. n. I. S. m. Masculul găinii; pasăre domestică mai mare decât găina, cu o creastă roșie dezvoltată, cu cioc ascuțit și cu penele de diferite culori (Gallus bankiva domestica). ◊ Expr. Cântă cocoșul (într-o casă), se spune pentru a arăta că într-o familie dată bărbatul are cuvântul hotărâtor. Basm (sau poveste) cu cocoșul roșu = povestire, întâmplare fără sfârșit sau neadevărată. ♦ (Pop.) Nume dat masculilor unor păsări. ◊ Compuse: cocoș-de-munte sau cocoș-sălbatic = pasăre sălbatică de mărimea unui curcan, cu pene negre, pe piept verzi-albăstrui, cu ciocul puternic și puțin încovoiat (Tetrao urogallus); cocoș-de-mesteacăn = pasăre sălbatică având coada în formă de liră, cu penajul masculului negru cu luciu metalic, iar al femelei brun-ruginiu cu pete transversale (Lyrurus tetrix). II. S. n. 1. Ciocănel percutor la armele de vânătoare. 2. Pârghie de comandă a supapei la ciocanele acționate cu aer comprimat sau cu aburi. III. S. m. 1. (Pop.) Partea centrală a miezului pepenelui verde, mai dulce și lipsită de sâmburi. 2. (Reg.; la pl.) Floricele (de mâncat). IV. S. m. Categorie în care sunt încadrați boxerii între 51 și 54 kg și luptătorii între 52 și 57 kg; boxer sau luptător care face parte din această categorie. [Var.: (reg.) cucóș s. m. și n.] – Din sl. kokoši „găină”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşa
COCOȘÁ, cocoșez, vb. I. Refl. A se gheboșa; a se încovoia*, a se gârbovi. ♦ Tranz. A face să capete cocoașă; a face să se încovoaie* sub apăsarea unei greutăți. ◊ Expr. (Fam.) A cocoșa (pe cineva) în bătaie = a bate foarte tare (pe cineva). – Din cocoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșa
COCOȘÁ, cocoșez, vb. I. Refl. A se gheboșa; a se încovoia*, a se gârbovi. ♦ Tranz. A face să capete cocoașă; a face să se încovoaie* sub apăsarea unei greutăți. ◊ Expr. (Fam.) A cocoșa (pe cineva) în bătaie = a bate foarte tare (pe cineva). – Din cocoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşar
COCOȘÁR, cocoșari, s. m. Pasăre din genul sturzilor, cu pene sure pe spate și castanii pe restul corpului, care vine la noi toamna (Turdus pilaris). – Din bg. kokošar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșar
COCOȘÁR, cocoșari, s. m. Pasăre din genul sturzilor, cu pene sure pe spate și castanii pe restul corpului, care vine la noi toamna (Turdus pilaris). – Din bg. kokošar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşat
COCOȘÁT, -Ă, cocoșați, -te, s. m. și f. (Persoană) care are cocoașă; ghebos. – V. cocoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșat
COCOȘÁT, -Ă, cocoșați, -te, s. m. și f. (Persoană) care are cocoașă; ghebos. – V. cocoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşel
COCOȘÉL, cocoșei, s. m. 1. Diminutiv al lui cocoș (I*). ◊ Compus: cocoșel-de-câmp = plantă erbacee cu flori roșii-cărămizii; ruscuță (Adonis aestivalis). 2. (Fam.) Monedă franceză de aur (în valoare de 20 de franci) pe care este gravat un cocoș (I); p. gener. monedă de aur. 3. (Reg.; la pl.) Floricele (de mâncat). – Cocoș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșel
COCOȘÉL, cocoșei, s. m. 1. Diminutiv al lui cocoș (I*). ◊ Compus: cocoșel-de-câmp = plantă erbacee cu flori roșii-cărămizii; ruscuță (Adonis aestivalis). 2. (Fam.) Monedă franceză de aur (în valoare de 20 de franci) pe care este gravat un cocoș (I); p. gener. monedă de aur. 3. (Reg.; la pl.) Floricele (de mâncat). – Cocoș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşesc
COCOȘÉSC, -EÁSCĂ, cocoșești, adj. De cocoș (I), al cocoșului. – Cocoș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșesc
COCOȘÉSC, -EÁSCĂ, cocoșești, adj. De cocoș (I), al cocoșului. – Cocoș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşeşte
COCOȘÉȘTE adv. În felul cocoșilor (I), ca cocoșii. [Var.: (reg.) cucoșéște adv.] – Cocoș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșește
COCOȘÉȘTE adv. În felul cocoșilor (I), ca cocoșii. [Var.: (reg.) cucoșéște adv.] – Cocoș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoşneaţă
COCOȘNEÁȚĂ, cocoșnețe, s. f. (Ir.) Femeie cu pretenții, dar ridicolă prin purtări și îmbrăcăminte. – Contaminare între cocoană (sau coconiță) și fâșneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoșneață
COCOȘNEÁȚĂ, cocoșnețe, s. f. (Ir.) Femeie cu pretenții, dar ridicolă prin purtări și îmbrăcăminte. – Contaminare între cocoană (sau coconiță) și fâșneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocotă
COCÓTĂ, cocote, s. f. Femeie de moravuri ușoare; prostituată. – Din fr. cocotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocotier
COCOTIÉR, cocotieri, s. m. Palmier, cu un buchet mare de frunze penate în vârful unei tulpini înalte, ale cărui fructe sunt nucile de cocos. (Cocos nucifera). [Pr.: -ti-er] – Din fr. cocotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoţa
COCOȚÁ, cocóț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) urca pe ceva, a (se) așeza pe un loc mai ridicat. ♦ Fig. A promova într-un post sau la o situație nemeritată. [Prez. ind. și: cocoțez] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocoța
COCOȚÁ, cocóț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) urca pe ceva, a (se) așeza pe un loc mai ridicat. ♦ Fig. A promova într-un post sau la o situație nemeritată. [Prez. ind. și: cocoțez] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocs
COCS, cocsuri, s. n. Produs solid obținut din cărbunele de pământ, din reziduuri de petrol sau din gudroane prin încălzire la temperaturi înalte și întrebuințat ca materie primă sau combustibil în metalurgie, în industria chimică, în gospodărie etc. – Din germ. Koks.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsacâz
COCSACẤZ s. m. v. cocsagâz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsagâz
COCSAGẤZ s. m. Plantă erbacee originară din Kazahstan, asemănătoare cu păpădia, cu rădăcina bogată în latex, din care se extrage cauciucul (Taraxacum koksaghyz). [Var.: cocsacấz s. m.] – Din rus. kok-sagâz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsare
COCSÁRE, cocsări, s. f. Cracare termică aplicată reziduurilor petroliere. – De la cocs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocserie
COCSERÍE, cocserii, s. f. Ansamblul instalațiilor sau secție într-o întreprindere în care se fabrică cocsul. – Cocs + suf. -erie (după fr. cokerie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsifica
COCSIFICÁ, cocsífic, vb. I. Tranz. A transforma cărbunele de pământ sau reziduurile de petrol în cocs. – Din cocs (după fr. cokéfier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsificabil
COCSIFICÁBIL, -Ă, cocsificabili, -e, adj. (Despre cărbuni) Care se poate cocsifica. – Cocsifica + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsificare
COCSIFICÁRE, cocsificări, s. f. Acțiunea de a cocsifica. – V. cocsifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsochimic
COCSOCHÍMIC, -Ă, cocsochimici, -ce, adj. Care aparține cocsochimiei, privitor la cocsochimie. – Cocs + chimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocsochimie
COCSOCHIMÍE s. f. 1. Ramură a industriei care prelucrează cărbunele de pământ prin cocsificare. 2. Studiul prelucrării și transformării produșilor chimici obținuți din cărbuni prin cocsificare. – Cocs + chimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocteil
CÓCTEIL, s. n. v. cocktail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocteilizare
COCTEILIZÁRE, cocteilizări, s. f. v. COCTEILIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cocţiune
COCȚIÚNE s. f. (Fam.) Fierbere a frunzelor, florilor etc. ale unor plante medicinale în scopul extragerii principiilor active pe care le conțin; medicament astfel obținut. – Din fr. coction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocțiune
COCȚIÚNE s. f. (Fam.) Fierbere a frunzelor, florilor etc. ale unor plante medicinale în scopul extragerii principiilor active pe care le conțin; medicament astfel obținut. – Din fr. coction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocuţă
COCÚȚĂ, cocuțe, s. f. Diminutiv al lui cocă^3; fetiță. – Cocă^3 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocuță
COCÚȚĂ, cocuțe, s. f. Diminutiv al lui cocă^3; fetiță. – Cocă^3 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cocytus
Cocytus, apă curgătoare din Epirus, socotită de cei vechi drept fluviu al Infernului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cod
COD^1 s. m. Pește marin din nordul Oceanului Atlantic, lung până la 1,5 m, cu trei aripioare dorsale (Gadus morrhua). – Din engl. cod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cod
COD^2, coduri, s. n. 1. Act normativ care cuprinde o culegere sistematică de reguli juridice privitoare la o anumită ramură a dreptului. Cod penal. Codul muncii. ♦ Ansamblu de reguli privind comportarea cuiva. 2. Sistem de semne sau de semnale convenționale care servește la transmiterea unui mesaj, a unei comunicări. ◊ Cod poștal = număr atribuit unei localități sau străzi. Cod de culori = sistem de notare prin culori a cifrelor care reprezintă parametrii principali ai rezistorilor și condensatoarelor. 3. (Biol.; în sintagma) Cod genetic = mecanism biochimic prin care se înregistrează, se conservă și se transmite informația ereditară. – Din fr. code.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coda
CÓDA^1 s. f. Parte finală a unei compoziții muzicale. ♦ Spec. Grup de note muzicale care încheie tema unei fugi. [Var.: códă s. f.] – Din it. coda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coda
CODÁ^2, codez, vb. I. Tranz. A transforma un text scris în limbaj obișnuit în grupe de semne, de litere sau de cifre, potrivit echivalențelor stabilite într-un cod^2 (2). – Din fr. coder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codaj
CODÁJ, codaje, s. n. Codare. – Din fr. codage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codal
CODÁL, -Ă, codáli, -e, adj. Care se referă la coadă (1). ◊ Înotătoare codală. [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

codal
CODÁL, -Ă, codali, -e, adj. v. CĂLUȚ (2). Compus: căluț-de-mare = pește teleostean marin cu corpul de 8-10 cm, lipsit de înotătoare codală și cu capul asemănător cu cel al calului; cal-de-mare (Hippocampus hippocampus). – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

codalb
CODÁLB, -Ă, codalbi, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. (Despre animale) Care are coada sau vârful cozii de culoare albă, iar restul de culoare mai închisă. 2. (Despre oameni) Cu părul blond; bălai. II. S. m. Pasăre răpitoare de zi de talie mare, cu coada albă (Haliaëtus albicilla). [Var.: (reg.) cudálb, -ă, adj.] – Coadă + alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codan
CODÁN, -Ă, codani, -e, s. f., adj. 1. S. f. (Pop.) Fată tânără (cu cozi). 2. Adj. (Pop., rar; despre animale) Care are coadă (lungă și stufoasă). – Coadă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codare
CODÁRE, codări, s. f. Acțiunea de a coda^2; codaj. – V. coda^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codaş
CODÁȘ, -Ă, codași, -e, s. m. și f., adj. (Persoană, grup de persoane, instituție etc.) care a rămas în urmă, se află printre ultimii în muncă, la învățătură, într-o competiție sportivă etc. – Coadă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codaș
CODÁȘ, -Ă, codași, -e, s. m. și f., adj. (Persoană, grup de persoane, instituție etc.) care a rămas în urmă, se află printre ultimii în muncă, la învățătură, într-o competiție sportivă etc. – Coadă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codat
CODÁT, -Ă, codați, -te, adj. 1. (Despre animale) Care are coadă (lungă și stufoasă). 2. (Despre ochi) Prelung, migdalat. – Coadă + suf, -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codă
CÓDĂ s. f. v. coda^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codălbel
CODĂLBÉL, -EÁ, codălbei, -ele, adj. (Reg.) Diminutiv al lui codalb. – Codalb + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codălbi
CODĂLBÍ, codălbesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.; în expr.) A o codălbi = a nu izbuti, a nu reuși; a o păți. – Din codalb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codălbiţă
CODĂLBÍȚĂ, codălbițe, s. f. Pasăre cu penele multicolore, cu coada albă și neagră, care se hrănește cu insecte (Lanius collurio). – Codalb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codălbiță
CODĂLBÍȚĂ, codălbițe, s. f. Pasăre cu penele multicolore, cu coada albă și neagră, care se hrănește cu insecte (Lanius collurio). – Codalb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codănea
CODĂNEÁ s. f. v. codănică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codănel
CODĂNÉL, codănei, s. m. (Rar) Copil mic; băiețaș. – Codan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codănică
CODĂNÍCĂ, codănele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui codană (v. codan); codăniță. [Var.: codăneá s. f.] – Codan + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codăniţă
CODĂNÍȚĂ, codănițe, s. f. (Reg.) Codănică. – Codan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codăniță
CODĂNÍȚĂ, codănițe, s. f. (Reg.) Codănică. – Codan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codârlă
CODẤRLĂ, codârle, s. f. 1. (Pop.) Partea dinapoi, mobilă, a unui car sau a unei căruțe, în care se pune de obicei nutreț pentru animalele de tracțiune. 2. Fig. (Fam.) Partea de la coadă a unei cete, a unui stol de păsări etc. [Var.: (reg.) codírlă s. f.] – Coadă + suf. -ârlă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codeală
CODEÁLĂ, codeli, s. f. (Pop.) Codire. – Codi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codeină
CODEÍNĂ s. f. Alcaloid extras din opiu utilizat ca analgezic și calmant al tusei. – Din fr. codéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codex
CÓDEX s. n. v. codice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codi
CODÍ, codesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A sta la îndoială, a șovăi, a ezita să facă ceva. ♦ A se da înapoi de la ceva, a se feri de ceva. – Din coadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codice
CÓDICE, codice, s. n. 1. Reunire de table cerate, reprezentând cea mai veche formă de carte la romani. 2. Culegere (manuscrisă) de legi, de documente din Evul Mediu sau, p. ext., de orice texte vechi (medievale), de obicei cu conținut variat. [Var.: códex, codexuri, s. n.] – Din lat. codex, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codicil
CODICÍL, codicile, s. n. Act întocmit în formă testamentară prin care se modifică sau se completează conținutul inițial al unui testament. – Din fr. codicille, lat. codicillus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codicologie
CODICOLOGÍE s. f. Știință specială a istoriei care studiază manuscrisele din punctul de vedere al obiectului în sine și nu al textului. – Din fr. codicologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codifica
CODIFICÁ, codífic, vb. I. Tranz. A sistematiza și a reuni într-un cod^2 normele juridice care se referă la o anumită ramură a dreptului. – După fr. codifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codificare
CODIFICÁRE, codificări, s. f. Acțiunea de a codifica. – V. codifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codificator
CODIFICATÓR, -OÁRE, codificatori, -oare, adj. (Rar) Care codifică. – Din fr. codificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codină
CÓDINĂ, codini, s. f. (Pop.). 1. Lână de calitate inferioară, tunsă de pe capul, picioarele și coada oilor. 2. Grâu de calitate inferioară, amestecat cu multe corpuri străine. – Coadă + suf. -ină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codinit
CODINÍT s. n. Tundere a lânii din jurul ugerului și de pe coada oii la fătare și în perioada alăptării. – De la codină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codire
CODÍRE s. f. (Fam.) Acțiunea de a se codi; ezitare, șovăială, codeală. – V. codi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codirector
CODIRÉCTOR, codirectori, s. m. Persoană care conduce împreună cu alta (sau cu altele), în calitate de director, o întreprindere, o instituție, o publicație etc. – Din fr. codirecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codirişcă
CODIRÍȘCĂ s. f. v. codiriște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codirișcă
CODIRÍȘCĂ s. f. v. codiriște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codirişte
CODIRÍȘTE, codiriști, s. f. (Pop.) Coadă de bici. [Var.: codiríșcă s. f.] – Contaminare între coadă și toporiște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codiriște
CODIRÍȘTE, codiriști, s. f. (Pop.) Coadă de bici. [Var.: codiríșcă s. f.] – Contaminare între coadă și toporiște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codirlă
CODÍRLĂ s. f. v. codârlă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codism
CODÍSM s. n. (În trecut) Curent ideologic care neagă rolul partidului comunist în instaurarea și exercitarea dictaturii proletariatului. – Coadă + suf. -ism (după rus. hvostizm).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codist
CODÍST, -Ă, codiști, -ste, s. m. și f. (În trecut) Adept al codismului. – Coadă + suf. -ist (după rus. hvostist).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codiţă
CODÍȚĂ, codițe, s. f. 1. Diminutiv al lui coadă. ♦ Semn grafic care intră în alcătuirea unor litere. 2. Fig. Om lipsit de caracter și de personalitate, care servește ca unealtă cuiva; codoș (2). 3. (În legătură cu o știre, un zvon) Adaos, înfloritură, exagerare. – Coadă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codiță
CODÍȚĂ, codițe, s. f. 1. Diminutiv al lui coadă. ♦ Semn grafic care intră în alcătuirea unor litere. 2. Fig. Om lipsit de caracter și de personalitate, care servește ca unealtă cuiva; codoș (2). 3. (În legătură cu o știre, un zvon) Adaos, înfloritură, exagerare. – Coadă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoaşcă
CODOÁȘCĂ, codoaște, s. f. (Reg.) Femeie care mijlocește prostituția. – Codoașă + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoașcă
CODOÁȘCĂ, codoaște, s. f. (Reg.) Femeie care mijlocește prostituția. – Codoașă + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codobatură
CODOBÁTURĂ, codobaturi, s. f. Pasăre migratoare mică, cenușie, cu coada lungă, în veșnică mișcare, care trăiește pe lângă ape; prundar, prundaș (Motacilla alba). – Lat. *codabattula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codobelc
CODOBÉLC, codobelci, s. m. Nume dat melcului în unele jocuri de copii. – Contaminare între codoberc (puțin folosit, „fără coadă” <coadă + berc) și melc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codomeniu
CODOMÉNIU, codoménii, s. n. (Mat.) Mulțimea valorilor luate de o funcție, care rezultă în urma atribuirii variabilei independente a tuturor valorilor din domeniul său de definiție. (cf. fr. codomaine, engl. codomain, it. codominio) [DLI]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

codoş
CODÓȘ, -OÁȘĂ, codoși, -oașe, s. m. și f. (Pop.) 1. Persoană care mijlocește prostituția; proxenet. 2. Codiță (2). – Din tc. kodoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoș
CODÓȘ, -OÁȘĂ, codoși, -oașe, s. m. și f. (Pop.) 1. Persoană care mijlocește prostituția; proxenet. 2. Codiță (2). – Din tc. kodoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoşenie
CODOȘÉNIE, codoșenii, s. f. ( Pop.) Faptul de a codoși; comportare de codoș. – Codoș + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoșenie
CODOȘÉNIE, codoșenii, s. f. ( Pop.) Faptul de a codoși; comportare de codoș. – Codoș + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoşi
CODOȘÍ, codoșesc, vb. IV. Intranz. ( Pop.) A face pe codoșul; a practica ocupația de codoș. – Din codoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoși
CODOȘÍ, codoșesc, vb. IV. Intranz. ( Pop.) A face pe codoșul; a practica ocupația de codoș. – Din codoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoşie
CODOȘÍE, (2) codoșii, s. f. (Pop.) 1. Ocupația codoșului; proxenetism. 2. Faptă de codoș. – Codoș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codoșie
CODOȘÍE, (2) codoșii, s. f. (Pop.) 1. Ocupația codoșului; proxenetism. 2. Faptă de codoș. – Codoș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codrean
CODREÁN, -Ă, codreni, -e, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. Care aparține codrului, privitor la codru; din codru; codresc. 2. S. m. și f. Pădurean. – Codru + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codresc
CODRÉSC, -EÁSCĂ, codrești, adj. (Rar) Codrean. – Codru + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codroş
CODRÓȘ, codroși, s. m. Gen de păsări migratoare mici, cântătoare, cu penajul cenușiu-roșiatic și cu coada lungă, roșie (Phoenicurus); pasăre din acest gen. – Coadă + roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codroș
CODRÓȘ, codroși, s. m. Gen de păsări migratoare mici, cântătoare, cu penajul cenușiu-roșiatic și cu coada lungă, roșie (Phoenicurus); pasăre din acest gen. – Coadă + roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codru
CÓDRU, codri, s. m. 1. Pădure (mare, deasă, bătrână). ◊ Loc. adv. Ca în codru = nestingherit, fără să-i pese de nimeni și de nimic; foarte tare. 2. Bucată mare de pâine, de mămăligă etc. – Lat. *quodrum (= quadrum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codruleţ
CODRULÉȚ, codrulețe, s. n. Diminutiv al lui codru; codruț. – Codru + suf. -(u)leț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codruleț
CODRULÉȚ, codrulețe, s. n. Diminutiv al lui codru; codruț. – Codru + suf. -(u)leț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codrus
Codrus, rege din Athenae, pe vremea cînd cetatea a fost atacată de heraclizi. Cum un oracol prezisese că sorții războiului vor înclina în favoarea acelora care-și vor pierde regele în luptă, Codrus s-a lăsat de bunăvoie ucis de dușmani, pentru a-și salva, în felul acesta, patria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

codruţ
CODRÚȚ, codruți, s. m. Codruleț. – Codru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

codruț
CODRÚȚ, codruți, s. m. Codruleț. – Codru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coechipier
COECHIPIÉR, -Ă, coechipieri, -e, s. m. și f. Membru al unei echipe de muncă sau al unei echipe sportive, considerat în raport cu ceilalți membri ai echipei. [Pr.: -pi-er] – Din fr. coéquipier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coeducaţie
COEDUCÁȚIE s. f. Educație a băieților la un loc cu fetele în școli mixte. – Din fr. coéducation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coeducație
COEDUCÁȚIE s. f. Educație a băieților la un loc cu fetele în școli mixte. – Din fr. coéducation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coeficient
COEFICIÉNT, coeficienți, s. m. 1. Element constant într-o expresie matematică, care multiplică o mărime variabilă. 2. Mărime care indică sau caracterizează o anumită proprietate a unui corp sau a unei substanțe și care este constantă pentru acel corp sau pentru acea substanță în condiții determinate. 3. Mărime relativă care exprimă raportul dintre doi indicatori, arătând câte unități din indicatorul raportat revin la o unitate din indicatorul luat ca bază de raportare. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. coefficient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coenzimă
COENZÍMĂ, coenzime, s. f. (Biochim.) Substanță produsă de celula vie, care contribuie la activarea enzimelor; coferment. – Din fr. coenzyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coercibil
COERCÍBIL, -Ă, coercibili, -e, adj. (Despre gaze) Care poate fi comprimat și reținut într-un spațiu oarecare. – Din fr. coercible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coercitiv
COERCITÍV, -Ă, coercitivi, -e, adj. Care are puterea, dreptul de a constrânge. – Din fr. coercitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerciţie
COERCÍȚIE s. f. (Livr.) Constrângere. ♦ Măsură de constrângere folosită de organele statului pentru a determina o persoană să-și îndeplinească o obligație. – Din fr. coercition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerciție
COERCÍȚIE s. f. (Livr.) Constrângere. ♦ Măsură de constrângere folosită de organele statului pentru a determina o persoană să-și îndeplinească o obligație. – Din fr. coercition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerede
COERÉDE, coerezi, s. m. (Jur.) Persoană care moștenește împreună cu alții pe cineva, considerată în raport cu aceștia; comoștenitor. – Din lat. coheres, -edis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerent
COERÉNT, -Ă, coerenți, -te, adj. 1. Care se compune din elemente strâns legate (și armonizate) între ele; închegat. 2. Logic, ordonat, armonios. 3. (Fiz.; despre unde) Care are aceeași lungime și diferențe de fază constante în timp. [Var.: coherént, -ă, adj.] – Din fr. cohérent, lat. cohaerens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerenţă
COERÉNȚĂ, coerențe, s. f. 1. Legătură strânsă (și armonioasă) între părțile sau elementele unui întreg. 2. (Fiz.) Proprietatea mai multor unde de a avea aceeași lungime și diferențe de fază constante în timp. [Var.: coherénță s. f.] – Din lat. cohaerentia, fr. cohérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coerență
COERÉNȚĂ, coerențe, s. f. 1. Legătură strânsă (și armonioasă) între părțile sau elementele unui întreg. 2. (Fiz.) Proprietatea mai multor unde de a avea aceeași lungime și diferențe de fază constante în timp. [Var.: coherénță s. f.] – Din lat. cohaerentia, fr. cohérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coeus
Coeus, unul dintre titani, fiul lui Uranus și al lui Gaea. Din unirea lui cu titanida Phoebe s-a născut Leto.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

coexista
COEXISTÁ, coexíst, vb. I. Intranz. A exista în același timp sau împreună cu altcineva sau cu altceva. – Din fr. coexister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coexistent
COEXISTÉNT, -Ă, coexistenți, -te, adj. Care există în același timp sau împreună cu altcineva sau cu altceva. – Din fr. coexistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coexistenţă
COEXISTÉNȚĂ, coexistențe, s. f. Existență simultană a mai multor lucruri, ființe, fenomene. ◊ Coexistență pașnică = principiu de politică externă, însemnând existența în pace, împreună, a statelor cu ideologii diferite. – Din fr. coexistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coexistență
COEXISTÉNȚĂ, coexistențe, s. f. Existență simultană a mai multor lucruri, ființe, fenomene. ◊ Coexistență pașnică = principiu de politică externă, însemnând existența în pace, împreună, a statelor cu ideologii diferite. – Din fr. coexistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coeziune
COEZIÚNE, coeziuni, s. f. 1. Atracție care se exercită între moleculele corpurilor solide, lichide și gazoase. 2. Fig. Legătură internă strânsă; unitate. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. cohésion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofă
CÓFĂ, cofe, s. f. Vas de formă (relativ) cilindrică, confecționat din doage de brad, cu o toartă, în care se ține la țară apa de băut: doniță; p. ext. conținutul unui astfel de vas. ◊ Expr. (Fam.) A pune (sau a băga pe cineva) în cofă = a întrece pe cineva (prin pricepere, prin viclenie); a înfunda. (Pop.) A ploua (sau a turna) cu cofa (sau ca din cofă) = a ploua foarte tare, torențial. – Cf. bg., sb. kofa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofăiel
COFĂIÉL, cofăiele, s. n. (Reg.) Cofiță. [Pr.: -fă-iel] – Cofei + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofăieş
COFĂIÉȘ, cofăieșe, s. n. (Reg.) Cofiță. [Pr.: -fă-ieș] – Cofei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofăieș
COFĂIÉȘ, cofăieșe, s. n. (Reg.) Cofiță. [Pr.: -fă-ieș] – Cofei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofei
COFÉI, cofeie, s. n. (Reg.) Cofa mai puțin înaltă și mai largă. – Cofă + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofeină
COFEÍNĂ s. f. Alcaloid extras din boabe de cafea, din frunze de ceai, nuci de cola etc., utilizat în medicină ca tonic al sistemului nervos central, cardiac, în industria alimentară etc. [Var.: cafeínă s. f.] – Din germ. Koffein.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coferment
COFERMÉNT, cofermenți, s. m. (Biochim.) Coenzimă. – Din fr. coferment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofetar
COFETÁR, cofetari, s. m. Persoană care face sau vinde produse de cofetărie. – Cofet (sg. înv. al lui cofeturi) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofetăreasă
COFETĂREÁSĂ, cofetărese, s. f. Femeie care face sau vinde produse de cofetărie^1. – Cofetar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofetărie
COFETĂRÍE^1, cofetării, s. f. Local în care se fac, se consumă și se vând dulciuri (prăjituri, bomboane, înghețată etc.). – Cofet (sg. înv. al lui cofeturi) + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofetărie
COFETĂRÍE^2 s. f. Meseria cofetarului. – Cofetar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofeturi
COFÉTURI s. n. pl. Diverse sortimente de bomboane, de zaharicale etc. – Din ngr. ko[n]féta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coffee-break
CÓFFEE-BREAK, coffee-breakuri, s. n. Pauză pentru cafea în timpul serviciului, al unei reuniuni științifice, politice etc. [Pr.: cófibrek] – Din engl. coffee-break.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofinanţa
COFINANȚÁ, cofinanțez, vb. I. Tranz. A finanța proiecte de investiții, împreună cu alți deținători de capital. – Co- + finanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofinanța
COFINANȚÁ, cofinanțez, vb. I. Tranz. A finanța proiecte de investiții, împreună cu alți deținători de capital. – Co- + finanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofinanţare
COFINANȚÁRE, cofinanțări, s. f. Acțiunea de a cofinanța și rezultatul ei. – V. cofinanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofinanțare
COFINANȚÁRE, cofinanțări, s. f. Acțiunea de a cofinanța și rezultatul ei. – V. cofinanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofiţă
COFÍȚĂ, cofițe, s. f. Diminutiv al lui cofă; cofăiel, cofăieș. – Cofă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofiță
COFÍȚĂ, cofițe, s. f. Diminutiv al lui cofă; cofăiel, cofăieș. – Cofă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofleşi
COFLEȘÍ, pers. 3. cofleșește, vb. IV. Refl. (Pop.; despre fructe) A se muia, a se fleșcăi. – Lat. *conflexire „a încovoia”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofleși
COFLEȘÍ, pers. 3. cofleșește, vb. IV. Refl. (Pop.; despre fructe) A se muia, a se fleșcăi. – Lat. *conflexire „a încovoia”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofochirurgie
COFOCHIRURGÍE s. f. (Med.) Chirurgie pentru înlăturarea surdității. – Din fr. cophochirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofoză
COFÓZĂ, cofoze, s. f. (Med.) Surditate totală uni- sau bilaterală; anacuzie. – Din fr. cophose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofra
COFRÁ, cofrez, vb. I. Tranz. A turna un material de construcție fluid într-un cofraj. – Din fr. coffrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofraj
COFRÁJ, cofraje, s. n. Tipar (de lemn sau de metal) în care se toarnă un material de construcție în stare fluidă pentru a se întări după forma dorită. – Din fr. coffrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofrare
COFRÁRE s. f. Acțiunea de a cofra. – V. cofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofrat
COFRÁT, -Ă, cofrați, -te, adj. (Despre materiale de construcție fluide) Care a fost turnat într-un cofraj. – V. cofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cofret
COFRÉT, cofrete, s. n. Firidă închisă cu o ușă metalică, în care sunt grupate siguranțele unei instalații de curent electric de putere relativ mică. – Din fr. coffret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cogeamite
COGEÁMITE adj. invar. (Pop.) Foarte mare, foarte înalt; coșcogea, coșcogeamite. [Var.: cogémite, gogeámite adj. invar.] – Din sb. kódžamiti, bg. kodjamiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cogemite
COGÉMITE adj. invar. v. cogeamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cogeneraţional
COGENERAȚIONÁL, -Ă, cogeneraționali, -e, adj. (Rar) Din aceeași generație. [Pr.: -ți-o-] – Co + generație + suf. -onal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cogenerațional
COGENERAȚIONÁL, -Ă, cogeneraționali, -e, adj. (Rar) Din aceeași generație. [Pr.: -ți-o-] – Co + generație + suf. -onal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cogestiune
COGESTIÚNE, cogestiuni, s. f. Sistem de conducere a unei întreprinderi în care salariații iau parte la luarea deciziilor prin reprezentanții lor. [Pr.: -ti-u-) – Co + gestiune (după fr. cogestion).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cognitiv
COGNITÍV, -Ă, cognitivi, -e, adj. Referitor la capacitățile și mecanismele învățării și accederii la cunoștințe, la cunoaștere. – Din fr. cognitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cognomina
COGNÓMINA s. n. pl. v. cognomen. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cognoscibil
COGNOSCÍBIL, -Ă, cognoscibili, -e, adj. (Fil.) Care poate fi cunoscut. – Din lat. cognoscibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cognoscibilitate
COGNOSCIBILITÁTE s. f. (Fil.) Însușirea de a putea fi cunoscut. – Din fr. cognoscibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cohalm
COHÁLM, cohalmuri, s. n. (Reg.) Câmp; ogor. – Cf. magh. köhalom „deal pietros, stâncă, grămadă de pietre”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coherent
COHERÉNT, -Ă adj. v. coerent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coherenţă
COHERÉNȚĂ s. f. v. coerență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coherență
COHERÉNȚĂ s. f. v. coerență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cohortă
COHÓRTĂ, cohorte, s. f. (La romani) Unitate de infanterie egală cu a zecea parte dintr-o legiune. ♦ Fig. Mulțime, ceată. – Din lat. cohors, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coi
COI, coaie, s. n. (Pop.) Testicul. – Lat. coleus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coif
COIF, coifuri, s. n. Acoperământ de metal (rar, de piele) pentru protecția capului, purtat în trecut de unii ostași în timpul luptei. ♦ Caschetă de hârtie în formă de bicorn, cu care se joacă copiii, purtată (ocazional) pentru a proteja capul de soare. – Lat. cofea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coincide
COINCÍDE, pers. 3 coincíde, vb. III. Intranz. 1. (Despre evenimente, fenomene etc.) A se petrece simultan, a se produce în același loc. 2. A fi identic, a se potrivi întocmai. ♦ (Despre linii, figuri, suprafețe) A se suprapune perfect. [Pr.: co-in-] – Din fr. coïncider, it. coincidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coincident
COINCIDÉNT, -Ă, coincidenți, -te, adj. (Rar) Care coincide. [Pr.: co-in-] – Din fr. coïncident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coincidenţă
COINCIDÉNȚĂ, coincidențe, s. f. Faptul de a coincide; potrivire (întâmplătoare) (a unor lucruri, evenimente, fapte etc.). [Pr.: co-in-] – Din fr. coïncidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coincidență
COINCIDÉNȚĂ, coincidențe, s. f. Faptul de a coincide; potrivire (întâmplătoare) (a unor lucruri, evenimente, fapte etc.). [Pr.: co-in-] – Din fr. coïncidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coinculpat
COINCULPÁT, -Ă, coinculpați, -te, s. m. și f. Inculpat împreună cu alții în aceeași infracțiune penală. [Pr.: co-in-] – Din fr. coinculpé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coinstigator
COINSTIGATÓR, -OÁRE, coinstigatori, -oare, s. m. și f. Instigator împreună cu alții la săvârșirea unei infracțiuni. [Pr.: co-in-] – Co + instigator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cointeresa
COINTERESÁ, cointeresez, vb. I. Tranz. A face ca cineva să fie interesat într-o acțiune comună împreună cu altul (sau cu alții); a suscita interesul cuiva pentru ceva (prin recompense materiale sau morale). [Pr.: co-in-] – Din cointeresat (derivat regresiv). Cf. fr. coïnteresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cointeresare
COINTERESÁRE, cointeresări, s. f. Acțiunea de a cointeresa și rezultatul ei. [Pr.: co-in-] – V. cointeresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cointeresat
COINTERESÁT, -Ă, cointeresați, -te, adj. Care este interesat împreună cu altul (sau cu alții) într-o acțiune comună (din care are ceva de câștigat). [Pr.: co-in-] – V. cointeresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coiot
COIÓT, coioți, s. m. Carnivor din America de Nord, asemănător cu lupul și cu șacalul (Canis latrans). [Pr.: co-iot] – Din fr. coyote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coit
COÍT, coituri, s. n. Împreunare sexuală. – Din lat. coitus, fr. coït.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojeală
COJEÁLĂ, cojeli, s. f. Cojire; (concr.) ceea ce se desprinde prin cojire. – Coji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coji
COJÍ, cojesc, vb. IV. 1. Tranz. A curăța de coajă legume, fructe etc. 2. Refl. (Despre răni cicatrizate, despre pielea arsă de soare) A se curăța de coji; a se descuama. 3. Refl. (Despre pereți și despre tencuiala sau varul de pe ei) A se degrada (la suprafață) prin umflare, crăpare etc. din cauza condițiilor de mediu; a se coșcovi. – Din coajă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojire
COJÍRE, cojiri, s. f. Acțiunea de a (se) coji; cojeală. – V. coji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojit
COJÍT, -Ă, cojiți, -te, adj. 1. (Despre legume, fructe etc.) Care a fost curățat de coajă. 2. (Despre piele) De pe care s-au luat sau au căzut coji; descuamat. 3. (Despre pereți și despre varul sau tencuiala de pe pereți) Degradat (la suprafață) prin umflare, crăpare etc. din cauza condițiilor de mediu; coșcovit, scorojit. – V. coji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojitor
COJITÓR, cojitoare, s. n. Instrument sau mașină cu care se execută descojirea trunchiurilor de arbori. – Coji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojiţă
COJÍȚĂ, cojițe, s. f. Diminutiv al lui coajă. – Coajă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojiță
COJÍȚĂ, cojițe, s. f. Diminutiv al lui coajă. – Coajă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojoacă
COJOÁCĂ s. f. v. cojoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojoaică
COJOÁICĂ, cojoaice, s. f. (Ornit.; reg.) Scorțărel. – Coajă + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojoc
COJÓC, cojoace, s. n. 1. Obiect de îmbrăcăminte confecționat din piele de oaie prelucrată cu mițe cu tot, care se poartă mai ales la țară ca palton (cu blana înăuntru). ◊ Expr. Iarnă cu șapte cojoace = iarnă foarte grea. A scutura (cuiva) cojocul sau a i se face (cuiva) pielea cojoc = a bate sau a fi bătut (zdravăn). A nu mai întreba (pe cineva) de ce-i e cojocul = a lua (pe cineva) repede, a nu-l mai lăsa să se gândească. A-și teme (sau a-și păzi) cocojul = a fi precaut, a evita cu prudență riscurile. 2. Pătură de bumbac bine presată, obținută în filaturile de bumbac. [Var.: (reg.) cojoácă s. f.] – Din sl. kožuhŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocar
COJOCÁR, cojocari, s. m. Bărbat care lucrează sau vinde cojoace, căciuli etc. – Cojoc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocăreasă
COJOCĂREÁSĂ, cojocărese, s. f. 1. Femeie care lucrează sau vinde cojoace, căciuli etc. 2. Nevastă de cojocar. – Cojocar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocăresc
COJOCĂRÉSC, -EÁSCĂ, cojocărești, adj. Care aparține cojocarului sau cojocăriei, privitor la cojocar sau la cojocărie. – Cojocar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocărie
COJOCĂRÍE^1 s. f. Meseria cojocarului. – Cojocar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocărie
COJOCĂRIE^2, cojocării, s. f. Atelier în care se confecționează sau se vând cojoace, căciuli etc. – Cojoc + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cojocel
COJOCÉL, cojocele, s. n. Diminutiv al lui cojoc; cojoc (1) scurt, fără mâneci; pieptar, bundiță. – Cojoc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

col
COL, coluri, s. n. (Anat.) Parte mai îngustă, mai strâmtă a unui organ sau a unui os. – Din fr. col.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

col-roule
COL-ROULÉ, col-roulé-uri, s. n. Pulover cu guler înalt care se rulează. [Pr.: col-rulé] – Din fr. col-roulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cola
CÓLA^1, cola, s. m. Arbore exotic, înalt de 10-15 m, cu fructe albe sau roșii de mărimea unei nuci, care conțin alcaloizi stimulanți (Cola nitida). – Din fr. cola, kola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cola
CÓLA^2, cola, s. f. Coca-cola. – Din engl., fr. cola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cola
COLÁ^3, colez, vb. I. Tranz. și refl. 1. Tranz. și refl. A (se) combina, a (se) asorta. 2. Refl. A trăi în concubinaj. 3. Refl. (Despre îmbrăcăminte) A se lipi de corp. – Din fr. coller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colabora
COLABORÁ, colaborez, vb. I. Intranz. 1. A participa alături de alții la realizarea unei acțiuni sau a unei opere care se efectuează în comun. 2. A publica o lucrare într-un periodic sau într-o culegere. – Din fr. collaborer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaborare
COLABORÁRE, colaborări, s. f. Acțiunea de a colabora și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. În colaborare (cu...) = participând activ, printr-o contribuție efectivă, la o muncă în comun; împreună (cu...). – V. colabora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaborator
COLABORATÓR, -OÁRE, colaboratori, -oare, s. m. și f. Persoană care colaborează (la o acțiune, la o lucrare, la o publicație). – Din fr. collaborateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaboraţionism
COLABORAȚIONÍSM s. n. Atitudine sau politică de trădare a intereselor propriei țări, specifică celor care au colaborat cu ocupanții străini. [Pr.: -ți-o-] – Din colaboraționist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaboraționism
COLABORAȚIONÍSM s. n. Atitudine sau politică de trădare a intereselor propriei țări, specifică celor care au colaborat cu ocupanții străini. [Pr.: -ți-o-] – Din colaboraționist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaboraţionist
COLABORAȚIONÍST, -Ă, colaboraționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Partizan) al colaboraționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collaborationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaboraționist
COLABORAȚIONÍST, -Ă, colaboraționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Partizan) al colaboraționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collaborationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colac
COLÁC, colaci, s. m. 1. Produs de panificație, de obicei în formă de inel, împletit din două sau din mai multe suluri de cocă. ◊ Colaci domnești = daruri obligatorii trimise domniei de orașele din Țara Românească și din Moldova. ◊ Expr. A se face colac = a se așeza, a se culca cu corpul încolăcit. Colac peste pupăză = se zice când la un necaz sau la o nenorocire se adaugă un alt necaz sau o altă nenorocire. A umbla după (sau a aștepta) colaci calzi = a umbla după (sau a aștepta) lucruri bune, plăcute și venite de-a gata. A aștepta (sau a primi pe cineva) cu colaci calzi = a face (cuiva) o primire bună. 2. Obiect de metal, de lemn, de cauciuc etc. de formă inelară. ◊ Colac de salvare - inel de plută sau de cauciuc umflat cu aer, cu ajutorul căruia o persoană (naufragiată) se poate menține deasupra apei; centură de salvare. ♦ Împrejmuire de piatră sau de lemn în jurul unei fântâni; ghizd. 3. Rotocol de fum (de țigară) – Din sl. kolačĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colagen
COLAGÉN s. n. (Biol.) Proteină care se găsește în țesutul conjunctiv, osos și cartilaginos și care prin fierbere se transformă în gelatină. ◊ (Adjectival) Țesut colagen. – Din fr. collagène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colagenoză
COLAGENÓZĂ s. f. Boală caracterizată prin degenerescența fibrelor colagene, secundară unor reacții alergice. – Din fr. collagénose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colagog
COLAGÓG, -Ă, colagogi, -ge, adj., s. n. (Med.) (Substanță) care favorizează evacuarea bilei în duoden. – Din fr. cholagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaj
COLÁJ, colaje, s. n. Procedeu artistic care constă în compunerea unui tablou prin lipirea laolaltă a unor elemente eterogene; p. ext. tablou realizat prin acest procedeu. – Din fr. collage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colan
COLÁN, colane, s. n. 1. Salbă, șirag purtat la gât ca podoabă. ♦ Colier cu decorații purtat la gât ca distincție. 2. Cingătoare împodobită, purtată îndeosebi de femei. – Din tc. kolan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colandrisire
COLANDRISÍRE, colandrisiri, s. f. v. COLANDRISI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

colandrisit
COLANDRISÍT, -Ă, colandrisiți, -te, adj. v. COLANDRISI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

colant
COLÁNT, -Ă, colanți, -te, adj., s. m. pl. 1. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Strâns lipit de corp. 2. S. m. pl. Dres^3 (1). – Din fr. collant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaps
CÓLAPS, colapsuri, s. n. Insuficiență circulatorie periferică, caracterizată prin pierderea oricărei forțe, scăderea bruscă a tensiunii arteriale, puls rapid și foarte slab, răcirea tegumentelor și a extremităților etc. [Acc. și: coláps] – Din lat. collapsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colapsoterapie
COLAPSOTERAPÍE s. f. (Med.) Tratament al anumitor forme de tuberculoză, care constă în presarea unui plămân cu ajutorul pneumotoraxului terapeutic, cu scopul de a-l pune în repaus funcțional. – Din fr. colapsothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colare
COLÁRE, colări, s. f. (Acțiunea) de a (se) cola^3. – V. cola^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colargol
COLARGÓL s. n. (Farm.) Antiseptic preparat dintr-o soluție apoasă de argint coloidal, oxid de argint și substanțe albuminoide. – Din fr. collargol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colastră
COLÁSTRĂ s. f. v. coraslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colastru
COLÁSTRU s. m. v. coraslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colat
COLÁT, -Ă, colați, -te, adj. 1. Care este combinat sau asortat. 2. Care trăiește în concubinaj. 3. (Despre îmbrăcăminte) Care este lipit de corp. – V. cola^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colateral
COLATERÁL, -Ă, colaterali, -e, adj. Lăturalnic; secundar. ◊ Rudenie colaterală = rudenie între frați și surori și între descendenții acestora. – Din fr. collatéral, lat. collateralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colatitudine
COLATITÚDINE, colatitudini, s. f. (Astron.) Complementul latitudinii unui punct de pe sfera terestră sau cerească. – Co- + latitudine (după fr. collatitude).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaţiona
COLAȚIONÁ, colaționez, vb. I. Tranz. A confrunta un text original cu copia sau cu reproducerea lui pentru a stabili exactitatea acestora sau spre a constata asemănările și deosebirile existente. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaționa
COLAȚIONÁ, colaționez, vb. I. Tranz. A confrunta un text original cu copia sau cu reproducerea lui pentru a stabili exactitatea acestora sau spre a constata asemănările și deosebirile existente. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaţionare
COLAȚIONÁRE, colaționări, s. f. Acțiunea de a colaționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. colaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colaționare
COLAȚIONÁRE, colaționări, s. f. Acțiunea de a colaționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. colaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăcar
COLĂCÁR, colăcari, s. m. (Pop.) Fiecare dintre flăcăii care însoțesc (călare) alaiul nunții și care rostesc la masă orația de nuntă. [Var.: colăcér s. m.] – Colac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăcări
COLĂCĂRÍ, colăcăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A rosti orația de nuntă (în calitate de colăcar). – Din colăcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăcărie
COLĂCĂRÍE, colăcării, s. f. (Pop.) Orație de nuntă. – Colăcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăcel
COLĂCÉL, colăcei, s. m. 1. Diminutiv al lui colac; colac mic care se împarte la nunți, la înmormântări etc. 2. (Bot.; reg.) Pelargonie. – Colac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăcer
COLĂCÉR s. m. v. colăcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colăci
COLĂCÍ, colăcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A recomanda cuiva pe cineva pentru căsătorie; a peți. 2. A introduce undeva pe un străin (nepoftit) care se stabilește apoi acolo. 3. A sfătui pe cineva (să facă ceva rău). – Din colac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colărez
COLĂRÉZ, colărezi, s. m. (Pop.) Bucățele de cocă^1 care se fierb în lapte sau în anumite mâncăruri; p. ext. mâncare (pentru copii) făcută din făină fiartă în lapte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colb
COLB, (rar) colburi, s. n. (Reg.) Praf. ◊ Expr. A bate (pe cineva) să-i meargă (sau de-i merge) colbul = a bate tare (pe cineva). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbăi
COLBĂÍ, colbăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) prăfui. [Var.: colbuí vb. IV] – Colb + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbăit
COLBĂÍT, -Ă, colbăiți, -te, adj. (Reg.) Prăfuit. [Var.: colbuít, -ă adj.] – V. colbăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbăraie
COLBĂRÁIE s. f. (Reg.) Prăfăraie. – Colb + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbărie
COLBĂRÍE s. f. (Reg.) Prăfărie. – Colb + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbui
COLBUÍ vb. IV v. colbăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colbuit
COLBUÍT, -Ă adj. v. colbăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colburos
COLBURÓS, -OÁSĂ, colburoși, -oase, adj. (Reg.) Prăfuit. – Colb + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colcăi
COLCĂÍ, pers. 3 cólcăie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre oameni și animale) A umbla de colo până colo în număr mare; (despre locuri, obiecte) a fi plin de oameni sau de animale care umblă de colo până colo. 2. (Reg.) A clocoti; a vui. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colcăială
COLCĂIÁLĂ s. f. Faptul de a colcăi; zgomot făcut de cineva sau de ceva care colcăie. [Pr.: -că-ia-] – Colcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colceac
COLCEÁC, colceacuri, s. n. (Înv.) Gheată care se încheia cu copci. – [Var.: colceág, colcegi, s. m.] – Din tc. kolçak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colceag
COLCEÁG s. m. v. colceac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colchida
Colchida = Colchis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

colchis
Colchis, ținut din Asia, socotit a fi patria Medeei, devenit celebru datorită Lînii de Aur și expediției întreprinse acolo de argonauți (v. și Argonautae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

colcot
CÓLCOT s. n. v. clocot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colcoti
COLCOTÍ vb. IV v. clocoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colcotos
COLCOTÓS, -OÁSĂ, colcotoși, -oase, adj. (Rar) Clocotitor. – Colcot + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colea
COLEÁ adv. (Pop.) 1. (Cu sens local) (Pe) aici (pe) aproape, în apropiere, alături. Stă colea. ◊ Expr. Ici (și) colea sau pe ici, (pe) colea = pe alocuri. De ici, (de) colea = de aici (și) din altă parte, dintr-un loc în altul. Colea și colea = rar, puțin; pe ici pe colo. Ba ici, ba colea = în toate părțile, pretutindeni. De colea până colea = dintr-un loc într-altul, încoace și încolo. Mai colea de... = ceva mai departe de... 2. (Cu sens temporal) Atunci, în timpul când..., în momentul când... ◊ Expr. Când colea, se spune pentru a pregăti pe ascultător că urmează ceva neașteptat. 3. (Cu sens modal) Cu adevărat, într-adevăr. Câștigă colea, nu glumă. ◊ Expr. Știi, colea = zdravăn; de soi; așa cum trebuie; extraordinar. [Acc. și: cólea] – Din acolea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleaşă
COLEÁȘĂ, coleșe, s. f. (Reg.) Mămăligă (moale). ♦ Un fel de terci făcut din făină de grâu fiartă sau prăjită în unt sau în untură. – Din sb. kuliješ, bg. kulijaša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleașă
COLEÁȘĂ, coleșe, s. f. (Reg.) Mămăligă (moale). ♦ Un fel de terci făcut din făină de grâu fiartă sau prăjită în unt sau în untură. – Din sb. kuliješ, bg. kulijaša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecist
COLECÍST, colecisturi, s. n. (Anat.) Veziculă biliară. – Din fr. cholécyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecistectomie
COLECISTECTOMÍE, colecistectomii, s. f. (Med.) Extirpare chirurgicală a veziculei biliare. – Din fr. cholécystectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecistită
COLECISTÍTĂ, colecistite, s. f. Inflamație acută sau cronică a vezicii biliare. – Din fr. cholécystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecistografie
COLECISTOGRAFÍE, colecistografii, s. f. Radiografie a vezicii biliare după introducerea în organism a unei substanțe de contrast. – Din fr. cholécystographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecistopatie
COLECISTOPATÍE, colecistopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile căilor biliare. – Din fr. cholécystopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecta
COLECTÁ, colectez, vb. I. Tranz. l. A aduna, a strânge la un loc lucruri, diferite materiale, bani etc. pentru un anumit scop. 2. (Înv.) A strânge în mod organizat de la producători diferite produse. 3. (Despre abcese sau răni) A face puroi; a coace. – Din fr. collecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectare
COLECTÁRE, colectări, s. f. Acțiunea de a colecta. – V. colecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectazie
COLECTAZÍE, colectazii, s. f. (Med.) Dilatare a colonului. – Din fr. colectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectă
COLÉCTĂ, colecte, s. f. Acțiunea de a aduna bani sau obiecte date prin contribuție benevolă (în scopul ajutorării cuiva sau pentru a realiza ceva). – Din fr. collecte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectiv
COLECTÍV, -Ă, colectivi, -e, adj., s. n., s. f. I. Adj. 1. Care rezultă din participarea, din activitatea mai multor persoane (sau lucruri). 2. Care aparține tuturor; comun, obștesc, social. 3. Care se referă la ideea de colectivitate. ◊ Substantiv colectiv = substantiv care denumește prin forma de singular o pluralitate de obiecte identice, considerate ca un întreg, ca o totalitate. Sufix colectiv = sufix care dă unui substantiv valoarea de substantiv colectiv. II. S. n. Echipă. Colectiv de redacție. Colectiv de catedră. ♦ P. gener. Grup (organizat) de persoane. III. S. f. (În trecut) Cooperativă Agricolă de Producție. – Din fr. collectif, lat. collectivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectivă
COLECTÍVĂ s. f. v. colectiv (2) [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

colectivism
COLECTIVÍSM s. n. Doctrină și tip de organizare socială în care drepturile și interesele individului sunt subordonate celor ale unor colectivități sociale. – Din rus. kollektivizm, fr. collectivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectivist
COLECTIVÍST, -Ă, colectiviști, -ste, s. m. și f. 1. Partizan al colectivismului. 2. (Înv.) Membru al unei Cooperative Agricole de Producție. ◊ (Adjectival) Țăran colectivist. – Colectiv + suf. -ist. Cf. fr. collectiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectivitate
COLECTIVITÁTE, colectivități, s. f. Grup de oameni care trăiesc și muncesc în comun, p. ext. societate. – Din fr. collectivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectiviza
COLECTIVIZÁ, colectivizez, vb. I. Tranz. (În trecut). 1. A trece mijloacele de producție în proprietate colectivă, prin naționalizare, expropriere etc. 2. A uni principalele mijloace de producție ale țărănimii în cooperative; a cooperativiza.- Din fr. collectiviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectivizare
COLECTIVIZÁRE, colectivizări, s. f. Acțiunea de a colectiviza și rezultatul ei. – V. colectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectomie
COLECTOMÍE, colectomii, s. f. (Med.) Extirpare operatorie (totală) a intestinului gros. – Din fr. colectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colector
COLECTÓR, -OÁRE, colectori, -oare, adj., s. n., s. m. și f. 1. Adj. (Despre vase, tuburi, bazine) În care se adună, se colectează gaze sau lichide. 2. S. n. Încăpere, recipient sau conductă pentru adunarea și conducerea lichidelor sau a gazelor în diferite sisteme tehnice. 3. S. n. Organ al rotorului unor mașini electrice, care schimbă legăturile dintre înfășurarea rotorului și circuitul exterior. 4. S. m. și f. Persoană care strânge sau achiziționează de la producători mărfuri, produse etc. – Din fr. collecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colectură
COLECTÚRĂ, colecturi, s. f. Nume dat unor oficii de colectare a cărților (pentru aprovizionarea bibliotecilor). ♦ Agenție de vânzare a biletelor de loterie. – Din germ. Kollektur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţie
COLÉCȚIE, colecții, s. f. 1. Serie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie, care, adunate și dispuse sistematic, reprezintă o valoare artistică, științifică, documentară etc. ♦ Culegere de opere literare sau științifice grupate după anumite criterii și apărute în cadrul unei edituri. 2. Puroi adunat în interiorul unui țesut bolnav, într-un organ sau într-o cavitate a organismului. [Var.: (înv.) colecțiúne s. f.] – Din fr. collection, lat. collectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecție
COLÉCȚIE, colecții, s. f. 1. Serie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie, care, adunate și dispuse sistematic, reprezintă o valoare artistică, științifică, documentară etc. ♦ Culegere de opere literare sau științifice grupate după anumite criterii și apărute în cadrul unei edituri. 2. Puroi adunat în interiorul unui țesut bolnav, într-un organ sau într-o cavitate a organismului. [Var.: (înv.) colecțiúne s. f.] – Din fr. collection, lat. collectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţiona
COLECȚIONÁ, colecționez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge obiecte de același fel pentru a face o colecție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecționa
COLECȚIONÁ, colecționez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge obiecte de același fel pentru a face o colecție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţionar
COLECȚIONÁR, -Ă, colecționari, -e, s. m. și f. Persoană care colecționează obiecte sau care are o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecționar
COLECȚIONÁR, -Ă, colecționari, -e, s. m. și f. Persoană care colecționează obiecte sau care are o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţionare
COLECȚIONÁRE, colecționări, s. f. Acțiunea de a colecționa. [Pr.: -ți-o-] – V. colecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecționare
COLECȚIONÁRE, colecționări, s. f. Acțiunea de a colecționa. [Pr.: -ți-o-] – V. colecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţionat
COLECȚIONÁT, -Ă, colecționați, -te, adj. (Despre o serie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie) Care face parte dintr-o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – V. colecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecționat
COLECȚIONÁT, -Ă, colecționați, -te, adj. (Despre o serie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie) Care face parte dintr-o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – V. colecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecţiune
COLECȚIÚNE s. f. v. colecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colecțiune
COLECȚIÚNE s. f. v. colecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coledoc
COLEDÓC, (1) coledocuri, s. n., adj. 1. S. n. Canal musculos, lung de aproape 8 cm, prin care se varsă bila în duoden. 2. Adj. Care se referă la coledoc (1). Canal coledoc. – Din fr. cholédoque, lat. choledochus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coledocită
COLEDOCÍTĂ, s. f. (Med.) Inflamație a canalului coledoc. – Din fr. cholédocite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleg
COLÉG, -Ă, colegi, -ge, s. m. și f. Persoană care învață, activează, muncește împreună cu altele într-un anumit loc, considerată în raport cu acestea. – Din fr. collègue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colegatar
COLEGATÁR, -Ă, colegatari, -e, s. m. și f. Fiecare dintre persoanele care moștenesc o avere lăsată prin testament, considerată în raport cu ceilalți moștenitori. – Din fr. colégataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colegial
COLEGIÁL, -Ă, colegiali, -e, adj. De coleg; camaraderesc, tovărășesc. [Pr.: -gi-al] – Din fr. collégial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colegialitate
COLEGIALITÁTE s. f. 1. Atitudine, sentimente de (bun) coleg; camaraderesc. 2. Principiu potrivit căruia conducerea unor organe sau organizații este exercitată de mai multe persoane, care iau împreună hotărâri prin votul majorității. [Pr.: -gi-a-] – Colegial + suf. -itate (după germ. Kollegialität).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colegian
COLEGIÁN, colegieni, s. m. (Înv.) Elev al unui colegiu (6). [Pr.: -gi-an] – Din fr. collégien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colegiu
COLÉGIU, colegii, s. n. 1. Colectiv de judecători în cadrul organizării interne a instanței supreme din România sau cu atribuții speciale pe lângă unele organe de jurisdicție. 2. Organizație de liber-profesioniști alcătuită cu scopul de a apăra interesele profesionale ale membrilor ei. 3. Reuniune de persoane egale în funcție. Colegiu de cardinali. ◊ Colegiu de avocați = colectiv al avocaților dintr-o unitate administrativ-teritorială. 4. (În sintagmele) Colegiu editorial = organ consultativ pe lângă conducerea unei edituri, format din specialiști. Colegiu de redacție (sau redacțional) = organ consultativ de pe lângă redactorul-șef al unei publicații. 5. (Înv.) Categorie electorală, în unele state, stabilită după avere sau ocupație. 6. Instituție de învățământ mediu sau superior, cu internat, în unele state. 7. (În Roma antică) Grup de persoane care aveau aceeași demnitate. – Din lat. collegium, fr. collège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleire
COLEÍRE s. f. Operație de îndepărtare a părului de pe pieile unor animale prin aplicarea unei substanțe depilatoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colembolă
COLEMBÓLĂ, colembole, s. f. (La pl.) Ordin de insecte primitive, fără aripi (Collembola); (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. collembole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colemie
COLEMÍE s. f. Creștere a cantității de bilirubină sau a altor compuși ai bilei în sânge; trecere a bilei în sânge. – Din fr. cholémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colenchim
COLENCHÍM s. n. Țesut de susținere din organele tinere, în curs de creștere, ale plantelor, format din celule vii, cu membranele celulozice puternic și inegal îngroșate. – Din fr. collenchyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleopter
COLEOPTÉR, coleoptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu patru aripi dintre care cele două superioare (elitre), întărite, au rol de protecție pentru celelalte două, care sunt subțiri, membranoase și servesc la zbor; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleoptil
COLEOPTÍL, coleoptile, s. n. Prima frunză, în formă de teacă, care învelește mugurașul embrionului la graminee. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléoptile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleoriză
COLEORÍZĂ, coleorize, s. f. Organ membranos, în formă de sac sau de degetar, care acoperă radicula embrionului la unele plante monocotiledonate. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléorise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleretă
COLERÉTĂ, colerete, s. f. Guleraș din țesătură fină sau din dantelă încrețit sau plisat. – Din fr. collerette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleretic
COLERÉTIC, -Ă, coleretici, -ce, adj., s. n. (Substanță) care stimulează secreția biliară a ficatului. – Din fr. coléretique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colereză
COLERÉZĂ s. f. Proces de elaborare a bilei de către celulele hepatice. – Din fr. cholérese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coleric
COLÉRIC, -Ă, colerici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care se înfurie ușor, care are izbucniri de mânie. – Din fr. colérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colesterină
COLESTERÍNĂ s. f. Colesterol. – Din fr. cholestérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colesterol
COLESTERÓL s. m. Substanță care se găsește, liberă sau combinată, în untura de pește, în bilă, sânge, țesut nervos, gălbenuș de ou și care reglementează permeabilitatea față de lichide a membranelor celulare; colesterină. – Din fr. cholestérol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colet
COLÉT^1, colete, s. n. Pachet relativ mic, expediat de obicei prin poștă. ◊ Colet-capcană = colet conținând o bombă. – Din fr. colis (după pachet).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colet
COLÉT^2 s. n. (Bot.) Zonă de trecere între rădăcina și baza tulpinii. – Din fr. collet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coletărie
COLETĂRÍE, coletării, s. f. Mărfuri expediate în cantități mici și în forme ușor de mânuit; colete. ♦ Expediere de colete; p. ext. serviciu ori mijloc special de transport pentru colete. – Colet^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colhoz
COLHÓZ, colhozuri, s. n. Formă de cooperativă agricolă de producție în fosta URSS. – Din rus. kolhoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colhoz
COLHÓZ, colhózuri, s. n. ~ (din rus. kolhoz < kollektivnoe hozyaistvo = gospodărie (agricolă) colectivă) [et. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

colhoznic
COLHÓZNIC, -Ă, colhoznici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de colhoz, privitor la colhoz. 2. S. m. și f. (În trecut) Membru al unui colhoz. – (1) Colhoz + suf. -nic (după rus. kolhoznîi), (2) din rus. kolhoznik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibacil
COLIBACÍL, colibacili, s. m. Bacterie prezentă, în mod normal, în intestinul gros la om și la animale, putând invada, în stări patologice, și alte organe. – Din fr. colibacille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibaciloză
COLIBACILÓZĂ, colibaciloze, s. f. Boală infecțioasă, provocată de tipuri patogene de colibacili, cu tendință de evoluție cronică. – Din fr. colibacillose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibaş
COLIBÁȘ, colibași, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească; la pl.) Categorie de țărani dependenți; (și la sg.) țăran din această categorie. 2. (Rar) Om care locuiește într-o colibă. – Colibă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibaș
COLIBÁȘ, colibași, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească; la pl.) Categorie de țărani dependenți; (și la sg.) țăran din această categorie. 2. (Rar) Om care locuiește într-o colibă. – Colibă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibă
COLÍBĂ, colibe, s. f. Casă mică și sărăcăcioasă. ♦ Adăpost provizoriu pentru oameni și, uneori, pentru animale, făcut din bârne, din crengi etc. și acoperit cu paie, ramuri etc. – Din sl. koliba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colibri
COLIBRÍ, colibri, s. m. Nume dat mai multor specii de păsări foarte mici, cu cioc foarte subțire, dur, cu picioare scurte, cu pene viu colorate, răspândite în cele două Americi și care zboară foarte repede; pasăre-muscă (Trochilus). – Din fr. colibri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colic
CÓLIC, -Ă, colici, -ce, adj. Care se referă la colon. Arteră colică. – Cf. fr. côlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colică
CÓLICĂ, colici, s. f. Durere abdominală intensă care survine în criză. Colică nefritică. Colică biliară. – Din fr. colique, lat. colica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colie
COLÍE s. f. v. coliliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colier
COLIÉR, coliere, s. n. 1. Șirag, salbă, colan de mărgele, de pietre scumpe etc. care se poartă în jurul gâtului. ♦ Fig. Cerc, brâu. 2. Element de legătură, de obicei metalic, de forma unui inel sau a unei brățări, folosit pentru prinderea laolaltă a unor piese. [Pr.: -li-er] – Din fr. collier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coligare
COLIGÁRE, coligări, s. f. 1. (Log.) Acțiunea de a sintetiza mai multe observații. 2. (Chim.) Formarea unei legături covalente prin unirea a doi atomi sau radicali liberi. – Din it. colligare „a lega împreună”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coligativ
COLIGATÍV, -Ă, coligativi, -e, adj. (Fiz.; despre proprietăți ale substanțelor) Care depinde numai de numărul și de natura moleculelor substanței. – Din fr. colligatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliliu
COLILÍU, -ÍE, colilii, s. f., adj. 1. S. f. Numele mai multor specii de plante erbacee din familia gramineelor, cu tulpini subțiri, înalte, cu frunze înguste, cu inflorescența un panicul cu prelungiri flexibile, prevăzute în vârful semințelor cu perișori albi și pufoși; năgară (Stipa). ◊ Expr. Alb-colilie = (despre părul capului, p. ext., despre oameni) (cu părul) complet alb. (Pop.) A-i fi (cuiva) calea în colilie = a avea un drum frumos, plăcut. 2. Adj. Alb (ca colilia). [Var.: (pop.) colíe s. f.] – Cf. sb. k o v i l j e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colima
COLIMÁ, colimez, vb. I. Intranz. (Fiz.) A transforma un fascicul de raze divergent sau convergent într-unul paralel. ♦ A determina, a viza o anumită direcție. – Din lat. collimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colimare
COLIMÁRE s. f. Acțiunea de a colima și rezultatul ei. – V. colima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colimator
COLIMATÓR, colimatoare, s. n. 1. Dispozitiv optic folosit pentru colimarea fasciculelor de raze. 2. Instrument optic pentru determinarea aproximativă a unei direcții. 3. (În expr.) A lua (pe cineva) în colimator = a urmări, a observa comportamentul cuiva; a persecuta (pe nedrept) pe cineva. [Pl. și: colimatori] – Din fr. collimateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colimaţie
COLIMÁȚIE s. f. (Fiz.) Reglare a instrumentelor optice în scopul realizării unei coincidențe între axa lor optică și cea de vizare. – Din fr. collimation, germ. Kollimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colimație
COLIMÁȚIE s. f. (Fiz.) Reglare a instrumentelor optice în scopul realizării unei coincidențe între axa lor optică și cea de vizare. – Din fr. collimation, germ. Kollimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colin
COLÍN, colini, s. m. (Reg.) Cracă sau ramificație a tulpinii unui copac, crescută din rădăcină. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colinar
COLINÁR, -Ă, colinari, -e, adj. Cu coline; caracteristic pentru coline, de coline. Zonă colinară. – Colină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colină
COLÍNĂ^1, coline, s. f. Formă de relief mai mică decât dealul; colnic, delușor. – Din fr. colline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colină
COLÍNĂ^2, coline, s. f. Amină care face parte din complexul vitaminei B, utilizată în tratamentul hepatitelor. – Din fr. choline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colind
COLÍND, colinde, s. n. 1. Faptul de a colinda; obiceiul de a colinda. 2. Vechi cântec popular românesc cântat de cete de copii, de flăcăi sau de adulți cu prilejul sărbătorilor de Crăciun și de Anul Nou; colindă. 3. Perindare din loc în loc, întreruptă de popasuri. – Din colinda (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colinda
COLINDÁ, colínd, vb. I. Intranz. 1. A umbla în seara de Crăciun sau de Anul Nou, din casă în casă, cântând colinde. 2. A umbla de colo până colo, dintr-un loc în altul. ♦ Tranz. A străbate, a cutreiera, a bate un drum. – Din colindă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindare
COLINDÁRE, colindări, s. f. Acțiunea de a colinda. – V. colinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindat
COLINDÁT s. n. Faptul de a colinda. 1. Mersul cu colindul (2). 2. Colind (3). – V. colinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindă
COLÍNDĂ, colinde, s. f. Colind (2). – Din sl. kolenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindător
COLINDĂTÓR, -OÁRE, colindători, -oare, s. m. și f. Persoană care colindă (1), care cântă colinde (2). – Colinda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindeţ
COLINDÉȚ, colindețe, s. n. (Pop.) Colăcel sau pâinișoară care se dă în dar colindătorilor; p. gener. (la pl.) orice dar care se dă colindătorilor. ◊ Expr. A umbla cu colindețele = a umbla cu colindul. – Colind + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colindeț
COLINDÉȚ, colindețe, s. n. (Pop.) Colăcel sau pâinișoară care se dă în dar colindătorilor; p. gener. (la pl.) orice dar care se dă colindătorilor. ◊ Expr. A umbla cu colindețele = a umbla cu colindul. – Colind + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colinear
COLINEÁR, -Ă adj. v. coliniar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colinergic
COLINÉRGIC, -Ă, colinergici, -ce, adj. Care se referă la o acțiune stimulantă, activată sau transmisă cu ajutorul colinei^2. – Din fr. cholinérgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliniar
COLINIÁR, -Ă, coliniari, -e, adj. (Mat.; despre puncte) Situat pe aceeași dreaptă. [Pr.: -ni-ar. – Var.: colineár, -ă adj.] – Co- + liniar. Cf. fr. collinéaire, germ. Kollinear.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliniaritate
COLINIARITÁTE s. f. (Mat.) Calitatea mai multor puncte de a fi coliniare. [Pr.: -ni-a-] – Cf. it. collinearità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colir
COLÍR s. n. Medicament folosit în tratamentul unor afecțiuni ale ochilor. – Din fr. collyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colită
COLÍTĂ, colite, s. f. Inflamație acută sau cronică a colonului^4, manifestată prin dureri abdominale, alternanță de constipație și diaree. – Din fr. colite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliţă
COLÍȚĂ, colițe, s. f. 1. Coală de carte sau de revistă, tipărită și fălțuită, înainte de a fi legată sau broșată; fasciculă. 2. Mică coală de hârtie pe care sunt tipărite una sau mai multe mărci poștale și pe care se găsește o inscripție indicând ocazia cu care s-a lansat emisiunea respectivă. – Coală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliță
COLÍȚĂ, colițe, s. f. 1. Coală de carte sau de revistă, tipărită și fălțuită, înainte de a fi legată sau broșată; fasciculă. 2. Mică coală de hârtie pe care sunt tipărite una sau mai multe mărci poștale și pe care se găsește o inscripție indicând ocazia cu care s-a lansat emisiunea respectivă. – Coală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colivar
COLIVÁR, colivari, s. m. 1. Termen disprețuitor pentru oamenii care aleargă pe la toate înmormântările și parastasele ca să mănânce colivă sau alte pomeni; fig. persoană care vrea să aibă totul de-a gata, pomanagiu. 2. Cel care poartă coliva la înmormântări. – Colivă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colivă
COLÍVĂ, colive, s. f. (În practicile religioase ortodoxe) Grâu fiert amestecat cu zahăr și cu nuci pisate și ornat cu bomboane și zahăr pudră, care se împarte pentru pomenirea morților, la înmormântări și la parastase. – Din sl. kolivo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colivie
COLIVÍE, colivii, s. f. 1. Cușcă mică făcută din vergele de metal sau de lemn, în care sunt ținute păsările cântătoare sau decorative. 2. Construcție de metal acționată mecanic, care servește la transportarea persoanelor și materialelor în puțurile unei mine. – Din sl. kulĭvija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colivioară
COLIVIOÁRĂ, colivioare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui colivă. – Colivă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colizie
COLÍZIE s. f. v. coliziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coliziune
COLIZIÚNE, coliziuni, s. f. 1. Ciocnire violentă între două corpuri care se mișcă unul spre altul; izbire, lovire. 2. Ciocnire de forțe, tendințe, interese contrare în domeniul relațiilor omenești; conflict, ceartă, dispută. ♦ (Rar) Încăierare, bătaie, luptă. 3. (În sintagma) Coliziune omonimică = fenomen lingvistic prin care două sau mai multe cuvinte diferite ajung omonime. [Pr.: -zi-u-. – Var.: (înv.) colízie s. f.] – Din fr. collision, lat. collisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colligatum
COLLIGÁTUM s. n. Volum alcătuit din două sau mai multe lucrări diferite legate împreună. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colmata
COLMATÁ, colmatez, vb. I. Tranz. A produce o colmatare. – Din fr. colmater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colmataj
COLMATÁJ, colmataje, s. n. Colmatare. – Din fr. colmatage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colmatare
COLMATÁRE, colmatări, s. f. 1. (Tehn.) Astupare a porilor unui material poros prin introducerea unei substanțe coloidale în masa lui. 2. Fenomen de depunere a materialului transportat de apele curgătoare, având ca rezultat ridicarea treptată a fundului unui bazin, a unei porțiuni dintr-o albie etc. 3. Depunere a particulelor de oxid de pe banda magnetică pe suprafața frontală a capetelor magnetice. – Cf. fr. c o 1 m a t a g e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colnă
CÓLNĂ, colne, s. f. (Reg.) Colibă sau casă (la vie). ♦ Construcție (primitivă) servind, într-o gospodărie țărănească, la păstrarea uneltelor sau la adăpostirea vitelor. – Din sb. kolna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colnic
COLNÍC, colnice, s. n. 1. Colină^1. 2. Drum îngust care trece peste un deal sau printr-o pădure. 3. Loc mic, în pădure, lipsit de arbori; luminiș. – Din bg., sb. kolnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colnicel
COLNICÉL, colnicele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui colnic. – Colnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colniţă
CÓLNIȚĂ^1, colnițe, s. f. (Reg.) Adăpost pentru oi sau pentru vite, construit din nuiele și acoperit cu paie; șură, șopron. – Din sb. kolnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colniță
CÓLNIȚĂ^1, colnițe, s. f. (Reg.) Adăpost pentru oi sau pentru vite, construit din nuiele și acoperit cu paie; șură, șopron. – Din sb. kolnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colniţă
COLNÍȚĂ^2, colnițe, s. f. (Reg.) Deal mic, delușor. – Coliniță (rar, < colină + suf. -iță), influențat de colnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colniță
COLNÍȚĂ^2, colnițe, s. f. (Reg.) Deal mic, delușor. – Coliniță (rar, < colină + suf. -iță), influențat de colnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colo
CÓLO adv. (Cu sens local) Acolo. ◊ Expr. De colo (până) colo = dintr-un loc într-altul, de la un capăt la altul, încoace și încolo, peste tot. (Pe) ici, (pe) colo sau colo și colo = din loc în loc, pe alocurea, foarte rar. Pe colo..., pe dincolo = într-o parte..., într-alta. Cât colo = la oarecare depărtare. Când colo = (exprimând o surprindere) de fapt, în realitate. A se cunoaște (sau a se vedea etc.) cât de colo = a se cunoaște (sau a se vedea etc.) de departe, a fi foarte evident. Ia te uită colo! = (exprimând mirarea) i-auzi! de unde și până unde? [Acc. și: (pop.) coló] – Din acolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloană
COLOÁNĂ, coloane, s. f. 1. Stâlp cilindric de marmură, piatră, lemn etc., destinat să susțină o parte dintr-un edificiu sau să-l ornamenteze, format din bază, fus și capitel. ♦ (Anat.) Coloană vertebrală = totalitatea vertebrelor reunite cap la cap, formând axul de susținere a scheletului la animalele vertebrate; șira spinării. 2. (Fiz.) Masă de lichid conținută într-un tub sau care țâșnește cu putere dintr-o conductă sau dintr-un rezervor. Coloană de mercur. 3. Fiecare dintre secțiunile verticale în care se împarte o pagină tipărită de ziar, revistă etc. și care este despărțită de celelalte printr-o linie neagră verticală sau printr-un spațiu alb; p. ext. conținutul unei astfel de despărțituri. ◊ Expr. A pune (pe cineva) pe două coloane = a demonstra că cineva a plagiat, expunând, în coloane alăturate, textul plagiatorului și originalul folosit de acesta. ♦ Rubrică într-un formular, registru etc. 4. Șir de cifre așezate unele sub altele într-un tabel, într-o matrice etc. pentru a putea fi adunate. 5. Nume dat mai multor aparate folosite în chimie și în industria chimică, alcătuite dintr-o manta cilindrică verticală de metal, de sticlă etc. care conține materiale adsorbante sau talere de formă specială, materiale filtrante etc. 6. Formație realizată prin dispunerea în adâncime a unităților militare în vederea deplasării lor. ♦ (Și în sintagma coloană de marș) Grup de oameni, de soldați, de vehicule etc. care se deplasează pe același itinerar în șiruri paralele. 7. (Cin.; în sintagma) Coloană sonoră = ansamblu de sunete (cuvinte, muzică etc.) care însoțesc imaginile unui film; pistă sonoră. – Din fr. colonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloaneleluiheracles
Coloanele lui Heracles = Columnae Herculis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

coloare
COLOÁRE s. f. v. culoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colocatar
COLOCATÁR, -Ă, colocatari, -e, s. m. și f. Persoană care locuiește în aceeași casă cu persoane străine de familia sa, în temeiul unui contract. – Din fr. colocataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colocazie
COLOCÁZIE, colocazii, s. f. Plantă tropicală cu frunze foarte mari, cu rizomul bogat în feculă, cultivată la noi ca plantă ornamentală de interior (Colocasia antiquorum). – Din lat. Colocasia [antiquorum], denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colocvial
COLOCVIÁL, -Ă, colocviali, -e, adj. De conversație (familiară). [Pr.: -vi-al] – Din engl. colloquial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colocviu
COLÓCVIU, colocvii, s. n. 1. Convorbire, discuție (pe o temă dată). ♦ Formă de control a cunoștințelor dobândite de studenți, care constă în discuții, lucrări de laborator, lucrări practice. 2. Simpozion. – Din lat. coloquium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colodiu
COLÓDIU s. n. Soluție obținută prin dizolvarea nitrocelulozei într-un amestec de eter și alcool și care, prin evaporare, lasă o peliculă aderentă. – Din fr. collodion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colofon
COLOFÓN, colofoane, s. n. (Livr.) Notă, însemnare finală a unei cărți, care reproduce sau completează cele spuse în titlu. – Din fr. colophon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colofoniu
COLOFÓNIU s. n. Reziduu de culoare galbenă-roșcată obținut după îndepărtarea terebentinei din rășina de conifere, folosit în industria hârtiei, a lacurilor, a cauciucului etc.; sacâz. – Din ngr. kolofónion, germ. Kolophonium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cologaritm
COLOGARÍTM, cologaritmi, s. m. Logaritmul inversului unui număr. – Din fr. cologarithme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colografie
COLOGRAFÍE s. f. Procedeu de tipărire la care clișeul imprimabil este preparat pe o placă de sticlă. – Din fr. colographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloid
COLOÍD, -Ă, coloizi, -de, adj., s. m. 1. Adj. (Chim.; despre unele substanțe sau materii) Ale cărei particule se află în stare de dispersie și nu difuzează prin membrane. 2. S. m. Substanță cu proprietăți coloide (1), aflată în stare coloidă. – Din fr. colloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloidal
COLOIDÁL, -Ă, coloidali, -e, adj. (Chim.) Care are aspectul și proprietățile unui coloid (2). ◊ Stare coloidală = stare de diviziune a materiei, în care particulele constitutive au dimensiuni cuprinse între aceea a moleculelor și aceea a suspensiilor. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. colloïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colombină
COLOMBÍNĂ, colombine, s. f. Personaj feminin din comedia bufă italiană, care purta, ca și arlechinul, costum pestriț. – Din it. colombina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colon
COLÓN^1, coloni, s. m. 1. (În Imperiul Roman și în Evul Mediu în Europa) Muncitor agricol care, inițial liber, muncea o bucată de pământ luată în arendă de la marii proprietari, mai târziu legat de pământ, era obligat să plătească dijmă și să presteze corvezi. 2. (Înv.) Colonist. – Din fr. colon, lat. colonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colon
COLÓN^2, coloni, s. m. Parte sau subdiviziune a unui vers, a unei strofe sau a unei perioade în metrica antică. – Din ngr. kólon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colon
COLÓN^3, coloni, s. m. Unitate monetară în Costa Rica și El Salvador. – Din sp. colono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colon
COLÓN^4, colonuri, s. n. Porțiune a intestinului gros cuprinsă între cec și rect. – Din fr. côlon, lat. colon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonadă
COLONÁDĂ, colonade, s. f. Ansamblu de coloane dispuse într-unul sau mai multe șiruri, formând, în cadrul unui edificiu, un peron ori o galerie sau fiind constituit dintr-o unitate independentă cu rol decorativ. – Din fr. colonnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonat
COLONÁT s. n. (În Imperiul Roman și în Evul Mediu în Europa) Sistem de relații sociale potrivit căruia marii proprietari acordau colonului^1 un lot de pământ în schimbul unei dijme. – Din lat. colonatus, fr. colonat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloncifră
COLONCÍFRĂ, coloncifre, s. f. Cifră plasată în partea de sus sau de jos a paginii unei cărți, reviste etc., care indică numărul de ordine al paginii respective în volum. – Din rus. kolonțifra (refăcut după cifră). Cf. germ. Kolumnenziffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonel
COLONÉL^1, colonei, s. m. Cel mai mare grad de ofițer superior din armata României; pe scară ierarhică, urmează gradului de locotenent-colonel; persoană care poartă acest titlu. – Din fr. colonel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonel
COLONÉL^2 s. n. Corp de literă de șapte puncte tipografice. – Din germ. Kolonel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonelă
COLONÉLĂ, colonele, s. f. (Înv.; rar) Coloneleasă. – Din fr. colonelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloneleasă
COLONELEÁSĂ, colonelese, s. f. (Fam.) Soție de colonel^1; colonelă. – Colonel^1 + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonetă
COLONÉTĂ, colonete, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui coloană (1); coloană mică și zveltă, folosită mai ales în arhitectura romanică și în cea gotică (la galerii, porticuri). – Din fr. colonnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonial
COLONIÁL, -Ă, coloniali, -e, adj. Care ține de colonii^1 și de colonialism, privitor la colonii; aflat în colonii, provenind din colonii; în stare de colonie. ◊ Putere colonială = stat cu una sau mai multe colonii. Politică colonială = colonialism. Război colonial = război dus de un stat pentru cucerirea de colonii^1 (2) sau menținerea coloniilor cucerite anterior. [Pr.: -ni-al] – Din fr. colonial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloniale
COLONIÁLE s. f. pl. (Înv.) Articole alimentare de băcănie (ceai, cafea etc.) provenite din țări exotice (în trecut, adesea, din țări coloniale) sau, p. ext. produse în interiorul țării. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. [denrées] coloniales, germ. Kolonial[waren].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonialism
COLONIALÍSM s. n. Sistem de expansiune colonială. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. colonialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonialist
COLONIALÍST, -Ă, colonialiști, -ste, adj. Care ține de colonialism sau de colonii^1 (2), privitor la colonialism sau la colonii^1. ♦ (Substantivat) Adept al colonialismului. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. colonialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonie
COLONÍE^1, colonii, s. f. 1. (În Antichitate) Cetate sau oraș întemeiat, în scopuri comerciale sau strategice, de fenicieni, de greci sau de alte popoare pe teritorii străine. ♦ Oraș întemeiat de romani în ținuturile cucerite, având rol economic, administrativ și militar. 2. Teritoriu ocupat și administrat de o națiune străină și care este dependent de aceasta pe plan politic, economic, cultural etc. 3. Grup compact de persoane (de aceeași origine) așezat într-o țară sau într-o regiune a unei țări și care provine din imigrare sau din strămutare. 4. Grup de copii trimiși la odihnă în stațiuni climaterice sau balneare; p. ext. loc unde este găzduit acest grup. 5. Grup de indivizi din aceeași specie, care trăiesc în comun. Colonie de corali. ◊ Colonie microbiană = grup de bacterii, rezultat din diviziunea succesivă a unuia sau a câtorva germeni. – Din fr. colonie, lat. colonia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonie
COLÓNIE^2, colonii, s. f. (Și în sintagma apă de colonie) Lichid parfumat, fabricat din alcool și diverse uleiuri vegetale, folosit în cosmetică. – Din fr. [eau de] Cologne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonist
COLONÍST, -Ă, coloniști, -ste, s. m. și f. Persoană care și-a părăsit țara sau locul de origine și s-a stabilit într-o colonie^1. – Din germ. Kolonist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloniza
COLONIZÁ, colonizez, vb. I. Tranz. 1. A transforma în colonie^1 un teritoriu sau o țară. 2. A popula o țară sau o regiune cucerită cu oameni aduși de pe alte teritorii sau din alte țări. 3. A popula regiuni (slab populate sau depopulate) din propria țară cu oameni aduși din alte regiuni. – Din fr. coloniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonizabil
COLONIZÁBIL, -Ă, colonizabili, -e, adj. Care poate fi colonizat. – Din fr. colonisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonizare
COLONIZÁRE, colonizări, s. f. Acțiunea de a coloniza. – V. coloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonizator
COLONIZATÓR, -OÁRE, colonizatori, -oare, adj., s. m. și f. (Stat, populație etc.) care colonizează un teritoriu. – Din fr. colonisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonlinie
COLONLÍNIE, colonlinii, s. f. (Tipogr.) Linie care marchează începutul textului de sub colontitlu. – Din germ. Kolumnelinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colontitlu
COLONTÍTLU, colontitluri, s. n. Indicație auxiliară care se tipărește deasupra textului curent al fiecărei pagini de carte și care cuprinde titlul lucrării sau al capitolului, numele autorului etc. – Cf. fr. colonne-titre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colonus
Colonus, colină situată în apropiere de Athenae. Acolo s-a retras Oedipus în timpul exilului său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

colopatie
COLOPATÍE, colopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile colonului. – Din fr. colopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

color
COLÓR adj. invar. (Despre filme, fotografii etc.) Tehnicolor; colorat. – Din engl. color.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colora
COLORÁ, colorez, vb. I. Tranz. 1. A da unui obiect o anumită culoare cu ajutorul unei vopsele; a vopsi. 2. Fig. A da o nuanță expresivă stilului, exprimării etc.; a nuanța, a reliefa. – Din fr. colorer, lat. colorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorabil
COLORÁBIL, -Ă, colorabili, -e, adj. Care poate fi colorat. – Colora + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorant
COLORÁNT, -Ă, coloranți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care are proprietatea de a colora. 2. S. m. Substanță, de obicei organică, cu care se colorează diverse produse (fibre textile, piele, materiale plastice etc.). Industria coloranților. – Din fr. colorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorare
COLORÁRE, colorări, s. f. Acțiunea de a colora; vopsire. – V. colora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorat
COLORÁT, -Ă, colorați, -te, adj. 1. Care are o anumită culoare (alta decât cea albă sau neagră); care are mai multe culori. 2. Fig. (Despre stilul, felul de exprimare al cuiva etc.) Bogat în nuanțări sau în imagini; viu, expresiv. – V. colora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloratură
COLORATÚRĂ, coloraturi, s. f. 1. Ornamentație virtuoză a liniei melodice vocale (în operă). ◊ Soprană de coloratură = soprană cu un registru acut extins. 2. (Rar) Bogăție de culori; colorit. – Din it. coloratura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloraţie
COLORÁȚIE, colorații, s. f. (Rar) Colorit. – Din fr. coloration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorație
COLORÁȚIE, colorații, s. f. (Rar) Colorit. – Din fr. coloration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorimetric
COLORIMÉTRIC, -Ă, colorimetrici, -ce, adj. De colorimetrie. – Din fr. colorimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorimetrie
COLORIMETRÍE s. f. 1. Determinare a concentrației unei soluții colorate. 2. Metodă de determinare a caracteristicilor unei culori. – Din fr. colorimétrie, germ. Kolorimetrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorimetru
COLORIMÉTRU, colorimetre, s. n. Aparat optic întrebuințat la determinarea concentrației soluțiilor colorate. – Din fr. colorimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorism
COLORÍSM s. n. Tendință în pictură de a da o importanță deosebită coloritului. – Din germ. Kolorismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorist
COLORÍST, -Ă, coloriști, -ste, s. m. și f. Pictor care se distinge printr-un simț deosebit al culorii. – Din fr. coloriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloristic
COLORÍSTIC, -Ă, coloristici, -ce, adj. 1. De culori, al culorilor. – Din fr. coloristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloristic
COLORÍSTIC, -Ă, coloristici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. De culori, al culorilor. 2. S. f. Studiu al culorilor. – Din fr. coloristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coloristică
COLORÍSTICĂ s. f. 2. Studiu al culorilor. – Din fr. coloristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colorit
COLORÍT, colorituri, s. n. 1. Totalitatea culorilor unui obiect; bogăție de culori. ♦ Efect de ansamblu al culorilor unui tablou. 2. Culoare. 3. Fig. Expresivitate, strălucire a stilului; bogăție de imagini. – Din fr. coloris, it. colorito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colos
COLÓS, coloși, s. m. 1. Statuie de o mărime extraordinară; p. ext. obiect de proporții foarte mari. 2. Om, animal de mărime și putere neobișnuite. [Pl. și: (n.) colosuri] – Din fr. colosse, lat. colossus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colosal
COLOSÁL, -Ă, colosali, -e, adj. Care depășește cu mult mărimea obișnuită; imens, gigantic, uriaș, enorm. ♦ Care depășește cu mult un anumit nivel (de intensitate, calitate etc.). Succes colosal. – Din fr. colossal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colpită
COLPÍTĂ, colpite, s. f. Inflamație a colului uterin. – Din fr. colpite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colporafie
COLPORAFÍE, colporafii, s. f. (Med.) Sutură chirurgicală a vaginului. – Din fr. colporaphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colporta
COLPORTÁ, colportez, vb. I. Tranz. A răspândi știri, zvonuri etc. (false). – Din fr. colporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colportaj
COLPORTÁJ, colportaje, s. n. 1. Răspândire, distribuire (a cărților, a presei). ◊ Carte de colportaj = carte cu preț redus, ilustrată, tipărită în tiraje mari, tratând sumar, la nivel de popularizare, teme foarte variate. 2. (Înv.) Comerț ambulant. – Din fr. colportage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colportor
COLPORTÓR, -OÁRE, colportori, -oare, subst. 1. S. m. și f. Persoană care răspândește știri, zvonuri etc. (false). 2. S. m. (Înv.) Negustor ambulant. – Din fr. colporteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colposcop
COLPOSCÓP, colposcoape, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se face colposcopia. – Din fr. colposcope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colposcopie
COLPOSCOPÍE, colposcopii, s. f. Examen optic direct al vaginului și al colului uterin cu ajutorul colposcopului. – Din fr. colposcopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colt
COLT, colturi, s. n. Tip de revolver sau de pistolet. – Din engl. Colt, fr. colt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coltuc
COLTÚC, coltuce, s. n. 1. Fiecare dintre cele două capete ale unei pâini lungi. 2. (Reg.) Pernă mică servind drept căpătâi. ♦ Perniță (de ace). [Pl. și: coltucuri] – Din tc. koltuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coltucel
COLTUCÉL, coltucele, s. n. Diminutiv al lui coltuc. – Coltuc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţ
COLȚ, (I, II 4) colțuri, s. n., (II, III) colți, s. m. I. S. n. 1. Punct în care se întâlnesc muchiile unui obiect sau laturile unei figuri. ◊ Colțul gurii = fiecare dintre cele două extremități laterale ale gurii, unde se întâlnesc buzele. ♦ Fiecare dintre unghiurile formate de două străzi care se întâlnesc; locul format de fiecare dintre aceste unghiuri. ◊ Expr. Colț cu... = în unghiul format de străzile... ♦ Margine, extremitate. ◊ Colț de pâine = coltuc (1); p. gener. orice bucată de pâine (tăiată de la o margine). 2. Rubrică rezervată, într-o publicație, unei specialități. ◊ Expr. A da din colț în colț = a recurge la tot felul de subterfugii pentru a ieși dintr-o încurcătură. A pune (un copil) la colț = a pedepsi un copil, așezându-l într-un ungher al camerei cu fața la perete. 3. Loc îndepărtat, retras, dosnic; refugiu, ascunziș. ◊ Expr. În (sau din) toate colțurile = în (sau din) toate părțile. II. S. m. 1. Dinte al animalelor (p. ext. și al oamenilor), în special caninul. ◊ Expr. A-și arăta colții = a manifesta o atitudine agresivă, aprigă. A (se) lua la colți = a (se) certa, a fi gata de încăierare. A avea colți (sau un colț) = a fi dârz; a fi obraznic. ♦ Fragment dintr-un dinte sau dintr-o măsea ruptă. 2. Fiecare dintre vârfurile lungi și ascuțite ale greblei, furcii sau ale altor unelte asemănătoare. 3. Fiecare dintre cuiele de fier pe care le aplică cineva pe talpa încălțămintei de iarnă ca să nu alunece pe gheață; țintă. 4. Vârf ascuțit și proeminent de stâncă, de gheață etc. 5. Vârful plantelor, în special al ierbii, la începutul dezvoltării lor, când încolțesc. 6. Compus: colții-babei = plantă erbacee târâtoare cu frunze penate, cu flori galbene și cu fructe țepoase (Tribulus terrestris). III. S. m. 1. Fiecare dintre tăieturile de formă aproximativ triunghiulară făcute pe marginea unei stofe; dantelă împletită în această formă. 2. Șuviță de păr ondulată trasă pe frunte sau pe tâmple. – Din bg. kolec, sb. kolac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colț
COLȚ, (I, II 4) colțuri, s. n., (II, III) colți, s. m. I. S. n. 1. Punct în care se întâlnesc muchiile unui obiect sau laturile unei figuri. ◊ Colțul gurii = fiecare dintre cele două extremități laterale ale gurii, unde se întâlnesc buzele. ♦ Fiecare dintre unghiurile formate de două străzi care se întâlnesc; locul format de fiecare dintre aceste unghiuri. ◊ Expr. Colț cu... = în unghiul format de străzile... ♦ Margine, extremitate. ◊ Colț de pâine = coltuc (1); p. gener. orice bucată de pâine (tăiată de la o margine). 2. Rubrică rezervată, într-o publicație, unei specialități. ◊ Expr. A da din colț în colț = a recurge la tot felul de subterfugii pentru a ieși dintr-o încurcătură. A pune (un copil) la colț = a pedepsi un copil, așezându-l într-un ungher al camerei cu fața la perete. 3. Loc îndepărtat, retras, dosnic; refugiu, ascunziș. ◊ Expr. În (sau din) toate colțurile = în (sau din) toate părțile. II. S. m. 1. Dinte al animalelor (p. ext. și al oamenilor), în special caninul. ◊ Expr. A-și arăta colții = a manifesta o atitudine agresivă, aprigă. A (se) lua la colți = a (se) certa, a fi gata de încăierare. A avea colți (sau un colț) = a fi dârz; a fi obraznic. ♦ Fragment dintr-un dinte sau dintr-o măsea ruptă. 2. Fiecare dintre vârfurile lungi și ascuțite ale greblei, furcii sau ale altor unelte asemănătoare. 3. Fiecare dintre cuiele de fier pe care le aplică cineva pe talpa încălțămintei de iarnă ca să nu alunece pe gheață; țintă. 4. Vârf ascuțit și proeminent de stâncă, de gheață etc. 5. Vârful plantelor, în special al ierbii, la începutul dezvoltării lor, când încolțesc. 6. Compus: colții-babei = plantă erbacee târâtoare cu frunze penate, cu flori galbene și cu fructe țepoase (Tribulus terrestris). III. S. m. 1. Fiecare dintre tăieturile de formă aproximativ triunghiulară făcute pe marginea unei stofe; dantelă împletită în această formă. 2. Șuviță de păr ondulată trasă pe frunte sau pe tâmple. – Din bg. kolec, sb. kolac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţan
COLȚÁN, colțani, s. m. (Rar) Colț mare de stâncă; loc inaccesibil. – Colț + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțan
COLȚÁN, colțani, s. m. (Rar) Colț mare de stâncă; loc inaccesibil. – Colț + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţar
COLȚÁR, (1, 2, 3, 4, 5) colțare, s. n., (6) colțari, s. m. 1. S. n. Poliță așezată în colțul dintre doi pereți ai unei camere; dulăpior în formă de prismă triunghiulară, așezat într-un colț al camerei. 2. S. n. (Reg.) Sobă de cărămidă, cu coloane, instalată în colțul unei camere. 3. S. n. Piesă metalică sau din lemn, cu două aripi sau laturi așezate în unghi drept, utilizată la consolidarea și la protejarea unor îmbinări de colț. 4. S. n. Echer. 5. S. n. Calibru folosit la controlul înălțimii literelor tipografice. ♦ Element tipografic ornamental de alamă sau de plumb, folosit la formarea colțului unui chenar. 6. S. m. Ramă metalică prevăzută cu cuie lungi și ascuțite, care se atașează la bocanci, cu ajutorul unor curele, pentru a împiedica alunecarea pe stânci, pe gheață, pe bușteni. – Colț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțar
COLȚÁR, (1, 2, 3, 4, 5) colțare, s. n., (6) colțari, s. m. 1. S. n. Poliță așezată în colțul dintre doi pereți ai unei camere; dulăpior în formă de prismă triunghiulară, așezat într-un colț al camerei. 2. S. n. (Reg.) Sobă de cărămidă, cu coloane, instalată în colțul unei camere. 3. S. n. Piesă metalică sau din lemn, cu două aripi sau laturi așezate în unghi drept, utilizată la consolidarea și la protejarea unor îmbinări de colț. 4. S. n. Echer. 5. S. n. Calibru folosit la controlul înălțimii literelor tipografice. ♦ Element tipografic ornamental de alamă sau de plumb, folosit la formarea colțului unui chenar. 6. S. m. Ramă metalică prevăzută cu cuie lungi și ascuțite, care se atașează la bocanci, cu ajutorul unor curele, pentru a împiedica alunecarea pe stânci, pe gheață, pe bușteni. – Colț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţat
COLȚÁT, -Ă, colțați, -te, adj. Colțos. – Colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțat
COLȚÁT, -Ă, colțați, -te, adj. Colțos. – Colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţişor
COLȚIȘÓR, (1) colțișoare, s. n., (2) colțișori, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui colț; colțuleț. 2. S. m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze alterne, cu flori albe sau roșietice, răspândită prin păduri umbroase (Dentaria bulbifera). – Colț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțișor
COLȚIȘÓR, (1) colțișoare, s. n., (2) colțișori, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui colț; colțuleț. 2. S. m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze alterne, cu flori albe sau roșietice, răspândită prin păduri umbroase (Dentaria bulbifera). – Colț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţos
COLȚÓS, -OÁSĂ, colțoși, -oase, adj. Cu colții ieșiți în afară; cu dinți mari. ♦ Fig. Bun de gură, arțăgos; obraznic, recalcitrant. – Colț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțos
COLȚÓS, -OÁSĂ, colțoși, -oase, adj. Cu colții ieșiți în afară; cu dinți mari. ♦ Fig. Bun de gură, arțăgos; obraznic, recalcitrant. – Colț + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţuleţ
COLȚULÉȚ, colțulețe, s. n. Colțișor. – Colț + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțuleț
COLȚULÉȚ, colțulețe, s. n. Colțișor. – Colț + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţun
COLȚÚN, colțuni, s. m. 1. (Reg.) Ciorap. 2. Compus: colțunul-popii sau colțunii-popii = plantă erbacee mică, cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori inodore, albastre sau violete, cu un pinten scurt și cu fructul o capsulă ascuțită (Viola silvestris). [Var.: (1) călțun s. m.] – Din ngr. kaltsúni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțun
COLȚÚN, colțuni, s. m. 1. (Reg.) Ciorap. 2. Compus: colțunul-popii sau colțunii-popii = plantă erbacee mică, cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori inodore, albastre sau violete, cu un pinten scurt și cu fructul o capsulă ascuțită (Viola silvestris). [Var.: (1) călțun s. m.] – Din ngr. kaltsúni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţunaş
COLȚUNÁȘ, colțunași, s. m. Preparat culinar făcut din aluat tăiat în pătrate mici, care se umplu cu carne, cu brânză, cu marmeladă etc. și apoi se fierb în apă. [Var.: călțunáș s. m.] – Colțun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțunaș
COLȚUNÁȘ, colțunași, s. m. Preparat culinar făcut din aluat tăiat în pătrate mici, care se umplu cu carne, cu brânză, cu marmeladă etc. și apoi se fierb în apă. [Var.: călțunáș s. m.] – Colțun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţurat
COLȚURÁT, -Ă, colțurați, -te, adj. Colțuros. – Colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțurat
COLȚURÁT, -Ă, colțurați, -te, adj. Colțuros. – Colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colţuros
COLȚURÓS, -OÁSĂ, colțuroși, -oase, adj. 1. (Despre pietre, bolovani etc.) Care are unul sau mai multe colțuri; plin de colțuri. 2. Fig. (Despre fața oamenilor) Cu trăsături proeminente; osos. – Colțuri (pl. lui colț) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colțuros
COLȚURÓS, -OÁSĂ, colțuroși, -oase, adj. 1. (Despre pietre, bolovani etc.) Care are unul sau mai multe colțuri; plin de colțuri. 2. Fig. (Despre fața oamenilor) Cu trăsături proeminente; osos. – Colțuri (pl. lui colț) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbacă
COLUMBÁCĂ, columbace, adj. (În sintagma) Muscă columbacă (și substantivat, f.) = insectă mică, dipteră, a cărei înțepătură veninoasă poate provoca moartea vitelor sau chiar a copiilor (Simulium columbaczense). – Din sb. Kolumbaci (localitate în Serbia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbar
COLUMBÁR, columbare, s. n. Cameră funerară, prevăzută cu firide destinate păstrării urnelor cu cenușa morților. – Din lat., fr. columbarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbă
COLÚMBĂ, columbe, s. f. (Înv.) Porumbiță. – Din lat. columba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbărie
COLUMBĂRÍE, columbării, s. f. Crescătorie de porumbei. – Columbă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbian
COLUMBIÁN, -Ă, columbieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Columbiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Columbiei sau columbienilor (1), care se referă la Columbia ori la columbieni. [Pr.: -bi-an] – Columbia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbiform
COLUMBIFÓRM, -Ă, columbiformi, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre păsări) Care se aseamănă cu porumbelul. 2. S. f. (La pl.) Ordin de păsări bune zburătoare, care își hrănesc puii, în primele zile, cu un fel de lapte secretat de mucoasa gușii părinților; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. colombiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbit
COLUMBÍT s. n. Mineral care conține niobiu. – Din fr. columbite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbiu
COLÚMBIU s. n. (Chim.; rar) Niobiu. – Din fr. columbium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbofil
COLUMBOFÍL, -Ă, columbofili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține porumbeilor, privitor la porumbei. 2. S. m. și f. Crescător de porumbei. – Din fr. colombophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbofilie
COLUMBOFILÍE, columbofilii, s. f. Pasiune de a crește porumbei (voiajori). – Din fr. colombophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columbogramă
COLUMBOGRÁMĂ, columbograme, s. f. Mesaj dus la destinație de porumbei (voiajori). – Columb[ă] + [aero]gramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columelă
COLUMÉLĂ, columele, s. f. 1. Axă a cochiliei melcilor. 2. (Rar) Coloană funerară mică. – Din fr. columelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

columnaeherculis
Columnae Herculis, denumire purtată de cele două promontorii, Abyla și Calpe, care formează actuala strîmtoare a Gibraltarului. Inițial legate, se spunea că ele ar fi fost despărțite de către erou și că de atunci îi purtau numele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

columnă
COLÚMNĂ, columne, s. f. Monument în formă de coloană izolată, ridicat (în Antichitate) spre a comemora un eveniment important. – Din lat. columna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colun
COLÚN, coluni, s. m. (Înv.) Măgar sălbatic. – Din sl. kolunŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

colurie
COLURÍE, colurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a pigmenților biliari în urină; cantitate de pigmenți biliari prezentă în urină. – Din fr. cholurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coluvial
COLUVIÁL, -Ă, coluviali, -e, adj. (Geol.) Referitor la coluviu; care formează un coluviu. [Pr.: -vi-al] – Din fr. colluvial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coluviu
COLÚVIU s. n. Material detritic acumulat la baza pantelor și provenit din dezagregarea rocilor și din deplasarea fragmentelor lor pe versanții munților sub acțiunea gravitației. – Din fr. colluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coluziune
COLUZIÚNE, coluziuni, s. f. (Rar) Înțelegere secretă între două părți, două persoane etc. în defavoarea unei a treia. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. collusion, lat. collusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coma
CÓMA s. f. (Fiz.) 1. Aberație a sistemelor optice, care constă în apariția unei imagini în formă de cometă. 2. Aberație a lentilelor electronice, caracterizată prin apariția unei estompări spre periferia imaginii. – Din fr. coma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanac
COMANÁC s. n. v. comănac^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanda
COMANDÁ, cománd, vb. I. Tranz. 1. (Mil.) A da un ordin sau un semnal pentru executarea unei mișcări, a unei așezări etc.; a avea comanda unei unități armate sau a unei subdiviziuni a armatei. ♦ A porunci, a ordona. 2. A da în lucru (un obiect, o lucrare etc.) la un meșteșugar. 3. A solicita mâncare sau băutură într-un local public. – Din fr. commander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandament
COMANDAMÉNT, comandamente, s. n. 1. Organ de conducere a unei (mari) unități sau a unei instituții militare. ◊ Comandament suprem = cel mai înalt organ de conducere a armatei unui stat sau a unui grup de state în timp de război. ♦ Loc unde este instalat acest organ de conducere. 2. Fig. Precept, poruncă, regulă, normă. 3. (Jur.) Act prin care începe executarea silită imobiliară a unui debitor. – Din fr. commandement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandant
COMANDÁNT, comandanți, s. m. Persoană care comandă o unitate militară, o navă, o garnizoană etc. ◊ Comandant suprem = a) funcție de comandant al forțelor armate ale unui stat, îndeplinită fie de ministrul forțelor armate, fie de către șeful statului; persoană care îndeplinește această funcție; b) funcție de comandant al forțelor armate ale unui grup de state aliate, mai ales în timp de război; persoană care îndeplinește această funcție. (Înv.) Comandant al pieței = ofițer care supraveghea desfășurarea activității într-o garnizoană. – Din fr. commandant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandare
COMANDÁRE s. f. Acțiunea de a comanda și rezultatul ei. – V. comanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandat
COMANDÁT, -Ă, comandați, -te, adj. 1. (Despre mișcări, acțiuni) Executat printr-o comandă (3). 2. (Despre camerele unei locuințe) Care comunică între ele; (despre apartamente) cu camere care comunică între ele. – V. comanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandatură
COMANDATÚRĂ, comandaturi, s. f. Comandament al trupelor germane de ocupație. – Din germ. Kommandatur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandă
COMÁNDĂ, comenzi, s. f. 1. Acțiunea de a comanda; ordin de executare a unei mișcări, a unui exercițiu; poruncă. ◊ Metodă de comandă = metodă folosită de un conducător care ia decizii personale și le impune colaboratorilor fără a-i consulta. Ton de comandă = ton poruncitor. ◊ Expr. La comandă = a) la porunca, la cererea cuiva; b) la momentul dorit sau potrivit; intenționat. Plânge la comandă. 2. Funcție de conducere a unei unități militare. ♦ Exercitare a funcției de comandant. ◊ Post de comandă = loc unde stă comandantul trupelor și de unde transmite comanda operațiilor. 3. Operație manuală, semiautomată sau automată, prin care se pune în funcțiune, se reglează sau se oprește un sistem tehnic. ◊ Post de comandă = loc unde sunt concentrate organele și aparatele de acționare a unui sistem tehnic. ♦ (Concr.) Ansamblu de aparate a căror acțiune conduce un sistem tehnic. 4. Construcția cea mai înaltă de pe puntea superioară a unei nave, de unde se efectuează conducerea navei. ♦ Frânghie subțire folosită la înfășurarea capătului unei parâme. 5. Cerere prin care o persoană, o întreprindere etc. solicită livrarea unui anumit produs, executarea unei lucrări sau prestarea unui serviciu. ◊ Loc. adj. De comandă = care este sau a fost executat după indicațiile date de client. – Din fr. commande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandir
COMANDÍR, comandiri, s. m. (Înv.) Comandant. – Din rus. komandir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandita
COMANDITÁ, comanditez, vb. I. Tranz. A participa bănește la o societate comercială sau industrială, cu răspundere față de creditori pentru eventualele pierderi în limitele părții de capital social investit. – Din fr. commanditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanditar
COMANDITÁR, -Ă, comanditari, -e, s. m. și f. Persoană care comanditează sau, p. ext., finanțează. – Din fr. commanditaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanditare
COMANDITÁRE, comanditări, s. f. Acțiunea de a comandita. – V. comandita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanditat
COMANDITÁT, -Ă, comanditați, -te, adj., s.m, și f. (Persoană sau întreprindere) care se asociază la câștig și la pierdere cu comanditarul și răspunde nelimitat față de creditori pentru capitalul societății. – V. comandita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandită
COMANDÍTĂ, comandite, s. f. Contract de asociație în care una dintre părți, comanditatul, răspunde solidar și cu întreaga sa avere pentru obligațiile societății față de creditori, pe când cealaltă parte, comanditarul, nu răspunde decât în limitele capitalului social investit de el. ◊ Societate în comandită = societate alcătuită pe baza unui asemenea contract. – Din fr. commandite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comando
COMÁNDO, comandouri, s. n. Corp de trupe organizat și antrenat în mod special pentru acțiuni deosebite, executate independent. – Din fr. commando.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comandor
COMANDÓR, comandori, s. m. 1. Grad de ofițer superior din aviația și marina militară, corespunzător gradului de colonel din armata terestră; persoană care are acest grad. 2. Rang în ierarhia unor decorații militare și civile. – Din fr. commandeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanş
COMÁNȘ, -Ă, comanși, -e, s. m. și f. 1. S. m. și f. (La pl.) Amerindieni din America de Nord, care populau sudul Podișului Preriilor. 2. Adj. Care aparține comanșilor (1), care se referă la comanși. – Din fr. commanci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comanș
COMÁNȘ, -Ă, comanși, -e, s. m. și f. 1. S. m. și f. (La pl.) Amerindieni din America de Nord, care populau sudul Podișului Preriilor. 2. Adj. Care aparține comanșilor (1), care se referă la comanși. – Din fr. commanci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comarnic
COMÁRNIC, comarnice, s. n. 1. Colibă mică în care locuiesc ciobanii la stână; umbrar pentru ciobani. 2. Adăpost la stână care servește la păstrarea și la uscarea cașului. 3. Poliță, scândură sau leasă de nuiele pe care se pune cașul la uscat. – Din bg. komarnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comasa
COMASÁ, comasez, vb. I. Tranz. A reuni, a strânge laolaltă loturi de teren, unități agricole, unități industriale, unități comerciale, instituții etc.; a concentra. – Din germ. kommassieren, lat. comassare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comasare
COMASÁRE, comasări, s. f. Acțiunea de a comasa. – V. comasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comat
COMÁT, -Ă, comați, -te, adj. (Rar) Care are coamă bogată, cu plete bogate; încomat. ◊ Stea comată = cometă. – Din coamă. Cf. lat. comatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comati
COMÁTI s. m. pl. Nume dat (de romani) dacilor de rând (care purtau plete și capul descoperit). – Din lat. comati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comatogen
COMATOGÉN, -Ă, comatogeni, -e, adj. (Med.) Care produce o stare de comă^1. Factor comatogen. – Din fr. comatogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comatos
COMATÓS, -OÁSĂ, comatoși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. De comă^1. Stare comatoasă. 2. Adj., s. m. și f. (Bolnav) care este în comă^1. – Din fr. comateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comă
CÓMĂ^1, come, s. f. Pierdere totală, prelungită a cunoștinței, a sensibilității și motricității, asemănătoare somnului profund, provocată de o ruptură a vaselor creierului, de diabet, de uremie sau de alte boli. ♦ (Impr.) Agonie. ◊ (Arg., loc adj. și adv.) De comă = extraordinar, nemaipomenit. – Din fr. coma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comă
CÓMĂ^2, come, s. f. 1. Cel mai mic interval muzical, greu perceptibil pentru auz; semn folosit pentru a indica în muzica instrumentală frazarea, iar în muzica vocală locurile unde se respiră. 2. (Reg.) Virgulă. – Din germ. Komma, fr. comma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comănac
COMĂNÁC^1, comănace, s. n. 1. Acoperământ al capului, de formă cilindrică, fără boruri, confecționat din lână sau din pâslă, purtat de călugări și de călugărițe. ◊ Expr. (Glumeț) A-și pune capul sub comănac = a se călugări. 2. Acoperământ al capului asemănător cu comănacul^1 (1) purtat în trecut de bărbați. ♦ Căciuliță de mătase sau de stofă scumpă, purtată în trecut de femei. [Var.: comanác s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comănac
COMĂNÁC^2, comănaci, s. m. (Reg.) Creangă, ramură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comăndare
COMĂNDÁRE s. f. v. comândare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comând
COMẤND, comânduri, s. n. (Înv.) 1. Masă de pomenire a unui mort; praznic; mâncare care se servește la o astfel de masă. 2. Bani, lucruri, vite etc. pe care și le păstrau oamenii pentru înmormântare și pentru praznic. – Din comânda (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comânda
COMÂNDÁ, comấnd, vb. I. Tranz. (Înv.) A face comândul; a îngriji de cele necesare pentru comând. – Lat. commandare (= commendare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comândare
COMÂNDÁRE, comândări, s. f. (Înv.) Praznic, ospăț la înmormântare, pomană. [Var.: comăndáre s. f.] – V. comânda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combaină
COMBÁINĂ s. f. v. combină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combainer
COMBAINÉR, -Ă s. m. și f. v. combiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combainist
COMBAINÍST, -Ă, combainiști, -ste, s. m. și f. Combiner. – Combaină + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combatant
COMBATÁNT, -Ă, combatanți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care ia (sau este apt să ia) parte la lupte, care aparține unei unități militare de luptă. ♦ Fig. Care luptă activ, care militează pentru triumful unor idei. – Din fr. combattant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combate
COMBÁTE, combát, vb. III. 1. Tranz. A lupta împotriva unor atitudini, unor idei și împotriva persoanelor care le susțin. 2. Tranz. A lua măsuri de stârpire a unui flagel social, a unei boli etc. 3. Intranz. (Înv.) A lua parte la o luptă, a lupta. – Din fr. combattre (după bate).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combatere
COMBÁTERE, combateri, s. f. Acțiunea de a combate; luptă. – V. combate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combativ
COMBATÍV, -Ă, combativi, -e, adj. Care susține cu dârzenie și cu perseverență o idee, un punct de vedere, o concepție. – Din fr. combatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combativitate
COMBATIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi combativ. – Din fr. combativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combi
CÓMBI s. n. Autoturism cu portbagajul plasat în interiorul mașinii, la spate. ◊ (Adjectival) Trabant combi. – Din germ. Kombi[wagen].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combina
COMBINÁ, combín, vb. I. 1. Tranz. A îmbina, a potrivi lucruri diferite. ♦ (Fam.) A plănui, a chibzui. 2. Tranz. și refl. A (se) uni (atomi, molecule sau radicali ai unor substanțe) printr-o reacție chimică, dând naștere unei substanțe compuse. – Din fr. combiner, lat. combinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinabil
COMBINÁBIL, -Ă, combinabili, -e, adj. Care se poate combina. – Combina + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinagiu
COMBINAGÍU, combinagii, s. m. (Peior.) Persoană care face tot felul de combinații (necinstite). – Combina + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinare
COMBINÁRE, combinări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) combina; îmbinare, combinație. 2. (Mat.; la pl.) Totalitatea grupurilor care se pot alcătui cu un număr dat de elemente (alese dintr-un număr mai mare), astfel încât fiecare grup să conțină sau numai elemente diferite între ele, sau numai elemente identice. 3. Fenomen chimic de unire a doi sau a mai multor atomi, molecule sau radicali pentru a forma molecula unei noi substanțe, cu însușiri diferite de cele ale substanțelor de la care s-a pornit. – V. combina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinat
COMBINÁT^1, combinate, s. n. Mare complex productiv constituit din mai multe sectoare productive care se completează reciproc. ♦ Combinat sportiv = reunire a mai multor terenuri și săli de sport. – Din rus. kombinat, fr. combinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinat
COMBINÁT^2, -Ă, combinați, -te, adj. Care este alcătuit din mai multe elemente diferite; care formează o combinație. ♦ Spec. (Chim.; despre substanțe) Compus. ♦ (Substantivat, f.) Probă sportivă complexă (de schi). – V. combina. Cf. fr. combiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinativ
COMBINATÍV, -Ă, combinativi, -e, adj. De combinare (1). – Din engl. combinative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinator
COMBINATÓR, -OÁRE, combinatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care combină, care determină o combinație. 2. S. n. Aparat care poate realiza combinații de asociație între mașini, aparate și instrumente electrice. – Din rus. kombinator, fr. combinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinatorie
COMBINATÓRIE, combinatorii, adj. (În sintagma) Analiză combinatorie = capitol din calculul probabilităților care studiază aranjamentele, permutările și combinările. – Din fr. combinatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinaţie
COMBINÁȚIE, combinații, s. f. 1. Îmbinare, reunire, combinare. 2. (Fam.) Aranjament, plan; calcul. ◊ Expr. A intra în combinație cu cineva = a se asocia cu cineva. 3. Reacție chimică în cursul căreia doi atomi sau două molecule se unesc pentru a forma o nouă moleculă; (concr.) substanță obținută în urma unei astfel de reacții; (corp) compus. [Var.: combinațiúne s. f.] – Din lat. combinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinație
COMBINÁȚIE, combinații, s. f. 1. Îmbinare, reunire, combinare. 2. (Fam.) Aranjament, plan; calcul. ◊ Expr. A intra în combinație cu cineva = a se asocia cu cineva. 3. Reacție chimică în cursul căreia doi atomi sau două molecule se unesc pentru a forma o nouă moleculă; (concr.) substanță obținută în urma unei astfel de reacții; (corp) compus. [Var.: combinațiúne s. f.] – Din lat. combinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinaţiune
COMBINAȚIÚNE s. f. v. combinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinațiune
COMBINAȚIÚNE s. f. v. combinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combină
COMBÍNĂ, combine, s. f. Mașină de lucru complexă care îndeplinește simultan mai multe operații. ◊ Combină agricolă = mașină (autopropulsată) care execută simultan mai multe lucrări agricole. Combină minieră = mașină care efectuează operațiile de tăiere și de desprindere a rocilor și a minereurilor, precum și de evacuare a materialului de pe locul unde se lucrează. Combină muzicală = set de aparate (tuner, pick-up, casetofon, amplificatoare audio) de înregistrare-redare a sunetului; sistem audio. [Var.: combáină s. f.] – Din engl. combine. Cf. rus. kombain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combiner
COMBINÉR, -Ă, combineri, -e, s. m. și f. Muncitor calificat care manevrează o combină. [Var.: combainér, -ă s. m. și f.] – Combină + suf. -ar. Cf. rus. kombainer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinezon
COMBINEZÓN, combinezoane, s. n. 1. Obiect de lenjerie pentru femei, confecționat din pânză, mătase, nailon etc., care acoperă corpul, sub rochie, de la umeri până deasupra genunchilor; furou. 2. Îmbrăcăminte de protecție împotriva murdăririi în timpul lucrului, mai ales pentru muncitorii care execută lucrări de reparații. ♦ Salopetă. – Din fr. combinaison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combinor
COMBINÓR, combinoare, s. n. Organ suplimentar al fiecărui selector dintr-o centrală telefonică automată, folosit pentru a produce schimbări succesive în constituția circuitelor. – Combina + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combo
CÓMBO s. n. Formație orchestrală de jazz compusă din trei până la opt instrumentiști. – Cf. engl. combinaty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comburant
COMBURÁNT, -Ă, comburanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care produce combustie, care întreține arderea. 2. S. m. Gaz sau substanță care asigură arderea carburantului (în motorul-rachetă). – Din fr. comburant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combustibil
COMBUSTÍBIL, -Ă, combustibili, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre materiale) Care are însușirea de a arde. 2. S. m. Materie, de obicei organică, care arde, dezvoltând căldură, și care este folosită ca izvor de energie în industrie și în economia casnică. ◊ Combustibil convențional = combustibil teoretic cu putere calorică de 7000 kcal/kg, utilizat ca etalon pentru compararea diferiților combustibili reali. Combustibil nuclear = material fisionabil întrebuințat pentru a produce energie în reactoarele nucleare. – Din fr. combustible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combustibilitate
COMBUSTIBILITÁTE s. f. Proprietate a unor corpuri de a arde în contact cu aerul. – Din fr. combustibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

combustie
COMBÚSTIE, combustii, s. f. Ardere. – Din fr. combustion, lat. combustio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comedian
COMEDIÁN, -Ă, comedieni, -e, s. m. și f. (Rar) Actor sau actriță de comedie; comediant. ♦ Fig. Persoană care știe să se prefacă, care adoptă atitudini teatrale în viața de toate zilele. [Pr.: -di-an] – Din fr. comédien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comediant
COMEDIÁNT, -Ă, comedianți, -te, s. m. și f. 1. (Înv.) Comedian. ♦ Actor sau actriță de circ, de bâlci; saltimbanc. ♦ Actor sau actriță fără talent. 2. Fig. Persoană prefăcută, fățarnică, ipocrită; șarlatan. [Pr.: -di-ant] – Din germ. Komödiant, it. commediante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comedie
COMEDÍE^1, comedii, s. f. Operă dramatică al cărei subiect și deznodământ provoacă râsul și care ridiculizează relații sociale și etice, tipuri umane, năravuri etc. ♦ Fig. Prefăcătorie, ipocrizie, falsitate. – Din fr. comédie, lat. comoedia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comedie
COMÉDIE^2, comedii, s. f. 1. (Pop. și fam.) Întâmplare ciudată și hazlie; poznă, bazaconie. ♦ Lucru neașteptat, surprinzător; minune. 2. (Rar) Spectacol public cu numere de circ, panoramă, călușei etc. ♦ Mecanism, mașinărie. – Din tc. komedya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comedioară
COMEDIOÁRĂ, comedioare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui comedie^1.[Pr.: -di-oa-] – Comedie^1 + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comediograf
COMEDIOGRÁF, comediografi, s. m. Autor de comedii^1. [Pr.: -di-o-] – Din it. commediografo, lat. comoediographus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comedon
COMEDÓN, comedoane, s. n. Mică formație cilindrică de substanțe sebacee cu extremitatea neagră, care astupă uneori glandele sebacee ale feței. – Din fr. comédon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemora
COMEMORÁ, comemorez, vb. I. Tranz. A celebra solemn amintirea unei personalități sau a unui eveniment important. – Din fr. commémorer, lat. commemorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemorabil
COMEMORÁBIL, -Ă, comemorabili, -e, adj. Care trebuie (sau poate) să fie comemorat; de comemorat. – Din fr. commémorable, lat. commemorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemorare
COMEMORÁRE, comemorări, s. f. Acțiunea de a comemora; ceremonie menită să evoce amintirea unei persoane sau a unui eveniment important; comemorație. – V. comemora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemorativ
COMEMORATÍV, -Ă, comemorativi, -e, adj. Care evocă amintirea unui eveniment important, a unei personalități etc. – Din fr. commémoratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemoraţie
COMEMORÁȚIE, comemorații, s. f. (Rar) Comemorare. – Din fr. commémoration, lat. commemoratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comemorație
COMEMORÁȚIE, comemorații, s. f. (Rar) Comemorare. – Din fr. commémoration, lat. commemoratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comenduire
COMENDUÍRE, comenduiri, s. f. Organ militar care supraveghează îndeplinirea corectă a serviciului de gardă, păstrarea ordinii și a disciplinei într-o localitate, într-o unitate militară, într-o stație de cale ferată etc. ♦ Local în care își are sediul un asemenea organ militar. – Din comendui (ieșit din uz „a comanda” < comendie < pol. komenda).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comensalism
COMENSALÍSM s. n. v. comensualism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comensualism
COMENSUALÍSM s. n. (Biol.) Formă specifică de relații între două plante sau două animale, în care unul folosește resturile de hrană ale celuilalt. [Pr.: -su-a-. – Var.: comensalísm s. n.] – După germ. Kommensalismus, fr. commensalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comensurabil
COMENSURÁBIL, -Ă, comensurabili, -e, adj. (Mat.; despre două sau mai multe mărimi) Care pot fi măsurate cu aceeași unitate de măsură, valorile amândurora fiind multipli întregi ai unității folosite. – Din fr. commensurable, lat. commensurabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comensurabilitate
COMENSURABILITÁTE s. f. Proprietatea a două mărimi de aceeași natură de a admite o a treia mărime ca măsură comună, care se cuprinde în primele de un număr întreg de ori. – Din fr. commensurabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comenta
COMENTÁ, comentez, vb. I. Tranz. 1. A face observații asupra unei întâmplări, a unui eveniment etc.; a interpreta, a lămuri. 2. A analiza, a interpreta critic textul unei opere literare, istorice, un articol de lege etc. – Din fr. commenter, lat. commentari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comentare
COMENTÁRE, comentări, s. f. Acțiunea de a comenta. – V. comenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comentariu
COMENTÁRIU, comentarii, s. n. 1. Apreciere, comentare (în spirit critic) a unei probleme, a unui eveniment etc.; material publicistic prezentând o asemenea apreciere. 2. Explicare a unei opere literare, istorice etc., făcută adesea prin note marginale; interpretare. – Din fr. commentaire, lat. commentarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comentator
COMENTATÓR, -OÁRE, comentatori, -oare, s. m. și f. Persoană care interpretează o operă literară, istorică etc.; autor de comentarii. ♦ Persoană care comentează desfășurarea unui eveniment, a unei întreceri sportive etc. (la radio, televiziune). – Din fr. commentateur, lat. commentator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comeraj
COMERÁJ s. n. (Franțuzism) Flecăreală; bârfă. – Din fr. commérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comerciabil
COMERCIÁBIL, -Ă, comerciabili, -e, adj. Care îndeplinește condițiile pentru a fi comercializat (ușor); vandabil; de comercializat. [Pr.: -ci-a-] – Din it. commerciabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comercial
COMERCIÁL, -Ă, comerciali, -e, adj. Care aparține comerțului, privitor la comerț; din comerț; negustoresc. [Pr.: -ci-al] – Din fr. commercial, lat. commercialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comercialism
COMERCIALÍSM s. n. Spirit comercial (exagerat). [Pr.: -ci-a-] – Din engl. commercialism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comercializa
COMERCIALIZÁ, comercializez, vb. I. Tranz. A pune o marfă, un bun etc. în comerț, a face să devină obiect de comerț. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. commercialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comercializare
COMERCIALIZÁRE, comercializări, s. f. Acțiunea de a comercializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. comercializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comerciant
COMERCIÁNT, -Ă, comercianți, -te, s. m. și f. Persoană fizică sau juridică specializată în efectuarea actelor de comerț. [Pr.: -ci-ant] – Din it. commerciante, fr. commerçant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comerţ
COMÉRȚ s. n. Schimb de produse prin cumpărarea și vânzarea lor; ramură a economiei în cadrul căreia se desfășoară circulația mărfurilor. – Din fr. commerce, lat. commercium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comerț
COMÉRȚ s. n. Schimb de produse prin cumpărarea și vânzarea lor; ramură a economiei în cadrul căreia se desfășoară circulația mărfurilor. – Din fr. commerce, lat. commercium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comesean
COMESEÁN, -Ă, comeseni, -e, s. m. și f. Persoană care stă la masă împreună cu altcineva, care mănâncă la o masă comună; conviv. [Var.: conmeseán, -ă s. m. și f.] – Co- + mesean (după fr. commensal).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comestibil
COMESTÍBIL, -Ă, comestibili, -e, adj. Care poate servi ca hrană; bun de mâncat. – Din fr. comestible, lat. comestibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comet
COMÉT s. n. v. cometă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cometă
COMÉTĂ, comete, s. f. Corp ceresc alcătuit dintr-un nucleu luminos înconjurat de gaze și de pulberi, care, uneori, se prelungește sub forma unei cozi îndreptate în sens opus Soarelui din cauza presiunii luminii acestuia; stea cu coadă. [Var.: (înv.) comét s. n.] – Din fr. comète, lat. cometa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comic
CÓMIC, -Ă, comici, -ce, adj., s. m., s. n. 1. Adj. Care aparține comediei^1, de comedie, relativ la comedie. ♦ Care provoacă râsul; hazliu, ridicol. 2. S. m. Actor care interpretează roluri de comedie^1. 3. S. n. Categorie estetică în a cărei sferă intră actele, situațiile sau personajele din viață sau din artă care provoacă râsul; ceea ce constituie temeiul ridicolului; parte hazlie, element sau efect comic, notă ridicolă pe care o reprezintă ceva sau cineva. – Din fr. comique, lat. comicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comicărie
COMICĂRÍE, comicării, s. f. (Fam.) Faptă, situație care provoacă râsul; caraghioslâc. – Comic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comicitate
COMICITÁTE s. f. (Rar) Caracter comic. – Comic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comics
CÓMICS, comicsuri, s. n. Nume dat unor povestiri prezentate sub formă de desene seriale (publicate în reviste, broșuri etc.), însoțite de texte scurte. – Din engl. comics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cominatoriu
COMINATÓRIU, -IE, cominatorii, adj. (Despre o măsură luată de un organ de jurisdicție) Care constrânge o persoană la comiterea sau la abținerea de la săvârșirea unui fapt. ◊ Daune cominatorii = sumă de bani ce urmează a se plăti periodic de către o persoană până la achitarea obligației ce îi revine. – Din fr. comminatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comină
CÓMINĂ s. f. (Reg.) Tescovină. – Din sb. komina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cominternist
COMINTERNÍST, -Ă, cominterniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al Cominternului. – Comintern (= Internaționala a III-a Comunistă) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cominutiv
COMINUTÍV, -Ă, cominutivi, -e, adj. (Med.; despre fracturi) În fragmente mici. – Din fr. comminutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cominuţie
COMINÚȚIE, cominuții, s. f. (Rar) Reducere, împărțire în bucăți mici. – Cf. lat. comminuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cominuție
COMINÚȚIE, cominuții, s. f. (Rar) Reducere, împărțire în bucăți mici. – Cf. lat. comminuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comis
CÓMIS, comiși, s. m. Mare dregător în Moldova și în Țara Românească, în Evul Mediu, care avea în grija sa caii și grajdurile Curții domnești, precum și aprovizionarea cu furaje. – Din ngr. kómis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comis
COMÍS, -Ă, comiși, -se, adj. v. COMÍTE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

comis-voiajor
COMÍS-VOIAJÓR, comis-voiajori, s. m. Persoană care se ocupă cu mijlocirea vânzărilor de mărfuri, deplasându-se în diverse locuri în căutarea unor beneficiari. [Pr.: -vo-ia-] – Din fr. commis voyageur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisar
COMISÁR, comisari, s. m. 1. Ofițer de poliție, șef al unui comisariat. 2. (În sintagma) Comisar militar = comandant al unui comisariat militar. 3. (În fosta URSS, până în anul 1946; în sintagma) Comisar al poporului = membru al guvernului sovietic. 4. Persoană învestită de către o autoritate superioară cu împuterniciri speciale; mandatar. – Din fr. commissaire, (3) rus. komissar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisariat
COMISARIÁT, comisariate, s. n. 1. (În vechea organizare administrativă a țării) Secție a poliției orășenești condusă de un comisar (1). ♦ Localul acestei secții. 2. (În sintagma) Comisariat militar = organ de conducere militară locală de pe lângă fiecare unitate administrativă, ale cărei funcții de bază sunt recrutarea și încorporarea celor supuși serviciului militar, precum și evidența situației militare a cetățenilor. ♦ Localul acestui organ. 3. (În fosta URSS, până în anul 1946; în sintagma) Comisariat al poporului = minister. [Pr.: -ri-at] – Din fr. commissariat, (3) rus. komissariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comiserativ
COMISERATÍV, -Ă, comiserativi, -e, adj. (Rar) Compătimitor. [Pr. și: -ze-] – Din it. commiserativo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisie
COMÍSIE, comisii, s. f. 1. Colectiv având sarcina de a coordona sau de a sprijini o anumită activitate. 2. Organizație internațională sau organ al unei organizații internaționale. 3. (Înv.) Secție de poliție. [Var.: comisiúne s. f.] – Din rus. komissiia, fr. commission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comision
COMISIÓN, comisioane, s. n. 1. Însărcinare dată unei persoane de a procura sau de a transmite ceva; serviciu făcut cuiva în urma unei astfel de însărcinări. 2. (Jur.) Contract în baza căruia o persoană tratează afaceri comerciale în nume propriu, dar pe socoteala altei persoane, în schimbul unei remunerații (procentuale). ♦ Remunerație (procentuală) primită de o persoană, de o bancă etc. care a mijlocit o afacere comercială sau care a efectuat un serviciu. [Pr.: -si-on] – Din fr. commission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisiona
COMISIONÁ, comisionez, vb. I. Tranz. A procura ceva prin mijlocirea unui comisionar. [Pr.: -si-o-] – Din fr. commissionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisionar
COMISIONÁR, comisionari, s. m. 1. Persoană care tratează afaceri comerciale în numele său, dar pe socoteala altei persoane, în schimbul unui beneficiu. 2. Persoană care se ocupă cu transmiterea de scrisori, pachete etc. pe cale particulară. [Pr.: -si-o-] – Din fr. commissionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisiune
COMISIÚNE s. f. v. comisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisoaie
COMISOÁIE, comisoaie, s. f. (Înv.) Soție de comis. – Comis + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisoriu
COMISÓRIU, -IE, comisorii, adj. (Jur.) Care duce la rezilierea, anularea, desființarea unui contract. – Din fr. commissoire, lat. commissorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisural
COMISURÁL, -Ă, comisurali, -e, adj. (Anat.) Al comisurii, de comisură. – Din fr. commissural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comisură
COMISÚRĂ, comisuri, s. f. 1. Punct de unire a două formațiuni anatomice. Comisura buzelor. Comisura pleoapelor. 2. Fascicul de fibre nervoase care unește două regiuni simetrice ale emisferelor cerebrale sau ale altor segmente din sistemul nervos central. – Din fr. commissure, lat. commissura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comişel
COMIȘÉL, comișei, s. m. Ajutor de comis. – Comis + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comișel
COMIȘÉL, comișei, s. m. Ajutor de comis. – Comis + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comitagiu
COMITAGÍU, comitagii, s. m. Membru al unei organizații revoluționare bulgare care a luptat în trecut pentru eliberare. – Din tc. komitacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comitat
COMITÁT, comitate, s. n. Unitate administrativ-teritorială, în unele țări condusă de un comite^2 (sau conte); district. – Din germ. Komitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comite
COMÍTE^1, comít, vb. III. Tranz. A face, a înfăptui, a săvârși (o greșeală, o faptă rea). – Din lat. committere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comite
CÓMITE^2, comiți, s. m. Conducător al unui comitat. – Din lat. comes, -itis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comitent
COMITÉNT, -Ă, comitenți, -te, s. m. și f. Persoană care încredințează cuiva un mandat prin care îl împuternicește să săvârșească anumite acte sub controlul său și după directivele sale. – Din it. committente, lat. commitens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comitere
COMÍTERE, comiteri, s. f. Acțiunea de a comite^1. – V. comite^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comitet
COMITÉT, comitete, s. n. Organ de conducere colectivă a unor organizații politice, obștești etc. – Din rus. komitet, fr. comité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comiţial
COMIȚIÁL, -Ă, comițiali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la epilepsie, care aparține epilepsiei. Criză comițială. 2. S. m. și f. Bolnav de epilepsie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. comitial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comițial
COMIȚIÁL, -Ă, comițiali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la epilepsie, care aparține epilepsiei. Criză comițială. 2. S. m. și f. Bolnav de epilepsie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. comitial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comiţii
COMÍȚII s. f. pl. (În Roma antică, în perioada republicii) Adunări ale poporului cu atribuții politice, legislative, judecătorești și religioase. – Din lat. comitia, -orum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comiții
COMÍȚII s. f. pl. (În Roma antică, în perioada republicii) Adunări ale poporului cu atribuții politice, legislative, judecătorești și religioase. – Din lat. comitia, -orum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comizeraţie
COMIZERÁȚIE s. f. (Livr.) Milă, compătimire. – Din fr. commisération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comizerație
COMIZERÁȚIE s. f. (Livr.) Milă, compătimire. – Din fr. commisération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

commodo
COMMÓDO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Într-un tempo liniștit, ușor. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoară
COMOÁRĂ, comori, s. f. Mulțime de bani sau de obiecte de preț (păstrate sub lacăt, ascunse în pământ etc.). ♦ Avuție, avere, avut. ♦ Fig. Persoană extrem de iubită sau de prețuită. – Din sl. komora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comod
COMÓD, -Ă, comozi, -de, adj. 1. De care te poți folosi ușor și cu plăcere; lesnicios, plăcut, confortabil. ♦ Tihnit, liniștit. 2. (Peior.; despre oameni) Care nu vrea să facă eforturi; care nu înțelege să iasă din obiceiurile lui, din ritmul lui tihnit, obișnuit de viață; p. ext. leneș, indolent. – Din fr. commode, lat. commodus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comodat
COMODÁT s. n. Împrumut făcut pentru o folosință curentă. – Din fr. commodé, lat. commodatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comodă
COMÓDĂ, comode, s. f. Mobilă cu sertare mari, suprapuse, în care se păstrează lenjeria; scrin. – Din fr. commode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoditate
COMODITÁTE, comodități, s. f. 1. Însușirea de a fi comod (1); confort. 2. (Peior.) Atitudinea unei persoane comode (2). – Din fr. commodité, lat. commoditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comodor
COMODÓR, comodori, s. m. Grad de ofițer superior căpitanului de vas și inferior contraamiralului, în marina engleză și americană; persoană care are acest grad. – Din fr., engl. commodore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comor
COMÓR s. n. Varietate de rasă de oi caracul, cu lână de culoare maro-roșcată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comornic
COMÓRNIC, comornice, s. n. (Înv.) Celar la stână. – Din pol. komornik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoştenitor
COMOȘTENITÓR, -OÁRE, comoștenitori, -oare, s. m. și f. (Jur.) Persoană care moștenește împreună cu alții pe cineva, considerată în raport cu aceștia. – Co- + moștenitor (după fr. cohéritier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoștenitor
COMOȘTENITÓR, -OÁRE, comoștenitori, -oare, s. m. și f. (Jur.) Persoană care moștenește împreună cu alții pe cineva, considerată în raport cu aceștia. – Co- + moștenitor (după fr. cohéritier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoţie
COMÓȚIE, comoții, s. f. 1. Perturbare puternică, bruscă a stării unui organ determinată de o lovire sau de o cădere. ◊ Comoție cerebrală = tulburare consecutivă a unui traumatism cranio-cerebral închis. 2. Fig. Emoție violentă. – Din fr. commotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comoție
COMÓȚIE, comoții, s. f. 1. Perturbare puternică, bruscă a stării unui organ determinată de o lovire sau de o cădere. ◊ Comoție cerebrală = tulburare consecutivă a unui traumatism cranio-cerebral închis. 2. Fig. Emoție violentă. – Din fr. commotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compacitate
COMPACITÁTE s. f. Raportul dintre greutatea specifică aparentă a unui material granular sau poros și greutatea lui specifică reală; p. gener. însușirea de a fi compact. – Din fr. compacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compact
COMPÁCT, -Ă, compacți, -te, adj. 1. Care se compune din particule strâns legate între ele; îndesat, dens. ◊ Caractere compacte = litere de tipar groase și negre; aldine. ♦ (Despre o mulțime, un grup de oameni etc.) Numeros și des. 2. Fig. (Despre noapte, întuneric etc.) În care nu străbate nicio rază de lumină; întunecos. – Din fr. compact, lat. compactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compact
COMPÁCT, -Ă, compácți, -te, adj. ~ 3. (Mat.) Care se referă la un spațiu topologic și, în special, la un spațiu metric, cu proprietatea că, pentru orice reuniune de mulțimi deschise care îl conține, există o reuniune de submulțimi ale mulțimilor date, cu un număr finit de elemente, și care de asemenea îl conține. [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

compact-disc
COMPÁCT-DÍSC, compact-discuri, s. n. 1. Aparat de redare a înregistrărilor audio de pe discul numeric, cu diametrul de 12 cm. 2. Discul de pe care se redau aceste înregistrări; CD. – Din engl. Compact Disk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compacta
COMPACTÁ, compactez, vb. I. Tranz. 1. (Reg.) A lega cărți. 2. A îndesa cu ajutorul compactorului. – Din compactor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactabil
COMPACTÁBIL, -Ă adj. v. compactibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactare
COMPACTÁRE, compactări, s. f. 1. (Reg.) Faptul de a compacta. 2. Operație de îndesare a pământului, a materialelor cu ajutorul compactorului. – V. compacta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactibil
COMPACTÍBIL, -Ă, compactibili, -e, adj. Care poate fi compactat. [Var.: compactábil, -ă adj.] – Compact + suf. -ibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactibilitate
COMPACTIBILITÁTE s. f. Proprietatea de a putea fi compactat. – Din fr. compactibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactitate
COMPACTITÁTE, compactități, s. f. Însușire de a fi compact; compacitate. – Compact + suf. -itate (după germ. Kompaktheit).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactizare
COMPACTIZÁRE, compactizări, s. f. Condensare. – Din compact.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactometru
COMPACTOMÉTRU, compactometre, s. n. Aparat pentru măsurarea gradului de afânare a solului. – Din fr. compactomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compactor
COMPACTÓR, (1) compactori, s. m., (2) compactoare, s. n. 1. S. m. (Reg.) Legător de cărți. 2. S. n. Utilaj folosit la îndesarea umpluturilor de pământ, a stratului de la suprafața unui teren ori a unei șosele etc. – Din fr. compacteur, lat. compactor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

companie
COMPANÍE^1, companii, s. f. 1. Tovărășie, însoțire. ◊ Damă (sau doamnă) de companie = persoană angajată să îngrijească de o persoană bătrână sau bolnavă sau ca să-i țină de urât. 2. Grup mic de persoane care-și petrec vremea împreună; societate. 3. Asociere de persoane fizice și juridice, constituite în societăți comerciale, în vederea efectuării de acte de comerț. – Din fr. compagnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

companie
COMPÁNIE^2, companii, s. f. Subunitate militară mai mare decât plutonul și mai mică decât batalionul. ◊ Companie de onoare = denumire a unei companii^2 care îndeplinește rolul de gardă de onoare. – Din fr. compagnie, it. compagnia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

companion
COMPANIÓN, -OÁNĂ, companioni, -oane, s. m. și f. (Livr.). 1. Camarad, tovarăș. 2. Persoană care făcea parte dintr-o societate comercială, artistică etc. – Din fr. compagnon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compara
COMPARÁ, compár, vb. I. Tranz. A examina pentru a stabili asemănările și deosebirile; a confrunta. – Din fr. comparer, lat. comparare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparabil
COMPARÁBIL, -Ă, comparabili, -e, adj. Care poate fi comparat. – Din fr. comparable, lat. comparabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparare
COMPARÁRE, comparări, s. f. Acțiunea de a compara. – V. compara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparat
COMPARÁT, -Ă, comparați, -te, adj. (Despre discipline științifice) Care studiază prin comparație, care folosește metoda comparației. Gramatică comparată. – V. compara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparatism
COMPARATÍSM s. n. Metodă de cercetare (în literatură, muzică etc.) bazată pe identificarea și compararea motivelor (3) comune din culturile diferitelor țări. ♦ (Lingv.) Cercetare bazată pe metoda comparativ-istorică; comparativism. – Din fr. comparatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparatist
COMPARATÍST, -Ă, comparatiști, -ste, s. m. și f. Specialist în studiul unei discipline comparate. – Din fr. comparatiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparativ
COMPARATÍV, -Ă, comparativi, -e, adj. Care este bazat pe comparație, pe stabilirea de raporturi între diferite fenomene; care stabilește sau servește pentru comparație. ◊ Grad comparativ (și substantivat, n.) = unul dintre gradele de comparație ale adjectivelor și ale adverbelor, care exprimă superioritatea, inferioritatea sau egalitatea mai multor obiecte (sau acțiuni) cu aceeași însușire sau caracteristică ori a aceluiași obiect (sau a aceleiași acțiuni) în momente diferite. Metodă comparativă = metodă de cercetare în lingvistica istorică, care constă în reconstituirea faptelor de limbă din trecut, nescrise, prin compararea unor fapte corespunzătoare de mai târziu, din diferite limbi existente. – Din fr. comparatif, lat. comparativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparativism
COMPARATIVÍSM s. n. (Lingv.) Comparatism. – Din germ. Komparativismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparator
COMPARATÓR, comparatoare, s. n. Instrument de măsură format dintr-un șurub micrometric și două microscoape, care servește la măsurarea distanței dintre două puncte sau dintre două repere. – Din fr. comparateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparaţie
COMPARÁȚIE, comparații, s. f. 1. Examinare a două sau a mai multor lucruri, ființe sau fenomene, făcută cu scopul de a se stabili asemănările și deosebirile dintre ele. ◊ Grad de comparație = formă pe care o ia adjectivul și unele categorii de adverbe pentru a arăta măsura mai mică sau mai mare în care un substantiv sau un verb posedă însușirea sau caracteristica exprimată de acel adjectiv sau adverb. Termen de comparație = cuvânt, expresie sau noțiune care servește pentru a compara ceva. ◊ Expr. În comparație cu... = comparativ, față de... A nu suferi comparație = a fi mai presus de orice alt obiect sau ființă cu care ar putea fi comparat. 2. Procedeu stilistic de asociere a doi termeni (obiecte, personaje, acțiuni), pe baza însușirilor comune, în vederea reliefării însușirilor primului termen. [Var.: (înv.) comparațiúne s. f.] – Din lat. comparatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparație
COMPARÁȚIE, comparații, s. f. 1. Examinare a două sau a mai multor lucruri, ființe sau fenomene, făcută cu scopul de a se stabili asemănările și deosebirile dintre ele. ◊ Grad de comparație = formă pe care o ia adjectivul și unele categorii de adverbe pentru a arăta măsura mai mică sau mai mare în care un substantiv sau un verb posedă însușirea sau caracteristica exprimată de acel adjectiv sau adverb. Termen de comparație = cuvânt, expresie sau noțiune care servește pentru a compara ceva. ◊ Expr. În comparație cu... = comparativ, față de... A nu suferi comparație = a fi mai presus de orice alt obiect sau ființă cu care ar putea fi comparat. 2. Procedeu stilistic de asociere a doi termeni (obiecte, personaje, acțiuni), pe baza însușirilor comune, în vederea reliefării însușirilor primului termen. [Var.: (înv.) comparațiúne s. f.] – Din lat. comparatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparaţiune
COMPARAȚIÚNE s. f. v. comparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comparațiune
COMPARAȚIÚNE s. f. v. comparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compars
COMPÁRS s. m. (Livr.) Personaj mut sau cu rol minor într-un spectacol; figurant. – Din fr. comparse, it. comparsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartiment
COMPARTIMÉNT, compartimente, s. n. 1. Despărțitură într-un vagon de cale ferată, într-o încăpere mai mare, într-un dulap, într-o cutie etc. ♦ Diviziune obținută prin împărțirea unei suprafețe plane. 2. Sferă, sector, domeniu (de activitate) într-o întreprindere, într-o instituție etc. – Din fr. compartiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartimenta
COMPARTIMENTÁ, compartimentez, vb. I. Tranz. A împărți un spațiu în compartimente. – Din fr. compartimenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartimentaj
COMPARTIMENTÁJ, compartimentaje, s. n. (Rar) (Mod de) împărțire în compartimente. – Din fr. compartimentage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartimental
COMPARTIMENTÁL, -Ă, compartimentali, -e, adj. Care ține de un compartiment, referitor la un compartiment. – Din fr. compartimental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartimentare
COMPARTIMENTÁRE, compartimentări, s. f. Faptul de a compartimenta. – V. compartimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compartimentat
COMPARTIMENTÁT, -Ă, compartimentați, -te, adj. Împărțit în compartimente. – V. compartimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compas
COMPÁS, compasuri, s. n. 1. Instrument de măsură și de trasare a cercurilor sau a arcelor de cerc, format din două brațe articulate, prevăzute la capete cu un vârf și cu un dispozitiv de desenat (creion, trăgător, cretă etc.). 2. (Rar) Busolă. ◊ Expr. (Fam.) A-și pierde compasul = a se încurca, a se zăpăci. – Din fr. compas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compasiune
COMPASIÚNE s. f. Milă, compătimire. [Pr.: -si-u-] – Din fr. compassion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compatibil
COMPATÍBIL, -Ă, compatibili, -e, adj. Care se poate împăca cu altceva, care poate sta împreună sau poate exista simultan cu altceva; corespunzător, potrivit. ♦ (Despre o funcție, o profesie) Care poate fi exercitat simultan cu altceva. ♦ (Despre un sistem de ecuații) Care admite (aceleași) soluții. – Din fr. compatible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compatibilitate
COMPATIBILITÁTE s. f. 1. Faptul de a fi compatibil; însușirea a tot ce e compatibil; potrivire. 2. (Log.) Raport între două enunțuri care nu se exclud reciproc. 3. (Mat.) Proprietate a unui sistem de relații de a fi compatibil, părțile sale neexcluzându-se una pe cealaltă. 4. (Tel.; în sintagma) Compatibilitate inversă = retrocompatibilitate. – Din fr. compatibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compatriot
COMPATRIÓT, -OÁTĂ, compatrioți, -oate, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu altă persoană din aceeași țară. [Pr.: -tri-ot] – Din fr. compatriote, lat. compatriota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compărea
COMPĂREÁ, compár, vb. II. Intranz. A apărea, a se prezenta sau a fi adus în fața unei instanțe judecătorești (ca inculpat sau ca martor). – Din fr. comparaître (după părea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compătimi
COMPĂTIMÍ, compătimesc, vb. IV. 1. Tranz. A avea sau a manifesta părere de rău față de suferințele cuiva. 2. Intranz. (Înv.) A suferi împreună cu altcineva; a lua parte la suferința cuiva. – Con^1- + pătimi (după fr. compatir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compătimire
COMPĂTIMÍRE, compătimiri, s. f. Acțiunea de a compătimi și rezultatul ei; părere de rău, milă față de starea, de suferințele cuiva. – V. compătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compătimitor
COMPĂTIMITÓR, -OÁRE, compătimitori, -oare, adj. Care simte sau manifestă compătimire față de cineva. – Compătimi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compendiator
COMPENDIATÓR, -OÁRE, compendiatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care face un compendiu (1). [Pr.: -di-a-] – După fr. compendiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compendiu
COMPÉNDIU, compendii, s. n. 1. Expunere sintetică a unei lucrări, a unei discipline sau a unei concepții, conspect; publicație în care se face o asemenea expunere. 2. (Tehn.; în forma compendium) Dispozitiv care se adaptează în fața obiectivului cinematografic, pentru a permite operatorului să execute diferite trucaje tehnice pe film. [Var.: compéndium s. n.] – Din lat., fr. compendium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compendium
COMPÉNDIUM s. n. v. compendiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensa
COMPENSÁ, compensez, vb. I. 1. Tranz. A înlocui ceva consumat sau cheltuit prin altceva (egal în valoare); a completa, a înlocui ceva insuficient cu altceva; a echilibra. ♦ A îndrepta un rău printr-un bine; a răsplăti în mod corespunzător; a despăgubi. 2. Tranz. (Fiz.) A micșora sau a anula efectul unei anumite acțiuni. 3. Tranz. și refl. (Med.) A face să-și revină sau a-și reveni la o stare de funcționare normală, de echilibru. – Din fr. compenser, lat. compensare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensabil
COMPENSÁBIL, -Ă, compensabili, -e, adj. Care poate fi compensat. – Din fr. compensable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensare
COMPENSÁRE, compensări, s. f. Acțiunea de a (se) compensa și rezultatul ei. – V. compensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensat
COMPENSÁT, -Ă, compensați, -te, adj. În stare de compensare; echilibrat. ♦ (Med.) Care a revenit la o stare de funcționare normală. – V. compensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensativ
COMPENSATÍV, -Ă, compensativi, -e, adj. Care stabilește o compensație, care compensează. – Din fr. compensativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensator
COMPENSATÓR, -OÁRE, compensatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care compensează; compensatoriu. ♦ (Despre aparate, dispozitive sau mărimi) Care compensează un anumit efect în vederea menținerii unui anumit regim. 2. S. n. Aparat, dispozitiv sau sistem cu care se efectuează o compensare sau se realizează o echilibrare. – Din fr. compensateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensatoriu
COMPENSATÓRIU, -IE, compensatorii, adj. Care compensează; compensator. ♦ (Jur.) Care duce la repararea unei pagube. ◊ Daune compensatorii = sumă de bani ce se plătește de către debitor creditorului pentru a-i acoperi pagubele rezultate din neexecutarea unei obligații. – Din fr. compensatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensaţie
COMPENSÁȚIE, compensații, s. f. Faptul de a compensa; p. ext. ceea ce servește pentru a compensa ceva. [Var.: compensațiúne s. f.] – Din fr. compensation, lat. compensatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensație
COMPENSÁȚIE, compensații, s. f. Faptul de a compensa; p. ext. ceea ce servește pentru a compensa ceva. [Var.: compensațiúne s. f.] – Din fr. compensation, lat. compensatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensaţiune
COMPENSAȚIÚNE s. f. v. compensație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compensațiune
COMPENSAȚIÚNE s. f. v. compensație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comper
COMPÉR, comperi, s. m. Prezentator al unui spectacol de estradă, de varietăți etc. – Din engl. compeer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comperaj
COMPERÁJ, comperaje, s. n. Prezentare a unui spectacol de estradă, de varietăți etc.; text care conține această prezentare. – Din fr. compérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competent
COMPETÉNT, -Ă, competenți, -te, adj. 1. Care este bine informat într-un anumit domeniu; care este capabil, care este în măsură să judece un anumit lucru. 2. Care are atribuția, căderea, autoritatea legală să facă ceva; îndreptățit. [Var.: (înv.) competínte adj.] – Din fr. compétent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competenţă
COMPETÉNȚĂ, competențe, s. f. Capacitate a cuiva de a se pronunța asupra unui lucru, pe temeiul unei cunoașteri adânci a problemei în discuție; capacitate a unei autorități, a unui funcționar etc. de a exercita anumite atribuții. ◊ Expr. A fi de competența cuiva = a intra în atribuțiile cuiva. A-și declina competența = a se declara lipsit de autoritate (legală) sau fără pregătirea necesară pentru a judeca o chestiune sau pentru a se pronunța într-o problemă. [Var.: competínță s. f.] – Din fr. compétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competență
COMPETÉNȚĂ, competențe, s. f. Capacitate a cuiva de a se pronunța asupra unui lucru, pe temeiul unei cunoașteri adânci a problemei în discuție; capacitate a unei autorități, a unui funcționar etc. de a exercita anumite atribuții. ◊ Expr. A fi de competența cuiva = a intra în atribuțiile cuiva. A-și declina competența = a se declara lipsit de autoritate (legală) sau fără pregătirea necesară pentru a judeca o chestiune sau pentru a se pronunța într-o problemă. [Var.: competínță s. f.] – Din fr. compétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competinte
COMPETÍNTE adj. v. competent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competinţă
COMPETÍNȚĂ s. f. v. competență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competință
COMPETÍNȚĂ s. f. v. competență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competitiv
COMPETITÍV, -Ă, competitivi, -e, adj. 1. Susceptibil de a suporta concurența. 2. În care concurența este posibilă, unde se poate concura. – Din fr. compétitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competitivitate
COMPETITIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi competitiv. – Competitiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competitor
COMPETITÓR, -OÁRE, competitori, -oare, s. m. și f. Concurent. [Var.: (înv.) compețitór, -oáre s. m. și f.] – Din fr. compétiteur, lat. competitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competiţie
COMPETÍȚIE, competiții, s. f. Concurs, întrecere. – Din fr. compétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competiție
COMPETÍȚIE, competiții, s. f. Concurs, întrecere. – Din fr. compétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competiţional
COMPETIȚIONÁL, -Ă, competiționali, -e, adj. De competiție. Activitate competițională. [Pr.: -ți-o-] – Din competiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

competițional
COMPETIȚIONÁL, -Ă, competiționali, -e, adj. De competiție. Activitate competițională. [Pr.: -ți-o-] – Din competiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compeţitor
COMPEȚITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. competitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compețitor
COMPEȚITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. competitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compila
COMPILÁ, compilez, vb. I. Tranz. A aduna fapte sau păreri din operele diverșilor autori pentru a alcătui o lucrare nouă, fără o contribuție personală. – Din fr. compiler, lat. compilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compilare
COMPILÁRE, compilări, s. f. Acțiunea de a compila și rezultatul ei. – V. compila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compilator
COMPILATÓR, -OÁRE, compilatori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care compilează, autor de compilații. 2. S. n. (Cib.) Program utilitar de transformare a unui limbaj algoritmic în alt limbaj de programare. – Din fr. compilateur, lat. compilator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compilaţie
COMPILÁȚIE, compilații, s. f. Lucrare, operă care cuprinde idei și fragmente din diverși autori, neprelucrate în mod personal. – Din fr. compilation, lat. compilatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compilație
COMPILÁȚIE, compilații, s. f. Lucrare, operă care cuprinde idei și fragmente din diverși autori, neprelucrate în mod personal. – Din fr. compilation, lat. compilatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complace
COMPLÁCE vb. III v. complăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complăcea
COMPLĂCEÁ, complác, vb. II. Refl. A găsi o mulțumire completă în ceva; (peior.) a se mulțumi cu o anumită situație fără a încerca să o depășească. [Var.: compláce vb. III] – Con^1- + plăcea (după fr. complaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complăcere
COMPLĂCÉRE s. f. (Înv.) Amabilitate, complezență. – V. complăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complect
COMPLÉCT, -Ă adj. v. complet^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complecta
COMPLECTÁ vb. I v. completa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complectamente
COMPLECTAMÉNTE adv. v. completamente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complectare
COMPLECTÁRE s. f. v. completare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complectat
COMPLECTÁT, -Ă, complectați, -te, adj. v. COMPLECTA. – [DEX '98, DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

complement
COMPLEMÉNT, complemente, s. n. 1. Ceea ce se adaugă la ceva spre a-l întregi; complinire. 2. Parte secundară a propoziției care determină un verb, un adjectiv sau un adverb. 3. Substanță de natură proteică prezentă în serul sangvin și care participă la procesul imunității. – Din fr. complément, lat. complementum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complementar
COMPLEMENTÁR, -Ă, complementari, -e, adj. Care complinește, care completează. ◊ Unghiuri complementare = unghiuri care, prin însumare, formează un unghi de 90°. Culori complementare = culori care, prin suprapunere, dau culoarea albă. [Var.: complimentár, -ă adj.] – Din fr. complémentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complementarism
COMPLEMENTARÍSM s. n. (Fil.) Teză fundamentală a empirismului logic constând în asocierea empirismului cu logicismul. – Din fr. complémentarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complementaritate
COMPLEMENTARITÁTE s. f. Însușirea de a prezenta un caracter complementar, de a fi alcătuit din părți complementare. – Din fr. complémentarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complementariza
COMPLEMENTARIZÁ, complementarizez, vb. I. Refl. (Rar) A deveni complementar la ceva. ♦ A se întregi. – Complementar + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complet
COMPLÉT^1, completuri, s. n. (Franțuzism ieșit din uz) Bal popular; local de dans (în cartierele periferice ale unui oraș). – Probabil din cuplet (confundat, prin etimologie populară, cu complet^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complet
COMPLÉT^2, -Ă (1) compleți, -te, adj., (2, 3) completuri, s. n., (4) adv. 1. Adj. Care conține toate elementele necesare; căruia nu-i lipsește niciuna dintre părțile constitutive; întreg, desăvârșit, deplin, împlinit. ◊ Opere complete = ediție cuprinzând toate operele unui scriitor. ♦ (Despre un vehicul de transport în comun) Care are toate locurile ocupate; plin. 2. S. n. (În sintagma) Complet de judecată = colectiv alcătuit din numărul legal de judecători (și asesori) care iau parte la soluționarea unui litigiu. 3. S. n. (Ieșit din uz) Compleu. 4. Adv. În întregime, cu desăvârșire. [Var.: compléct, -ă adj.] – Din fr. complet, lat. completus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completa
COMPLETÁ, completez, vb. I. Tranz. A întregi, a adăuga pentru a fi complet^2. [Var.: complectá vb. I] – Din fr. compléter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completamente
COMPLETAMÉNTE adv. (Livr.) În mod complet^2, cu desăvârșire. [Var.: complectaménte adv.] – Din it. completamente, fr. complètement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completare
COMPLETÁRE, completări, s. f. Acțiunea de a completa și rezultatul ei. ♦ Ceea ce se adaugă pentru a completa. ♦ Film scurt, secundar, care completează un program cinematografic. [Var.: complectáre s. f.] – V. completa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completaş
COMPLETÁȘ, completași, s. m. (Înv.) Soldat care, după terminarea serviciului militar, era ținut în evidența armatei o anumită perioadă de timp, înainte de a fi trecut în rezervă. – Completa + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completaș
COMPLETÁȘ, completași, s. m. (Înv.) Soldat care, după terminarea serviciului militar, era ținut în evidența armatei o anumită perioadă de timp, înainte de a fi trecut în rezervă. – Completa + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completat
COMPLETÁT, -Ă, completați, -te, adj. Care a devenit complet; întregit. – V. completa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completitudine
COMPLETITÚDINE s. f. (Log.) Proprietate a unui sistem ipotetic-deductiv în care orice propoziție supusă regulilor de deducție poate fi demonstrată. – Cf. fr. complétude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completiv
COMPLETÍV, -Ă, completivi, -e, adj. (În sintagma) Propoziție completivă (și substantivat, f.) = propoziție subordonată care are rol de complement pe lângă verbul din altă propoziție. – Din fr. complétive, lat. completivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

completivitate
COMPLETIVITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi completiv. – Din fr. complétivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compleu
COMPLÉU, compleuri, s. n. Costum de haine; obiect de îmbrăcăminte compus din două (sau mai multe) piese asortate; complet (3). – Din fr. complet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complex
COMPLÉX, -Ă, complecși, -xe, 1. adj., s. n. 1. Adj. Format din mai multe părți; care întrunește în sine mai multe laturi sau elemente diferite. ♦ (Mat.) Număr complex = număr alcătuit prin însumarea unui număr real cu un număr imaginar. 2. S. n. Întreg, unitate formată din mai multe părți, din mai multe elemente diferite; sistem care întrunește în sine mai multe laturi, care îmbrățișează mai multe domenii; combinare, asociere într-un tot a mai multor fenomene, stări de lucruri etc. ♦ Ansamblu de construcții, de unități industriale, comerciale etc. cu funcții deosebite, grupate teritorial, care alcătuiesc un tot unitar servind aceluiași scop. ◊ Complex sportiv = bază sportivă special amenajată pentru practicarea mai multor ramuri de sport. 3. S. n. Ansamblu de tendințe, amintiri etc. (inconștiente) formate în copilărie pe baza anumitor relații familiale și sociale, care determină comportarea ulterioară a persoanei. ◊ Complex de inferioritate = sentiment de neîncredere în forțele proprii, care se formează de obicei în copilărie, uneori în legătură cu o deficiență fizică sau psihică. (Psih.) Complexul lui Oedip = atașament erotic al copilului față de părintele de sex opus. – Din fr. complexe, lat. complexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexat
COMPLEXÁT, -Ă, complexați, -te, adj. (Livr.) Stăpânit de complexe (3). – Din fr. complexé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexifica
COMPLEXIFICÁ, complexífic, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni (mai) complex. – Complex + suf. -ifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexificare
COMPLEXIFICÁRE, complexificări, s. f. Acțiunea de a (se) complexifica. – V. complexifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexificat
COMPLEXIFICÁT, -Ă, complexificați, -te, adj. Care a devenit (mai) complex. – V. complexifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexitate
COMPLEXITÁTE s. f. Faptul de a fi complex, însușirea a ceea ce este complex. – Din fr. complexité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexiune
COMPLEXIÚNE, complexiuni, s. f. (Rar) Totalitatea trăsăturilor psihofizice care caracterizează o persoană. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. complexion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complexual
COMPLEXUÁL, -Ă, complexuali, -e, adj. (Psih.) Referitor la complex (3), la natura emoțională a acestuia. [Pr.: -xu-al] – Din fr. complexuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complezent
COMPLEZÉNT, -Ă, complezenți, -te, adj. Care este gata de a servi pe cineva, doritor de a face plăcere cuiva; serviabil, amabil. – Din fr. complaisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complezenţă
COMPLEZÉNȚĂ, complezențe, s. f. Faptul de a fi complezent; serviabilitate, amabilitate. – Din fr. complaisance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complezență
COMPLEZÉNȚĂ, complezențe, s. f. Faptul de a fi complezent; serviabilitate, amabilitate. – Din fr. complaisance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complianţă
COMPLIÁNȚĂ s. f. Mărime care indică gradul de elasticitate al unui sistem mecanic. [Pr.: -pli-an-] – Din engl. compliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complianță
COMPLIÁNȚĂ s. f. Mărime care indică gradul de elasticitate al unui sistem mecanic. [Pr.: -pli-an-] – Din engl. compliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complica
COMPLICÁ, complíc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) încurca; a (se) agrava, a (se) înrăutăți. – Din fr. compliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicare
COMPLICÁRE, complicări, s. f. Acțiunea de a (se) complica. – V. complica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicat
COMPLICÁT, -Ă, complicați, -te, adj. Alcătuit din (prea) multe elemente; greu de descurcat sau de înțeles; încurcat, încâlcit. – V. complica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicaţie
COMPLICÁȚIE, complicații, s. f. Faptul de a (se) complica; stare complicată, greu de descurcat; încurcătură, lucru care complică. ♦ Stare patologică nouă (agravantă) care apare în cursul evoluției unei boli. [Var.: (înv.) complicațiúne s. f.] – Din fr. complication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicație
COMPLICÁȚIE, complicații, s. f. Faptul de a (se) complica; stare complicată, greu de descurcat; încurcătură, lucru care complică. ♦ Stare patologică nouă (agravantă) care apare în cursul evoluției unei boli. [Var.: (înv.) complicațiúne s. f.] – Din fr. complication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicaţiune
COMPLICAȚIÚNE s. f. v. complicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicațiune
COMPLICAȚIÚNE s. f. v. complicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complice
COMPLÍCE, complici, -ce, s. m. și f. Persoană care participă în mod secundar la săvârșirea unei infracțiuni sau, p. ext., care înlesnește, tolerează, ascunde săvârșirea unei fapte reprobabile. – Din fr. complice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complicitate
COMPLICITÁTE, (rar) complicități, s. f. Participare secundară la săvârșirea unei infracțiuni; p. ext. tolerarea sau ascunderea unei abateri de la normele de conduită. – Din fr. complicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compliment
COMPLIMÉNT, complimente, s. n. 1. Cuvânt de laudă, de măgulire, care exprimă o atitudine prietenească, de stimă, de respect sau de considerație. ◊ Loc. adv. Fără compliment = fără exagerare, fără gândul de a măguli; pe față, sincer. 2. (La pl.) Salutări trimise unei persoane prin intermediul cuiva ca expresie a politeții. 3. Înclinare a capului sau a corpului în semn de salut respectuos; plecăciune, reverență. – Din fr. compliment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complimenta
COMPLIMENTÁ, complimentez, vb. I. Tranz. 1. A exprima complimente (1). 2. (Înv.) A saluta. – Din fr. complimenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complimentar
COMPLIMENTÁR, -Ă adj. v. complementar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complimentare
COMPLIMENTÁRE, complimentări, s. f. Acțiunea de a complimenta și rezultatul ei. – V. complimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complini
COMPLINÍ, complinésc, vb. IV. Tranz. A completa, a împlini, a întregi. ♦ (Înv.) A determina. – Con^1- + [îm]plini (după completa).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complinire
COMPLINÍRE, compliniri, s. f. Acțiunea de a complini și rezultatul ei; întregire, împlinire, completare; (concr.) ceea ce complinește. – V. complini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complinitor
COMPLINITÓR, -OÁRE, complinitori, -oare, adj. Care complinește. – Complini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complot
COMPLÓT, comploturi, s. n. Înțelegere secretă a câtorva persoane care uneltesc o acțiune împotriva unei persoane, a unui stat etc.; conspirație, conjurație. – Din fr. complot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complota
COMPLOTÁ, complotez, vb. I. Intranz. A urzi un complot. – Din fr. comploter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complotaş
COMPLOTÁȘ, -Ă, complotași, -e, s. m. și f. (Înv.) Complotist. – Complot + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complotaș
COMPLOTÁȘ, -Ă, complotași, -e, s. m. și f. (Înv.) Complotist. – Complot + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complotism
COMPLOTÍSM s. n. (Rar) Tactică de complotist. – Complot + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

complotist
COMPLOTÍST, -Ă, complotiști, -ste, s. m. și f. Persoană care participă la un complot; complotaș. – Complot + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

component
COMPONÉNT, -Ă, componenți, -te, adj., s. n., s. f., s. m. 1. Adj. Care intră ca parte într-un întreg; alcătuitor. ♦ (Substantivat, f.) Element component (1). 2. S. n. (Chim.) Fiecare dintre substanțele sau speciile moleculare ale unui sistem fizico-chimic. 3. S. f. (Fiz.) Fiecare dintre vectorii în care se descompune un anumit vector și ale căror efecte însumate sunt echivalente cu efectul vectorului dat. 4. S. n. pl. (Electron.; în sintagmele) Componente active = denumire generică pentru diode, tranzistoare, circuite integrate. Componente pasive = denumire generică pentru rezistoare, capacitoare etc. 5. S. m. și f. Membru al unei echipe, al unei formații (sportive, coregrafice, muzicale etc.). – Din germ. Komponente, it. componente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

componenţă
COMPONÉNȚĂ, componențe, s. f. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; compoziție, alcătuire. – Compon[ent] + suf. -ență (după absent-absență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

componență
COMPONÉNȚĂ, componențe, s. f. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; compoziție, alcătuire. – Compon[ent] + suf. -ență (după absent-absență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

componist
COMPONÍST, -Ă, componiști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Compozitor. – Din germ. Komponist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

componistic
COMPONÍSTIC, -Ă, componistici, -ce, adj. Al unei compoziții muzicale, privitor la o compoziție muzicală. – Componist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comporta
COMPORTÁ, compórt, vb. I. 1. Refl. A avea o anumită conduită. 2. Tranz. A aduce cu sine; a necesita, a cere. – Din fr. comporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comportament
COMPORTAMÉNT, comportamente, s. n. 1. Modalitate de a acționa și de a reacționa în anumite împrejurări sau situații; conduită, purtare, comportare. 2. Ansamblul reacțiilor unui organism sau al unei colectivități animale ori umane la factorii de mediu; conduită (2). – Din fr. comportement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comportamental
COMPORTAMENTÁL, -Ă, comportamentali, -e, adj. De comportament. – Din fr. comportemental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comportamentism
COMPORTAMENTÍSM s. n. (Livr.) Behaviorism. – Comportament + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comportamentist
COMPORTAMENTÍST, -Ă, comportamentiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al comportamentismului. – De la comportamentism, cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comportare
COMPORTÁRE, comportări, s. f. Fel de a se comporta; comportament. – V. comporta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compost
COMPÓST, composturi, s. n. Îngrășământ agricol natural, rezultat în urma fermentării lente a diferitelor resturi vegetale și animale, amestecate cu unele substanțe minerale. – Din fr. compost.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

composta
COMPOSTÁ, compostez, vb. I. Tranz. 1. A marca data cu compostorul. 2. A perfora cu compostorul biletul de călătorie. – Din fr. composter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compostare
COMPOSTÁRE, compostări, s. f. Acțiunea de a composta. – V. composta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compostat
COMPOSTÁT, -Ă, compostați, -te, adj. (Despre bilete de călătorie) Care a fost marcat cu compostorul. – V. composta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compostor
COMPOSTÓR, compostoare, s. n. 1. Aparat mecanic, cu litere și cifre mobile, folosit pentru a imprima data și uneori numărul trenului (sau al altui vehicul) pe un bilet de călătorie. 2. Aparat pentru perforat biletele în vehiculele de transport în comun cu autotaxare. – Din fr. composteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compot
COMPÓT, compoturi, s. n. Produs alimentar preparat din fructe, proaspete sau uscate, fierte în apă cu zahăr. – Din fr. compote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compotieră
COMPOTIÉRĂ, compotiere, s. f. Vas în care se toarnă compotul pentru a fi servit la masă. [Pr.: -ti-e-] – Compot + suf. -ieră. Cf. fr. compotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compound
COMPOUND s. n. 1. Mod de grupare a două mecanisme, mașini etc. pentru a asigura funcționarea lor asociată. 2. Masă electroizolantă constituită dintr-un amestec de materiale electroizolante organice. [Pr.: -páŭnd] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compounda
COMPOUNDÁ, compoundez, vb. I. Tranz. (Elt.) A face operația de compoundare. [Pr.: -paŭn-] – Din engl. compound.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compoundare
COMPOUNDÁRE s. f. Metodă de reglare a tensiunii la generatoare sau a turației la motoarele de curent continuu, care constă în excitarea suplimentară a mașinii cu un curent egal sau proporțional cu curentul din indus. [Pr.: -paŭn-] – Cf. compound.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compoundat
COMPOUNDÁT, -Ă, compoundați, -te, adj. (În sintagma) Grăsimi compoundate = substanțe grase formate dintr-un amestec omogenizat de mai multe sorturi de grăsimi, substitute ale unturii de porc. [Pr.: -paŭn-] – V. compounda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compozee
COMPOZÉE, compozee, s. f. Compozită. – Din fr. composée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compozit
COMPOZÍT, -Ă, compoziți, -te, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Alcătuit din elemente disparate, felurite, heteroclit. ◊ Ordinul compozit (și substantivat, n.) = ordin arhitectonic antic, caracterizat în special prin capitelul cu volute și cu frunze de acantă, rezultat din combinarea capitelului ionic cu cel corintic. 2. S. f. (La pl.) Familie de plante superioare, dicotiledonate, erbacee, rar lemnoase, cu frunze de obicei alterne, cu flori mici, simple și numeroase, dispuse în inflorescențe în formă de capitule și adesea cu latex în organele vegetative; compozee; (și la sg.) plantă din această familie. ◊ (Adjectival) Plantă compozită. 3. S. n. pl. (Tehn.) Materiale ce reunesc într-un singur produs unele elemente care, de obicei, nu se asociază în mod natural. – Din fr. composite, lat. compositus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compozitor
COMPOZITÓR, -OÁRE, compozitori, -oare, s. m. și f. Persoană care compune lucrări muzicale. – Din fr. compositeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compoziţie
COMPOZÍȚIE, compoziții, s. f. 1. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; structură, compunere, alcătuire, componență. 2. Operă, bucată, compunere artistică, în special muzicală. ♦ Studiul regulilor de compunere a unei bucăți muzicale; totalitatea cunoștințelor muzicale care permite compozitorului să se exprime într-o formă artistică. 3. Felul în care sunt dispuse elementele imaginii într-un tablou, astfel încât se se echilibreze între ele. ♦ Gen de pictură, de sculptură, de desen reprezentând personaje în acțiune. 4. Joc al unui actor care interpretează un rol bazându-se în primul rând pe trăsăturile distinctive ale personajului respectiv, cu calități fizice sau de vârstă deosebite de ale sale. 5. Lucrare școlară pe o temă dată; compunere (3). 6. Aliaj de cositor și plumb, folosit la căptușirea cuzineților lagărelor de alunecare. – Din fr. composition, lat. compositio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compoziție
COMPOZÍȚIE, compoziții, s. f. 1. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; structură, compunere, alcătuire, componență. 2. Operă, bucată, compunere artistică, în special muzicală. ♦ Studiul regulilor de compunere a unei bucăți muzicale; totalitatea cunoștințelor muzicale care permite compozitorului să se exprime într-o formă artistică. 3. Felul în care sunt dispuse elementele imaginii într-un tablou, astfel încât se se echilibreze între ele. ♦ Gen de pictură, de sculptură, de desen reprezentând personaje în acțiune. 4. Joc al unui actor care interpretează un rol bazându-se în primul rând pe trăsăturile distinctive ale personajului respectiv, cu calități fizice sau de vârstă deosebite de ale sale. 5. Lucrare școlară pe o temă dată; compunere (3). 6. Aliaj de cositor și plumb, folosit la căptușirea cuzineților lagărelor de alunecare. – Din fr. composition, lat. compositio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compoziţional
COMPOZIȚIONÁL, -Ă, compoziționali, -e, adj. Privitor la compoziția unei opere de artă. [Pr.: -ți-o-] – Din compoziție (după convențional, emoțional etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compozițional
COMPOZIȚIONÁL, -Ă, compoziționali, -e, adj. Privitor la compoziția unei opere de artă. [Pr.: -ți-o-] – Din compoziție (după convențional, emoțional etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprehensibil
COMPREHENSÍBIL, -Ă, comprehensibili, -e, adj. Care se poate înțelege ușor; clar, inteligibil, limpede. – Din fr. compréhensible, lat. comprehensibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprehensibilitate
COMPREHENSIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi comprehensibil. – Din fr. compréhensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprehensiune
COMPREHENSIÚNE s. f. 1. Capacitate de a pătrunde, de a înțelege ceva; înțelegere, pătrundere. 2. Conținut. [Pr.: -si-u-] – Din fr. compréhension, lat. comprehensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprehensiv
COMPREHENSÍV, -Ă, comprehensivi, -e, adj. Care înțelege repede și corect; inteligent, pătrunzător. – Din fr. compréhensif, lat. comprehensivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compres
COMPRÉS s. n. Text cules cât mai strâns, fără spații mari între rânduri. – Din germ. Kompress.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresă
COMPRÉSĂ, comprese, s. f. Bucată împăturită de tifon sau de pânză, folosită pentru pansarea plăgilor sau pentru aplicarea unor substanțe pe o regiune bolnavă a corpului; prișniț. – Din fr. compresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresibil
COMPRESÍBIL, -Ă, compresibili, -e, adj. (Fiz.; despre corpuri) Care își poate micșora volumul, care se comprimă când crește presiunea exterioară la care este supus; comprimabil. – Din fr. compressible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresibilitate
COMPRESIBILITÁTE s. f. (Fiz.) Proprietate a unui corp de a fi compresibil. – Din fr. compressibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresie
COMPRÉSIE s. f. v. compresiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresiune
COMPRESIÚNE, compresiuni, s. f. (Fiz.) 1. Micșorare a volumului unui corp; comprimare. 2. Fază de funcționare a unei mașini în timpul căreia fluidul din cilindrul unui motor este comprimat prin deplasarea unui piston în cilindru. 3. Stare de solicitare a unei piese sub acțiunea a două forțe egale și de sens contrar. 4. (Med.) Metodă de hemostază care constă într-o apăsare pe un vas cu leziuni. ♦ Apăsare exercitată asupra unui organ de către o tumoră, un cheag de sânge etc. [Pr.: -si-u-. – Var.: comprésie s. f.] – Din fr. compression, lat. compressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresiv
COMPRESÍV, -Ă, compresivi, -e, adj. (Livr.) Care servește pentru a lega strâns. ♦ Fig. Care restrânge, comprimă. – Din fr. compressif, engl. compressive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compresor
COMPRESÓR, -OÁRE, compresori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care comprimă. 2. S. n. Mașină, cu piston și cu rotor, întrebuințată pentru ridicarea presiunii unui gaz. 3. S. n. Cilindru metalic masiv, cu tracțiune animală sau mecanică, servind la tasarea terasamentelor, nivelarea șoselelor etc. 4. S. n. (În sintagma) Compresor de dinamică = aparat electronic care realizează compresia dinamicii semnalelor electrice. 5. S. n. (Med.) Instrument cu care se strânge un vas sanguin în timpul unei operații. – Din fr. compresseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprima
COMPRIMÁ, comprím, vb. I. Tranz. 1. A micșora volumul unui corp cu ajutorul unei presiuni exterioare; a presa. ♦ Fig. A împiedica să se manifeste; a înăbuși. 2. A restrânge, a reduce personalul unei întreprinderi. – Din fr. comprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprimabil
COMPRIMÁBIL, -Ă, comprimabili, -e, adj. 1. Care poate fi comprimat. 2. (Fiz.) Compresibil. – Din fr. comprimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprimare
COMPRIMÁRE, comprimări, s. f. Acțiunea de a comprima. – V. comprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comprimat
COMPRIMÁT, -Ă, comprimați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Condensat, redus (ca volum) prin presiune, prin presare. ◊ Aer comprimat = aer supus unei presiuni mari și având diferite întrebuințări în industrie. 2. S. n. Medicament de consistență solidă obținut prin reducerea acestuia în stare de pulbere și amestecarea cu un liant; pastilă, tabletă, bulin. – V. comprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromis
COMPROMÍS^1, compromisuri, s. n. Înțelegere, acord bazat pe cedări reciproce; concesie. ♦ Înțelegere între două sau mai multe persoane ori state de a supune unui arbitru rezolvarea litigiului dintre ele. – Din fr. compromis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromis
COMPROMÍS^2, -Ă, compromiși, -se, adj. 1. (Despre oameni) Cu reputația pătată; discreditat. 2. Primejduit, stricat. – V. compromite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromisoriu
COMPROMISÓRIU, -IE, compromisorii, adj. (Livr.) Care este în legătură cu un compromis. ◊ Judecată compromisorie = judecată pronunțată de arbitri. Clauză compromisorie = clauză a unui contract prin care se menționează că dificultățile survenite în executarea lui vor fi rezolvate de arbitri. – Din fr. compromissoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromite
COMPROMÍTE, compromít, vb. III. 1. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde buna reputație; a (se) discredita. 2. Tranz. A pricinui un rău, a primejdui; a strica, a distruge. [Perf. s. compromiséi, part. compromis] – Din fr. compromettre, lat. compromittere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromitere
COMPROMÍTERE, compromiteri, s. f. Acțiunea de a (se) compromite. – V. compromite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromiţător
COMPROMIȚĂTÓR, -OÁRE, compromițători, -oare, adj. Care (poate) compromite pe cineva. – Compromite + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compromițător
COMPROMIȚĂTÓR, -OÁRE, compromițători, -oare, adj. Care (poate) compromite pe cineva. – Compromite + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comptoar
COMPTOÁR s. n. v. contoar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compulsa
COMPULSÁ, compulsez, vb. I. Tranz. (Înv.) A cerceta acte, documente; a aduna date, a strânge informații. – Din fr. compulser, lat. compulsare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compulsare
COMPULSÁRE, compulsări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a compulsa. – V. compulsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compune
COMPÚNE, compún, vb. III. Tranz. 1. (Despre elementele unui întreg) A forma, a alcătui un întreg. ♦ Refl. (Despre un întreg) A fi alcătuit, a consta din... 2. A crea, a scrie, a redacta o operă literară, muzicală etc. [Perf. s. compuséi, part. compus] – Din lat. componere (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compunere
COMPÚNERE, compuneri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) compune și rezultatul ei; alcătuire, îmbinare. 2. (Concr.) Bucată literară sau muzicală; compoziție. 3. (Concr.) Lucrare școlară pe o temă dată; compoziție (5). 4. (Lingv.) Sistem de formare a cuvintelor prin alipirea mai multor cuvinte având drept rezultat un cuvânt nou. – V. compune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

compus
COMPÚS, -Ă, compuși, -se, adj., s. m. 1. Adj. Alcătuit din mai multe părți sau elemente; combinat. ◊ (Muz.) Măsură compusă = măsură formată din fracțiuni ale măsurii simple. (Gram.) Timp compus = timp format cu ajutorul unui verb auxiliar. (Bot.) Frunză compusă = frunză cu limbul constituit din mai multe foliole, dispuse pe un ax principal. Inflorescență compusă = inflorescență constituită din mai multe inflorescențe simple. Fruct compus = fruct constituit din mai multe fructe concrescute pe aceeași axă. 2. S. m. (Chim.) Combinație (4); corp compus (1). – V. compune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comput
COMPÚT, computuri, s. n. Calcul al timpului, făcut pentru a fixa data Paștilor și pentru a socoti calendarul bisericesc. – Din fr. comput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computa
COMPUTÁ, computez, vb. I. Tranz. (Jur.) A scădea prevenția din durata unei condamnări. – Din fr. computer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computare
COMPUTÁRE, computări, s. f. (În sintagma) Computarea prevenției = scădere a perioadei de arest preventiv din timpul total al pedepsei privative de libertate la care e condamnată o persoană. – Din lat. computare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computer
COMPÚTER, computere, s. n. Calculator electronic; ordinator. [Pr.: -piu-] – Din engl. computer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computeriza
COMPUTERIZÁ, computerizez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra cu ajutorul computerului. 2. A introduce folosirea computerului în diverse domenii de activitate. [Pr.: -piu-] – Din engl. computerize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computerizare
COMPUTERIZÁRE, computerizări, s. f. Acțiunea de a computeriza și rezultatul ei. [Pr.: -piu-] – V. computeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

computerizat
COMPUTERIZÁT, -Ă, computerizați, -te, adj. Cu activitate aflată sub controlul computerului. [Pr.: -piu-] – V. computeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comun
COMÚN, -Ă, comuni, -e, adj. 1. Care aparține mai multora sau tuturor; care privește sau interesează pe mai mulți sau pe toți; de care se folosesc mai mulți sau toți; obștesc. ◊ Drept comun = parte a dreptului care are aplicare generală (spre deosebire de dreptul care se aplică în domenii speciale). Criminal de drept comun = criminal care a comis o crimă obișnuită. Substantiv comun = substantiv care servește la indicarea obiectelor de același fel. Factor comun = număr cu care se înmulțesc toți termenii unei sume. Divizor comun = număr întreg care împarte exact mai multe numere întregi date. Multiplu comun = număr care e divizibil cu mai multe numere întregi date. Cel mai mic multiplu comun = cel mai mic număr întreg care se poate împărți exact prin mai multe numere întregi. Numitor comun = numitor care aparține mai multor fracții. An comun = an calendaristic. ◊ Expr. A face cauză comună cu cineva = a lua partea cuiva într-o chestiune sau într-o discuție. A nu avea nimic comun cu cineva (sau ceva) = a nu avea nicio legătură cu cineva, a fi străin de... A duce viață comună cu cineva = a trăi sub același acoperiș; a conviețui. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce aparține unei colectivități; ceea ce este alcătuit pe baze obștești. ◊ Loc. adv. În comun = laolaltă, împreună. 2. Obișnuit, normal, firesc; frecvent. ◊ Loc comun = idee cunoscută de toată lumea, lucru știut; banalitate. ◊ Expr. (Substantivat) A ieși din comun = a se prezenta ca ceva aparte, neobișnuit, deosebit de ceilalți. 3. Banal, de rând; de proastă calitate. – Din fr. commun, lat. communis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunal
COMUNÁL, -Ă, comunali, -e, adj. Al comunei, privitor la comună. – Din fr. communal, lat. communalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunard
COMUNÁRD, -Ă, comunarzi, -de, s. m. și f. Partizan, adept, membru al Comunei din Paris din 1871. – Din fr. communard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comună
COMÚNĂ, comune, s. f. 1. Unitate de bază administrativ-teritorială, alcătuită din unul sau mai multe sate și condusă de un primar. ♦ (În Evul Mediu) Așezare urbană în țările din Apusul Europei, dezvoltată în cadrul vechilor cetăți așezate pe marile drumuri comerciale și posedând o anumită autonomie. 2. (În sintagma) Comuna primitivă = prima treaptă de dezvoltare a societății omenești, caracterizată prin munca în comun și prin împărțirea egală a bunurilor materiale. – Din fr. commune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comuneros
COMUNÉROS s. m. pl. 1. Denumire a orașelor libere din Castilia, care s-au răsculat împotriva absolutismului regal în 1520. 2. Denumire dată participanților la răscoala antispaniolă din 1871 din Noua Granadă (Columbia). 3. Denumire dată curentului de stânga din revoluția spaniolă (1820-1823), care reprezenta interesele burgheziei mici și mijlocii. – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comuniant
COMUNIÁNT, -Ă, comunianți, -te, s. m. și f. Persoană care primește comuniunea (2); persoană care face comuniunea. [Pr.: -ni-ant] – Din fr. communiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunica
COMUNICÁ, comúnic, vb. I. 1. Tranz. A face cunoscut, a da de știre; a informa, a înștiința, a spune. ♦ Intranz. (Despre oameni, comunități sociale etc.) A se pune în legătură, în contact cu...; a vorbi cu... 2. Intranz. A fi în legătură cu..., a duce la... Cămara comunică cu pivnița. – Din fr. communiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicabil
COMUNICÁBIL, -Ă, comunicabili, -e, adj. Care poate fi comunicat. – Din fr. communicable, lat. communicabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicabilitate
COMUNICABILITÁTE s. f. Calitatea sau starea a ceea ce este comunicabil. – Din fr. communicabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicant
COMUNICÁNT^1, comunicante, adj. n. (Fiz.; în sintagma) Vase comunicante = sistem de tuburi sau de vase care comunică între ele, astfel încât un lichid turnat într-unul dintre tuburi trece și în celelalte, ridicându-se în toate la același nivel. – Din fr. communicant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicant
COMUNICÁNT^2, -Ă, comunicanți, -te, s. m. și f. Persoană care comunică ceva; spec. persoană care dă răspunsul la o anchetă lingvistică. – V. comunica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicare
COMUNICÁRE, comunicări, s. f. Acțiunea de a comunica și rezultatul ei. 1. Înștiințare, știre, veste; raport, relație, legătură. 2. Prezentare, într-un cerc de specialiști, a unei contribuții personale într-o problemă științifică. – V. comunica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicat
COMUNICÁT, comunicate, s. n. Înștiințare oficială specială, difuzată prin presă, radio etc., asupra unor evenimente importante de actualitate. ♦ Buletin prin care comandamentul suprem al unei armate informează publicul în timp de război asupra operațiilor militare. – Din fr. communiqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicativ
COMUNICATÍV, -Ă, comunicativi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care intră ușor în legătură cu ceilalți; sociabil. 2. (Despre unele manifestări ale oamenilor) Care se transmite ușor de la o persoană la alta. – Din fr. communicatif, lat. communicativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicativitate
COMUNICATIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi comunicativ. – Comunicativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicaţie
COMUNICÁȚIE, comunicații, s. f. 1. Mijloc de comunicare între puncte diferite; legătură, contact. 2. Sistem tehnic folosit pentru realizarea comunicației. 3. (În sintagma) Comunicații de masă = totalitatea mijloacelor tehnice de comunicare a informațiilor (poștă, telegraf, telefon, radio, televiziune, cinema, publicații etc.). [Var.: (înv.) comunicațiúne s. f.] – Din fr. communication, lat. communicatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicație
COMUNICÁȚIE, comunicații, s. f. 1. Mijloc de comunicare între puncte diferite; legătură, contact. 2. Sistem tehnic folosit pentru realizarea comunicației. 3. (În sintagma) Comunicații de masă = totalitatea mijloacelor tehnice de comunicare a informațiilor (poștă, telegraf, telefon, radio, televiziune, cinema, publicații etc.). [Var.: (înv.) comunicațiúne s. f.] – Din fr. communication, lat. communicatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicaţiune
COMUNICAȚIÚNE s. f. v. comunicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunicațiune
COMUNICAȚIÚNE s. f. v. comunicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunism
COMUNÍSM s. n. 1. Sistem social, politic și economic constituit pe principiul abolirii proprietății private și al instaurării proprietății colective asupra mijloacelor de producție și de schimb. 2. Mișcare care dorește să implementeze acest sistem. 3. Ideologie care promovează acest sistem. – Din fr. communisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunist
COMUNÍST, -Ă, comuniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de comunism, care se bazează pe principiile comunismului sau este caracteristic comunismului; privitor la comunism. 2. S. m. și f. Membru al unui partid comunist. ♦ Persoană cu convingeri comuniste. – Din fr. communiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunitar
COMUNITÁR, -Ă, comunitari, -e, adj. 1. Care aparține comunității, care se referă la comunitate. 2. Care se referă la Comunitatea Economică Europeană (devenită Uniunea Europeană), care aparține Comunității Economice Europene. – Din fr. communitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comunitate
COMUNITÁTE, (2) comunități, s. f. 1. Faptul de a fi comun mai multor lucruri sau ființe; posesiune în comun. 2. Grup de oameni cu interese, credințe sau norme de viață comune; totalitatea locuitorilor unei localități, a unei țări etc. – Comun + suf. -itate (după fr. communauté). Cf. lat. communitas, -atis, it. comunità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comuniune
COMUNIÚNE, comuniuni, s. f. 1. Legătură puternică, unire strânsă. 2. Unitate a celor care au aceeași credință. 3. (Bis.) Împărtășanie, euharistie. [Pr.: -ni-u-] – Din fr. communion, lat. communio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comuta
COMUTÁ, comút, vb. I. Tranz. 1. A schimba legăturile unei porțiuni de circuit electric prin altele sau a modifica succesiv conexiunile mai multor circuite electrice. ♦ A face racordarea unui circuit electric la rețea. 2. (Jur.) A schimba o pedeapsă mai grea cu una mai ușoară. – Din lat. commutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutabil
COMUTÁBIL, -Ă, comutabili, -e, adj. Care poate fi comutat. – Din fr. commutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutare
COMUTÁRE, comutări, s. f. 1. Acțiunea de a comuta și rezultatul ei. ◊ (Jur.) Comutarea pedepsei = înlocuirea unei pedepse mai grele cu una mai ușoară. 2. Particularitate a atenției unei persoane de a trece cu ușurință de la o activitate la alta. – V. comuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutativ
COMUTATÍV, -Ă, comutativi, -e, adj. Care prezintă comutativitate. – Din fr. commutatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutativitate
COMUTATIVITÁTE s. f. Proprietate a unei relații sau a unei operații matematice de a fi independentă de ordinea elementelor pe care le conține. – Comutativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutatoare
COMUTATOÁRE, comutatori, s. f. Mașină electrică folosită pentru transformarea curentului alternativ în curent continuu și invers. – Comuta + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutator
COMUTATÓR, comutatoare, s. n. Dispozitiv pentru închiderea sau deschiderea rețelei prin care trece un curent electric sau pentru schimbarea direcției lui; întrerupător, șaltăr. – Din fr. commutateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutaţie
COMUTÁȚIE, comutații, s. f. 1. Totalitatea operațiilor, manuale sau automate, de conectare și de deconectare a liniilor în vederea realizării unei legături telefonice. 2. Proces de schimbare rapidă a sensului sau a valorii curentului dintr-o secțiune a înfășurării indusului unei mașini electrice cu colector când lamelele la care este legată trec pe sub perii. – Din fr. commutation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

comutație
COMUTÁȚIE, comutații, s. f. 1. Totalitatea operațiilor, manuale sau automate, de conectare și de deconectare a liniilor în vederea realizării unei legături telefonice. 2. Proces de schimbare rapidă a sensului sau a valorii curentului dintr-o secțiune a înfășurării indusului unei mașini electrice cu colector când lamelele la care este legată trec pe sub perii. – Din fr. commutation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

con
CON^2, conuri, s. n. 1. Suprafață descrisă de o dreaptă care se deplasează sprijinindu-se pe o curbă închisă imobilă și pe un punct fix exterior. ♦ Corp geometric mărginit de o asemenea suprafață și de un plan. 2. (Geogr.; în sintagmele) Con vulcanic = formă de relief conică de dimensiunea unui munte, constituită în urma erupțiilor vulcanice, din lavă, cenușă etc. Con de dejecție = formă de relief în evantai, rezultată din acumularea materialului transportat de torenți acolo unde se micșorează panta; agestru. ♦ (Fiz.) Con de lumină = fascicul de raze care pleacă dintr-un punct luminos și cade pe o suprafață. 3. Fructul coniferelor, format dintr-un ax cu numeroși solzi lemnoși, care reprezintă florile mascule sau femele. – Din fr. cône.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

con-
CON-1 Element de compunere însemnând „împreună cu”, care servește la formarea unor substantive (conșcolar, coreferent), a unor verbe (conlocui, conviețui) sau a unor adjective (conațional). [Var.: co-] – Din fr. co(n)-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conabiu
CONABÍU, -ÍE, conabii, adj., s. n. 1. Adj. (Înv.) Roșu-închis, de culoarea vișinei coapte; vișiniu. 2. S. n. Culoare conabie (1). – Din tc. kunebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conac
CONÁC, conace, s. n. I. 1. Casă boierească la țară, pe o moșie. 2. Reședință a unui ispravnic sau a unui subprefect, a unui vizir sau a unui pașă; cartier oficial. II. (Înv.) 1. Loc de popas; popas. 2. Distanță de la un loc de popas la altul. 3. Interval de timp egal cu o jumătate de zi. – Din tc. konak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conaş
CONÁȘ s. m. v. coconaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conaș
CONÁȘ s. m. v. coconaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conaţional
CONAȚIONÁL, -Ă, conaționali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care, în raport cu altă persoană, face parte din aceeași națiune. [Pr.: -ți-o-] – Co(n)1- + național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conațional
CONAȚIONÁL, -Ă, conaționali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care, în raport cu altă persoană, face parte din aceeași națiune. [Pr.: -ți-o-] – Co(n)1- + național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conăcar
CONĂCÁR, conăcari, s. m. (Reg.) Fiecare dintre cei doi flăcăi călări care însoțesc pe mire, în ziua nunții, când pleacă după mireasă; tânăr călare în alaiul nunții; colăcar. – Cf. colăcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conăcărie
CONĂCĂRÍE, conăcării, s. f. (Reg.) Orație de nuntă; urare făcută mirilor. – Conăcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conăci
CONĂCÍ, conăcesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A face popas, a poposi; a se odihni. ♦ Tranz. A găzdui, a adăposti pe cineva. – Din conac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conăcire
CONĂCÍRE, conăciri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a conăci; popas. ♦ Găzduire, adăpostire. – V. conăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conbrio
CON BRÍO loc. adv. (Muz.; indică modul de executare) Cu vervă, cu însuflețire. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concasa
CONCASÁ, concasez, vb. I. Tranz. A sfărâma un material solid în bucăți mici cu ajutorul concasorului. – Din fr. concasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concasare
CONCASÁRE s. f. Acțiunea de a concasa și rezultatul ei. – V. concasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concasor
CONCASÓR, concasoare, s. n. Mașină de sfărâmat materiale dure, folosită în industriile extractive sau de prelucrare. – Din fr. concasseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concatena
CONCATENÁ, concatenez, vb. I. Tranz. A efectua o concatenare. – Din lat. concatenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concatenare
CONCATENÁRE, concatenări, s. f. Acțiunea de a concatena și rezultatul ei. – V. concatena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concatenaţie
CONCATENÁȚIE, concatenații, s. f. 1. (Lingv.) Înlănțuire a elementelor vecine, în plan sintagmatic. 2. Înlănțuire retorică de anadiploze succesive; epiplocă. – Din fr. concaténation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concatenație
CONCATENÁȚIE, concatenații, s. f. 1. (Lingv.) Înlănțuire a elementelor vecine, în plan sintagmatic. 2. Înlănțuire retorică de anadiploze succesive; epiplocă. – Din fr. concaténation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concav
CONCÁV, -Ă, concavi, -e, adj. Care prezintă o scobitură; în formă de adâncitură. ♦ (Înv.; despre formații militare) Dispus în semicerc. – Din fr. concave, lat. concavus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concavitate
CONCAVITÁTE, concavități, s. f. Scobitură, adâncitură a unui corp concav. – Din fr. concavité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concă
CÓNCĂ s. f. (Arhit.) Acoperământ în forma unei jumătăți de cupolă deasupra absidei altarului. – Din fr. conque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concede
CONCÉDE, concéd, vb. III. Tranz. (Livr.) A îngădui, a încuviința; a ceda un drept, un privilegiu etc. – Din fr. concéder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concedia
CONCEDIÁ, concediez, vb. I. Tranz. 1. A elibera dintr-o funcție, a îndepărta din serviciu, a da afară. 2. (Rar) A îngădui cuiva să se retragă; a pofti pe cineva să iasă; a îndepărta. [Pr.: -di-a] – Din fr. congédier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concediere
CONCEDIÉRE, concedieri, s. f. Acțiunea de a concedia și rezultatul ei; eliberare sau îndepărtare din serviciu. [Pr.: -di-e-] – V. concedia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concediu
CONCÉDIU, concedii, s. n. Interval de timp determinat în care salariații sunt scutiți, în mod legal, de a veni la locul de muncă și a presta munca, primind pentru tot acest interval remunerația bănească cuvenită. Concediu de odihnă. Concediu medical. [Var.: (înv.) congédiu s. n.] – Cf. fr. congé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentra
CONCENTRÁ, concentrez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge, a (se) acumula într-un singur loc; a (se) îndrepta spre un singur punct. 2. Tranz. A chema vremelnic rezerviști sub arme în timp de pace, pentru completarea pregătirii militare sau în alt scop. ♦ A strânge mai multe unități militare într-o anumită zonă. 3. Refl. A-și îndrepta întreaga atenție sau preocupare într-o singură direcție; a fi absorbit, preocupat de ceva. 4. Tranz. (Chim.) A mări conținutul procentual al unui component într-o soluție sau într-un amestec. 5. Tranz. A separa dintr-un minereu brut părțile bogate în minereuri utile de părțile sterile. – Din fr. concentrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentrare
CONCENTRÁRE, concentrări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) concentra și rezultatul ei. 2. Însușire a atenției de a se fixa asupra unui obiect, a unei probleme sau a unei activități. 3. Operație de separare a mineralelor utile de cele sterile, utilizând metoda flotației, gravimetriei, magnetică etc. 4. (Chim.) Operație de mărire a concentrației unui component dintr-un amestec sau dintr-o soluție. 5. (Ec. pol.; în sintagmele) Concentrarea producției = comasare și organizare a producției în întreprinderi din ce în ce mai mari. Concentrarea capitalului = creșterea capitalului prin acumulare. 6. (În sintagma) Lagăr de concentrare = loc izolat în care sunt închise anumite persoane pentru activitatea politică considerată indezirabilă sau din motive rasiale. – V. concentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentrat
CONCENTRÁT^1, concentrate, s. n. 1. Produs bogat în minerale utile, obținut prin concentrare (3). 2. Produs alimentar caracterizat prin volum mic și printr-un procent mare de substanțe hrănitoare, care poate fi consumat după ce a fost încălzit, fiert în apă etc. – Din fr. concentré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentrat
CONCENTRÁT^2, -Ă, concentrați, -te, adj. 1. Care are o concentrație mare. ◊ Furaje concentrate = nutrețuri de origine vegetală sau animală cu valoare nutritivă ridicată, bogate în proteine și cu procent redus de apă. 2. (Despre stil, limbaj) Concis. – V. concentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentraţie
CONCENTRÁȚIE, concentrații, s. f. (Chim.) Cantitate de substanță dizolvată, conținută într-o anumită cantitate de solvent sau de soluție. – Din fr. concentration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentrație
CONCENTRÁȚIE, concentrații, s. f. (Chim.) Cantitate de substanță dizolvată, conținută într-o anumită cantitate de solvent sau de soluție. – Din fr. concentration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentraţionar
CONCENTRAȚIONÁR, -Ă, concentraționari, -e, adj. Privitor la lagărele de concentrare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concentrationnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentraționar
CONCENTRAȚIONÁR, -Ă, concentraționari, -e, adj. Privitor la lagărele de concentrare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concentrationnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concentric
CONCÉNTRIC, -Ă, concentrici, -ce, adj. (Despre linii sau figuri geometrice) Care au același centru. – Din fr. concentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepe
CONCÉPE, concép, vb. III. I. Tranz. 1. A imagina, a proiecta, a gândi ceva nou. 2. A-și face o idee despre ceva; a pricepe, a înțelege. ◊ Loc. adv. De neconceput = de neînțeles, de neimaginat; imposibil. 3. A exprima în anumiți termeni, a formula într-un anumit fel. II. Intranz. (Despre o femeie) A rămâne însărcinată; a zămisli, a procrea. – Din lat. concipere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepere
CONCÉPERE, conceperi, s. f. Acțiunea de a concepe; imaginare, proiectare; creare; zămislire. – V. concepe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concept
CONCÉPT, concepte, s. n. 1. Idee generală care reflectă corect realitatea; noțiune. 2. Ciornă, schiță, bruion. – Din fr. concept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptacul
CONCEPTÁCUL, conceptacule, s. n. Cavitate mică unde se formează gameții la unele criptogame. – Din fr. conceptacle, lat. conceptaculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptibil
CONCEPTÍBIL, -Ă, conceptibili, -e, adj. (Rar) De conceput. – Concept + suf. -ibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptism
CONCEPTÍSM s. n. Școală literară spaniolă care se caracterizează prin rafinamentul excesiv al gândirii, cultul pentru alegorie și erudiție scolastică. – Din fr. conceptisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptual
CONCEPTUÁL, -Ă, conceptuali, -e, adj. Care ține de concept (1); abstract. [Pr.: -tu-al] – Din fr. conceptuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptualism
CONCEPTUALÍSM s. n. Concepție filosofică scolastică, situată între nominalism și realism, care recunoaște existența mentală a generalului, a conceptelor. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptualist
CONCEPTUALÍST, -Ă, conceptualiști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al conceptualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptualiza
CONCEPTUALIZÁ, conceptualizez, vb. I. Tranz. A transpune o teorie în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptualizare
CONCEPTUALIZÁRE, conceptualizări, s. f. Transpunere a unei teorii în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – V. conceptualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conceptualizat
CONCEPTUALIZÁT, -Ă, conceptualizați, -te, adj. Care a fost transpus în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – V. conceptualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepţie
CONCÉPȚIE, concepții, s. f. 1. Mod de a concepe, ansamblu de păreri, de idei cu privire la probleme filosofice, științifice, tehnice, literare etc. ◊ Concepție despre lume = viziune de ansamblu asupra existenței. 2. Proces prin care ia ființă un nou individ animal, în urma fecundării ovulului de către un spermatozoid; procreare, zămislire. [Var.: concepțiúne s. f.] – Din fr. conception, lat. conceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepție
CONCÉPȚIE, concepții, s. f. 1. Mod de a concepe, ansamblu de păreri, de idei cu privire la probleme filosofice, științifice, tehnice, literare etc. ◊ Concepție despre lume = viziune de ansamblu asupra existenței. 2. Proces prin care ia ființă un nou individ animal, în urma fecundării ovulului de către un spermatozoid; procreare, zămislire. [Var.: concepțiúne s. f.] – Din fr. conception, lat. conceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepţional
CONCEPȚIONÁL, -Ă, concepționali, -e, adj. Al concepției, de concepție. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. conceptional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepțional
CONCEPȚIONÁL, -Ă, concepționali, -e, adj. Al concepției, de concepție. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. conceptional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepţiune
CONCEPȚIÚNE s. f. v. concepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concepțiune
CONCEPȚIÚNE s. f. v. concepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concern
CONCÉRN, concerne, s. n. Organizație complexă care reunește întreprinderi economice legate între ele prin activitatea lor, întreprinderile rămânând formal independente. – Din engl. concern.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concert
CONCÉRT, concerte, s. n. 1. Manifestare publică, spectacol în care sunt interpretate lucrări muzicale. ♦ Piesă muzicală amplă scrisă pentru unul sau mai multe instrumente solistice, cu acompaniament de orchestră. ◊ Concert pentru orchestră = lucrare orchestrală de virtuozitate. 2. (Rar) Înțelegere, unire, acord între mai multe state sau persoane în vederea unui scop comun. – Din fr. concert, it. concerto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concerta
CONCERTÁ, concertez, vb. I. Intranz. 1. A da un concert (1). 2. (Mai ales despre șefi de state, diplomați etc.) A se consulta, a schimba puncte de vedere pentru a cădea de acord asupra unui proiect comun, pentru a lua o atitudine, o măsură (politică) comună. – Din it. concertare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertant
CONCERTÁNT, -Ă, concertanți, -te, adj. Cu caracter de concert (1). ◊ Simfonie concertantă = compoziție muzicală rezultată din îmbinarea simfoniei și a concertului instrumental. Voce concertantă = voce principală cu caracter solistic-virtuoz într-un ansamblu coral. – Din fr. concertant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertat
CONCERTÁT, -Ă, concertați, -te, adj. Care este stabilit, hotărât împreună cu alții, care rezultă dintr-o înțelegere. – V. concerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertină
CONCERTÍNĂ, concertine, s. f. Instrument muzical asemănător cu acordeonul, cu fețele laterale hexagonale. – Din fr. concertina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertino
CONCERTÍNO s. n. 1. Compoziție muzicală mai redusă decât concertul. 2. Nume dat grupului de instrumente solistice în concerto-grosso. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertist
CONCERTÍST, -Ă, concertiști, -ste, s. m. și f. Interpret care susține o activitate solistică de concert. – Din fr. concertiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertistic
CONCERTÍSTIC, -Ă, concertistici, -ce, adj. De concert, al concertului. – Concert + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertmaistru
CONCERTMÁISTRU, concertmaiștri, s. m. Primul violonist (sau instrumentist) al unei orchestre simfonice, de cameră etc., care are și rol de coordonare și supraveghere. – Concert + maistru (după germ. Konzertmeister).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concertogrosso
CONCÉRTO GRÓSSO, concerti grossi, s. n. Compoziție muzicală veche, de virtuozitate, care stă la baza concertului și în care un mic grup de instrumente solistice cântă alternativ cu restul orchestrei. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesie
CONCÉSIE, concesii, s. f. Îngăduință, cedare, renunțare (la ceva) în folosul sau în interesul altuia. – Din fr. concession, lat. concessio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesiona
CONCESIONÁ, concesionez, vb. I. Tranz. A da în concesiune. [Pr.: -si-o-] – Din concesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesional
CONCESIONÁL, -Ă, concesionali, -e, adj. (Jur.) De concesiune, al concesiunii. [Pr.: -si-o-] – Din fr. concessionale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesionar
CONCESIONÁR, concesionari, s. m. Persoană (fizică sau juridică) care a obținut o concesiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. concessionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesionare
CONCESIONÁRE, concesionări, s. f. Faptul de a concesiona. [Pr.: -si-o-] – V. concesiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesiune
CONCESIÚNE, concesiuni, s. f. Convenție prin care o persoană (fizică sau juridică) dobândește dreptul de a exploata anumite servicii publice sau anumite bunuri ale statului, în schimbul unor beneficii care revin acestuia din urmă. ♦ Bunurile care formează obiectul acestei convenții. [Pr.: -si-u-] – Din fr. concession, lat. concessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesiv
CONCESÍV, -Ă, concesivi, -e, adj. Care face concesii; îngăduitor. ◊ Propoziție concesivă = propoziție subordonată care arată că, deși există o piedică, acțiunea din propoziția regentă se realizează sau se poate realiza. Conjuncție concesivă = conjuncție care introduce o propoziție concesivă. – Din fr. concessif, lat. concessivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concesivă
CONCESÍVĂ s. f. v. concesiv [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

concetăţean
CONCETĂȚEÁN, -Ă, concetățeni, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu alta care face parte din același stat sau din același oraș cu ea. – Con^1 + cetățean (după fr. concitoyen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concetățean
CONCETĂȚEÁN, -Ă, concetățeni, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu alta care face parte din același stat sau din același oraș cu ea. – Con^1 + cetățean (după fr. concitoyen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concherant
CONCHERÁNT, -Ă, concheranți, -te, adj. (Înv.) Cuceritor. – Din fr. conquérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conchetă
CONCHÉTĂ, conchete, s. f. (Înv.) Cucerire. – Din fr. conquête.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conchide
CONCHÍDE, conchíd, vb. III. Tranz. și intranz. A trage o concluzie, a încheia o expunere, o cercetare etc. [Perf. s. conchisei, part. conchis] – Din lat. concludere (după închide).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conchiliologie
CONCHILIOLOGÍE s. f. Parte a zoologiei care se ocupă cu studiul scoicilor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. conchyliologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conchistador
CONCHISTADÓR, conchistadori, s. m. Aventurier spaniol plecat să cucerească teritorii în America, imediat după descoperirea acestui continent. – Din fr. conquistador (< sp.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conchistă
CONCHÍSTĂ, conchiste, s. f. (Rar) Cucerire (amoroasă). ♦ Femeie cucerită, sedusă. – Din it. conquista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conci
CÓNCI, conciuri, s. n. Coc^2. ♦ (Reg.) Cerc de lemn, de lână împletită etc., învelit în pânză sau într-o împletitură de păr, pe care, în unele regiuni de la țară, îl poartă femeile măritate pe creștetul capului, sub basma. – Din magh. konty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciclic
CONCÍCLIC, -Ă, conciclici, -ce, adj. (Despre puncte) Care se află pe același cerc. – Con^1 + ciclic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concilia
CONCILIÁ, conciliez, vb. I. Intranz. A pune de acord, a împăca, a înlătura divergențele, contradicțiile dintre două sau mai multe păreri, idei, doctrine etc. ♦ (Jur.) A încerca aplanarea sau evitarea unui litigiu prin împăcarea părților. [Pr.: -li-a] – Din fr. concilier, lat. conciliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliabul
CONCILIÁBUL, conciliabule, s. n. Consfătuire (secretă) între persoane care plănuiesc ceva. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliabule, lat. conciliabulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliant
CONCILIÁNT, -Ă, concilianți, -te, adj. Împăciuitor; care se lasă ușor înduplecat. [Pr.: -li-ant] – Din fr. conciliant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliator
CONCILIATÓR, -OÁRE, conciliatori, -oare, adj. Care tinde spre un acord, spre o împăcare a unor divergențe; care duce spre înțelegere între părți opuse. ♦ (În politică) Care, în fața unor divergențe de ordin principial, caută o soluție de compromis, o linie de mijloc. ♦ (Substantivat) Persoană care mijlocește o conciliere, împăciuitorist. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliateur, lat. conciliator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliatorism
CONCILIATORÍSM s. n. Atitudine, acțiune conciliatoare. ♦ Împăciuitorism. [Pr.: -li-a-] – Conciliator + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliatorist
CONCILIATORÍST, -Ă, conciliatoríști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al conciliatorismului. 2. Adj. Împăciuitorist. (din conciliator + suf. -ist) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conciliatorist
CONCILIATORÍST, -Ă, conciliatoriști, -ste, adj. folosit în DLRM în explicația lexemului CENTRÍSM s. n. Curent politic oportunist, conciliatorist, ivit înainte de primul război mondial în interiorul partidelor social-democrate ale Internaționalei a II-a, care, sub pretextul adoptării unei poziții de mijloc între burghezie și proletariat, subordona interesele proletariatului intereselor burgheziei. – Rus centrizm.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conciliaţie
CONCILIÁȚIE, conciliații, s. f. Conciliere, împăcare. ♦ Procedură de împăcare, în dreptul internațional, având ca scop înlăturarea conflictelor. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliation, lat. conciliatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliație
CONCILIÁȚIE, conciliații, s. f. Conciliere, împăcare. ♦ Procedură de împăcare, în dreptul internațional, având ca scop înlăturarea conflictelor. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliation, lat. conciliatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliere
CONCILIÉRE, concilieri, s. f. Împăcare, conciliație, unire, acord. ◊ Conciliere internațională = mijloc de rezolvare pașnică a diferendelor dintre state, conform propunerilor făcute de o comisie a cărei organizare, componență și al cărei mod de lucru sunt stabilite prin acordul părților. [Pr.: -li-e-] – V. concilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciliu
CONCÍLIU, concilii, s. n. Adunare a reprezentanților înaltului cler catolic dintr-o provincie, dintr-o țară sau din întreaga lume, în care se iau hotărâri cu privire la chestiuni de dogmă, de morală sau de disciplină bisericească; sobor, sinod. – Din lat. concilium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concină
CONCÍNĂ, concine, s. f. Numele unui joc de cărți. – Din ngr. kontsina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concis
CONCÍS, -Ă, conciși, -se, adj. (Despre stil, opere literare etc.) Expus pe scurt, în puține cuvinte, concentrat, succint, laconic. – Din fr. concis, lat. concisus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concitadin
CONCITADÍN, -Ă, concitadini, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu alta care locuiește în același oraș cu ea; (rar) conorășean. – Din it. concitadino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concizie
CONCÍZIE s. f. Calitatea de a fi concis; exprimare, formulare scurtă; laconism. [Var.: conciziúne s. f.] – Din fr. concision, lat. concisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conciziune
CONCIZIÚNE s. f. v. concizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conclav
CONCLÁV, conclave, s. n. 1. Sală în care matroanele romane își primeau musafirii apropiați. 2. Sfatul cardinalilor adunați pentru alegerea unui nou papă. ♦ Fig. Adunare secretă. 3. Sala în care se întrunește conclavul (2). – Din fr. conclave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conclav
CONCLÁV, conclave, s. n. 1. Sală în care matroanele romane își primeau musafirii apropiați. 2. Adunare a cardinalilor întruniți pentru alegerea unui nou papă. ♦ Fig. Adunare secretă. 3. Sala în care se întrunește conclavul (2). – Din fr. conclave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conclude
CONCLÚDE, conclúd, vb. III. Tranz. (Rar) A conchide, a încheia. – Din lat., it. concludere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concludent
CONCLUDÉNT, -Ă, concludenți -te, adj. (Adesea adverbial) Care convinge; convingător. ♦ (Log.) Pe baza căruia se poate trage o concluzie. – Din lat. concludens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conclusivă
CONCLUSÍVĂ s. f. v. conclusiv [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

concluzie
CONCLÚZIE, concluzii, s. f. 1. Încheiere a unui șir de judecăți; gândire dedusă dintr-o serie de argumente sau constatări. ♦ Judecată nouă care rezultă din alte judecăți date și al cărei adevăr depinde de adevărul judecăților date. 2. Ultima parte a unei expuneri sau a unei lucrări, care cuprinde rezultatele finale. ◊ Expr. A trage concluziile = a rezuma ideile emise de participanți în cadrul unei dezbateri și a arăta consecințele care se impun în legătură cu problemele dezbătute. 3. (Mat.) Judecată care confirmă datele unei teoreme pe baza demonstrației. 4. (Jur., la pl.) Expunerile părților și ale procurorului într-un proces. ◊ Expr. A pune concluzii = a formula pe scurt acuzarea (sau apărarea) într-un proces. [Var.: concluziúne s. f.] – Din fr. conclusion, lat. conclusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concluziona
CONCLUZIONÁ, concluzionez, vb. I. Intranz. 1. A trage concluzii. 2. (Fam.) A încheia discuția. [Pr.: -zi-o-] – Din concluzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concluzionare
CONCLUZIONÁRE, concluzionări, s. f. Faptul de a concluziona. – V. concluziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concluziune
CONCLUZIÚNE s. f. v. concluzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concluziv
CONCLUZÍV, -Ă, concluzivi, -e, adj. Care constituie o concluzie, care conchide. ◊ (Gram.) Propoziție concluzivă = propoziție care exprimă o concluzie. Conjuncție conclusivă = conjuncție care introduce o propoziție concluzivă. [Scris și: conclusiv, -ă] – Din fr. conclusif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concoidal
CONCOIDÁL, -Ă, concoidali, -e, adj. (Mat.) De concoidă. [Pr.: -co-i-dal] – Din fr. conchoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concoidă
CONCOÍDĂ, concoide, s. f. Curbă plană obținută dintr-o curbă dată, cu ajutorul unui punct fix și al unei secante care se rotește, sprijinindu-se pe punctul fix. – Din fr. conchoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concomitent
CONCOMITÉNT, -Ă, concomitenți, -te, adj. Care se petrece în același timp (cu altceva); simultan. – Din fr. concomitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concomitenţă
CONCOMITÉNȚĂ, concomitențe, s. f. Simultaneitate a două sau mai multe acțiuni, fenomene, evenimente etc.; coexistență. – Din fr. concomitance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concomitență
CONCOMITÉNȚĂ, concomitențe, s. f. Simultaneitate a două sau mai multe acțiuni, fenomene, evenimente etc.; coexistență. – Din fr. concomitance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concorda
CONCORDÁ, pers. 3 concórdă, vb. I. Intranz. A fi în acord, a corespunde, a se potrivi. – Din fr. concorder, lat. concordare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordant
CONCORDÁNT, -Ă, concordanți, -te, adj. Care concordă (cu...), care coincide, care se suprapune cu... ♦ Strate (sau formații) geologice concordante = strate care s-au depus într-un proces continuu de sedimentare. – Din fr. concordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordanţă
CONCORDÁNȚĂ, concordanțe, s. f. Acord, potrivire. ◊ (Gram.) Concordanța timpurilor = corespondența timpurilor. – Din fr. concordance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordanță
CONCORDÁNȚĂ, concordanțe, s. f. Acord, potrivire. ◊ (Gram.) Concordanța timpurilor = corespondența timpurilor. – Din fr. concordance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordat
CONCORDÁT, concordate, s. n. 1. Tratat încheiat de papă cu diferite state, pentru stabilirea statutului și privilegiilor Bisericii catolice în respectivele state. 2. Contract încheiat sub controlul justiției, între un comerciant insolvabil și creditorii lui, prin care se acordă comerciantului reducerea sau amânarea plăților, spre a-i îngădui continuarea comerțului. – Din fr. concordat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordatar
CONCORDATÁR, -Ă, concordatari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Rar) De concordat. 2. S. m. și f. Comerciant insolvabil care a obținut un concordat (2). – Din fr. concordataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordia
Concordia, în mitologia romană, zeița păcii și a bunei înțelegeri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

concordie
CONCÓRDIE s. f. (Rar) Înțelegere; armonie. – Din lat. concordia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordism
CONCORDÍSM s. n. Concepție care caută să pună de acord învățătura biblică cu rezultatele științei. – Din fr. concordisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concordist
CONCORDÍST, -Ă, concordiști, -ste, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care practică concordismul. – Din fr. concordiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrescent
CONCRESCÉNT, -Ă, concrescenți, -te, adj. 1. (Bot.) Concrescut. Petale concrescente. 2. (Med.; despre organe) Afectat de concrescență; cu concrescență. – Din fr. concrescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrescenţă
CONCRESCÉNȚĂ, concrescențe, s. f. Creștere împreună, unire patologică a două țesuturi, a două formații anatomice etc. – Din fr. concrescence, lat. concrescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrescență
CONCRESCÉNȚĂ, concrescențe, s. f. Creștere împreună, unire patologică a două țesuturi, a două formații anatomice etc. – Din fr. concrescence, lat. concrescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrescut
CONCRESCÚT, -Ă, concrescuți, -te, adj. (Despre fructe, semințe, țesuturi etc.) Care a crescut împreună, lipit unul de altul. – V. concrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreşte
CONCRÉȘTE, concresc, vb. III. A crește împreună. – Din lat. concrescere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrește
CONCRÉȘTE, concresc, vb. III. A crește împreună. – Din lat. concrescere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreştere
CONCRÉȘTERE, concreșteri, s. f. Acțiunea de a concrește și rezultatul ei. – V. concrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreștere
CONCRÉȘTERE, concreșteri, s. f. Acțiunea de a concrește și rezultatul ei. – V. concrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concret
CONCRÉT, -Ă, concreți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care poate fi perceput cu simțurile; real; care denumește obiecte perceptibile prin simțuri. ◊ Muzică concretă = muzică realizată pe baza sunetelor concrete (muzicale sau zgomote) prelucrate cu aparatură electronică. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filosofică, opusă abstractului, care desemnează latura palpabilă, vizibilă a fenomenelor sau ansamblul desfășurării lor în timp și în spațiu. ♦ Precis, bine determinat. – Din fr concret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreteţe
CONCRETÉȚE s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este concret. – Din it. concretezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretețe
CONCRETÉȚE s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este concret. – Din it. concretezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretitudine
CONCRETITÚDINE s. f. (Rar) Concretețe. – De la concret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretiza
CONCRETIZÁ, concretizez, vb. I. Tranz. A înfățișa în mod concret. ♦ Tranz. și refl. A (se) materializa, a (se) realiza în mod practic. – Din fr. concrétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretizare
CONCRETIZÁRE, concretizări, s. f. Acțiunea de a (se) concretiza și rezultatul ei; înfățișare, prezentare concretă; materializare. ♦ Operație mintală, opusă abstractizării, constând în legarea generalului de experiența senzorială. – V. concretiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretizat
CONCRETIZÁT, -Ă, concretizați, -te, adj. Care este realizat în mod practic; materializat. – V. concretiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concretizator
CONCRETIZATÓR, -OÁRE, concretizatori, -oare, adj. (Rar) Care concretizează. – Concretiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreţiona
CONCREȚIONÁ, concreționez, vb. I. Refl. A suferi procesul de concreționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreționa
CONCREȚIONÁ, concreționez, vb. I. Refl. A suferi procesul de concreționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreţionar
CONCREȚIONÁR, -Ă, concreționari, -e, adj. Care prezintă concrețiuni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreționar
CONCREȚIONÁR, -Ă, concreționari, -e, adj. Care prezintă concrețiuni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreţionare
CONCREȚIONÁRE s. f. 1. Operație de transformare, printr-un tratament termic, a unui conglomerat de pulberi de metale, metaloizi etc. într-un corp solid. 2. Formare a concrețiunilor. [Pr.: -ți-o-] – V. concreționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreționare
CONCREȚIONÁRE s. f. 1. Operație de transformare, printr-un tratament termic, a unui conglomerat de pulberi de metale, metaloizi etc. într-un corp solid. 2. Formare a concrețiunilor. [Pr.: -ți-o-] – V. concreționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concreţiune
CONCREȚIÚNE, concrețiuni, s. f. Agregat mineral format prin depunerea materialului din soluții în jurul unui nucleu (roci, minerale etc.), în soluri sau în peșteri. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. concrétion, lat. concretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concrețiune
CONCREȚIÚNE, concrețiuni, s. f. Agregat mineral format prin depunerea materialului din soluții în jurul unui nucleu (roci, minerale etc.), în soluri sau în peșteri. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. concrétion, lat. concretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concubin
CONCUBÍN, -Ă, concubini, -e, s. m. și f. Persoană care trăiește în concubinaj. – Din fr. concubin, lat. concubinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concubinaj
CONCUBINÁJ, concubinaje, s. n. Conviețuire a unui bărbat cu o femeie fără îndeplinirea formelor legale de căsătorie; căsătorie nelegitimă. – Din fr. concubinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concupiscent
CONCUPISCÉNT, -Ă, concupiscenți, -te, adj. (Livr.) Care are înclinare către plăceri senzuale, trupești; luxurios. – Din fr. concupiscent, it. concupiscente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concupiscenţă
CONCUPISCÉNȚĂ s. f. (Livr.) Înclinare către plăceri senzuale, trupești; luxură. – Din fr. concupiscence, it. concupiscenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concupiscență
CONCUPISCÉNȚĂ s. f. (Livr.) Înclinare către plăceri senzuale, trupești; luxură. – Din fr. concupiscence, it. concupiscenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concura
CONCURÁ, concurez, vb. I. 1. Intranz. A participa la un concurs. 2. Intranz. A tinde spre același rezultat, a duce spre același scop. 3. Intranz., refl. și tranz. A (se) lupta pentru întâietate în comerț; a(-și) face concurență. – Din fr. concourir, lat. concurrere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurent
CONCURÉNT, -Ă, concurenți, -te, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care face concurență alteia, care urmărește același rezultat, același scop. ◊ Drepte concurente = drepte care se întâlnesc în același punct. 2. (Persoană) care participă la un concurs sportiv. – Din fr. coneurrent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurenţă
CONCURÉNȚĂ, concurențe, s. f. 1. Trăsătură esențială a economiei de piață, care reflectă rivalitatea, disputa dintre agenții economici de a produce și vinde bunuri și servicii similare sau substituibile în condițiile cele mai avantajoase pentru ei. 2. Întrecere, rivalitate într-un domeniu de activitate. ◊ Expr. A face concurență cuiva = a căuta să întreacă pe cineva, țintind spre același scop. 3. (Geom.) Proprietate a dreptelor concurente. ◊ Punct de concurență = punct de intersecție a dreptelor concurente. – Din fr. concurence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurență
CONCURÉNȚĂ, concurențe, s. f. 1. Trăsătură esențială a economiei de piață, care reflectă rivalitatea, disputa dintre agenții economici de a produce și vinde bunuri și servicii similare sau substituibile în condițiile cele mai avantajoase pentru ei. 2. Întrecere, rivalitate într-un domeniu de activitate. ◊ Expr. A face concurență cuiva = a căuta să întreacă pe cineva, țintind spre același scop. 3. (Geom.) Proprietate a dreptelor concurente. ◊ Punct de concurență = punct de intersecție a dreptelor concurente. – Din fr. concurence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurenţial
CONCURENȚIÁL, -Ă, concurențiali, -e, adj. În care intervine sau poate interveni concurența. [Pr.: -ți-al] – Din fr. concurrentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurențial
CONCURENȚIÁL, -Ă, concurențiali, -e, adj. În care intervine sau poate interveni concurența. [Pr.: -ți-al] – Din fr. concurrentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurge
CONCÚRGE, concúrg, vb. III. Intranz. (Înv.) 1. A se întâlni într-un punct, venind din mai multe direcții. 2. A contribui la înfăptuirea unei opere; a colabora. 3. A concura. – Din lat. concurrere (după curge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concurs
CONCÚRS, concursuri, s. n. 1. Întrecere (sportivă) finalizată cu întocmirea unui clasament și cu acordarea unor premii celor mai buni dintre participanți. 2. Examen pentru dobândirea, în ordinea clasificării, a unui post, a unei catedre, a unei burse etc. sau pentru admiterea într-o instituție de învățământ. 3. Ajutor, sprijin, colaborare. ◊ Concurs de împrejurări = totalitatea împrejurărilor care se întâlnesc într-un anumit moment; conjunctură. ◊ Loc. vb. A da (cuiva) concursul = a ajuta (pe cineva). A-și da concursul (la ceva) = a contribui (la ceva), a colabora (la ceva). – Din fr. concours, lat. concursus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

concusiune
CONCUSIÚNE, concusiuni, s. f. (Rar) Extorcare făcută de un agent al fiscului; oprimare fiscală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. concussion, lat. concussio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condac
CONDÁC^1, condace, s. n. Cântec bisericesc scurt prin care se aduc laude unui sfânt sau se arată însemnătatea unei sărbători. – Din sl. kondakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condac
CONDÁC^2, condace, s. n. Braț de fierăstrău cu ramă, folosit pentru tăierea lemnului. [Pl. și: condacuri] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condamna
CONDAMNÁ, condámn, vb. I. Tranz. 1. A osândi printr-o sentință judecătorească, a pronunța o condamnare. 2. A-și exprima dezaprobarea în legătură cu un fapt sau cu o persoană; a învinui, a blama, a ponegri, a veșteji. 3. A considera un bolnav pierdut, fără nicio speranță de salvare. 4. A astupa, a închide definitiv o fereastră, o ușă etc.; a bloca. – Din fr. condamner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condamnabil
CONDAMNÁBIL, -Ă, condamnabili, -e, adj. Care merită să fie condamnat, dezaprobat; reprobabil. – Din fr. condamnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condamnare
CONDAMNÁRE, condamnări, s. f. Faptul de a condamna. 1. Obligație impusă unei persoane, prin judecată, de a da, de a face sau de a nu face ceva. ♦ Aplicare, prin judecată, a unei sancțiuni penale; osândă la care este supus cineva. 2. Dezaprobare severă; blam. – V. condamna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condamnat
CONDAMNÁT, -Ă, condamnați, -te, s. m. și f. Persoană osândită printr-o sentință judecătorească. – V. condamna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condei
CONDÉI, condeie, s. n. 1. Unealtă de scris în formă de bețișor, la care se adaptează o peniță; toc. ◊ Mânuitor de condei = scriitor (talentat). ◊ Expr. Ca din condei = regulat, ordonat, frumos. A trage condeiul = a încărca la socoteală. Dintr-un condei sau dintr-o trăsătură de condei = dintr-odată. ♦ (Înv.) Nume dat unor instrumente cu care se scria. ♦ Creion pentru înnegrirea sprâncenelor. 2. Fig. Mod de a scrie bine, îndemânare la scris, talent scriitoricesc. ◊ Expr. A avea condei = a scrie ușor (și bine), a avea talent la scris. A o aduce bine din condei = a vorbi sau a scrie cu meșteșug; a ieși din încurcătură printr-o întorsătură pricepută a frazei. 3. Par lung care, împreună cu lopata, formează cârma plutei. – Din ngr. kondíli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condeiaş
CONDEIÁȘ, condeiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui condei (1). [Pr.: -de-iaș] – Condei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condeiaș
CONDEIÁȘ, condeiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui condei (1). [Pr.: -de-iaș] – Condei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condeier
CONDEIÉR, condeieri, s. m. (Rar) Scriitor (mai puțin talentat). [Pr.: -de-ier] – Condei + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condens
CONDÉNS s. n. 1. Rezultat al condensării vaporilor. 2. Fenomen de infiltrare a condensului (1) de apă în combinație cu unele specii de ciuperci în pereții locuințelor. – Din condensare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensa
CONDENSÁ, condensez, vb. I. 1. Refl. (Despre vapori) A se transforma în lichid, prin (răcire și) comprimare. ♦ A acumula electricitate. 2. Tranz. și refl. A (se) face mai dens. ♦ Tranz. Fig. A scurta exprimarea; a comprima, a prescurta. – Din fr. condenser, lat. condensare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensabil
CONDENSÁBIL, -Ă, condensabili, -e, adj. Care poate fi condensat. – Din fr. condensable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensare
CONDENSÁRE, condensări, s. f. 1. Faptul de a (se) condensa. 2. (Chim.; în sintagma) Reacție de condensare = reacție între doi compuși chimici din care rezultă un produs cu greutate moleculară mai mare. – V. condensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensat
CONDENSÁT, -Ă, condensați, -te, adj. Dens, comprimat. ◊ Lapte condensat = lapte conservat sub formă de pastă moale sau de praf. – V. condensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensator
CONDENSATÓR, condensatoare, s. n. 1. Aparat care servește la lichefierea unei mase de vapori în vederea recuperării lichidului din care au provenit sau a eliminării unor componenți volatili. 2. Sistem de două conductoare separate printr-un mediu izolant sau prin vid, servind la acumularea de electricitate statică. ◊ Condensator variabil = condensator a cărui capacitate poate fi variată prin deplasarea relativă a armăturilor lui. – Din fr. condensateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condensor
CONDENSÓR, condensoare, s. n. Dispozitiv al unui instrument optic care servește la concentrarea și dirijarea luminii într-o direcție determinată. – Din fr. condenseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condescendent
CONDESCENDÉNT, -Ă, condescendenți, -te, adj. Care are o atitudine plină de respect sau de bunăvoință față de cineva; respectuos, amabil. – Din fr. condescendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condescendenţă
CONDESCENDÉNȚĂ, condescendențe, s. f. Purtare plină de considerație și de bunăvoință față de cineva; respect, amabilitate, deferență. ♦ (Peior.) Aer de superioritate, infatuare, aroganță. – Din fr. condescendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condescendență
CONDESCENDÉNȚĂ, condescendențe, s. f. Purtare plină de considerație și de bunăvoință față de cineva; respect, amabilitate, deferență. ♦ (Peior.) Aer de superioritate, infatuare, aroganță. – Din fr. condescendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condescinde
CONDESCÍNDE, condescínd, vb. III. Intranz. (Rar) A consimți de complezență; a ceda, a cădea de acord în mod formal; a catadixi. – Din fr. condescendre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condicar
CONDICÁR, condicari, s. m. (Înv.) Persoană care scria sau avea în păstrare condicile; arhivar. – Condică + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condică
CÓNDICĂ, condici, s. f. 1. Registru, catastif. ◊ Expr. A trece la (sau în) condică (pe cineva) = a ține minte (pe cineva) pentru a se răzbuna. 2. (Înv.) Colecție de legi, decrete etc.; cod. – Cf. ngr. kódik, acuz. kódika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condicăreasă
CONDICĂREÁSĂ, condicărese, s. f. (Înv.) Soție de condicar. – Condicar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condicuţă
CONDICÚȚĂ, condicuțe, s. f. Diminutiv al lui condică (1). ♦ (În trecut) Carnet destinat personalului casnic, în care se nota identitatea purtătorului, locurile unde a fost angajat etc. ♦ (În trecut) Legitimație a prostituatelor profesioniste, unde erau înregistrate vizele medicale de control împotriva bolilor venerice. – Condică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condicuță
CONDICÚȚĂ, condicuțe, s. f. Diminutiv al lui condică (1). ♦ (În trecut) Carnet destinat personalului casnic, în care se nota identitatea purtătorului, locurile unde a fost angajat etc. ♦ (În trecut) Legitimație a prostituatelor profesioniste, unde erau înregistrate vizele medicale de control împotriva bolilor venerice. – Condică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condil
CONDÍL, condili, s. m. (Anat.; adesea cu determinări care indică locul de articulare) Proeminență rotundă la extremitatea unor oase. – Din fr. condyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiment
CONDIMÉNT, condimente, s. n. Nume dat unor substanțe (picante) de origine minerală, vegetală, animală sau de sinteză care, adăugate unor produse alimentare, le conferă un gust sau o aromă specifică, plăcută; ingredient, mirodenie, băcănie. – Din fr. condiment, lat. condimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condimenta
CONDIMENTÁ, condimentez, vb. I. Tranz. A da gust mâncării prin adăugare de condimente, a pune condimente în mâncare. – Din condiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condimentar
CONDIMENTÁR, -Ă, condimentari, -e, adj. (Rar) Folosit drept condiment. – Din fr. condimentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condimentare
CONDIMENTÁRE, condimentări, s. f. Acțiunea de a condimenta. – V. condimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condimentat
CONDIMENTÁT, -Ă, condimentați, -te, adj. (Despre mâncări, alimente) Care conține (multe) condimente. – V. condimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiscipol
CONDISCÍPOL, condiscipoli, s. m. (Rar) Coleg de studiu, de învățătură (la un anumit dascăl). – Din fr. condisciple, lat. condiscipulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţie
CONDÍȚIE, condiții, s. f. 1. Fapt, împrejurare de care depinde apariția unui fenomen sau care influențează desfășurarea unei acțiuni, putând-o frâna sau stimula. 2. (La pl.) Împrejurările în care se petrece un fenomen. ◊ Condiții de mediu = totalitatea factorilor de mediu biotici și abiotici în care trăiește o ființă. 3. Clauză a unei înțelegeri, a unei convenții, a unor negocieri etc. Condițiile tratatului de pace. ◊ Loc. adj. și adv. Fără condiții = fără pretenții. ◊ Loc. conj. Cu condiția (să)... = numai în cazul că..., cu obligația (să...) 4. (Jur.) Eveniment viitor și nesigur de care depinde nașterea sau stingerea unui drept, a unei obligații. ♦ Situație juridică a unei persoane. 5. Situație socială a cuiva. 6. (Sport: în sintagma) Condiție fizică = stare a unui sportiv din punct de vedere fizic și al pregătirii sale. – Din fr. condition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiție
CONDÍȚIE, condiții, s. f. 1. Fapt, împrejurare de care depinde apariția unui fenomen sau care influențează desfășurarea unei acțiuni, putând-o frâna sau stimula. 2. (La pl.) Împrejurările în care se petrece un fenomen. ◊ Condiții de mediu = totalitatea factorilor de mediu biotici și abiotici în care trăiește o ființă. 3. Clauză a unei înțelegeri, a unei convenții, a unor negocieri etc. Condițiile tratatului de pace. ◊ Loc. adj. și adv. Fără condiții = fără pretenții. ◊ Loc. conj. Cu condiția (să)... = numai în cazul că..., cu obligația (să...) 4. (Jur.) Eveniment viitor și nesigur de care depinde nașterea sau stingerea unui drept, a unei obligații. ♦ Situație juridică a unei persoane. 5. Situație socială a cuiva. 6. (Sport: în sintagma) Condiție fizică = stare a unui sportiv din punct de vedere fizic și al pregătirii sale. – Din fr. condition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţiona
CONDIȚIONÁ, condiționez, vb. I. Tranz. 1. A constitui condiția de care depinde ceva; a fi cauza unui lucru, a provoca ceva. 2. A limita valabilitatea unui act printr-o condiție, a face să depindă executarea lui de o condiție, a-l supune uneia sau mai multor condiții. ♦ A admite un lucru cu anumite condiții, sub rezerva îndeplinirii unei anumite obligații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiționa
CONDIȚIONÁ, condiționez, vb. I. Tranz. 1. A constitui condiția de care depinde ceva; a fi cauza unui lucru, a provoca ceva. 2. A limita valabilitatea unui act printr-o condiție, a face să depindă executarea lui de o condiție, a-l supune uneia sau mai multor condiții. ♦ A admite un lucru cu anumite condiții, sub rezerva îndeplinirii unei anumite obligații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţional
CONDIȚIONÁL, -Ă, condiționali, -e, adj. Care este supus unei condiții; care cuprinde o condiție. ◊ (Psih.) Excitant condițional = excitant care, sincronizat în mai multe repetiții cu un reflex înnăscut, sfârșește prin a da naștere singur unui efect (motor, secretor etc.) identic cu al acestui reflex, determinând astfel formarea unui reflex condiționat. (Gram.) Propoziție condițională = propoziție subordonată care exprimă o acțiune de a cărei îndeplinire depinde realizarea acțiunii din propoziția regentă. Mod condițional = mod personal care exprimă o acțiune a cărei realizare depinde de îndeplinirea unei condiții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condițional
CONDIȚIONÁL, -Ă, condiționali, -e, adj. Care este supus unei condiții; care cuprinde o condiție. ◊ (Psih.) Excitant condițional = excitant care, sincronizat în mai multe repetiții cu un reflex înnăscut, sfârșește prin a da naștere singur unui efect (motor, secretor etc.) identic cu al acestui reflex, determinând astfel formarea unui reflex condiționat. (Gram.) Propoziție condițională = propoziție subordonată care exprimă o acțiune de a cărei îndeplinire depinde realizarea acțiunii din propoziția regentă. Mod condițional = mod personal care exprimă o acțiune a cărei realizare depinde de îndeplinirea unei condiții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţională
CONDIȚIONÁLĂ s. f. v. condițional [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

condițională
CONDIȚIONÁLĂ s. f. v. condițional [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

condiţionalism
CONDIȚIONALÍSM s. n. (Fil.) Tendință de a identifica și înlocui cauza cu condițiile în care apar sau există fenomenele. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiționalism
CONDIȚIONALÍSM s. n. (Fil.) Tendință de a identifica și înlocui cauza cu condițiile în care apar sau există fenomenele. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţionare
CONDIȚIONÁRE, condiționări, s. f. Acțiunea de a condiționa. 1. Stabilire a unui raport de dependență. 2. Operație prin care un material, un produs etc. se aduc într-o anumită stare de umiditate, de temperatură, de puritate etc. ◊ Condiționarea aerului = climatizare. [Pr.: -ți-o-] – V. condiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiționare
CONDIȚIONÁRE, condiționări, s. f. Acțiunea de a condiționa. 1. Stabilire a unui raport de dependență. 2. Operație prin care un material, un produs etc. se aduc într-o anumită stare de umiditate, de temperatură, de puritate etc. ◊ Condiționarea aerului = climatizare. [Pr.: -ți-o-] – V. condiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiţionat
CONDIȚIONÁT, -Ă, condiționați, -te, adj. Care îndeplinește anumite condiții; care este făcut (sau supus) unor anumite condiții date. ◊ Aer condiționat = aer menținut prin instalații speciale în condiții optime de temperatură, umiditate și puritate. (Psih.) Reflex condiționat = reflex dobândit în cursul vieții, în urma asocierii repetate a unui excitant oarecare cu un excitant care provoacă un reflex înnăscut. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condiționat
CONDIȚIONÁT, -Ă, condiționați, -te, adj. Care îndeplinește anumite condiții; care este făcut (sau supus) unor anumite condiții date. ◊ Aer condiționat = aer menținut prin instalații speciale în condiții optime de temperatură, umiditate și puritate. (Psih.) Reflex condiționat = reflex dobândit în cursul vieții, în urma asocierii repetate a unui excitant oarecare cu un excitant care provoacă un reflex înnăscut. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condoleanţe
CONDOLEÁNȚE s. f. pl. Cuvinte de regret, de compasiune, pentru o persoană căreia i-a murit cineva apropiat. [Pr.: -le-an-] – Din fr. condoléances.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condoleanțe
CONDOLEÁNȚE s. f. pl. Cuvinte de regret, de compasiune, pentru o persoană căreia i-a murit cineva apropiat. [Pr.: -le-an-] – Din fr. condoléances.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condominiu
CONDOMÍNIU, condominii, s. n. Exercitare a suveranității asupra aceluiași teritoriu de către două sau mai multe state. ♦ P. ext. Teritoriu supus unui astfel de regim. [Pr.: -niu] – Din fr. condominium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condor
CONDÓR, condori, s. m. Cel mai mare vultur, cu capul și cu gâtul golaș, complet mut, care trăiește în munții Americii de Sud (Sarcorhamphus gryphus). [Acc. și: cóndor] – Din fr. condor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condotier
CONDOTIÉR, condotieri, s. m. (Înv.) Căpetenie de mercenari care se angajau în serviciul unui oraș, al unui principe sau al papii, în Italia. [Pr.: -ti-er] – Din it. condottiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condrină
CONDRÍNĂ, s. f. (Biol.) Substanță fundamentală a țesutului cartilaginos. – Din fr. chondrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condrită
CONDRÍTĂ, condrite, s. f. Inflamație acută sau cronică a unui cartilaj. – Din fr. condrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condroblast
CONDROBLÁST, condroblaste, s. n. (Biol.) Celulă cartilaginoasă tânără. – Din fr. chondroblaste, engl. chondroblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condrocit
CONDROCÍT, condrocite, s. n. (Biol.) Celulă cartilaginoasă matură. – Din engl. chondrocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condroid
CONDROÍD s. n. v. condroidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condroidă
CONDROÍDĂ, condroide, s. f. Substanță complexă, compusă din proteine în amestec cu polizaharide și care intră în structura cartilajelor. [Var.: condroíd s. n.] – Din fr. condroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condrom
CONDRÓM, condroame, s. n. Tumoare benignă cartilaginoasă. – Din fr. condrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condroniu
CONDRÓNIU s. m. Plantă erbacee cu tulpina și frunzele lanceolate rigide, cu flori purpurii sau galbene, care crește prin livezi și prin semănături (Melampyrum arvense). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condrosarcom
CONDROSARCÓM, condrosarcoame, s. n. (Med.) Tumoare malignă a țesutului cartilaginos. – Din fr. chondrosarcome, engl. chondrosarcoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conducător
CONDUCĂTÓR, -OÁRE, conducători, -oare, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care conduce; de conducere. 2. (Despre corpuri, în sintagma) Bun (sau rău) conducător de căldură (sau de electricitate) = Care prezintă (sau nu) conductibilitate. II. S. m. și f. Persoană sau organ care conduce un stat, un partid, o organizație, o instituție, o întreprindere etc. – Conduce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduce
CONDÚCE, condúc, vb. III. 1. Tranz. A îndruma un grup de oameni, o instituție, o organizație etc., având întreaga răspundere a muncii în domeniul respectiv. ♦ Fig. A dirija o discuție, o dezbatere etc. 2. Refl. A se orienta după..., a se comporta după... 3. Tranz. A însoți pe cineva. 4. Tranz. A dirija mersul unui vehicul, al unei mașini etc. 5. Fiz. (Despre corpuri) A transmite un fluid, o cantitate de căldură, de electricitate etc. [Perf. s. condusei, part. condus] – Din lat. conducere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conducere
CONDÚCERE, conduceri, s. f. Acțiunea de a (se) conduce; activitatea conducătorului. ♦ (Concr.) Persoană sau colectiv care conduce. – V. conduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduct
CONDÚCT, conducte, s. n. Formație anatomică cu aspect de canal sau de tub. – Din germ. Kondukt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductanţă
CONDUCTÁNȚĂ, conductanțe, s. f. Mărime egală cu raportul dintre intensitatea curentului electric continuu care străbate un conductor și tensiunea continuă aflată la capetele sale. – Din fr. conductance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductanță
CONDUCTÁNȚĂ, conductanțe, s. f. Mărime egală cu raportul dintre intensitatea curentului electric continuu care străbate un conductor și tensiunea continuă aflată la capetele sale. – Din fr. conductance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductă
CONDÚCTĂ, conducte, s. f. Țeavă, ansamblu de țevi din metal, beton, lemn etc. sau instalație destinate transportului fluidelor sau materialelor pulverulente. ◊ Conductă electrică = conductor sau ansamblu de conductoare electrice de metal și cu lungime mare, folosit pentru efectuarea legăturilor conductive în instalațiile electrice. – Din lat. conductus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductibil
CONDUCTÍBIL, -Ă, conductibili, -e, adj. (Rar) Care prezintă conductibilitate. – Din fr. conductible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductibilitate
CONDUCTIBILITÁTE s. f. Proprietate a corpurilor de a transmite căldura, electricitatea etc.; conducție. ◊ Conductibilitate electrică = proprietate a unor corpuri de a putea fi străbătute de curent electric sub acțiunea unei diferențe de potențial. Conductibilitate termică = proprietate a unor corpuri de a putea fi străbătute de un flux de căldură sub acțiunea unei diferențe de căldură. – Din fr. conductibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductiv
CONDUCTÍV, -Ă, conductivi, -e, adj. Referitor la conductibilitatea electrică. ◊ Legătură conductivă = legătură între două elemente de circuit electric, realizată prin intermediul unui conductor electric, al unui aparat de conectare sau al unui conector; legătură galvanică. – Din fr. conductive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductivitate
CONDUCTIVITÁTE s. f. Valoarea rezistenței specifice electrice a unui conductor. – Din fr. conductivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductometrie
CONDUCTOMETRÍE s. f. Metodă electrochimică de analiză bazată pe modificarea conductivității soluției analizate. – Conductivitate + -metrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductometru
CONDUCTOMÉTRU, conductometre, s. n. Dispozitiv folosit pentru determinarea conductivității soluțiilor. – Din fr. conductomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conductor
CONDUCTÓR, -OÁRE, conductori, -oare, adj., s. n., s. m. și f. 1. Adj., s. n. (Corp sau material) care prezintă conductibilitate electrică sau conductibilitate termică. ◊ Conductor electric = piesă cu conductanță mare, folosită pentru realizarea circuitelor electrice prin legături conductive. 2. S. m. și f. Lucrător la calea ferată care controlează biletele călătorilor și supraveghează ordinea în vagoane. ♦ (Rar) Vatman; șofer. ♦ Supraveghetor și diriguitor al unei echipe de lucrători; șef de echipă. 3. S. m. și f. (Înv.) Călăuză. – Din fr. conducteur, lat. conductor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conducţie
CONDÚCȚIE, conducții, s. f. Conductibilitate. – Din fr. conduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conducție
CONDÚCȚIE, conducții, s. f. Conductibilitate. – Din fr. conduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduită
CONDUÍTĂ, conduite, s. f. 1. Fel de a se purta, comportare; manieră. 2. Comportament. – Din fr. conduite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduplicat
CONDUPLICÁT, -Ă, conduplicați, -te, adj. (Bot.; despre organe) Îndoit în lungime, în două jumătăți suprapuse. – Din fr. condupliqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduplicaţie
CONDUPLICÁȚIE, conduplicații, s. f. 1. (Bot.) Stare a unui organ conduplicat. 2. Repetiție a unui cuvânt la sfârșitul sau la începutul unei fraze. – Din fr. conduplication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduplicație
CONDUPLICÁȚIE, conduplicații, s. f. 1. (Bot.) Stare a unui organ conduplicat. 2. Repetiție a unui cuvânt la sfârșitul sau la începutul unei fraze. – Din fr. conduplication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

condur
CONDÚR, conduri, s. m. 1. (Înv.) Pantof femeiesc cu toc înalt, împodobit adesea cu broderii. 2. Compus: (Bot.) condurul-doamnei = plantă ornamentală agățătoare, cu flori mari, galbene-roșcate și cu un pinten drept; călțunaș, conduraș (2) (Tropaeolum majus). – Din tc. kundura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduraş
CONDURÁȘ, condurași, s. m. 1. Diminutiv al lui condur (1). 2. (Bot.) Condurul-doamnei. – Condur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conduraș
CONDURÁȘ, condurași, s. m. 1. Diminutiv al lui condur (1). 2. (Bot.) Condurul-doamnei. – Condur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conecta
CONECTÁ, conectez, vb. I. Tranz. A uni, a lega, a conexa două sau mai multe conducte electrice. – Din fr. connecter, lat. connectere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conectabil
CONECTÁBIL, -Ă, conectabili. -e, adj. Care se poate conecta. – Din fr. conectable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conectare
CONECTÁRE, conectări, s. f. 1. Acțiunea de a conecta; conexiune. 2. Operație de montaj prin care o mașină, un aparat sau un dispozitiv electric este legat într-un circuit sau la o rețea electrică. ◊ Aparat de conectare = aparat electric folosit pentru închiderea sau deschiderea unui circuit electric. – V. conecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conectiv
CONECTÍV, -Ă, conectivi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care poate fi conectat. 2. S. n. (Bot.) Parte a anterei care suportă și reunește sacii polenici. 3. S. n. (Mat.) Legătură prin intermediul căreia din variabile separate iau naștere expresii; operator, functor, conector (3). 4. S. n. (Gram.) Cuvânt de relație în propoziție sau în frază; conector. – Din fr. connectif, lat. connectivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conector
CONECTÓR, -OÁRE, conectori, -oare, adj., s. m., s. n. 1. Adj. Care conectează, care leagă. 2. S. n. Piesă cu ajutorul căreia se stabilește o legătură conectivă. 3. S. n. Conectiv (3). 4. S. m. Operator logic; functor. – Din fr. connecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conetabil
CONETÁBIL, conetabili, s. m. Comandant suprem al armatelor regale din Franța, în Evul Mediu. – Din fr. connétable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coneţ
CONÉȚ s. n. (Înv. și reg.) 1. Sfârșit. ◊ Expr. A face (sau a pune) cuiva conețul = a pune cuiva capăt zilelor, a omorî. 2. Șotie, boroboață. – Din sl. konĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coneț
CONÉȚ s. n. (Înv. și reg.) 1. Sfârșit. ◊ Expr. A face (sau a pune) cuiva conețul = a pune cuiva capăt zilelor, a omorî. 2. Șotie, boroboață. – Din sl. konĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conex
CONÉX, -Ă, conecși, -xe, adj. Care se găsește în legătură cu ceva, care însoțește ceva, care merge împreună cu ceva. – Din fr. connexe, lat. connexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conexa
CONEXÁ, conexez, vb. I. Tranz. (Rar) A lega împreună, a alătura, a grupa lucruri sau chestiuni de aceeași natură; a reuni. – Din conexiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conexare
CONEXÁRE, conexări, s. f. Acțiunea de a conexa și rezultatul ei. ♦ (Jur.) A uni pentru a fi soluționate împreună, în același dosar, două sau mai multe pricini între care există conexitate. – V. conexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conexitate
CONEXITÁTE, conexități, s. f. Conexiune. ♦ (Jur.) Raport între două sau mai multe pricini care au un obiect înrudit. – Din fr. connexité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conexiune
CONEXIÚNE, conexiuni, s. f. 1. Legătură între două sau mai multe obiecte sau fenomene; relație, raport, conexitate. ◊ Conexiune inversă = feedback. 2. Legătură prin conducte sau prin organe de mașină între două mașini, aparate, mecanisme etc. ♦ Legătură între două sau mai multe elemente de circuit ori conducte electrice. 3. Conectare. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. connexion, lat. connexio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confabulaţie
CONFABULÁȚIE, confabulații, s. f. Simptom în unele boli mintale, care constă în relatarea inconștientă a unor fapte imaginare; mitomanie. – Din fr. confabulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confabulație
CONFABULÁȚIE, confabulații, s. f. Simptom în unele boli mintale, care constă în relatarea inconștientă a unor fapte imaginare; mitomanie. – Din fr. confabulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confareaţie
CONFAREÁȚIE, confareații, s. f. (Rar) Căsătorie religioasă rezervată patricienilor. [Pr.: -re-a-] – Din fr. confarréation, lat. confarreatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confareație
CONFAREÁȚIE, confareații, s. f. (Rar) Căsătorie religioasă rezervată patricienilor. [Pr.: -re-a-] – Din fr. confarréation, lat. confarreatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecţie
CONFÉCȚIE, confecții, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte fabricat și livrat în serie. 2. Confecționare. [Var.: confecțiúne s. f.] – Din fr. confection, lat. confectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecție
CONFÉCȚIE, confecții, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte fabricat și livrat în serie. 2. Confecționare. [Var.: confecțiúne s. f.] – Din fr. confection, lat. confectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecţiona
CONFECȚIONÁ, confecționez, vb. I. Tranz. 1. A efectua prelucrarea unui material sau a unui semifabricat pentru a obține un obiect (unicat sau în serie). 2. A produce, a lucra, a fabrica încălțăminte sau îmbrăcăminte. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. confectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecționa
CONFECȚIONÁ, confecționez, vb. I. Tranz. 1. A efectua prelucrarea unui material sau a unui semifabricat pentru a obține un obiect (unicat sau în serie). 2. A produce, a lucra, a fabrica încălțăminte sau îmbrăcăminte. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. confectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecţionare
CONFECȚIONÁRE, confecționări, s. f. Acțiunea de a confecționa; lucrare, întocmire, alcătuire, fabricare. [Pr.: -ți-o-] – V. confecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecționare
CONFECȚIONÁRE, confecționări, s. f. Acțiunea de a confecționa; lucrare, întocmire, alcătuire, fabricare. [Pr.: -ți-o-] – V. confecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecţioner
CONFECȚIONÉR, -Ă, confecționeri, -e, s. m. și f. Muncitor care lucrează confecții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. confectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecționer
CONFECȚIONÉR, -Ă, confecționeri, -e, s. m. și f. Muncitor care lucrează confecții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. confectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecţiune
CONFECȚIÚNE s. f. v. confecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confecțiune
CONFECȚIÚNE s. f. v. confecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confedera
CONFEDERÁ, confederez, vb. I. Refl. (Rar) A se uni într-o confederație. – Din fr. confédérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederat
CONFEDERÁT, -Ă, confederați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care face parte dintr-o confederație. – Din fr. confédéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederativ
CONFEDERATÍV, -Ă, confederativi, -e, adj. Care aparține unei confederații; care are caracterul unei confederații. – Din fr. confédératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederaţie
CONFEDERÁȚIE, confederații, s. f. 1. Uniune de state sau de unități teritoriale autonome ori independente, având anumite organe centrale ale puterii de stat în comun (parlament, guvern, șef de stat etc.). 2. Denumire dată unor asociații de organizații care au țeluri social-politice fundamentale comune sau apropiate. [Var.: confederațiúne s. f.] – Din fr. confédération, lat. confederatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederație
CONFEDERÁȚIE, confederații, s. f. 1. Uniune de state sau de unități teritoriale autonome ori independente, având anumite organe centrale ale puterii de stat în comun (parlament, guvern, șef de stat etc.). 2. Denumire dată unor asociații de organizații care au țeluri social-politice fundamentale comune sau apropiate. [Var.: confederațiúne s. f.] – Din fr. confédération, lat. confederatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederaţiune
CONFEDERAȚIÚNE s. f. v. confederație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confederațiune
CONFEDERAȚIÚNE s. f. v. confederație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confer
CÓNFER Termen prin care se face o referire, o trimitere comparativă de la un text la un izvor sau la o lucrare lămuritoare. [Abr.: cf.] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferenţă
CONFERÉNȚĂ s. f. v. conferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferență
CONFERÉNȚĂ s. f. v. conferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferenţia
CONFERENȚIÁ, conferențiez, vb. I. Intranz. A ține o conferință. [Pr.: -ți-a] – Din conferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferenția
CONFERENȚIÁ, conferențiez, vb. I. Intranz. A ține o conferință. [Pr.: -ți-a] – Din conferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferenţiar
CONFERENȚIÁR, -Ă, conferențiari, -e, s. m. și f. 1. Persoană care ține o conferință. 2. Grad în învățământul superior, intermediar între lector și profesor; persoană care deține acest grad. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. conférencier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferențiar
CONFERENȚIÁR, -Ă, conferențiari, -e, s. m. și f. 1. Persoană care ține o conferință. 2. Grad în învățământul superior, intermediar între lector și profesor; persoană care deține acest grad. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. conférencier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferi
CONFERÍ, confér, vb. IV. 1. Tranz. A acorda un titlu, un grad, o decorație etc. 2. Intranz. A discuta cu cineva o chestiune importantă; a se întreține cu cineva. – Din fr. conférer, it. conferire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferinţă
CONFERÍNȚĂ, conferințe, s. f. 1. Expunere făcută în public asupra unei teme din domeniul științei, artei, politicii etc., cu intenția de a informa, de a instrui, de a omagia etc. 2. Reuniune a reprezentanților unor state, ai unor organizații politice, științifice etc., cu scopul de a dezbate și de a hotărî asupra unor probleme curente și de perspectivă ale activității lor. 3. For superior al unei organizații de partid, care se întrunește pentru a dezbate probleme ale activității organizației, a alege organele sale de conducere etc. 4. Consfătuire, convorbire. ◊ Conferință de presă = întâlnire în cadrul căreia o personalitate a vieții politice, sociale, culturale etc. face o expunere sau declarații și răspunde la întrebările reprezentanților presei. [Var.: (înv.) conferénță s. f.] – Din fr. conférence, lat. conferentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferință
CONFERÍNȚĂ, conferințe, s. f. 1. Expunere făcută în public asupra unei teme din domeniul științei, artei, politicii etc., cu intenția de a informa, de a instrui, de a omagia etc. 2. Reuniune a reprezentanților unor state, ai unor organizații politice, științifice etc., cu scopul de a dezbate și de a hotărî asupra unor probleme curente și de perspectivă ale activității lor. 3. For superior al unei organizații de partid, care se întrunește pentru a dezbate probleme ale activității organizației, a alege organele sale de conducere etc. 4. Consfătuire, convorbire. ◊ Conferință de presă = întâlnire în cadrul căreia o personalitate a vieții politice, sociale, culturale etc. face o expunere sau declarații și răspunde la întrebările reprezentanților presei. [Var.: (înv.) conferénță s. f.] – Din fr. conférence, lat. conferentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conferire
CONFERÍRE, conferiri, s. f. Faptul de a conferi (1). – V. conferi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesa
CONFESÁ, confesez, vb. I. Refl. A se destăinui, a se spovedi. – Din fr. confesser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesional
CONFESIONÁL^1, confesionale, s. n. Loc amenajat în bisericile catolice, unde preotul spovedește pe credincioși. [Pr.: -si-o-] – Din fr. confessional, it. confessionale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesional
CONFESIONÁL^2, -Ă, confesionali, -e, adj. Care este în legătură cu o confesiune religioasă. [Pr.: -si-o-] – Din fr. confessionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesionalism
CONFESIONALÍSM s. n. Concepție teologică care consideră obligatorie aparteneța la o anumită confesiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Konfessionalismus, it. confessionalismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesiune
CONFESIÚNE, confesiuni, s. f. 1.. Mărturisire a unor fapte, a unor gânduri sau sentimente intime; p. restr. spovedanie. ♦ Scriere literară care conține mărturisirea unor gânduri și sentimente legate de viața intimă a autorului. ♦ Scriere care cuprinde mărturisirea de credință a unei ramuri a Bisericii creștine. 2. Religie, cult. [Pr.: -si-u] – Din fr. confession, lat. confessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesiv
CONFESÍV, -Ă, confesivi, -e, adj. De confesiune. – Din confesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confesor
CONFESÓR, confesori, s. m. Preot care spovedește; duhovnic. – Din fr. confesseur, lat. confessor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confete
CONFÉTE s. f. pl. v. confetti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confetti
CONFÉTTI s. f. pl. Bucățele rotunde de hârtie (de diferite culori), care se împrăștie la baluri și la petreceri deasupra participanților. [Scris și: confeti. – Var.: conféte s. f. pl] – Din it., fr. confetti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confia
CONFIÁ, confiez, vb. I. (Livr.) 1. Tranz. A încredința cuiva ceva, a lăsa ceva în grija cuiva. 2. Refl. A se încrede în cineva; a se destăinui. [Pr.: -fi-a] – Din fr. confier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confianţă
CONFIÁNȚĂ s. f. v. confiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confianță
CONFIÁNȚĂ s. f. v. confiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confiat
CONFIÁT, -Ă, confiați, -te, adj. (Despre fructe) Conservat prin fierbere în sirop de zahăr, apoi uscat; glasat. [Pr.: -fi-at] – Cf. fr. confit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confident
CONFIDÉNT, -Ă, confidenți, -te, s. m. și f. Persoană căreia i se fac confidențe; p. ext. prieten intim. – Din fr. confident, lat. confidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidenţă
CONFIDÉNȚĂ, confidențe, s. f. Încredințare, mărturisire a unor gânduri intime, a unei taine; destăinuire. – Din fr. confidence, lat. confidentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidență
CONFIDÉNȚĂ, confidențe, s. f. Încredințare, mărturisire a unor gânduri intime, a unei taine; destăinuire. – Din fr. confidence, lat. confidentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidenţial
CONFIDENȚIÁL, -Ă, confidențiali, -e, adj. Care se comunică în taină; secret. [Pr.: -ți-al] – Din fr. confidentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidențial
CONFIDENȚIÁL, -Ă, confidențiali, -e, adj. Care se comunică în taină; secret. [Pr.: -ți-al] – Din fr. confidentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidenţialitate
CONFIDENȚIALITÁTE s. f. Caracter confidențial (al unei informații). [Pr.: -ți-a-] – Din fr. confidentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confidențialitate
CONFIDENȚIALITÁTE s. f. Caracter confidențial (al unei informații). [Pr.: -ți-a-] – Din fr. confidentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confient
CONFIÉNT, -Ă, confienți, -te, adj. (Rar) Încrezător. [Pr.: -fi-ent] – Din fr. confiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confienţă
CONFIÉNȚĂ, confiențe, s. f. (Rar) Încredere în cineva. [Pr.: -fi-en-. – Var.: confiánță s. f.] – Din fr. confiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confiență
CONFIÉNȚĂ, confiențe, s. f. (Rar) Încredere în cineva. [Pr.: -fi-en-. – Var.: confiánță s. f.] – Din fr. confiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configura
CONFIGURÁ, configurez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) structura într-un anumit fel, a lua sau a da o anumită formă. – Din fr. configurer, lat. configurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configurabil
CONFIGURÁBIL, -Ă, configurabili, -e, adj. (Inform.) Care poate fi configurat. – Din engl., fr. configurable.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

configurare
CONFIGURÁRE, configurări, s. f. Acțiunea de a se configura și rezultatul ei. – V. configura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configurat
CONFIGURÁT, -Ă, configurați, -te, adj. Care a fost structurat într-un anumit fel; care a luat o anumită formă. – V. configura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configurativ
CONFIGURATÍV, -Ă, configurativi, -e, adj. De configurație; configurațional. – Din fr. configuratif, engl. configurative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraţie
CONFIGURÁȚIE, configurații, s. f. Formă exterioară a unui lucru; înfățișare. ♦ Totalitatea relațiilor dintre părțile unui sistem sau dintre mai multe sisteme din aceeași categorie. – Din fr. configuration, lat. configuratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configurație
CONFIGURÁȚIE, configurații, s. f. Formă exterioară a unui lucru; înfățișare. ♦ Totalitatea relațiilor dintre părțile unui sistem sau dintre mai multe sisteme din aceeași categorie. – Din fr. configuration, lat. configuratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraţional
CONFIGURAȚIONÁL, -Ă, configuraționali, -e, adj. (Livr.) Configurativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configurațional
CONFIGURAȚIONÁL, -Ă, configuraționali, -e, adj. (Livr.) Configurativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraţionism
CONFIGURAȚIONÍSM s. n. (Fil.) Gestaltism. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraționism
CONFIGURAȚIONÍSM s. n. (Fil.) Gestaltism. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraţionist
CONFIGURAȚIONÍST, -Ă, configuraționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al configuraționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

configuraționist
CONFIGURAȚIONÍST, -Ă, configuraționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al configuraționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confinat
CONFINÁT, -Ă, confinați, -te, adj. (Rar; despre aer, atmosfera unei încăperi etc.) Închis; irespirabil, stricat, viciat. – După fr. [air] confiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confirma
CONFIRMÁ, confirm, vb. I. Tranz. 1. A recunoaște și a întări exactitatea unei afirmații făcute de altcineva; a atesta, a mărturisi autenticitatea; a întări o ipoteză, o afirmație etc. 2. (Jur.) A renunța la dreptul de a cere anularea unui act juridic, căruia îi recunoaște astfel efectele juridice. ♦ A întări hotărârea, sentința unei instanțe inferioare prin aprobare. 3. A definitiva pe cineva într-o situație, într-un post. 4. (În Biserica catolică) A oficia ritualul confirmării. – Din fr. confirmer, lat. confirmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confirmare
CONFIRMÁRE, confirmări, s. f. 1. Acțiunea de a confirma și rezultatul ei; întărire, adeverire. ♦ Declarație prin care o persoană, îndreptățită să ceară anularea unui act, îl recunoaște valabil. ♦ Aprobare a unui act sau a unei măsuri procedurale de către organul competent. 2. (În Biserica catolică) Act sacramental care desăvârșește botezul la copiii trecuți de șapte ani; confirmație. – V. confirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confirmativ
CONFIRMATÍV, -Ă, confirmativi, -e, adj. Care confirmă, întărește, adeverește. – Din fr. confirmatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confirmaţie
CONFIRMÁȚIE, confirmații, s. f. (În Biserica catolică) Confirmare (2). – Din fr. confirmation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confirmație
CONFIRMÁȚIE, confirmații, s. f. (În Biserica catolică) Confirmare (2). – Din fr. confirmation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confisca
CONFISCÁ, confísc, vb. I. Tranz. A lua de la cineva un bun, fără despăgubire și a-l trece în patrimoniul statului, pe temeiul unei hotărâri judecătorești sau în urma dispoziției unei autorități. – Din fr. confisquer, lat. confiscare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confiscabil
CONFISCÁBIL, -Ă, confiscabili, -e, adj. Care poate fi confiscat. – Confisca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confiscare
CONFISCÁRE, confiscări, s. f. Trecere gratuită (ca măsură de siguranță sau ca sancțiune) în patrimoniul statului, în temeiul unei hotărâri judecătorești, a unui bun sau a tuturor bunurilor aparținând unei persoane (fizice sau juridice). – V. confisca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflagrant
CONFLAGRÁNT, -Ă, conflagranți, -te, adj. (Despre state) Care participă la o conflagrație. – Din it. conflagrante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflagraţie
CONFLAGRÁȚIE, conflagrații, s. f. Conflict armat de mari proporții, război în care sunt atrase numeroase state. [Var.: (înv.) conflagrațiune s. f.] – Din fr. conflagration, lat. conflagratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflagrație
CONFLAGRÁȚIE, conflagrații, s. f. Conflict armat de mari proporții, război în care sunt atrase numeroase state. [Var.: (înv.) conflagrațiune s. f.] – Din fr. conflagration, lat. conflagratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflagraţiune
CONFLAGRAȚIÚNE s. f. v. conflagrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflagrațiune
CONFLAGRAȚIÚNE s. f. v. conflagrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflict
CONFLÍCT, conflicte, s. n. 1. Neînțelegere, ciocnire de interese, dezacord; antagonism; ceartă, diferend, discuție (violentă). ◊ Loc. vb. A intra în conflict (cu cineva) = a se certa (cu cineva). ◊ Conflict de frontieră = ciocnire între unități militare însărcinate cu paza frontierei între două state. ♦ Război. 2. Contradicție între ideile, interesele sau sentimentele diferitelor personaje, care determină desfășurarea acțiunii dintr-o operă epică sau dramatică. – Din lat. conflictus, fr. conflit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflictual
CONFLICTUÁL, -Ă, conflictuali, -e, adj. Referitor la conflict, al conflictului. [Pr.: -tu-al] – Din fr. conflictuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conflictualizare
CONFLICTUALIZÁRE, conflictualizări, s. f. v. CONFLICTUALIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

confluent
CONFLUÉNT, -Ă, confluenți, -te, adj., s. m. (Curs de apă) care se unește cu un alt curs de apă, formând un râu mai mare. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. confluent, lat. confluens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confluenţă
CONFLUÉNȚĂ, confluențe, s. f. 1. Locul în care se unesc două sau mai multe cursuri de apă. 2. Fig. Loc de întâlnire, contact. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. confluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confluență
CONFLUÉNȚĂ, confluențe, s. f. 1. Locul în care se unesc două sau mai multe cursuri de apă. 2. Fig. Loc de întâlnire, contact. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. confluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conform
CONFÓRM, -Ă, conformi, -e, adj. 1. (Despre acte, copii etc.) Care are același cuprins cu...; identic. 2. Care este corespunzător; potrivit. ♦ (Adverbial) În conformitate cu..., la fel cu..., după. – Din fr. conforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conforma
CONFORMÁ, conformez, vb. I. Refl. A se pune de acord cu..., a se potrivi, a se adapta la... ♦ A se supune unui ordin, unei legi etc. – Din fr. conformer, lat. conformare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformare
CONFORMÁRE, conformări, s. f. Acțiunea de a se conforma și rezultatul ei. – V. conforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformat
CONFORMÁT, -Ă, conformați, -te, adj. (Rar; despre corp sau părți ale corpului) Alcătuit, format, făcut într-un anumit fel. – V. conforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformator
CONFORMATÓR, conformatoare, s. n. Instrument folosit de pălărier pentru a lua forma și dimensiunile exacte ale capului. – Din fr. conformateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformaţie
CONFORMÁȚIE, conformații, s. f. Structură fizică generală a corpului sau a părților lui, a unei suprafețe de teren etc.; constituție. – Din fr. conformation, lat. conformatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformație
CONFORMÁȚIE, conformații, s. f. Structură fizică generală a corpului sau a părților lui, a unei suprafețe de teren etc.; constituție. – Din fr. conformation, lat. conformatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformism
CONFORMÍSM s. n. Atitudinea conformistului; acceptare mecanică, necritică și supunere formală, docilă, față de orice obiceiuri, idei, hotărâri etc. – Din fr. conformisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformist
CONFORMÍST, -Ă, conformiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care se conformează din oportunism părerilor, convingerilor altora, chiar dacă acestea nu corespund convingerilor sale. – Din fr. conformiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conformitate
CONFORMITÁTE s. f. Raportul dintre două lucruri conforme; potrivire, concordanță. ◊ Expr. În conformitate cu... = potrivit cu..., de acord cu... Pentru conformitate, formulă prin care se atestă exactitatea unei copii după un act sau după un document. – Din fr. conformité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confort
CONFÓRT s. n. Totalitatea condițiilor materiale care asigură o existență civilizată, plăcută, comodă și igienică. – Din fr. confort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confortabil
CONFORTÁBIL, -Ă, confortabili, -e, adj. Care oferă confort; comod. – Din fr. confortable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confortant
CONFORTÁNT, -Ă, confortanți, -te, adj. Întăritor, reconfortant. – Din fr. confortant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrate
CONFRÁTE, confrați, s. m. Coleg de profesiune, de meserie. ♦ (Înv.) Tovarăș de conspirație. – Con^1- + frate (după fr. confrère).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confraternitate
CONFRATERNITÁTE, confraternități, s. f. (Rar) Confrerie. – Din fr. confraternité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrăţesc
CONFRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, confrățești, adj. (Neobișnuit) De confrate. – Confrate + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrățesc
CONFRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, confrățești, adj. (Neobișnuit) De confrate. – Confrate + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrăţie
CONFRĂȚÍE, confrății, s. f. (Înv.) Confrerie. – Con^1- + frăție (după fr. confrérie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrăție
CONFRĂȚÍE, confrății, s. f. (Înv.) Confrerie. – Con^1- + frăție (după fr. confrérie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrerie
CONFRERÍE, confrerii, s. f. Asociație constituită în scopuri religioase sau caritabile; p. ext. grupare de oameni cu păreri comune; confrăție, confraternitate. – Din fr. confrérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confrunta
CONFRUNTÁ, confrúnt, vb. I. 1. Tranz. A pune în față două sau mai multe persoane pentru a verifica adevărul spuselor lor. 2. Tranz. A pune față în față obiecte, opere, fenomene etc., pentru a le verifica sau a le compara. 3. Refl. A putea face față unei situații, probleme etc. (deosebit de) dificile. – Din fr. confronter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confruntare
CONFRUNTÁRE, confruntări, s. f. Acțiunea de a confrunta și rezultatul ei; confruntație. – V. confrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confruntaţie
CONFRUNTÁȚIE, confruntații, s. f. (Rar) Confruntare. [Var.: confruntațiúne s. f.] – Din fr. confrontation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confruntație
CONFRUNTÁȚIE, confruntații, s. f. (Rar) Confruntare. [Var.: confruntațiúne s. f.] – Din fr. confrontation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confruntaţiune
CONFRUNTAȚIÚNE s. f. v. confruntație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confruntațiune
CONFRUNTAȚIÚNE s. f. v. confruntație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confucianism
CONFUCIANÍSM s. n. Doctrina religioasă, morală și filosofică chineză, întemeiată de Confucius. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. confucianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confucianist
CONFUCIANÍST, -Ă, confucianiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al confucianismului. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. confucianiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confunda
CONFUNDÁ, confúnd, vb. I. 1. Tranz. A lua o persoană drept alta sau un lucru drept altul; a asemăna, a asemui. 2. Refl. A forma un singur tot; a se contopi. – Din fr. confondre, lat. confundere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confundabil
CONFUNDÁBIL, -Ă, confundabili, -e, adj. Care poate fi confundat. – Cf. it. confundibile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confundare
CONFUNDÁRE, confundări, s. f. Acțiunea de a (se) confunda și rezultatul ei; confuzie; contopire. – V. confunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuz
CONFÚZ, -Ă, confuzi, -e, adj. 1. Neclar, neprecis, nelămurit, nedeslușit. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Încurcat, tulburat, zăpăcit. – Din fr. confus, lat. confusus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuzie
CONFÚZIE, confuzii, s. f. 1. Faptul de a confunda; încurcătură; lipsă de orientare (în diverse probleme). ◊ Confuzie mintală = stare patologică ce se caracterizează prin tulburări de percepție, orientare, raționament, memorie etc. 2. (Jur.; în forma confuziune) Stingere a unei obligații prin întrunirea, în aceeași persoană, a calităților de creditor și debitor. [Var.: confuziúne s. f.] – Din fr. confusion, lat. confusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuzionant
CONFUZIONÁNT, -Ă, confuzionanți, -te, adj. (Rar) Care provoacă confuzie, derutant. [Pr.: -zi-o-] – De la confuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuzionism
CONFUZIONÍSM s. n. (Rar) Tendință de a crea confuzie, dezorientare. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. confusionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuzionist
CONFUZIONÍST, -Ă, confuzioniști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care creează confuzii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. confusionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

confuziune
CONFUZIÚNE s. f. v. confuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conga
CÓNGA s. f. 1. Dans executat în șir, cu ritm sincopat, inspirat din folclorul afro-cubanez; melodie după care se execută acest dans. 2. Tobă înaltă, de formă alungită, subțiată la extremitatea inferioară, acționată cu degetele și cu podul palmei. – Din fr. conga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congediu
CONGÉDIU s. n. v. concediu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congela
CONGELÁ, congelez, vb. I. Tranz. A face ca un lichid să se solidifice; a face să înghețe. ♦ A supune un aliment acțiunii frigului pentru a-l conserva. – Din fr. congeler, lat. congelare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congelabil
CONGELÁBIL, -Ă, congelabili, -e, adj. (Despre unele alimente, fructe, legume etc.) Care poate fi congelat. – Din fr. congelable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congelant
CONGELÁNT, -Ă, congelanți, -te, adj., s. n. (Substanță) care congelează. – Congela + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congelare
CONGELÁRE, congelări, s. f. Acțiunea de a congela și rezultatul ei. ♦ Înghețare a soluțiilor apoase și a soluțiilor albuminoase dintr-un corp prin coborârea artificială a temperaturii în vederea conservării mai îndelungate. – V. congela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congelat
CONGELÁT, -Ă, congelați, -te, adj. (Despre unele alimente) Conservat prin congelare. ♦ Înghețat. – V. congela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congelator
CONGELATÓR, congelatoare, s. n. Aparat care servește la congelarea lichidelor sau a alimentelor; instalație care servește la congelare. – Din fr. congélateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congeminaţie
CONGEMINÁȚIE s. f. (Biol.) Formație dublă simultană. – Din lat. congeminatio, fr. congémination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congeminație
CONGEMINÁȚIE s. f. (Biol.) Formație dublă simultană. – Din lat. congeminatio, fr. congémination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congener
CONGÉNER, -Ă, congeneri, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre animale și plante) Care aparține aceleiași specii sau aceluiași gen cu alt animal sau altă plantă. 2. S. m. și f. Persoană care este de același neam cu cineva sau este din aceeași națiune cu altcineva. – Din fr. congénère, lat. congener.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congenital
CONGENITÁL, -Ă, congenitali, -e, adj. Care există în momentul nașterii; din naștere, înnăscut. – Din fr. congénital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congestie
CONGÉSTIE, congestii, s. f. Aflux excesiv de sânge într-o anumită parte a corpului; boală provocată de acest aflux. ◊ Congestie cerebrală = accident vascular cerebral. – Din fr. congestion, lat. congestio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congestiona
CONGESTIONÁ, congestionez, vb. I. Refl. A avea o congestie. ♦ A se aprinde la față, a se înroși, a se îmbujora. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. congestionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congestionare
CONGESTIONÁRE, congestionări, s. f. Acțiunea de a se congestiona și rezultatul ei. [Pr.: -ti-o-] – V. congestiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congestionat
CONGESTIONÁT, -Ă, congestionați, -te, adj. (Despre oameni) Căruia i s-a urcat sângele la cap; aprins la față, îmbujorat. ♦ (Despre părți ale corpului) Care are un aflux anormal de sânge. [Pr.: -ti-o-] – V. congestiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congestiv
CONGESTÍV, -Ă, congestivi, -e, adj. Care se referă la o congestie; care provoacă o congestie. – Din fr. congestif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglăsui
CONGLĂSUÍ, conglăsuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A fi de acord, a se potrivi cu..., a concorda. – Con^1- + glăsui (probabil după germ. übereinstimmen sau rus. soglasitsea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglăsuire
CONGLĂSUÍRE, conglăsuiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a conglăsui și rezultatul ei; aprobare, învoire, acord unanim. – V. conglăsui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomera
CONGLOMERÁ, conglomerez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) uni, a (se) îngrămădi într-o masă unică. – Din fr. conglomérer, lat. conglomerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomerare
CONGLOMERÁRE, conglomerări, s. f. Acțiunea de a (se) conglomera și rezultatul ei. – V. conglomera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomerat
CONGLOMERÁT, conglomerate, s. n. Rocă sedimentară consolidată, formată din fragmente rotunjite de roci mai vechi, cimentate cu argilă, calcar, silice etc.; conglomerație. ♦ Fig. Amestec, îmbinare de elemente eterogene. – Din fr. conglomérat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomeraţie
CONGLOMERÁȚIE, conglomerații, s. f. (Rar) Conglomerat. [Var.: conglomerațiúne s. f.] – Din lat. conglomeratio, -onis, fr. conglomération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomerație
CONGLOMERÁȚIE, conglomerații, s. f. (Rar) Conglomerat. [Var.: conglomerațiúne s. f.] – Din lat. conglomeratio, -onis, fr. conglomération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomeraţiune
CONGLOMERAȚIÚNE s. f. v. conglomerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglomerațiune
CONGLOMERAȚIÚNE s. f. v. conglomerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutina
CONGLUTINÁ, conglutinez, vb. I. Tranz. (Rar) A face dens, vâscos; a coagula. – Din fr. conglutiner, lat. conglutinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutinare
CONGLUTINÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a conglutina și rezultatul ei; conglutinație, coagulare. – V. conglutina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutinaţie
CONGLUTINÁȚIE, conglutinații, s. f. Conglutinare. [Var.: conglutinațiúne s. f.] – Din fr. conglutination, lat. conglutinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutinație
CONGLUTINÁȚIE, conglutinații, s. f. Conglutinare. [Var.: conglutinațiúne s. f.] – Din fr. conglutination, lat. conglutinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutinaţiune
CONGLUTINAȚIÚNE s. f. v. conglutinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conglutinațiune
CONGLUTINAȚIÚNE s. f. v. conglutinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congolez
CONGOLÉZ, -Ă, congolezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Congo sau este originară din Congo. 2. Adj. Care aparține Republicii Congo sau congolezilor (1), referitor la Congo ori la congolezi. – Din n. pr. Congo. Cf. fr. c o n g o 1 ai s.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratula
CONGRATULÁ, congratulez, vb. I. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) felicita. – Din fr. congratuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratulare
CONGRATULÁRE, congratulări, s. f. Acțiunea de a (se) congratula și rezultatul ei; congratulație. – V. congratula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratulaţie
CONGRATULÁȚIE, congratulații, s. f. (Rar) Felicitare. [Var.: congratulațiúne s. f.] – Din fr. congratulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratulație
CONGRATULÁȚIE, congratulații, s. f. (Rar) Felicitare. [Var.: congratulațiúne s. f.] – Din fr. congratulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratulaţiune
CONGRATULAȚIÚNE s. f. v. congratulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congratulațiune
CONGRATULAȚIÚNE s. f. v. congratulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregaţie
CONGREGÁȚIE, congregații, s. f. (În Biserica catolică) 1. Ordin monahal. ♦ Ramură a unui ordin monahal; mănăstire filială. 2. Confrerie alcătuită din clerici și din laici. 3. Departament în organizația centrală a Vaticanului, condus de un cardinal. 4. Ședință de studiu a sinoadelor generale; p. ext. adunare religioasă. – Din fr. congrégation, lat. congregatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregație
CONGREGÁȚIE, congregații, s. f. (În Biserica catolică) 1. Ordin monahal. ♦ Ramură a unui ordin monahal; mănăstire filială. 2. Confrerie alcătuită din clerici și din laici. 3. Departament în organizația centrală a Vaticanului, condus de un cardinal. 4. Ședință de studiu a sinoadelor generale; p. ext. adunare religioasă. – Din fr. congrégation, lat. congregatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregaţional
CONGREGAȚIONÁL, -Ă, congregaționali, -e, adj. De congregație, al congregației. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. congregational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregațional
CONGREGAȚIONÁL, -Ă, congregaționali, -e, adj. De congregație, al congregației. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. congregational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregaţionist
CONGREGAȚIONÍST, -Ă, congregaționiști, -ste, s. m. și f. Membru al unei congregații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. congrégationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congregaționist
CONGREGAȚIONÍST, -Ă, congregaționiști, -ste, s. m. și f. Membru al unei congregații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. congrégationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congres
CONGRÉS, congrese, s. n. 1. Reuniune națională sau internațională în care delegați sau invitați dezbat probleme majore de ordin politic, economic, organizatoric, științific, cultural etc. 2. Organ suprem de conducere al unor partide politice și organizații obștești. 3. Denumire a parlamentului în unele țări. 4. (Urmat de determinări) Denumire a unor partide politice. Congresul Național Indian. 5. Denumire dată unor conferințe internaționale ale statelor, convocate, de obicei, pentru încheierea de tratate de pace. – Din fr. congrès, lat. congressus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congresist
CONGRESÍST, -Ă, congresiști, -ste, s. m. și f. Persoană care ia parte la un congres. – Din fr. congressiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congresmen
CONGRÉSMEN, congresmeni, s. m. Membru al Congresului Statelor Unite ale Americii. – Din engl. congressman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congruent
CONGRUÉNT, -Ă, congruenți, -te, adj. 1. Care concordă, care coincide; corespunzător, coincident, echivalent. 2. (Despre numere întregi) Care dau același rest la împărțirea cu un divizor comun. 3. (Despre figuri geometrice) Care sunt egale sau care pot fi făcute să coincidă una cu alta printr-o deplasare. [Pr.: -gru-ent] – Din fr. congruent, lat. congruens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congruenţă
CONGRUÉNȚĂ, congruențe, s. f. 1. Acord, concordanță, coincidență. ♦ (Mat.) Relație care există între două numere întregi când diferența lor este multiplul unui număr întreg. 2. Însușirea de a fi congruent. [Pr.: -gru-en-] – Din fr. congruence, lat. congruentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

congruență
CONGRUÉNȚĂ, congruențe, s. f. 1. Acord, concordanță, coincidență. ♦ (Mat.) Relație care există între două numere întregi când diferența lor este multiplul unui număr întreg. 2. Însușirea de a fi congruent. [Pr.: -gru-en-] – Din fr. congruence, lat. congruentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coniac
CONIÁC, (2) coniacuri, s. n. 1. Băutură alcoolică tare, obținută prin distilarea anumitor sorturi de vin și păstrarea produsului în butoaie de stejar. 2. Varietate, sort de coniac (1). – Din fr. cognac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conic
CÓNIC, -Ă, conici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care are forma unui con^2, privitor la con^2. 2. S. f. Curbă rezultată din intersectarea unui con^2 circular cu un plan. – Din fr. conique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conicitate
CONICITÁTE, conicități, s. f. Mărime caracteristică a unui trunchi de con^2 drept, egală cu diferența dintre diametrul mare și diametrul mic raportată la lungimea acestuia; p. ext. formă conică. – Din fr. conicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conidian
CONIDIÁN, -Ă, conidieni, -e, adj. (Despre ciuperci) Care prezintă conidii. [Pr.: -di-an] – Din fr. conidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conidie
CONÍDIE, conidii, s. f. Spor imobil care asigură înmulțirea asexuată a ciupercilor evoluate. – Din fr. conidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conifer
CONIFÉR, conifere, s. n. (La pl.) Ordin de arbori cu canale secretoare de rășină, cu frunze în general persistente, în formă de ace sau de solzi, cu flori unisexuate, conice și cu semințe aripate; (și la sg.) arbore sau arbust care face parte din acest ordin. – Din fr. conifère, lat. conifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conimetrie
CONIMETRÍE s. f. Operație de determinare a cantității de praf din aer cu ajutorul conimetrului. – Din fr. conimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conimetru
CONIMÉTRU, conimetre, s. n. Aparat care captează praful dintr-un anumit volum de aer și-l fixează pe plăci de sticlă spre a fi examinat la microscop. – Din fr. conimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conioză
CONIÓZĂ, conioze, s. f. (Med.) Boală provocată de pătrunderea și fixarea pulberilor în organism. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. coniose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conirostră
CONIRÓSTRĂ, conirostre, s. f. (La pl.) Familie de păsări cu ciocul gros, conic; (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din fr. conirostre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coniţă
CONÍȚĂ s. f. v. cuconiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coniță
CONÍȚĂ s. f. v. cuconiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conivent
CONIVÉNT, -Ă, conivenți, -te, adj. (Despre frunze) 1. Îndoit înăuntru. 2. Care tinde să se împreuneze. – Din fr. connivent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conivenţă
CONIVÉNȚĂ, conivențe, s. f. (În expr.) De conivență (cu)... = în complicitate (cu...), de acord (cu...). – Din fr. connivence, lat. conniventia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conivență
CONIVÉNȚĂ, conivențe, s. f. (În expr.) De conivență (cu)... = în complicitate (cu...), de acord (cu...). – Din fr. connivence, lat. conniventia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjectura
CONJECTURÁ, conjecturez, vb. I. Tranz. A judeca după aparențe; a face o conjectură. – Din fr. conjecturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjectural
CONJECTURÁL, -Ă, conjecturali, -e, adj. Întemeiat pe conjecturi, pe aparențe sau pe supoziții; neîntemeiat. – Din fr. conjectural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjecturare
CONJECTURÁRE, conjecturări, s. f. Acțiunea de a conjectura și rezultatul ei; judecată făcută după aparențe. – V. conjectura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjectură
CONJECTÚRĂ, conjecturi, s. f. Părere bazată pe ipoteze sau pe presupuneri; prezumție, supoziție. – Din fr. conjecture, lat. conjectura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuga
CONJUGÁ, conjúg, vb. I. 1. Tranz. A modifica formele unui verb după persoană, timp, mod și diateză. ♦ Refl. (Despre verbe) A fi flexibil. 2. Refl. Fig. A se îmbina, a se împleti, a se uni. – Din fr. conjuguer, lat. conjugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjugabil
CONJUGÁBIL, -Ă, conjugabili, -e, adj. Care se poate conjuga. – Din fr. conjugable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjugal
CONJUGÁL, -Ă, conjugali, -e, adj. Care aparține celor doi soți; privitor la căsătorie. – Din fr. conjugal, lat. conjugalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjugare
CONJUGÁRE, conjugări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) conjuga și rezultatul ei. 2. Flexiunea verbului. ♦ Categorie de verbe cu aceeași terminație la infinitiv, care se conjugă în mod asemănător. 3. Fig. Îmbinare, împletire. 4. (Biol.) Forma cea mai simplă de fecundație, care constă în unirea temporară a două microorganisme. – V. conjuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjugat
CONJUGÁT, -Ă, conjugați, -te, adj. Unit, legat împreună. ◊ (Biol.) Nervi conjugați = nervi care au aceeași funcție. (Fiz.) Focare conjugate = focare astfel așezate încât razele de lumină răsfrânte dintr-unul se unesc în celălalt și invers. Puncte conjugate = oricare dintre punctele unui obiect și punctul corespunzător de pe imaginea obiectului obținută cu ajutorul unui sistem optic. (Mat.) Numere conjugate = două numere complexe care au părțile reale egale, iar părțile imaginare egale și de semne contrare. Regulă conjugată = reunirea a două sau a mai multor reguli de trei simple. – Din fr. conjugué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunct
CONJÚNCT, -Ă, conjuncți, -te, adj. (În sintagma) Forme conjuncte = formele scurte ale prezentului indicativ pers. 1 sg. (-s) și pers. 3 sg. și pl. (-i, -s) al verbului „a fi” și formele neaccentuate ale pronumelui personal la dativ și acuzativ sg. și pl. (-mi sau mi-, -ți sau ți- etc.) – Din lat. conjunctus. Cf. fr. conjoint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctiv
CONJUNCTÍV, -Ă, conjunctivi, -e, adj. 1. Care leagă, care unește. ◊ Țesut conjunctiv = țesut de susținere al corpului omului și al animalelor, care leagă celelalte țesuturi între ele și care este format din fibre și din substanță intercelulară. 2. (Gram.; în sintagma) Modul conjunctiv (și substantivat, n.) = mod personal care exprimă o acțiune posibilă sau realizabilă. 3. (Înv.) Conjunct. – Din fr. conjonctif, lat. conjunctivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctival
CONJUNCTIVÁL, -Ă, conjunctivali, -e, adj. (Anat.) De conjunctivă, al conjunctivei. – Din fr. conjonctival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctivă
CONJUNCTÍVĂ, conjunctive, s. f. Membrană mucoasă vascularizată care acoperă suprafața internă a pleoapelor și suprafața anterioară a globului ochilor. – Din fr. conjonctive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctivită
CONJUNCTIVÍTĂ, conjunctivite, s. f. Inflamație a conjunctivei, care se manifestă prin roșeață, senzația de corp străin în ochi și secreție abundentă. – Din fr. conjonctivite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctor
CONJUNCTÓR, conjunctoare, s. n. (În sintagma) Conjuctor-disjunctor = aparat electric care închide și deschide automat circuitul de încărcare a unei baterii de pe un autovehicul. – Din fr. conjoncteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctural
CONJUNCTURÁL, -Ă, conjuncturali, -e, adj. De conjunctură, al conjuncturii. – Din fr. conjoncturel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncturalism
CONJUNCTURALÍSM s. n. Tendință de a utiliza diverse împrejurări favorabile (pentru satisfacerea unor interese). – Conjunctură + suf. -(al)ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjunctură
CONJUNCTÚRĂ, conjuncturi, s. f. Totalitatea factorilor de ordin obiectiv și subiectiv, de condiții și de împrejurări care influențează un fenomen sau o situație la un moment dat; concurs de împrejurări. ♦ Totalitatea trăsăturilor care caracterizează un anumit moment al procesului dezvoltării economice. – Din fr. conjoncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncturist
CONJUNCTURÍST, -Ă, conjuncturiști, -ste, adj. (Rar) De conjunctură. – Din fr. conjuncturiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncţie
CONJÚNCȚIE, conjuncții, s. f. 1. Parte de vorbire neflexibilă care leagă două propoziții într-o frază sau două cuvinte cu același rol sintactic într-o propoziție. 2. Poziție a doi aștri care, la un moment dat, au aceeași longitudine cerească. [Var.: conjuncțiúne s. f.] – Din fr. conjonction, lat. conjunctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncție
CONJÚNCȚIE, conjuncții, s. f. 1. Parte de vorbire neflexibilă care leagă două propoziții într-o frază sau două cuvinte cu același rol sintactic într-o propoziție. 2. Poziție a doi aștri care, la un moment dat, au aceeași longitudine cerească. [Var.: conjuncțiúne s. f.] – Din fr. conjonction, lat. conjunctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncţional
CONJUNCȚIONÁL, -Ă, conjuncționali, -e, adj. Cu rol de conjuncție. ◊ Locuțiune conjuncțională = locuțiune care poate îndeplini aproape toate funcțiile unei conjuncții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conjonctionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncțional
CONJUNCȚIONÁL, -Ă, conjuncționali, -e, adj. Cu rol de conjuncție. ◊ Locuțiune conjuncțională = locuțiune care poate îndeplini aproape toate funcțiile unei conjuncții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conjonctionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncţionalizare
CONJUNCȚIONALIZÁRE, conjuncționalizări, s. f. v. CONJUNCȚIONALIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conjuncționalizare
CONJUNCȚIONALIZÁRE, conjuncționalizări, s. f. v. CONJUNCȚIONALIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conjuncţiune
CONJUNCȚIÚNE s. f. v. conjuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuncțiune
CONJUNCȚIÚNE s. f. v. conjuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjura
CONJURÁ, conjúr, vb. I. 1. Tranz. A ruga stăruitor; a implora. 2. Intranz. (Rar) A conspira, a unelti; a complota. – Din fr. conjurer, lat. conjurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjurat
CONJURÁT, -Ă, conjurați, -te, s. m. și f. (Livr.) Conspirator. – Din fr. conjuré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuraţie
CONJURÁȚIE, conjurații, s. f. Conspirație, complot. [Var.: conjurațiúne s. f.] – Din fr. conjuration, lat. conjuratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjurație
CONJURÁȚIE, conjurații, s. f. Conspirație, complot. [Var.: conjurațiúne s. f.] – Din fr. conjuration, lat. conjuratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjuraţiune
CONJURAȚIÚNE s. f. v. conjurație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conjurațiune
CONJURAȚIÚNE s. f. v. conjurație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlocui
CONLOCUÍ, conlocuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A locui împreună cu altcineva; a coabita. – Con^1- + locui (după fr. cohabiter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlocuire
CONLOCUÍRE, conlocuiri, s. f. (Înv.) Faptul de a conlocui; coabitare. – V. conlocui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlocuitor
CONLOCUITÓR, -OÁRE, conlocuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care locuiește împreună cu altcineva. [Pr.: -cu-i-] – Conlocui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlucra
CONLUCRÁ, conlucrez, vb. I. Intranz. A colabora (cu cineva), a contribui la o acțiune comună. – Con^1- + lucra (după fr. collaborer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlucrare
CONLUCRÁRE, conlucrări, s. f. Acțiunea de a conlucra; colaborare. – V. conlucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conlucrător
CONLUCRĂTÓR, -OÁRE, conlucrători, -oare, s. m. și f. (Înv.) Colaborator. – Conlucra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conmesean
CONMESEÁN, -Ă s. m. și f. v. comesean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conoid
CONOÍD, -Ă, conoizi, -de, adj., s. m. (Mat.) 1. Adj. Conoidal. 2. S. m. Suprafață generată de o dreaptă care se menține paralelă cu un plan dat și se sprijină pe o dreaptă fixă și pe o curbă fixă. [Pr.: -no-id] – Din fr. conoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conoidal
CONOIDÁL, -Ă, conoidali, -e, adj. (Mat.) De formă conică; conoid (1). [Pr.: -no-i-] – Din fr. conoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conopidă
CONOPÍDĂ, conopide, s. f. Plantă erbacee legumicolă din familia cruciferelor, cu o inflorescență cărnoasă comestibilă în formă de căpățână, de culoare alburie (Brassica oleracea, var. botrytis). ♦ Inflorescența acestei plante. – Din ngr. kunupídi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conorăşean
CONORĂȘEÁN, -Ă, conorășeni, -e, s. m. și f. (Rar) Concitadin. – Con^1- + orășean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conorășean
CONORĂȘEÁN, -Ă, conorășeni, -e, s. m. și f. (Rar) Concitadin. – Con^1- + orășean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conosament
CONOSAMÉNT, conosamente, s. n. Document care însoțește transportul mărfurilor pe apă. – Din rus. konosament, cf. fr. connaissement, germ. Konnossement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conotativ
CONOTATÍV, -Ă, conotativi, -e, adj. (Despre sensul cuvintelor) Suplimentar față de denotația cuvântului; care este rezultat din experiența personală, din context; figurat. ♦ (Despre stil) Care este dominat de conotații. – Din fr. connotatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conotaţie
CONOTÁȚIE, conotații, s. f. (Lingv.) Sens suplimentar (față de denotație) al unui cuvânt adesea figurat, rezultat din experiența personală, din context. ♦ Semnificație. – Din fr. connotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conotație
CONOTÁȚIE, conotații, s. f. (Lingv.) Sens suplimentar (față de denotație) al unui cuvânt adesea figurat, rezultat din experiența personală, din context. ♦ Semnificație. – Din fr. connotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conovăţ
CONOVẮȚ, conovețe, s. n. Funie fixată pe țăruși, care servește la priponirea cailor în bivuac. – Din rus., ucr. konovjaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conovăț
CONOVẮȚ, conovețe, s. n. Funie fixată pe țăruși, care servește la priponirea cailor în bivuac. – Din rus., ucr. konovjaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conrupe
CONRÚPE vb. III v. corupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacra
CONSACRÁ, consácru, vb. I. Tranz. 1. A pune la dispoziție, a dărui cu totul; a închina, a destina. ♦ Tranz. și refl. A (se) dedica, a (se) devota. 2. A stabili; a consfinți. – Din fr. consacrer, lat. consecrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacrant
CONSACRÁNT, -Ă, consacranți, -te, adj. (Rar) Care face consacrarea, care consacră. – Din fr. consacrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacrare
CONSACRÁRE, consacrări, s. f. Acțiunea de a (se) consacra; dedicare, consfințire; spec. stabilire a capacității, a meritelor deosebite ale cuiva într-un anumit domeniu. – V. consacra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacrat
CONSACRÁT, -Ă, consacrați, -te, adj. 1. Stabilit, consfințit prin uz sau prin tradiție; destinat. 2. (Despre oameni) Care este considerat ca o autoritate într-un anumit domeniu, care se bucură de recunoaștere unanimă. – V. consacra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacraţie
CONSACRÁȚIE, consacrații, s. f. (Rar) Consacrare; spec. sacrificiu, ofrandă adusă zeilor. – Cf. lat. consecratio, -onis, fr. consécration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consacrație
CONSACRÁȚIE, consacrații, s. f. (Rar) Consacrare; spec. sacrificiu, ofrandă adusă zeilor. – Cf. lat. consecratio, -onis, fr. consécration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consanguin
CONSANGUÍN, -Ă adj. v. consangvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consangvin
CONSANGVÍN, -Ă, consangvini, -e, adj. Înrudit (din partea tatălui); (despre frați și surori) care au același tată; p. ext. rudă, rubedenie. [Var.: consanguín, -ă adj.] – Din fr. consanguin, lat. consanguineus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consangvinitate
CONSANGVINITÁTE s. f. Raport de rudenie între persoane care au același tată, dar nu și aceeași mamă. – Din fr. consanguinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consangvinizare
CONSANGVINIZÁRE s. f. (Biol.) Metodă aplicată în lucrările de selecție și de ameliorare, care constă în fecundarea efectuată între organisme înrudite. – Din consangvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consătean
CONSĂTEÁN, -Ă, consăteni, -e, s. m. și f. Persoană care locuiește sau este originară din același sat cu altă persoană, considerată în raport cu aceasta. – Con^1- + sătean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consângean
CONSÂNGEÁN, -Ă, consângeni, -e, adj. Consangvin. – Din fr. consanguin, lat. consanguineus (după sânge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conscrie
CONSCRÍE, conscríu, vb. III. Tranz. (Înv.) 1. A chema în armată, a recruta, a înrola. 2. A consemna, a scrie într-un registru oficial. – Con^1- + scrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conscriptibil
CONSCRIPTÍBIL, -Ă, conscriptibili, -e, adj. (Înv.) Care poate fi recrutat. – Din fr. conscriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conscripţie
CONSCRÍPȚIE, conscripții, s. f. (Înv.) Înscriere anuală în rândurile armatei; recrutare, înrolare. – Din fr. conscription, lat. conscriptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conscripție
CONSCRÍPȚIE, conscripții, s. f. (Înv.) Înscriere anuală în rândurile armatei; recrutare, înrolare. – Din fr. conscription, lat. conscriptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecinţă
CONSECÍNȚĂ, consecințe, s. f. Rezultat al unei fapte, al unei acțiuni, al unui principiu; urmare. ◊ În consecință = a) (loc. conj.) prin urmare, deci; b) (loc. adv.) conform dispozițiilor, situației etc. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecință
CONSECÍNȚĂ, consecințe, s. f. Rezultat al unei fapte, al unei acțiuni, al unui principiu; urmare. ◊ În consecință = a) (loc. conj.) prin urmare, deci; b) (loc. adv.) conform dispozițiilor, situației etc. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecutiv
CONSECUTÍV, -Ă, consecutivi, -e, adj. Care urmează fără întrerupere, în șir; succesiv. ◊ Propoziție consecutivă = propoziție circumstanțială care exprimă rezultatul unei acțiuni sau al unei stări din propoziția regentă. Conjuncție consecutivă = conjuncție care introduce o propoziție consecutivă. – Din fr. consécutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecutivă
CONSECUTÍVĂ s. f. v. consecutiv [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

consecutivitate
CONSECUTIVITÁTE s. f. (Rar) Urmare neîntreruptă; cursivitate, succesiune. Din consecutiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecuţie
CONSECÚȚIE, consecuții, s. f. Înlănțuire, legătură. ◊ (Gram.; rar) Consecuția timpurilor = concordanța timpurilor, v. concordanță. – Din lat. consecutio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecuție
CONSECÚȚIE, consecuții, s. f. Înlănțuire, legătură. ◊ (Gram.; rar) Consecuția timpurilor = concordanța timpurilor, v. concordanță. – Din lat. consecutio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecvent
CONSECVÉNT, -Ă, consecvenți, -te, adj., adv., s. n. 1. Adj., adv. (Care acționează) statornic, conform cu principiile sale, credincios ideilor sale. 2. Adj. (Despre o vale) Orientat în direcția înclinării straturilor. 3. Adj. (Fil.; despre fenomene) Care urmează unui alt fenomen. 4. (Log.) S. n. Propoziție care decurge necesar dintr-o altă propoziție. – Din fr. conséquent, lat. consequens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecvenţă
CONSECVÉNȚĂ, consecvențe, s. f. Faptul de a fi consecvent. ◊ Loc. adv. Cu consecvență = în mod consecvent. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consecvență
CONSECVÉNȚĂ, consecvențe, s. f. Faptul de a fi consecvent. ◊ Loc. adv. Cu consecvență = în mod consecvent. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemn
CONSÉMN, consemne, s. n. 1. Totalitatea îndatoririlor pe care le are un militar în serviciul de pază sau de securitate. ♦ Ordin, dispoziție. 2. Măsură (disciplinară) prin care se interzice militarilor ieșirea din cazarmă pentru un timp anumit. – Con^1- + semn (după fr. consigne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemna
CONSEMNÁ, consemnez, vb. I. Tranz. 1. A trece anumite mențiuni în legătură cu un fapt juridic într-un proces-verbal, într-o minută etc.; p. gener. a înregistra, a însemna, a nota. 2. A depune bani spre păstrare și fructificare la o instituție care are sarcina de conservare a sumelor de bani. 3. A interzice prin consemn ieșirea militarilor din cazarmă, din locul de staționare sau părăsirea navei, pentru un anumit timp, din motive sanitare, disciplinare, de securitate etc. – Con^1- + semna (după fr. consigner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemnabil
CONSEMNÁBIL, -Ă, consemnabili, -e, adj. De consemnat. – Cf. it. consegnabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemnare
CONSEMNÁRE, consemnări, s. f. Acțiunea de a consemna și rezultatul ei; însemnare, înregistrare, notare. ♦ Consemnațiune. – V. consemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemnaţiune
CONSEMNAȚIÚNE, consemnațiuni, s. f. Operație prin care o persoană fizică sau juridică dispune păstrarea unei sume de bani pe numele și la dispoziția altei persoane la o instituție autorizată în acest scop; consemnare. ◊ Casa de Economii și Consemnațiuni = instituție centrală la care oamenii își pot depune economiile pentru păstrare și valorificare. [Pr.: -ți-u-) – Din fr. consignation (refăcut după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consemnațiune
CONSEMNAȚIÚNE, consemnațiuni, s. f. Operație prin care o persoană fizică sau juridică dispune păstrarea unei sume de bani pe numele și la dispoziția altei persoane la o instituție autorizată în acest scop; consemnare. ◊ Casa de Economii și Consemnațiuni = instituție centrală la care oamenii își pot depune economiile pentru păstrare și valorificare. [Pr.: -ți-u-) – Din fr. consignation (refăcut după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consens
CONSÉNS, consensuri, s. n. Înțelegere, acord, identitate de păreri. – Din lat. consensus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consensual
CONSENSUÁL, -Ă, consensuali, -e, adj. (În sintagma) Contract consensual = contract care se încheie prin simplul acord de voință al părților. [Pr.: -su-al] – Din fr. consensuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conserva
CONSERVÁ, consérv, vb. I. Tranz. 1. A menține un aliment în stare nealterată, efectuând operația de conservare (2). 2. A păstra, a păzi. ♦ Refl. A se menaja. – Din fr. conserver, lat. conservare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservant
CONSERVÁNT, -Ă, conservanți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care conservă, care păstrează. 2. S. n. Substanță folosită în scopul împiedicării fermentației unor produse alimentare sau de altă natură. – Conserva + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservare
CONSERVÁRE, conservări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) conserva și rezultatul ei. ◊ Instinct de conservare = instinct de apărare la om și animale în scopul menținerii ființei proprii. 2. Tratament care constă în uscare, sterilizare, congelare, refrigerare etc. a unor produse perisabile (alimente, lemne, piei etc.) pentru a le feri de alterare. – V. conserva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservatism
CONSERVATÍSM s. n. Conservatorism. – Din fr. conservatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservativ
CONSERVATÍV, -Ă, conservativi, -e, adj. 1. (Rar) Conservator^2 (2). 2. (Fiz.; despre câmpuri de forță) În care se conservă energie. – Din fr. conservatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservator
CONSERVATÓR^1, conservatoare, s. n. Instituție de învățământ de grad superior, unde se studiază muzica, (în trecut) și arta dramatică, și unde se formează compozitori, interpreți vocali și instrumentali, dirijori, muzicologi. – Din fr. conservatoire, germ. Konservatorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservator
CONSERVATÓR^2, -OÁRE, conservatori, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care păstrează, conservă. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care este atașată de tradiție, în viața politică, economică și culturală. ◊ Partid conservator (și substantivat, m. pl.) = partid politic cu concepții conservatoare. 3. S. m. și f. Persoană însărcinată cu conducerea unui muzeu, unei biblioteci, unei colecții etc. 4. S. n. (Tehn.; în sintagma) Conservator de ulei = rezervor metalic montat deasupra capacului unor transformatoare electrice care folosesc ca izolant uleiul, având rolul de a menține cuva plină cu ulei, independent de oscilațiile temperaturii. – Din fr. conservateur, lat. conservator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservatorism
CONSERVATORÍSM s. n. Ideologie care acceptă cu prudență schimbarea instituțiilor tradiționale (religie, proprietate, familie) și preferă dezvoltarea treptată în locul schimbărilor bruște; conservatism. – Conservator + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservaţiune
CONSERVAȚIÚNE, conservațiuni, s. f. (Înv.) Conservare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. conservation, lat. conservatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservațiune
CONSERVAȚIÚNE, conservațiuni, s. f. (Înv.) Conservare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. conservation, lat. conservatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conservă
CONSÉRVĂ, conserve, s. f. Produs alimentar supus unui procedeu de conservare, care, păstrat în ambalaje speciale sau în borcane ermetic închise, își menține multă vreme nealterate calitățile. – Din fr. conserve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfătui
CONSFĂTUÍ, consfătuiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Despre două sau mai multe persoane) A se sfătui împreună, a se consulta. – Con^1- + sfătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfătuire
CONSFĂTUÍRE, consfătuiri, s. f. Acțiunea de a se consfătui și rezultatul ei. ♦ Ședință în care se discută probleme de interes comun, general. – V. consfătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfinţi
CONSFINȚÍ, consfințesc, vb. IV. Tranz. A da un caracter durabil, solid; a stabili, a consacra. – Con^1- + sfinți (după fr. consacrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfinți
CONSFINȚÍ, consfințesc, vb. IV. Tranz. A da un caracter durabil, solid; a stabili, a consacra. – Con^1- + sfinți (după fr. consacrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfinţire
CONSFINȚÍRE, consfințiri, s. f. Acțiunea de a consfinți; stabilire, consacrare. – V. consfinți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consfințire
CONSFINȚÍRE, consfințiri, s. f. Acțiunea de a consfinți; stabilire, consacrare. – V. consfinți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considera
CONSIDERÁ, consíder, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) privi, a (se) socoti (ca...) ◊ Expr. (Tranz.) Considerând că... = având în vedere că... ♦ Tranz. A cinsti, a stima. 2. Tranz. A analiza, a studia, a cerceta. – Din fr. considérer, lat. considerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considerabil
CONSIDERÁBIL, -Ă, considerabili, -e, adj. Însemnat, remarcabil; (foarte) mare. – Din fr. considérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considerare
CONSIDERÁRE s. f. Acțiunea de a (se) considera și rezultatul ei; studiu, examinare; considerație. ◊ Expr. A avea (sau a lua) în considerare = a ține seama de..., a avea în vedere. – V. considera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consideraţie
CONSIDERÁȚIE, considerații, s. f. 1. Stimă, respect. 2. Motiv, considerent, rațiune. 3. Părere, idee; reflecție. [Var.: considerațiúne s. f.] – Din fr. considération, lat. consideratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considerație
CONSIDERÁȚIE, considerații, s. f. 1. Stimă, respect. 2. Motiv, considerent, rațiune. 3. Părere, idee; reflecție. [Var.: considerațiúne s. f.] – Din fr. considération, lat. consideratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consideraţiune
CONSIDERAȚIÚNE s. f. v. considerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considerațiune
CONSIDERAȚIÚNE s. f. v. considerație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

considerent
CONSIDERÉNT, considerente, s. n. 1. Punct de vedere; părere. ♦ Argument logic; motiv. 2. (Jur.; la pl.) Partea dintr-o hotărâre a unui organ de jurisdicție cuprinzând motivarea hotărârii respective. – Din fr. considérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consignatar
CONSIGNATÁR, -Ă, consignatari, -e, s. m. și f. Persoană care primește bunuri în consignație. – Din fr. consignataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consignator
CONSIGNATÓR, -OÁRE, consignatori, -oare, s. m. și f. Persoană care depune spre păstrare sau spre vânzare obiecte la consignație; depunător. – Din fr. consignateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consignaţie
CONSIGNÁȚIE, consignații, s. f. Depunere spre păstrare, garanție sau vânzare a unor lucruri la un magazin specializat. ♦ (Concr.) Magazin în care se depun spre vânzare diferite obiecte aparținând unor persoane particulare. – Din fr. consignation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consignație
CONSIGNÁȚIE, consignații, s. f. Depunere spre păstrare, garanție sau vânzare a unor lucruri la un magazin specializat. ♦ (Concr.) Magazin în care se depun spre vânzare diferite obiecte aparținând unor persoane particulare. – Din fr. consignation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consilia
CONSILIÁ, consiliez, vb. I. Tranz. (Livr.) A sfătui. [Pr.: -li-a] – Din fr. conseiller, lat. consiliari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consilier
CONSILIÉR, -Ă, consilieri, -e, s. m. și f. 1. Sfătuitor, sfetnic. 2. Grad în ierarhia unor funcții; persoană care deține acest grad. 3. (Înv.) Membru al unei înalte instanțe de judecată sau de verificare. [Pr.: -li-er] – Din fr. conseiller (refăcut după consiliu și consilia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consiliere
CONSILIÉRE, consilieri, s. f. Acțiunea de a consilia și rezultatul ei; sfătuire. [Pr.: -li-e-] – V. consilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consiliu
CONSÍLIU, consilii, s. n. 1. Colectiv organizat, cu sarcini de conducere, de administrare sau de avizare etc. a activității unei organizații, firme, societăți comerciale, instituții etc. ◊ Consiliu de stat = a) (în unele state) organ suprem al puterii de stat cu activitate permanentă; b) denumire dată organului consultativ al șefului statului, organului suprem al jurisdicției administrative, organului administrativ central. Consiliu de miniștri = totalitatea miniștrilor îndeplinind funcția de organ al puterii executive; guvern. Consiliu de familie = adunare a membrilor familiei, care se pronunță asupra actelor unui membru al familiei lipsit de capacitatea de administrare a bunurilor sale. Consiliu științific = colectiv însărcinat cu îndrumarea activității științifice într-o instituție de învățământ superior sau într-un institut de cercetare. Consiliu redacțional = organ consultativ de pe lângă redacția unei edituri, format din specialiști aparținând domeniilor de activitate ale redacției respective. 2. (Înv.) Sfat. – Din lat. consilium, fr. conseil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimil
CONSÍMIL, -Ă, consimili, -e, adj. (Rar) Asemănător (întru totul). – Din lat. consimilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimilitudine
CONSIMILITÚDINE, consimilitudini, s. f. (Rar) Asemănare totală, identitate. ♦ Egalitate. – Din fr. consimilitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimţământ
CONSIMȚĂMẤNT, consimțăminte, s. n. Încuviințare, aprobare, asentiment. ♦ Acord de voință a persoanelor care încheie un contract. [Var.: (rar) consimțimấnt s. n.] – Consimți + suf. -ământ (după fr. consentement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimțământ
CONSIMȚĂMẤNT, consimțăminte, s. n. Încuviințare, aprobare, asentiment. ♦ Acord de voință a persoanelor care încheie un contract. [Var.: (rar) consimțimấnt s. n.] – Consimți + suf. -ământ (după fr. consentement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimţi
CONSIMȚÍ, consímt, vb. IV. Tranz. și intranz. A fi de acord cu ceva, a-și da consimțământul; a aproba, a încuviința. – Con^1- + simți (după fr. consentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimți
CONSIMȚÍ, consímt, vb. IV. Tranz. și intranz. A fi de acord cu ceva, a-și da consimțământul; a aproba, a încuviința. – Con^1- + simți (după fr. consentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimţimânt
CONSIMȚIMẤNT s. n. v. consimțământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimțimânt
CONSIMȚIMẤNT s. n. v. consimțământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimţire
CONSIMȚÍRE, consimțiri, s. f. Faptul de a consimți; consimțământ, aprobare, încuviințare, acceptare; acord. – V. consimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consimțire
CONSIMȚÍRE, consimțiri, s. f. Faptul de a consimți; consimțământ, aprobare, încuviințare, acceptare; acord. – V. consimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consista
CONSISTÁ, pers. 3 consístă, vb. I. Intranz. A fi compus, a se alcătui din...; a consta. – Din fr. consister, lat. consistere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistent
CONSISTÉNT, -Ă, consistenți, -te, adj. 1. Vârtos, tare. 2. (Despre hrană) Substanțial, sățios. – Din fr. consistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistenţă
CONSISTÉNȚĂ, consistențe, s. f. Grad de densitate, de tărie, de soliditate a unui corp, a unei materii etc.; rezistența opusă de un corp sau de un material la deformare sau la sfărâmare. ♦ Tărie, soliditate, fermitate. – Din fr. consistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistență
CONSISTÉNȚĂ, consistențe, s. f. Grad de densitate, de tărie, de soliditate a unui corp, a unei materii etc.; rezistența opusă de un corp sau de un material la deformare sau la sfărâmare. ♦ Tărie, soliditate, fermitate. – Din fr. consistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistometru
CONSISTOMÉTRU, consistometre, s. n. Aparat folosit pentru măsurarea consistenței unui material. – Din fr. consistomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistorial
CONSISTORIÁL, -Ă, consistoriali, -e, adj. De consistoriu, al consistoriului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. consistorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consistoriu
CONSISTÓRIU, consistorii, s. n. 1. Adunare de cardinali convocată de papă. 2. Adunare de pastori sau de rabini. 3. Organ administrativ și disciplinar în conducerea unor biserici. – Din lat. consistorium, fr. consistoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consoană
CONSOÁNĂ, consoane, s. f. Sunet al vorbirii produs în anumite puncte ale canalului fonator prin închiderea (urmată de deschidere bruscă) sau prin strâmtoarea acestuia; semn grafic, literă care reprezintă un asemenea sunet. – Din fr. consonne, lat. consona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consoartă
CONSOÁRTĂ, consoarte, s. f. (Fam.) Soție, nevastă. – Din lat. consors, -tis, (influențat de soartă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consola
CONSOLÁ, consolez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) alina, a(-și) ușura durerea, necazul, întristarea; a (se) mângâia (sufletește). – Din fr. consoler, lat. consolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolabil
CONSOLÁBIL, -Ă, consolabili, -e, adj. Care poate fi consolat (ușor). – Din fr. consolable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolant
CONSOLÁNT, -Ă, consolanți, -te, adj. (Rar) Care consolează; consolator. – Din fr. consolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolare
CONSOLÁRE, consolări, s. f. Acțiunea de a (se) consola și rezultatul ei; mângâiere, împăcare, alinare (sufletească); consolație. – V. consola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolator
CONSOLATÓR, -OÁRE, consolatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care consolează; consolant. – Din fr. consolateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolaţie
CONSOLÁȚIE, consolații, s. f. (Înv.) Consolare. [Var.: consolațiúne s. f.] – Din fr. consolation, lat. consolatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolație
CONSOLÁȚIE, consolații, s. f. (Înv.) Consolare. [Var.: consolațiúne s. f.] – Din fr. consolation, lat. consolatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolaţiune
CONSOLAȚIÚNE s. f. v. consolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolațiune
CONSOLAȚIÚNE s. f. v. consolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolă
CONSÓLĂ, console, s. f. 1. Mobilă în formă de policioară sau de măsuță rezemată de perete și pe care se așază vaze, statuete etc. 2. Element arhitectural (ornamental) de lemn, de piatră etc., folosit la sprijinirea unei cornișe, a unui balcon etc. 3. Element de construcție care iese cu unul dintre capete în afara punctului de reazem, având rolul de a suporta o sarcină pe latura orizontală superioară. – Din fr. console.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolida
CONSOLIDÁ, consolidez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face sau a deveni tare, solid, durabil; a (se) întări, a se închega. 2. Tranz. A mări (prin diferite operații, lucrări etc.) capacitatea de rezistență a unui sistem tehnic. – Din fr. consolider, lat. consolidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidabil
CONSOLIDÁBIL, -Ă, consolidabili, -e, adj. Care poate fi consolidat. – Din fr. consolidable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidant
CONSOLIDÁNT, -Ă, consolidanți, -te, adj. Consolidator. – Din fr. consolidant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidare
CONSOLIDÁRE, consolidări, s. f. Acțiunea de a (se) consolida și rezultatul ei; întărire, închegare. – V. consolida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidator
CONSOLIDATÓR, -OÁRE, consolidatori, -oare, adj. Care consolidează, întărește; întăritor, de sprijin; consolidant. – Consolida + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidaţie
CONSOLIDÁȚIE, consolidații, s. f. Consolidare. – Din fr. consolidation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consolidație
CONSOLIDÁȚIE, consolidații, s. f. Consolidare. – Din fr. consolidation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consome
CONSOMÉ s. n. v. consommé.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

consomme
CONSOMMÉ, consommé-uri, s. n. Supă care se prepară prin fierbere înceată și îndelungată a cărnii de vită pentru a-i extrage toate sucurile. – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonant
CONSONÁNT, -Ă, consonanți, -te, adj. (Muz.; despre acorduri) Care este format din consonanțe (1); armonios. ♦ (Lingv.; despre cuvinte) Care are o terminație asemănătoare cu a altui cuvânt. – Din lat. consonans, -tis, fr. consonant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonantă
CONSONÁNTĂ, consonante, s. f. (Rar) Consoană. – Din lat. consonans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonantic
CONSONÁNTIC, -Ă, consonantici, -ce, adj. Care ține de consoane, privitor la consoane. – Din germ. konsonantisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonantism
CONSONANTÍSM s. n. Sistemul sau totalitatea consoanelor unei limbi. – Din fr. consonantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonantizare
CONSONANTIZÁRE, consonantizări, s. f. v. CONSONANTIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

consonanţă
CONSONÁNȚĂ, consonanțe, s. f. 1. (Muz.) Raport între două sau mai multe sunete care generează o sonoritate armonioasă, plăcută, într-un context sociocultural dat. 2. Fig. Potrivire de idei, de păreri; înțelegere, acord. – Din fr. consonance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consonanță
CONSONÁNȚĂ, consonanțe, s. f. 1. (Muz.) Raport între două sau mai multe sunete care generează o sonoritate armonioasă, plăcută, într-un context sociocultural dat. 2. Fig. Potrivire de idei, de păreri; înțelegere, acord. – Din fr. consonance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consort
CONSÓRT, consorți, s. m. (În sintagma) Prinț-consort = soțul unei regine încoronate ca suverană. – Din fr. consort, lat. consors, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consorţial
CONSORȚIÁL, -Ă, consorțiali, -e, adj. Care aparține unei societăți comerciale, unui consorțiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consortial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consorțial
CONSORȚIÁL, -Ă, consorțiali, -e, adj. Care aparține unei societăți comerciale, unui consorțiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consortial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consorţiu
CONSÓRȚIU, consorții, s. n. Înțelegere încheiată între mai multe bănci sau societăți comerciale mari pentru efectuarea în comun a unor operații avantajoase de mare amploare. – Din lat., fr. consortium, germ. Konsortium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consorțiu
CONSÓRȚIU, consorții, s. n. Înțelegere încheiată între mai multe bănci sau societăți comerciale mari pentru efectuarea în comun a unor operații avantajoase de mare amploare. – Din lat., fr. consortium, germ. Konsortium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspect
CONSPÉCT, conspecte, s. n. 1. Notare sintetică, schematică și sistematică a datelor esențiale ale unei probleme pe baza unui material documentar. 2. Privire generală, vedere de ansamblu asupra unor probleme (realizată într-o lucrare). – Din lat. conspectus, germ. Konspekt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspecta
CONSPECTÁ, conspectez, vb. I. Tranz. A întocmi conspecte (1). – Din conspect. Cf. rus. konspektirovat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspectare
CONSPECTÁRE, conspectări, s. f. Acțiunea de a conspecta și rezultatul ei. – V. conspecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspira
CONSPIRÁ, conspír, vb. I. Intranz. A organiza, a urzi o conspirație; a complota; a unelti. ♦ Fig. A tinde, a lucra pentru un scop unic. – Din fr. conspirer, lat. conspirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspirativ
CONSPIRATÍV, -Ă, conspirativi, -e, adj. Care aparține unei conspirații, privitor la o conspirație; ilegal, clandestin. – Conspira + suf. -ativ. Cf. germ. konspirativ, rus. konspirativnâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspirativitate
CONSPIRATIVITÁTE s. f. Păstrare de către o persoană sau de către o organizație a secretului unei acțiuni politice, considerată ilegală de către autorități. ♦ Sistem de metode de muncă ilegală, subordonat promovării unui ideal politic, ideologic de către un grup social, o organizație, un partid, scoase în afara legii. – Conspirativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspirator
CONSPIRATÓR, -OÁRE, conspiratori, -oare, s. m. și f. Persoană care ia parte la o conspirație. – Din fr. conspirateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspiraţie
CONSPIRÁȚIE, conspirații, s. f. Uneltire îndreptată împotriva (conducătorilor) statului sau a ordinii publice; complot; conjurație. [Var.: (înv.) conspirațiúne s. f.] – Din fr. conspiration, lat. conspiratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspirație
CONSPIRÁȚIE, conspirații, s. f. Uneltire îndreptată împotriva (conducătorilor) statului sau a ordinii publice; complot; conjurație. [Var.: (înv.) conspirațiúne s. f.] – Din fr. conspiration, lat. conspiratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspiraţiune
CONSPIRAȚIÚNE s. f. v. conspirație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conspirațiune
CONSPIRAȚIÚNE s. f. v. conspirație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consta
CONSTÁ, pers. 3 cónstă, vb. I. Intranz. A fi alcătuit, format din..., a se compune din...; a consista. – Din lat. constare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constant
CONSTÁNT, -Ă, constanți, -te, adj., s. f. 1. Adj. Care rămâne neschimbat; invariabil, statornic. ◊ Capital constant = parte a capitalului investită în mijloacele de producție care nu-și schimbă mărimea valorii în procesul de producție. 2. S. f. (Mat.) Mărime a cărei valoare rămâne neschimbată. 3. S. f. Mărime care caracterizează un fenomen, un aparat, o substanță etc. – Din fr. constant, lat. constans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constantan
CONSTANTÁN s. n. Aliaj de cupru și de nichel, cu coeficient de dilatare mic și rezistență specifică mare, folosit la confecționarea rezistențelor electrice, a reostatelor, a termoelementelor etc. – Din fr. constantan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constantinat
CONSTANTINÁT, constantinați, s. m. Monedă de aur cu efigia lui Constantin cel Mare sau a altui împărat bizantin. – Din ngr. konstantináto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constanţă
CONSTÁNȚĂ s. f. Însușirea de a fi constant; statornicie; perseverență. – Din fr. constance, lat. constantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constanță
CONSTÁNȚĂ s. f. Însușirea de a fi constant; statornicie; perseverență. – Din fr. constance, lat. constantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constata
CONSTATÁ, constát, vb. I. Tranz. A stabili situația sau starea unui lucru, existența unui fapt, a unui adevăr etc. – Din fr. constater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constatabil
CONSTATÁBIL, -Ă, constatabili, -e, adj. Ușor de constatat. – Din fr. constatable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constatare
CONSTATÁRE, constatări, s. f. Acțiunea de a constata și rezultatul ei. – V. constata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constatativ
CONSTATATÍV, -Ă, constatativi, -e, adj. Care constată, care înregistrează ceva ca atare. – Din fr. constatatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constatator
CONSTATATÓR, -OÁRE, constatatóri, -oáre, adj. (Jur.) Care are valoare de constatare, atestare, dovadă. ◊ Act constatator, înscris constatator. (din constata + suf. -(a)tor) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

constănţean
CONSTĂNȚEÁN, -Ă, constănțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Constanța. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Constanța ori constănțenilor (1), referitor la municipiul sau județul Constanța ori la constănțeni. – Constanța (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constănțean
CONSTĂNȚEÁN, -Ă, constănțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Constanța. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Constanța ori constănțenilor (1), referitor la municipiul sau județul Constanța ori la constănțeni. – Constanța (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constănţeancă
CONSTĂNȚEÁNCĂ, constănțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Constanța. – Constănțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constănțeancă
CONSTĂNȚEÁNCĂ, constănțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Constanța. – Constănțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constelat
CONSTELÁT, -Ă, constelați, -te, adj. (Rar) Înstelat. – Din fr. constellé, lat. constellatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constelaţie
CONSTELÁȚIE, constelații, s. f. Grupare aparentă de stele în aceeași regiune a cerului, având o configurație specifică, stabilă pe o perioadă lungă de timp. – Din fr. constellation, lat. constellatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constelație
CONSTELÁȚIE, constelații, s. f. Grupare aparentă de stele în aceeași regiune a cerului, având o configurație specifică, stabilă pe o perioadă lungă de timp. – Din fr. constellation, lat. constellatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consterna
CONSTERNÁ, consternez, vb. I. Tranz. A provoca cuiva uimire, nedumerire amestecată cu mâhnire și cu indignare. – Din fr. consterner, lat. consternare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternant
CONSTERNÁNT, -Ă, consternanți, -te, adj. Care provoacă consternare. – Din fr. consternant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternare
CONSTERNÁRE, consternări, s. f. Faptul de a consterna; uimire, nedumerire amestecată cu mâhnire și cu indignare; surpriză neplăcută, stupoare, consternație. – V. consterna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternat
CONSTERNÁT, -Ă, consternați, -te, adj. Cuprins de consternare, stupefiat. – V. consterna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternaţie
CONSTERNÁȚIE, consternații, s. f. Consternare. [Var.: consternațiúne s. f.] – Din fr. consternation, lat. consternatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternație
CONSTERNÁȚIE, consternații, s. f. Consternare. [Var.: consternațiúne s. f.] – Din fr. consternation, lat. consternatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternaţiune
CONSTERNAȚIÚNE s. f. v. consternație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consternațiune
CONSTERNAȚIÚNE s. f. v. consternație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constipa
CONSTIPÁ, constíp, vb. I. 1. Tranz. (Despre alimente) A produce constipație. 2. Refl. (Despre oameni, animale) A suferi de constipație. – Din fr. constiper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constipant
CONSTIPÁNT, -Ă, constipanți, -te, adj. (Despre alimente sau medicamente) Care constipă. – Din fr. constipant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constipat
CONSTIPÁT, -Ă, constipați, -te, adj. (Despre oameni, animale) Care suferă de constipație. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) Cu vederi înguste, lipsit de orizont; necomunicativ. – V. constipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constipaţie
CONSTIPÁȚIE, constipații, s. f. Dificultate sau imposibilitate de eliminare a materiilor fecale. – Din fr. constipation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constipație
CONSTIPÁȚIE, constipații, s. f. Dificultate sau imposibilitate de eliminare a materiilor fecale. – Din fr. constipation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituant
CONSTITUÁNT, -Ă, constituanți, -te, adj. Privitor la constituție; constitutiv. ◊ Adunare constituantă v. adunare. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. constituant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituent
CONSTITUÉNT, -Ă, constituenți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care intră în structura, în alcătuirea unui întreg. 2. S. m. Fiecare dintre substanțele care alcătuiesc un sistem fizico-chimic. [Pr.: -tu-ent. – Pl. și: (n.) constituente] – Din fr. constituant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constitui
CONSTITUÍ, constítui, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) alcătui, a (se) forma; a (se) înființa, a (se) întemeia, a (se) organiza. 2. Tranz. A avea valoare de..., a fi considerat ca...; a reprezenta. 3. Refl. (Jur.; în expr.) A se constitui parte civilă = a formula pretenții de despăgubire față de acuzat într-un proces penal. – Din fr. constituer, lat. constituere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituire
CONSTITUÍRE, constituiri, s. f. Acțiunea de a (se) constitui; alcătuire, formare; întemeiere, înființare, organizare. – V. constitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituit
CONSTITUÍT, -Ă, constituiți, -te, adj. Alcătuit, compus, format din... ◊ Corp constituit sau (mai rar) autoritate constituită = organizație sau instituție cu caracter oficial, alcătuită pe baza unui statut. – V. constitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constitutiv
CONSTITUTÍV, -Ă, constitutivi, -e, adj. Care intră (ca element esențial) în structura unui lucru; alcătuitor. – Din fr. constitutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţie
CONSTITÚȚIE, constituții, s. f. 1. Totalitatea particularităților morfologice, funcționale și psihologice ale unui individ. ♦ Conformație. 2. Lege fundamentală a unui stat, care stabilește forma de guvernământ și de organizare statală, precum și drepturile și obligațiile fundamentale ale cetățenilor. [Var.: constituțiúne s. f.] – Din fr. constitution, lat. constitutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituție
CONSTITÚȚIE, constituții, s. f. 1. Totalitatea particularităților morfologice, funcționale și psihologice ale unui individ. ♦ Conformație. 2. Lege fundamentală a unui stat, care stabilește forma de guvernământ și de organizare statală, precum și drepturile și obligațiile fundamentale ale cetățenilor. [Var.: constituțiúne s. f.] – Din fr. constitution, lat. constitutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţional
CONSTITUȚIONÁL, -Ă, constituționali, -e, adj. În conformitate cu constituția (2), prevăzut în constituție, bazat pe constituție. ◊ Comisie constituțională = comisie însărcinată cu elaborarea textului unei constituții și cu verificarea constituționalității legilor ce se elaborează. Drept constituțional = a) totalitatea normelor fundamentale care reglementează relațiile sociale consacrate de constituție; b) ramură a dreptului care studiază normele înscrise în constituție (2). Monarhie constituțională = monarhie ale cărei prerogative sunt limitate prin constituție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituțional
CONSTITUȚIONÁL, -Ă, constituționali, -e, adj. În conformitate cu constituția (2), prevăzut în constituție, bazat pe constituție. ◊ Comisie constituțională = comisie însărcinată cu elaborarea textului unei constituții și cu verificarea constituționalității legilor ce se elaborează. Drept constituțional = a) totalitatea normelor fundamentale care reglementează relațiile sociale consacrate de constituție; b) ramură a dreptului care studiază normele înscrise în constituție (2). Monarhie constituțională = monarhie ale cărei prerogative sunt limitate prin constituție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţionalism
CONSTITUȚIONALÍSM s. n. Regim de guvernare bazat pe existența unei constituții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituționalism
CONSTITUȚIONALÍSM s. n. Regim de guvernare bazat pe existența unei constituții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţionalist
CONSTITUȚIONALÍST, -Ă, constituționaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al constituționalismului. 2. Adj. Care aparține constituționalismului; privitor la constituționalism. [Pr.: -ți-o-] – Constituțional + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituționalist
CONSTITUȚIONALÍST, -Ă, constituționaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al constituționalismului. 2. Adj. Care aparține constituționalismului; privitor la constituționalism. [Pr.: -ți-o-] – Constituțional + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţionalitate
CONSTITUȚIONALITÁTE s. f. Conformitate a unei legi sau a unui act juridic cu constituția. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituționalitate
CONSTITUȚIONALITÁTE s. f. Conformitate a unei legi sau a unui act juridic cu constituția. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituţionalizat
CONSTITUȚIONALIZÁT, -Ă, constituționalizați, -te, adj. v. CONSTITUȚIONALIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

constituționalizat
CONSTITUȚIONALIZÁT, -Ă, constituționalizați, -te, adj. v. CONSTITUȚIONALIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

constituţiune
CONSTITUȚIÚNE s. f. v. constituție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constituțiune
CONSTITUȚIÚNE s. f. v. constituție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrângător
CONSTRÂNGĂTÓR, -OÁRE, constrângători, -oare, adj. Care constrânge. – Constrânge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrânge
CONSTRẤNGE, constrấng, vb. III. Tranz. A sili pe cineva să facă un lucru; a forța, a obliga; a soma. [Perf. s. constrânsei, part. constrâns] – Con^1- + strânge (după fr. contraindre). Cf. lat. constringere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrângere
CONSTRẤNGERE, constrângeri, s. f. Acțiunea de a constrânge și rezultatul ei; silire, obligare, forțare, somare. ♦ Asprime, rigoare. – V. constrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrâns
CONSTRẤNS, -Ă, constrânși, -se, adj. Care este obligat, forțat, silit să facă un lucru. – V. constrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrictiv
CONSTRICTÍV, -Ă, constrictivi, -e, adj., s. f. (Consoană) care se pronunță prin strâmtarea canalului fonator, în așa fel încât se produce un zgomot de fricțiune; (sunet) continuu, fricativ, spirant. – Din fr. constrictif, lat. constrictivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constrictor
CONSTRICTÓR, -OÁRE, constrictori, -oare, adj. Care se restrânge, care se contractă. ◊ Mușchi constrictor = mușchi care produce constricția. – Din fr. constricteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constricţie
CONSTRÍCȚIE, constricții, s. f. Reducere a diametrului unui organ cavitar, a unui vas sangvin, a unui sfincter prin acțiunea mușchilor constrictori. [Var.: constricțiúne s. f.] – Din fr. constriction, lat. constrictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constricție
CONSTRÍCȚIE, constricții, s. f. Reducere a diametrului unui organ cavitar, a unui vas sangvin, a unui sfincter prin acțiunea mușchilor constrictori. [Var.: constricțiúne s. f.] – Din fr. constriction, lat. constrictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constricţiune
CONSTRICȚIÚNE s. f. v. constricție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constricțiune
CONSTRICȚIÚNE s. f. v. constricție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constringenţă
CONSTRINGÉNȚĂ, constringențe, s. f. Mărime caracteristică sticlelor optice din punctul de vedere al dispersiei luminii. – Din fr. constringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constringență
CONSTRINGÉNȚĂ, constringențe, s. f. Mărime caracteristică sticlelor optice din punctul de vedere al dispersiei luminii. – Din fr. constringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construct
CONSTRÚCT, constructe, s. n. Concept abstract realizat pe baza activității practice intuitive; sistem teoretic ipotetic. – Din engl. construct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constructiv
CONSTRUCTÍV, -Ă, constructivi, -e, adj. Care construiește sau care servește spre a construi ceva. ♦ Care ajută la îmbunătățirea unei activități, a unei inițiative etc. – Din fr. constructif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constructivism
CONSTRUCTIVÍSM s. n. Curent artistic apărut după Primul Război Mondial, care concepe realitatea într-o viziune de forme geometrice (uneori abstracționiste) și care impune puritatea și simplitatea liniilor. – Din fr. constructivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constructivist
CONSTRUCTIVÍST, -Ă, constructiviști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al constructivismului. – Din fr. constructiviste, germ. Konstruktivist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

constructor
CONSTRÚCTOR, -OÁRE, constructori, -oare, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană cu pregătirea tehnică necesară care participă la proiectarea sau la executarea unei lucrări de construcție. – Din fr. constructeur, lat. constructor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construcţie
CONSTRÚCȚIE, construcții, s. f. 1. Clădire executată din zidărie, lemn, metal, beton etc., pe baza unui proiect, care servește la adăpostirea oamenilor, animalelor, obiectelor etc.; spec. casă, edificiu, clădire. 2. Faptul de a construi. ◊ Loc. adj. și adv. În construcție = (aflat) în cursul procesului de construire. ♦ Alcătuire, compunere, structură. 3. (La pl.) Ramură a economiei naționale care are ca obiect efectuarea de construcții (1); ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul, proiectarea și executarea construcțiilor. ◊ Construcții de mașini = ramură a industriei care produce mașini, instalații, utilaje, mijloace de transport etc.; ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul, proiectarea și construirea instalațiilor, mașinilor etc. 4. (Lingv.) Grup de cuvinte între care există anumite raporturi sintactice; grup stabil de cuvinte. ♦ Mod de a grupa cuvintele în propoziții și propozițiile în fraze. – Din fr. construction, lat. constructio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construcție
CONSTRÚCȚIE, construcții, s. f. 1. Clădire executată din zidărie, lemn, metal, beton etc., pe baza unui proiect, care servește la adăpostirea oamenilor, animalelor, obiectelor etc.; spec. casă, edificiu, clădire. 2. Faptul de a construi. ◊ Loc. adj. și adv. În construcție = (aflat) în cursul procesului de construire. ♦ Alcătuire, compunere, structură. 3. (La pl.) Ramură a economiei naționale care are ca obiect efectuarea de construcții (1); ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul, proiectarea și executarea construcțiilor. ◊ Construcții de mașini = ramură a industriei care produce mașini, instalații, utilaje, mijloace de transport etc.; ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul, proiectarea și construirea instalațiilor, mașinilor etc. 4. (Lingv.) Grup de cuvinte între care există anumite raporturi sintactice; grup stabil de cuvinte. ♦ Mod de a grupa cuvintele în propoziții și propozițiile în fraze. – Din fr. construction, lat. constructio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construi
CONSTRUÍ, construiesc, vb. IV. Tranz. 1. A realiza, pe baza unui proiect, printr-un ansamblu de operații de prelucrare și asamblare, un sistem tehnic complex. 2. A desena o figură geometrică. 3. (Lingv.) A așeza cuvintele în frază ținând seama de regulile gramaticale sau de efectul stilistic urmărit. ♦ Refl. (Despre părțile de vorbire) A se folosi în anumite construcții gramaticale. – Din fr. construire, lat. construere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construibil
CONSTRUÍBIL, -Ă, construibili, -e, adj. (Despre terenuri, zone etc.) Pe care se poate construi. – Construi + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

construire
CONSTRUÍRE, construiri, s. f. Acțiunea de a construi și rezultatul ei. – V. construi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consubstanţial
CONSUBSTANȚIÁL, -Ă, consubstanțiali, -e, adj. Care este constituit din aceeași substanță. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consubstantiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consubstanțial
CONSUBSTANȚIÁL, -Ă, consubstanțiali, -e, adj. Care este constituit din aceeași substanță. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consubstantiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consubstanţialitate
CONSUBSTANȚIALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este consubstanțial; unitate și identitate de substanță. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. consubstantialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consubstanțialitate
CONSUBSTANȚIALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este consubstanțial; unitate și identitate de substanță. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. consubstantialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consuetudinar
CONSUETUDINÁR, -Ă, consuetudinari, -e, adj. (Livr.) Nescris, dar consacrat prin uz, prin datină; cutumiar. [Pr.: -su-e-] – Din consuetudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consuetudine
CONSUETÚDINE, consuetudini, s. f. (Livr.) Obișnuință, obicei, deprindere. [Pr.: -su-e-] – Din lat. consuetudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consul
CÓNSUL, consuli, s. m. 1. Reprezentant diplomatic numit de guvernul unei țări într-un alt stat pentru susținerea intereselor economice, administrative și juridice ale statului pe care îl reprezintă, precum și pe cele ale cetățenilor acestuia. 2. (În republica romană) Titlul celor doi magistrați, aleși anual, care dețineau puterea supremă; persoană purtând acest titlu. – Din lat., fr. consul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consular
CONSULÁR, -Ă, consulari, -e, adj. Care ține de consul sau de consulat, privitor la consul sau la consulat. ◊ Corp consular = totalitatea consulilor (2) dintr-o țară. – Din fr. consulaire, lat. consularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consulat
CONSULÁT, consulate, s. n. 1. Reprezentanță a unui stat în alt stat, condusă de un consul (1); (concr.) clădirea în care sunt instalate birourile acestui serviciu. 2. (În republica romană) Perioadă de guvernare a unui consul (2). – Din fr. consulat, lat. consulatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consult
CONSÚLT, consulturi, s. n. Examinare a unui bolnav (de către un medic sau de o comisie medicală) pentru stabilirea diagnosticului și indicarea tratamentului. – Din lat. consultum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consulta
CONSULTÁ, consúlt, vb. I. Tranz. 1. A întreba, a cere o părere, un sfat; a lua avizul unei persoane autorizate. ♦ Refl. A se sfătui cu cineva. 2. A cerceta, a examina un text, un izvor etc. pentru a se informa sau a se documenta. 3. A examina un pacient. – Din fr. consulter, lat. consultare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultant
CONSULTÁNT, -Ă, consultanți, -te, s. m. și f. Specialist care oferă opinii, concluzii în chestiuni care privesc specialitatea sa. – Din fr. consultant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultanţă
CONSULTÁNȚĂ s. f. Activitate depusă de un consultant. – Consult + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultanță
CONSULTÁNȚĂ s. f. Activitate depusă de un consultant. – Consult + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultare
CONSULTÁRE, consultări, s. f. Acțiunea de a (se) consulta și rezultatul ei; solicitare a unui aviz, ascultare a unei păreri; întrebare, cercetare. – V. consulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultativ
CONSULTATÍV, -Ă, consultativi, -e, adj. Cu caracter de consultație. ◊ Organ consultativ = organ care își dă părerea autorizată în anumite probleme. Aviz consultativ = părere cerută unui organ competent, dar peste care organul care a cerut-o poate trece. Vot consultativ = vot al cărui rezultat nu este obligatoriu, reprezentând un sprijin dat unui organ de stat sau unei organizații obștești. – Din fr. consultatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultaţie
CONSULTÁȚIE, consultații, s. f. 1. Aviz, indicație, lămurire dată asupra unor chestiuni de specialitate în discuție. 2. Examinare a unui pacient de către medic pentru stabilirea diagnosticului și indicarea tratamentului. 3. Îndrumare individuală sau colectivă dată elevilor, studenților sau doctoranzilor de către un profesor. – Din fr. consultation, lat. consultatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consultație
CONSULTÁȚIE, consultații, s. f. 1. Aviz, indicație, lămurire dată asupra unor chestiuni de specialitate în discuție. 2. Examinare a unui pacient de către medic pentru stabilirea diagnosticului și indicarea tratamentului. 3. Îndrumare individuală sau colectivă dată elevilor, studenților sau doctoranzilor de către un profesor. – Din fr. consultation, lat. consultatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consulting
CONSULTING s. n. Consultanță. [Pr.: consálting] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consum
CONSÚM, consumuri, s. n. 1. Utilizarea de către populație și administrație a bunurilor materiale și a serviciilor în scopul satisfacerii nevoilor personale și colective. ◊ Consum productiv = folosire a mijloacelor de producție pentru crearea de noi bunuri materiale. Consum neproductiv = consum care nu are drept rezultat producerea de noi bunuri materiale. Bunuri (sau mărfuri) de larg consum = produse ale industriei ușoare sau alimentare destinate consumației individuale. 2. Cantitate de materiale, materii prime, combustibil sau energie folosite pentru a realiza un produs tehnic, o lucrare etc. ◊ Consum specific = cantitate de combustibil, de material și de energie consumată într-o unitate de timp pentru executarea unui produs, a unei operații etc. – Din consuma^1 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consuma
CONSUMÁ^1, consúm, vb. I. Tranz. A întrebuința, a folosi ceva pentru satisfacerea unor trebuințe proprii, pentru a obține alte produse etc. ♦ A întrebuința ca hrană; a mânca. – Din fr. consommer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consuma
CONSUMÁ^2, consúm, vb. I. 1. Tranz. A nimici, a mistui, a distruge un lucru. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) istovi, a (se) epuiza, a (se) slei (de puteri), a (se) uza. – Din fr. consumer, lat. consumere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumabil
CONSUMÁBIL, -Ă, consumabili, -e, adj. Care se poate consuma^1. ♦ (Substantivat, n., la pl.) Totalitatea materialelor necesare pentru birouri sau ca auxiliar al procesului de producție. – Din fr. consumable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumare
CONSUMÁRE^1, consumări, s. f. Acțiunea de a consuma^1 și rezultatul ei; consumație. – V. consuma^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumare
CONSUMÁRE^2, consumări, s. f. Acțiunea de a (se) consuma^2 și rezultatul ei; sleire, epuizare; nimicire, distrugere. – V. consuma^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumat
CONSUMÁT^1, -Ă, consumați, -te, adj. (Despre materiale, produse etc.) Care a fost folosit pentru satisfacerea unor trebuințe proprii sau pentru a obține alte produse. ♦ (Despre alimente) Care a fost întrebuințat ca hrană. – V. consuma^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumat
CONSUMÁT^2, -Ă, consumați, -te, adj. (Despre oameni) Care este epuizat, sleit de puteri în urma unei vieți dezorganizate. ♦ (Despre fapte) Care s-au petrecut (de mult). – V. consuma^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumator
CONSUMATÓR, -OÁRE, consumatori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care consumă^1 bunuri, produse etc. ♦ Spec. Persoană care consumă mâncare (și băutură) într-un local public. 2. Aparat care consumă energie electrică. [Var.: (înv.) consumătór, -oáre s. m. și f.] – Din fr. consommateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumaţie
CONSUMÁȚIE, consumații, s. f. 1. Faptul de a consuma^1. ◊ Expr. A da (un produs) în consumație = a pune (un produs) la dispoziția publicului. 2. Totalitatea alimentelor consumate de cineva într-un local public. [Var.: (înv.) consumațiúne s. f.] – Din fr. consommation, lat. consummatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumație
CONSUMÁȚIE, consumații, s. f. 1. Faptul de a consuma^1. ◊ Expr. A da (un produs) în consumație = a pune (un produs) la dispoziția publicului. 2. Totalitatea alimentelor consumate de cineva într-un local public. [Var.: (înv.) consumațiúne s. f.] – Din fr. consommation, lat. consummatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumaţiune
CONSUMAȚIÚNE s. f. v. consumație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumațiune
CONSUMAȚIÚNE s. f. v. consumație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumător
CONSUMĂTÓR, -OÁRE s. m. și f. v. consumator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumptibil
CONSUMPTÍBIL, -Ă, consumptibili, -e, adj. (Jur.; despre bunuri) Care este distrus sau înstrăinat de la prima întrebuințare. – Din fr. consomptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumptiv
CONSUMPTÍV, -Ă, consumptivi, -e, adj. (Despre unele boli cronice) Care este însoțit de slăbire, de denutriție, de scăderea forței musculare, anemie etc. – Din fr. consomptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumpţie
CONSÚMPȚIE, consumpții, s. f. Slăbire, epuizare progresivă datorată unei boli îndelungate. [Var.: consumpțiúne s. f.] – Din fr. consomption, lat. consumptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumpție
CONSÚMPȚIE, consumpții, s. f. Slăbire, epuizare progresivă datorată unei boli îndelungate. [Var.: consumpțiúne s. f.] – Din fr. consomption, lat. consumptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumpţiune
CONSUMPȚIÚNE s. f. v. consumpție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consumpțiune
CONSUMPȚIÚNE s. f. v. consumpție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consuna
CONSUNÁ, consún, vb. I. Intranz. A produce o consonanță. – Din fr. consonner (după suna).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

consus
Consus, veche divinitate romană, cu atribute obscure.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

conşcolar
CONȘCOLÁR, conșcolari, s. m. (Rar) Elev considerat în raport cu alți elevi de la școala (și din clasa) unde învață el. – Con^1- + școlar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conșcolar
CONȘCOLÁR, conșcolari, s. m. (Rar) Elev considerat în raport cu alți elevi de la școala (și din clasa) unde învață el. – Con^1- + școlar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştient
CONȘTIÉNT, -Ă, conștienți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care își dă seama de realitatea înconjurătoare, care are conștiință. 2. Care își dă seama de posibilitățile sale, de rolul său în societate. ♦ (Despre activitatea umană) Care realizează scopuri dinainte stabilite. [Pr.: -ști-ent] – Din fr. conscient (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștient
CONȘTIÉNT, -Ă, conștienți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care își dă seama de realitatea înconjurătoare, care are conștiință. 2. Care își dă seama de posibilitățile sale, de rolul său în societate. ♦ (Despre activitatea umană) Care realizează scopuri dinainte stabilite. [Pr.: -ști-ent] – Din fr. conscient (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştientiza
CONȘTIENTIZÁ, conștientizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni conștient. [Pr.: -ști-en-] – Conștient + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștientiza
CONȘTIENTIZÁ, conștientizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni conștient. [Pr.: -ști-en-] – Conștient + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştientizabil
CONȘTIENTIZÁBIL, -Ă, conștientizabili, -e, adj. Care poate fi conștientizat. [Pr.: -ști-en-] – Conștientiza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștientizabil
CONȘTIENTIZÁBIL, -Ă, conștientizabili, -e, adj. Care poate fi conștientizat. [Pr.: -ști-en-] – Conștientiza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştientizare
CONȘTIENTIZÁRE, conștientizări, s. f. Acțiunea de a conștientiza și rezultatul ei. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștientizare
CONȘTIENTIZÁRE, conștientizări, s. f. Acțiunea de a conștientiza și rezultatul ei. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştientizat
CONȘTIENTIZÁT, -Ă, conștientizați, -te, adj. Care a devenit conștient. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștientizat
CONȘTIENTIZÁT, -Ă, conștientizați, -te, adj. Care a devenit conștient. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştiincios
CONȘTIINCIÓS, -OÁSĂ, conștiincioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care își face datoria; serios, corect, scrupulos. ♦ (Despre acțiuni ale oamenilor) Executat cu seriozitate, cu conștiinciozitate, făcut cu scrupulozitate. [Pr.: -ști-in-] – Din fr. consciencieux (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștiincios
CONȘTIINCIÓS, -OÁSĂ, conștiincioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care își face datoria; serios, corect, scrupulos. ♦ (Despre acțiuni ale oamenilor) Executat cu seriozitate, cu conștiinciozitate, făcut cu scrupulozitate. [Pr.: -ști-in-] – Din fr. consciencieux (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştiinciozitate
CONȘTIINCIOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi conștiincios; corectitudine, seriozitate, scrupulozitate. [Pr.: -ști-in-] – Conștiincios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștiinciozitate
CONȘTIINCIOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi conștiincios; corectitudine, seriozitate, scrupulozitate. [Pr.: -ști-in-] – Conștiincios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conştiinţă
CONȘTIÍNȚĂ, conștiințe, s. f. 1. (Fil.) Sentiment, intuiție pe care ființa umană o are despre propria existență; p. ext. cunoaștere intuitivă sau reflexivă pe care o are fiecare despre propria existență și despre lucrurile din jurul său. 2. Faptul de a-și da seama; înțelegere. 3. (În opoziție cu existența, materia) Gândire, spirit. 4. Sentiment al responsabilității morale față de propria sa conduită. ◊ Caz (sau proces) de conștiință = dificultatea de a hotărî într-o problemă morală greu de rezolvat. Mustrare de conștiință = remușcare, regret. ◊ Expr. A fi cu conștiința împăcată sau a nu avea nimic pe conștiință = a fi convins că nu a săvârșit nimic împotriva legilor moralei sau juridice. A fi fără conștiință = a fi lipsit de scrupule. Cu mâna pe conștiință = cu toată sinceritatea. 5. (În sintagma) Libertate de conștiință = dreptul recunoscut cetățenilor de a avea orice concepție religioasă, filosofică etc. [Pr.: -ști-in-] – Din fr. conscience, lat. conscientia (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conștiință
CONȘTIÍNȚĂ, conștiințe, s. f. 1. (Fil.) Sentiment, intuiție pe care ființa umană o are despre propria existență; p. ext. cunoaștere intuitivă sau reflexivă pe care o are fiecare despre propria existență și despre lucrurile din jurul său. 2. Faptul de a-și da seama; înțelegere. 3. (În opoziție cu existența, materia) Gândire, spirit. 4. Sentiment al responsabilității morale față de propria sa conduită. ◊ Caz (sau proces) de conștiință = dificultatea de a hotărî într-o problemă morală greu de rezolvat. Mustrare de conștiință = remușcare, regret. ◊ Expr. A fi cu conștiința împăcată sau a nu avea nimic pe conștiință = a fi convins că nu a săvârșit nimic împotriva legilor moralei sau juridice. A fi fără conștiință = a fi lipsit de scrupule. Cu mâna pe conștiință = cu toată sinceritatea. 5. (În sintagma) Libertate de conștiință = dreptul recunoscut cetățenilor de a avea orice concepție religioasă, filosofică etc. [Pr.: -ști-in-] – Din fr. conscience, lat. conscientia (după ști).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cont
CONT, conturi, s. n. 1. Instrument fundamental de stocare a datelor contabile, care exprimă valoric, în ordine cronologică și sistematică, existența și mișcările unui anumit mijloc economic pe o perioadă de timp determinată. ◊ Cont bancar = cont deschis la o bancă pe numele unui client. ♦ Evidența acestor operații. 2. (În expr.) A trece la (sau în) cont = a înscrie la rubrica datoriilor o notă. A cere (cuiva) cont = a trage (pe cineva) la răspundere pentru cele spuse sau făcute. A da (cuiva) cont = a da (cuiva) lămuriri asupra faptelor sau intențiilor sale; a se justifica. A ține cont (de ceva) = a avea în vedere, a lua în considerare. Pe cont propriu = pe propria răspundere, în mod independent. În contul (cuiva sau a ceva) = pentru (cineva sau ceva), pe seama (cuiva sau a ceva). – Din fr. compte, it. conto. Cf. germ. Konto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conta
CONTÁ, contez, vb. I. Intranz. 1. A se încrede în cineva, a se bizui pe cineva sau pe ceva. 2. A reprezenta o valoare, a avea însemnătate. – Din fr. compter, it. contare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contabil
CONTÁBIL, -Ă, contabili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de contabilitate, privitor la contabilitate; contabilicesc. 2. S. m. și f. Specialist în contabilitate. – Din fr. comptable, it. contabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contabilicesc
CONTABILICÉSC, -EÁSCĂ, contabilicești, adj. Contabil (1). – Contabil + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contabilitate
CONTABILITÁTE, contabilități, s. f. 1. Ansamblul operațiilor de înregistrare, pe baza unor norme și reguli speciale, a mișcării fondurilor și materialelor într-o unitate economică; evidență contabilă. ♦ Secție, birou într-o unitate economică unde se fac aceste lucrări de contabilitate (1). 2. Știință care se ocupă cu teoria acestor operații. – Din fr. comptabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contabiliza
CONTABILIZÁ, contabilizez, vb. I. Tranz. A înregistra o operație economică sau financiară în conturi (1). – Din fr. comptabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contabilizare
CONTABILIZÁRE s. f. Acțiunea de a contabiliza și rezultatul ei. – V. contabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contact
CONTÁCT, contacte, s. n. 1. Atingere directă, nemijlocită între două corpuri, două forțe, două energii etc. ◊ Expr. În contact cu... = în nemijlocită apropiere de..., în legătură strânsă cu... ♦ (Concr.) Piesă care servește la stabilirea unui contact (1). ◊ Contact electric = legătură electrică între două piese sau elemente conductoare, realizată prin atingere. 2. Apropiere între oameni; relație, legătură, comunicare. ♦ Persoană de legătură. ♦ (Și în sintagma contact sexual) Raport sexual. ◊ Expr. A lua contact (cu cineva) = a) a stabili o legătură (cu cineva); b) (Mil.) a ajunge în imediata apropiere a inamicului și a începe ostilitățile. – Din fr. contact, lat. contactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contactor
CONTACTÓR, contactoare, s. n. Întrerupător care închide un circuit electric sub acțiunea unei comenzi de la distanță, menținându-l închis numai atâta timp cât se exercită această comandă. – Din fr. contacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contadin
CONTADÍN, contadini, s. m. (Înv.) Țăran (italian). – Din it. contadino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contagia
CONTAGIÁ, contagiez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) contamina, a (se) molipsi. [Pr.: -gi-a] – Din fr. contagier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contagiere
CONTAGIÉRE, contagieri, s. f. Acțiunea de a (se) contagia și rezultatul ei; contaminare, molipsire. [Pr.: -gi-e-] – V. contagia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contagios
CONTAGIÓS, -OÁSĂ, contagioși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre boli) Care se transmite de la om la om; molipsitor. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de o boală molipsitoare. [Pr.: -gi-os] – Din fr. contagieux, lat. contagiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contagiozitate
CONTAGIOZITÁTE, contagiozități, s. f. Caracter molipsitor al unei boli. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. contagiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contagiune
CONTAGIÚNE, contagiuni, s. f. Transmitere a unei boli de la un om la altul, direct sau indirect; molipsire, contaminare. ♦ (Înv.) Epidemie, molimă. [Pr.: -gi-u-] – Din fr. contagion, lat. contagio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

container
CONTÁINER, containere, s. n. 1. Ambalaj în formă de rame, lăzi etc. care servește la transportul materialelor sau al produselor. 2. Recipient destinat încărcăturii utile a unei rachete. – Din engl. container.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

containeriza
CONTAINERIZÁ, containerizez, vb. I. Tranz. A introduce în container. ♦ A introduce folosirea containerelor în transporturi. – Container + suf. -iza (după engl. containerize).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

containerizare
CONTAINERIZÁRE, containerizări, s. f. Acțiunea de a containeriza și rezultatul ei. – V. containeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

containerizat
CONTAINERIZÁT, -Ă, containerizați, -te, adj. Care a fost introdus în container. – V. containeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contamina
CONTAMINÁ, contaminez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A transmite sau a căpăta o boală molipsitoare; a (se) infecta, a (se) molipsi. 2. Refl. (Lingv.; despre două limbi) A se încrucișa. ♦ (Despre două cuvinte) A se influența reciproc (schimbându-și forma). 3. Fig. A influența, a înrâuri. – Din fr. contaminer, lat. contaminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminabil
CONTAMINÁBIL, -Ă, contaminabili, -e, adj. Care poate fi contaminat, expus contaminării. – Din fr. contaminable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminant
CONTAMINÁNT, -Ă, contaminanți, -te, adj. (Rar) Care contaminează; contagios. – Contamina + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminare
CONTAMINÁRE, contaminări, s. f. Acțiunea de a (se) contamina și rezultatul ei. – V. contamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminat
CONTAMINÁT, -Ă, contaminați, -te, adj. Care a suferit acțiunea de contaminare; molipsit. – V. contamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminaţie
CONTAMINÁȚIE, contaminații, s. f. 1. Încrucișare între două limbi. 2. Modificare a unui cuvânt sau a unei construcții gramaticale prin încrucișarea lor cu alte cuvinte sau cu construcții asemănătoare ca sens. – Din fr. contamination, lat. contaminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contaminație
CONTAMINÁȚIE, contaminații, s. f. 1. Încrucișare între două limbi. 2. Modificare a unui cuvânt sau a unei construcții gramaticale prin încrucișarea lor cu alte cuvinte sau cu construcții asemănătoare ca sens. – Din fr. contamination, lat. contaminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contant
CONTÁNT, -Ă, contanți, -te, adj. (Franțuzism; despre bani) În numerar, peșin. – Cf. fr. comptant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contăş
CÓNTĂȘ, contășe, s. n. 1. Haină lungă și îmblănită, purtată în trecut de boieri. 2. (Reg.) Scurteică îmblănită pe care o poartă țăranii, prin Bucovina și prin Moldova. [Var.; cóntoș, cóntuș s. n.] – Din pol. kontusz, bg. kontoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contăș
CÓNTĂȘ, contășe, s. n. 1. Haină lungă și îmblănită, purtată în trecut de boieri. 2. (Reg.) Scurteică îmblănită pe care o poartă țăranii, prin Bucovina și prin Moldova. [Var.; cóntoș, cóntuș s. n.] – Din pol. kontusz, bg. kontoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contăşel
CONTĂȘÉL, contășele, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui contăș (2). – Contăș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contășel
CONTĂȘÉL, contășele, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui contăș (2). – Contăș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conte
CÓNTE^1, conți, s. m. 1. (În Evul Mediu) Mare senior, conducător al unei provincii, cu funcții administrative și militare. 2. Titlu de noblețe ereditar, intermediar între viconte și marchiz (în Occident) sau între baron și prinț (în Rusia țaristă); persoană având acest titlu. – Din fr. comte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conte
CONTÉ^2 s. n. Creion gros, negru, cu mină din grafit, argilă și plombagină, folosit în grafică. – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conteinerizat
CONTEINERIZÁT, -Ă, conteinerizați, -te, adj. v. CONTEINERIZA. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

contemperaţie
CONTEMPERÁȚIE, contemperații, s. f. Impuls care provine din grația divină și care face să încline voința către un fapt, fără a-l determina însă. – Din fr. contempération, lat. contemperatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemperație
CONTEMPERÁȚIE, contemperații, s. f. Impuls care provine din grația divină și care face să încline voința către un fapt, fără a-l determina însă. – Din fr. contempération, lat. contemperatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contempla
CONTEMPLÁ, contémplu, vb. I. Tranz. și refl. A (se) privi îndelung, meditativ, cu admirație și cu emoție. – Din fr. contempler, lat. contemplari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplare
CONTEMPLÁRE, contemplări, s. f. Acțiunea de a (se) contempla. ♦ Atitudine de meditație sau de observare pasivă a fenomenelor, opusă atitudinii active. ◊ Contemplare vie = percepere nemijlocită, concretă a lucrurilor și a fenomenelor naturii, care apare în procesul interacțiunii dintre om și lumea înconjurătoare; intuire vie. – V. contempla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplativ
CONTEMPLATÍV, -Ă, contemplativi, -e, adj. Care contemplă, care este înclinat spre contemplare; visător. ♦ Care se limitează la contemplare, neglijând latura practică, activă. ◊ Viață contemplativă = viață consacrată meditației și nu acțiunii. – Din fr. contemplatif, lat. contemplativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplativitate
CONTEMPLATIVITÁTE s. f. 1. Trăsătură caracteristică a filosofiei materialiste nemarxiste constând, în esență, în neînțelegerea rolului practicii atât sub raport antropologic, cât și gnoseologic. 2. Caracter contemplativ. – Contemplativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplator
CONTEMPLATÓR, -OÁRE, contemplatori, -oare, s. m. și f. Persoană care contemplă, care este cufundată în meditare, în visare. – Din fr. contemplateur, lat. contemplator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplaţie
CONTEMPLÁȚIE, contemplații, s. f. Atitudine, stare a celui care contemplă; faptul de a contempla; meditație. – Din fr. contemplation, lat. contemplatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemplație
CONTEMPLÁȚIE, contemplații, s. f. Atitudine, stare a celui care contemplă; faptul de a contempla; meditație. – Din fr. contemplation, lat. contemplatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemporan
CONTEMPORÁN, -Ă, contemporani, -e, adj. 1. Care există, care se petrece în zilele noastre; actual. 2. (Despre oameni; adesea substantivat) Din aceeași vreme cu... [Var.: contimporán, -ă adj.] – Din fr. contemporain, lat. contemporaneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contemporaneitate
CONTEMPORANEITÁTE s. f. Epoca contemporană; ceea ce are un caracter contemporan, actual; actualitate. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. contemporanéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contencios
CONTENCIÓS, -OÁSĂ, contencioși, -oase, s. n., adj. 1. S. n. (În unele state) Serviciu de avocați care apără drepturile și interesele juridice ale unor întreprinderi sau instituții la încheierea de acte juridice sau în fața organelor de jurisdicție. ◊ Contencios administrativ = a) organ de jurisdicție care se ocupă cu rezolvarea litigiilor dintre stat și persoanele fizice; b) ansamblu de norme după care se rezolvă litigiile de către acest organ. 2. Adj. (În sintagma) Procedură contencioasă = procedură de rezolvare în contradictoriu de către un organ de jurisdicție a unui conflict de interese. – Din lat. contentiosus (după fr. contentieux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conteni
CONTENÍ, contenesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A întrerupe sau a înceta o mișcare sau o acțiune începută; a (se) opri. – Lat. continere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contenire
CONTENÍRE, conteniri, s. f. Acțiunea de a conteni și rezultatul ei; sfârșit, încetare. ◊ Loc. adv. Fără contenire = neîncetat, mereu. – V. conteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

content
CONTÉNT, -Ă, contenți, -te, adj. (Livr.) Mulțumit, satisfăcut. – Din lat. contentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contentaţie
CONTENTÁȚIE, contentații, s. f. (Livr.) Mulțumire, satisfacție. – Din lat. contentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contentație
CONTENTÁȚIE, contentații, s. f. (Livr.) Mulțumire, satisfacție. – Din lat. contentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contentiv
CONTENTÍV, -Ă, contentivi, -e, adj. (Med.) Care menține poziția corectă a unui organ. – Din fr. contentif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contenţiune
CONTENȚIÚNE, contențiuni, s. f. 1. (Rar) Dezbatere, discuție (aprinsă). ♦ Ceartă, dispută. 2. (Med.) Menținere a unui organ sau a unei articulații într-o anumită poziție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. contention, lat. contentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contențiune
CONTENȚIÚNE, contențiuni, s. f. 1. (Rar) Dezbatere, discuție (aprinsă). ♦ Ceartă, dispută. 2. (Med.) Menținere a unui organ sau a unei articulații într-o anumită poziție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. contention, lat. contentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contesă
CONTÉSĂ, contese, s. f. Soție sau fiică de conte. – Din fr. comtesse, it. contessa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contesta
CONTESTÁ, contést, vb. I. Tranz. A nu recunoaște dreptul sau valoarea cuiva sau a ceva; a tăgădui. ♦ (Jur.) A face o contestație. – Din fr. contester, lat. contestari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contestabil
CONTESTÁBIL, -Ă, contestabili, -e, adj. Care poate fi contestat, care provoacă neîncredere. – Din fr. contestable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contestare
CONTESTÁRE, contestări, s. f. Acțiunea de a contesta și rezultatul ei; tăgăduire, nerecunoaștere. – V. contesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contestatar
CONTESTATÁR, -Ă, contestatari, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care contestă, care face obiecții sau protestează în fața unei situații, care are o atitudine de împotrivire și refuz – Din fr. contestataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contestaţie
CONTESTÁȚIE, contestații, s. f. Cale de atac prin opoziție la executarea unei hotărâri (judecătorești) sau prin care se cere anularea ei; (concr.) act întocmit în acest scop. ♦ Plângere adresată unui organ administrativ ierarhic superior împotriva actelor considerate ca ilegale ale organului inferior pentru revizuirea sau anularea unei hotărâri. – Din fr. contestation, lat. contestatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contestație
CONTESTÁȚIE, contestații, s. f. Cale de atac prin opoziție la executarea unei hotărâri (judecătorești) sau prin care se cere anularea ei; (concr.) act întocmit în acest scop. ♦ Plângere adresată unui organ administrativ ierarhic superior împotriva actelor considerate ca ilegale ale organului inferior pentru revizuirea sau anularea unei hotărâri. – Din fr. contestation, lat. contestatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

context
CONTÉXT, contexte, s. n. 1. Fragment dintr-o scriere în cadrul căruia se găsește un cuvânt, o expresie, un pasaj etc. interesant. ♦ Text, cuprins. 2. Fig. Conjunctură, circumstanță. – Din fr. contexte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contextual
CONTEXTUÁL, -Ă, contextuali, -e, adj. De context, al contextului. [Pr.: -tu-al] – Din fr. contextuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contextualitate
CONTEXTUALITÁTE s. f. (Rar) Ansamblu de împrejurări, de circumstanțe într-un anumit moment. [Pr.: -tu-a-] – Contextual + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contextură
CONTEXTÚRĂ, contexturi, s. f. 1. Ansamblu de caracteristici ale unei țesături care definesc structura ei. 2. Mod în care sunt îmbinate elementele unui tot; înlănțuire, legătură. – Din fr. contexture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contigent
CONTIGÉNT s. n. v. contingent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contiguitate
CONTIGUITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi contiguu; stare a două lucruri contigue. ♦ Vecinătate spațială și temporală. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. contiguïté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contiguu
CONTÍGUU, -UĂ, contigui, -ue, adj. (Livr.) Înrudit sau unit cu ceva; apropiat de ceva. [Pr.: -gu-u] – Din fr. contigu, lat. contiguus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contimporan
CONTIMPORÁN, -Ă adj. v. contemporan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continent
CONTINÉNT^1, continente, s. n. Diviziune geografică alcătuită dintr-o întindere vastă de uscat, mărginită, total sau parțial, de mări și de oceane, cuprinzând și unele insule sau arhipelaguri vecine. – Din fr. continent, lat. continens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continent
CONTINÉNT^2, -Ă, continenți, -te, adj. (Rar) Care trăiește în continență; abstinent, cast. – Din fr. continent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continental
CONTINENTÁL, -Ă, continentali, -e, adj. Care ține de continent^1, privitor la un continent; care se află pe un continent. ◊ Climă continentală = climă temperată, uscată, supusă la schimbări bruște și mari de temperatură. – Din fr. continental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continenţă
CONTINÉNȚĂ, continențe, s. f. Reținere, abstinență, înfrânare; cumpătare. – Din fr. continence, lat. continentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continență
CONTINÉNȚĂ, continențe, s. f. Reținere, abstinență, înfrânare; cumpătare. – Din fr. continence, lat. continentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contingent
CONTINGÉNT, -Ă, contingenți, -te, s. n., adj. I. 1. S. n. Totalitatea cetățenilor născuți în același an și luați în evidența comisariatelor militare; p. ext. anul recrutării; leat. 2. Grup de oameni având o compoziție omogenă. 3. (Înv.) Contribuție. 4. Plafon cantitativ până la nivelul căruia este limitat de către unele guverne importul sau exportul unor mărfuri din sau în alte țări. II. Adj. Care poate să fie sau să nu fie, să se întâmple sau să nu se întâmple; întâmplător, accidental. [Var.: contigént s. n.] – Din fr. contingent, lat. contingens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contingenţă
CONTINGÉNȚĂ, contingențe, s. f. Însușirea de a fi contingent (II); relație între fenomene, evenimente contingente; atingere, legătură exterioară, raport; întâmplare. – Din fr. contingence, lat. contingentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contingență
CONTINGÉNȚĂ, contingențe, s. f. Însușirea de a fi contingent (II); relație între fenomene, evenimente contingente; atingere, legătură exterioară, raport; întâmplare. – Din fr. contingence, lat. contingentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continua
CONTINUÁ, contínui, vb. I. Intranz. A urma, a nu înceta; a merge înainte, a (se) prelungi. ♦ Tranz. A duce mai departe un lucru început. [Pr.: -nu-a. – Prez. ind. și: contínuu^1] – Din fr. continuer, lat. continuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuare
CONTINUÁRE, continuări, s. f. Acțiunea de a continua și rezultatul ei; urmare, prelungire. ◊ Loc. adv. În continuare = fără întrerupere, continuu; mai departe, mai încolo. [Pr.: -nu-a-] – V. continua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuativ
CONTINUATÍV, -Ă, continuativi, -e, adj. (Adesea adverbial) (Care se petrece) în mod continuu. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. continuatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuator
CONTINUATÓR, -OÁRE, continuatori, -oare, s. m. și f. Persoană care continuă un lucru, o acțiune etc. începută de altul. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. continuateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuitate
CONTINUITÁTE, continuități, s. f. Faptul, însușirea de a fi continuu, starea a ceea ce este continuu. [Pr.: -nu-i-] – Din fr. continuité, lat. continuitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuu
CONTÍNUU, -UĂ, continui, -ue, adj. (Adesea adverbial) Care are loc fără întrerupere, care se prelungește fără pauză; neîntrerupt, neîncetat, necurmat. ◊ Curent continuu = curent electric care are un singur sens. ♦ (Lingv.; despre consoane; și substantivat, f.) Constrictiv. [Pr.: -nu-u] – Din fr. continu, lat. continuus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuum
CONTÍNUUM, continuumuri, s. n. Șir neîntrerupt. [Pr.: -nu-um] – Din lat. continuum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

continuum
CONTÍNUUM s. n. 1. (Fil.) În filozofia clasică, realitatea materială considerată ca un tot, părțile căruia, unite între ele fără soluție de continuitate, au o limită unică și comună. 2. (Fiz., în sint.) Continuum spațio-temporal = Sistem de o coordonată temporală și trei spațiale, care permite localizarea oricărui obiect fizic sau eveniment. 3. (Mat.) Mulțimea numerelor reale, incluzându-le atât pe cele raționale, cât și pe cele iraționale. ♦ (P. ext.) O mulțime compactă, care nu se poate împărți în două submulțimi, astfel încât nici una dintre ele să nu conțină cel puțin un punct de acumulare al celeilalte. (lat. continuum < n. al lui continuus = continuu) [GDLC, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

contişor
CONTIȘÓR, contișoare, s. n. (Fam.; rar) Socoteală mică, neînsemnată; sumă mică de plată. – Cont + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contișor
CONTIȘÓR, contișoare, s. n. (Fam.; rar) Socoteală mică, neînsemnată; sumă mică de plată. – Cont + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contoar
CONTOÁR, contoare, s. n. 1. Birou de comerț (în special al unui bancher). 2. Birou, masă pentru numărat banii, pentru etalat mărfuri (mici) etc. 3. Agenție comercială într-un stat străin. [Var.: comptoár s. n.] – Din fr. comptoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contondent
CONTONDÉNT, -Ă, contondenți, -te, adj. (Despre obiecte, corpuri) Ale cărui lovituri provoacă contuzii fără a tăia sau a sângera; tare. – Din fr. contondant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contopi
CONTOPÍ, contopesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) amesteca cu ceva, formând un singur tot; a (se) uni strâns, a (se) împreuna. – Con^1- + topi (după germ. zusammenschmelzen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contopire
CONTOPÍRE, contopiri, s. f. Acțiunea de a (se) contopi și rezultatul ei; fuziune. – V. contopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contor
CONTÓR, contoare, s. n. Aparat de măsurat cantitatea consumată de apă, de energie electrică, de gaze etc. într-un anumit timp; ceas (3). – Din fr. comptoir, germ. Kontor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contoriza
CONTORIZÁ, contorizez, vb. I. Tranz. A număra prin intermediul unor aparate specializate; a înregistra prin contor. – Contor + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorizare
CONTORIZÁRE, contorizări, s. f. Acțiunea de a contoriza și rezultatul ei. – V. contoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorizat
CONTORIZÁT, -Ă, contorizați, -te, adj. Numărat, înregistrat prin contor. – V. contoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorsiona
CONTORSIONÁ, contorsionez, vb. I. Refl. și tranz. (Adesea fig.) A face sau a provoca una sau mai multe contorsiuni. [Pr.: -si-o-] – Din fr. contorsionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorsionare
CONTORSIONÁRE, contorsionări, s. f. Acțiunea de a (se) contorsiona și rezultatul ei; contorsiune. [Pr.: -si-o-] – V. contorsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorsionat
CONTORSIONÁT, -Ă, contorsionați, -te, adj. 1. Sucit, răsucit; (despre oameni) cu trupul sau cu o parte a trupului strâmbată (din cauza unei infirmități sau a unei suferințe trecătoare). 2. Fig. (Despre stil) Lipsit de armonie, necurgător; chinuit. [Pr.: -si-o-] – Din fr. contorsionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorsionist
CONTORSIONÍST, contorsioniști, s. m. Gimnast de circ cu foarte mare mobilitate. [Pr.: -si-o-] – Contorsiona + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contorsiune
CONTORSIÚNE, contorsiuni, s. f. Răsucire a trupului sau a unei părți a lui datorată contracției musculare; contracție violentă și involuntară a mușchilor; crispație. [Pr.: -si-u-] – Din fr. contorsion, lat. contorsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contoş
CÓNTOȘ s. n. v. contăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contoș
CÓNTOȘ s. n. v. contăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contra
CONTRA^1- Element de compunere cu sensul „împotriva”, „opus”, care servește la formarea unor substantive, a unor adjective sau a unor verbe. – Din fr. contre-, lat., it. contra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contra
CÓNTRA^2 prep., adv. I. Prep. 1. Împotriva (cuiva sau a ceva). ◊ Loc. adv. Din contra (sau contră) = dimpotrivă. 2. În schimbul altei valori. II. Adv. Împotrivă; cu totul altfel. – Din fr. contre, lat., it. contra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contra
CONTRÁ^3, contrez, vb. I. Tranz. 1. A contrazice. 2. (La box, scrimă, lupte, judo) A da o contră. 3. (La bridge) A se opune, a cere o amendă dublă. – Din fr. contrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraacuzaţie
CONTRAACUZÁȚIE, contraacuzații, s. f. Învinuire adusă de către acuzat acuzatorului. – Din fr. contre-accusation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraacuzație
CONTRAACUZÁȚIE, contraacuzații, s. f. Învinuire adusă de către acuzat acuzatorului. – Din fr. contre-accusation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraalizeu
CONTRAALIZÉU, contraalizee, s. n. Vânt regulat care circulă deasupra alizeelor în sens contrar. – Din fr. contre-alizé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraamiral
CONTRAAMIRÁL, contraamirali, s. m. Grad de ofițer în marina militară, corespunzător gradului de general-maior din trupele de uscat; persoană care are acest grad. – Din fr. contre-amiral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraanchetă
CONTRAANCHÉTĂ, contraanchete, s. f. (Jur.) Repetare a anchetei pentru verificarea ei. – Din fr. contre-enquête.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraargument
CONTRAARGUMÉNT, contraargumente, s. n. Argument care se opune altuia. – Din fr. contre-argument.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraargumenta
CONTRAARGUMENTÁ, contraargumentez, vb. I. Tranz. A respinge ceva prin contraargumente. – Din contraargument.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraargumentare
CONTRAARGUMENTÁRE, contraargumentări, s. f. Acțiunea de a contraargumenta. – V. contraargumenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraaripă
CONTRAÁRIPĂ, contraaripi, s. f. (Auto.) Element structural de caroserie, care închide, împreună cu aripa, pasajul roții. Se mai numește și pasaj roată. – Din contra + aripă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

contraatac
CONTRAATÁC, contraatacuri, s. n. Ripostă ofensivă desfășurată de o unitate militară aflată în apărare, cu scopul de a respinge un atac al inamicului pătruns în dispozitivul ei și de a restabili pozițiile inițiale. ♦ (Sport) Ripostă promptă, ca răspuns la atacul adversarului. – Din fr. contre-attaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraataca
CONTRAATACÁ, contraatác, vb. I. Tranz. (Mil.) A executa un contraatac. ♦ (Sport) A da o ripostă. – Din fr. contre-attaquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabalansa
CONTRABALANSÁ, contrabalansez, vb. I. Tranz. A aduce în stare de echilibru; a cumpăni. ♦ Fig. A anula sau a compensa efectul unei acțiuni prin altă acțiune. – Din fr. contrebalancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabalansare
CONTRABALANSÁRE, contrabalansări, s. f. Acțiunea de a contrabalansa; egalare, cumpănire, echilibrare. – V. contrabalansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabandă
CONTRABÁNDĂ, contrabande, s. f. Trecere clandestină peste graniță a unor mărfuri interzise sau sustrase de la plata taxelor vamale; p. ext. marfă adusă sau sustrasă în acest mod. ◊ Loc. adj. De contrabandă = (despre mărfuri) trecut sau destinat a fi trecut peste graniță în mod clandestin; fig. rezultat prin înșelătorie, fără valoare, fals. ◊ Loc. adv. Prin contrabandă = în mod ilegal, clandestin, pe ascuns. – Din fr. contrebande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabandist
CONTRABANDÍST, -Ă, contrabandiști, -ste, s. m. și f. Persoană care face contrabandă. – Contrabandă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabaraj
CONTRABARÁJ, contrabaraje, s. n. Baraj de înălțime mică din piatră, din beton sau din lemn, amplasat la o distanță mică în aval de un baraj principal, pentru a preîntâmpina eroziunea fundului albiei și surparea barajului principal. – Contra^1- + baraj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabas
CONTRABÁS, (1) contrabasuri, s. n., (2) contrabași, s. m. 1. S. n. Instrument muzical cu coarde și arcuș, de dimensiuni mari, având registrul cel mai grav din familia instrumentelor cu coarde și arcuș. 2. S. m. Contrabasist. – Din fr. contrebasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabasist
CONTRABASÍST, -Ă, contrabasiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la contrabas (1); contrabas (2). – Din fr. contrebassiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabaterie
CONTRABATERÍE, contrabaterii, s. f. Acțiune de luptă dusă de artileria proprie împotriva bateriilor inamicului, aflate în poziție de tragere. – Din fr. contrebatterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabătător
CONTRABĂTĂTÓR, contrabătătoare, s. n. Piesă de lucru a batozei, care constituie, împreună cu bătătorul, mecanismul de batere pentru treierat. – Contra^1- + bătător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrabracaj
CONTRABRACÁJ, contrabracaje, s. n. (Auto) V. contrabracare. – Cf. fr. contrebraquage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

contrabracare
CONTRABRACÁRE, contrabracări, s. f. (Auto) Manevră folosită în special de piloții de curse, prin care roțile directoare sunt virate în aceeași parte spre care a derapat spatele automobilului, cu scopul redresării rapide a traiectoriei acestuia. (cf. contrabracaj)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

contracalibru
CONTRACALÍBRU, contracalibre, s. n. Piesă folosită la executarea și la controlul unui calibru. – Din fr. contrecalibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracandidat
CONTRACANDIDÁT, -Ă, contracandidați, -te, s. m. și f. Persoană care candidează împotriva altui candidat pentru ocuparea unei funcții sau a unei demnități; rival. – Contra^1- + candidat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracara
CONTRACARÁ, contracarez, vb. I. Tranz. A împiedica, a zădărnici planurile, intențiile etc. cuiva; a neutraliza. – Din fr. contrecarrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracâmp
CONTRACẤMP, contracâmpuri, s. n. (Cin.) Filmare efectuată dintr-un unghi opus celui precedent și simetric cu acesta. – După fr. contre-champ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracciu
CONTRACCÍU, -ÍE, contraccii, s. m. și f. (Înv.) Persoană care încheie un contract de concesiune; concesionar. – Contract + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraceptiv
CONTRACEPTÍV, -Ă, contraceptivi, -e, adj., s. n. (Metodă sau produs) care împiedică fecundația; anticoncepțional. – Din fr. contraceptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracepţie
CONTRACÉPȚIE s. f. Măsură temporară și reversibilă de evitare a sarcinii, constând din utilizarea unei metode sau folosirea unui produs contraceptiv; anticoncepție. – Din fr. contraception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracepție
CONTRACÉPȚIE s. f. Măsură temporară și reversibilă de evitare a sarcinii, constând din utilizarea unei metode sau folosirea unui produs contraceptiv; anticoncepție. – Din fr. contraception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracivadieră
CONTRACIVADIÉRĂ, contracivadiere, s. f. (Mar.) Pânză pătrată așezată sub bompres. [Pr.: -di-e-] – Din fr. contre-civadière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contract
CONTRÁCT, contracte, s. n. Acord încheiat între două sau mai multe persoane (fizice sau juridice), din care decurg anumite drepturi și obligații; act, înscris ce consemnează acest acord; convenție. ◊ Contract de muncă = contract încheiat de un salariat cu o întreprindere sau cu o instituție, prin care cel dintâi se obligă să presteze în favoarea celei din urmă o anumită muncă în schimbul unui salariu. ◊ (Fil.) Contract social = teorie care explică originea și natura statului pe baza unei convenții încheiate expres sau tacit între indivizii înșiși, între indivizi și suveran, între individ și comunitate. – Din fr. contrat, lat. contractus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracta
CONTRACTÁ, contractez, vb. I. I. Tranz. 1. A încheia un contract. 2. A lua asupra sa o obligație, a se îndatora la... ◊ Expr. A contracta o datorie = a face o datorie, a se împrumuta. 3. A se molipsi de..., a se îmbolnăvi de..., a lua o boală... II. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge, a (se) zgârci^2. 2. Refl. (Despre corpuri) A-și micșora dimensiunile în urma unui proces fizic sau tehnologic. – Din fr. contracter, lat. contractare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractabil
CONTRACTÁBIL, -Ă, contractabili, -e, adj. Care se contractă, capabil de a se contracta; contractil. – Cf. fr. contractile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractant
CONTRACTÁNT, -Ă, contractanți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană fizică sau juridică) care încheie un contract, care se angajează prin contract față de cineva. – Din fr. contractant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractare
CONTRACTÁRE, contractări, s. f. Acțiunea de a (se) contracta și rezultatul ei. – V. contracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractat
CONTRACTÁT, -Ă, contractați, -te, adj. Strâns, zgârcit (2). – V. contracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractibilitate
CONTRACTIBILITÁTE s. f. Proprietate a unor țesuturi animale (mai ales musculare) de a se contracta la impulsul unor excitanți; contractilitate. – Contractibil + suf. -itate (după fr. contractibilité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractil
CONTRACTÍL, -Ă, contractili, -e, adj. (Med.) Contractabil. – Din fr. contractile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractilitate
CONTRACTILITÁTE, contractilități, s. f. (Med.) Contractibilitate. – Din fr. contractilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractor
CONTRACTÓR, -OÁRE, contractori, -oare, adj. Care contractează. – Din fr. contracteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractual
CONTRACTUÁL, -Ă, contractuali, -e, adj. Privitor la un contract; prevăzut în contract; condiționat printr-un contract. [Pr.: -tu-al] – Din fr. contractuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractualism
CONTRACTUALÍSM s. n. Doctrină socială, politică și juridică, apărută în sec. XVII, fondată pe principiul contractului social; teoria contractualistă. [Pr.: -tu-a-] – Contractual + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractualist
CONTRACTUALÍST, -Ă, contractualiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al contractualismului. ◊ Teoria contractualistă = contractualism. [Pr.: -tu-a-] – De la contractualism cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contractură
CONTRACTÚRĂ, contracturi, s. f. Contracție musculară involuntară și persistentă; rigiditate musculară. – Din fr. contracture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracţie
CONTRÁCȚIE, contracții, s. f. 1. Încordare, zgârcire a mușchilor în urma excitării lor; contractare. 2. Micșorare a volumului unui corp în urma unui proces fizic sau tehnologic (uscare, răcire, ardere, solidificare). – Din fr. contraction, lat. contractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracție
CONTRÁCȚIE, contracții, s. f. 1. Încordare, zgârcire a mușchilor în urma excitării lor; contractare. 2. Micșorare a volumului unui corp în urma unui proces fizic sau tehnologic (uscare, răcire, ardere, solidificare). – Din fr. contraction, lat. contractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracurbă
CONTRACÚRBĂ, contracurbe, s. f. Curbă a unei șosele sau a unei linii de cale ferată, care urmează imediat după o altă curbă situată în același plan, dar cu concavitatea în sens contrar. – Din fr. contre-courbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contracurent
CONTRACURÉNT, contracurenți, s. m. 1. Curgere în sensuri opuse a două fluide în contact, pentru a se înlesni o interacțiune de natură fizică sau chimică între ele. 2. Curent marin format prin înlocuirea maselor de ape deplasate de vânturile regulate cu ape din adâncime. – Din fr. contre-courant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradans
CONTRADÁNS, contradansuri, s. n. Vechi dans cu ritm binar și mișcare vioaie, asemănător cu cadrilul; melodie după care se execută acest dans. [Var.: (înv.) contradánț s. n.] – Din fr. contredanse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradanţ
CONTRADÁNȚ s. n. v. contradans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradanț
CONTRADÁNȚ s. n. v. contradans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradictorialitate
CONTRADICTORIALITÁTE s. f. Principiu fundamental al dreptului procesual, în temeiul căruia fiecare parte dintr-un proces este îndreptățită să i se comunice toate actele părții adverse și să discute în contradictoriu problemele care interesează soluționarea pricinii. [Pr.: -ri-a-] – Contradictoriu + suf. -alitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradictoriu
CONTRADICTÓRIU, -IE, contradictorii, adj. (Despre fenomene, idei, tendințe) Care se contrazic între ele, care se exclud reciproc, care sunt incompatibile unul cu altul. ◊ Loc. adj. și adv. În contradictoriu = (care este) în opoziție de idei cu ceva sau cu cineva. – Din fr. contradictoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradicţie
CONTRADÍCȚIE, contradicții, s. f. 1. Situație a două lucruri care se opun. 2. (Log.) Conjuncția unei propoziții și a negației sale. 3. Nepotrivire între idei, fapte etc. ◊ Spirit de contradicție = tendință de a contrazice mereu pe ceilalți. ◊ Loc. adv. În contradicție cu... = în opoziție sau în dezacord cu... – Din fr. contradiction, lat. contradictio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradicție
CONTRADÍCȚIE, contradicții, s. f. 1. Situație a două lucruri care se opun. 2. (Log.) Conjuncția unei propoziții și a negației sale. 3. Nepotrivire între idei, fapte etc. ◊ Spirit de contradicție = tendință de a contrazice mereu pe ceilalți. ◊ Loc. adv. În contradicție cu... = în opoziție sau în dezacord cu... – Din fr. contradiction, lat. contradictio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contradig
CONTRADÍG, contradiguri, s. n. Dig de consolidare a digului principal. – Din fr. contre-digue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraepolet
CONTRAEPOLÉT, contraepoleți, s. m. (Ieșit din uz) Epolet fără franjuri. [Pr.: -tra-e-] – Din fr. contre-épaulette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraescarpă
CONTRAESCÁRPĂ, contraescarpe, s. f. Baraj antitanc săpat pe contrapanta unui teren înclinat, în scopul măririi înclinării acestuia pentru a provoca răsturnarea tancurilor inamice care ar încerca să treacă. [Pr.: -tra-es-] – Din fr. contrescarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraexpertiză
CONTRAEXPERTÍZĂ, contraexpertize, s. f. Expertiză cerută de partea nemulțumită și destinată să verifice o expertiză efectuată anterior. [Pr.: -tra-ex-] – Din fr. contre-expertise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraextensie
CONTRAEXTÉNSIE, contraextensii, s. f. (Med.) Aplicare a unei forțe egale, dar opuse forței extensiei asupra membrelor sau a unor părți ale corpului. [Pr.: -tra-ex-] – Din fr. contre-extension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraface
CONTRAFÁCE, contrafác, vb. III. Tranz. A reproduce un document, un obiect, un preparat original în scop fraudulos, dându-l drept autentic; a falsifica. – Contra^1- + face (după fr. contrefaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafacere
CONTRAFÁCERE, contrafaceri, s. f. Acțiunea de a contraface și rezultatul ei; reproducere frauduloasă, falsificare. – V. contraface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafagot
CONTRAFAGÓT, contrafagoturi, s. n. Instrument muzical de suflat, mai mare decât fagotul și care sună cu o octavă mai jos decât acesta, având registrul cel mai grav din orchestra simfonică. – Din it. contrafagotto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafăcut
CONTRAFĂCÚT, -Ă, contrafăcuți, -te, adj. Falsificat, reprodus fraudulos; artificial. – V. contraface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafişă
CONTRAFÍȘĂ, contrafișe, s. f. Bară de lemn sau de metal folosită pentru transmiterea forțelor de la o piesă orizontală la una verticală. – Din fr. contre-fiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafișă
CONTRAFÍȘĂ, contrafișe, s. f. Bară de lemn sau de metal folosită pentru transmiterea forțelor de la o piesă orizontală la una verticală. – Din fr. contre-fiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrafort
CONTRAFÓRT, (1) contraforți, s. m., (2) contraforturi, s. n. 1. S. m. Întăritură masivă de beton sau de zidărie în formă de pilastru, care formează corp comun cu un zid și care servește la mărirea rezistenței lui. 2. S. n. Fiecare dintre picioarele înclinate spre exterior ale unui turn de extracție. – Din fr. contrefort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contragabier
CONTRAGABIÉR, contragabieri, s. m. (Mar.) A treia velă pătrată începând de jos a unui gabier. [Pr.: -bi-er] – Din fr. contre-gabier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrage
CONTRÁGE, contrág, vb. III. Refl. (Despre două vocale alăturate) A se reduce la o singură emisiune vocalică (vocală sau diftong). – Din lat. contrahere (după trage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contragere
CONTRÁGERE, contrageri, s. f. Acțiunea de a se contrage și rezultatul ei. – V. contrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contragreutate
CONTRAGREUTÁTE, contragreutăți, s. f. Greutate care servește într-un sistem tehnic la echilibrarea totală sau parțială a unei forțe fixe sau a unei greutăți în mișcare. [Pr.: -gre-u-] – Contra^1- + greutate (după fr. contrepoids).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contragrifă
CONTRAGRÍFĂ, contragrife, s. f. Piesă metalică în formă de gheară, care, într-un aparat de luat vederi, imobilizează pelicula cinematografică în timpul expunerii. – Din fr. contre-griffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraindica
CONTRAINDICÁ, contraindíc, vb. I. Tranz. (Rar) A interzice ceva (mai ales unui bolnav); a da o indicație contrară. – Din fr. contre-indiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraindicat
CONTRAINDICÁT, -Ă, contraindicați, -te, adj. (Despre tratamente, medicamente, alimente) Nepotrivit, nerecomandabil, nociv, vătămător în anumite stări sau împrejurări. – V. contraindica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraindicaţie
CONTRAINDICÁȚIE, contraindicații, s. f. Împrejurare specială care interzice aplicarea unui tratament sau folosirea unui remediu, regim alimentar etc. – Din fr. contre-indication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraindicație
CONTRAINDICÁȚIE, contraindicații, s. f. Împrejurare specială care interzice aplicarea unui tratament sau folosirea unui remediu, regim alimentar etc. – Din fr. contre-indication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrainformaţii
CONTRAINFORMÁȚII s. f. pl. Ansamblul activității desfășurate de serviciul de stat însărcinat cu urmărirea și combaterea spionajului; contraspionaj (2). – Contra^1- + informații.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrainformații
CONTRAINFORMÁȚII s. f. pl. Ansamblul activității desfășurate de serviciul de stat însărcinat cu urmărirea și combaterea spionajului; contraspionaj (2). – Contra^1- + informații.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrainterogatoriu
CONTRAINTEROGATÓRIU, contrainterogatorii, s. n. (Jur.) Interogatoriu luat pentru a verifica un interogatoriu anterior. – Din fr. contre-interrogatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contralovitură
CONTRALOVITÚRĂ, contralovituri, s. f. Ripostă ofensivă executată de forțe militare importante, cu scopul nimicirii inamicului și al restabilirii apărării. – Contra^1- + lovitură (după fr. contrecoup).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraltă
CONTRÁLTĂ, contralte, s. f. Cântăreață care are voce de contralto. – Din it. contralta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contralto
CONTRÁLTO s. n. Voce feminină cu registrul cel mai grav și a cărei întindere cuprinde aproximativ două octave. – Din it. contralto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramaistru
CONTRAMÁISTRU, contramaiștri, s. m. 1. Muncitor calificat care supraveghează și dirijează un sector dintr-o întreprindere industrială. 2. (În vechea organizare a armatei) Grad în corpul subofițerilor de marină; persoană care avea acest grad. – Contra^1- + maistru (după fr. contremaître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramanda
CONTRAMANDÁ, contramandez, vb. I. Tranz. A revoca un ordin, o dispoziție sau o hotărâre; a anula. ♦ A renunța la un proiect, la un plan, la o vizită etc. stabilite dinainte. – Din fr. contremander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramandare
CONTRAMANDÁRE, contramandări, s. f. Acțiunea de a contramanda. – V. contramanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramarcă
CONTRAMÁRCĂ, contramărci, s. f. Parte a unui bilet de spectacol care rămâne la spectator după intrarea în sală, ca dovadă a dreptului său de a lua parte la spectacolul respectiv. – Din fr. contremarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramarş
CONTRAMÁRȘ, contramarșuri, s. n. Marșul pe care îl execută o trupă când își schimbă direcția; evoluția unei coloane care-și schimbă frontul. – Din fr. contremarche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramarș
CONTRAMÁRȘ, contramarșuri, s. n. Marșul pe care îl execută o trupă când își schimbă direcția; evoluția unei coloane care-și schimbă frontul. – Din fr. contremarche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramăsură
CONTRAMĂSÚRĂ, contramăsuri, s. f. Măsură luată pentru a contracara efectele altei măsuri. – Contra^1- + măsură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contramină
CONTRAMÍNĂ, contramine, s. f. Lucrare subterană făcută cu scopul de a descoperi și de a distruge minele puse de inamic. – Din fr. contre-mine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraoctavă
CONTRAOCTÁVĂ, contraoctave, s. f. Cea mai gravă și mai profundă dintre octave. [Pr.: -tra-oc-] – Din fr. contre-octave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraofensivă
CONTRAOFENSÍVĂ, contraofensive, s. f. Trecere de la apărare la ofensiva de mari proporții, cu forțele unuia sau ale mai multor fronturi, în scopul stăvilirii inamicului aflat în ofensivă. [Pr.: -tra-o-] – Din fr. contre-offensive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraofertă
CONTRAOFÉRTĂ, contraoferte, s. f. Ofertă (1) diferită sau opusă altei oferte. – Contra^1- + ofertă (după fr. contre-offre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraordin
CONTRAÓRDIN, contraordine, s. n. Ordin prin care se revocă un ordin dat anterior. [Pr.: -tra-or-] – Contra^1- + ordin (după fr. contre-ordre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraotravă
CONTRAOTRÁVĂ, contraotrăvuri, s. f. Antidot. – Contra^1- + otravă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapagină
CONTRAPÁGINĂ, contrapagini, s. f. A doua față a unei foi scrise sau imprimate. – Contra^1- + pagină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapantă
CONTRAPÁNTĂ, contrapante, s. f. Pantă opusă altei pante în cadrul profilului unei văi fluviale sau glaciare, cu formații geologice de durități și vârste diferite. – Din fr. contrepente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapapă
CONTRAPÁPĂ, contrapapi, s. m. Papă ales împotriva altui papă. – Din it. contropapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapartidă
CONTRAPARTÍDĂ s. f. Dublură a unui cont, a unui registru, ținută pentru verificare. – Cf. fr. c o n t r e p a r t i e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraperformanţă
CONTRAPERFORMÁNȚĂ, contraperformanțe, s. f. 1. (Sport) Rezultat slab. 2. Incompetență. – Din fr. contraperformance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraperformanță
CONTRAPERFORMÁNȚĂ, contraperformanțe, s. f. 1. (Sport) Rezultat slab. 2. Incompetență. – Din fr. contraperformance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapiuliţă
CONTRAPIULÍȚĂ, contrapiulițe, s. f. Piuliță suplimentară care se strânge peste o altă piuliță în vederea asigurării împotriva desfacerii îmbinărilor. [Pr.: -pi-u-] – Contra^1- + piuliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapiuliță
CONTRAPIULÍȚĂ, contrapiulițe, s. f. Piuliță suplimentară care se strânge peste o altă piuliță în vederea asigurării împotriva desfacerii îmbinărilor. [Pr.: -pi-u-] – Contra^1- + piuliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraplacaj
CONTRAPLACÁJ, contraplacaje, s. n. Placă formată din mai multe foi subțiri din lemn, suprapuse și lipite între ele, cu fibrele lemnului în sens contrar. ♦ Placaj. – Din fr. contre-placage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraplan
CONTRAPLÁN, contraplanuri, s. n. Procedeu de montaj constând în alternarea cadrelor filmate cu aparatul așezat în unghiuri de filmare opuse. – Din fr. contre-plan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraplonjeu
CONTRAPLONJÉU, contraplonjeuri, s. n. (Cin.) Filmare dirijată de jos în sus, care dă impresia de forță, de înălțare. – Din fr. contre-plongée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapondere
CONTRAPÓNDERE, contraponderi, s. f. Ceea ce echilibrează, contrabalansează sau neutralizează o forță, o acțiune etc. – Contra^1- + pondere (după fr. contrepoids).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapoziţie
CONTRAPOZÍȚIE, contrapoziții, s. f. Poziție contrară celei prezentate; opoziție. – Contra^1- + poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapoziție
CONTRAPOZÍȚIE, contrapoziții, s. f. Poziție contrară celei prezentate; opoziție. – Contra^1- + poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapregătire
CONTRAPREGĂTÍRE, contrapregătiri, s. f. Lovitură dată grupării principale a inamicului, cu ajutorul artileriei, aviației și al rachetelor, înainte de începerea ofensivei acestuia, în scopul zădărnicirii ei. – Contra^1- + pregătire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapresiune
CONTRAPRESIÚNE, contrapresiuni, s. f. Presiune care se opune acțiunii normale a aburului asupra pistonului unei mașini. [Pr.: -si-u-] – Contra^1- + presiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraprobă
CONTRAPRÓBĂ, contraprobe, s. f. Probă suplimentară, efectuată atunci când o probă anterioară nu dă rezultate concludente. – Contra^1- + probă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraproductiv
CONTRAPRODUCTÍV, -Ă, contraproductivi, -e, adj. Care este neproductiv. ♦ Fig. Care este dăunător; primejdios. – Contra^1- + productiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraproiect
CONTRAPROIÉCT, contraproiecte, s. n. Proiect care verifică, îmbunătățește sau înlocuiește un proiect anterior. – După fr. contreprojet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapropunere
CONTRAPROPÚNERE, contrapropuneri, s. f. Propunere opusă altei propuneri. – Contra^1- + propunere (după fr. contreproposition).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapunct
CONTRAPÚNCT s. n. 1. Tehnică în compoziția muzicală, constând în suprapunerea a două sau a mai multe linii melodice de sine stătătoare, având fiecare un înțeles propriu, dar formând laolaltă un tot organic; polifonie, contratemă. 2. Știința care se ocupă cu studiul regulilor contrapunctului (1). – Din it. contrappunto, fr. contrepoint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapuncta
CONTRAPUNCTÁ, contrapunctez, vb. I. 1. Intranz. (Muz.; rar) A folosi tehnica contrapunctului. 2. Tranz. Fig. A construi pe mai multe planuri paralele individualizate situații, imagini corespondente etc. – Din contrapunct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapunctic
CONTRAPÚNCTIC, -Ă, contrapunctici, -ce, adj. Care este scris după regulile contrapunctului. – Contrapunct + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrapune
CONTRAPÚNE, contrapún, vb. III. Tranz. (Rar) A opune. – Contra^1- + pune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrar
CONTRÁR, -Ă, contrari, -e, adj., adv., s. n., prep. 1. Adj. Opus, potrivnic. ◊ Noțiuni contrare = două noțiuni al căror obiect poate face parte cel mult din sfera uneia, dar poate lipsi din sfera ambelor. 2. Adv. Împotrivă, în contra, neconform cu... 3. S. n. (La pl.; în forma contrarii) Denumire dată noțiunii care desemnează laturi, însușiri sau tendințe ale obiectelor și proceselor opuse unele altora, astfel încât se exclud reciproc, această opoziție constituind forța motrice și conținutul principal al dezvoltării acelui obiect sau proces; (și la sg.) fiecare dintre termenii unei contradicții (1). 4. Prep. Contra, împotriva cuiva sau a ceva. [Var.: contráriu, -ie adj., s. n.] – Din fr. contraire, lat. contrarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarandă
CONTRARÁNDĂ, contrarande, s. f. Velă de formă triunghiulară sau trapezoidală plasată deasupra rondei pe goelete și pe iahturi. – Din it. contraranda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarecepţie
CONTRARECÉPȚIE, contrarecepții, s. f. Operație de recepție repetată în caz de litigiu, pentru a verifica recepția făcută anterior. – Contra^1- + recepție (după fr. contre-réception).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarecepție
CONTRARECÉPȚIE, contrarecepții, s. f. Operație de recepție repetată în caz de litigiu, pentru a verifica recepția făcută anterior. – Contra^1- + recepție (după fr. contre-réception).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrareformă
CONTRAREFÓRMĂ s. f. Mișcare inițiată împotriva Reformei în sec. XVI de Biserica catolică și sprijinită de unele monarhii din Europa Occidentală și Centrală. – Din fr. contre-réforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarevoluţie
CONTRAREVOLÚȚIE, contrarevoluții, s. f. Mișcare politică și socială care vizează distrugerea, anularea rezultatelor unei revoluții. – Din fr. contre- révolution, rus. kontrrevoliuțiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarevoluție
CONTRAREVOLÚȚIE, contrarevoluții, s. f. Mișcare politică și socială care vizează distrugerea, anularea rezultatelor unei revoluții. – Din fr. contre- révolution, rus. kontrrevoliuțiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarevoluţionar
CONTRAREVOLUȚIONÁR, -Ă, contrarevoluționari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la contrarevoluție, care aparține contrarevoluției. 2. S. m. și f. Adept al contrarevoluției, participant la contrarevoluție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. contre-révolutionnaire, rus. kontrrevoliuționnâĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarevoluționar
CONTRAREVOLUȚIONÁR, -Ă, contrarevoluționari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la contrarevoluție, care aparține contrarevoluției. 2. S. m. și f. Adept al contrarevoluției, participant la contrarevoluție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. contre-révolutionnaire, rus. kontrrevoliuționnâĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraria
CONTRARIÁ, contrariez, vb. I. Tranz. A supăra sau a surprinde pe cineva în mod neplăcut, făcând sau spunându-i ceva care se opune convingerilor, intențiilor sau așteptărilor, dorințelor sale. [Pr.: -ri-a] – Din fr. contrarier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrariant
CONTRARIÁNT, -Ă, contrarianți, -te, adj. Care contrariază. [Pr.: -ri-ant] – Contraria + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrariat
CONTRARIÁT, -Ă, contrariați, -te, adj. Surprins în mod neplăcut de o împotrivire sau de un fapt care îi contrazice părerile sau așteptările. [Pr.: -ri-at] – V. contraria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrariere
CONTRARIÉRE, contrarieri, s. f. Acțiunea de a contraria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. contraria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrarietate
CONTRARIETÁTE, contrarietăți, s. f. 1. Stare de surprindere neplăcută, provocată de o împotrivire, de o contrazicere. 2. Raport logic între două noțiuni sau propoziții care se exclud reciproc, dar care pot fi înlăturate ambele în favoarea unei a treia noțiuni sau propoziții. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. contrariété.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrariu
CONTRÁRIU, -IE adj., s. n. v. contrar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contras
CONTRÁS, -Ă, contrași, -se, adj. (Lingv.; despre două vocale alăturate) Redus la o singură emisiune vocalică (vocală sau diftong). – V. contrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasăgeată
CONTRASĂGEÁTĂ, contrasăgeți, s. f. Deplasare pe verticală, opusă sensului de acțiune a forțelor, care se dă diferitelor porțiuni ale unui element de construcție pentru a reduce sau a anula săgeata elastică ce apare din cauza încărcărilor. – Contra^1- + săgeată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrascotă
CONTRASCÓTĂ, contrascote, s. f. Fiecare dintre frânghiile prinse la colțurile pânzelor unei corăbii, servind la strângerea acestor pânze. – Din it. contrascotta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasemna
CONTRASEMNÁ, contrasemnez, vb. I. Tranz. A pune semnătura pe un act semnat în prealabil de un organ ierarhic superior. – Contra^1- + semna (după fr. contresigner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasemnare
CONTRASEMNÁRE s. f. Acțiunea de a contrasemna și rezultatul ei. – V. contrasemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasemnatar
CONTRASEMNATÁR, -Ă, contrasemnatari, -e, s. m. și f. Persoană care contrasemnează. – Contra^1- + semnatar (după fr. contresignataire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasemnătură
CONTRASEMNĂTÚRĂ, contrasemnături, s. f. Semnătură pusă pe un act după semnătura organului ierarhic superior. – Contra^1- + semnătură (după fr. contreseing). Cf. germ. Kontrasignatur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasens
CONTRASÉNS s. n. 1. Sens opus celui obișnuit (sau celui normal). 2. Lucru lipsit de sens. – Din fr. contresens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraservi
CONTRASERVÍ, contraservesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A deservi^1. – Contra^1- + servi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraserviciu
CONTRASERVÍCIU, contraservicii, s. n. 1. Serviciu făcut în schimbul altui serviciu. 2. (Rar) Deserviciu. – Contra^1- + serviciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraspionaj
CONTRASPIONÁJ, contraspionaje, s. n. 1. Activitate de urmărire și de contracarare a actelor de spionaj și de descoperire și prindere a spionilor. 2. Serviciu special care desfășoară activitatea de contraspionaj (1). [Pr.: -spi-o-] – Contra^1- + spionaj (după fr. contre-espionnage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrast
CONTRÁST, contraste, s. n. 1. Opoziție puternică între două sau mai multe lucruri, stări, acțiuni etc. 2. Diferența dintre înnegrirea maximă și cea minimă a unei imagini fotografice. ◊ Contrastul imaginii = mărime caracteristică pentru variația strălucirii locale în cuprinsul unei imagini de pe ecranul tubului cinescop, în televiziune. – Din fr. contraste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasta
CONTRASTÁ, contrastez, vb. I. Intranz. A fi în contrast cu ceva sau cu cineva. – Din fr. contraster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrastant
CONTRASTÁNT, -Ă, contrastanți, -te, adj. Care contrastează, care este (pus) în contrast; contrastiv, opus. – Din fr. contrastant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrastiv
CONTRASTÍV, -Ă, contrastivi, -e, adj. 1. Care pune în evidență un contrast, care accentuează un contrast; contrastant, opus. 2. (Lingv.; în sintagmele) Analiză contrastivă = metodă de cercetare a fenomenelor lingvistice pe baza analizei diferențelor existente între sistemele a două limbi sau între două stadii evolutive ale aceleiași limbi. Gramatică contrastivă = gramatică bazată pe analiza contrastivă. 3. De gramatică contrastivă (1). – Din engl. contrastive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrasubiect
CONTRASUBIÉCT, contrasubiecte, s. n. Melodie care apare concomitent cu subiectul unei fugi sau al altor lucrări polifonice. – Cf. fr. contre-sujet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraşină
CONTRAȘÍNĂ, contrașine, s. f. Șină de cale ferată așezată paralel cu șinele de cale ferată obișnuită pentru a reduce uzura roților, a evita deraierile la curbele prea pronunțate sau pentru a ridica șoseaua (în dreptul trecerilor de nivel) la înălțimea șinelor. – Contra^1- + șină (după fr. contre-rail).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrașină
CONTRAȘÍNĂ, contrașine, s. f. Șină de cale ferată așezată paralel cu șinele de cale ferată obișnuită pentru a reduce uzura roților, a evita deraierile la curbele prea pronunțate sau pentru a ridica șoseaua (în dreptul trecerilor de nivel) la înălțimea șinelor. – Contra^1- + șină (după fr. contre-rail).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratemă
CONTRATÉMĂ, contrateme, s. f. Melodie care se aude concomitent cu subiectul în timpul expunerii lui într-o lucrare polifonică; contrapunct (1), polifonie. – Din fr. contre-thème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratimp
CONTRATÍMP, contratimpi, s. m. 1. (Muz.) Deplasare, prin apariția unei pauze, a accentului de pe un timp tare al măsurii pe un timp slab. 2. Nepotrivire, inoportunitate. ◊ Expr. În contratimp = la timp nepotrivit; inoportun. – Contra^1- + timp (după fr. contretemps).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratip
CONTRATÍP, contratipuri, s. n. Copie negativă a unui film, obținută după un pozitiv intermediar și folosită pentru obținerea unui număr mare de copii pozitive. – Din fr. contretype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratipar
CONTRATIPÁR, contratipare, s. n. (Tipogr.) Text tipărit pe versoul unei pagini tipărite. – Contra^1- + tipar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratipare
CONTRATIPÁRE, contratipări, s. f. (Cin.) Obținere de contratipuri. – De la contratip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratipie
CONTRATIPÍE s. f. Retușare fotografică făcută pe un negativ intermediar, când negativul principal este foarte prețios și nu poate fi refăcut. – Din fr. contretypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratorpilor
CONTRATORPILÓR, contratorpiloare, s. n. (Ieșit din uz) Navă de război rapidă, care urmărește și distruge torpiloarele; distrugător. – Din fr. contre-torpilleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratreaptă
CONTRATREÁPTĂ, contratrepte, s. f. (Constr.) Suprafață verticală care formează partea din față a unei trepte (1). – Contra^1- + treaptă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contratură
CONTRATÚRĂ, contrature, s. f. Tură^1 inversă. – Contra^1- + tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravaloare
CONTRAVALOÁRE s. f. Echivalent (mai ales în bani) al unui lucru oarecare; valoare dată în schimbul altei valori. – Din fr. contre-valeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravântuire
CONTRAVÂNTUÍRE, contravântuiri, s. f. Element de construcție de forma unei grinzi cu zăbrele, având rolul de a prelua forțele orizontale (presiunea vântului, forța de frânare) care acționează asupra unei construcții. – Contra^1- + vântuire (rar, < vântui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contraveni
CONTRAVENÍ, contravín, vb. IV. Intranz. A săvârși o abatere de la o lege, de la un regulament, de la regulile de conviețuire socială etc. – Din fr. contrevenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravenient
CONTRAVENIÉNT, -Ă, contravenienți, -te, s. m. și f. Persoană care săvârșește o contravenție. [Pr.: -ni-ent] – Din germ. Kontravenient. Cf. fr. contre-venant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravenţie
CONTRAVÉNȚIE, contravenții, s. f. Abatere de la o lege care, având un grad redus de pericol social, este pedepsită numai prin aplicarea de amenzi sau alte pedepse ușoare. [Var.: (înv.) contravențiúne s. f.] – Din fr. contravention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravenție
CONTRAVÉNȚIE, contravenții, s. f. Abatere de la o lege care, având un grad redus de pericol social, este pedepsită numai prin aplicarea de amenzi sau alte pedepse ușoare. [Var.: (înv.) contravențiúne s. f.] – Din fr. contravention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravenţional
CONTRAVENȚIONÁL, -Ă, contravenționali, -e, adj. De contravenție, privitor la contravenție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. contraventionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravențional
CONTRAVENȚIONÁL, -Ă, contravenționali, -e, adj. De contravenție, privitor la contravenție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. contraventionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravenţiune
CONTRAVENȚIÚNE s. f. v. contravenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravențiune
CONTRAVENȚIÚNE s. f. v. contravenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contravizită
CONTRAVÍZITĂ, contravizite, s. f. 1. A doua vizită făcută de medic bolnavilor dintr-un spital, în timpul după-amiezii. 2. (Înv.) Vizită cu care se răspunde altei vizite. – Din fr. contre-visite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrazice
CONTRAZÍCE, contrazíc, vb. III. 1. Tranz. A susține contrariul celor spuse de cineva; a nega. 2. Tranz. A nu se potrivi, a fi în opoziție, a fi incompatibil cu ceva; a dezminți ceva. 3. Refl. A spune ceva în opoziție cu cele afirmate anterior de tine însuți. 4. Refl. recipr. (Despre susținătorii unor opinii, unor afirmații etc.) A avea păreri deosebite, a nu fi de acord unii cu alții. ♦ (Despre afirmații, depoziții etc.) A nu se potrivi unele cu altele; a se ciocni. – Contra^1- + zice (după fr. contredire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contrazicere
CONTRAZÍCERE, contraziceri, s. f. Faptul de a (se) contrazice; contradicție, dezacord, opoziție. – V. contrazice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contră
CÓNTRĂ, contre, s. f. Lovitură promptă de răspuns a unui sportiv la un atac lansat de adversarul său (la box, scrimă, judo, lupte etc.). – Din fr. contre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contre-jour
CONTRE-JOUR s. n. Efect optic datorat luminării unui obiect din partea opusă aceleia din care îl privim. [Pr.: cõtröjúr] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribuabil
CONTRIBUÁBIL, -Ă, contribuabili, -e, s. m. și f. Persoană fizică sau juridică obligată prin lege să plătească impozit; birnic. [Pr.: -bu-a-] – Din fr. contribuable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribui
CONTRIBUÍ, contríbui, vb. IV. Intranz. A-și aduce contribuția (morală sau materială), a participa la o acțiune comună; a înlesni apariția sau dezvoltarea unui lucru. – Din fr. contribuer, lat. contribuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contributiv
CONTRIBUTÍV, -Ă, contributivi, -e, adj. (Rar) Care se referă la contribuție. ♦ Care contribuie; contributoriu. – Din fr. contributif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contributoriu
CONTRIBUTÓRIU, -IE, contributorii, adj. (Rar) Contributiv. – Cf. fr. contributoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribuţie
CONTRIBÚȚIE, contribuții, s. f. 1. Parte cu care cineva participă la o acțiune sau la o cheltuială comună; aport. ◊ Expr. A pune la contribuție = a folosi, a solicita capacitatea cuiva sau a ceva la o acțiune. 2. Impozit; bir. [Var.: (înv.) contribuțiúne s. f.] – Din fr. contribution, lat. contributio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribuție
CONTRIBÚȚIE, contribuții, s. f. 1. Parte cu care cineva participă la o acțiune sau la o cheltuială comună; aport. ◊ Expr. A pune la contribuție = a folosi, a solicita capacitatea cuiva sau a ceva la o acțiune. 2. Impozit; bir. [Var.: (înv.) contribuțiúne s. f.] – Din fr. contribution, lat. contributio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribuţiune
CONTRIBUȚIÚNE s. f. v. contribuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contribuțiune
CONTRIBUȚIÚNE s. f. v. contribuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

control
CONTRÓL, controale, s. n. 1. Verificare permanentă sau periodică a unei activități, a unei situații etc., pentru a urmări mersul ei și pentru a lua măsuri de îmbunătățire. ◊ Lucrare de control = lucrare scrisă prin care se verifică periodic cunoștințele elevilor sau ale studenților. Cifră de control = exponent care indică limitele cantitative ale producției. Punct de control = loc fix (la marginea unui oraș, a țării etc.) unde organele autorității supraveghează îndeplinirea formalităților legale de către cei care trec. (Ieșit din uz) Control obștesc = formă de control social, specifică țărilor socialiste. ♦ Supraveghere continuă (morală sau materială); stăpânire, dominație. ♦ Verificare, dirijare a propriilor gesturi și mișcări. 2. Instituție sau grup de persoane care supraveghează anumite activități. 3. (Impr.) Comandă, reglaj. 4. (La pl.) Registru de evidență a personalului (și animalelor) unei unități militare. – Din fr. contrôle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controla
CONTROLÁ, controlez, vb. I. Tranz. 1. A supune controlului; a verifica. 2. A ține sub control, a domina. ♦ Tranz. și refl. (Despre oameni) A-și dirija propriile gesturi și mișcări. – Din fr. contrôler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controlabil
CONTROLÁBIL, -Ă, controlabili, -e, adj. Care poate fi controlat; a cărui exactitate poate fi verificată. – Din fr. contrôlable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controlare
CONTROLÁRE, controlări, s. f. Acțiunea de a (se) controla. – V. controla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controlat
CONTROLÁT, -Ă, controlați, -te, adj. Care se află sub control. – V. controla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controlateral
CONTROLATERÁL, -Ă, controlaterali, -e, adj. (Med.) Care este în raport cu o jumătate simetrică corporală, care este localizat în jumătatea opusă. – Din fr. contro-latéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controler
CONTRÓLER, controlere, s. n. (Inform.) Circuit complex și logica aferentă operării în condiții optime a unui echipament periferic. [Scris și: controller] – Din engl. controller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controller
CONTRÓLLER, controllere, s. n. v. CONTROLER. Circuit complex și logica aferentă operării în condiții optime a unui echipament periferic. [Scris și: controller] – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

controlor
CONTROLÓR, -OÁRE, controlori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană însărcinată cu efectuarea unor operații de control. 2. S. n. Aparat (automatizat) destinat să controleze buna funcționare a unei instalații. – Din fr. contrôleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controversa
CONTROVERSÁ, controversez, vb. I. Tranz. (Rar) A discuta în contradictoriu asupra unei probleme de principiu. – Din fr. controverser, lat. controversare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controversabil
CONTROVERSÁBIL, -Ă, controversabili, -e, adj. Care poate fi controversat. – Din fr. controversable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controversat
CONTROVERSÁT, -Ă, controversați, -te, adj. Care formează obiectul unei controverse; în controversă, în privința căruia există o controversă. – V. controversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

controversă
CONTROVÉRSĂ, controverse, s. f. Discuție în contradictoriu (asupra unei chestiuni principiale); (fam.) discuție aprinsă, ceartă, neînțelegere. – Din fr. controverse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contumacie
CONTUMACÍE s. f. Absență nejustificată de la judecată a inculpatului. ◊ Loc. adv. În contumacie = în lipsă, fără a fi fost prezent la proces. – Din fr. contumace, lat. contumacia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contur
CONTÚR, contururi, s. n. Linie închisă care mărginește o suprafață, p. ext., un corp, un obiect. ♦ Reprezentare grafică a liniei care mărginește un obiect, un corp etc. [Pl. și: conture] – Din fr. contour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contura
CONTURÁ, conturez, vb. I. 1. Tranz. A schița, a trasa conturul unui obiect. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) închega în forme precise; a (se) preciza. – Din contur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturanţă
CONTURÁNȚĂ s. f. (Tel.) Mărime ce caracterizează calitatea reproducerii contururilor într-o imagine de televiziune. – De la contura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturanță
CONTURÁNȚĂ s. f. (Tel.) Mărime ce caracterizează calitatea reproducerii contururilor într-o imagine de televiziune. – De la contura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturare
CONTURÁRE, conturări, s. f. Acțiunea de a (se) contura. – V. contura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturat
CONTURÁT, -Ă, conturați, -te, adj. Cu contururi precise; fig. clar, precis, evident. – V. contura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturba
CONTURBÁ, contúrb, vb. I. Tranz. A deranja, a tulbura. – Din lat. conturbare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturbare
CONTURBÁRE, conturbări, s. f. Acțiunea de a conturba și rezultatul ei. – V. conturba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conturnare
CONTURNÁRE, conturnări, s. f. Descărcare electrică ce se produce în stratul gazos care înconjoară un izolator electric. – După fr. contournement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contuş
CÓNTUȘ s. n. v. contăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contuș
CÓNTUȘ s. n. v. contăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contuzie
CONTÚZIE, contuzii, s. f. Traumatism provocat prin lovire cu un obiect dur, care constă în strivirea țesuturilor profunde, fără ruperea tegumentului. [Var.: contuziúne s. f.] – Din fr. contusion, lat. contusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contuziona
CONTUZIONÁ, contuzionez, vb. I. Tranz. A produce, a provoca o contuzie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. contusionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

contuziune
CONTUZIÚNE s. f. v. contuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţ
CONȚ, conțuri, s. n. (Înv.) Grup de 24 de coli de hârtie. – Din magh. konc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conț
CONȚ, conțuri, s. n. (Înv.) Grup de 24 de coli de hârtie. – Din magh. konc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţine
CONȚÍNE, pers. 3 conțíne, vb. III. Tranz. 1. (Despre un recipient) A fi umplut (total sau parțial) cu...; a cuprinde, a avea în interior... 2. (Despre cărți, texte) A fi alcătuit din..., a avea în sine. – Din fr. contenir, lat. continere (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conține
CONȚÍNE, pers. 3 conțíne, vb. III. Tranz. 1. (Despre un recipient) A fi umplut (total sau parțial) cu...; a cuprinde, a avea în interior... 2. (Despre cărți, texte) A fi alcătuit din..., a avea în sine. – Din fr. contenir, lat. continere (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţinut
CONȚINÚT, conținuturi, s. n. 1. Ceea ce se află într-un spațiu limitat, în special într-un recipient. 2. Totalitatea notelor esențiale ale unei noțiuni, determinată în raport cu sfera acesteia; comprehensiune. 3. Fondul de idei și afectiv al unei opere literare sau artistice; cuprins, temă, miez. 4. Lista ordonată a materialului pe care îl cuprinde o revistă, o carte; tablă de materii, sumar. – V. conține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conținut
CONȚINÚT, conținuturi, s. n. 1. Ceea ce se află într-un spațiu limitat, în special într-un recipient. 2. Totalitatea notelor esențiale ale unei noțiuni, determinată în raport cu sfera acesteia; comprehensiune. 3. Fondul de idei și afectiv al unei opere literare sau artistice; cuprins, temă, miez. 4. Lista ordonată a materialului pe care îl cuprinde o revistă, o carte; tablă de materii, sumar. – V. conține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţinut
CONȚINÚT, -Ă, conținuți, -te, adj. v. CONȚINE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conținut
CONȚINÚT, -Ă, conținuți, -te, adj. v. CONȚINE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

conţinutism
CONȚINUTÍSM s. n. 1. Teorie estetică ce acordă mare importanță conținutului operei de artă. 2. Preponderență a conținutului într-o operă de artă față de mijloacele formale. – Conținut + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conținutism
CONȚINUTÍSM s. n. 1. Teorie estetică ce acordă mare importanță conținutului operei de artă. 2. Preponderență a conținutului într-o operă de artă față de mijloacele formale. – Conținut + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţinutist
CONȚINUTÍST, -Ă, conținutiști, -ste, adj. (Rar) De conținutism. – Conținut + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conținutist
CONȚINUTÍST, -Ă, conținutiști, -ste, adj. (Rar) De conținutism. – Conținut + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţinutistic
CONȚINUTÍSTIC, -Ă, conținutistici, -ce, adj. (Rar) De conținut. – Conținutist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conținutistic
CONȚINUTÍSTIC, -Ă, conținutistici, -ce, adj. (Rar) De conținut. – Conținutist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conţopist
CONȚOPÍST, -Ă, conțopiști, -ste, s. m. și f. (Înv.; fam.) Persoană care execută lucrări mărunte de birou; copist. – Din germ. Konzipist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conțopist
CONȚOPÍST, -Ă, conțopiști, -ste, s. m. și f. (Înv.; fam.) Persoană care execută lucrări mărunte de birou; copist. – Din germ. Konzipist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conurbaţie
CONURBÁȚIE s. f. Aglomerație urbană formată dintr-un oraș cu rol de centru, spre care gravitează, din punct de vedere economic, administrativ și cultural, o serie de orașe învecinate mai mici. – Din fr. conurbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conurbație
CONURBÁȚIE s. f. Aglomerație urbană formată dintr-un oraș cu rol de centru, spre care gravitează, din punct de vedere economic, administrativ și cultural, o serie de orașe învecinate mai mici. – Din fr. conurbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convalescent
CONVALESCÉNT, -Ă, convalescenți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află în convalescență, pe cale de însănătoșire. – Din fr. convalescent, lat. convalescens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convalescenţă
CONVALESCÉNȚĂ s. f. Perioadă prin care trece un bolnav după vindecare până la însănătoșirea deplină; întremare. – Din fr. convalescence, lat. convalescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convalescență
CONVALESCÉNȚĂ s. f. Perioadă prin care trece un bolnav după vindecare până la însănătoșirea deplină; întremare. – Din fr. convalescence, lat. convalescentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convectiv
CONVECTÍV, -Ă, convectivi, -e, adj. (Fiz.) De convecție, al convecției, produs prin convecție. – Din germ. konvektiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convector
CONVECTÓR, convectoare, s. n. (În sintagma) Convector de climatizare. = aparat folosit pentru condiționarea aerului în cameră prin circulație forțată, compus dintr-o baterie de încălzire, una de răcire, un filtru de aer și un ventilator. [Pr. și: convéctor. – Pl. și: (m.) convectori] – Din fr. convecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convecţie
CONVÉCȚIE, convecții, s. f. 1. Mișcare ascendentă a aerului, de natură termică sau dinamică. 2. Mișcare de ansamblu a particulelor unui fluid. ◊ Convecția căldurii = transmiterea căldurii cu ajutorul curenților de fluid naturali sau artificiali. Curenți de convecție = mișcare pe verticală a părților unui fluid, determinată de inegalitatea densităților acestor părți. Convecție electrică = deplasare macroscopică a unui mediu încărcat cu electricitate. – Din fr. convection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convecție
CONVÉCȚIE, convecții, s. f. 1. Mișcare ascendentă a aerului, de natură termică sau dinamică. 2. Mișcare de ansamblu a particulelor unui fluid. ◊ Convecția căldurii = transmiterea căldurii cu ajutorul curenților de fluid naturali sau artificiali. Curenți de convecție = mișcare pe verticală a părților unui fluid, determinată de inegalitatea densităților acestor părți. Convecție electrică = deplasare macroscopică a unui mediu încărcat cu electricitate. – Din fr. convection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conveier
CONVÉIER, conveiere, s. n. 1. Transportor cu mișcare continuă, format din elemente flexibile de tracțiune (benzi, cabluri, lanțuri etc.) și folosit la deplasarea obiectelor în timpul prelucrării lor; bandă rulantă. 2. (În sintagma) Conveier verde = sistem de organizare a producerii nutrețurilor verzi pentru a se asigura hrănirea continuă a animalelor din primăvară până toamna. [Pr.: -ve-ier] – Din engl. conveyer, rus. konveier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenabil
CONVENÁBIL, -Ă, convenabili, -e, adj. Care convine sau poate conveni; potrivit, acceptabil; mulțumitor, satisfăcător; avantajos. ♦ (Despre prețuri sau mărfuri) Ieftin. – Din fr. convenable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conveni
CONVENÍ, convín, vb. IV. Intranz. 1. A corespunde dorințelor cuiva, a fi pe placul cuiva. 2. A cădea de acord cu cineva; a se învoi, a se înțelege. ♦ Tranz. A accepta, a admite. ♦ A încheia o convenție. – Din fr. convenir, lat. convenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenienţă
CONVENIÉNȚĂ, conveniențe, s. f. (Mai ales la pl.) Regulă de purtare impusă de o anumită societate; uzanță. ◊ Loc. adj. De conveniență = făcut numai pentru a respecta anumite forme sociale, anumite interese; de formă. ♦ Căsătorie de conveniență = căsătorie la care se ține seama numai de interese materiale și familiale. [Pr.: -ni-en-] – Din it. convenienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conveniență
CONVENIÉNȚĂ, conveniențe, s. f. (Mai ales la pl.) Regulă de purtare impusă de o anumită societate; uzanță. ◊ Loc. adj. De conveniență = făcut numai pentru a respecta anumite forme sociale, anumite interese; de formă. ♦ Căsătorie de conveniență = căsătorie la care se ține seama numai de interese materiale și familiale. [Pr.: -ni-en-] – Din it. convenienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convent
CONVÉNT, conventuri, s. n. 1. Consiliul unei mănăstiri sau al unui ordin călugăresc la catolici. 2. For suprem alcătuit din clerici și laici la protestanți. 3. Adunare generală a francmasonilor. – Din lat. conventus, fr., engl. convent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conventicul
CONVENTÍCUL, conventicule, s. n. (Rar) Adunare secretă (adesea ilegală). – Din fr. conventicule, lat. conventiculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţie
CONVÉNȚIE, convenții, s. f. 1. Înțelegere, acord între două sau mai multe state, instituții sau persoane cu privire la anumite probleme sau la anumite obiective. ♦ (Jur.) Contract; denumire dată unor tratate internaționale. ♦ (În artă) Înțelegere tacită de a admite unele procedee sau ficțiuni. 2. (La pl.) Deprinderi stabilite prin tradiție. [Var.: convențiúne s. f.] – Din fr. convention, lat. conventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenție
CONVÉNȚIE, convenții, s. f. 1. Înțelegere, acord între două sau mai multe state, instituții sau persoane cu privire la anumite probleme sau la anumite obiective. ♦ (Jur.) Contract; denumire dată unor tratate internaționale. ♦ (În artă) Înțelegere tacită de a admite unele procedee sau ficțiuni. 2. (La pl.) Deprinderi stabilite prin tradiție. [Var.: convențiúne s. f.] – Din fr. convention, lat. conventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţional
CONVENȚIONÁL, -Ă, convenționali, -e, adj. 1. Stabilit prin convenție, acceptat prin tradiție. 2. Provenit dintr-o convenție învechită sau practicată mecanic (și rupt de realitate); artificial. ♦ (Despre caracter, fire etc.) Lipsit de naturalețe; factice, prefăcut. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conventionnel, lat. conventionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convențional
CONVENȚIONÁL, -Ă, convenționali, -e, adj. 1. Stabilit prin convenție, acceptat prin tradiție. 2. Provenit dintr-o convenție învechită sau practicată mecanic (și rupt de realitate); artificial. ♦ (Despre caracter, fire etc.) Lipsit de naturalețe; factice, prefăcut. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conventionnel, lat. conventionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţionalism
CONVENȚIONALÍSM s. n. Caracterul a ceea ce este convențional; (în artă) tendință idealistă de a se conforma regulilor general acceptate, fără o percepere proprie, realistă a faptelor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conventionalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenționalism
CONVENȚIONALÍSM s. n. Caracterul a ceea ce este convențional; (în artă) tendință idealistă de a se conforma regulilor general acceptate, fără o percepere proprie, realistă a faptelor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conventionalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţionalist
CONVENȚIONALÍST, -Ă, convenționaliști, -ste, adj. Referitor la convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenționalist
CONVENȚIONALÍST, -Ă, convenționaliști, -ste, adj. Referitor la convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţionalitate
CONVENȚIONALITÁTE s. f. Convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenționalitate
CONVENȚIONALITÁTE s. f. Convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţionalizat
CONVENȚIONALIZÁT, -Ă, convenționalizați, -te, adj. (Rar) Care a devenit convențional. [Pr.: -ți-o-] – De la convențional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenționalizat
CONVENȚIONALIZÁT, -Ă, convenționalizați, -te, adj. (Rar) Care a devenit convențional. [Pr.: -ți-o-] – De la convențional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convenţiune
CONVENȚIÚNE s. f. v. convenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convențiune
CONVENȚIÚNE s. f. v. convenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

converge
CONVÉRGE, convérg, vb. III. Intranz. A se îndrepta spre același punct, fig. spre același scop. – Din fr. converger, lat. convergere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convergent
CONVERGÉNT, -Ă, convergenți, -te, adj. Care converge. ◊ Lentilă convergentă = lentilă convexă care adună într-un singur focar razele care o străbat. ♦ (Mat.; despre un șir infinit de numere) Care tinde către un anumit număr finit, numit limită. – Din fr. convergent, lat. convergens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convergenţă
CONVERGÉNȚĂ, convergențe, s. f. 1. Faptul de a converge; îndreptare spre același punct, fig. către același scop. ♦ Valoarea reciprocă a distanței focale a unei lentile, exprimată în dioptrii. 2. Apariție a unor asemănări structurale sau funcționale la organisme îndepărtate filogenetic, ca rezultat al adaptării lor la condiții de mediu relativ identice. – Din fr. convergence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convergență
CONVERGÉNȚĂ, convergențe, s. f. 1. Faptul de a converge; îndreptare spre același punct, fig. către același scop. ♦ Valoarea reciprocă a distanței focale a unei lentile, exprimată în dioptrii. 2. Apariție a unor asemănări structurale sau funcționale la organisme îndepărtate filogenetic, ca rezultat al adaptării lor la condiții de mediu relativ identice. – Din fr. convergence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convers
CONVÉRS, -Ă, converși, -se, adj. (Despre judecăți, raționamente) Al cărui subiect poate fi transformat în atribut sau invers, fără a schimba sensul judecății sau a altera adevărul ei. – Din fr. converse, lat. conversus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversa
CONVERSÁ, conversez, vb. I. Intranz. A sta de vorbă cu cineva, a întreține o convorbire; a discuta. – Din fr. converser, lat. conversari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversaţie
CONVERSÁȚIE, conversații, s. f. Discuție, convorbire. ♦ (Rar) Fel de a vorbi, de a discuta. [Var.: (înv.) conversațiúne s. f.] – Din fr. conversation, lat. conversatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversație
CONVERSÁȚIE, conversații, s. f. Discuție, convorbire. ♦ (Rar) Fel de a vorbi, de a discuta. [Var.: (înv.) conversațiúne s. f.] – Din fr. conversation, lat. conversatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversaţional
CONVERSAȚIONÁL, -Ă, conversaționali, -e, adj. De conversație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conversationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversațional
CONVERSAȚIONÁL, -Ă, conversaționali, -e, adj. De conversație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conversationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversaţiune
CONVERSAȚIÚNE s. f. v. conversație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversațiune
CONVERSAȚIÚNE s. f. v. conversație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversie
CONVÉRSIE s. f. v. conversiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conversiune
CONVERSIÚNE, conversiuni, s. f. 1. Schimbare a condițiilor unui împrumut (de stat) prin modificarea mărimii dobânzii, prelungirea termenului de plată etc. 2. Preschimbare a unei valori de natură economică (mai ales monetare) în alta. 3. (Log., în sintagma) Conversiunea judecăților = operație de inversare a funcțiilor subiectului și predicatului în judecată, păstrându-se calitatea judecății. 4. (Chim.) Mărime care exprimă transformarea substanțelor inițiale dintr-o reacție chimică în unitatea de timp, exprimată de obicei în procente molare pe unitate de timp. 5. (Lingv.) Procedeu de formare a cuvintelor prin schimbarea categoriei gramaticale. 6. (În forma conversie) Recalificare. 7. (Biol.; în forma conversie) Schimbare în ordine liniară a genelor; transmutație genetică. [Var.: convérsie s. f.] – Din fr. conversion, lat. conversio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

converti
CONVERTÍ, convertesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A adera sau a determina pe cineva să adere la o anumită convingere (religioasă). 2. Tranz. A schimba o valută în altă valută. – Din fr. convertir, lat. convertere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertibil
CONVERTÍBIL, -Ă, convertibili, -e, adj. Care poate fi convertit. – Din fr. convertible, lat. convertibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertibilitate
CONVERTIBILITÁTE s. f. Abilitatea și ușurința unei valute de a se schimba în altă valută. – Din fr. convertibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertibilizat
CONVERTIBILIZÁT, -Ă, convertibilizați, -te, adj. v. CONVERTIBILIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

convertire
CONVERTÍRE, convertiri, s. f. Faptul de a (se) converti. – V. converti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertizare
CONVERTIZÁRE, convertizări, s. f. Înlăturare a unor impurități din masa metalică de fontă, de plumb, de cupru etc., aflată în stare de fuziune în convertizor, pe baza unor reacții de oxidare, cu ajutorul unui curent de aer, de oxigen etc. – Din convertizor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertizat
CONVERTIZÁT, -Ă, convertizați, -te, adj. v. CONVERTIZA. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

convertizor
CONVERTIZÓR, convertizoare, s. n. 1. Dispozitiv mecanic de transformare a mișcării sau a forțelor. 2. Cuptor în care se realizează operația de convertizare. 3. Mașină sau grup de mașini electrice care transformă un gen de curent în altul. 4. Mașină pentru transformarea grișului în făină. – Din fr. convertisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertoplan
CONVERTOPLÁN, convertoplane, s. n. Avion cu aripa mobilă în jurul unui ax paralel cu anvergura și care poate realiza decolarea și aterizarea pe distanțe foarte scurte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convertor
CONVERTÓR, convertoare, s. n. Circuit electronic cu un singur tub electronic, care realizează transformarea frecvenței semnalelor incidente în radioreceptoare. – Din engl. converter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convex
CONVÉX, -Ă, convecși, -xe, adj. Care are suprafața rotunjită și bombată, care prezintă o proeminență. – Din fr. convexe, lat. convexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convexitate
CONVEXITÁTE, convexități, s. f. Însușirea de a fi convex; suprafață, formă, parte convexă (a unui lucru); proeminență. – Din fr. convexité, lat. convexitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convicţie
CONVÍCȚIE s. f. v. convicțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convicție
CONVÍCȚIE s. f. v. convicțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convicţiune
CONVICȚIÚNE, convicțiuni, s. f. (Rar) Convingere. [Pr.: -ți-u-, – Var.: convícție s. f.] – Din fr. conviction, lat. convictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convicțiune
CONVICȚIÚNE, convicțiuni, s. f. (Rar) Convingere. [Pr.: -ți-u-, – Var.: convícție s. f.] – Din fr. conviction, lat. convictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convieţui
CONVIEȚUÍ, conviețuiesc, vb. IV. Intranz. A trăi împreună în același loc cu cineva; a coabita. – Con^1- + viețui (după lat. convivere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conviețui
CONVIEȚUÍ, conviețuiesc, vb. IV. Intranz. A trăi împreună în același loc cu cineva; a coabita. – Con^1- + viețui (după lat. convivere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convieţuire
CONVIEȚUÍRE, conviețuiri, s. f. Faptul de a conviețui; coabitare. – V. conviețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conviețuire
CONVIEȚUÍRE, conviețuiri, s. f. Faptul de a conviețui; coabitare. – V. conviețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convieţuitor
CONVIEȚUITÓR, -OÁRE, conviețuitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care trăiește în același loc cu altcineva. [Pr.: -țu-i-] – Conviețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conviețuitor
CONVIEȚUITÓR, -OÁRE, conviețuitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care trăiește în același loc cu altcineva. [Pr.: -țu-i-] – Conviețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convingător
CONVINGĂTÓR, -OÁRE, convingători, -oare, adj. (Despre fapte, argumente etc.) Care convinge; concludent. – Convinge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convinge
CONVÍNGE, convíng, vb. III. Tranz. A face pe cineva să adopte o părere pe bază de dovezi și argumente, a-l face să recunoască ceva ca adevărat. ♦ Refl. A-și da seama, a recunoaște că ceva este într-un anumit fel, a se încredința de ceva. [Perf. s. convinsei, part. convins] – Din lat. convincere (după învinge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convingere
CONVÍNGERE, convingeri, s. f. Acțiunea de a (se) convinge; convicțiune. ♦ Părere fermă asupra unui lucru. ◊ Loc. adv. Cu convingere = în mod ferm, hotărât, răspicat. Fără convingere = în chip vag, nehotărât; fără entuziasm, fără tragere de inimă, în silă. – V. convinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convins
CONVÍNS, -Ă, convinși, -se, adj. Care a dobândit o convingere, care are convingerea că...; încredințat; ferm, hotărât. – V. convinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

conviv
CONVÍV, -Ă, convivi, -e, s. m. și f. (Rar la f.; livr.) Comesean. – Din fr. convive, lat. conviva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convivial
CONVIVIÁL, -Ă, conviviali, -e, adj. 1. Care ține de conviv, referitor la conviv. 2. Prietenesc, jovial. [Pr.: -vi-al] – Din fr. convivial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoca
CONVOCÁ, convóc, vb. I. Tranz. A chema, a face să vină într-un anumit loc o persoană, un grup de persoane etc., cu un anumit scop (oficial). – Din fr. convoquer, lat. convocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convocabil
CONVOCÁBIL, -Ă, convocabili, -e, adj. Care poate fi convocat. – Din fr. convocable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convocare
CONVOCÁRE, convocări, s. f. Acțiunea de a convoca și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Înștiințare scrisă prin care este convocată o persoană, o adunare etc.; convocațiune. – V. convoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convocator
CONVOCATÓR, -OÁRE, convocatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care convoacă. 2. S. n. (Ieșit din uz) Listă cu persoane convocate la o acțiune și semnăturile lor. – Convoca + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convocaţiune
CONVOCAȚIÚNE, convocațiuni, s. f. (Înv.) Convocare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. convocation, lat. convocatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convocațiune
CONVOCAȚIÚNE, convocațiuni, s. f. (Înv.) Convocare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. convocation, lat. convocatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoi
CONVÓI, convoaie, s. n. Grup, șir de vehicule (care transportă materiale, trupe etc.). ♦ Mulțime (încolonată) care merge în aceeași direcție (și cu același scop); coloană; spec. cortegiu. [Pl. și: convoiuri] – Din fr. convoi. Cf. rus. konvoi, it. convoglio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convolut
CONVOLÚT^1, convoluturi, s. n. Grup de scrieri care apar izolat în cataloagele unei biblioteci sau într-o arhivă. – Din germ. Konvolut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convolut
CONVOLÚT^2, -Ă, convoluți, -te, adj. (Despre organe) Răsucit în formă de cornet. ♦ Răsucit, întors asupra lui însuși. – Din fr. convoluté, lat. convolutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoluţie
CONVOLÚȚIE, convoluții, s. f. Întoarcere, răsucire. [Var.: convoluțiúne s. f.] – Din fr. convolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoluție
CONVOLÚȚIE, convoluții, s. f. Întoarcere, răsucire. [Var.: convoluțiúne s. f.] – Din fr. convolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoluţiune
CONVOLUȚIÚNE s. f. v. convoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convoluțiune
CONVOLUȚIÚNE s. f. v. convoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convorbi
CONVORBÍ, convorbesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A sta de vorbă; a discuta, a conversa. – Con^1- + vorbi (după germ. unterreden).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convorbire
CONVORBÍRE, convorbiri, s. f. Acțiunea de a convorbi; conversație, discuție. ◊ Convorbire telefonică = comunicație bilaterală realizată prin intermediul unei instalații telefonice. – V. convorbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsa
CONVULSÁ, convulsez, vb. I. Refl. (Rar) A se convulsiona. – Din fr. convulser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsie
CONVÚLSIE, convulsii, s. f. 1. Contracție bruscă, involuntară, prelungită a musculaturii unui segment corporal sau a întregului corp; spasm. 2. Fig. Frământare, zvârcolire, încordare. [Var.: convulsiúne s. f.] – Din fr. convulsion, lat. convulsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsiona
CONVULSIONÁ, convulsionez, vb. I. Refl. A avea convulsii, spasme; a se zvârcoli, a se încorda, a se convulsa. [Pr.: -si-o-] – Din fr. convulsionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsionat
CONVULSIONÁT, -Ă, convulsionați, -te, adj. Cuprins de convulsii. [Pr.: -si-o-] – V. convulsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsioterapie
CONVULSIOTERAPÍE, convulsioterapii, s. f. (Med.) Metodă terapeutică de șoc constând în provocarea intenționată a convulsiilor. [Pr.: -si-o-] – Convulsie + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsiune
CONVULSIÚNE s. f. v. convulsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

convulsiv
CONVULSÍV, -Ă, convulsivi, -e, adj. Care se referă la convulsii; care provoacă convulsii, caracterizat prin convulsii, însoțit de convulsii. ◊ Tuse convulsivă = boală infecto-contagioasă, frecventă la copii, caracterizată prin accese de tuse spasmodică, de o mare violență; tuse măgărească. – Din fr. convulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coocupant
COOCUPÁNT, -Ă, coocupanți, -te, s. m. și f. Persoană care ocupă un loc, împreună cu una sau mai multe persoane. – Din fr. coocupant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cool
COOL adj. invar., adv., s. n. 1. Adj. invar., adv. (Fam.; adesea exclamativ) (În mod) grozav, (în mod) extraordinar. 2. S. n. Manieră reținută, interiorizată de interpretare în jazzul modern. [Pr.: cul] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coopera
COOPERÁ, cooperez, vb. I. Intranz. A lucra împreună cu cineva, a colabora, a-și da concursul, a conlucra. – Din fr. coopérer, lat. cooperari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperare
COOPERÁRE, cooperări, s. f. Faptul de a coopera; muncă în comun, cooperație (1); conlucrare. – V. coopera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperatism
COOPERATÍSM s. n. Sistem economic care atribuie un rol important cooperației. ♦ Curent în economie care preconizează rezolvarea unor probleme prin generalizarea treptată a cooperației; (rar) cooperativism. – Din fr. coopératisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperatist
COOPERATÍST, -Ă, cooperatiști, -ste, adj. Care ține de cooperație, privitor la cooperație; care activează în cooperație; care are caracterele cooperației. – Din cooperație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativ
COOPERATÍV, -Ă, cooperativi, -e, adj. Care cooperează; binevoitor. – Din fr. coopératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativă
COOPERATÍVĂ, cooperative, s. f. 1. Organizație economică formată prin asocierea liber consimțită a unui grup de persoane (mici producători agricoli, meseriași, consumatori), pentru producerea, cumpărarea, desfacerea în comun a unor produse, pentru acordarea de credite sau pentru prestarea unor servicii. ◊ (În trecut) Cooperativă agricolă de producție = unitate economică socialistă autonomă, realizată prin asocierea țărănimii, bazată pe proprietatea cooperatistă asupra mijloacelor de producție și a producției. Cooperativă meșteșugărească = unitate economică autonomă, în care se unește de bunăvoie un grup de meseriași pentru a lucra în comun cu mijloace aduse de ei în proprietate comună sau cumpărate în comun. 2. (În trecut; concr.) Magazin de desfacere al unei organizații cooperatiste de consum sau de producție. – Din fr. coopérative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativism
COOPERATIVÍSM s. n. (Rar) Cooperatism. – Cooperativ + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativist
COOPERATIVÍST, -Ă, cooperativiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al cooperativismului. – De la cooperativism cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativiza
COOPERATIVIZÁ, cooperativizez, vb. I. Tranz. A supune procesului de cooperativizare. – Din cooperativizare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperativizare
COOPERATIVIZÁRE, cooperativizări, s. f. Proces de unire treptată a micilor producători în cooperative. ◊ (În trecut) Cooperativizarea agriculturii = unire forțată a țărănimii în cooperative agricole de producție, în România, între 1949 și 1962. – Din cooperativă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperator
COOPERATÓR, -OÁRE, cooperatori, -oare, s. m. și f. (Adesea adjectival) Membru al unei cooperative, participant la o cooperativă. – Din fr. coopérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperaţie
COOPERÁȚIE, cooperații, s. f. 1. Cooperare. 2. Asociere, uniune de persoane, în întreprinderi cooperatiste (de producție, de consum, de desfacere, de credit, prestări de servicii etc.). – Din fr. coopération, rus. kooperațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperație
COOPERÁȚIE, cooperații, s. f. 1. Cooperare. 2. Asociere, uniune de persoane, în întreprinderi cooperatiste (de producție, de consum, de desfacere, de credit, prestări de servicii etc.). – Din fr. coopération, rus. kooperațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooperit
COOPERÍT s. n. Sulfură naturală de platină. – Din engl. cooperite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coopta
COOPTÁ, cooptez, vb. I. Tranz. A primi pe cineva într-un colectiv cu consimțământul membrilor acestuia. – Din fr. coopter, lat. cooptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cooptare
COOPTÁRE, cooptări, s. f. Acțiunea de a coopta și rezultatul ei; spec. mod de alegere a unei persoane într-un colectiv, într-un comitet etc. cu consimțământul membrilor lor. – V. coopta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coordona
COORDONÁ, coordonez, vb. I. Tranz. A pune de acord părțile unui tot, a îndruma în sens unitar o serie de activități desfășurate în vederea aceluiași scop. – Din fr. coordonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coordonare
COORDONÁRE, coordonări, s. f. 1. Acțiunea de a coordona și rezultatul ei. 2. Relație stabilită, în cadrul unui enunț, între cuvinte, construcții și propoziții care stau pe același plan, fără ca unul dintre elemente să depindă din punct de vedere gramatical de celălalt. – V. coordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coordonat
COORDONÁT, -Ă, coordonați, -te, adj., s. f. I. Adj. 1. Pus de acord (cu celelalte părți sau în toate părțile sale); armonizat. 2. (Lingv.; în sintagma) Propoziție coordonată (și substantivat, f.) = propoziție care stă în raport de coordonare cu alta. II. S. f. 1. (Mat.) Fiecare dintre elementele (numere, distanțe, unghiuri etc.) care caracterizează poziția unui punct în raport cu un sistem de referință. 2. (Geogr.) Sistem de cercuri imaginare (meridiane și paralele) trasate pe suprafața globului pământesc, cu ajutorul cărora se determină poziția unui punct de pe glob. 3. (Astron.) Sistem de numere care pot fi concretizate prin linii și care servesc la determinarea poziției unui astru. ♦ (La pl.; în sintagma) Coordonate ecliptice = latitudinea și longitudinea aștrilor pe sfera cerească, raportate la ecliptică. 4. (Fig.) Dată (II). Coordonatele planului de muncă. – V. coordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coordonator
COORDONATÓR, -OÁRE, coordonatori, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, organ) care coordonează. 2. Adj. (Lingv.; în sintagma) Conjuncție coordonatoare = conjuncție care leagă propoziții sau părți de propoziție de același fel. 3. S. n. Aparat care indică în mod automat pilotului, în cursul zborului, poziția avionului și distanța parcursă de la locul de decolare. – Din fr. coordonnateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cop
COP, copuri, s. n. (Reg.) Măsură de capacitate de aproape un litru. ♦ Cană, vas având această capacitate. ♦ Conținutul unei astfel de căni. – Din rus. kop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copac
COPÁC, copaci, s. m. Plantă cu trunchiul lemnos și înalt, ale cărei crengi se ramifică la o distanță oarecare de sol, formând o coroană; arbore, pom. [Var.: (reg.) copáci s. m.] – Cf. alb. kopač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copaci
COPÁCI s. m. v. copac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copai
COPÁI s. n. Substanță extrasă din copaier, conținând terebentină, care se folosește, în medicină, împotriva unor tulburări ale căilor urinare. – Din fr. copahu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copaie
COPÁIE, copăi, s. f. (Reg.) 1. Albie (1). 2. Ladă în care curge făina la moară. [Pr.: -pa-ie] – Din bg., sb. kopanja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copaier
COPAIÉR, copaieri, s. m. Arbore înalt cu lemnul roșu, care crește în America de Sud (Copaifera officinalis). [Pr.: -pa-ier] – Din fr. kopaïer, copayer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copal
COPÁL s. n. Rășină naturală, foarte dură, asemănătoare cu chihlimbarul, extrasă din diverși arbori tropicali, folosită în special în prepararea lacurilor. – Din fr. copal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copan
COPÁN, copane, s. n. (Pop.) Șold, coapsă (de animal). – Din bg. kopan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coparticipa
COPARTICIPÁ, copartícip, vb. I. Intranz. A participa la ceva împreună cu alții. – Din fr. coparticiper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coparticipare
COPARTICIPÁRE, coparticipări, s. f. Acțiunea de a coparticipa și rezultatul ei; participare la ceva împreună cu alții; coparticipație. – V. coparticipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coparticipaţie
COPARTICIPÁȚIE, coparticipații, s. f. Coparticipare. – Din fr. coparticipation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coparticipație
COPARTICIPÁȚIE, coparticipații, s. f. Coparticipare. – Din fr. coparticipation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copastie
COPÁSTIE, copastii, s. f. Bordură de lemn sau de metal montată la partea superioară a parapetului sau a balustradei bordajelor unei nave. – Din ngr. kupastí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copăcel
COPĂCÉL, copăcei, s. m. Diminutiv al lui copac. ◊ Expr. (Adverbial) A sta (sau a merge, a umbla etc.) copăcel = a sta (sau a merge) pe picioare, drept (și încet, cu grijă). – Copac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copăiţă
COPĂÍȚĂ, copăițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui copaie. – Copaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copăiță
COPĂÍȚĂ, copăițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui copaie. – Copaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copărtaş
COPĂRTÁȘ, -Ă, copărtași, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu altele cu care participă la o afacere sau la o împărțeală. – Co- + părtaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copărtaș
COPĂRTÁȘ, -Ă, copărtași, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu altele cu care participă la o afacere sau la o împărțeală. – Co- + părtaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copârşeu
COPÂRȘÉU, copârșeie, s. n. (Reg.) Sicriu. – Din magh. koporsó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copârșeu
COPÂRȘÉU, copârșeie, s. n. (Reg.) Sicriu. – Din magh. koporsó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copcă
CÓPCĂ^1, copci, s. f. 1. Sistem format din două piese metalice (un cârlig și un inel), folosit pentru prinderea a două părți ale unei confecții. 2. Agrafă pentru învelitori în construcții. 3. Proeminență în formă de limbă a unei piese plate, care intră în orificiul altei piese plate, realizând îmbinarea prin încopciere. [Var.: (reg.) cópcie s. f.] – Din bg. kopce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copcă
CÓPCĂ^2, copci, (4) copce, s. f. 1. Gaură, spărtură făcută în gheața unui râu, a unei bălți etc. pentru pescuit, sau pentru scos apă. ◊ Expr. (Fam.) A se duce pe copcă = (despre bunuri) a se pierde, a se irosi, a se distruge; (despre oameni) a intra într-o mare încurcătură, a o păți. 2. Gaură făcută într-o șiră de paie, în care se ține uneori pleava. 3. Scobitură, groapă făcută în pământ, în piatră etc. 4. (Reg.) Săritură pe care o fac animalele când fug repede. – Din bg. kopka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copcie
CÓPCIE s. f. v. copcă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copeică
COPÉICĂ, copeici, s. f. Monedă divizionară cu valoarea unei sutimi dintr-o rublă. – Din rus. kopeika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copeică
COPÉICĂ, copéici, s. f. Moneda divizionară cu valoarea unei sutimi dintr-o rublă sau grivnă. (din rus. kopeĩka < rus. medie kopeika (probab. > ucr. kopiyka) < kopie = suliță (după reprezentarea unui călăreț înarmat cu o suliță de pe monezile bătute la Moscova, după cucerirea Novgorodului în 1478)) [et. AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

copepod
COPEPÓD, copepode, s. n. (La pl.) Subclasă de crustacee mici care formează planctonul din apele dulci sau marine; (și la sg.) crustaceu din această subclasă. – Din fr. copépode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coperiş
COPERÍȘ, coperișuri, s. n. (Înv. și pop.) Acoperiș. – Coperi (înv. „a acoperi” < lat.) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coperiș
COPERÍȘ, coperișuri, s. n. (Înv. și pop.) Acoperiș. – Coperi (înv. „a acoperi” < lat.) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coperta
COPERTÁ, copertez, vb. I. Tranz. A efectua operația de copertare; a lega. – Din it. copertare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copertare
COPERTÁRE, copertări, s. f. Acțiunea de a coperta și rezultatul ei; operație de îmbrăcare a unei cărți, a unui caiet etc. cu un înveliș protector de hârtie, carton, material plastic etc. – V. coperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copertă
COPÉRTĂ, coperți, s. f. Învelișul protector al unei cărți, al unei publicații, al unui caiet etc.; scoarță, învelitoare. [Pl. și: coperte] – Din it. coperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copertină
COPERTÍNĂ, copertine, s. f. Element de construcție cu suprafață plană, executat deasupra unei intrări sau a unor ferestre, în vederea protejării împotriva intemperiilor. – Din it. copertina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copia
COPIÁ, copiez, vb. I. Tranz. 1. A transcrie un text, redând exact conținutul lui. ♦ A reproduce fără originalitate o operă de artă. ♦ Intranz. (În școală) A redacta o lucrare folosind în mod nepermis lucrarea altui elev sau alte surse de informație. ♦ A plagia. 2. (Peior.) A reproduce ceva prin imitație servilă; a imita pe cineva. – Din fr. copier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copia
Copia, în mitologia romană, zeița belșugului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

copiat
COPIÁT s. n. Copiere. – V. copia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copiativă
COPIATÍVĂ, copiative, adj. (În sintagma) Hârtie copiativă = plombagină. [Pr.: -pi-a-] – Din it. copiativo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copiator
COPIATÓR, -OÁRE, copiatori, -oare, s. m. și f., s. n., adj. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care face copii, care transcrie. 2. S. n. Aparat de copiat; xerox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copie
CÓPIE, copii, s. f. 1. Reproducere exactă a unui text, a unei opere de artă, a unei imagini fotografice etc. 2. (Peior.) Imitație servilă și fără valoare, făcută uneori prin mijloace nepermise. 3. Înscris care reproduce întocmai cuprinsul unui alt înscris constatator al unui act juridic. ◊ Copie legalizată = copie pe care un organ de stat competent o atestă ca fiind conformă cu originalul. – Din fr. copie, lat. copia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copier
COPIÉR, copiere, s. n. Registru în care se copiază (unele operații contabile). [Pr.: -pi-er] – Din germ. Kopier[buch].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copiere
COPIÉRE, copieri, s. f. Acțiunea de a copia și rezultatul ei; copiat. [Pr.: -pi-e-] – V. copia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copil
COPÍL^1, copii, s. m. 1. Băiat sau fată în primii ani ai vieții (până la adolescență). ◊ Copil de școală = copil care a depășit vârsta de 7 (sau 6) ani și merge la școală. Copil mic (sau, pop., de țâță) = sugar. ◊ Loc. adv. De (mic) copil = din copilărie. ◊ Expr. (Despre bătrâni) A ajunge (sau a da) în mintea copiilor = a-și pierde judecata, a se ramoli. 2. Tânăr, adolescent. ◊ (În trecut) Copil de casă = paj la familia domnitoare sau la boierii mari. Copil de trupă = copil (orfan) crescut și educat de o unitate militară. 3. Fiu, fiică. ◊ Copil legitim = copil născut în cadrul căsătoriei. Copil nelegitim = copil născut în afara căsătoriei; copil natural, bastard. Copil din flori = copil din afara căsătoriei; copil nelegitim, copil natural, bastard. ◊ Expr. Unde (și-)a înțărcat dracul copiii = în locuri depărtate și pustii. 4. Fig. Om naiv, fără experiență. – Cf. alb. kopil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copil
CÓPIL^2, copili, s. m. 1. Lăstar crescut de la baza tulpinii unei plante, din primul nod. 2. Cui de lemn sau de metal care se înfige în ochiul țâțânii, la stâlpul ușii sau al porții. – Cf. copil^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilandră
COPILÁNDRĂ, copilandre, s. f. Fată în perioada de trecere de la copilărie la adolescență; codană. – Din copilandru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilandru
COPILÁNDRU, copilandri, s. m. Băiat în perioada de trecere de la copilărie la adolescență. – Copil^1 + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilaş
COPILÁȘ, copilași, s. m. Diminutiv al lui copil^1. – Copil^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilaș
COPILÁȘ, copilași, s. m. Diminutiv al lui copil^1. – Copil^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilă
COPÍLĂ, copile, s. f. 1. Fiică. 2. Fată mică, fetiță. 3. Fată tânără (după ce a trecut de vârsta copilăriei). 4. Fig. Fată naivă, nevinovată. – Din copil^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilăresc
COPILĂRÉSC, -EÁSCĂ, copilărești, adj. 1. Al copilului^1, specific sau propriu copilului^1; privitor la copil^1. 2. Fig. (Despre manifestări ale omului) Lipsit de maturitate, nechibzuit, naiv. – Copil^1 + suf. -ăresc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilăreşte
COPILĂRÉȘTE adv. În felul copiilor^1, ca un copil^1. – Copil^1 + suf. -ărește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilărește
COPILĂRÉȘTE adv. În felul copiilor^1, ca un copil^1. – Copil^1 + suf. -ărește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilări
COPILĂRÍ, copilăresc, vb. IV. Intranz. A petrece (undeva sau cu cineva) anii copilăriei. – Copil + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilărie
COPILĂRÍE, copilării, s. f. 1. Perioadă a vieții omenești de la naștere până la adolescență; timpul cât cineva este copil^1. ♦ Fig. Început. 2. Faptă, purtare, vorbă, apucături de copil^1; naivitate. – Copil^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilăros
COPILĂRÓS, -OÁSĂ, copilăroși, -oase, adj. 1. (Despre oameni) Ca un copil^1; p. ext. zburdalnic, zvăpăiat, neastâmpărat. 2. Copilăresc, ca pentru copii^1. – Copil^1 + suf. -ăros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copileţ
COPILÉȚ, copileți, s. m. Vlăstar care răsare pe lângă tulpina porumbului; p. ext. copil^2 (1). – Copil^2 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copileț
COPILÉȚ, copileți, s. m. Vlăstar care răsare pe lângă tulpina porumbului; p. ext. copil^2 (1). – Copil^2 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copili
COPILÍ, copilesc, vb. I. Tranz. A tăia lăstarii secundari, nepurtători de rod; a curăța de copili^2. – Din copil^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilit
COPILÍT s. n. Faptul de a copili. – V. copili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copiliţă
COPILÍȚĂ, copilițe, s. f. Diminutiv al lui copilă. – Copil^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copiliță
COPILÍȚĂ, copilițe, s. f. Diminutiv al lui copilă. – Copil^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copilot
COPILÓT, copiloți, s. m. Pilot secund. – Din fr. copilote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copios
COPIÓS, -OÁSĂ, copioși, -oase, adj. Îmbelșugat, bogat, abundent; îndestulat. [Pr.: -pi-os] – Din fr. copieux, lat. copiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copist
COPÍST, -Ă, copiști, -ste, s. m. și f. (În trecut) 1. Funcționar inferior care (redacta și) copia acte. 2. Persoană care, înainte de apariția tiparului, copia un manuscris. – Din fr. copiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copitat
COPITÁT, copitate, s. n. (La pl.) Grup de mamifere erbivore, având ultimele falange acoperite cu copite; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. – Din copită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copită
COPÍTĂ, copite, s. f. Formațiune cornoasă, rezistentă, care acoperă terminațiile degetelor la copitate și protejează țesuturile vii. – Din sl. kopyto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coplanar
COPLANÁR, -Ă, coplanari, -e, adj. (Despre figuri geometrice) Care se află în același plan. – Din fr. coplanaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coplată
COPLÁTĂ s. f. Plată în comun. – Co- + plată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleşi
COPLEȘÍ, copleșesc, vb. IV. Tranz. A cuprinde din toate părțile, a năpădi; a doborî, a birui pe cineva. ♦ A emoționa peste măsură, a impresiona puternic. ◊ (Despre ființe) A înconjura din toate părțile; a cuprinde. – Probabil din lat. complexire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleși
COPLEȘÍ, copleșesc, vb. IV. Tranz. A cuprinde din toate părțile, a năpădi; a doborî, a birui pe cineva. ♦ A emoționa peste măsură, a impresiona puternic. ◊ (Despre ființe) A înconjura din toate părțile; a cuprinde. – Probabil din lat. complexire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleşire
COPLEȘÍRE, copleșiri, s. f. Faptul de a copleși; năpădire, împovărare. – V. copleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleșire
COPLEȘÍRE, copleșiri, s. f. Faptul de a copleși; năpădire, împovărare. – V. copleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleşitor
COPLEȘITÓR, -OÁRE, copleșitori, -oare, adj. Care copleșește. – Copleși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copleșitor
COPLEȘITÓR, -OÁRE, copleșitori, -oare, adj. Care copleșește. – Copleși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copoi
COPÓI, copoi, s. m. 1. Câine de vânătoare de talie mare, care urmărește vânatul după miros; ogar, prepelicar, căpău. ♦ Câine polițist folosit la urmărit. 2. (Arg.) Nume dat agenților de poliție. – Cf. magh. kopó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copoiaş
COPOIÁȘ, copoiași, s. m. Diminutiv al lui copoi (1). – Copoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copoiaș
COPOIÁȘ, copoiași, s. m. Diminutiv al lui copoi (1). – Copoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copoiesc
COPOIÉSC, -IÁSCĂ, copoiești, adj. (Rar) De copoi. – Copoi + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copolimer
COPOLIMÉR, copolimeri, s. m. (Chim.) Polimer mixt, rezultat din unirea moleculelor a doi compuși diferiți. – Din fr. copolymère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copolimerizare
COPOLIMERIZÁRE, copolimerizări, s. f. Reacție de polimerizare a unui amestec de doi monomeri, din care rezultă un polimer mixt cu proprietăți diferite de proprietățile polimerilor obținuți din fiecare monomer în parte. – Cf. fr. copolymériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coporâie
COPORẤIE, coporâi, s. f. (Reg.) Coada coasei. – Din magh. kaparó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coposesiune
COPOSESIÚNE, coposesiuni, s. f. Posesie în comun a unui lucru. [Pr.: -si-u-] – Din fr. copossession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copră
CÓPRĂ, copre, s. f. Miezul uscat al nucii de cocos, folosit ca materie primă pentru obținerea untului de cocos; uleiul conținut de acest miez. – Din fr. copra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copreşedinte
COPREȘEDÍNTE, -Ă, copreședinți, -te, s. m. și f. Persoană care îndeplinește funcția de președinte împreună cu altcineva. – Co- + președinte (după fr. coprésident).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copreședinte
COPREȘEDÍNTE, -Ă, copreședinți, -te, s. m. și f. Persoană care îndeplinește funcția de președinte împreună cu altcineva. – Co- + președinte (după fr. coprésident).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copreus
Copreus, unul dintre fiii lui Pelops, originar din Elis. A fost izgonit din patria sa deoarece comisese un omor. S-a refugiat la Eurystheus și a devenit umilul și credinciosul servitor al acestuia. Ori de cîte ori Heracles primea vreo însărcinare din partea lui Eurystheus, ea îi era transmisă prin intermediul lui Copreus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

coprină
COPRÍNĂ, coprine, s. f. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina terminată cu o singură floare, mare, de culoare galbenă (Narcissus radiiflorus) sau albă (Narcissus poeticus). – Cf. bg. koprina „mătase”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprinde
COPRÍNDE vb. III v. cuprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprindere
COPRÍNDERE s. f. v. cuprindere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprins
COPRÍNS s. n. v. cuprins^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprinzător
COPRINZĂTÓR, -OÁRE adj. v. cuprinzător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprocultură
COPROCULTÚRĂ, coproculturi, s. f. Cultivare și identificare pe medii speciale de cultură a germenilor prezenți în materiile fecale. – Din fr. coproculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproducţie
COPRODÚCȚIE, coproducții, s. f. Producție cinematografică realizată prin colaborarea unor studiouri cinematografice din două sau mai multe țări. – Din fr. coproduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproducție
COPRODÚCȚIE, coproducții, s. f. Producție cinematografică realizată prin colaborarea unor studiouri cinematografice din două sau mai multe țări. – Din fr. coproduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprofag
COPROFÁG, -Ă, coprofagi, -ge, adj. (Despre animale) Care se hrănește cu excremente. – Din fr. coprophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprofagie
COPROFAGÍE, coprofagii, s. f. 1. (Med.) Tulburare de comportament manifestată prin ingerarea materiilor fecale de către bolnavii psihici în stadiu grav; scatofagie. 2. Însușire a insectelor de a fi coprofage. – Din fr. coprophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprofil
COPROFÍL, -Ă, coprofili, -e, adj. (Despre insecte) Care trăiește pe excremente. – Din fr. coprophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprofilie
COPROFILÍE, coprofilii, s. f. (Med.) Stare morbidă în care bolnavul se complace în murdărie de excremente. – Din fr. coprophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprolalie
COPROLALÍE, coprolalii, s. f. (Med.) Scatologie. – Din fr. coprolalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprolit
COPROLÍT, coprolite, s. n. Fosfat natural (de calciu) provenit din petrificarea în masă a excrementelor animalelor fosile din era secundară, întrebuințat în agricultură ca îngrășământ. [Pl. și: (m.) coproliți] – Din fr. coprolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprologic
COPROLÓGIC, -Ă, coprologici, -ce, adj. Referitor la coprologie, de coprologie. – Din fr. coprologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprologie
COPROLOGÍE s. f. Studiul materiilor fecale în scopul examinării digestiei, depistării viermilor intestinali și determinării componenților chimici și bacterieni. – Din fr. coprologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproprietar
COPROPRIETÁR, -Ă, coproprietari, -e, s. m. și f. Persoană care deține o proprietate în comun cu altcineva. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. copropriétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproprietate
COPROPRIETÁTE, (2) coproprietăți, s. f. 1. Stăpânire în comun de către mai multe persoane a unui bun neîmpărțit. 2. (La pl.) Bunuri. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. copropriété.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproscleroză
COPROSCLERÓZĂ s. f. Întărire excesivă a excrementelor în intestine. – Din fr. coprosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coproscopie
COPROSCOPÍE, coproscopii, s. f. (Med.) Examen (microscopic) al materiilor fecale. – Din fr. coproscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprostază
COPROSTÁZĂ, s. f. (Med.) Coprostazie. – Din fr. coprostase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprostazie
COPROSTAZÍE s. f. Constipație provocată de neexpulzarea (timp îndelungat) a materiilor fecale din intestine; coprostază. – Din fr. coprostasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coprosterol
COPROSTERÓL, coprosteroli, s. m. Sterol care se găsește în materiile fecale. – Din fr. coprostérol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cops
COPS, copsuri, s. n. Bobină sau țeavă cu fir la mașinile de filat cu inele. – Din germ. Kops.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copt
COPT^1, copturi, s. n. Faptul de a (se) coace. ◊ Expr. A da în copt = a începe să se coacă, a se pârgui. – V. coace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copt
COPT^2, COÁPTĂ, copți, coapte, adj. I. 1. (Despre alimente) Care a fost supus (fară apă sau alt lichid) acțiunii indirecte a focului pentru a putea fi mâncat. ◊ Expr. (Fam.) Mort-copt = cu orice preț, necondiționat, neapărat. 2. (Despre fructe și plante) Ajuns la deplină dezvoltare sub acțiunea unor condiții naturale; bun de mâncat. ◊ Expr. Pică de coaptă ! = a) excesiv de copt, foarte copt; b) (fig.) întrece măsura obișnuită, formidabil, culmea ! II. Fig. 1. (Despre acțiuni, situații, condiții etc.) Care e gata, bun (de)..., potrivit (să)..., pregătit (pentru)... 2. (Despre oameni sau despre mintea, gândurile lor) Matur, deplin dezvoltat. III. (Despre abcese, bube etc.) Care a făcut puroi și este gata să se spargă. – Lat. coctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copt
COPT^3, -Ă, copți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populația indigenă a Egiptului, după creștinare; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. ♦ Creștin care aparține unei secte din Egipt și din Etiopia. 2. Adj. Care aparține copților^3 (1), care se referă la copți. ♦ (Substantivat, f.) Limbă derivată din vechea egipteană, folosită de copți^3 (1) ca limbă de cult și vorbită până în sec. XVII. – Din fr. copte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptătură
COPTĂTÚRĂ, coptături, s. f. (Reg.) Pâine coaptă. – Copt^2 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptorât
COPTORẤT, -Ă, coptorâți, -te, adj. (Reg.) Găunos, ros; mâncat de boală sau de vicii; coptoroșit. – V. coptorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptorî
COPTORÎ́, coptorăsc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A săpa, a roade; a coptoroși. – Din coptă (= copcă^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptoroşi
COPTOROȘÍ, coptoroșesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A coptorî. – Contaminare între coptorî și găunoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptoroși
COPTOROȘÍ, coptoroșesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A coptorî. – Contaminare între coptorî și găunoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptoroşit
COPTOROȘÍT, -Ă, coptoroșiți, -te, adj. (Reg.) Coptorât. – V. coptoroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptoroșit
COPTOROȘÍT, -Ă, coptoroșiți, -te, adj. (Reg.) Coptorât. – V. coptoroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coptură
COPTÚRĂ, copturi, s. f. 1. Produs alimentar făcut din aluat și copt în cuptor sau în spuză; p. ext. prăjitură de casă. 2. Puroi. ♦ Bubă coaptă; abces. 3. Bucată de rocă incomplet desprinsă de tavanul sau de pereții unei galerii de mină și care amenință să cadă. – Copt^2 + suf. -ură sau lat. coctura (refăcut după copt^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copulativ
COPULATÍV, -Ă, copulativi, -e, adj. 1. (Despre conjuncții) Care leagă părți de propoziție sau propoziții de același fel. ◊ Verb copulativ = verb care intră în alcătuirea predicatului nominal, făcând legătura dintre subiect și numele predicativ. Propoziție copulativă = propoziție coordonată, legată de coordonata ei printr-un raport de asociere în interiorul unei fraze. 2. (Log.; despre judecăți afirmative) Care are mai multe subiecte legate de același predicat. – Din fr. copulatif, lat. copulativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copulaţie
COPULÁȚIE, copulații, s. f. 1. Unire a două celule de sex opus. 2. Actul împerecherii a doi indivizi de sex opus, prin care elementele sexuale masculine sunt depuse în organele genitale feminine; coit. – Din lat. copulatio, fr. copulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copulație
COPULÁȚIE, copulații, s. f. 1. Unire a două celule de sex opus. 2. Actul împerecherii a doi indivizi de sex opus, prin care elementele sexuale masculine sunt depuse în organele genitale feminine; coit. – Din lat. copulatio, fr. copulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copulă
CÓPULĂ, copule, s. f. 1. Cuvânt de legătură. 2. Verb copulativ. 3. (Log.) Cuvânt care leagă subiectul de predicat. – Din fr. copule, lat. copula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copyright
COPYRIGHT s. n. Drept garantat prin lege, rezervat numai autorului (precum și moștenitorilor acestuia) sau editorului de a reproduce și de a vinde operele literare, artistice și științifice; drept de autor. [Pr.: cópiraĭt] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

copywriter
COPYWRITER, copywriteri, s. m. Angajat al unei agenții de publicitate, responsabil de crearea textelor incluse în mesajele publicitare. [Pr.: cópiraĭtăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cor
COR^1, coruri, s. n. 1. Grup de cântăreți care execută împreună o compoziție muzicală. ◊ Loc. adv. În cor = (toți) deodată, în același timp, împreună. ◊ Expr. A face cor cu alții = a face cauză comună cu alții, a se solidariza cu alții (în scopuri rele). ♦ Compoziție muzicală destinată să fie cântată de mai multe persoane; executarea unei astfel de compoziții. 2. (În teatrul antic) Grup de actori care luau parte la desfășurarea acțiunii dramatice ca personaj colectiv, exprimând, prin cântec, recitare, mimică sau dans, opinia publică; p. ext. versurile cântate de acest grup. – Din lat. chorus. Cf. germ. Chor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cor
COR^2 s. n. v. cori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cora
Cora (sau Core), denumire purtată de Persephone, fiica zeiței Demeter (v. Persephone). În limba greacă core însemna „fată tînără, fecioară”.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

corabie
CORÁBIE, corăbii, s. f. Navă cu pânze, folosită (în trecut) pentru transport și pentru acțiuni militare. ◊ Expr. (Ir.) A i se îneca (cuiva) corăbiile = a fi trist, supărat, fără chef. – Din sl. korablĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coracoid
CORACOÍD, -Ă, coracoizi, -de, adj. (Și substantivat, f.) (Formațiune anatomică) care se aseamănă cu un cioc de corb. ◊ Apofiză coracoidă = apofiză a omoplatului. – Din fr. coracoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corai
CORÁI adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoare roșie cu nuanțe de galben. 2. S. n. Culoare corai (1). – Din fr. corail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraj
CORÁJ s. n. v. curaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coral
CORÁL^1, corali, s. m. Animal din încrengătura celenteratelor, cu schelet calcaros roșu sau alb; mărgean (Corallium rubrum). ♦ Bijuterie confecționată din scheletul acestui animal. – Din germ. Koralle, lat. corallus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coral
CORÁL^2, -Ă, corali, -e, adj., s. n. 1. Adj. De cor (1), pentru cor. ♦ (Substantivat, f.) Formație corală; cor (1). 2. S. n. Cântec religios liturgic pe mai multe voci, cântat inițial în cor^1 de credincioșii cultului protestant. ♦ Compoziție pentru orgă pe tema unui cântec liturgic. – Din fr. choral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coralian
CORALIÁN, -Ă, coralieni, -e, adj. Format din corali^1. [Pr.: -li-an] – Din fr. corallien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coralier
CORALIÉR, -Ă, coralieri, -e, s. m., adj. 1. S. m. (La pl.) Clasă de animale din încrengătura celenteratelor, care se caracterizează prin schelet calcaros; antozoare; (și la sg.) animal care face parte din această clasă și care trăiește izolat sau în colonii. 2. Adj. De coralieri (1), care are caracterul coralierilor; format din coralieri. [Pr.: -li-er] – Din fr. coralliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coralifer
CORALIFÉR, -Ă, coraliferi, -e, adj. Care are corali^1. – Din fr. corallifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraligen
CORALIGÉN, -Ă, coraligeni, -e, adj. Care rezultă din acumularea coloniilor de corali^1. – Din fr. coralligène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraliu
CORALÍU, -ÍE, coralii, adj. (Adesea substantivat, n.) Corai. – Coral^1 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coran
CORÁN s. n. Carte sacră a religiei islamice cuprinzând cuvântul lui Alah transmis prin revelație, și numai în limba arabă, lui Mahomed, alcătuită din diviziuni care conțin precepte religioase, etice și juridice, legende și mituri. – Din fr. coran, germ. Koran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraport
CORAPÓRT, corapoarte, s. n. Raport de completare care însoțește raportul principal prezentat de o altă persoană. – Co- + raport (după rus. sodoklad).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraportor
CORAPORTÓR, -OÁRE, coraportori, -oare, s. m. și f. Persoană care prezintă un coraport. – Co- + raportor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraslă
CORÁSLĂ s. f. Laptele unei femele de animal mamifer, în primele zile după ce a fătat, sau al unei mame, imediat după naștere (când nu este bun de consumat). [Var.: colástră, culástră s. f., colástru s. m.] – Lat. *colastra (= colostra).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coraziune
CORAZIÚNE, coraziuni, s. f. Acțiunea de eroziune exercitată de vânt prin nisipul transportat în suspensie asupra rocilor și în urma căreia iau naștere forme de relief eoliene. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. corrasion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăbiasca
CORĂBIÁSCA s. f. art. Dans popular cu mișcare lentă, răspândit în Moldova; melodia după care se execută acest dans. – Corabie + suf. -ească.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăbiele
CORĂBIÉLE s. f. pl. (Rar) Corăbioare (2). – Din tc. kurābiye, bg. korabija (apropiat prin etimol. pop. de corabie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăbier
CORĂBIÉR, corăbieri, s. m. Navigator, marinar pe o corabie; proprietar al unei corăbii. [Pr.: -bi-er] – Corabie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăbierie
CORĂBIERÍE s. f. (Înv.) 1. Industria construcției de corăbii. 2. Navigație. [Pr.: -bi-e-] – Corăbier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăbioară
CORĂBIOÁRĂ, corăbioare, s. f. 1. Diminutiv al lui corabie. 2. Prăjitură preparată din aluat fraged. [Pr.: -bi-oa-] – Corabie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corăsli
CORĂSLÍ, pers. 3. corăslește, vb. IV. Refl. (Despre lapte) A se brânzi. – Din coraslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corb
CORB, corbi, s. m. 1. Pasăre semirăpitoare, omnivoră, din familia corvidelor, mai mare decât cioara, cu penele negre, cu ciocul și picioarele puternice și cu penajul negru cu luciu metalic; croncan (Corvus corax). ◊ Expr. Negru ca corbul (sau ca pana corbului) = foarte negru. 2. Compuse: (Ornit.) corb-albastru = dumbrăveancă; corb-de-mare = cormoran; corb-de-noapte = pasăre cu capul și ceafa negre, cu spinarea cenușie și cu pântecele alb-cenușiu (Nycticorax nycticorax). 3. Pește de mare cu capul mare și botul gros, rotunjit, de culoare brună (Corvina nigra). 4. (Art.) Numele unei constelații din emisfera australă. – Lat. corvus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbişor
CORBIȘÓR, corbișori, s. m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbișor
CORBIȘÓR, corbișori, s. m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbiu
CORBÍU, -ÍE, corbii, adj. (Rar) Negru ca pana corbului. – Corb + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbuleţ
CORBULÉȚ, corbuleți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui corb (1); corbișor, corbușor. – Corb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbuleț
CORBULÉȚ, corbuleți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui corb (1); corbișor, corbușor. – Corb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbuşor
CORBUȘÓR, corbușori, s. m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corbușor
CORBUȘÓR, corbușori, s. m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corchezi
CORCHEZÍ, corchezesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A schimonosi, a poci, a împestrița limba. – Cf. magh. kurkázni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corci
CORCI^1, corci, s. m. (Reg.) Corcitură. – Din magh. korcs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corci
CORCÍ^2, corcesc, vb. IV. Refl. (Despre plante sau animale din specii ori rase diferite) A se încrucișa, a se amesteca (dând naștere la hibrizi nevaloroși). – Din corci^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corciogar
CORCIOGÁR s. m. v. cârciogar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcire
CORCÍRE, corciri, s. f. Faptul de a se corci^2 – V. corci^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcit
CORCÍT, -Ă, corciți, -te, adj. Rezultat din corcire; amestecat, încrucișat. – V. corci^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcitură
CORCITÚRĂ, corcituri, s. f. Animal sau plantă provenită din corcire; bastard. – Corci^2 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcodel
CORCODÉL, corcodei, s. m. (Ornit.; reg.) Cufundar. – Corcod (onomatopee puțin folosită) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcoduş
CORCODÚȘ, corcoduși, s. m. Arbore sau arbust din familia rozaceelor, cu frunze eliptice, cu flori albe și cu fructe mici, de culoare galbenă, vânătă sau roșie (Prunus cerasifera). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcoduș
CORCODÚȘ, corcoduși, s. m. Arbore sau arbust din familia rozaceelor, cu frunze eliptice, cu flori albe și cu fructe mici, de culoare galbenă, vânătă sau roșie (Prunus cerasifera). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcoduşă
CORCODÚȘĂ, corcodușe, s. f. Fructul corcodușului, de formă sferică, dulce-acrișor, comestibil. – Din corcoduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcodușă
CORCODÚȘĂ, corcodușe, s. f. Fructul corcodușului, de formă sferică, dulce-acrișor, comestibil. – Din corcoduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corcoli
CORCOLÍ, corcolesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A îngriji pe cineva în mod exagerat; a alinta, a răsfăța, a cocoloși. 2. Refl. A zăbovi mult cu un lucru, a-și pierde timpul; a tărăgăna. [Var.: corconí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corconi
CORCONÍ vb. IV v. corcoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cord
CORD^1, corduri, s. n. (Anat.) Inimă. – Din lat. cor, -dis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cord
CORD^2 s. n. Țesătură specială cu urzeala din fire bine răsucite și foarte rezistente, iar cu firele din bătătură subțiri și rare. ♦ Țesătură folosită pentru fabricarea anvelopelor. – Din fr. corde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cord
CORD^3, corduri, s. n. Cuțit folosit în industria pielăriei pentru depilare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordaj
CORDÁJ, cordaje, s. n. 1. Totalitatea frânghiilor, sforilor și parâmelor unei corăbii. 2. Ansamblu de operații efectuate de o mașină de extracție în timpul unei curse a coliviilor în puțul de mină. – Din fr. cordage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordar
CORDÁR, cordare, s. n. 1. Plăcuță de lemn (de abanos) de care sunt legate coardele la instrumentele cu arcuș. 2. Pană de lemn cu care se răsucește coarda fierăstrăului cu ramă pentru a întinde pânza de tăiat; încordător, sucitor. – Coardă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordat
CORDÁT^1, cordate, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale cu corpul susținut de o coardă dorsală sau de coloana vertebrală; (și la sg.) animal din această încrengătură. – De la coardă (după fr. cordé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordat
CORDÁT^2, -Ă, cordați, -te, adj. În formă de inimă; cordiform. – Din fr. cordé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordea
CORDEÁ, cordele, s. f. 1. Panglică îngustă care servește ca ornament (legată în păr, la gât, la pălărie etc.). 2. (Zool.) Tenie. 3. Pește marin în formă de panglică și cu aripioarele dorsală, codală și anală contopite (Ophidion barbatum). [Var.: (înv.) cordélă s. f.] – Din ngr. kordélla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordelă
CORDÉLĂ s. f. v. cordea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordelier
CORDELIÉR, cordelieri, s. m. 1. Călugăr franciscan numit astfel pentru că purta drept centură o frânghie. 2. (În timpul Revoluției Franceze) Membru al unui club revoluționar fondat de Danton, Marat și Desmoulins. [Pr.: -li-er] – Din fr. cordelier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordeluţă
CORDELÚȚĂ, cordeluțe, s. f. Diminutiv al lui cordea. – Cordea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordeluță
CORDELÚȚĂ, cordeluțe, s. f. Diminutiv al lui cordea. – Cordea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordenci
CORDÉNCI, cordenciuri, s. n. (Pop.) 1. Piesă componentă a războiului de țesut, constând dintr-o scândurică lungă cu crestături pe o margine, care oprește sulurile să dea înapoi; cripalcă, piedică. 2. Limba meliței. – Cf. coardă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordial
CORDIÁL, -Ă, cordiali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care pornește din toată inima; afectuos. [Pr.: -di-al] – Din fr. cordial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordialitate
CORDIALITÁTE s. f. Însușirea de a fi cordial; afecțiune. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cordialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordiform
CORDIFÓRM, -Ă, cordiformi, -e, adj. (Rar) Cordat^2. – Din fr. cordiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordiş
CORDÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Coardă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordiș
CORDÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Coardă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordită
CORDÍTĂ^1 s. f. Exploziv preparat din nitroglicerină și nitroceluloză. – Din fr. cordite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordită
CORDÍTĂ^2, cordite, s. f. (Med.; în sintagma) Cordită trofică = afecțiune a coardelor vocale care determină o disfonie manifestată prin scăderea potențialului de efort vocal. – Din fr. chordite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordon
CORDÓN, cordoane, s. n. I. 1. Cingătoare (de material plastic, de panglică, de pânză, de piele etc.); centură, curea. ♦ Panglică lată de mătase purtată diagonal pe piept, de care sunt prinse anumite decorații înalte; gradul cel mai înalt al unei decorații. 2. (Geogr.; în sintagma) Cordon litoral = fâșie de uscat care desparte o lagună sau un liman de mare; săgeată litorală, perisip. 3. Ansamblu de fire electrice foarte flexibile, folosit în telefonie. 4. (Anat.; în sintagma) Cordon ombilical = ombilic. 5. Margine a unei monede cu grosimea mai mare decât partea centrală. II. 1. Șir de posturi militare însărcinate cu un serviciu de pază; linie compactă, formată de obicei din soldați care au ca sarcină să asigure ordinea în cazul unei afluențe de oameni. ◊ Cordon sanitar = ansamblul măsurilor de izolare la care este supusă o localitate sau o țară unde bântuie o boală molipsitoare; (concr.) patrulă sau grup de patrule care asigură această izolare. 2. (Înv.) Frontieră, graniță. – Din fr. cordon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordonaş
CORDONÁȘ, (1), cordonașe, s. n., (2) cordonași, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui cordon (I 1). 2. S. m. (Înv.) Grănicer. – Cordon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordonaș
CORDONÁȘ, (1), cordonașe, s. n., (2) cordonași, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui cordon (I 1). 2. S. m. (Înv.) Grănicer. – Cordon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cordovan
CORDOVÁN, cordovane, s. n. (Înv.) Piele fină de capră sau de oaie, tăbăcită vegetal și folosită pentru încălțăminte de lux și marochinărie; marochin. – Din it. cordovano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corealitate
COREALITÁTE s. f. Concept estetic și filosofic care implică, în general, ideea simultaneității a două moduri de existență. [Pr.: -re-a-] – Co- + realitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreclamant
CORECLAMÁNT, -Ă, coreclamanți, -te, s. m. și f. Persoană care face o reclamație împreună cu altcineva. – Co- + reclamant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecliză
CORECLÍZĂ, coreclize, s. f. Ocluziune, închidere patologică a pupilei. – Din fr. coréclise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corect
CORÉCT, -Ă, corecți, -te, adj. 1. Care respectă regulile, normele dintr-un domeniu dat; așa cum trebuie. 2. (Despre oameni) Care are o ținută, o purtare, o atitudine ireproșabilă; cinstit, leal. – Din fr. correct, lat. correctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecta
CORECTÁ, corectez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) îndrepta greșelile, defectele etc.; a (se) corija. – Din corect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectare
CORECTÁRE, corectări, s. f. Acțiunea de a (se) corecta și rezultatul ei; îndreptare, corijare. – V. corecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectazie
CORECTAZÍE s. f. Dilatație a pupilei. – Din fr. coréctasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectitudine
CORECTITÚDINE s. f. 1. Calitatea de a fi corect; lipsă de greșeli. 2. Ținută sau purtare corectă; cinste. 3. (Log.) Însușire a gândirii care respectă legile logice. – Corect + suf. -itudine (după promptitudine etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectiv
CORECTÍV, corective, s. n. Ceea ce îndreaptă ceva; îndreptare, rectificare. – Din fr. correctif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectopie
CORECTOPÍE s. f. Anomalie a poziției pupilei, constând în faptul că ea nu este situată în centrul irisului. – Din fr. coréctopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corector
CORÉCTOR, -OÁRE, corectori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană însărcinată cu citirea și cu marcarea pe o corectură a greșelilor față de textul original, în vederea înlăturării lor în tipografie. 2. S. n. (În forma accentuată corectór) Aparat, de obicei automat, folosit în diverse sisteme tehnice pentru corectarea funcționării acestora. [Acc. și: corectór] – Din fr. correcteur, lat. corrector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corectură
CORECTÚRĂ, corecturi, s. f. 1. Înlăturare a greșelilor tipografice dintr-un text sau dintr-o formă de tipar. 2. (Concr.) Text tipărit pe care s-a făcut operația de corectură (1). 3. Fiecare dintre modificările operate pe un text corectat. – Din germ. Korrektur, lat. correctura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecţie
CORÉCȚIE, corecții, s. f. 1. (În trecut) Pedeapsă corporală aplicată unui vinovat; bătaie. ◊ Drept de corecție = (în unele state) dreptul părintelui de a cere emiterea unui mandat de arestare, fără îndeplinirea unei alte formalități, împotriva copilului său minor. Casă de corecție = loc unde își execută pedeapsa infractorii minori. 2. Cantitate care trebuie adăugată sau scăzută din indicațiile date de un instrument de măsurare pentru a compensa erorile sistematice care afectează măsurătoarea. Corecție barometrică. – Din fr. correction, lat. correctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecție
CORÉCȚIE, corecții, s. f. 1. (În trecut) Pedeapsă corporală aplicată unui vinovat; bătaie. ◊ Drept de corecție = (în unele state) dreptul părintelui de a cere emiterea unui mandat de arestare, fără îndeplinirea unei alte formalități, împotriva copilului său minor. Casă de corecție = loc unde își execută pedeapsa infractorii minori. 2. Cantitate care trebuie adăugată sau scăzută din indicațiile date de un instrument de măsurare pentru a compensa erorile sistematice care afectează măsurătoarea. Corecție barometrică. – Din fr. correction, lat. correctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecţional
CORECȚIONÁL, -Ă, corecționali, -e, adj. Care sancționează un delict, care privește o infracțiune. ◊ Închisoare corecțională = sancțiune privativă de libertate, aplicată pentru săvârșirea unui delict. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. correctionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corecțional
CORECȚIONÁL, -Ă, corecționali, -e, adj. Care sancționează un delict, care privește o infracțiune. ◊ Închisoare corecțională = sancțiune privativă de libertate, aplicată pentru săvârșirea unui delict. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. correctionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coredactor
COREDÁCTOR, -OÁRE, coredactori, -oare, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care este redactor împreună cu alții la aceeași lucrare. – Co- + redactor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coree
CORÉE s. f. Boală de nervi, frecventă mai ales la tineri, caracterizată prin mișcări musculare involuntare continue și neregulate ale diverselor segmente corporale. – Din fr. chorée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreean
COREEÁN, -Ă, coreeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Coreei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Coreei sau coreenilor (1), privitor la Coreea ori la coreeni. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de coreeni. – Coreea (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreeancă
COREEÁNCĂ, coreence, s. f. Femeie care face parte din populația Coreei sau este originară de acolo. – Coreean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreferat
COREFERÁT, coreferate, s. n. Referat care reia și dezvoltă (critic) unele probleme dezbătute într-un referat. – Co- + referat (după rus. sodoklad).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreferent
COREFERÉNT, -Ă, coreferenți, -te, s. m. și f. Persoană care face un coreferat. – Co- + referent (după rus. sodokladcik).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregent
COREGÉNT, coregenți, s. m. Persoană care are parte legală la domnie împreună cu monarhul, domnind efectiv pe lângă acesta. – Din fr. corégent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregenţă
COREGÉNȚĂ, coregențe, s. f. Funcția, demnitatea de coregent; perioadă cât durează această funcție. – Din fr. corégence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregență
COREGÉNȚĂ, coregențe, s. f. Funcția, demnitatea de coregent; perioadă cât durează această funcție. – Din fr. corégence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregizor
COREGÍZOR, -OÁRE, coregizori, -oare, s. m. și f. Persoană care ia parte la regizarea unui spectacol alături de regizor. [Acc. și: coregizór] – Co- + regizor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregon
COREGÓN, coregoni, s. m. Pește de apă dulce și marin, cu solzi argintii (Coregonus). – Din fr. corégone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregraf
COREGRÁF, -Ă, coregrafi, -e, s. m. și f. Maestru sau maestră de dans și de balet; persoană care creează un dans sau un spectacol de balet. [Var.: coreográf, -ă s. m. și f.] – Din fr. chorégraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregrafia
COREGRAFIÁ, coregrafiez, vb. I. Tranz. (Rar) A crea, aranja și regiza dansuri, balete. ♦ A face coregrafia unui spectacol. [Pr.: -fi-a] – De la coregraf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregrafic
COREGRÁFIC, -Ă, coregrafici, -ce, adj. Care ține de coregrafie, privitor la coregrafie. [Var.: coreográfic, -ă adj.] – Din fr. chorégraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coregrafie
COREGRAFÍE s. f. 1. Arta de a compune dansuri și spectacole de balet. 2. Ansamblul pașilor și figurilor ce compun un dans sau un balet. [Var.: coreografíe s. f.] Din fr. choréographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreic
CORÉIC, -Ă, coreici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) 1. Adj. Care se referă la coree, care ține de coree. 2. S. m. și f. Bolnav de coree. – Din fr. choréique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corela
CORELÁ, corelez, vb. I. Tranz. și refl. A face să fie sau a fi în corelație. – Din corelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelat
CORELÁT, -Ă, corelați, -te, adj. Care se află sau este pus în corelație cu ceva. – V. corela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelativ
CORELATÍV, -Ă, corelativi, -e, adj. (Despre idei, factori etc.) Care este în relație reciprocă cu ceva, care indică un raport reciproc. ◊ Noțiuni corelative = noțiuni care conțin note arătând existența unei anumite legături reciproce între două obiecte ale gândirii. Conjuncții corelative (și substantivat, f.) = conjuncții care apar la ambele membre ale unei fraze, fiind coordonatoare sau, mai rar, subordonatoare. (Gram.) Element corelativ (și substantivat, n.) = (cuvânt) care intră în corelație cu un alt cuvânt, care indică un raport de reciprocitate. – Din fr. corrélatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelativitate
CORELATIVITÁTE s. f. Caracter corelativ. – Cf. it. correlatività.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelaţie
CORELÁȚIE, corelații, s. f. 1. Relație, legătură reciprocă între două sau mai multe lucruri sau fenomene; relație în care unul dintre termeni nu poate exista fără celălalt. 2. Dependență reciprocă, relație a două fenomene sau procese între variațiile cărora există o anumită legătură. – Din fr. corrélation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelație
CORELÁȚIE, corelații, s. f. 1. Relație, legătură reciprocă între două sau mai multe lucruri sau fenomene; relație în care unul dintre termeni nu poate exista fără celălalt. 2. Dependență reciprocă, relație a două fenomene sau procese între variațiile cărora există o anumită legătură. – Din fr. corrélation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelaţional
CORELAȚIONÁL, -Ă, corelaționali, -e, adj. Care este bazat pe corelații. [Pr.: -ți-o-] – Din corelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corelațional
CORELAȚIONÁL, -Ă, corelaționali, -e, adj. Care este bazat pe corelații. [Pr.: -ți-o-] – Din corelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreligionar
CORELIGIONÁR, -Ă, coreligionari, -e, s. m. și f. Persoană care are aceeași religie cu altă persoană. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. coreligionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreograf
COREOGRÁF, -Ă s. m. și f. v. coregraf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreografic
COREOGRÁFIC, -Ă adj. v. coregrafic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreografie
COREOGRAFÍE s. f. v. coregrafie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreometru
COREOMÉTRU, coreometre, s. n. Aparat care servește la măsurarea deschiderii pupilei. [Pr.: -re-o-] – Din fr. coréomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corepetitor
COREPETITÓR, -OÁRE, corepetitori, -oare, s. m. și f. Persoană care acompaniază la pian, la repetiție sau în concerte, recitaluri și spectacole, un cântăreț, un instrumentist, un dansator etc.; repetitor. – Co- + repetitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corepetiţie
COREPETÍȚIE, corepetiții, s. f. Repetiție făcută cu corepetitorul. – Din germ. Korrepetition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corepetiție
COREPETÍȚIE, corepetiții, s. f. Repetiție făcută cu corepetitorul. – Din germ. Korrepetition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coresponda
CORESPONDÁ, corespondez, vb. I. Intranz. A comunica cu cineva prin scrisori, a fi în corespondență cu cineva. [Var.: (înv.) corespundá vb. I] – Cf. germ. korrespondieren, fr. correspondre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespondarisire
CORESPONDARISÍRE, corespondarisiri, s. f. v. CORESPONDARISI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

corespondent
CORESPONDÉNT, -Ă, corespondenți, -te, s. m. și f., adj. I. S. m. și f. 1. Colaborator al unui ziar, al unei reviste etc., care trimite spre publicare știri din locul unde se află. 2. Persoană care, în lipsa părinților unui elev, are răspunderea acestuia față de autoritățile școlare. 3. (Rar) Persoană cu care cineva este în corespondență. II. Adj. (În sintagmele) Membru corespondent = membru al unei academii sau al altei instituții științifice cu vot consultativ. Unghiuri corespondente = fiecare dintre cele patru perechi de unghiuri, congruente două câte două, formate de aceeași parte a unei secante care taie două drepte paralele. – Din fr. correspondant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespondenţă
CORESPONDÉNȚĂ, corespondențe, s. f. I. 1. Schimb (regulat) de scrisori între două sau mai multe persoane. ♦ Totalitatea scrisorilor schimbate între două persoane. ♦ Conținutul unei scrisori. 2. Relatare a faptelor petrecute într-o localitate, făcută de corespondentul unui ziar, al unei reviste, al unui post de radio, de televiziune etc. II. 1. Raport, legătură între lucruri, fenomene, organe, părți ale unui întreg care se potrivesc între ele; concordanță, armonie. 2. (Lingv.) Raport constant existent între două unități lingvistice. ◊ Corespondența timpurilor = raportul de timp dintre predicatul unei propoziții subordonate și predicatul regentei. 3. (Mat.) Relație între două mulțimi, conform căreia fiecare element al unei mulțimi este pus în legătură cu unul sau cu mai multe elemente din cealaltă mulțime. 4. (În sintagma) Corespondența conturilor = legătura reciprocă dintre conturi care reflectă aceeași operație economică. [Var.: (înv.) corespondínță s. f.] – Din fr. correspondance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespondență
CORESPONDÉNȚĂ, corespondențe, s. f. I. 1. Schimb (regulat) de scrisori între două sau mai multe persoane. ♦ Totalitatea scrisorilor schimbate între două persoane. ♦ Conținutul unei scrisori. 2. Relatare a faptelor petrecute într-o localitate, făcută de corespondentul unui ziar, al unei reviste, al unui post de radio, de televiziune etc. II. 1. Raport, legătură între lucruri, fenomene, organe, părți ale unui întreg care se potrivesc între ele; concordanță, armonie. 2. (Lingv.) Raport constant existent între două unități lingvistice. ◊ Corespondența timpurilor = raportul de timp dintre predicatul unei propoziții subordonate și predicatul regentei. 3. (Mat.) Relație între două mulțimi, conform căreia fiecare element al unei mulțimi este pus în legătură cu unul sau cu mai multe elemente din cealaltă mulțime. 4. (În sintagma) Corespondența conturilor = legătura reciprocă dintre conturi care reflectă aceeași operație economică. [Var.: (înv.) corespondínță s. f.] – Din fr. correspondance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespondinţă
CORESPONDÍNȚĂ s. f. v. corespondență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespondință
CORESPONDÍNȚĂ s. f. v. corespondență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespunda
CORESPUNDÁ vb. I v. coresponda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespunde
CORESPÚNDE, corespúnd, vb. III. Intranz. 1. A fi conform cu ceva, a se potrivi, a răspunde la așteptări, la dorințe sau la speranțe. 2. A fi în legătură, a comunica cu ceva; a fi situat în același plan cu ceva, a se afla în dreptul altui obiect. [Part. corespuns] – Din fr. correspondre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corespunzător
CORESPUNZĂTÓR, -OÁRE, corespunzători, -oare, adj. Care corespunde, care se potrivește, care este potrivit sau conform cu..., care se află în conformitate cu...; adecvat, potrivit, nimerit. – Corespunde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreţ
CORÉȚ, corețe, s. n. (Reg.) Unitate de măsură pentru capacitate, echivalentă cu aproape un hectolitru și un sfert, folosită mai ales pentru cereale. – Din ucr. koreć, pol. korzec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreț
CORÉȚ, corețe, s. n. (Reg.) Unitate de măsură pentru capacitate, echivalentă cu aproape un hectolitru și un sfert, folosită mai ales pentru cereale. – Din ucr. koreć, pol. korzec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreu
CORÉU, corei, s. m. Troheu. – Din lat. choreus. Cf. fr. chorée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coreut
COREÚT, coreuți, s. m. Corist în teatrul antic. – Din fr. choreute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corfă
CÓRFĂ, corfe, s. f. (Rar) 1. Coș^1 (1). 2. (În limbajul minerilor) Colivie (2). – Din germ. Korf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corfiţă
CORFÍȚĂ, corfițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui corfă (1). – Corfă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corfiță
CORFÍȚĂ, corfițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui corfă (1). – Corfă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corhan
CORHÁN, corhani, s. m. Insectă mică, de culoare galbenă-roșiatică, ce trăiește în locuri întunecoase și se hrănește cu resturi alimentare (Blatta germanica); șvab. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corhană
CORHÁNĂ, corhane, s. f. (Reg.) Coastă de deal stearpă, râpoasă, greu accesibilă. – Din ucr. kurhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corhart
CORHÁRT s. n. Material aluminos refractar, folosit la căptușirea cuptoarelor pentru fabricarea sticlei. – Din fr. corharte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corhăni
CORHĂNÍ, corhănesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A deplasa buștenii cu țapina. – De la corhană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corhănire
CORHĂNÍRE, corhăniri, s. f. v. CORHĂNI. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

corhănit
CORHĂNÍT s. n. (Reg.) Transport al buștenilor de la locul de unde au fost fasonați până la o cale de comunicație, prin târâre și rostogolire, cu ajutorul țapinei sau cu alte mijloace. – V. corhăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cori
CORI s. n. (Reg.) Pojar. ◊ Cori de vânt = vărsat de vânt. [Var.: cor s. n.] – Din rus. kor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coriaceu
CORIACÉU, -ÉE, coriacei, -ee, adj. Care are constituția, aspectul pielii; tare ca o piele. ♦ Fig. Tenace, dur; zgârcit. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. coriacé, lat. coriaceus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corial
CORIÁL, -Ă, coriali, -e, adj. (Biol.) Care ține de corion, al corionului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. corial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coriamb
CORIÁMB, coriambi, s. m. Picior de vers antic de patru silabe, format dintr-un troheu și un iamb. [Pr.: -ri-amb] – Din fr. choriambe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coriambic
CORIÁMBIC, -Ă, coriambici, -ce, adj. (Despre prozodie) Care este obținut din coriambi. [Pr.: -ri-am-] – Coriamb + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coriandru
CORIÁNDRU s. m. Plantă erbacee anuală din familia umbeliferelor, cu flori albe sau roz, cu miros pătrunzător și fructe în formă de globulețe, bogate în uleiuri eterice, fapt pentru care semințele uscate se folosesc în industria farmaceutică, a parfumurilor sau drept condiment (Coriandrum sativum). [Pr.: -ri-an-] – Din ngr. koríandron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coribant
CORIBÁNT, coribanți, s. m. Preot al zeiței grecești Cibele, al cărei cult avea un caracter orgiac. – Din fr. corybante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coridă
CORÍDĂ, coride, s. f. Luptă cu tauri, organizată în Spania, în țările Americii Latine și în sudul Franței. – Din sp., fr. corrida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coridor
CORIDÓR, coridoare, s. n. Loc de trecere îngust (și lung), care leagă încăperile unei clădiri și din care se intră în camerele aceluiași apartament sau ale aceluiași etaj; culoar. ♦ Porțiune îngustă de spațiu de-a lungul compartimentelor unui vagon de cale ferată. ♦ Porțiune îngustă de teren care leagă două puncte. – Din fr. corridor, germ. Korridor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coridoraş
CORIDORÁȘ, coridorașe, s. n. Diminutiv al lui coridor. – Coridor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coridoraș
CORIDORÁȘ, coridorașe, s. n. Diminutiv al lui coridor. – Coridor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corifeu
CORIFÉU, -ÉE, corifei, -ee, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană cu rol conducător într-un domeniu de activitate; fruntaș, căpetenie; p. ext. personalitate de frunte într-un anumit domeniu. 2. S. m. Conducătorul corului^1 în tragedia și în comedia greacă antică. ♦ Cântăreț solist într-un cor^1. ♦ Balerin care conduce un ansamblu. – Din fr. coryphée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corigent
CORIGÉNT, -Ă, adj., s. m. și f. v. corijent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corigenţă
CORIGÉNȚĂ s. f. v. corijență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corigență
CORIGÉNȚĂ s. f. v. corijență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corigibil
CORIGÍBIL, -Ă, corigibili, -e, adj. Care se poate corija. – Din fr. corrigible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corija
CORIJÁ, corijez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) corecta, a (se) îndrepta. – Din fr. corriger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corijare
CORIJÁRE, corijări, s. f. Faptul de a (se) corija; corectare, corecție, îndreptare. – V. corija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corijent
CORIJÉNT, -Ă, corijenți, -te, adj., s. m. și f. (Elev sau student) care, la încheierea anului școlar, nu a obținut notă de trecere la una sau la două materii și care urmează să susțină toamna un nou examen la materia sau la materiile respective. [Var.: corigént, -ă adj., s. m. și f.] – Din lat. corrigens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corijenţă
CORIJÉNȚĂ, corijențe, s. f. Situația unui corijent; examen dat de un corijent. [Var.: corigénță s. f.] – Din corijent (după absent-absență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corijență
CORIJÉNȚĂ, corijențe, s. f. Situația unui corijent; examen dat de un corijent. [Var.: corigénță s. f.] – Din corijent (după absent-absență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corimb
CORÍMB, corimbe, s. n. Inflorescență în formă de umbrelă. – Din fr. corymbe, lat. corymbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corindon
CORINDÓN s. n. Oxid natural de aluminiu, foarte dur, divers colorat, de obicei în nuanțe de albastru și galben, ale cărui varietăți transparente sunt folosite ca pietre prețioase, iar altele, cu aspect de mase granuloase, sunt folosite ca abraziv pentru șlefuire. – Din fr. corindon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corinteu
CORINTÉU, corintei, s. m. (Reg.) Persoană care spune chiuiturile la o nuntă. – Din magh. kurjantó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corintian
CORINTIÁN, -Ă, corintieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Corint. 2. Adj. Corintic. [Pr.: -ti-an] – Din fr. corinthien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corintic
CORÍNTIC, -Ă, corintici, -ce, adj. 1. (În sintagmele) Stil (sau ordin) corintic = stil arhitectonic folosit de eleni și de romani, caracterizat prin suplețea coloanei decorate cu caneluri și prin capitelul ornamentat cu sculpturi reprezentând frunze de acantă în volută. Coloană corintică = coloană care aparține acestui stil. 2. Care aparține stilului corintic (1), privitor la Corint; din Corint. – Corint (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corioepiteliom
CORIOEPITELIÓM, corioepitelioame, s. n. Tumoare malignă dezvoltată în uter din resturile placentare rămase după o sarcină. [Pr.: -ri-o-e-pi-te-li-om] – Din fr. chorio-épithéliome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corion
CORIÓN, corioane, s. n. 1. Înveliș extern al embrionului la vertebratele superioare. 2. Strat profund al pielii, în care se găsesc vase sangvine și nervi. [Pr.: -ri-on] – Din fr. chorion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corist
CORÍST, -Ă, coriști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă într-un cor^1. – Din fr. choriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corium
CÓRIUM s. n. Strat de piele la animale cuprins între epidermă și stratul adipos subcutanat, format în cea mai mare parte dintr-un țesut conjunctiv și care, după o prelucrare corespunzătoare, se transformă în piele tăbăcită. [Pr.: -ri-um] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coriză
CORÍZĂ, corize, s. f. Inflamare a mucoasei nazale; guturai. ◊ Coriză spasmodică = boală alergică ce apare la persoanele sensibilizate la diferite substanțe din aer. Coriză contagioasă = boală de natură virotică sau microbiană, întâlnită la unele păsări de curte (găini și curci) sau la bovine. – Din fr. coryza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corlată
CORLÁTĂ, corlate, s. f. (Reg.) 1. Iesle. 2. Îngrăditură sau colibă pentru vite, pe câmp. 3. Împletitură de formă bombată care se așază pe car când se transportă snopi sau fân. 4. Poliță în jurul cuptorului pe care se țin vase de bucătărie și alte lucruri mărunte; prichici. [Pl. și: corlăți] – Din magh. korlát.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corlă
CÓRLĂ, corle, s. f. Pasăre acvatică migratoare, de mărimea unui porumbel, care trăiește în bălțile și în iazurile cu stuf; găinușă-de-baltă (Gallinula chloropus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corli
CORLÍ, corlesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) cufunda în apă, a (se) da la fund. – Din corlă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corm
CORM s. n. Organism al plantelor superioare, format din rădăcină, tulpină și frunze, având o structură anatomică evoluată. – Din fr. corme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corman
CORMÁN s. n. v. cormană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cormană
CORMÁNĂ, cormane, s. f. Parte a plugului confecționată din tablă de oțel, care deplasează lateral, răstoarnă și mărunțește brazdele; răsturnătoare. [Var.: (reg.) cormán s. n.] – Din magh. kormány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cormofită
CORMOFÍTĂ, cormofite, s. f. (La pl.) Grup de plante evoluate care au corm; (și la sg.) plantă din acest grup. ◊ (Adjectival) Plantă cormofită – Din fr. cormophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cormoran
CORMORÁN, cormorani, s. m. (La pl.) Gen de păsări acvatice, bune înotătoare și scufundătoare, cu ciocul încovoiat și gâtul lung; (și la sg.) pasăre care face parte din acest gen. – Din fr. cormoran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corn
CORN^1, (I 1, 6) coarne, (I 4, 5, II) cornuri, s. n., (I 3, III) corni, s. m. I. I. Formațiune dură, pereche sau nepereche, de pe craniul multor copitate. ◊ Loc. adj. (Despre cuvintele, relatările cuiva) Cu coarne = exagerat, de necrezut, gogonat, umflat. ◊ Expr. A lua în coarne = (despre vite) a împunge cu coarnele; fig. a se repezi cu vorba la cineva, a certa pe cineva. A scoate coarne = a deveni agresiv; a se obrăznici. A fi mai cu coarne decât altul = a fi mai grozav decât altul. A pune (cuiva) funia în coarne = a înșela, a amăgi (pe cineva), a-i impune (cuiva) voința. A se lua în coarne cu cineva = a se încăiera, a se lua la harță. A-și arăta coarnele = a-și manifesta răutatea, dușmănia. A căuta (cuiva) în coarne sau a căuta (ori a se uita) în coarnele cuiva = a îndeplini toate gusturile, capriciile cuiva; a răsfăța. A pune coarne = a călca credința conjugală; a înșela. (Pop.) Cel cu coarne = dracul. ♦ P. anal. Fiecare dintre cele patru organe tactile și vizuale ale melcului; fiecare dintre cele două excrescențe chitinoase de lângă ochii unor cărăbuși. 2. (La sg.) Substanță chitinoasă din care sunt constituite coarnele^1 (I 1) animalelor (folosită pentru fabricarea unor obiecte). 3. (Și în sintagma corn de vânătoare) Instrument de suflat, confecționat uneori din corn^1, folosit la vânătoare sau pentru chemări, semnalizări etc. ♦ Instrument muzical de suflat, format dintr-un tub conic de alamă sau din alt metal. ◊ Corn englez = instrument de suflat din familia oboiului, dar cu un sunet mai grav, cu ancie dublă. 4. Recipient format dintr-un corn^1 (I 1) sau de forma acestuia, în care se păstrează praful de pușcă, sarea etc.; p. ext. conținutul acestui recipient. ◊ Expr. Cornul abundenței = (în mitologia greacă) simbol al belșugului, reprezentat printr-un vas în formă de corn^1 (I 1), umplut cu fructe și cu flori. 5. Produs de panificație din făină albă, de mici dimensiuni și în formă de semilună. 6. Parte a unor construcții, organe de mașini, unelte etc. în formă de corn^1 (I 1). ♦ Recipient din corn^1 (I 1) sau de lut prelungit cu o pană de gâscă prin care se scurge huma colorată, folosit în ceramica populară pentru decorarea vaselor. 7. (La sg.) Denumire dată unor formații anatomice cu aspect de corn^1 (I 1). Corn uterin. 8. (În sintagma) Cornul Lunii = Luna în primul și în ultimul pătrar, când are formă de seceră. 9. Compus: cornul-secarei sau corn-de-secară = ciupercă parazită care trăiește în ovarul diferitelor plante graminee; pintenul-secarei (Claviceps purpurea); boală provocată de această ciupercă și manifestată prin apariția în spic a unor formații tari, negricioase, întrebuințate în farmacie pentru extragerea ergotinei. II. 1. (Reg.) Colț, ungher, margine. 2. (Înv.) Aripă de oaste, de tabără. III. (La pl.) Căpriorii casei. – Lat. cornu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corn
CORN^2, corni, s. m. Arbust sau arbore mic cu lemnul foarte tare, cu frunze opuse, cu flori galbene și cu fructe roșii comestibile, ale cărui frunze se folosesc la vopsit (Cornus mas). – Lat. cornus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornac
CORNÁC, cornaci, s. m. Persoană care îngrijește și conduce elefanți sau, p. ext., alte animale. – Din fr. cornac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornacee
CORNACÉE, cornacee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, întregi, flori gamopetale mici, galbene sau albe, grupate în umbele și fructe drupe sau bace roșii sau negre; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: ce-e] – Din fr. cornacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornaci
CORNÁCI^1, cornaci, s. m. Plantă erbacee acvatică cu tulpini lungi, frunze romboidale, flori albe, fructe negre-cenușii, având două-patru coarne și semințe comestibile (Trapa natans). – Corn^1 + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornaci
CORNÁCI^2, -CE, cornaci, -ce, adj. (Despre animale) Cu coarne lungi. – Corn^1 + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornaj
CORNÁJ s. n. 1. Zgomot patologic produs de trecerea aerului prin căile respiratorii (laringe, bronhii, trahee), îngustate din cauza unor leziuni, a unor infecții etc. 2. Sforăială care se aude la cai când sunt goniți la galop. – Din fr. cornage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornalină
CORNALÍNĂ s. f. Varietate de agat semitransparentă, de culoare care variază de la roșu-închis la roșu-trandafiriu, folosită ca piatră semiprețioasă la bijuterii. – Din fr. cornaline, lat. cornalina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornar
CORNÁR, cornari, s. m. (Înv.) Slujbaș care strângea cornăritul. – Corn^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornat
CORNÁT, -Ă, cornați, -te, adj. (Rar) Cornut. – Corn^1 + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornări
CORNĂRÍ^1, cornăresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A conduce plugul ținându-l de coarne. – Corn^1 + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornări
CORNĂRÍ^2, cornăresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A strânge cornăritul; a impune cornăritul. – Din cornărit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornărit
CORNĂRÍT s. n. (Înv.) Dare pe vitele cornute. – Corn^1 + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornăţar
CORNĂȚÁR, cornățari, s. m. Insectă mică de apă, cu corpul scurt și lătăreț și cu picioarele dinainte în formă de cornițe (Naucoris cimicoides). – Cornat + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornățar
CORNĂȚÁR, cornățari, s. m. Insectă mică de apă, cu corpul scurt și lătăreț și cu picioarele dinainte în formă de cornițe (Naucoris cimicoides). – Cornat + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornean
CORNEÁN, -Ă, corneeni, -e, adj. (Anat.) De cornee, al corneei. [Pr.: -ne-an] – Din fr. cornéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corneci
CORNÉCI, cornece, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui corn^1 (I 1). – Corn^1 + suf. -eci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornee
CORNÉE, cornee, s. f. Partea anterioară a membranei externe a ochiului, transparentă, de natură epiteliană, nevascularizată, puternic inervată; (pop.) albul ochiului. [Pr.: -ne-e) – Din fr. cornée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corner
CÓRNER^1, cornere, s. n. Lovitură din colțul terenului, la fotbal, care se acordă echipei în atac, dacă un jucător din apărare trimite mingea în spatele liniei propriei porți. – Din engl., fr. corner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corner
CÓRNER^2, cornere, s. n. Formă simplă de organizare monopolistă, care constă într-o înțelegere între întreprinderi în vederea cumpărării de mărfuri și vânzării lor la prețuri ridicate. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornet
CORNÉT^1, cornete, s. n. 1. Hârtie răsucită în formă de con, în care se împachetează diferite lucruri. ♦ Conținutul unui astfel de ambalaj. 2. (În sintagma) Cornet acustic = instrument acustic în formă de pâlnie, care intensifică vibrațiile sonore, folosit de persoanele cu auzul slab; pavilion (4). 3. Instrument muzical de suflat, din alamă, asemănător cu trompeta, dar de dimensiuni mai mici decât aceasta și cu un registru mai înalt. 4. (În sintagma) Cornet nazal = fiecare dintre cele șase lame osoase în formă de cornet^1 (1), situate pe pereții laterali ai celor două nări. 5. Produs de patiserie asemănător cu vafela de napolitană sau de tort, în formă de con (retezat), în care se pune înghețată, frișcă, cremă etc. – Din fr. cornet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornet
CORNÉT^2, corneți, s. m. (Înv.) Ofițer inferior de cavalerie; stegar de cavalerie; portdrapel. – Din rus. kornet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornet
CORNÉT^3, corneturi, s. n. Loc unde cresc corni^2. – Corn^2 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corneţel
CORNEȚÉL, cornețele, s. n. Diminutiv al lui cornet^1 – Cornet^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornețel
CORNEȚÉL, cornețele, s. n. Diminutiv al lui cornet^1 – Cornet^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornflakes
CÓRNFLAKES s. n. pl. Produs alimentar din porumb sub formă de fulgi. [Scris și: corn-flakes. – Pr.: córnfleĭcs] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornice
CORNÍCE s. f. v. cornișă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornicul
CORNÍCUL, cornicule, s. n. Semn de onoare care se punea pe casca anumitor soldați sau ofițeri romani. – Din lat. corniculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornicular
CORNICULÁR, corniculari, s. m. Soldat roman atașat pe lângă un centurion sau un tribun. – Din lat. cornicularius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornier
CORNIÉR, corniere, s. n. Bară laminată de oțel, având profilul secțiunii transversale în forma literei „L”. [Pr.: -ni-er. – Var.: corniéră s. f.] – Din fr. cornière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornieră
CORNIÉRĂ s. f. v. cornier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornifica
CORNIFICÁ, cornífic, vb. I. 1. Tranz. A transforma celulele moi din stratul de bază al epidermei în celule cornoase. 2. Refl. A se transforma în țesut cornos. – Din corn^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornist
CORNÍST, -Ă, corniști, -ste, s. m. și f. 1. Gornist, trompetist. 2. Persoană care cântă la corn^1 (I 3). – Din fr. corniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornişă
CORNÍȘĂ, cornișe, s. f. 1. Partea superioară, ieșită în afară și ornamentată, a zidului unei construcții, având rolul de a sprijini acoperișul și de a împiedica scurgerea apei de ploaie pe fața clădirilor. 2. Mulură proeminentă, așezată sub plafon, deasupra unei uși, ferestre, la o mobilă etc., având rol decorativ. 3. Drum paralel cu curbele de nivel pe marginea superioară a unei pante abrupte, a unei faleze etc. [Var.: corníce s. f.] – Din fr. corniche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornișă
CORNÍȘĂ, cornișe, s. f. 1. Partea superioară, ieșită în afară și ornamentată, a zidului unei construcții, având rolul de a sprijini acoperișul și de a împiedica scurgerea apei de ploaie pe fața clădirilor. 2. Mulură proeminentă, așezată sub plafon, deasupra unei uși, ferestre, la o mobilă etc., având rol decorativ. 3. Drum paralel cu curbele de nivel pe marginea superioară a unei pante abrupte, a unei faleze etc. [Var.: corníce s. f.] – Din fr. corniche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornişon
CORNIȘÓN, cornișoni, s. m. Varietate de castraveți mici și tari, folosiți mai ales pentru conservare în oțet. – Din fr. cornichon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornișon
CORNIȘÓN, cornișoni, s. m. Varietate de castraveți mici și tari, folosiți mai ales pentru conservare în oțet. – Din fr. cornichon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornişor
CORNIȘÓR, cornișori, s. m. (Bot.) 1. Brăduț (1). 2. Mică plantă erbacee de munte, cu tulpina târâtoare, cu frunze lanceolate, fin dințate și cu spice terminale (Lycopodium annotinum). [Pl. și: (n.) cornișoare] – Corn^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornișor
CORNIȘÓR, cornișori, s. m. (Bot.) 1. Brăduț (1). 2. Mică plantă erbacee de munte, cu tulpina târâtoare, cu frunze lanceolate, fin dințate și cu spice terminale (Lycopodium annotinum). [Pl. și: (n.) cornișoare] – Corn^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corniţă
CORNÍȚĂ^1 s. f. Soi de viță-de-vie pentru vin, cu struguri negri-roșietici, asemănători cu coarna (2). – Coarnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corniță
CORNÍȚĂ^1 s. f. Soi de viță-de-vie pentru vin, cu struguri negri-roșietici, asemănători cu coarna (2). – Coarnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corniţă
CORNÍȚĂ^2, cornițe, s. f. 1. Dispozitiv asemănător cu un scaun, având tăblia în formă de U, pe care se așază o roată de lemn când i se pun obezile. 2. (La pl.) Coarne mici (încă nedezvoltate) pe care le au unele animale. – Corn^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corniță
CORNÍȚĂ^2, cornițe, s. f. 1. Dispozitiv asemănător cu un scaun, având tăblia în formă de U, pe care se așază o roată de lemn când i se pun obezile. 2. (La pl.) Coarne mici (încă nedezvoltate) pe care le au unele animale. – Corn^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corniză
CORNÍZĂ, cornize, s. f. Vergea de lemn sau de metal de care se atârnă draperiile sau perdelele. – Cf. it. cornice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornos
CORNÓS, -OÁSĂ, cornoși, -oase, adj. Care are consistența cornului^1; dur, tare. ◊ Celulă cornoasă = celulă epitelială moartă. Strat cornos = strat de protecție al epidermei, relativ dur, format din celule cornoase. – Corn^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornuleţ
CORNULÉȚ, cornulețe, s. n. Diminutiv al Iui corn^1. ♦ Fig. (Pop.) Adaos, înfloritură, exagerare. – Corn^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornuleț
CORNULÉȚ, cornulețe, s. n. Diminutiv al Iui corn^1. ♦ Fig. (Pop.) Adaos, înfloritură, exagerare. – Corn^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornurele
CORNURÉLE s. n. pl. Colțișoare, unghiulețe. – Cornuri (pl. lui corn^1) + suf. -ele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornut
CORNÚT, -Ă, cornuți, -te, adj. 1. (Și substantivat, f.) (Animal) care are coarne. 2. Cu coarne mari, bine dezvoltate. 3. Compus: (Bot.) secară-cornută = cornul-secarei, v. corn^1 (I 9). – Lat. cornutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornuţ
CORNÚȚ, cornuți, s. m. 1. Plantă erbacee cu tulpina târâtoare și cu fructele în formă de capsule mari, cilindrice (Cerastium alpinum). 2. Plantă erbacee cu flori albe (Cerastium arvense). – Corn^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornuț
CORNÚȚ, cornuți, s. m. 1. Plantă erbacee cu tulpina târâtoare și cu fructele în formă de capsule mari, cilindrice (Cerastium alpinum). 2. Plantă erbacee cu flori albe (Cerastium arvense). – Corn^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cornwall
CÓRNWALL s. m. (Zool.) Rasă de porci originară din Anglia, de talie mare și de culoare neagră; marele negru. [Pr.: córnŭol] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroană
COROÁNĂ, coroane, s. f. 1. Podoabă pentru cap în formă de cerc, făcută din flori și frunze; cunună. ♦ Fig. Încununare. ♦ Cunună de flori sau de frunze (naturale sau artificiale) care se depune ca omagiu la mormântul cuiva. 2. Diademă (de aur, de argint, de fier) ornamentată, purtată de monarhi la ocazii solemne ca semn al puterii lor; p. anal. tiară papală. ♦ Semn distinctiv imprimat, desenat sau brodat în formă de coroană (1) pe stemele și pe blazoanele familiilor imperiale, regale sau senioriale. 3. Fig. Putere monarhică, suveranitate; p. ext. persoană care deține aceeastă putere. 4. Unitate monetară în unele țări. 5. Totalitatea ramurilor unui arbore, ale unui arbust etc. 6. (Și în sintagma coroană dentară) Partea superioară, vizibilă, a dintelui omului, care iese din gingie și este acoperită cu smalț. ♦ Îmbrăcăminte de metal, de porțelan, de acrilat etc. cu care se acoperă un dinte sau o măsea cariată. 7. Partea de deasupra copitei la piciorul calului. 8. (Și în sintagma coroană circulară) Suprafață cuprinsă între două cercuri concentrice. 9. (În sintagmele) Coroană solară = regiune luminoasă în jurul Soarelui, formată din stratul exterior și cel mai rarefiat al atmosferei solare, vizibilă cu ochiul liber în timpul unei eclipse totale de Soare. Coroana boreală = numele unei constelații (circulare) din emisfera boreală; Hora. 10. Piesă sau parte dintr-o piesă mecanică, de lungime mică, având forma unui cilindru gol. 11. (Muz.) Semn pus deasupra unei note sau a unei pauze pentru a le prelungi valoarea; fermata. – Din lat. corona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corobană
COROBÁNĂ, corobane, s. f. (Reg.) Scorbură de copac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corobeaţă
COROBEÁȚĂ, corobețe, s. f. (Reg.) Măr pădureț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corobeață
COROBEÁȚĂ, corobețe, s. f. (Reg.) Măr pădureț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corobora
COROBORÁ, coroborez, vb. I. Tranz. (Livr.) A întări, a sprijini, a da putere, a consolida; a confirma. – Din fr. corroborer, lat. corroborare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroborant
COROBORÁNT, -Ă, coroboranți, -te, adj. Care coroborează, întărește. – Din fr. corroborant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroborare
COROBORÁRE, coroborări, s. f. Acțiunea de a corobora și rezultatul ei. – V. corobora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroda
CORODÁ, corodez, vb. I. Tranz. 1. A roade, a degrada unele materiale, metale etc. în mod progresiv cu ajutorul agenților chimici. 2. A pregăti o formă de tipar prin gravare chimică cu ajutorul unei soluții corosive. 3. A decolora pe anumite porțiuni o țesătură vopsită în vederea obținerii unor desene. – Din fr. corroder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corodant
CORODÁNT, -Ă, corodanți, -te, adj., s. m. (Substanță) care produce corodare; corosiv. – Din fr. corrodant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corodare
CORODÁRE, corodări, s. f. Acțiunea de a coroda și rezultatul ei. – V. coroda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroebus
Coroebus 1. Unul dintre pretendenții Cassandrei, mort cu ocazia asediului cetății Troia. 2. Erou din Argos, întemeietorul cetății Megara.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

coroi
CORÓI, coroi, s. m. Nume dat mai multor specii de păsări răpitoare mici, în special șoimului. – Din magh. karvaly.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroia
COROIÁ, pers. 3 coroiază, vb. I. Refl. (Rar; despre nas) A se încovoia (ca ciocul coroiului); a deveni coroiat. – Din coroiat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroiaj
COROIÁJ, coroiaje, s. n. Raportul dintre aria secțiunii inițiale a unui lingou sau a unui semifabricat supus laminării sau forjării și aria secțiunii finale a semifabricatului sau a piesei obținute. – Din fr. corroyage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroiat
COROIÁT, -Ă, coroiați, -te, adj. (Despre ciocul unor păsări, p. ext., despre nasul oamenilor) Încovoiat; cu vârful adus în jos; acvilin, coroietic. ♦ (Despre oameni) Care are nasul încovoiat. – Coroi + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroidă
COROÍDĂ, coroide, s. f. Membrană subțire, vasculară și pigmentată a globului ocular, situată între sclerotică și retină. – Din fr. choroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroidian
COROIDIÁN, -Ă, coroidieni, -e, adj. (Anat.) De coroidă, al coroidei. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. choroïdien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroidită
COROIDÍTĂ s. f. Inflamație a coroidei, însoțită de tulburări de vedere. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. choroïdite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroietic
COROIÉTIC, -Ă, coroietici, -ce, adj. (Reg.) Coroiat. – Coroiat + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corolar
COROLÁR^1, corolare, s. n. (Mat., Log.) Concluzie care derivă nemijlocit dintr-o teoremă. ♦ Idee care decurge dintr-o teorie, dintr-o afirmație etc. – Din fr. corollaire, lat. corollarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corolar
COROLÁR^2, -Ă, corolari, -e, adj. (Bot.) Al corolei. – Din fr. corollaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corolă
CORÓLĂ, corole, s. f. Totalitatea petalelor, de obicei frumos colorate, ale unei flori, constituind învelișul floral intern la majoritatea angiospermelor. – Din fr. corolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coromâslă
COROMẤSLĂ, coromâsle, s. f. (Reg.) Cobiliță. – Din ucr. koromyslo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corona
CORÓNA s. f. Tip de descărcare electrică de forma unei aureole (coroane), care apare în jurul părților mai ascuțite ale conductoarelor aflate la înaltă tensiune. – Din fr. coronne, germ. Krone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronal
CORONÁL, -Ă, coronali, -e, adj. (Anat.; în sintagma) Os coronal = os care formează partea anterioară a craniului; osul frunții. – Din fr. coronal, lat. coronalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronament
CORONAMÉNT, coronamente, s. n. 1. Ornament terminal situat la partea superioară a unei clădiri, a unei porți etc. 2. Partea superioară a unui chei, a unui dig, a unui zid de sprijin, executată, de obicei, din piatră fățuită. 3. Coroană (5). – Din fr. couronnement (după coroană).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronar
CORONÁR, -Ă, coronari, -e, adj. (Și substantivat, f.) Vas sangvin, arteră sau venă în formă de coroană în jurul unui organ pe care îl irigă. – Din fr. coronaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronarian
CORONARIÁN, -Ă, coronarieni, -e, adj. Care se referă la arterele coronare. [Pr.: -ri-an] – Din fr. coronarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronarită
CORONARÍTĂ s. f. Inflamație a arterelor coronare ale inimii, constituind uneori cauza anghinei pectorale sau a infarctului miocardic. – Din fr. coronarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroner
CÓRONER, coroneri, s. m. Ofițer de poliție judiciară în Marea Britanie și în SUA. [Pr.: cárănăr] – Din engl. coroner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronis
Coronis 1. Fiica lui Phlegyas, regele din Orchomenus. A fost iubită de Apollo, cu care a avut un fiu, pe Asclepius (v. și Asclepius). De teamă că îmbătrînind va fi părăsită de către zeu, Coronis a preferat să se căsătorească cu un muritor de rînd. 2. Fiica lui Coroneus, transformată în cioară de către zeița Athena pentru a o scăpa de urmărirea lui Poseidon, care se îndrăgostise de ea. 3. Nimfă care l-a crescut pe Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

coronişte
CORONÍȘTE s. f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albe sau roșietice, folosită ca nutreț (Coronilla varia). – Coroană + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroniște
CORONÍȘTE s. f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albe sau roșietice, folosită ca nutreț (Coronilla varia). – Coroană + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroniţă
CORONÍȚĂ, coronițe, s. f. Diminutiv al lui coroană (1). – Coroană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroniță
CORONÍȚĂ, coronițe, s. f. Diminutiv al lui coroană (1). – Coroană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroniu
CORÓNIU s. n. Element chimic ipotetic aflat în coroana solară, căruia i-au fost atribuite unele linii spectrale produse în realitate de atomii puternic ionizați ai unor elemente cunoscute. – Din fr. coronium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronograf
CORONOGRÁF, coronografe, s. n. Instrument astronomic pentru studiul coroanei solare. – Din fr. coronographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronografie
CORONOGRAFÍE, coronografii, s. f. Radiografie a arterelor coronare. – Din fr. coronographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coronulă
CORONÚLĂ, coronule, s. f. Ansamblul apendicelor care se găsesc la petalele unor corole. – Din fr. coronule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coropcar
COROPCÁR, coropcari, s. m. (Reg.) Negustor ambulant. ♦ (Fam.) Hoinar, vagabond. – Coropcă (puțin folosit „ladă” < ucr.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coropeşniţă
COROPÉȘNIȚĂ s. f. v. coropișniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coropeșniță
COROPÉȘNIȚĂ s. f. v. coropișniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coropişniţă
COROPÍȘNIȚĂ, coropișnițe, s. f. Insectă dăunătoare plantelor, cu corpul greoi și cu picioarele anterioare ca niște lopeți, care trăiește în pământ și care atacă, în special, culturile de grădinărie (Gryllotalpa vulgaris). [Var.: coropéșniță s. f.] – Din bg. konopištica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coropișniță
COROPÍȘNIȚĂ, coropișnițe, s. f. Insectă dăunătoare plantelor, cu corpul greoi și cu picioarele anterioare ca niște lopeți, care trăiește în pământ și care atacă, în special, culturile de grădinărie (Gryllotalpa vulgaris). [Var.: coropéșniță s. f.] – Din bg. konopištica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroplast
COROPLÁST, coroplaști, s. m. Modelor de figurine din pământ ars din Grecia antică. – Din fr. coroplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroti
COROTÍ, corotesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se descotorosi. – Din ucr. korotyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corozbină
COROZBÍNĂ, corozbine, s. f. Pește de mare mărunt, viu colorat, cu capul turtit în partea superioară, cu botul scurt, cu aripioara dorsală foarte lungă și alcătuită din numeroase raze spinoase; cățel-de-mare (Blennius sanguinolentus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroziune
COROZIÚNE, coroziuni, s. f. Proces chimic sau electrochimic de degradare, exercitat la suprafața corpurilor metalice de către oxigenul din aerul umed sau de diverse substanțe chimice. ♦ Proces de eroziune a suprafeței unor roci sub acțiunea apelor, a vântului etc. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. corrosion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coroziv
COROZÍV, -Ă, corozivi, -e, adj. 1. (Despre substanțe chimice) Care provoacă o coroziune. ◊ Agent coroziv = substanță care exercită o acțiune chimică sau electrochimică pe suprafața unui material cu care vine în contact, provocând coroziunea. Sublimat coroziv = clorură de mercur, folosită în soluție ca dezinfectant. 2. Fig. Mușcător, usturător, pătrunzător. [Scris și: corosiv] – Din fr. corrosif, lat. corrosivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corozivitate
COROZIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi coroziv. [Scris și: corosivitate] – Din fr. corrosiveté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corp
CORP, corpuri, s. n. I. 1. Totalitatea organelor unei ființe vii; organismul considerat ca un întreg anatomic și funcțional; trup. ◊ Loc. adj. și adv. Corp la corp = (despre modul de desfășurare a luptelor) față în față, pieptiș, deschis, în luptă dreaptă; p. ext. înverșunat, aprig. ◊ Expr. A face corp cu cineva = a se uni, a se asocia cu cineva. ♦ Trup fără cap; trunchi. ◊ Loc. adj. De corp = care se referă la trup; care se poartă direct pe piele. ♦ Cadavru. ♦ Denumire a unor structuri anatomice. Corp galben. 2. Partea principală a unui obiect, a unei construcții, a unei mașini etc. ◊ Corp de casă (sau de case) = parte din ansamblul unei clădiri; aripă. Corp de iluminat = dispozitiv în care se pot monta una sau mai multe lămpi de iluminat, permițând, la nevoie, reorientarea fluxului luminos; luminar. ♦ Conținutul unei scrisori (fără formula de introducere și de încheiere și fără adresă); cuprinsul unei cărți. 3. (Fiz.) Agregat de molecule, porțiune de materie cu masa diferită de zero. ◊ Corp străin = particulă care se găsește într-un tot de altă natură. ♦ (Chim.) Substanță definită (organică sau anorganică). ◊ Corp simplu = substanță chimică ale cărei molecule sunt formate din atomi de același fel; element. Corp compus = substanță chimică ale cărei molecule sunt formate din atomii mai multor elemente. ♦ Corp ceresc = astru. Corp geometric = corp mărginit de fețe (plane sau sferice) definite geometric. 4. (Jur.; în sintagma) Corp delict = obiect care a servit sau era destinat să servească la săvârșirea unei infracțiuni; obiect care poartă urmele unei infracțiuni sau asupra căruia s-a săvârșit infracțiunea, adus în justiție ca probă materială contra acuzatului. 5. (În sintagma) Corp de literă = lungimea paralelipipedului care formează piciorul literei, exprimată în puncte tipografice. II. 1. Totalitatea persoanelor care, prin funcție sau prin profesie, formează o unitate deosebită, legal constituită. ◊ Corp constituit = colectivitate de persoane organizată, de obicei, pe baza unei legi. Corp legislativ (sau legiuitor) = totalitatea deputaților dintr-o adunare legislativă. Corp diplomatic = totalitatea reprezentanților diplomatici din alte state, acreditați pe lângă un stat. Corp de balet = ansamblu de balet. 2. (Cu determinări introduse prin prep. „de”) Mare unitate militară, cuprinzând mai multe divizii, de obicei de aceeași categorie. Corp de aviație. ◊ Corp de gardă = clădire sau încăpere pe care o ocupă o gardă militară în timpul serviciului de pază. (În vechea organizare a armatei) Corp de trupă = unitate militară independentă. 3. (În sintagma) Corp de legi = culegere de legi; corpus, [pl. și: (I 3, m.) corpi] – Din fr. corps, lat. corpus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpolent
CORPOLÉNT, -Ă, corpolenți, -te, adj. (Despre oameni) Care are corpul mare și gras; voinic, trupeș. – Din fr. corpulent, lat. corpulentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpolenţă
CORPOLÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi corpolent. – Din fr. corpulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpolență
CORPOLÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi corpolent. – Din fr. corpulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporal
CORPORÁL, -Ă, corporali, -e, adj. Care ține de corp (I 1), privitor la corp; aplicat corpului; trupesc. ◊ Percheziție corporală = percheziție făcută unei persoane pentru a vedea dacă nu ascunde sub haine, în buzunarele hainelor etc. arme sau alte obiecte cu care ar putea ataca pe cineva sau distruge ceva. Pedeapsă corporală = sancțiune care constă în lovituri sau în torturi aplicate unui delincvent. – Din fr. corporel, lat. corporalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporalitate
CORPORALITÁTE s. f. Însușirea de a fi corporal, de a avea un corp. – Din fr. corporalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporatism
CORPORATÍSM s. n. Sistem economic în care statul limitează, orientează și controlează unitățile constitutive (corporațiile), în scopul eliminării concurenței și asigurării reușitei economice. – Din fr. corporatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporatist
CORPORATÍST, -Ă, corporatiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de corporatism, privitor la corporatism. 2. S. m. și f. Adept al corporatismului. 3. Adj. Corporativ. – Corporatism + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporativ
CORPORATÍV, -Ă, corporativi, -e, adj. Care ține de corporații, privitor la corporații; pe bază de corporații; corporatist (3). – Din fr. corporatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporaţie
CORPORÁȚIE, corporații, s. f. 1. (În Evul Mediu) Organizație de meseriași constituită în scopul apărării intereselor și drepturilor (profesionale); breaslă (1); isnaf, rufet. 2. (În unele țări, mai ales în SUA) Întreprindere mare. ♦ Societate pe acțiuni. [Var.: corporațiúne s. f.] – Din fr. corporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporație
CORPORÁȚIE, corporații, s. f. 1. (În Evul Mediu) Organizație de meseriași constituită în scopul apărării intereselor și drepturilor (profesionale); breaslă (1); isnaf, rufet. 2. (În unele țări, mai ales în SUA) Întreprindere mare. ♦ Societate pe acțiuni. [Var.: corporațiúne s. f.] – Din fr. corporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporaţiune
CORPORAȚIÚNE s. f. v. corporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corporațiune
CORPORAȚIÚNE s. f. v. corporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpus
CÓRPUS, corpusuri, s. n. (Livr.) Culegere sau colecție de texte, documente, inscripții, legi etc. – Din lat. corpus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpuscul
CORPÚSCUL, corpusculi, s. m. Porțiune foarte mică de materie; corp de dimensiuni foarte mici; particulă. ◊ Corpuscul tactil = formațiune nervoasă microscopică, localizată în dermă, specializată în recepția excitațiilor tactile. Corpuscul elementar = unitate virotică, alcătuită dintr-un centru de acid nucleic înconjurat de o capsulă proteinică. [Pl. și: (n.) corpuscule] – Din fr. corpuscule, lat. corpusculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corpuscular
CORPUSCULÁR, -Ă, corpusculari, -e, adj. Care ține de corpusculi, privitor la corpusculi. ◊ Teorie corpusculară = teorie care avansează teza discontinuității materiei. – Din fr. corpusculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corrige
CORRÍGE v. addenda corrige.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

corrige
CORRIGE v. ADDÉNDA (Latinism) Ceea ce se adaugă la o lucrare pentru a o completa. ◊ Addenda corrige = addenda prin care se și corectează unele greșeli dintr-o lucrare. – Din lat. addenda. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

corrigenda
CORRIGÉNDA s. n. pl. Erată. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corsaj
CORSÁJ, corsaje, s. n. Parte a unei rochii care acoperă bustul. – Din fr. corsage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corsar
CORSÁR, corsari, s. m. (În trecut) Corabie înarmată aflată în proprietatea particulară a unei persoane, care, cu învoirea guvernului, ataca și jefuia vasele inamice. ♦ Comandant al unei astfel de corăbii; p. ext. pirat, hoț de mare. – Din it. corsaro, fr. corsaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corset
CORSÉT, corsete, s. n. Centură elastică lată (și întărită cu balene), care servește la strângerea taliei. ◊ Corset gipsat (sau medical) = aparat special făcut din ghips sau din alt material, care servește la imobilizarea coloanei vertebrale sau pentru a corecta unele deformații ale sistemului osos. – Din fr. corset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corsetieră
CORSETIÉRĂ, corsetiere, s. f. Femeie care confecționează corsete. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. corsetière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corso
CÓRSO s. n. Stradă din centrul unui oraș care servește ca loc de promenadă. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cort
CORT, corturi, s. n. Adăpost portativ demontabil, făcut din pânză (tare și) impermeabilă, material plastic etc., fixat pe țăruși; tabernacol. ◊ Foaie de cort = bucată de pânză impermeabilă sau de material plastic, croită astfel încât să se poată face din ea un cort. ◊ Expr. A umbla cu cortul = a nu avea locuință stabilă; a hoinări. ♦ Ca la ușa cortului = a) dans popular cu mișcări vioaie, răspândit mai ales în valea Dunării; melodia după care se execută acest dans; b) (indică modul de exprimare sau de comportare al cuiva) grosolan, necuviincios. – Din ngr. kórti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortegiu
CORTÉGIU, cortegii, s. n. Șir de persoane care însoțesc o ceremonie, o personalitate etc.; convoi. ♦ Fig. Șir, înșirare. – Din it. corteggio, fr. cortège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortel
CORTÉL^1, corteluri, s. n. (Reg.) Umbrelă. [Pl. și: cortele] – Cort + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortel
CORTÉL^2, corteluri, s. n. (Reg.) Haină bărbătească de lână, brodată, cu mâneci din postav alb. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortel
CORTÉL^3, corteluri, s. n. (Reg.) Gazdă, loc de rămas peste noapte. – Din magh. kortély.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortelaş
CORTELÁȘ, cortelași, s. m. (Reg.) Persoană care ține în gazdă elevi sau care încartiruiește soldați; elev care stă în gazdă la cineva. – Cortel^3 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortelaș
CORTELÁȘ, cortelași, s. m. (Reg.) Persoană care ține în gazdă elevi sau care încartiruiește soldați; elev care stă în gazdă la cineva. – Cortel^3 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortes
CÓRTES s. n. pl. 1. (În Evul Mediu, în Spania și Portugalia) Organe reprezentative pe stări. 2. Denumire a parlamentului în Portugalia (până în 1911) și în Spania. [Var.: córtesuri s. n. pl.] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortesuri
CÓRTESURI s. n. pl. v. cortes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortex
CÓRTEX, cortexuri, s. n. 1. Scoarță a unui copac. ♦ Coajă a unui fruct. 2. (Anat.) Partea periferică a unui organ. ♦ Înveliș al părului, cuprins între măduva centrală și cuticula exterioară. 3. (În sintagmele) Cortex cerebral = scoarță cerebrală. Cortex suprarenal = partea periferică a glandei suprarenale; glandă cortico-suprarenală. – Din fr., lat. cortex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortical
CORTICÁL, -Ă, corticali, -e, adj. Care ține de scoarța sau de învelișul exterior al unui organ animal sau vegetal. ♦ Care ține de scoarța creierului. – Din fr. cortical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticoid
CORTICOÍD, corticoizi, s. m. (Biol.) Hormon secretat de corticosuprarenală; corticosteroid. [Pr.: -co-id] – Din fr. corticoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticopleurită
CORTICOPLEURÍTĂ, corticopleurite, s. f. Congestie pulmonară localizată în zona corticală a plămânilor și care afectează și pleura din regiunea respectivă. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. corticopleurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticosteroid
CORTICOSTEROÍD, corticosteroizi, s. m. (Biol.) Corticoid. [Pr.: -ro-id] – Din fr. corticostéroïd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticosteron
CORTICOSTERÓN, corticosteroni, s. m. Hormon steroid prezent în cortexul suprarenal, constituind principiul activ al acestei glande, cu rol esențial în metabolismul glucidelor. – Din fr. corticostéron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticosuprarenal
CORTICOSUPRARENÁL, -Ă, corticosuprarenáli, -e adj. Care se referă la cortexul suprarenal. Celulă corticosuprarenală. Hormon corticosuprarenal. (cf. fr. cortico(-)surrénal) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

corticosuprarenală
CORTICOSUPRARENÁLĂ adj. (În sintagma) Glandă corticosuprarenală = glandă endocrină pereche, indispensabilă vieții, reprezentată de porțiunea corticală a glandei suprarenale, care secretă un număr mare de hormoni sterolici. – Cf. fr. cortico-surrénale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticoterapie
CORTICOTERAPÍE s. f. Tratament făcut asupra scoarței cerebrale. – Din fr. corticothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corticotrop
CORTICOTRÓP, corticotropi, s. m. Hormon al lobului anterior al hipofizei, cu efect stimulator asupra funcției cortexului suprarenal. – Din fr. corticotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortină
CORTÍNĂ, cortine, s. f. Perdea de stofă, de catifea etc. care desparte scena de sala de spectacol și care, prin ridicare sau prin lăsare în jos sau tragere în părți, marchează începutul, respectiv încheierea unui spectacol sau a unui fragment din spectacol. ♦ Perdea de metal care desparte scena de sala de spectacol și care este folosită, în caz de incendiu, pentru a împiedica extinderea focului. – Din it. cortina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortizon
CORTIZÓN, cortizoni, s. m. Hormon secretat de glanda corticosuprarenală, care, preparat sintetic, este folosit în tratamentul insuficienței suprarenale, al reumatismului, al astmului, al unor infecții etc. – Din fr. cortisone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortuleţ
CORTULÉȚ, cortulețe, s. n. Diminutiv al lui cort; corturel. – Cort + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cortuleț
CORTULÉȚ, cortulețe, s. n. Diminutiv al lui cort; corturel. – Cort + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corturar
CORTURÁR, -Ă, corturari, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Țigan care locuiește în mod obișnuit în cort; țigan nomad. – Cort + suf. -ar
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corturel
CORTURÉL, corturele, s. n. (Rar) Cortuleț. – Cort + suf. -urel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corumpe
CORÚMPE vb. III v. corupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coruncă
CORÚNCĂ, corunce, s. f. Dispozitiv folosit în industria extractivă pentru a prinde și a extrage prăjinile sau țevile rămase în gaura de sondă în urma unei avarii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupător
CORUPĂTÓR, -OÁRE, corupători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care corupe. – Corupe + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupe
CORÚPE, corúp, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) abate de la moralitate, corectitudine, datorie; a (se) perverti; a (se) deprava. 2. A face ca o idee, un fenomen social, un sentiment etc. să-și piardă integritatea, puritatea etc.; a (se) deforma; a (se) strica. [Perf. s. corupsei, part. corupt. – Var.: (înv.) corúmpe, (rar) conrúpe vb. III] – Din lat. corrumpere (după rupe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupere
CORÚPERE, coruperi, s. f. Acțiunea de a (se) corupe și rezultatul ei. – V. corupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupt
CORÚPT, -Ă, corupți, -te, adj. (Despre oameni) Care se abate de la morală; desfrânat, depravat, stricat. ♦ (Despre cuvinte, termeni, fraze etc.) Deformat, stricat, alterat. – V. corupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coruptibil
CORUPTÍBIL, -Ă, coruptibili, -e, adj. (Despre oameni) Care poate fi corupt; venal. – Din fr. corruptible, lat. corruptibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coruptibilitate
CORUPTIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi coruptibil; venalitate. – Din fr. corruptibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupţie
CORÚPȚIE, corupții, s. f. 1. Abatere de la moralitate, de la cinste, de la datorie. 2. Desfrânare, depravare. [Var.: (înv.) corupțiúne s. f.] – Din fr. corruption, lat. corruptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupție
CORÚPȚIE, corupții, s. f. 1. Abatere de la moralitate, de la cinste, de la datorie. 2. Desfrânare, depravare. [Var.: (înv.) corupțiúne s. f.] – Din fr. corruption, lat. corruptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupţiune
CORUPȚIÚNE s. f. v. corupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corupțiune
CORUPȚIÚNE s. f. v. corupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corvadă
CORVÁDĂ, corvezi, s. f. 1. Muncă gratuită pe care țăranii o prestau în folosul boierilor sau al statului. ♦ (În trecut) Muncă obligatorie pe care o făceau soldații, cu rândul, în cazarmă. 2. Fig. Obligație neplăcută, muncă silită. [Var.: corvoádă s. f.] – Din lat. corvada sau fr. corvée (refăcut după podv(o)adă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corvetă
CORVÉTĂ, corvete, s. f. 1. Navă de război de mic tonaj, ușor armată și cu mare mobilitate în acțiune. 2. (Ieșit din uz) Corabie de război cu trei catarge, mai mică decât fregata și mai mare decât bricul. – Din fr. corvette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corvid
CORVÍD, corvide, s. n. (La pl.) Familie de păsări terestre sau arboricole, omnivore, variate ca mărime și colorit (Corvidae); (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – După fr. corvidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corvoadă
CORVOÁDĂ s. f. v. corvadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

corycia
Corycia, nimfă iubită de Apollo cu care a avut un fiu, pe Lycareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

corythus
Corythus 1. Fiul lui Zeus și al Electrei, fiica lui Atlas. A avut la rîndul său doi fii, numiți Iasius și Dardanus. Era socotit întemeietorul cetății Cortona din Italia. 2. Fiul lui Paris și al unei nimfe de pe muntele Ida. Se spunea că, întrecîndu-l în frumusețe pe tatăl său, a fost îndrăgit de către Helena. Mistuit de gelozie, Paris și-a ucis fiul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cosac
COSÁC, cosaci, s. m. Pește de apă dulce din familia crapului, cu corpul turtit lateral, cu solzi mici, negri-albăstrui pe spinare și argintii pe laturi (Abramis ballerus). – Din bg. kosak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosar
COSÁR, cosari, s. m. (Ornit.) Lopătar. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosaş
COSÁȘ, cosași, s. m. 1. Persoană care cosește. ◊ Compus: cei-trei-cosași = cele trei stele din constelația Orionului. 2. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor, care scot un țârâit asemănător cu fășâitul coasei. 3. Pește de apă dulce, semimigrator, cu corpul fusiform, gros și cu solzi cenușii-verzui și albicioși (Ctenopharyngodon idella). – Coasă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosaș
COSÁȘ, cosași, s. m. 1. Persoană care cosește. ◊ Compus: cei-trei-cosași = cele trei stele din constelația Orionului. 2. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor, care scot un țârâit asemănător cu fășâitul coasei. 3. Pește de apă dulce, semimigrator, cu corpul fusiform, gros și cu solzi cenușii-verzui și albicioși (Ctenopharyngodon idella). – Coasă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosă
CÓSĂ, cose, s. f. Obiect protector din tablă care se introduce în interiorul unei bucle formate la capătul unui cablu. – Din fr. cose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosăcel
COSĂCÉL, cosăcei, s. m. Diminutiv al lui cosac. – Cosac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coscenarist
COSCENARÍST, -Ă, coscenariști, -ste, s. m. și f. Coautor de scenariu. – Co- + scenarist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coscenariu
COSCENÁRIU, coscenarii, s. n. Scenariu făcut de mai mulți autori. – Co- + scenariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosciug
COSCIÚG s. n. v. coșciug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosecantă
COSECÁNTĂ, cosecante, s. f. (Mat.) Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu secanta trigonometrică a unghiului complementar; (în triunghiul dreptunghic) raportul dintre ipotenuză și cateta opusă unghiului. – Din fr. cosécante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosemna
COSEMNÁ, cosemnez, vb. I. Tranz. A semna împreună cu altcineva un act, o lucrare etc. – Co- + semna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosemnatar
COSEMNATÁR, -Ă, cosemnatari, -e, s. m. și f. Persoană care cosemnează. – Co- + semnatar (după fr. cosignataire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosi
COSÍ, cosesc, vb. IV. 1. Tranz. A tăia (cu coasa sau cu o mașină agricolă) plante de nutreț, cereale etc. ♦ Fig. A distruge, a nimici, a omorî. 2. Refl. A lovi, în mers, un picior de celălalt. ♦ (Despre manșeta pantalonilor) A se roade. – Din sl. kositi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosicioară
COSICIOÁRĂ, cosicioare, s. f. Diminutiv al lui cosiță. – Cosiță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosinus
CÓSINUS, cosinusuri, s. n. (Mat.) Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu sinusul unghiului complementar; (într-un triunghi dreptunghic) raportul dintre cateta alăturată unghiului și ipotenuză. – Din fr. cosinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosinusoidă
COSINUSOÍDĂ, cosinusoide, s. f. Reprezentare grafică a funcției trigonometrice cosinus. – Din fr. cosinusoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosire
COSÍRE, cosiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a cosi și rezultatul ei. – V. cosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosirişte
COSIRÍȘTE, cosiriști, s. f. (Reg.) Loc care a fost cosit. – Cosire + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosiriște
COSIRÍȘTE, cosiriști, s. f. (Reg.) Loc care a fost cosit. – Cosire + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosit
COSÍT s. n. 1. Faptul de a cosi. 2. Timpul în care se cosește, vremea coasei. – V. cosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositoare
COSITOÁRE, cositori, s. f. Mașină de cosit. – Cosi + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositor
COSITÓR^1 s. n. (Chim.) Staniu. – Din sl. kositerŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositor
COSITÓR^2, -OÁRE, cositori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care cosește. 2. S. m. și f. Cosaș (1). – Cosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositori
COSITORÍ, cositoresc, vb. IV. Tranz. A acoperi suprafața unui vas, a unei piese etc. de metal cu un strat subțire de cositor pentru a împiedica oxidarea; a spoi. – Din cositor^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositorire
COSITORÍRE, cositoriri, s. f. Acțiunea de a cositori și rezultatul ei. – V. cositori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositorit
COSITORÍT^1, cositorituri, s. n. Faptul de a cositori. – V. cositori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositorit
COSITORÍT^2, -Ă, cositoriți, -te, adj. (Despre obiecte de metal) Acoperit cu un strat subțire de cositor^1; spoit. – V. cositori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cositură
COSITÚRĂ, cosituri, s. f. 1. Câmp de pe care s-a cosit iarba. 2. Cantitate de iarbă cosită; nutreț. ♦ Recoltă de nutreț. 3. Rană pe care și-o fac la picioare animalele sau oamenii în timpul mersului, ca urmare a poziției sau a conformației defectuoase a membrelor. – Cosi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosiţă
COSÍȚĂ, cosițe, s. f. 1. Părul lung al femeilor, împletit în cozi; p. gener. păr. ◊ Expr. A împleti cosiță albă = a rămâne fată bătrână, nemăritată. ♦ Șuviță de păr. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze terminate cu un cârcel ramificat, cu flori mici, albe-albăstrui (Vicia hirsuta). – Din bg. kosica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosiță
COSÍȚĂ, cosițe, s. f. 1. Părul lung al femeilor, împletit în cozi; p. gener. păr. ◊ Expr. A împleti cosiță albă = a rămâne fată bătrână, nemăritată. ♦ Șuviță de păr. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze terminate cu un cârcel ramificat, cu flori mici, albe-albăstrui (Vicia hirsuta). – Din bg. kosica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosiţel
COSIȚÉL, cosiței, s. m. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu rădăcina fibroasă, cu frunze mici, lunguiețe și dințate și cu flori albe (Sium latifolium). – Cosiță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosițel
COSIȚÉL, cosiței, s. m. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu rădăcina fibroasă, cu frunze mici, lunguiețe și dințate și cu flori albe (Sium latifolium). – Cosiță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetic
COSMÉTIC, -Ă, cosmetici, -ce, adj., s. n., s. f. I. 1. Adj. Care servește la îngrijirea pielii și a părului. 2. S. n. Cremă sau loțiune care servește la îngrijirea pielii și a părului. II. 1. S. f. Arta de a îngriji în mod igienic tenul, folosind metode și preparate adecvate; meseria cosmeticianului. ♦ Ramură a industriei chimico-farmaceutice care se ocupă cu fabricarea cosmeticelor (I 2). 2. Adj. Care ține de cosmetică (II 1), privitor la cosmetică. Laborator cosmetic. – Din fr. cosmétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmeticale
COSMETICÁLE s. f. pl. (Fam.) Produse cosmetice (I 1). – Cosmetic + suf. -ale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetician
COSMETICIÁN, -Ă, cosmeticieni, -e, s. m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu cosmetica (II 1). [Pr.: -ci-an] – Cosmetică + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetiza
COSMETIZÁ, cosmetizez, vb. I. Tranz. A îngriji pielea, părul etc. cu produse cosmetice (I 1). ♦ Fig. (Peior.) A înfrumuseța superficial; a masca. – Cosmet[ic] + suf. -iza. Cf. engl. cosmetize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetizare
COSMETIZÁRE, cosmetizări, s. f. Acțiunea de a cosmetiza și rezultatul ei. – V. cosmetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetizare
COSMETIZÁRE, cosmetizắri, s. f. Acțiunea de a cosmetiza și rezultatul ei. – V. cosmetiza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cosmetolog
COSMETOLÓG, -Ă, cosmetologi, -ge, s. m. și f. Specialist în cosmetologie. – Din cosmetologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmetologie
COSMETOLOGÍE s. f. Ramură a dermatologiei, care studiază probleme de estetică biologică. – Din fr. cosmétologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmiatrie
COSMIATRÍE s. f. Specialitate medicală care se ocupă cu înlăturarea defectelor fizice, cu menținerea frumuseții. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. cosmiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmic
CÓSMIC, -Ă, cosmici, -ce, adj. Care ține de cosmos, privitor la cosmos. ◊ Raze cosmice = radiații ionizate cu mare putere de pătrundere, care străbat atmosfera în direcție aproape verticală. Spațiu cosmic = spațiu infinit în care se află planetele, stelele, galaxiile etc.; spațiu interplanetar; p. ext. spațiul din afara planetei noastre. Radiație cosmică = radiație corpusculară sau electromagnetică provenită din spațiul cosmic. – Din fr. cosmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmobiologie
COSMOBIOLOGÍE s. f. Disciplină care cercetează problemele vieții în cosmos. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cosmobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmochimie
COSMOCHIMÍE s. f. Ramură a chimiei care studiază elementele și combinațiile chimice din cosmos. – Din fr. cosmochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmocraţie
COSMOCRAȚÍE s. f. (Rar) Monarhie universală, preconizată de antici. – Din fr. cosmocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmocrație
COSMOCRAȚÍE s. f. (Rar) Monarhie universală, preconizată de antici. – Din fr. cosmocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmodrom
COSMODRÓM, cosmodromuri, s. n. Teren amenajat cu platforme, rampe și instalații pentru lansarea sateliților artificiali ai Pământului și a navelor cosmice. – Din fr. cosmodrome, rus. kosmodrom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmoeconomie
COSMOECONOMÍE s. f. Mondoeconomie. – Cosmos + economie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmofiziologie
COSMOFIZIOLOGÍE s. f. Studiu al acțiunii factorilor cosmici asupra fiziologiei organismelor vii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. cosmophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmofotogrammetrie
COSMOFOTOGRAMMETRÍE s. f. Metodă a fotogrammetriei care măsoară și reprezintă grafic mari porțiuni din suprafața terestră sau din a celorlalte planete, întocmind hărți pe baza fotografiilor luate din sateliți artificiali. – Din fr. cosmophotogrammétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmogonic
COSMOGÓNIC, -Ă, cosmogonici, -ce, adj. Privitor la cosmogonie. – Din fr. cosmogonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmogonie
COSMOGONÍE s. f. 1. Teorie (religioasă, filosofică sau mitică) despre originea Universului. 2. Ramură a astronomiei care se ocupă cu studiul originii și al evoluției corpurilor cerești și al sistemelor de corpuri cerești. – Din fr. cosmogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmograf
COSMOGRÁF, -Ă, cosmografi, -e, s. m. și f. Om de știință care se ocupă cu cosmografia. – Din fr. cosmographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmografic
COSMOGRÁFIC, -Ă, cosmografici, -ce, adj. Care ține de cosmografie, privitor la cosmografie. – Din fr. cosmographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmografie
COSMOGRAFÍE s. f. Ramură a astronomiei, care se ocupă cu descrierea corpurilor și fenomenelor cerești așa cum sunt cunoscute din observații, fără interpretare sau explicare. – Din fr. cosmographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmolog
COSMOLÓG, -Ă, cosmologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în cosmologie. – Din fr. cosmologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmologic
COSMOLÓGIC, -Ă, cosmologici, -ce, adj. Care ține de cosmologie. – Din fr. cosmologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmologie
COSMOLOGÍE s. f. Ramură a astronomiei care studiază structura și evoluția cosmosului și legile generale care îl conduc. – Din fr. cosmologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonaut
COSMONAÚT, -Ă, cosmonauți, -te, s. m. și f. Astronaut. – Din fr. cosmonaute. Cf. rus. kosmonavt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonautic
COSMONAÚTIC, -Ă, cosmonautici, -ce, adj. 1. Referitor la cosmonautică, de cosmonautică. – Din fr. cosmonautique. Cf. rus. kosmonavtika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonautic
COSMONAÚTIC, -Ă, cosmonautici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Referitor la cosmonautică, de cosmonautică. 2. S. f. Astronautică. – Din fr. cosmonautique. Cf. rus. kosmonavtika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonautică
COSMONAÚTICĂ s. f. 2. Astronautică. – Din fr. cosmonautique. Cf. rus. kosmonavtika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonavă
COSMONÁVĂ, cosmonave, s. f. (Rar) Navă cosmică; astronavă. – Cosmo- (izolat din cosmologie etc.) + navă (după fr. cosmonef, rus. kosmokorabl’).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmonomie
COSMONOMÍE s. f. Totalitatea legilor care guvernează Universul. – Din fr. cosmonomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmopatologic
COSMOPATOLÓGIC, -Ă, cosmopatologici, -ce, adj. De cosmopatologie. – Din fr. cosmopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmopatologie
COSMOPATOLOGÍE s. f. Studiu al acțiunii nocive a factorilor cosmici asupra organismelor vii. – Din fr. cosmopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmopolit
COSMOPOLÍT, -Ă, cosmopoliți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care aparține cosmopolitismului, privitor la cosmopolitism; care manifestă cosmopolitism. 2. Care se consideră cetățean al lumii. ♦ Care nu trăiește într-o singură țară. ♦ (Peior.) Care este atras de tot ce este străin. ♦ Care ține de mai multe culturi, comun mai multor țări sau tuturor țărilor; universal. ♦ Pestriț, amestecat (prin prezența mai multor naționalități și limbi). Oraș cosmopolit. – Din fr. cosmopolite. Cf. (pt. sensul 1) rus. kosmopolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmopolitism
COSMOPOLITÍSM s. n. 1. Doctrină frecventă în sec. XVIII, care promova ideea cetățeniei universale. (Peior.) Concepție potrivit căreia patria e lumea întreagă, iar omul, cetățean al ei. 2. Manieră cosmopolită (2) de a trăi. 3. Admirație manifestată față de tot ce este străin. – Din fr. cosmopolitisme. Cf. (pt. sensul 3) rus. kosmopolitizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmos
CÓSMOS s. n. 1. Spațiu cosmic; Univers. 2. (La grecii antici) Universul, considerat ca un tot armonios organizat, infinit în timp și în spațiu, în opoziție cu haosul. – Din fr. cosmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosmotron
COSMOTRÓN, cosmotroane, s. n. (Fiz.) Sincrofazotron. – Din fr. cosmotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosoi
COSÓI, (2) cosoaie, s. n. 1. Piele netăbăcită, transparentă din care se confecționează curelușe de cusut și de legat. 2. Obiect dintr-o astfel de piele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosor
COSÓR, cosoare, s. n. 1. Cuțit scurt, cu vârful încovoiat, folosit în viticultură și în pomicultură. 2. Plantă erbacee acvatică, adesea spinoasă, cu tulpină lungă și subțire, cu flori unisexuate, solitare și cu fructe ovale (Ceratophyllum demersum). Din sl. kosorĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosoraş
COSORÁȘ, cosorașe, s. n. Diminutiv de la cosor; cuțitaș. – Din cosor + suf. -aș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cosoraș
COSORÁȘ, cosorașe, s. n. Diminutiv de la cosor; cuțitaș. – Din cosor + suf. -aș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cosorî
COSORÎ́, cosorăsc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A tăia vița de vie cu cosorul (1). 2. Fig. A ironiza pe cineva, a spune cuiva vorbe supărătoare, a jigni. – Din cosor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosoroabă
COSOROÁBĂ, cosoroabe, s. f. (Reg.) Fiecare dintre bârnele așezate orizontal deasupra pereților casei în lungul acoperișului, pentru a susține căpriorii. [Var.: costoroábă s. f.] – Cf. magh. koszorú, koszorúfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cosponsorizare
COSPONSORIZÁRE, cosponsorizări, s. f. v. COSPONSORIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cosponsorizat
COSPONSORIZÁT, -Ă, cosponsorizați, -te, adj. v. COSPONSORIZA. – [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cost
COST^1, costuri, s. n. Sumă de bani cheltuită pentru producerea sau cumpărarea unui bun, efectuarea unei lucrări, prestarea unui serviciu etc.; preț. ◊ Costul vieții = totalitatea cheltuielilor pentru bunuri alimentare și nealimentare, pentru serviciile utilizate, necesare unei familii, într-o perioadă determinată. Preț de cost = (în producție) totalul cheltuielilor necesare pentru fabricarea unui bun oarecare; (în circulația mărfurilor) sumă de bani plătită pentru un bun cumpărat în scop de revânzare. ◊ Expr. A vinde sub cost = a vinde o marfă cu un preț mai mic decât prețul de cost^1. A vinde în cost = a vinde o marfă cu un preț egal prețului de cost^1. – Din costa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cost
COST^2 s. n. (Reg.) Hrană, mâncare. ◊ Expr. A ține (pe cineva) în cost = a ține (pe cineva) în pensiune. – Din germ. Kost.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costa
COSTÁ, pers. 3 cóstă, vb. I. 1. Intranz. A avea un preț, o valoare în bani; a prețui. ♦ A se putea obține numai cu contravaloarea în bani; a costisi. ♦ A fi scump. 2. Intranz. și tranz. (Măsura valorii fiind altceva decât banii) A (se) plăti cu..., a (se) dobândi cu prețul a... ◊ Expr. (Tranz.) Ce mă costă? = nu am ce pierde. Nu mă costă (nimic) = mi-e ușor, nu-mi cere niciun efort. – Din it. costare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costal
COSTÁL, -Ă, costali, -e, adj. Al coastei, care ține de coastă. – Din fr. costal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costalgie
COSTALGÍE, costalgii, s. f. Nevralgie intercostală. – Din fr. costalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costarican
COSTARICÁN, -Ă, costaricani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Costa Rica sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Costa Rica sau costaricanilor (1), referitor la Costa Rica ori la costaricani. – Costa Rica (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costător
COSTĂTÓR, -OÁRE, costători, -oare, adj. (Înv.) Costisitor. – Costa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costeliv
COSTELÍV, -Ă, costelivi, -e, adj. 1. (Despre ființe) Slab, uscățiv (încât i se văd coastele). 2. (Despre nuci) Care are miezul mic și coaja greu de desfăcut. 3. Fig. (Rar) Arid, sec, sărac. – Din bg. kosteliv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costie
COSTÍE, costii, s. f. (Reg.) Coastă de deal. – Coastă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costier
COSTIÉR, -Ă, costieri, -e, adj. În (sau din) regiunea coastei (3), în legătură cu țărmul marin. ◊ Navă costieră = navă care face curse de-a lungul coastelor. – Din fr. costière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costisi
COSTISÍ, pers. 3 costisește, vb. IV. Intranz. (Înv.) A costa (1). – Costa + suf. -isi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costisitor
COSTISITÓR, -OÁRE, costisitori, -oare, adj. Care costă mulți bani; scump. – Costisi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costiş
COSTÍȘ, -Ă, costiși, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Înclinat, aplecat pe o coastă; pieziș, oblic, strâmb. 2. S. f. Coastă de deal; povârniș, pantă. – Coastă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costiș
COSTÍȘ, -Ă, costiși, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Înclinat, aplecat pe o coastă; pieziș, oblic, strâmb. 2. S. f. Coastă de deal; povârniș, pantă. – Coastă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costişoară
COSTIȘOÁRĂ, costișoare, s. f. (Rar) Costiță. – Coastă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costișoară
COSTIȘOÁRĂ, costișoare, s. f. (Rar) Costiță. – Coastă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costiţă
COSTÍȚĂ, costițe, s. f. Diminutiv al lui coastă (1). ♦ Produs de mezelărie din carne de porc din regiunea mijlocie a coastelor, obținut prin sărare și afumare; costișoară. – Coastă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costiță
COSTÍȚĂ, costițe, s. f. Diminutiv al lui coastă (1). ♦ Produs de mezelărie din carne de porc din regiunea mijlocie a coastelor, obținut prin sărare și afumare; costișoară. – Coastă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costoboc
COSTOBÓC, costoboci, s. m. (La pl.) Populație traco-dacică din nord-estul Daciei, din bazinul superior și mijlociu al Prutului și Nistrului, menționată documentar în sec. I-II d. H.; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. – Din lat. Costoboci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costoroabă
COSTOROÁBĂ s. f. v. cosoroabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costotom
COSTOTÓM, costotomuri, s. n. Instrument chirurgical pentru tăierea coastelor. [Pl. și: costotome] – Din fr. costotome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costrăş
CÓSTRĂȘ, costrăși, s. m. (Pop.) Biban. – Din sb. kostreš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costrăș
CÓSTRĂȘ, costrăși, s. m. (Pop.) Biban. – Din sb. kostreš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costrei
COSTRÉI, costrei, s. m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu rizom târâtor și cu flori purpurii (Echinochloa crus-gallii). ◊ Costrei mare = plantă erbacee din familia gramineelor, cu rizom puternic și cu spiculețe roșcate, cea mai dăunătoare buruiană din culturile agricole (Sorghum halepense). – Cf. bg. koštrjava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costum
COSTÚM, costume, s. n. 1. Ansamblu de piese vestimentare (sacou și pantaloni sau sacou și fustă) pentru bărbați sau pentru femei. 2. (Cu determinări) Fel de îmbrăcăminte la anumite ocazii. 3. (Cu determinări) Fel de îmbrăcăminte caracteristică unui popor, unei regiuni, unei epoci etc.; port^2. – Din fr. costume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costuma
COSTUMÁ, costumez, vb. I. Refl. A se îmbrăca cu un costum special pentru bal mascat, pentru ieșirea în scenă etc. – Din fr. costumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumare
COSTUMÁRE, costumări, s. f. Acțiunea de a se costuma și rezultatul ei. – V. costuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumat
COSTUMÁT, -Ă, costumați, -te, adj. Îmbrăcat cu un costum special (la bal, pe scenă etc.). ◊ Bal costumat = bal la care participanții poartă costume originale (fără să fie mascați). – V. costuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumaţie
COSTUMÁȚIE, costumații, s. f. Îmbrăcăminte specială pentru o piesă de teatru, un bal mascat etc.; fel de a se îmbrăca într-o asemenea împrejurare. [Var.: costumațiúne s. f.] – Costuma + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumație
COSTUMÁȚIE, costumații, s. f. Îmbrăcăminte specială pentru o piesă de teatru, un bal mascat etc.; fel de a se îmbrăca într-o asemenea împrejurare. [Var.: costumațiúne s. f.] – Costuma + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumaţiune
COSTUMAȚIÚNE s. f. v. costumație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumațiune
COSTUMAȚIÚNE s. f. v. costumație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

costumier
COSTUMIÉR, -Ă, costumieri, -e, s. m. și f. Persoană care are în păstrare costumele actorilor unui teatru sau ale unui studio cinematografic. [Pr.: -mi-er] – Din fr. costumier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coş
COȘ^1, coșuri, s. n. 1. Obiect de diferite forme, făcut dintr-o împletitură de nuiele, de papură, de rafie etc., cu sau fără toarte, care servește la transportarea sau la depozitarea unor obiecte; coșarcă. ◊ Expr. A arunca (sau a da) la coș = a arunca un lucru nefolositor sau lipsit de valoare. ♦ Conținutul unui coș^1 (1). 2. Unealtă de pescuit de formă ovală, cilindrică etc., făcută din împletitură de nuiele sau de mlajă și folosită la prinderea peștilor mici. 3. (La jocul de baschet) Cerc metalic fixat perpendicular pe un panou de lemn și prevăzut cu o plasă fără fund prin care trebuie să fie trecută mingea pentru a se marca un punct; punct marcat în acest fel. 4. Parte din instalația unei mori mici, în formă de ladă cu gura largă și fără fund, în care se toarnă grăunțele de măcinat. ♦ Pâlnie la mașina de treierat, în care se introduc snopii. ♦ Lada teascului în care se strivesc boabele, semințele etc. 5. Împletitură de nuiele care se așază ca o ladă pe fundul carului, înlocuind loitrele și codârla când se transportă lucruri mărunte. 6. Acoperământ de piele sau de pânză al unei trăsuri, care se poate ridica sau strânge. 7. (Anat.; în sintagma) Coșul pieptului = cavitate toracică; torace. ◊ Expr. (Reg.) A fi rupt (sau fript) în coș = a fi foarte flămând. A fi tare în coș = a fi sănătos, zdravăn. 8. Canal îngust, izolat sau făcut în zid și trecut prin acoperișul unei case, prin care iese fumul de la sobă, de la vatră etc.; horn, hogeac. ♦ Conductă verticală folosită la evacuarea gazelor de ardere dintr-o instalație de încălzire cu focar. – Din sl. košĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coș
COȘ^1, coșuri, s. n. 1. Obiect de diferite forme, făcut dintr-o împletitură de nuiele, de papură, de rafie etc., cu sau fără toarte, care servește la transportarea sau la depozitarea unor obiecte; coșarcă. ◊ Expr. A arunca (sau a da) la coș = a arunca un lucru nefolositor sau lipsit de valoare. ♦ Conținutul unui coș^1 (1). 2. Unealtă de pescuit de formă ovală, cilindrică etc., făcută din împletitură de nuiele sau de mlajă și folosită la prinderea peștilor mici. 3. (La jocul de baschet) Cerc metalic fixat perpendicular pe un panou de lemn și prevăzut cu o plasă fără fund prin care trebuie să fie trecută mingea pentru a se marca un punct; punct marcat în acest fel. 4. Parte din instalația unei mori mici, în formă de ladă cu gura largă și fără fund, în care se toarnă grăunțele de măcinat. ♦ Pâlnie la mașina de treierat, în care se introduc snopii. ♦ Lada teascului în care se strivesc boabele, semințele etc. 5. Împletitură de nuiele care se așază ca o ladă pe fundul carului, înlocuind loitrele și codârla când se transportă lucruri mărunte. 6. Acoperământ de piele sau de pânză al unei trăsuri, care se poate ridica sau strânge. 7. (Anat.; în sintagma) Coșul pieptului = cavitate toracică; torace. ◊ Expr. (Reg.) A fi rupt (sau fript) în coș = a fi foarte flămând. A fi tare în coș = a fi sănătos, zdravăn. 8. Canal îngust, izolat sau făcut în zid și trecut prin acoperișul unei case, prin care iese fumul de la sobă, de la vatră etc.; horn, hogeac. ♦ Conductă verticală folosită la evacuarea gazelor de ardere dintr-o instalație de încălzire cu focar. – Din sl. košĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coş
COȘ^2, coșuri, s. n. Bubuliță purulentă care se formează pe față sau pe corp ca urmare a unei leziuni sau a unei inflamații a glandelor sebacee. [Pl. și: (m.) coși] – Lat. cossus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coș
COȘ^2, coșuri, s. n. Bubuliță purulentă care se formează pe față sau pe corp ca urmare a unei leziuni sau a unei inflamații a glandelor sebacee. [Pl. și: (m.) coși] – Lat. cossus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşar
COȘÁR^1, coșare, s. n. Îngrăditură sau construcție de nuiele pentru adăpostirea vacilor, a oilor etc. ♦ Construcție din împletitură de nuiele pentru păstrarea porumbului și a altor produse agricole; pătul. – Din bg., sb. košara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșar
COȘÁR^1, coșare, s. n. Îngrăditură sau construcție de nuiele pentru adăpostirea vacilor, a oilor etc. ♦ Construcție din împletitură de nuiele pentru păstrarea porumbului și a altor produse agricole; pătul. – Din bg., sb. košara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşar
COȘÁR^2, coșari, s. m. 1. Persoană care curăță coșurile^1 (8) și sobele de funingine; hornar. 2. Persoană care face coșuri^1 (1, 5). – Coș^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșar
COȘÁR^2, coșari, s. m. 1. Persoană care curăță coșurile^1 (8) și sobele de funingine; hornar. 2. Persoană care face coșuri^1 (1, 5). – Coș^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşarcă
COȘÁRCĂ, coșărci, s. f. (Reg.) Coș^1 – Coșar^1 + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșarcă
COȘÁRCĂ, coșărci, s. f. (Reg.) Coș^1 – Coșar^1 + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşava
COȘÁVA s. f. art. Vânt rece, cu viteză mare, asemănător cu bora, care bate primăvara dinspre Alpii Dinarici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșava
COȘÁVA s. f. art. Vânt rece, cu viteză mare, asemănător cu bora, care bate primăvara dinspre Alpii Dinarici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşaveraj
COȘAVERÁJ, coșaveraje, s. n. Raportul dintre punctele marcate și cele primite la jocul de baschet. – Din coș^1 (după golaveraj).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșaveraj
COȘAVERÁJ, coșaveraje, s. n. Raportul dintre punctele marcate și cele primite la jocul de baschet. – Din coș^1 (după golaveraj).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşărcuţă
COȘĂRCÚȚĂ, coșărcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui coșarcă. – Coșarcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșărcuță
COȘĂRCÚȚĂ, coșărcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui coșarcă. – Coșarcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşărit
COȘĂRÍT s. n. Impozit care se plătea pentru fiecare coș^1 (8), adică pentru fiecare locuință. – Coș^1 + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșărit
COȘĂRÍT s. n. Impozit care se plătea pentru fiecare coș^1 (8), adică pentru fiecare locuință. – Coș^1 + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcan
COȘCÁN s. m. v. coșcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcan
COȘCÁN s. m. v. coșcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcană
COȘCÁNĂ, coșcane, s. f. (Reg.) Rădăcina și partea tulpinii rămasă la suprafață după ce s-a tăiat stuful. [Var.: coșcán s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcană
COȘCÁNĂ, coșcane, s. f. (Reg.) Rădăcina și partea tulpinii rămasă la suprafață după ce s-a tăiat stuful. [Var.: coșcán s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşciug
COȘCIÚG, coșciuge, s. n. 1. Sicriu. 2. (Reg.) Coșniță de papură în patru colțuri. [Var.: cosciúg s. n.] – Din sl. kovŭčegŭ (după coș^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșciug
COȘCIÚG, coșciuge, s. n. 1. Sicriu. 2. (Reg.) Coșniță de papură în patru colțuri. [Var.: cosciúg s. n.] – Din sl. kovŭčegŭ (după coș^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcodan
COȘCODÁN, coșcodani, s. m. Specie de maimuță cu coada foarte lungă (Cercopithecus). ♦ Fig. Om urât ca o maimuță. – Din ucr. kočkodan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcodan
COȘCODÁN, coșcodani, s. m. Specie de maimuță cu coada foarte lungă (Cercopithecus). ♦ Fig. Om urât ca o maimuță. – Din ucr. kočkodan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcogea
COȘCOGEÁ adj. invar. (Fam.) (Foarte) mare; coșcogeamite. – Din tc. koskoca. Cf. bg. koskodža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcogea
COȘCOGEÁ adj. invar. (Fam.) (Foarte) mare; coșcogeamite. – Din tc. koskoca. Cf. bg. koskodža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcogeamite
COȘCOGEÁMITE adj. invar. (Fam.) Coșcogea. [Var.: (reg.) coșcogéme adj. invar.] – Din bg. koskodžamiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcogeamite
COȘCOGEÁMITE adj. invar. (Fam.) Coșcogea. [Var.: (reg.) coșcogéme adj. invar.] – Din bg. koskodžamiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcogeme
COȘCOGÉME adj. invar. v. coșcogeamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcogeme
COȘCOGÉME adj. invar. v. coșcogeamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcov
CÓȘCOV, -Ă, coșcovi, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre pereți) Coșcovit. 2. S. f. (Reg.) Loc gol, mai ales în malurile apelor, pe sub rădăcini, unde se ascund și unde trăiesc peștii și racii. 3. S. f. Nămol vegetal amestecat cu bucăți de rădăcini de stuf și papură, care formează uneori mici insule plutitoare la suprafața apelor; cocioc. – Cf. rus. kočkovatyj „cu ridicături, deluros, bolovănos”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcov
CÓȘCOV, -Ă, coșcovi, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre pereți) Coșcovit. 2. S. f. (Reg.) Loc gol, mai ales în malurile apelor, pe sub rădăcini, unde se ascund și unde trăiesc peștii și racii. 3. S. f. Nămol vegetal amestecat cu bucăți de rădăcini de stuf și papură, care formează uneori mici insule plutitoare la suprafața apelor; cocioc. – Cf. rus. kočkovatyj „cu ridicături, deluros, bolovănos”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcoveală
COȘCOVEÁLĂ, coșcoveli, s. f. Parte cojită (dintr-un perete); coșcovitură. – Coșcovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcoveală
COȘCOVEÁLĂ, coșcoveli, s. f. Parte cojită (dintr-un perete); coșcovitură. – Coșcovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcovi
COȘCOVÍ, pers. 3. coșcovește, vb. IV. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre furnirul de pe mobilă etc.) A se ridica, a se dezlipi și a se plesni din cauza căldurii, a umezelii etc.; a se coji, a se scoroji. – Din coșcov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcovi
COȘCOVÍ, pers. 3. coșcovește, vb. IV. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre furnirul de pe mobilă etc.) A se ridica, a se dezlipi și a se plesni din cauza căldurii, a umezelii etc.; a se coji, a se scoroji. – Din coșcov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcovit
COȘCOVÍT, -Ă, coșcoviți, -te, adj. (Despre pereți, tencuieli, mobilă etc.) Cojit, scorojit. – V. coșcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcovit
COȘCOVÍT, -Ă, coșcoviți, -te, adj. (Despre pereți, tencuieli, mobilă etc.) Cojit, scorojit. – V. coșcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşcovitură
COȘCOVITÚRĂ, coșcovituri, s. f. (Rar) Coșcoveală. – Coșcovi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșcovitură
COȘCOVITÚRĂ, coșcovituri, s. f. (Rar) Coșcoveală. – Coșcovi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşenilă
COȘENÍLĂ, coșenile, s. f. Insectă exotică din Mexic, care atacă o specie de smochin și cactuși și din care se extrage cârmâzul (Coccus cacti); cârmâz. – Din fr. cochenille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșenilă
COȘENÍLĂ, coșenile, s. f. Insectă exotică din Mexic, care atacă o specie de smochin și cactuși și din care se extrage cârmâzul (Coccus cacti); cârmâz. – Din fr. cochenille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşgheter
COȘGHÉTER, coșgheteri, s. m. Jucător de baschet care înscrie cele mai multe coșuri (3) într-o etapă, într-un campionat. – Din coș (după golgheter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșgheter
COȘGHÉTER, coșgheteri, s. m. Jucător de baschet care înscrie cele mai multe coșuri (3) într-o etapă, într-un campionat. – Din coș (după golgheter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşi
COȘÍ, coșesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre piele) A se bășica, a se umfla în urma unei lovituri. ◊ Expr. (Tranz.) A coși în bătaie (pe cineva) = a bate zdravăn (pe cineva). – Din coș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coși
COȘÍ, coșesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre piele) A se bășica, a se umfla în urma unei lovituri. ◊ Expr. (Tranz.) A coși în bătaie (pe cineva) = a bate zdravăn (pe cineva). – Din coș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşmagă
COȘMÁGĂ, coșmăgi, s. f. (Reg.) Colibă de scânduri; baracă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșmagă
COȘMÁGĂ, coșmăgi, s. f. (Reg.) Colibă de scânduri; baracă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşmar
COȘMÁR, coșmaruri, s. n. Vis urât, cu senzații de apăsare și de înăbușire. ♦ Fig. Gând obsedant, apăsător. – Din fr. cauchemar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșmar
COȘMÁR, coșmaruri, s. n. Vis urât, cu senzații de apăsare și de înăbușire. ♦ Fig. Gând obsedant, apăsător. – Din fr. cauchemar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşmaresc
COȘMARÉSC, -EÁSCĂ, coșmarești, adj. De coșmar. – După fr. cauchemardesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșmaresc
COȘMARÉSC, -EÁSCĂ, coșmarești, adj. De coșmar. – După fr. cauchemardesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşmelie
COȘMELÍE, coșmelii, s. f. (Reg.) Casă veche, mică și dărăpănată. [Var.: cușmelíe s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșmelie
COȘMELÍE, coșmelii, s. f. (Reg.) Casă veche, mică și dărăpănată. [Var.: cușmelíe s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşniţă
CÓȘNIȚĂ, coșnițe, s. f. 1. Coș^1 (1) mic de nuiele sau de papură, folosit la târguieli. ◊ Expr. Bani de (sau pentru) coșniță = sumă destinată cumpărăturilor (zilnice) pentru procurarea alimentelor. 2. Stup făcut din papură, paie, nuiele etc. – Din sl. košĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșniță
CÓȘNIȚĂ, coșnițe, s. f. 1. Coș^1 (1) mic de nuiele sau de papură, folosit la târguieli. ◊ Expr. Bani de (sau pentru) coșniță = sumă destinată cumpărăturilor (zilnice) pentru procurarea alimentelor. 2. Stup făcut din papură, paie, nuiele etc. – Din sl. košĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşolină
COȘOLÍNĂ s. f. (Reg.; cu sens colectiv) Cereale cosite de verzi și date ca nutreț la vite. – Din ucr. košelyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșolină
COȘOLÍNĂ s. f. (Reg.; cu sens colectiv) Cereale cosite de verzi și date ca nutreț la vite. – Din ucr. košelyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coştereaţă
COȘTEREÁȚĂ, coșterețe, s. f. (Reg.) Coteț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coștereață
COȘTEREÁȚĂ, coșterețe, s. f. (Reg.) Coteț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coştoroabă
COȘTOROÁBĂ, coștoroabe, s. f. (Reg.) Cocioabă. – Contaminare între coștereață și cocioabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coștoroabă
COȘTOROÁBĂ, coștoroabe, s. f. (Reg.) Cocioabă. – Contaminare între coștereață și cocioabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coşuleţ
COȘULÉȚ, coșulețe, s. n. Diminutiv al lui coș^1 (1). – Coș^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coșuleț
COȘULÉȚ, coșulețe, s. n. Diminutiv al lui coș^1 (1). – Coș^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cot
COT, (I 1) coate, (I 2, 3, 4) coturi, s. n., (II) coți, s. m. I. S. n. 1. (Anat.; la om) Partea exterioară a articulației dintre humerus și cubitus, care unește brațul cu antebrațul. ◊ Loc. adv. Cot la cot = alături; împreună. ◊ Expr. A da din coate = a) a-și face loc împingând pe alții; b) a lupta (fără scrupule) pentru a ieși dintr-o încurcătură, pentru a obține o situație. A lega cot la cot = a lega (pe cineva) cu mâinile la spate (alături de altul). A-și da coate (sau cu cotul) = a-și face semne (cu cotul); a coti (2). A băga mâinile până-n (sau până la) coate = a fura mult și fără jenă. (Fam.) A-i arăta (sau a-i întoarce) cuiva cotul = a refuza pe cineva în mod batjocoritor; a nu lua în seamă, a trata cu indiferență. Mă doare-n cot ! = puțin îmi pasă ! ◊ Compus: s. m. și f. coate-goale = (depr.) om sărac. ♦ Parte a mânecii care acoperă cotul (I 1). ♦ (La cal) Parte ieșită în afara articulației de la mijlocul picioarelor de dinapoi. 2. Loc, porțiune unde un drum, o vale etc. își schimbă brusc direcția; cotitură, întorsătură. ♦ Meandru (al unei ape curgătoare). 3. Tub curbat în forma unui arc de cerc, folosit pentru a face legătura între două conducte cu direcții diferite. 4. (Reg.) Colț, unghi, ungher. II. S. m. Veche unitate de măsură pentru lungimi egală cu 0,664 metri (în Muntenia) sau cu 0,637 metri (în Moldova), care reprezenta distanța de la cot (I 1) până la încheietura palmei; p. ext. măsură considerată, subiectiv, mare sau mică, după împrejurări. ◊ Expr. A scoate (sau a-i ieși cuiva) limba de-un cot, se zice când cineva face un efort (fizic) peste măsură de mare. ♦ Bucată de material textil măsurată cu această unitate de măsură. ♦ (Reg.) Vergea de lemn sau de metal pentru măsurarea lungimii. – Lat. cubitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cota
COTÁ, cotez, vb. I. Tranz. 1. A însemna, a marca, a numerota potrivit unei anumite ordini. 2. A stabili cursul acțiunilor, titlurilor de creanță etc. (la bursă). ♦ A introduce valori mobiliare la bursă. ♦ Intranz. (Despre titluri, acțiuni, hârtii) A avea o anumită valoare, un anumit curs la bursă. 3. Fig. A aprecia, a prețui, a evalua, a considera. 4. A înscrie pe un desen tehnic, prin linii și cifre, dimensiunile obiectului reprezentat. – Din fr. coter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotangentă
COTANGÉNTĂ, cotangente, s. f. Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu tangenta unghiului complementar. – Din fr. cotangente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotar
COTÁR, cotari, s. m. 1. Persoană care măsoară cu cotul (II) dimensiunile butoaielor pentru a le calcula capacitatea. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat să supravegheze măsurătorile cu cotul (II) ale mărfurilor vândute sau cu verificarea lungimii reglementare a cotului. 3. Larvă a unor fluturi al cărei mers imită măsurarea cu cotul. – Cot + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotare
COTÁRE, cotări, s. f. Acțiunea de a cota și rezultatul ei; apreciere, prețuire, considerare. – V. cota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotarlă
COTÁRLĂ, cotarle, s. f. (Reg.) Câine prost și jigărit; javră, potaie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotă
CÓTĂ, cote, s. f. 1. Parte care îi revine cuiva dintr-o sumă de primit sau de dat; cotă-parte. ◊ (Ec.) Cota bursei = a) nivelul cursului valorilor mobiliare la închiderea ultimei ședințe a bursei; b) lista valorilor cotate la bursă. ♦ Parte dintr-un tot căreia i se dă o anumită destinație sau care este supusă unui anumit regim; p. ext. raport sau număr abstract care reprezintă această parte. ◊ Cote adiționale = a) cote adăugate; b) adaosuri în cote proporționale la impozitele directe datorate statului, perceput în valoarea bugetelor administrației locale, a unor instituții publice sau pentru constituirea unor fonduri speciale. Cotă de întreținere = sumă de bani cu care fiecare dintre colocatari contribuie la cheltuielile comune de întreținere a imobilului respectiv. 2. (Top.) Înălțimea în metri a unui punct de pe teren față de o suprafață de referință (de obicei, nivelul mării). ◊ Cota apelor = nivelul unei ape curgătoare. 3. Fiecare dintre valorile numerice ale dimensiunilor unui obiect reprezentat prin desen. 4. Ansamblu de semne, simboluri, cifre, litere care indică locul unor cărți, al unor documente etc. într-o bibliotecă, într-un inventar etc. – Din fr. cote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotări
COTĂRÍ, cotăresc, vb. IV. Tranz. A măsura cu cotul (II) dimensiunile unui butoi pentru a-i calcula capacitatea. – Cot + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotărit
COTĂRÍT^1, cotărituri, s. n. (Înv.) Faptul de a cotări. – V. cotări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotărit
COTĂRÍT^2, cotărituri, s. n. (Înv.) Meseria cotarului. – Cotar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotărit
COTĂRÍT^3, cotărituri, s. n. (Înv.) Dare impusă negustorilor care vindeau marfă cu cotul (II). – Cot + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotărit
COTĂRÍT, -Ă, cotăriți, -te, adj. v. COTĂRI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cotăriţă
COTĂRÍȚĂ, cotărițe, s. f. (Reg.) Coș^1 de nuiele de diferite forme. – Din sb. kotarica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotăriță
COTĂRÍȚĂ, cotărițe, s. f. (Reg.) Coș^1 de nuiele de diferite forme. – Din sb. kotarica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotângan
COTÂNGÁN, cotângani, s. m. (Reg.) Băiat între 14 și 17 ani; băiețandru. – Cf. magh. katáng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodac
COTCODÁC interj. Cuvânt care imită strigătul scos de găini (după ce au ouat). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodăceală
COTCODĂCEÁLĂ, cotcodăceli, s. f. Strigătul scos de găini (după ce au ouat sau când se sperie). – Cotcodăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodăci
COTCODĂCÍ, cotcodăcesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre găini; la pers. 3) A scoate sunetele caracteristice speciei (după ce au ouat); a cotcorozi. 2. Intranz. și tranz. Fig. (Despre oameni) A vorbi fără rost; a trăncăni, a pălăvrăgi. – Din cotcodac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodăcire
COTCODĂCÍRE, cotcodăciri, s. f. Acțiunea de a cotcodăci. – V. cotcodăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodăcit
COTCODĂCÍT, cotcodăcituri, s. n. Faptul de a cotcodăci. – V. cotcodăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotcodăcit
COTCODĂCÍT, -Ă, cotcodăciți, -te, adj. v. COTCODĂCI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cotcorozi
COTCOROZÍ, pers. 3 cotcorozește, vb. IV. Intranz. (Reg.) A cotcodăci (1). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteaţă
COTEÁȚĂ s. f. v. coteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteață
COTEÁȚĂ s. f. v. coteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotecior
COTECIÓR, cotecioare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui coteț. – Coteț + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotei
COTÉI, cotei, s. m. Câine de talie mică, cu picioarele scurte. – Din sl. kotelĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteică
COTÉICĂ, coteici, s. f. (Rar) Cățea mică. – Cotei + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteicuţă
COTEICÚȚĂ, coteicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui coteică. – Coteică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteicuță
COTEICÚȚĂ, coteicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui coteică. – Coteică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteli
COTELÍ vb. IV v. cotili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteneaţă
COTENEÁȚĂ, cotenețe, s. f. (Pop.) Coteț mic. [Var.: cotineáță s. f.] – Contaminare între coteț și chichineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteneață
COTENEÁȚĂ, cotenețe, s. f. (Pop.) Coteț mic. [Var.: cotineáță s. f.] – Contaminare între coteț și chichineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coterie
COTERÍE, coterii, s. f. Grup restrâns de persoane care își apără reciproc interesele; gașcă, clică. – Din fr. coterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteţ
COTÉȚ, cotețe, s. n. 1. Adăpost pentru păsări, porci sau câini, făcut din scânduri sau din zid. ◊ Expr. (Ir.) A pune (pe cineva) la coteț = a pune (pe cineva) la îngrășat, a îndopa. ♦ Fig. Închisoare. 2. Capcană pentru prins pește în iazurile acoperite cu stuf, făcută din nuiele împletite cu papură și prevăzută cu o deschidere îngustă întoarsă înăuntru, astfel încât peștele, odată intrat în ea, să nu mai poată ieși. [Var.: coteáță s. f.] – Din sl. kotĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coteț
COTÉȚ, cotețe, s. n. 1. Adăpost pentru păsări, porci sau câini, făcut din scânduri sau din zid. ◊ Expr. (Ir.) A pune (pe cineva) la coteț = a pune (pe cineva) la îngrășat, a îndopa. ♦ Fig. Închisoare. 2. Capcană pentru prins pește în iazurile acoperite cu stuf, făcută din nuiele împletite cu papură și prevăzută cu o deschidere îngustă întoarsă înăuntru, astfel încât peștele, odată intrat în ea, să nu mai poată ieși. [Var.: coteáță s. f.] – Din sl. kotĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coti
COTÍ, cotesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre râuri, drumuri etc.) A-și schimba direcția, a face un cot (I 2); (despre ființe sau vehicule) a face o cotitură, a părăsi drumul drept; a cârmi. ♦ Tranz. (Neobișnuit) A îndrepta în altă direcție. ♦ Tranz. A conduce pe cineva pe un drum întortocheat. 2. Tranz. (Rar) A atinge, a lovi cu cotul (I 1) pentru a-și face loc. ♦ Refl. recipr. A-și face semn (reciproc) cu cotul. Din cot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotidală
COTIDÁLĂ, cotidale, adj. (Geogr.; în sintagma) Linie cotidală = curbă care unește punctele de pe suprafața mărilor și oceanelor în care mareele au loc la aceeași oră. – Din engl. cotidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotidian
COTIDIÁN, -Ă, cotidieni, -e, adj., (2) cotidiene, s. n. 1. Adj. De fiecare zi; zilnic. 2. S. n. Gazetă care apare zilnic. [Pr.: -di-an] – Din fr. quotidien, lat. quotidianus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotieră
COTIÉRĂ, cotiere, s. f. Piesă accesorie a unui fotoliu sau scaun, pe care se sprijină cotul; în cazul automobilului, funcția acestui element este integrată, de regulă, în finițiile de uși sau în garnisajele panourilor laterale.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cotigar
COTIGÁR^1, cotigare, s. n. (Pop.) Căruță joasă și lungă cu care se transportă poveri. [Var.: cotiugár s. n.] – Contaminare între cotigă și car.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotigar
COTIGÁR^2, cotigari, s. m. (Pop.) Persoană care are o cotigă sau cară cu cotiga. [Var.: cotiugár s. m.] – Cotigă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotigă
COTÍGĂ, cotigi, s. f. 1. (Pop.) Căruță mică folosită la transportarea încărcăturilor ușoare. ♦ Car mare cu pereții metalici, întregi, folosit la transportul gunoaielor. 2. Fiecare dintre cele două roți, de mărime inegală, legate între ele printr-o osie, pe care se reazemă grindeiul plugului; teleagă, rotilă. [Var.: cotiúgă s. f.] – Din ucr. kotyha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotigi
COTIGÍ, cotigesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A schimba direcția; a coti. ◊ Expr. (Rar) A nu mai avea încotro cotigi = a se afla într-o situație fără ieșire. – Din cotigă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotil
COTÍL, cotili, s. m. Cavitate osoasă în care se articulează un alt os. – Din fr. cotyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiledon
COTILEDÓN, cotiledoane, s. n. 1. Prima formațiune foliară a embrionului plantelor cu semințe, asemănătoare frunzelor, care servește la hrănirea plantei imediat după încolțire. 2. (Anat.) Fiecare dintre cei doi lobi ai placentei. – Din fr. cotylédone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiledonat
COTILEDONÁT, -Ă, cotiledonați, -te, adj. (Despre plante) Care are unul, două sau mai multe cotiledoane (1). ♦ (Substantivat, f. pl.) Nume generic dat plantelor care au cotiledoane. – Din fr. cotylédoné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotili
COTILÍ, cotilesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla prin locuri întortocheate, cu multe cotituri. ♦ A căuta cu de-amănuntul; a cotrobăi, a scotoci. [Var.: cotelí vb. IV] – Din sb. kotiljati (se).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotilion
COTILIÓN, cotilioane, s. n. Dans de bal cu ritm de marș sau de cadril, cu figuri și cu scene mimice foarte variate; melodie după care se executa acest dans. [Pr.: -li-on] – Din fr. cotillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotilosaurian
COTILOSAURIÁN, cotilosaurieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile fosile înrudite cu stegocefalii; (și la sg.) animal din acest ordin. [Pr.: -sa-u-ri-an] – Din germ. Kotilosaurier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotineaţă
COTINEÁȚĂ s. f. v. coteneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotineață
COTINEÁȚĂ s. f. v. coteneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotire
COTÍRE, cotiri, s. f. Acțiunea de a coti. – V. coti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiş
COTÍȘ, (1) adv., (2) cotișe, s. n. 1. Adv. Întortocheat, în zigzag. 2. S. n. (Rar) Loc cotit. – Cot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiș
COTÍȘ, (1) adv., (2) cotișe, s. n. 1. Adv. Întortocheat, în zigzag. 2. S. n. (Rar) Loc cotit. – Cot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotişor
COTIȘÓR, cotișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cot. – Cot + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotișor
COTIȘÓR, cotișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cot. – Cot + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotit
COTÍT, -Ă, cotiți, -te, adj. (Despre râuri, drumuri etc.) Care face ocoluri sau are cotituri; sinuos, întortocheat. – V. coti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotitate
COTITÁTE s. f. (Rar) Valoare la care se ridică partea fiecăruia dintr-un întreg. – Din fr. quotité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotitură
COTITÚRĂ, cotituri, s. f. 1. Cot (I 2). 2. Fig. Transformare calitativă esențială, salt produs în desfășurarea unei acțiuni, a unui eveniment etc. 3. (Rar) Ascunziș. 4. (Pop.) Golf^2. – Coti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiugar
COTIUGÁR^1 s. m. v. cotigar^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiugar
COTIUGÁR^2 s. n. v. cotigar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiugă
COTIÚGĂ s. f. v. cotigă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotiza
COTIZÁ, cotizez, vb. I. 1. Intranz. A plăti o cotizație. 2. Refl. recipr. (Rar) A se uni pentru a participa la o cheltuială comună. – Din fr. cotiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizant
COTIZÁNT, -Ă, cotizanți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care cotizează (1). – Din fr. cotisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizator
COTIZATÓR, -OÁRE, cotizatori, -oare, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Foaie, registru etc. în care se înscriu cotizațiile. 2. S. m. și f. Cotizant. – Cotiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizaţie
COTIZÁȚIE, cotizații, s. f. Sumă fixă plătită periodic de membrii unei asociații, ai unei organizații etc.; p. ext. contribuție bănească la o cheltuială comună. [Var.: cotizațiúne s. f.] – Din fr. cotisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizație
COTIZÁȚIE, cotizații, s. f. Sumă fixă plătită periodic de membrii unei asociații, ai unei organizații etc.; p. ext. contribuție bănească la o cheltuială comună. [Var.: cotizațiúne s. f.] – Din fr. cotisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizaţiune
COTIZAȚIÚNE s. f. v. cotizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotizațiune
COTIZAȚIÚNE s. f. v. cotizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotlet
COTLÉT, cotlete, s. n. 1. Sortiment de carne, împreună cu osul, tăiată din partea superioară a coastelor; antricot. 2. (La pl.) Favoriți. – Din fr. côtelette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotlon
COTLÓN, cotloane, s. n. 1. Loc ferit, neumblat; ascunzătoare, ascunziș. ♦ (Reg.) Scobitură în malul unui râu, sub nivelul apei. 2. Construcție de zid, suport solid de fier sau înjghebare rudimentară din pietre, în care se face foc și pe care se așază cazanul la fiert. 3. Firidă făcută în zid, sub cuptorul vetrei țărănești. ◊ Expr. A sta (sau a zăcea) pe cotlon = a pierde vremea; a lenevi, a trândăvi. ♦ (Rar) Adâncitură făcută în zid; firidă, ocniță. – Din magh. katlan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotlonaş
COTLONÁȘ, cotlonașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cotlon. – Cotlon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotlonaș
COTLONÁȘ, cotlonașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui cotlon. – Cotlon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotnari
COTNÁRI s. n. Denumire dată vinului produs în podgoria Cotnari. – Din n. pr. Cotnari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoc
COTÓC, cotoci, s. m. (Pop.) Cotoi. – Cf. cotoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoi
COTÓI, cotoi, s. m. Masculul pisicii; motan, cotoc. – Probabil din *cot (< sl. kotŭ „pisică”) + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotolan
COTOLÁN, cotolane, s. n. (Reg.) Știulete de porumb. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coton
COTÓN s. n. (Fir de) bumbac. – Din fr. coton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotonizare
COTONIZÁRE s. f. Operație chimico-mecanică prin care se dizolvă substanțele de legătură din tulpinile de in sau de cânepă în vederea obținerii fibrelor textile. – După fr. cotonisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotonog
COTONÓG, -OÁGĂ, cotonogi, -oage, adj. (Adesea substantivat) Bolnav de picioare, șchiop; p. ext. lipsit de o mână sau de un picior. – Din ucr. kuternoha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotonogeală
COTONOGEÁLĂ, cotonogeli, s. f. (Fam.) Bătaie zdravănă. – Cotonogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotonogi
COTONOGÍ, cotonogesc, vb. IV. 1. Tranz. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva; a-i rupe picioarele. 2. Intranz. (Rar) A se îmbolnăvi de picioare; a șchiopăta. ♦ (Despre animale) A ologi. – Din cotonog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotor
COTÓR, (1, 2) cotoare, s. n., (3) cotori, s. m. 1. S. n. Tulpină, lujer (la legume și la plante erbacee) care susține frunzele, fructul sau florile. ♦ Partea de jos a unei tulpini. Cotorul viței. ♦ Cocean (3). ♦ Rest nefolositor dintr-un obiect uzat. ** (Fam.) Mătură foarte uzată. 2. S. n. Parte, loc unde se leagă sau unde se cos foile unei cărți, ale unui registru, ale unui caiet etc. ♦ Parte a unui chitanțier, a unui bonier etc. rămasă după ce s-au rupt jumătățile detașabile ale foilor; partea fiecărei foi care rămâne în chitanțier, bonier etc. după predarea chitanței. 3. S. m. (Rar) Partea dinspre rădăcină a unei pene, a unei cozi sau a unui fir de păr. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoroanţă
COTOROÁNȚĂ, cotoroanțe, s. f. Femeie bătrână și rea; baborniță. ♦ (Pop.) Vrăjitoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoroanță
COTOROÁNȚĂ, cotoroanțe, s. f. Femeie bătrână și rea; baborniță. ♦ (Pop.) Vrăjitoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotorosi
COTOROSÍ, cotorosesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se descotorosi. – Cf. bg. kurtulisvam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoşman
COTOȘMÁN, cotoșmani, s. m. (Pop.) Cotoi, motan (mare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotoșman
COTOȘMÁN, cotoșmani, s. m. (Pop.) Cotoi, motan (mare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotreanţă
COTREÁNȚĂ, cotrențe, s. f. (Reg.) Haină veche și ruptă; zdreanță. – Din magh. kotroncz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotreanță
COTREÁNȚĂ, cotrențe, s. f. (Reg.) Haină veche și ruptă; zdreanță. – Din magh. kotroncz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrenţos
COTRENȚÓS, -OÁSĂ, cotrențoși, -oase, adj. (Reg.) Zdrențăros. – Cotreanță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrențos
COTRENȚÓS, -OÁSĂ, cotrențoși, -oase, adj. (Reg.) Zdrențăros. – Cotreanță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrobăi
COTROBĂÍ, cotróbăi, vb. IV. Intranz. A căuta cu de-amănuntul răvășind lucrurile, a cerceta prin tot locul; a scotoci; a hojbăi. [Prez. ind. și: cotrobăiesc] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrobăială
COTROBĂIÁLĂ, cotrobăieli, s. f. Faptul de a cotrobăi; scotocire. [Pr.: -bă-ia-] – Cotrobăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrobăit
COTROBĂÍT, cotrobăituri, s. n. Cotrobăială. [Pr.: -bă-it] – V. cotrobăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotrog
COTRÓG, cotroage, s. n. (Reg.) Culcuș, adăpost. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotropi
COTROPÍ, cotropesc, vb. IV. Tranz. 1. A ocupa prin violență, a pune stăpânire pe un teritoriu străin în mod abuziv și brutal; a încălca, a invada. ♦ Refl. (Rar) A se nărui, a se prăbuși. 2. Fig. A acoperi, a cuprinde din toate părțile; a copleși. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotropire
COTROPÍRE, cotropiri, s. f. Acțiunea de a (se) cotropi; ocupare, încălcare, invadare prin violență. – V. cotropi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotropitor
COTROPITÓR, -OÁRE, cotropitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, putere, stat) care cotropește; invadator, năvălitor. 2. Adj. Fig. Copleșitor; foarte mare, imens. – Cotropi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotruţă
COTRÚȚĂ, cotruțe, s. f. (Reg.) Vatră mică; parte sau colț din vatră; loc gol între cuptor și perete; adâncitură sub vatră. – Din magh. katrocz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotruță
COTRÚȚĂ, cotruțe, s. f. (Reg.) Vatră mică; parte sau colț din vatră; loc gol între cuptor și perete; adâncitură sub vatră. – Din magh. katrocz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coturn
COTÚRN, coturni, s. m. Încălțăminte cu talpă groasă de lemn, pe care o purtau în Antichitate actorii de tragedie ca să pară mai înalți. ♦ Fig. Simbol al tragedianului. – Din fr. cothurne, lat. cothurnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotutelă
COTUTÉLĂ, cotutele, s. f. Tutelă deținută de două sau de mai multe persoane. – Din fr. cotutelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cotutore
COTUTÓRE, -OÁRE, cotutori, -oare, s. m. și f. Persoană însărcinată de o autoritate judiciară să exercite funcția de tutore împreună cu altă persoană. – Din fr. cotuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coţcar
COȚCÁR, coțcari, s. m. (Fam.) Șarlatan, pungaș. – Coțcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coțcar
COȚCÁR, coțcari, s. m. (Fam.) Șarlatan, pungaș. – Coțcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coţcă
CÓȚCĂ, coțci, s. f. (Reg.) Coțcărie. ◊ Expr. A juca cuiva o coțcă = a înșela pe cineva. – Din sb. kocka „zar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coțcă
CÓȚCĂ, coțci, s. f. (Reg.) Coțcărie. ◊ Expr. A juca cuiva o coțcă = a înșela pe cineva. – Din sb. kocka „zar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coţcărie
COȚCĂRÍE, coțcării, s. f. (Fam.) Șarlatanie, pungășie. – Coțcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coțcărie
COȚCĂRÍE, coțcării, s. f. (Fam.) Șarlatanie, pungășie. – Coțcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coţofană
COȚOFÁNĂ, coțofene, s. f. Pasăre din familia corvidelor, sedentară, de mărimea unui porumbel, cu coada lungă, cu penele de pe spate negre, lucioase, iar cu cele de pe piept și de pe partea inferioară a aripilor albe (Pica pica). – Cf. ucr. kucohvostyp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coțofană
COȚOFÁNĂ, coțofene, s. f. Pasăre din familia corvidelor, sedentară, de mărimea unui porumbel, cu coada lungă, cu penele de pe spate negre, lucioase, iar cu cele de pe piept și de pe partea inferioară a aripilor albe (Pica pica). – Cf. ucr. kucohvostyp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coulomb
COULÓMB, coulombi, s. m. Unitate de măsură pentru sarcina electrică, egală cu cantitatea de electricitate care traversează într-o secundă secțiunea unui conductor străbătut de curent electric constant de 1 amper. [Pr.: culómb] – Din fr. coulomb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coulombmetru
COULOMBMÉTRU, coulombmetre, s. n. Voltmetru pentru măsurarea cantității de electricitate care trece printr-un circuit electric de curent continuu. [Pr.: culombmétru] – Din fr. coulombmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

country
COUNTRY adj. (În sintagma) Muzică country = muzică din folclorul american, provenind din cultura emigranților englezi și irlandezi. [Pr.: cántri] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covaci
COVÁCI, covaci, s. m. (Reg.) Fierar. – Din sl. kovačĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covalent
COVALÉNT, -Ă, covalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care prezintă covalență. – Din germ. kovalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covalenţă
COVALÉNȚĂ, covalențe, s. f. Legătură chimică realizată prin punerea în comun a unuia sau mai multor electroni de către fiecare dintre atomii participanți. – Din germ. Kovalenz, fr. covalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covalență
COVALÉNȚĂ, covalențe, s. f. Legătură chimică realizată prin punerea în comun a unuia sau mai multor electroni de către fiecare dintre atomii participanți. – Din germ. Kovalenz, fr. covalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covali
COVÁLI, covali, s. m. (Reg.) Fierar. – Din ucr. koval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covarianţă
COVARIÁNȚĂ, covarianțe, s. f. Covariație. [Pr.: -ri-an-] – Din engl. covariance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covarianță
COVARIÁNȚĂ, covarianțe, s. f. Covariație. [Pr.: -ri-an-] – Din engl. covariance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covariaţie
COVARIÁȚIE, covariații, s. f. Variație simultană, reciproc condiționată; covarianță. [Pr.: -ri-a-] – Din engl. co-variation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covariație
COVARIÁȚIE, covariații, s. f. Variație simultană, reciproc condiționată; covarianță. [Pr.: -ri-a-] – Din engl. co-variation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covată
COVÁTĂ, coveți, s. f. (Reg.) 1. Albie (1). 2. Ladă de scânduri în care curge făina la moară în timpul măcinatului. 3. Vas în care se încarcă materialul dezagregat în unele mine metalifere. – Din tc. kovata, kuvata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăcie
COVĂCÍE, (2) covăcii, s. f. (Reg.) 1. Meseria covaciului; fierărie (2), covălie (1). 2. Atelierul covaciului; fierărie^1 (1), covălie (2). – Covaci + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covălie
COVĂLÍE, covălii, s. f. (Reg.) 1. Covăcie (1). 2. Covăcie (2). – Covali + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăseală
COVĂSEÁLĂ, covăseli, s. f. (Pop.) Lapte prins sau covăsit, întrebuințat drept cuib pentru fermentarea laptelui dulce. – Covăsi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăsi
COVĂSÍ, covăsésc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A acri laptele dulce cu ajutorul unui cuib de smântână sau de covăseală. – Din bg. kvasja, sb. kvasiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăsit
COVĂSÍT adj. (În sintagma) Lapte covăsit = lapte închegat și acrit. – V. covăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăsnean
COVĂSNEÁN, -Ă, covăsneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Covasna. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Covasna ori covăsnenilor (1), referitor la Covasna ori la covăsneni. – Covasna (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăsneancă
COVĂSNEÁNCĂ, covăsnence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Covasna. – Covăsnean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covăţică
COVĂȚÍCĂ, covățele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui covată. – Covată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covățică
COVĂȚÍCĂ, covățele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui covată. – Covată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covârşi
COVÂRȘÍ, covârșesc, vb. IV. Tranz. A depăși, a întrece (cu mult) în măsură, în număr, în forță etc.; p. ext. a copleși, a învinge. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covârși
COVÂRȘÍ, covârșesc, vb. IV. Tranz. A depăși, a întrece (cu mult) în măsură, în număr, în forță etc.; p. ext. a copleși, a învinge. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covârşitor
COVÂRȘITÓR, -OÁRE, covârșitori, -oare, adj. Care covârșește; copleșitor; p. ext. foarte mare, dominant, extraordinar. – Covârși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covârșitor
COVÂRȘITÓR, -OÁRE, covârșitori, -oare, adj. Care covârșește; copleșitor; p. ext. foarte mare, dominant, extraordinar. – Covârși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covelină
COVELÍNĂ s. f. Sulfură naturală de cupru, metalică, moale, de culoare albastră-violet, frecventă în zonele de alterare a zăcămintelor cuprifere. – Din fr. covelline, it. covellina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cover-girl
COVER-GIRL, cover-girl, s. f. Fată tânără, frumoasă, care apare pe coperțile revistelor. [Pr.: cóvărgărl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covercă
COVÉRCĂ s. f. v. covergă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covercot
CÓVERCOT, (2) covercoturi, s. n. 1. Stofă fină de lână, cu țesătura deasă, folosită la confecționarea pardesielor, hainelor, taioarelor etc. 2. Sortiment dintr-o astfel de stofă. – Din engl. cover-coat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covergă
COVÉRGĂ, covergi, s. f. (Reg.) 1. Coviltir. ♦ Acoperământ de frunze, de crengi, de rogojini etc. care servește ca adăpost împotriva soarelui, a ploii etc. 2. Nuia încovoiată. ♦ Fiecare dintre sârmele care alcătuiesc scheletul umbrelei. [Var.: covércă s. f.] – Din bg. kuverki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covertă
COVÉRTĂ, coverte, s. f. Puntea superioară a unei nave; punte de manevră. – Din it. coverta. Cf. ngr. kuvérta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coviltir
COVILTÍR, coviltire, s. n. Acoperiș la căruță făcut dintr-un schelet de nuiele curbate peste care se întind rogojini sau pânză groasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coviţ
COVÍȚ interj. (Reg.) Guiț. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coviț
COVÍȚ interj. (Reg.) Guiț. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coviţa
COVIȚÁ, pers. 3 covíță, vb. I. Intranz. (Reg.) A guița. – Din coviț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covița
COVIȚÁ, pers. 3 covíță, vb. I. Intranz. (Reg.) A guița. – Din coviț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covor
COVÓR, covoare, s. n. Țesătură groasă de lână, de bumbac etc. (cu figuri și desene de diferite culori), folosită pentru ornamentarea și confortul încăperilor. – Din rus. kovior, ucr. kover.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covoraş
COVORÁȘ, covorașe, s. n. Diminutiv al lui covor. – Covor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covoraș
COVORÁȘ, covorașe, s. n. Diminutiv al lui covor. – Covor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covrig
COVRÍG, covrigi, s. m. Produs alimentar în formă de inel, de opt etc., preparat din făină de grâu (și presărat cu sare, susan, mac etc.). ◊ Expr. A se face covrig = a se încovriga, a se încolăci. A scoate (sau a ajunge, a ieși) la covrigi = a face să devină (sau a deveni) foarte sărac. – Din bg. kovrig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covrigar
COVRIGÁR, covrigari, s. m. Persoană care face sau vinde covrigi. – Covrig + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covrigărie
COVRIGĂRÍE, covrigării, s. f. Loc unde se fac și se vând covrigi. – Covrig + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covrigel
COVRIGÉL, covrigei, s. m. Diminutiv al lui covrig. – Covrig + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covrigi
COVRIGÍ, covrigesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se încovriga. – Din covrig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

covru
CÓVRU, covruri, s. n. (Reg.) Vizuină, bârlog, cotlon. – Cf. rus. krov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cowboy
COWBOY, cowboy, s. m. Păzitor de vite în fermele americane (din Vestul Statelor Unite ale Americii), devenit erou de literatură și de film. [Pr.: cáŭboi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxal
COXÁL, -Ă, coxali, -e, adj. Care aparține coapsei, referitor la coapsă. ◊ Os coxal = fiecare dintre cele două oase de formă plată care formează scheletul șoldului; os iliac. – Din fr. coxal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxalgie
COXALGÍE s. f. 1. Tuberculoză a articulației șoldului. 2. Durere localizată în articulația șoldului. – Din fr. coxalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxartroză
COXARTRÓZĂ, coxartroze, s. f. (Med.) Artroză coxofemurală (degenerativă). – Din fr. coxarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxă
CÓXĂ, coxe, s. f. 1. (Anat.) Coapsă. 2. (Zool.) Unul dintre segmentele picioarelor la artropode. – Din lat. coxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxită
COXÍTĂ, coxite, s. f. (Med.) Infecție a osului coxal; spec. coxalgie (1). – Din fr. coxite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxofemural
COXOFEMURÁL, -Ă, coxofemurali, -e, adj. (Anat.; despre articulații) Care face legătura între femur și șold. – Din fr. coxo-fémoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coxopatie
COXOPATÍE, coxopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile șoldului. – Din fr. coxopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

coz
COZ adj. invar. (Reg.; despre femei frumoase) Din cale-afară, extrem de..., foarte. ◊ (Adverbial) Frumoasă coz. – Din tc. koz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cozerie
COZERÍE, cozerii, s. f. (Livr.) Convorbire familiară, intimă, ușoară și plăcută. ♦ Expunere simplă, fără pretenție. – Din fr. causerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cozeur
COZEUR, cozeuri, s. m. Persoană care vorbește cu ușurință, știind să întrețină o conversație plăcută. [Pr.: cozör] – Din fr. causeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cozonac
COZONÁC, cozonaci, s. m. Prăjitură făcută din aluat dospit, frământat cu ouă, lapte, unt, zahăr și ingrediente. – Cf. bg. kuzunak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cozondraci
COZONDRÁCI s. m. pl. (Fam.) Bretele pentru susținut pantalonii; pachești. – Din germ. Hosenträger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cozoroc
COZORÓC, cozoroace, s. n. Partea dinainte a chipiului sau șepcii, în formă de semicerc, care umbrește și protejează fața. [Pl. și: cozorocuri] – Din rus. kozyriok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cp
CP. Abreviere pentru cal-putere.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crab
CRAB, crabi, s. m. Nume dat mai multor specii de animale crustacee marine, cu zece picioare, cu abdomenul scurt și îndoit sub cefalotoracele mare și turtit; mai cunoscută este o specie din Marea Neagră, cu carnea foarte gustoasă (Carcinus moenas). – Din fr. crabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crabot
CRABÓT, craboți, s. m. (Tehn.) Fiecare dintre proeminențele frontale ale unui manșon sau ale unui disc, prin intermediul cărora se poate realiza antrenarea în mișcarea de rotație a doi arbori. – Din fr. crabot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crac
CRAC^1 interj. Cuvânt care imită un zgomot sec (în urma unei rupturi, spărturi). Cf. fr. crac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crac
CRAC^2, craci, s. m. (Pop.) 1. Piciorul omului de la coapsă până la călcâi. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale pantalonilor, ale ițarilor, ale salopetei, ale treningului etc. 2. Crăcană (I 1). 3. Creangă, ramură, cracă. 4. Ramificație a unui deal; picior de deal sau de munte. 5. Ramificație a unei ape curgătoare. – Din bg. krak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craca
CRACÁ, crachez, vb. I. Tranz. A descompune prin cracare o substanță organică. – Din fr. craquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracaj
CRACÁJ, cracaje, s. n. Cracare. – Din fr. craquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracare
CRACÁRE, cracări, s. f. Procedeu industrial de descompunere, la temperaturi și presiuni înalte, a unui compus organic în molecule mai simple, folosit mai ales în industria petrolieră; cracaj. – V. craca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracauer
CRACÁUER s. n. Varietate de salam semiafumat, preparat din carne de bovine, de porc și din slănină. [Pr.: -ca-uer] – Din germ. Krakauer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracă
CRÁCĂ, crăci, s. f. Ramură (mai groasă) a unui copac; creangă. ◊ Expr. A-și tăia craca de sub picioare = a-și pune în primejdie situația printr-o acțiune necugetată. – Din crac^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracoviac
CRACOVIÁC, cracoviace, s. n. Dans popular polonez, cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans; cracoviană. [Pr.: -vi-ac] – Din pol. krakowiak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cracovian
CRACOVIÁN, -Ă, cracovieni, -e, subst., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din orașul Cracovia. 2. Adj. Care aparține Cracoviei sau cracovienilor (1), referitor la Cracovia ori la cracovieni. 3. S. f. Cracoviac. [Pr.: -vi-an] – Din fr. cracovienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crah
CRAH, crahuri, s. n. Criză acută a vieții economice, manifestată îndeosebi prin scăderea foarte mare a cursului acțiunilor la bursă. ♦ Eșecul unei politici; prăbușirea, destrămarea unor rânduieli. – Din germ. Krach, fr. krach.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crai
CRAI, crai, s. m. 1. (În basme) Împărat, rege, domnitor. ◊ Trei Crai de la Răsărit = magi din Răsărit, care au vestit nașterea lui Isus. ◊ Compus: Crai-nou = Luna în prima ei fază, când are forma unei seceri subțiri; lună-nouă. 2. Bărbat ușuratic, care se ține de chefuri, de aventuri amoroase etc.; craidon. ◊ Crai de Curtea veche = haimana, pungaș, derbedeu, desfrânat. – Din sl. kralĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craidon
CRAIDÓN, craidoni, s. m. (Înv.) Crai (2). – Crai + don [Juan].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crailâc
CRAILẤC, crailâcuri, s. n. Atitudine, comportare, faptă, viață de crai (2). – Crai + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crainic
CRÁINIC, -Ă, crainici, -ce, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care transmite informațiile, comunicările, știrile oficiale etc. și anunță programul la o stație de radio, de televiziune sau la o manifestație; spicher. 2. S. m. (Înv.) Persoană care anunța mulțimii poruncile suveranului sau ale autorităților; vestitor. 3. S. m. (Reg.) Hăitaș, gonaci (la vânătoare). – Din ucr. krajnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craiovean
CRAIOVEÁN, -Ă, craioveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Craiova. 2. Adj. Care aparține municipiului Craiova sau craiovenilor (1), referitor la Craiova ori la craioveni. – Craiova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craioveancă
CRAIOVEÁNCĂ, craiovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Craiova. – Craiovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cramă
CRÁMĂ, crame, s. f. Clădire la o vie, unde se tescuiesc strugurii, se prepară vinul și se depozitează uneltele de lucru. ♦ Local în care se consumă băuturi alcoolice, preparate culinare etc. într-un cadru rustic. – Cf. sb. krama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crampă
CRÁMPĂ, crampe, s. f. 1. Contracție involuntară, prelungită și dureroasă a unui mușchi sau a unui grup muscular; colică. ◊ Crampa scriitorului = crampă a musculaturii antebrațului și a mâinii care intervine în timpul scrierii; grafospasm. ♦ (La pl.) Dureri acute în stomac. 2. Unealtă de oțel cu un cioc ascuțit, fixată într-o coadă de lemn, cu ajutorul căreia se taie rocile de duritate mică și mijlocie din abataj. – Din fr. crampe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crampon
CRAMPÓN, crampoane, s. n. 1. Piron de oțel cu secțiune pătrată, cu care se fixează pe traverse șinele de cale ferată. 2. Bucată mică de talpă groasă, de cauciuc sau de material plastic care se aplică pe talpa unor bocanci de sport, pentru a asigura stabilitatea jucătorilor pe teren. 3. Rădăcină adventivă a unei plante agățătoare, prin care aceasta se prinde de copaci, de ziduri etc. – Din fr. crampon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crampona
CRAMPONÁ, cramponez, vb. I. Refl. A se agăța cu desperare de ceva sau de cineva; fig. a se ține morțiș, scai de ceva sau de cineva, a nu voi să renunțe, a se strădui din toate puterile să păstreze ceva. – Din fr. cramponner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cramponaj
CRAMPONÁJ, cramponaje, s. n. Utilizare a crampoanelor (2); fixare cu crampoanele (2). – Din fr. cramponnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cramponare
CRAMPONÁRE s. f. Faptul de a se crampona. – V. crampona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cranial
CRANIÁL, -Ă, craniali, -e, adj. Care se referă la poziția unui organ comparativ cu craniul. Segmentul cranial al intestinului. [Pr.: -ni-al] – Din germ. kranial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cranian
CRANIÁN, -Ă, cranieni, -e, adj. Care ține de craniu, privitor la craniu. [Pr.: -ni-an] – Din fr. crânien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniat
CRANIÁT, craniate, s. n. (La pl.) Subîncrengătură de animale vertebrate care au craniu; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. [Pr.: -ni-at] – Din engl. craniata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cranilogie
CRANILOGÍE s. f. v. craniologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniolog
CRANIOLÓG, -Ă, craniologi, -ge, s. m. și f. (Med.) Specialist în craniologie. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniologic
CRANIOLÓGIC, -Ă, craniologici, -ce, adj. (Med.) De craniologie, al craniologiei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniologie
CRANIOLOGÍE s. f. Parte a antropologiei și a osteologiei care se ocupă cu studiul formei și al dimensiunilor craniului. [Pr.: -ni-o-. – Var.: cranilogíe, cranologíe s. f.] – Din fr. crâniologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniometric
CRANIOMÉTRIC, -Ă, craniometrici, -ce, adj. (Med.) De craniometrie, al craniometriei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniometrie
CRANIOMETRÍE s. f. Parte a antropometriei care se ocupă cu măsurarea dimensiunilor craniului și cu determinarea indicilor cranieni. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniometru
CRANIOMÉTRU, craniometre, s. n. Instrument asemănător unui compas, cu care se măsoară dimensiunile craniului. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniotom
CRANIOTÓM, craniotomuri, s. n. Instrument chirurgical pentru deschiderea craniului la făt atunci când acesta nu poate fi expulzat. [Pr.: -ni-o-. – Pl. și: craniotome] – Din fr. crâniotome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniotomie
CRANIOTOMÍE, craniotomii, s. f. Tăietură chirurgicală a craniului făcută cu craniotomul. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craniu
CRÁNIU, cranii, s. n. Ansamblul oaselor scheletului capului care adăpostește creierul la vertebrate; țeastă. ♦ Cap descărnat de om mort; hârcă. – Din lat. cranium. Cf. fr. crâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cranologie
CRANOLOGÍE s. f. v. craniologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crantor
Crantor, unul dintre însoțitorii lui Peleus. A participat la încăierarea dintre lapiți și centauri și a fost omorît în luptă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cranţ
CRANȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de un ronțăit. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cranț
CRANȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de un ronțăit. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crap
CRAP, crapi, s. m. Pește de apă dulce din familia ciprinidelor, cu solzii mari, argintii-ruginii, cu buza groasă și cu două perechi de mustăți pe falca superioară (Cyprinus carpio). – Din bg., sb. krap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crapan
CRAPÁN, crapane, s. n. Dispozitiv pentru prinderea și ridicarea butoaielor sau baloturilor, format din patru lanțuri sau cabluri prinse cu câte un capăt de un inel, iar la capătul liber având cârlige. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crapulos
CRAPULÓS, -OÁSĂ, crapuloși, -oase, adj. (Rar) Care este în decădere, în stare de mizerie morală; vicios, viciat. ♦ Hoțesc, tâlhăresc. – Din fr. crapuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cras
CRAS, -Ă, crași, -se, adj. Care nu corespunde nici celor mai modeste exigențe; ale cărui caractere negative sunt sub orice limită; extrem (în sens rău); grosolan, nerușinat. – Din fr. crasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crater
CRÁTER, cratere, s. n. 1. Partea superioară a unui vulcan, în formă de pâlnie, prin care, în timpul erupțiilor, țâșnesc vapori, gaze, cenușă etc. și se revarsă lava. 2. Gaură în formă de pâlnie făcută de un meteorit pe suprafața Pământului. ◊ Crater lunar = adâncitură rotundă de pe suprafața Lunii, a cărei formare poate fi pusă pe seama unei activități vulcanice sau a unui bombardament meteoritic; circ lunar. 3. Vas antic mare, cu gura largă și cu două mânere, care servea la masă pentru amestecarea vinului cu apa. [Acc. și: cratér] – Din fr. cratère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crateriform
CRATERIFÓRM, -Ă, crateriformi, -e, adj. (Livr.) Care are forma craterului unui vulcan. – Din fr. cratériforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cratimă
CRÁTIMĂ, cratime, s. f. Semn grafic (-) folosit pentru a lega două sau mai multe cuvinte care se pronunță împreună, pentru a despărți cuvintele în silabe etc.; liniuță de unire. – Din ngr. krátima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cratiţă
CRÁTIȚĂ, cratițe, s. f. Vas de bucătărie din tablă smălțuită, din aluminiu, din pământ etc., de formă rotundă, de obicei cu marginea de sus răsfrântă, cu două toarte, care servește pentru fiert sau prăjit mâncarea. ♦ Conținutul acestui vas. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cratiță
CRÁTIȚĂ, cratițe, s. f. Vas de bucătărie din tablă smălțuită, din aluminiu, din pământ etc., de formă rotundă, de obicei cu marginea de sus răsfrântă, cu două toarte, care servește pentru fiert sau prăjit mâncarea. ♦ Conținutul acestui vas. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cratogen
CRATOGÉN, cratogene, s. n. 1. Regiune întinsă din scoarța Pământului care într-o anumită perioadă nu a suferit mișcări de cutare, ci numai mișcări lente de ridicare sau de coborâre. 2. Platformă. – Din fr. cratogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craul
CRÁUL s. n. Stil de înot în care înotătorul stă cu fața în jos, în poziție orizontală, mișcând alternativ brațele, concomitent cu o forfecare în plan vertical a picioarelor, iar capul iese din apă în mod ritmic, la dreapta sau la stânga, atât cât să poată respira. – Din engl., fr. crawl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craulist
CRAULÍST, -Ă, crauliști, -ste, s. m. și f. Sportiv care înoată în stil craul. – Craul + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

craun
CRÁUN adv. (Reg.; în expr.) A umbla craun = a umbla fără rost, haimana. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravaşa
CRAVAȘÁ, cravașez, vb. I. Tranz. A lovi, a biciui cu cravașa. – Din fr. cravacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravașa
CRAVAȘÁ, cravașez, vb. I. Tranz. A lovi, a biciui cu cravașa. – Din fr. cravacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravaşare
CRAVAȘÁRE, cravașări, s. f. Acțiunea de a cravașa; biciuire. – V. cravașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravașare
CRAVAȘÁRE, cravașări, s. f. Acțiunea de a cravașa; biciuire. – V. cravașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravaşă
CRAVÁȘĂ, cravașe, s. f. Vargă elastică din piele sau îmbrăcată în piele, folosită la călărie pentru îndemnarea calului la mers, alergat etc.; biciușcă (1). – Din fr. cravache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravașă
CRAVÁȘĂ, cravașe, s. f. Vargă elastică din piele sau îmbrăcată în piele, folosită la călărie pentru îndemnarea calului la mers, alergat etc.; biciușcă (1). – Din fr. cravache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravată
CRAVÁTĂ, cravate, s. f. Accesoriu al îmbrăcămintei (bărbătești), constând dintr-o fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. care se înnoadă la gât și ale cărei capete sunt de obicei lăsate să atârne pe piept. ◊ (Ieșit din uz) Cravată roșie (sau de pionier) = bucată de țesătură de culoare roșie, de formă triunghiulară pe care o purtau la gât pionierii. – Din fr. cravate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cravatier
CRAVATIÉR, cravatieri, s. m. (Rar) Meseriaș care confecționează cravate; vânzător de cravate. [Pr.: -ti-er] – Din fr. cravatier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crază
CRÁZĂ, craze, s. f. Fuziune a vocalei (sau silabei) inițiale a unui cuvânt cu vocala (sau silaba) finală a cuvântului precedent. – Din fr. crase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcan
CRĂCÁN s. n. v. crăcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcană
CRĂCÁNĂ, crăcane, s. f. I. 1. Ramură de copac bifurcată la capăt; lemn sau alt obiect desfăcut la un capăt în două sau în mai multe brațe; fiecare ramificație a unui obiect bifurcat; crac^2. 2. Prăjină bifurcată la un capăt, folosită pentru a sprijini crengile prea încărcate de fructe, cumpăna fântânii etc. 3. Pirostrie. ♦ Unealtă făcută din trei prăjini împreunate la capătul de sus și așezate în formă de piramidă, de care se atârnă căldarea deasupra focului. II. Varietate de struguri cu boabe mari, albe sau negre; varietate de vin din astfel de struguri. [Var.: crăcán s. n.] – Cracă + suf. -ană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcăna
CRĂCĂNÁ, crăcănez, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) desface picioarele în lături. ♦ Refl. (Despre picioare) A se întinde în lături; a se rășchira, a se crăci. – Din crăcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcănat
CRĂCĂNÁT, -Ă, crăcănați, -te, adj. (La pl.; despre picioare) Depărtat unul de altul, întins în lături (și curbat în afară); desfăcut, rășchirat; (despre oameni și animale) cu picioarele depărtate și curbate în afară; crăcit. – V. crăcăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcănuţă
CRĂCĂNÚȚĂ, crăcănuțe, s. f. Diminutiv al lui crăcană. – Crăcană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcănuță
CRĂCĂNÚȚĂ, crăcănuțe, s. f. Diminutiv al lui crăcană. – Crăcană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăci
CRĂCÍ, crăcesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) crăcăna. – Din crac^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcimar
CRĂCIMÁR s. m. v. cârciumar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcit
CRĂCÍT, -Ă, crăciți, -te, adj. (Despre oameni) Crăcănat; (despre obiecte) bifurcat. – V. crăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăciun
CRĂCIÚN, crăciunuri, n. pr. n. Sărbătoare creștină care celebrează, la 25 decembrie, nașterea lui Isus Hristos. ◊ Moș Crăciun = personaj legendar, cu barbă mare albă, cu o mantie lungă roșie, care vine să împartă copiilor, în noaptea de Crăciun, jucării și dulciuri. – Probabil lat. creatio, -onis „naștere”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăculiţă
CRĂCULÍȚĂ, crăculițe, s. f. Crăcuță. – Cracă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăculiță
CRĂCULÍȚĂ, crăculițe, s. f. Crăcuță. – Cracă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcuşor
CRĂCUȘÓR, crăcușori, s. m. Diminutiv al lui crac^2 – Crac^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcușor
CRĂCUȘÓR, crăcușori, s. m. Diminutiv al lui crac^2 – Crac^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcuţă
CRĂCÚȚĂ, crăcuțe, s. f. Diminutiv al lui cracă; crăculiță. – Cracă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăcuță
CRĂCÚȚĂ, crăcuțe, s. f. Diminutiv al lui cracă; crăculiță. – Cracă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiasă
CRĂIÁSĂ, crăiese, s. f. (În basme) Împărăteasă, regină, zână. [Pr.: cră-ia-] – Crai + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăie
CRĂÍE, crăii, s. f. (În basme) Țară peste care domnește un crai (1); regat, împărăție, crăime (2). – Crai + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăielici
CRĂIELÍCI, crăielici, s. m. (Bot.; reg.) Verigel (Orobanche caryophyllacea). – Din sb. krajlic „crăișor”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiesc
CRĂIÉSC, -IÁSCĂ, crăiești, adj. (În basme) Care ține de crai (1), privitor la crai; regesc, împărătesc. – Crai + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăieşte
CRĂIÉȘTE adv. (În basme) Ca un crai (1); regește, împărătește. – Crai + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiește
CRĂIÉȘTE adv. (În basme) Ca un crai (1); regește, împărătește. – Crai + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăime
CRĂÍME, (rar) crăimi, s. f. (În basme) 1. Mulțime de crai (1). 2. Crăie. – Crai + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăişor
CRĂIȘÓR, crăișori, s. m. Diminutiv al lui crai (1); fiu de crai, de prinț. [Pr.: cră-i-] – Crai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăișor
CRĂIȘÓR, crăișori, s. m. Diminutiv al lui crai (1); fiu de crai, de prinț. [Pr.: cră-i-] – Crai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiţar
CRĂIȚÁR s. m. v. creițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăițar
CRĂIȚÁR s. m. v. creițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiţă
CRĂÍȚĂ, crăițe, s. f. I. 1. Nume dat la două specii de plante erbacee din familia compozitelor, cu tulpina puternică și ramificată, cu frunze opuse, penat-divizate și cu flori galbene-portocalii, cu miros pătrunzător; vâzdoagă, ocheșele (Tagetes erecta și patula). 2. Varietate de ciupercă comestibilă, a cărei pălărie este purpurie pe deasupra, iar pe dedesubt galbenă-aurie. II. (La pl.; art.) Dans popular românesc cu mișcare vioaie, răspândit în Oltenia; melodie după care se execută acest dans. III. (Rar; la jocul de cărți) Damă. [Var.: creíță s. f.] – Crai + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăiță
CRĂÍȚĂ, crăițe, s. f. I. 1. Nume dat la două specii de plante erbacee din familia compozitelor, cu tulpina puternică și ramificată, cu frunze opuse, penat-divizate și cu flori galbene-portocalii, cu miros pătrunzător; vâzdoagă, ocheșele (Tagetes erecta și patula). 2. Varietate de ciupercă comestibilă, a cărei pălărie este purpurie pe deasupra, iar pe dedesubt galbenă-aurie. II. (La pl.; art.) Dans popular românesc cu mișcare vioaie, răspândit în Oltenia; melodie după care se execută acest dans. III. (Rar; la jocul de cărți) Damă. [Var.: creíță s. f.] – Crai + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crămăluire
CRĂMĂLUÍRE, crămăluiri, s. f. v. CRĂMĂLUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crănţăni
CRĂNȚĂNÍ, crănțănésc, vb. IV. Intranz. 1. A face zgomot, rozând cu dinții ceva uscat sau tare; a ronțăi. 2. (Despre foarfece) A produce un zgomot caracteristic atunci când cele două lame se izbesc între ele. [Prez. ind. și: crắnțăn] – Cranț + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crănțăni
CRĂNȚĂNÍ, crănțănésc, vb. IV. Intranz. 1. A face zgomot, rozând cu dinții ceva uscat sau tare; a ronțăi. 2. (Despre foarfece) A produce un zgomot caracteristic atunci când cele două lame se izbesc între ele. [Prez. ind. și: crắnțăn] – Cranț + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpa
CRĂPÁ, crăp, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Despre obiecte) A se desface (brusc) în mai multe bucăți; a plesni din cauza gerului, a unei lovituri etc.; a se sparge. ◊ Expr. Unde dai și unde crapă, se spune atunci când se obțin cu totul alte rezultate decât cele scontate. Crapă lemnele (sau pietrele) de ger sau {e un) ger de crapă lemnele (sau pietrele) = e un ger strașnic, e foarte frig. 2. Tranz. A sparge, a desface, a despica. ◊ Expr. A crăpa capul cuiva = a omorî pe cineva printr-o lovitură (în cap). A-i crăpa (sau a-i plesni) cuiva capul (de durere) = a-l durea pe cineva foarte tare capul. 3. Intranz. și refl. (Despre lucruri elastice) A se rupe (fiind prea tare întins), a plesni; (despre piele) a deveni aspru, cu crăpături. ◊ Expr. A-i crăpa (sau plesni) cuiva obrazul de rușine = a-i fi foarte rușine, a nu mai putea de rușine. A-i crăpa buza (sau măseaua) după ceva = a avea mare nevoie de ceva. 4. Tranz. A întredeschide. ◊ Expr. (Refl.) A se crăpa de ziuă sau a se crăpa zorii = a se face ziuă, a se lumina. 5. Intranz. (Ir.; despre animale și oameni) A muri. ◊ Expr. A crăpa de frig (sau de sete, de necaz etc.) = a-i fi cuiva foarte frig (sau foarte sete, necaz etc.). 6. Intranz. (Peior.) A mânca foarte mult, cu lăcomie (ca un animal). – Lat. crepare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpat
CRĂPÁT^1 s. n. Faptul de a (se) crăpa. ◊ Expr. Crăpatul zilei (sau de ziuă) = ivirea zorilor, zorii zilei. ♦ Spargerea unei membrane din stomacul vitelor, urmată uneori de moartea animalului. – V. crăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpat
CRĂPÁT^2, -Ă, crăpați, -te, adj. 1. Cu crăpături; plesnit. 2. Întredeschis. 3. (Ir.) Mort. – V. crăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpăcios
CRĂPĂCIÓS, -OÁSĂ, crăpăcioși, -oase, adj. (Pop.) Plin de crăpături. – Crăpa + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpăt
CRẮPĂT s. n. (Reg.) Arșiță, dogoare. – Crăpa + suf. -ăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpătură
CRĂPĂTÚRĂ, crăpături, s. f. 1. Deschizătură; plesnitură; spărtură, fisură. 2. Spațiu îngust, între o ușă, o fereastră etc. (întredeschisă) și tocul respectiv; întredeschise. – Lat. crepatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpăturică
CRĂPĂTURÍCĂ, crăpăturici, s. f. (Rar) Diminutiv al lui crăpătură. – Crăpătură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpcean
CRĂPCEÁN, crăpceni, s. m. Diminutiv al lui crap; crap mic, crăpuștean. – Din crap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpelniţă
CRĂPÉLNIȚĂ s. f. (Fam.; depr.) Mâncare. – Crăpa + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpelniță
CRĂPÉLNIȚĂ s. f. (Fam.; depr.) Mâncare. – Crăpa + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpuştean
CRĂPUȘTEÁN, crăpușteni, s. m. Crăpcean. – Din crap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăpuștean
CRĂPUȘTEÁN, crăpușteni, s. m. Crăpcean. – Din crap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crăticioară
CRĂTICIOÁRĂ, crăticioare, s. f. Diminutiv al lui cratiță. – Cratiță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâcneală
CRÂCNEÁLĂ, crâcneli, s. f. Crâcnire. – Crâcni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâcni
CRÂCNÍ, crâcnesc, vb. IV. Intranz. (Mai ales în construcții negative) A protesta prin vorbe, fără prea multă vehemență, a murmura cuvinte de protest, a se împotrivi cu vorba. [Var.: cârcní vb. IV] – Cârc + suf. -ni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâcnire
CRÂCNÍRE, crâcniri, s. f. Acțiunea de a crâcni și rezultatul ei; crâcneală. – V. crâcni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpei
CRÂMPÉI, crâmpeie, s. n. Parte ruptă, desprinsă sau rămasă din ceva; bucată, porțiune, fărâmă. ♦ Fragment, frântură (de fraze, de gânduri etc.). – Cf. sl. kronpu „mic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpeiaş
CRÂMPEIÁȘ, crâmpeiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui crâmpei. [Pr.: -pe-iaș] – Crâmpei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpeiaș
CRÂMPEIÁȘ, crâmpeiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui crâmpei. [Pr.: -pe-iaș] – Crâmpei + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpeiat
CRÂMPEIÁT, -Ă, crâmpeiați, -te, adj. (Rar) Făcut crâmpeie; fragmentat, fărâmițat. [Pr.: -pe-iat] – Crâmpei + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpiţă
CRẤMPIȚĂ, crâmpițe, s. f. (Reg.) Încurcătură a firelor din urzeală; fig. piedică, obstacol. – Cf. crâmpei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpiță
CRẤMPIȚĂ, crâmpițe, s. f. (Reg.) Încurcătură a firelor din urzeală; fig. piedică, obstacol. – Cf. crâmpei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpoşie
CRÂMPOȘÍE s. f. (Reg.) Soi de viță-de-vie autohton, cu struguri albi-verzui sau ruginii cu boaba rotundă; vin făcut din acești struguri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpoșie
CRÂMPOȘÍE s. f. (Reg.) Soi de viță-de-vie autohton, cu struguri albi-verzui sau ruginii cu boaba rotundă; vin făcut din acești struguri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpoţi
CRÂMPOȚÍ, crâmpoțesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tăia, a rupe, a sfâșia în bucăți inegale; a ciopârți. ♦ A mânca fără rânduială, de ici de colo, câte puțin. – Din crâmpot (puțin folosit, „bucată”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâmpoți
CRÂMPOȚÍ, crâmpoțesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tăia, a rupe, a sfâșia în bucăți inegale; a ciopârți. ♦ A mânca fără rânduială, de ici de colo, câte puțin. – Din crâmpot (puțin folosit, „bucată”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâncen
CRẤNCEN, -Ă, crânceni, -e, adj. Cumplit, îngrozitor, înverșunat, aprig, crud, violent, nemilos; crâncenit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâncena
CRÂNCENÁ, crâncenez, vb. I. Refl. (Reg.) A se încrâncena. – Din crâncen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâncenie
CRÂNCENÍE, crâncenii, s. f. (Înv.) Cruzime, asprime. – Crâncen + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâncenit
CRÂNCENÍT, -Ă, crânceniți, -te, adj. (Rar) Crâncen. – Crâncen + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâng
CRÂNG, crânguri, s. n. 1. Pădurice de arbori tineri și de lăstari. ♦ Loc acoperit cu arbuști sau cu tufe; tufăriș, desiș. 2. (Rar; în sintagma) Crângul cerului = bolta cerească, firmament. – Din sl. krongu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crânguleţ
CRÂNGULÉȚ, crângulețe, s. n. Diminutiv al lui crâng; crângușor. – Crâng + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crânguleț
CRÂNGULÉȚ, crângulețe, s. n. Diminutiv al lui crâng; crângușor. – Crâng + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crânguşor
CRÂNGUȘÓR, crângușoare, s. n. Crânguleț. – Crâng + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crângușor
CRÂNGUȘÓR, crângușoare, s. n. Crânguleț. – Crâng + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâsnic
CRẤSNIC^1, crâsnice, s. n. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-o plasă (în formă de sac), legată la colțuri de capetele curbate și încrucișate a două nuiele și fixată de o prăjină lungă; halău^1. – Cf. bg. krăstnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâsnic
CRẤSNIC^2, crâsnici, s. m. (Reg.) Paracliser, țârcovnic. – Cf. bg. krăstnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâstel
CRÂSTÉL s. m. v. cristei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşca
CRÂȘCÁ, crâșc, vb. I. Intranz. 1. (Reg.) A scrâșni din dinți de ciudă, de mânie etc. 2. (Despre zăpada înghețată) A scârțâi, a trosni (sub picioare). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșca
CRÂȘCÁ, crâșc, vb. I. Intranz. 1. (Reg.) A scrâșni din dinți de ciudă, de mânie etc. 2. (Despre zăpada înghețată) A scârțâi, a trosni (sub picioare). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşcare
CRÂȘCÁRE, crâșcări, s. f. Acțiunea de a crâșca și rezultatul ei. ♦ Fig. Nemulțumire, durere; nenorocire. – V. crâșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșcare
CRÂȘCÁRE, crâșcări, s. f. Acțiunea de a crâșca și rezultatul ei. ♦ Fig. Nemulțumire, durere; nenorocire. – V. crâșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmar
CRÂȘMÁR s. m. v. cârciumar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmar
CRÂȘMÁR s. m. v. cârciumar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmă
CRẤȘMĂ s. f. v. cârciumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmă
CRẤȘMĂ s. f. v. cârciumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmăreasă
CRÂȘMĂREÁSĂ s. f. v. cârciumăreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmăreasă
CRÂȘMĂREÁSĂ s. f. v. cârciumăreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmăriţă
CRÂȘMĂRÍȚĂ s. f. v. cârciumăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmăriță
CRÂȘMĂRÍȚĂ s. f. v. cârciumăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmuliţă
CRÂȘMULÍȚĂ, crâșmulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui crâșmă; crâșmușoară, crâșmuță. – Crâșmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmuliță
CRÂȘMULÍȚĂ, crâșmulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui crâșmă; crâșmușoară, crâșmuță. – Crâșmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmuşoară
CRÂȘMUȘOÁRĂ, crâșmușoare, s. f. (Pop.) Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmușoară
CRÂȘMUȘOÁRĂ, crâșmușoare, s. f. (Pop.) Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşmuţă
CRÂȘMÚȚĂ, crâșmuțe, s. f. (Pop.) Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșmuță
CRÂȘMÚȚĂ, crâșmuțe, s. f. (Pop.) Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâşni
CRÂȘNÍ vb. IV v. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crâșni
CRÂȘNÍ vb. IV v. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crea
CREÁ, creez, vb. I. Tranz. 1. A face ceva ce nu exista înainte; a întemeia, a produce, a înființa; a organiza. ♦ A inventa, a născoci; a concepe, a compune o operă literară, o bucată muzicală etc. 2. A pregăti, a instrui pe cineva, a forma pentru o carieră sau pentru o misiune. 3. (Teatru, în expr.) A crea un rol = a da viață unui personaj, a interpreta cu pricepere și originalitate un rol dintr-o piesă de teatru, dintr-un film etc. [Prez. ind. pers. 1 pl. creăm, ger. creând] – Din fr. créer, lat. creare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creangă
CREÁNGĂ, crengi, s. f. 1. Ramură a unui copac; cracă. ◊ Expr. (Adverbial) A umbla creangă (sau creanga) = a umbla fără rost, ca o haimana. 2. Fig. (Înv.) Ramificație a unei familii umane. – Din bg. granka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanţă
CREÁNȚĂ, creanțe, s. f. Dreptul creditorului de a pretinde de la debitor să dea, să facă sau să nu facă ceva; (concr.) act care stabilește acest drept. [Pr.: cre-an-] – Din fr. créance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanță
CREÁNȚĂ, creanțe, s. f. Dreptul creditorului de a pretinde de la debitor să dea, să facă sau să nu facă ceva; (concr.) act care stabilește acest drept. [Pr.: cre-an-] – Din fr. créance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanţier
CREANȚIÉR^1, creanțiere, s. n. Registru în care se ține evidența creanțelor. [Pr.: cre-an-ți-er] – Creanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanțier
CREANȚIÉR^1, creanțiere, s. n. Registru în care se ține evidența creanțelor. [Pr.: cre-an-ți-er] – Creanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanţier
CREANȚIÉR^2, -Ă, creanțieri, -e, s. m. și f. (Rar) Creditor. [Pr.: cre-an-ți-er] – Din fr. créancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creanțier
CREANȚIÉR^2, -Ă, creanțieri, -e, s. m. și f. (Rar) Creditor. [Pr.: cre-an-ți-er] – Din fr. créancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creare
CREÁRE, creări, s. f. Acțiunea de a crea; întemeiere, înființare; inventare. [Pr.: cre-a-] – V. crea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creastă
CREÁSTĂ, creste, s. f. 1. Excrescență cărnoasă, de obicei roșie și dințată, sau moț de pene pe care le au pe cap unele păsări. ◊ Compus: creasta-cocoșului = a) plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori roșii sau galbene, reunite la vârful tulpinii în formă de creastă ondulată (Celosia cristala); b) numele a două specii de ferigi cu sporii dispuși pe fața interioară a frunzelor (Polystichum braunii și lobatum); c) numele unei ciuperci mari, comestibile, cu tulpina cărnoasă, groasă, foarte ramificată (Clavaria flava). ♦ (Anat.) Proeminență osoasă alungită și cu marginea ascuțită. 2. Partea cea mai de sus a unui munte, a unei case, a unui copac, a unui val de apă etc. 3. Coamă de acoperiș. 4. (În sintagma) Creastă de taluz = linia de intersecție dintre fața unui taluz și suprafața terenului natural sau a platformei unui rambleu. – Lat. crista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creatină
CREATÍNĂ s. f. Substanță proteică cu rol important în mecanismul contracției musculare. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creatinemie
CREATINEMÍE, creatinemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a creatinei în sânge; cantitate de creatină prezentă în sânge. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creatinină
CREATINÍNĂ s. f. Derivat al creatinei, care se găsește în sânge și în urină. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creatinurie
CREATINURÍE, creatinurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a creatinei în urină; cantitate de creatină prezentă în urină. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creativ
CREATÍV, -Ă, creativi, -e, adj. Creator (1). [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creativitate
CREATIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi creator; putere creatoare. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creator
CREATÓR, -OÁRE, creatori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care creează, care fundează ceva. 2. S.m.art. (Bis.) Dumnezeu. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créateur, lat. creator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creatură
CREATÚRĂ, creaturi, s. f. (Adesea peior.) Ființă vie, făptură; om, individ. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créature, lat. creatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaţie
CREÁȚIE, creații, s. f. Acțiunea de a crea opere artistice, științifice etc.; (concr.) produs (valoros) al muncii creatoare, operă creată. ♦ Interpretare (cu măiestrie) a unui rol într-o piesă de teatru, într-un film. ♦ (În religiile monoteiste) a) Actul prin care Dumnezeu a creat Universul, în mod absolut, din nimic, prin cuvântul și voința Lui; b) Substanța materială a Universului, opera lui Dumnezeu. [Pr.: cre-a-. – Var.: (înv.) creațiúne s. f.] – Din fr. création, lat. creatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creație
CREÁȚIE, creații, s. f. Acțiunea de a crea opere artistice, științifice etc.; (concr.) produs (valoros) al muncii creatoare, operă creată. ♦ Interpretare (cu măiestrie) a unui rol într-o piesă de teatru, într-un film. ♦ (În religiile monoteiste) a) Actul prin care Dumnezeu a creat Universul, în mod absolut, din nimic, prin cuvântul și voința Lui; b) Substanța materială a Universului, opera lui Dumnezeu. [Pr.: cre-a-. – Var.: (înv.) creațiúne s. f.] – Din fr. création, lat. creatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaţionism
CREAȚIONÍSM s. n. Teorie teologică potrivit căreia sufletul fiecărui individ provine, prin creație nemijlocită, de la Dumnezeu, afirmându-se astfel că sufletul este un principiu deosebit de trup. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaționism
CREAȚIONÍSM s. n. Teorie teologică potrivit căreia sufletul fiecărui individ provine, prin creație nemijlocită, de la Dumnezeu, afirmându-se astfel că sufletul este un principiu deosebit de trup. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaţionist
CREAȚIONÍST, -Ă, creaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al creaționismului. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaționist
CREAȚIONÍST, -Ă, creaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al creaționismului. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creaţiune
CREAȚIÚNE s. f. v. creație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creațiune
CREAȚIÚNE s. f. v. creație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crede
CRÉDE, cred, vb. III. 1. Tranz. A fi încredințat sau convins de un fapt, de existența sau de adevărul unui lucru. ◊ Expr. Cred și eu! = se înțelege de la sine, nu e de mirare. Ce (sau cum) crezi? se zice pentru a exprima o amenințare sau o afirmare sigură. 2. Intranz. A recunoaște dreptatea cuiva, a fi înțelegător față de durerea sau de suferința cuiva. ◊ Expr. A nu-i veni (cuiva) să creadă sau a nu-și crede ochilor (sau urechilor), exprimă mirarea față de un lucru de necrezut. 3. Tranz. A socoti, a fi de părere, a-și închipui, a i se părea. ♦ A considera pe cineva altfel decât este în realitate. ♦ Refl. A avea despre sine o părere exagerat de bună; a fi îngâmfat. 4. Intranz. A avea încredere deplină în cineva sau în ceva; a-și pune toată nădejdea în cineva sau în ceva. 5. Intranz. A admite existența lui Dumnezeu și a accepta dogmele bisericii; p. ext. a avea o anumită credință religioasă. – Lat. credere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credenţ
CREDÉNȚ, credențuri, s. n. (Reg.) Bufet. – Din germ. Kredenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credenț
CREDÉNȚ, credențuri, s. n. (Reg.) Bufet. – Din germ. Kredenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credibil
CREDÍBIL, -Ă, credibili, -e, adj. Care poate fi crezut; verosimil. – Din lat. credibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credibilitate
CREDIBILITÁTE s. f. Însușire a unui lucru de a putea fi crezut. – Din fr. crédibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credincer
CREDINCÉR, credinceri, s. m. (Înv.) Om de încredere (la Curtea domnească); slujbaș cu rang de boiernaș. – Credință + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credincios
CREDINCIÓS, -OÁSĂ, credincioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. Care este demn de încredere, pe care te poți bizui; devotat, fidel unei persoane; nestrămutat, statornic față de un angajament, de o idee, de o cauză. 2. Care crede în existența lui Dumnezeu și se conformează practicilor religioase. – Credință + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credinţă
CREDÍNȚĂ, credințe, s. f. 1. Faptul de a crede în adevărul unui lucru; convingere, siguranță, certitudine. ◊ Profesiune de credință = declarație publică pe care o face cineva asupra principiilor sau convingerilor sale. 2. (Înv.) Încredere (pe care o inspiră cineva). ◊ Loc. adv. În credință = într-adevăr. ◊ Expr. A-și mânca credința = a se comporta astfel încât nu mai inspiră încredere. (Înv.) A bea (sau a lua, a sorbi) credință (sau credința) = a gusta din mâncărurile servite domnitorului pentru a-l încredința că nu sunt otrăvite. 3. Fidelitate, devotament, statornicie față de cineva sau de ceva. ♦ (Reg.) Logodnă. 4. Speranță, nădejde. 5. Convingere despre existența lui Dumnezeu; mărturisire a acestei convingeri prin respectarea prescripțiilor bisericești; religie, cult. – Lat. *credentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credință
CREDÍNȚĂ, credințe, s. f. 1. Faptul de a crede în adevărul unui lucru; convingere, siguranță, certitudine. ◊ Profesiune de credință = declarație publică pe care o face cineva asupra principiilor sau convingerilor sale. 2. (Înv.) Încredere (pe care o inspiră cineva). ◊ Loc. adv. În credință = într-adevăr. ◊ Expr. A-și mânca credința = a se comporta astfel încât nu mai inspiră încredere. (Înv.) A bea (sau a lua, a sorbi) credință (sau credința) = a gusta din mâncărurile servite domnitorului pentru a-l încredința că nu sunt otrăvite. 3. Fidelitate, devotament, statornicie față de cineva sau de ceva. ♦ (Reg.) Logodnă. 4. Speranță, nădejde. 5. Convingere despre existența lui Dumnezeu; mărturisire a acestei convingeri prin respectarea prescripțiilor bisericești; religie, cult. – Lat. *credentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credinţi
CREDINȚÍ, credințesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) logodi. – Din credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credinți
CREDINȚÍ, credințesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) logodi. – Din credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credit
CRÉDIT, credite, s. n. 1. Relație (economică) bănească ce se stabilește între o persoană fizică sau juridică (creditor), care acordă un împrumut de bani sau care vinde mărfuri sau servicii pe datorie, și o altă persoană fizică sau juridică (debitor), care primește împrumutul sau cumpără pe datorie; împrumut acordat (cu titlu rambursabil și condiționat de obicei de plata unei dobânzi); creanța creditorului; obligația (bănească), datoria celui creditat; (concr.) valoarea, suma de bani pe care creditorul o cedează cu titlu rambursabil debitorului său. ◊ Credit ipotecar = formă de credit pe termen lung, acordat de o bancă^2 unor persoane (fizice sau juridice), în scopul construirii, achiziționării, reparării sau modernizării de proprietăți imobiliare, în care creditul este garantat cu proprietățile imobiliare respective. Scrisoare de credit = înscris care autorizează pe purtătorul său să primească un anumit credit. ◊ Expr. A da pe credit = a vinde fără a primi banii imediat (cu plata temporar amânată). A deschide (cuiva) un credit = a pune la dispoziția cuiva, cu respectarea formelor legale, un credit în limitele și în condițiile stabilite de mai înainte. A face (cuiva) un credit = a) a vinde (cuiva) marfa pe datorie; b) a acorda încredere cuiva, a aștepta cu încredere comportarea bună a cuiva. 2. Sector, sferă a circulației care cuprinde relațiile de credit (1). 3. Coloana din dreapta a unui cont, în care se înscriu reducerile (scăderile) de activ sau sporurile (creșterile) de pasiv. 4. Fig. Considerație, încredere, stimă, autoritate, influență, trecere de care se bucură cineva. – Din fr. crédit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credit
CRÉDIT, credite, s. n. 1. Operație bănească prin care o persoană pune la dispoziția alteia o sumă de bani; împrumut. 2. Sumă de bani acordată prin această operație. 3. Fig. Influență de care se bucură cineva datorită încrederii pe care o inspiră; ascendent, autoritate; trecere; stimă. – Din fr. crédit.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

credita
CREDITÁ, creditez, vb. I. Tranz. 1. A acorda sau a deschide cuiva un credit (1); a împrumuta pe cineva cu o sumă de bani; a vinde cuiva pe credit. 2. A face o înregistrare în creditul unui cont. – Din fr. créditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creditare
CREDITÁRE, creditări, s. f. Acțiunea de a credita și rezultatul ei. ◊ Creditarea taxelor vamale = amânarea efectuării plății taxelor vamale cu condiția prezentării de garanții și a plății unor dobânzi aferente. – V. credita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creditor
CREDITÓR, -OÁRE, creditori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre persoane fizice sau juridice) Care a creditat; (despre sume) care se înscrie în creditul unui cont. 2. S. m. și f. Titular al unui drept de creanță; persoană sau instituție care a acordat cuiva un credit (1). – Din fr. créditeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credo
CRÉDO s. n. (Bis.) 1. Crez (2). 2. A treia parte a liturghiei catolice. – Din lat. credo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credul
CREDÚL, -Ă, creduli, -e, adj. Care crede prea ușor, fără a cerceta mai de aproape, care se încrede lesne în cineva sau în ceva. – Din fr. crédule, lat. credulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

credulitate
CREDULITÁTE s. f. Însușirea de a fi credul, tendința de a crede orice cu ușurință, fără a cerceta mai de aproape. – Din fr. crédulité, lat. credulitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creek
CREEK, creekuri, s. n. Curs de apă temporar în deșerturile sărate din Australia și din America de Sud. [Pr.: cric] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creier
CRÉIER, (1,3) creieri, s. m., (2) creiere s. n. 1. Partea cea mai importantă a sistemului nervos central la vertebrate, organ al gândirii și al conștiinței umane, care este situată în cutia craniană și compusă din trunchiul cerebral, creierul mic și emisferele cerebrale. ◊ Creierul mic = parte a creierului situată în regiunea posterioară și inferioară a craniului; cerebel. Creierul mare = parte a creierului situată în regiunea anterioară și superioară a craniului. 2. Fig. Minte, inteligență, judecată. ♦ Element (persoană) care organizează și conduce o acțiune. 3. (În expr.) Creierii (sau creierul) munților = locurile cele mai înalte și mai greu accesibile ale munților. [Var.: (înv.) críer s. m.] – Lat. c(e)rebellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creieraş
CREIERÁȘ, creierași, s. m. Creierul mic; cerebel. – Creier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creieraș
CREIERÁȘ, creierași, s. m. Creierul mic; cerebel. – Creier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creion
CREIÓN, creioane, s. n. 1. Ustensilă pentru scris sau desenat, constituită dintr-o mină neagră sau colorată, protejată de un înveliș de obicei din lemn; bețișor făcut din argilă combinată cu diferite substanțe, cu care se poate desena în diferite culori. 2. Desen realizat în creion (1). 3. Fig. Mod de a scrie, de a compune; ușurința de a scrie, de a compune ceva (valoros). 4. Obiect în formă de creion (1) preparat din substanțe cosmetice, folosit ca fard. 5. (În sintagma) Creion luminos = dispozitiv electronic folosit pentru introducerea datelor și informațiilor în minicalculatoare. – Din fr. crayon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creiona
CREIONÁ, creionez, vb. I. Tranz. A executa cu creionul un desen indicând numai trăsăturile generale ale modelului; a schița. ♦ Fig. (În literatură) A schița un portret, un caracter etc. – Din fr. crayonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creionaj
CREIONÁJ, creionaje, s. n. Desen făcut cu creionul (1). – Din fr. crayonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creionare
CREIONÁRE, creionări, s. f. Acțiunea de a creiona. – V. creiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creionaş
CREIONÁȘ, creionașe, s. n. Diminutiv al lui creion. – Creion + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creionaș
CREIONÁȘ, creionașe, s. n. Diminutiv al lui creion. – Creion + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creionist
CREIONÍST, -Ă, creioniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Desenator în creion (1). – Din fr. crayonniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creiţar
CREIȚÁR, creițari, s. m. Monedă mică de argint, mai târziu de aramă, care a circulat în sudul Germaniei, în Austro-Ungaria, în Transilvania și în Bucovina până la sfârșitul sec. XIX, valorând a suta parte dintr-un fiorin; p. gener. ban, gologan (de valoare neînsemnată). [Var.: crăițár, crițár s. m.] – Din magh. krajczár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creițar
CREIȚÁR, creițari, s. m. Monedă mică de argint, mai târziu de aramă, care a circulat în sudul Germaniei, în Austro-Ungaria, în Transilvania și în Bucovina până la sfârșitul sec. XIX, valorând a suta parte dintr-un fiorin; p. gener. ban, gologan (de valoare neînsemnată). [Var.: crăițár, crițár s. m.] – Din magh. krajczár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creiţă
CREÍȚĂ s. f. v. crăiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creiță
CREÍȚĂ s. f. v. crăiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crem
CREM adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoarea untului; alb-gălbui. 2. S. n. Culoare crem (1). – Din fr. crème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremalieră
CREMALIÉRĂ, cremaliere, s. f. Organ de mașină având forma unei bare dințate, care angrenează o roată cilindrică dințată, servind la transformarea mișcării de rotație în mișcare de translație și invers. [Pr.: -li-e-] – Din fr. crémaillère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crematoriu
CREMATÓRIU, -IE, crematorii, adj., s. n. 1. Adj. Care servește la ardere, la incinerare. 2. S. n. Clădire amenajată cu instalații speciale, destinată incinerării cadavrelor. ♦ Cuptor pentru arderea gunoaielor. – Din fr. crématoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremaţiune
CREMAȚIÚNE, cremațiuni, s. f. Ardere, prefacere în cenușă; incinerare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. crémation, lat. crematio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremațiune
CREMAȚIÚNE, cremațiuni, s. f. Ardere, prefacere în cenușă; incinerare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. crémation, lat. crematio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremă
CRÉMĂ, creme, s. f. 1. Preparat culinar de consistența unei paste, obținut din lapte, ouă și zahăr, cu adaos de cafea, ciocolată, vanilie etc., care se servește ca desert sau se adaugă ca ingredient la unele prăjituri. ♦ (Cu determinări) Lichior fin. 2. Produs obținut prin emulsionarea unor grăsimi, ceruri, gume etc. cu apă, uleiuri eterice și ingrediente, în vederea utilizării în tehnică, cosmetică sau medicină; alifie. ◊ Cremă de ghete = preparat asemănător cu o alifie, pentru uns și lustruit încălțămintea din piele. 3. Fig. Ceea ce este bun, de frunte, de calitate superioară. – Din fr. crème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremene
CRÉMENE s. f. 1. Varietate de rocă sedimentară silicioasă, alcătuită din calcedonie, opal și cuarț, care are proprietatea să producă scântei atunci când este lovită cu obiecte de oțel. 2. Bucățică de cremene (1) folosită la scăpărat cu amnarul sau, la armele vechi, pentru aprinderea prafului de pușcă. ◊ Expr. Cât ai da în cremene = într-o clipă. – Din bg. kremeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremometru
CREMOMÉTRU, cremometre, s. n. Instrument cu ajutorul căruia se măsoară cantitatea de smântână sau de alte grăsimi care se găsesc în lapte. – Din fr. crémomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremonă
CREMÓNĂ, cremone, s. f. Dispozitiv metalic folosit pentru închiderea unei ferestre sau a unei uși, construit din două vergele dispuse în prelungire și acționate cu ajutorul unui mâner. – Din fr. crémone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremos
CREMÓS, -OÁSĂ, cremoși, -oase, adj. Cu aspect de cremă, ca o cremă. – Cremă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremşnit
CRÉMȘNIT, cremșnituri, s. n. Prăjitură preparată din foi de aluat coapte între care se pune cremă de vanilie. – Din germ. Kremschnitte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cremșnit
CRÉMȘNIT, cremșnituri, s. n. Prăjitură preparată din foi de aluat coapte între care se pune cremă de vanilie. – Din germ. Kremschnitte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenat
CRENÁT, -Ă, crenați, -te, adj. (Despre frunze) Cu marginile dințate. – Din fr. créné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenel
CRENÉL, creneluri, s. n. 1. Fiecare dintre deschizăturile înguste, făcute din loc în loc, în partea superioară a parapetului unui turn de apărare, a unui castel sau a unei cetăți medievale, prin care se aruncau proiectilele asupra inamicului. 2. Deschizătură îngustă în pereții unei cazemate, ai unui adăpost sau în parapetul unei tranșee, prin care se pot observa mișcările inamicului și se pot executa trageri cu armament automat portativ. – Din engl. crenel. Cf. fr. créneau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenela
CRENELÁ, crenelez, vb. I. Tranz. A face, a construi creneluri într-un zid. – Din fr. créneler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenelare
CRENELÁRE, crenelări, s. f. Acțiunea de a crenela. – V. crenela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenelat
CRENELÁT, -Ă, crenelați, -te, adj. (Despre ziduri, clădiri etc.) Cu creneluri. – Din fr. crénelé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crengăraie
CRENGĂRÁIE s. f. Crengărie. [Pr.: -ra-ie] – Creangă + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crengărie
CRENGĂRÍE s. f. (Rar) Desiș sau mulțime de crengi; crengăraie. – Creangă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crengos
CRENGÓS, -OÁSĂ, crengoși, -oase, adj. Cu multe crengi; rămuros; crenguros. – Creangă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenguliţă
CRENGULÍȚĂ, crengulițe, s. f. (Pop.) Crenguță. – Creangă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenguliță
CRENGULÍȚĂ, crengulițe, s. f. (Pop.) Crenguță. – Creangă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crengurea
CRENGUREÁ, crengurele, s. f. (Pop.) Crenguță. – Creangă + suf. -urea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenguros
CRENGURÓS, -OÁSĂ, crenguroși, -oase, adj. (Rar) Crengos. – Creangă + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenguţă
CRENGÚȚĂ, crenguțe, s. f. Diminutiv al lui creangă; crenguliță, crengurea. – Creangă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenguță
CRENGÚȚĂ, crenguțe, s. f. Diminutiv al lui creangă; crenguliță, crengurea. – Creangă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenobiologie
CRENOBIOLOGÍE s. f. Ramură a limnologiei care studiază organismele vii din izvoare (minerale). [Pr.: -bi-o-] – Din fr. crénobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenologie
CRENOLOGÍE s. f. Studiu al apelor minerale terapeutice. – Din fr. crénologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenoterapeut
CRENOTERAPEÚT, crenoterapeuți, s. m. Medic specialist în crenoterapie. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. crénothérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenoterapie
CRENOTERAPÍE s. f. Folosire a apelor minerale în scop terapeutic. – Din fr. crénothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenvurst
CRÉNVURST, crenvurști, s. m. Produs alimentar în formă de cârnăcior, obținut din carne de vită și slănină tocate fin, introduse în intestine de oaie sau în material plastic și adesea prinse în pereche. [Var.: crénvurșt s. m.] – Din germ. Krenwürstchen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenvurşt
CRÉNVURȘT s. m. v. crenvurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crenvurșt
CRÉNVURȘT s. m. v. crenvurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creodontă
CREODÓNTĂ, creodonte, s. f. (La pl.) Subordin fosil de mamifere primitive carnivore, cu dentiția puțin specializată, cu membrele masive, prevăzute cu gheare; (și la sg.) mamifer din acest subordin. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créodonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creofag
CREOFÁG, -Ă, creofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creofagie
CREOFAGÍE s. f. Deprindere de a se hrăni cu carne. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creol
CREÓL, -Ă, creoli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană născută în America Latină sau în colonii, urmașă a coloniștilor spanioli, portughezi sau francezi. 2. Adj. Care aparține creolilor (1), privitor la creoli. ♦ (Substantivat, f.) Varietate lingvistică formată în diferite părți ale lumii, în urma contactului dintre vorbitori ai unor limbi europene (engleza, franceza, portugheza, spaniola) cu diverse alte limbi (africane, australiene etc.). [Pr.: cre-ol] – Din fr. créole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creolină
CREOLÍNĂ s. f. Soluție obținută dintr-un amestec de crezoli și hidrocarburi aromatice, hidroxid de sodiu și apă, folosită ca dezinfectant. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creon
Creon 1. Regele Corinthului și tatăl lui Glauce. Vrînd să-și mărite fiica cu Iason, pe care-l adăpostea la curtea sa împreună cu Medea, Creon și-a atras ura acesteia din urmă. Ca să se răzbune, Medea i-a oferit drept dar de cununie lui Glauce un veșmînt otrăvit. De îndată ce l-a îmbrăcat, Glauce a fost cuprinsă de flăcări și a murit în chinuri groaznice. Aceeași soartă a împărtășit-o și tatăl ei, Creon, care alergase să-i dea ajutor. 2. Fiul lui Menoeceus și fratele Iocastei. La moartea regelui Laius, Creon s-a urcat pe tronul cetății Thebae. Asupra cetății însă s-a abătut o mare năpastă: rînd pe rînd tebanii erau devorați de Sfinx. Acest animal monstruos le punea întrebări la care nu știau să răspundă, și-i ucidea. Ca să mîntuie cetatea, Creon a făgăduit tronul și mîna surorii sale aceluia care, reușind să dezlege enigma pusă de Sfinx, avea să izbăvească poporul. Oedipus reușește să dea răspunsul cuvenit. El obține în felul acesta tronul lui Creon și mîna Iocastei (v. și Oedipus). Cînd, mai tîrziu, Oedipus și-a descoperit incestul săvîrșit cu mama sa și a plecat în exil, el și-a lăsat familia în grija lui Creon, care, în felul acesta, și-a redobîndit tronul. Figura lui Creon e legată și de expediția celor șapte împotriva cetății Thebae, el fiind cel care a ordonat ca trupul lui Polynices să rămînă neîngropat. Tot el este cel care a pedepsit-o pe Antigone cu moartea pentru vina de a-i fi încălcat porunca (v. și Adrastus, Antigone, Eteocles, Polynices și Oedipus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

creozot
CREOZÓT s. n. (Chim.) Amestec de fenoli, în principal guaiacol și crezoli, obținut din gudroanele de lemn sau de cărbune; lichid uleios, incolor sau galben-deschis, caustic, cu miros caracteristic. [Pr.: cre-o-. – Var.: creuzót s. n.] – Din fr. créosote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creozota
CREOZOTÁ, creozotez, vb. I. Tranz. A impregna lemnul cu creozot pentru a-i mări rezistența. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créosoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creozotare
CREOZOTÁRE, creozotări, s. f. Acțiunea de a creozota. [Pr.: cre-o-] – V. creozota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creozotat
CREOZOTÁT, -Ă, creozotați, -te, adj. Care a fost impregnat cu creozot. [Pr.: cre-o-] – V. creozota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crep
CREP, (3) crepuri, s. n. 1. Cauciuc natural, de culoare albă-gălbuie, din care se fac tălpi pentru încălțăminte. 2. Țesătură subțire, încrețită, din fire de mătase sau de lână suprarăsucite. ◊ Crep satin = țesătură cu una dintre fețe mată și cu cealaltă lucioasă. ♦ Bucată dintr-o asemenea țesătură, de culoare neagră, care se poartă la braț, la rever sau la pălărie în semn de doliu. 3. (La pl.) Sorturi de crep (2). – Din fr. crêpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepdeşin
CREPDEȘÍN s. n. (Text.) Crep (2). [Var.: crepdeșínă s. f.] – Din fr. crêpe de Chine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepdeșin
CREPDEȘÍN s. n. (Text.) Crep (2). [Var.: crepdeșínă s. f.] – Din fr. crêpe de Chine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepdeşină
CREPDEȘÍNĂ s. f. v. crepdeșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepdeșină
CREPDEȘÍNĂ s. f. v. crepdeșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepidă
CREPÍDĂ, crepide, s. f. Încălțăminte în formă de sandale, purtată în Antichitate de greci și de romani. – Din fr. crépide, lat. crepida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepitant
CREPITÁNT, -Ă, crepitanți, -te, adj. (Livr.) Care produce zgomote scurte și repetate; care pârâie, care trosnește. – Din fr. crépitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepitaţie
CREPITÁȚIE, crepitații, s. f. (Med.) Zgomot patologic repetat, produs de ciocnirea a două oase fracturate, de frecarea aerului când pătrunde în plămânii bolnavi etc. – Din fr. crépitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepitație
CREPITÁȚIE, crepitații, s. f. (Med.) Zgomot patologic repetat, produs de ciocnirea a două oase fracturate, de frecarea aerului când pătrunde în plămânii bolnavi etc. – Din fr. crépitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepon
CREPÓN, (2) crepoane, s. n. 1. Țesătură din fire răsucite în așa fel încât să se obțină încrețituri neregulate și bobițe în relief. 2. (La pl.) Sorturi de crepon (1). – Din fr. crépon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creponat
CREPONÁT, -Ă, creponați, -te, adj. (Despre țesături, hârtie etc.) Asemănător cu creponul; încrețit. – Crepon + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creps
CREPS, crepsuri, s. n. (Înv.) Joc cu zaruri (originar din Marea Britanie). – Din fr. creps.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepuscul
CREPÚSCUL, crepuscule, s. n. 1. Perioadă de timp cu lumină slabă după asfințitul Soarelui; înserare, amurg. ♦ Fig. Declin, sfârșit. 2. Perioadă de timp înainte de răsăritul soarelui; auroră. 3. Lumină slabă, semiîntuneric. – Din fr. crépuscule, lat. crepusculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crepuscular
CREPUSCULÁR, -Ă, crepusculari, -e, adj. Care ține de crepuscul, privitor la crepuscul. ♦ Slab luminat, abia vizibil. – Din fr. crépusculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crescător
CRESCĂTÓR, -OÁRE, crescători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care crește. 2. S. m. și f. Persoană, întreprindere sau gospodărie care se ocupă cu creșterea animalelor. ♦ (Rar) Părinte adoptiv. – Crește + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crescătorie
CRESCĂTORÍE, crescătorii, s. f. Loc special amenajat unde se cresc animale. – Crescător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crescând
CRESCẤND, -Ă, crescânzi, -de, adj. Care este în creștere. – V. crește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crescendo
CRESCÉNDO adv., (2) crescendouri, s. n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Crescând, sporind progresiv în intensitate. 2. S. n. Creștere progresivă a intensității sunetelor produse de voce sau de instrumente muzicale. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crescut
CRESCÚT, -Ă, crescuți, -te, adj. 1. (Despre aluat) Care și-a mărit volumul prin dospire. 2. (Despre ființe, plante) Ajuns la un oarecare stadiu de maturizare. 3. (Despre unele legume) Care a dat, în timpul conservării, lujeri, muguri. Ceapă crescută. – V. crește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creson
CRESÓN s. n. Plantă erbacee legumicolă anuală din familia brasicacee, cu flori albe mici, cultivată pentru frunzele ei folosite ca salată sau condiment; hreniță (Lepidium sativum). – Din fr. cresson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cresphontes
Cresphontes, unul dintre heraclizi, fiul lui Aristomachus și frate cu Temenus și cu Aristodemus. Împreună cu frații săi și în fruntea dorienilor, Cresphontes a cucerit Peloponnesul, care a fost apoi împărțit între cei trei frați.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cresta
CRESTÁ, crestez, vb. I. 1. Tranz. A face tăieturi pe o suprafață sau pe marginea unui obiect; a efectua crestături prin așchiere, deformare plastică etc.; a tăia în ceva făcând colți, dinți. ◊ Expr. A cresta pe răboj = a face o tăietură pe răboj spre a ține o socoteală; fig. a-și nota, a-și memora ceva. 2. Refl. A se tăia, a se răni ușor. – Din creastă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestare
CRESTÁRE, crestări, s. f. Acțiunea de a (se) cresta. – V. cresta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestat
CRESTÁT^1 s. n. Faptul de a (se) cresta. – V. cresta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestat
CRESTÁT^2, crestați, s. m. (Zool,; fam.) Cocoș. – Din creastă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestat
CRESTÁT^3, -Ă, crestați, -te, adj. Cu crestături; însemnat cu tăieturi. Frunze cu marginea crestată. ♦ (Despre țărmuri) Cu părți care înaintează în apă, neregulat. – V. cresta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestătură
CRESTĂTÚRĂ, crestături, s. f. 1. Semn făcut prin tăiere, prin crestare; tăietură. 2. (La pl.) Procedeu al artei populare de ornamentare a lemnului prin cioplire, scrijelare sau crestare, folosit la elementele arhitectonice, la piesele de mobilier, la unelte și obiecte de uz casnic etc. – Cresta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestăţea
CRESTĂȚEÁ, crestățele, s. f. (Bot.) 1. Tâlhărea (Lactuca sagittata). 2. Salata-iepurelui (Prenanthes purpurea). – Crestat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestățea
CRESTĂȚEÁ, crestățele, s. f. (Bot.) 1. Tâlhărea (Lactuca sagittata). 2. Salata-iepurelui (Prenanthes purpurea). – Crestat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestomatie
CRESTOMATÍE s. f. v. crestomație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestomaţie
CRESTOMAȚÍE, crestomații, s. f. Culegere de texte din diferiți autori, reprezentative pentru valoarea lor filologică, istorică, documentară etc.; analecte. [Var.: crestomatíe s. f.] – Din fr. chrestomathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestomație
CRESTOMAȚÍE, crestomații, s. f. Culegere de texte din diferiți autori, reprezentative pentru valoarea lor filologică, istorică, documentară etc.; analecte. [Var.: crestomatíe s. f.] – Din fr. chrestomathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crestos
CRESTÓS, -OÁSĂ, crestoși, -oase, adj. (Rar; despre păsări) Cu creastă (mare). – Creastă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creşă
CRÉȘĂ, creșe, s. f. Instituție care asigură îngrijirea copiilor până la vârsta de trei ani, un număr de ore sau de zile, pe săptămână. – Din fr. crèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creșă
CRÉȘĂ, creșe, s. f. Instituție care asigură îngrijirea copiilor până la vârsta de trei ani, un număr de ore sau de zile, pe săptămână. – Din fr. crèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creşte
CRÉȘTE, cresc, vb. III. 1. Intranz. (Despre oameni, animale și plante sau despre părți ale lor) A se mări treptat, a deveni mai mare ca rezultat al proceselor vitale din organism; a se dezvolta. ◊ Expr. Să crești mare! formulă de salut sau de mulțumire, adresată de obicei unui copil. A crește văzând cu ochii = a crește neobișnuit de repede. ♦ (Despre anumite părți ale corpului) A se reface, a se regenera. ♦ Fig. (Despre oameni) A-și ridica nivelul profesional, cultural, etc.; a evolua. 2. Intranz. A-și petrece copilăria, a trăi primii ani din viață (într-un loc). 3. Tranz. A îngriji, a educa (un copil). ♦ A prăsi, a înmulți, a îngriji animale sau păsări. ♦ (Rar) A cultiva plante. 4. Intranz. A se mări, a spori (ca număr, volum, intensitate, durată etc.). ◊ Expr. A crește inima (în piept) sau a-i crește (cuiva) inima (sau sufletul), se spune când cineva simte o bucurie, o mulțumire deosebită. ♦ Fig. (Despre corpuri în mișcare) A se vedea din ce în ce mai mare (pe măsură ce se apropie). 5. Intranz. (Despre aluat) A se umfla, a se ridica prin dospire. 6. Intranz. (Despre ape) A-și mări volumul, a se umfla. [Perf. s. crescúi, part. crescút] – Lat. crescere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crește
CRÉȘTE, cresc, vb. III. 1. Intranz. (Despre oameni, animale și plante sau despre părți ale lor) A se mări treptat, a deveni mai mare ca rezultat al proceselor vitale din organism; a se dezvolta. ◊ Expr. Să crești mare! formulă de salut sau de mulțumire, adresată de obicei unui copil. A crește văzând cu ochii = a crește neobișnuit de repede. ♦ (Despre anumite părți ale corpului) A se reface, a se regenera. ♦ Fig. (Despre oameni) A-și ridica nivelul profesional, cultural, etc.; a evolua. 2. Intranz. A-și petrece copilăria, a trăi primii ani din viață (într-un loc). 3. Tranz. A îngriji, a educa (un copil). ♦ A prăsi, a înmulți, a îngriji animale sau păsări. ♦ (Rar) A cultiva plante. 4. Intranz. A se mări, a spori (ca număr, volum, intensitate, durată etc.). ◊ Expr. A crește inima (în piept) sau a-i crește (cuiva) inima (sau sufletul), se spune când cineva simte o bucurie, o mulțumire deosebită. ♦ Fig. (Despre corpuri în mișcare) A se vedea din ce în ce mai mare (pe măsură ce se apropie). 5. Intranz. (Despre aluat) A se umfla, a se ridica prin dospire. 6. Intranz. (Despre ape) A-și mări volumul, a se umfla. [Perf. s. crescúi, part. crescút] – Lat. crescere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştere
CRÉȘTERE, creșteri, s. f. Acțiunea de a crește. 1. Dezvoltare, mărire treptată. 2. Sporire, mărire a numărului, volumului, intensității, duratei etc. unui lucru, unui fenomen etc. 3. Prăsire, înmulțire. ◊ Creșterea animalelor = ramură a agriculturii care are ca obiect înmulțirea și creșterea animalelor și păsărilor, a viermilor de mătase, a peștilor și stupăritului. 4. Educare, educație. ◊ Loc. adj. Fără creștere = prost-crescut, needucat. ◊ Expr. Bună-creștere = educație aleasă. – V. crește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștere
CRÉȘTERE, creșteri, s. f. Acțiunea de a crește. 1. Dezvoltare, mărire treptată. 2. Sporire, mărire a numărului, volumului, intensității, duratei etc. unui lucru, unui fenomen etc. 3. Prăsire, înmulțire. ◊ Creșterea animalelor = ramură a agriculturii care are ca obiect înmulțirea și creșterea animalelor și păsărilor, a viermilor de mătase, a peștilor și stupăritului. 4. Educare, educație. ◊ Loc. adj. Fără creștere = prost-crescut, needucat. ◊ Expr. Bună-creștere = educație aleasă. – V. crește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştet
CRÉȘTET, creștete, s. n. 1. Vârful capului; sinciput. ◊ Expr. Din (sau de la creștet) până în tălpi sau din tălpi până în creștet = de sus până jos, în întregime, peste tot trupul. ♦ Părul (din vârful) capului. ♦ (Rar) Căpătâi. 2. Vârf, culme, pisc, înălțime. – Crește + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștet
CRÉȘTET, creștete, s. n. 1. Vârful capului; sinciput. ◊ Expr. Din (sau de la creștet) până în tălpi sau din tălpi până în creștet = de sus până jos, în întregime, peste tot trupul. ♦ Părul (din vârful) capului. ♦ (Rar) Căpătâi. 2. Vârf, culme, pisc, înălțime. – Crește + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştin
CREȘTÍN, -Ă, creștini, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. Care aparține creștinismului, privitor la creștinism. II. S. m. și f. 1. Persoană care a primit botezul și crede în Isus Hristos. 2. (Pop.) Persoană, om, individ. – Lat. christianus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștin
CREȘTÍN, -Ă, creștini, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. Care aparține creștinismului, privitor la creștinism. II. S. m. și f. 1. Persoană care a primit botezul și crede în Isus Hristos. 2. (Pop.) Persoană, om, individ. – Lat. christianus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştina
CREȘTINÁ, creștinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face creștin (II 1), a (se) boteza în religia creștină. – Din creștin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștina
CREȘTINÁ, creștinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face creștin (II 1), a (se) boteza în religia creștină. – Din creștin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştinare
CREȘTINÁRE s. f. Acțiunea de a (se) creștina și rezultatul ei. – V. creștina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștinare
CREȘTINÁRE s. f. Acțiunea de a (se) creștina și rezultatul ei. – V. creștina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştinătate
CREȘTINĂTÁTE s. f. 1. Ansamblul țărilor sau popoarelor creștine (I). 2. Comunitate de creștini. – Creștin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștinătate
CREȘTINĂTÁTE s. f. 1. Ansamblul țărilor sau popoarelor creștine (I). 2. Comunitate de creștini. – Creștin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştinesc
CREȘTINÉSC, -EÁSCĂ, creștinești, adj. De creștin (II 1), privitor la creștinism. – Creștin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștinesc
CREȘTINÉSC, -EÁSCĂ, creștinești, adj. De creștin (II 1), privitor la creștinism. – Creștin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştineşte
CREȘTINÉȘTE adv. Ca un creștin (II 1), în felul creștinilor. – Creștin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștinește
CREȘTINÉȘTE adv. Ca un creștin (II 1), în felul creștinilor. – Creștin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creştinism
CREȘTINÍSM s. n. Totalitatea formelor de credință în persoana și scrierile care conțin cuvintele și învățăturile lui Isus Hristos. – Creștin + suf. -ism (după fr. christianisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creștinism
CREȘTINÍSM s. n. Totalitatea formelor de credință în persoana și scrierile care conțin cuvintele și învățăturile lui Isus Hristos. – Creștin + suf. -ism (după fr. christianisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretaceu
CRETACÉU, -ÉE, cretacei, -ee, s. n., adj. 1. S. n. Cretacic. 2. Adj. (Despre roci) De natura cretei, format din cretă. ♦ (Înv.) Care se referă la perioada cretacică. – Din fr. crétacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretacic
CRETÁCIC, -Ă, cretacici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. A treia și ultima perioadă a erei mezozoice, caracterizată prin depuneri de masive calcaroase, prin fauna dominată de reptile, iar flora prin gimnosperme; cretaceu. 2. Adj. Care se referă la cretacic (1), care aparține cretacicului. – Din germ. Kretazisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretan
CRETÁN, -Ă, cretani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din insula Creta. 2. Adj. Care aparține Cretei sau cretanilor (1), privitor la Creta sau la cretani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretan
CRETÁN, -Ă, cretáni, -e, subst., adj. I. 1. S. m. și f. Locuitor din Creta. 2. Adj. Care aparține cretanilor (1) sau Cretei, privitor la cretani sau la Creta. II. S. f. Dialect dorian din Creta antică. (din n. pr. Creta + suf. -an; cf. fr. crétois, it. cretese) [def. și TLF – folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cretă
CRÉTĂ, crete, s. f. 1. Calcar fin granular, de culoare albă-gălbuie, format din resturi microscopice de foraminifere, moluște, corali sau ca produs al unor reacții chimice între sărurile din apa mării. 2. Bucată din cretă, în formă de creion, folosită la scris pe tablă sau pe orice suprafață de culoare (mai) închisă. – Din lat. creta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretheus
Cretheus, unul dintre fiii lui Aeolus și tatăl lui Aeson, Pheres, Amythaon și Hippolyte.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cretin
CRETÍN, -Ă, cretini, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de cretinism; imbecil, idiot. ♦ (Om) stupid, absurd. – Din fr. crétin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretinism
CRETINÍSM s. n. Boală determinată de insuficiență tiroidiană, manifestată prin înapoiere mintală și prin tulburări de dezvoltare fizică. ♦ Tâmpenie, idioție, prostie. – Din fr. crétinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretiniza
CRETINIZÁ, cretinizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină cretin; p. ext. a (se) prosti. – Din fr. crétiniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretinizare
CRETINIZÁRE s. f. Faptul se a (se) cretiniza. – V. cretiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creton
CRETÓN, (2) cretoane, s. n. 1. Țesătură imprimată, plină, rezistentă și deasă, fabricată mai ales din in sau din cânepă și folosită pentru huse de mobilă, draperii etc. 2. (La pl.) Sorturi de creton (1). – Din fr. cretonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cretos
CRETÓS, -OÁSĂ, cretoși, -oase, adj. (Rar) Care conține cretă (2), care are aspect de cretă. – Cretă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creţ
CREȚ, CREÁȚĂ, (I) creți, -e, adj., (II 1) creți, s. m., (II 4) crețe, s. f., (II 2, 3) crețuri, s. n. I. 1. Adj. (Despre păr, blană, lână etc.) Răsucit în inele; cârlionț, buclat. 2. Adj. Cu ridicături și adâncituri; cutat, încrețit; zbârcit, ridat. II. 1. S. m. (Rar) Păr creț (1) sau încrețit; buclă, cârlionț. 2. S. n. Încrețitură la o țesătură sau la un obiect confecționat; cută, fald. 3. S. n. Încrețitură a pielii; zbârcitură, rid, cută. 4. S. f. Soi de viță-de-vie cu struguri verzi-gălbui, din care se obțin vinuri de masă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creț
CREȚ, CREÁȚĂ, (I) creți, -e, adj., (II 1) creți, s. m., (II 4) crețe, s. f., (II 2, 3) crețuri, s. n. I. 1. Adj. (Despre păr, blană, lână etc.) Răsucit în inele; cârlionț, buclat. 2. Adj. Cu ridicături și adâncituri; cutat, încrețit; zbârcit, ridat. II. 1. S. m. (Rar) Păr creț (1) sau încrețit; buclă, cârlionț. 2. S. n. Încrețitură la o țesătură sau la un obiect confecționat; cută, fald. 3. S. n. Încrețitură a pielii; zbârcitură, rid, cută. 4. S. f. Soi de viță-de-vie cu struguri verzi-gălbui, din care se obțin vinuri de masă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creţesc
CREȚÉSC, crețești, adj. (În sintagma) Măr crețesc = varietate de mere autohtone, mari, turtite, cu coaja verzuie sau gălbuie acoperită parțial cu dungi roșii, cu gust acrișor și cu aromă specifică. – Creț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crețesc
CREȚÉSC, crețești, adj. (În sintagma) Măr crețesc = varietate de mere autohtone, mari, turtite, cu coaja verzuie sau gălbuie acoperită parțial cu dungi roșii, cu gust acrișor și cu aromă specifică. – Creț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creţişoară
CREȚIȘOÁRĂ, crețișoare, s. f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu flori mici verzi-gălbui (Alchemilla vulgaris). – Creț + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crețișoară
CREȚIȘOÁRĂ, crețișoare, s. f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu flori mici verzi-gălbui (Alchemilla vulgaris). – Creț + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creţuşcă
CREȚÚȘCĂ, crețuște, s. f. Plantă erbacee meliferă și medicinală din familia rozaceelor, cu flori dispuse în corimb, folosită la prepararea unui ceai diuretic (Filipendula ulmaria). – Creț + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crețușcă
CREȚÚȘCĂ, crețuște, s. f. Plantă erbacee meliferă și medicinală din familia rozaceelor, cu flori dispuse în corimb, folosită la prepararea unui ceai diuretic (Filipendula ulmaria). – Creț + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creusa
Creusa 1. Fiica lui Priamus și a Hecubei, soția lui Aeneas și mama lui Ascanius. A pierit în noaptea incendierii Troiei. 2. Fiica lui Creon, regele Corinthului, numită și Glauce (v. și Creon 1.). 3. Fiica lui Erechtheus, regele cetății Athenae. Violată de Apollo într-o peșteră, a dat naștere unui fiu, Ion, pe care l-a părăsit lăsîndu-l într-un coș, chiar pe locul în care căzuse victimă zeului. Ion a fost dus de către Hermes la Delphi și crescut acolo în templu. Mai tîrziu, Creusa, căsătorită între timp cu Xuthus, și-a regăsit și și-a recunoscut fiul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

creuzet
CREUZÉT, creuzete, s. n. Vas fabricat dintr-un material rezistent la căldură (porțelan, șamotă, grafit etc.), folosit pentru reacții chimice la temperaturi înalte. ♦ Recipient în formă de oală, făcut dintr-un material refractar, în care se adună produsele de topire obținute în procesul metalurgic. [Pr.: cre-u-] – Din fr. creuset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

creuzot
CREUZÓT s. n. v. creozot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crevasă
CREVÁSĂ, crevase, s. f. Mare despicătură într-un ghețar montan. – Din fr. crevasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crevat
CREVÁT s. n. v. crivat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crevete
CREVÉTE, creveți, s. m. Nume dat mai multor crustacee marine comestibile; caridă. – Din fr. crevette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crez
CREZ, crezuri, s. n. 1. Totalitatea principiilor sau convingerilor cuiva, concepția despre viață a cuiva. 2. Mărturisirea credinței față de Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt, la creștini, folosit ca simbol al credinței comune sau ca formulă de botez. – Din crede (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crezare
CREZÁRE, crezări, s. f. 1. Încredere. ◊ Expr. A da crezare (cuiva sau la ceva) = a crede pe cineva pe cuvânt. 2. (Înv.) Credință. – Crede + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crezământ
CREZĂMẤNT, crezăminte, s. n. (Înv.) 1. Crezare, încredere. ◊ Loc. adv. Cu crezământ = cu adevărat, într-adevăr. ◊ Expr. A da (sau a pune) crezământ = a da crezare. A afla (sau a avea) crezământ = a se bucura de încredere, a fi crezut. 2. Înțelegere, față de cineva sau de ceva; considerație, milă. – Crede + suf. -ământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crezător
CREZĂTÓR, -OÁRE, crezătóri, -oáre, adj. Credul, naiv. (din crede + suf. -ător) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crezol
CREZÓL, crezoli, s. m. Substanță chimică lichidă (metilfenol) obținută din gudroanele de lemn și de cărbune, folosită la prepararea bachelitei, ca antiseptic etc. – Din fr. crésol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cri
CRI interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită cântecul greierului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criant
CRIÁNT, -Ă, crianți, -te, adj. (Livr.) Țipător (1). Culoare criantă. [Pr.: cri-ant] – Din fr. criant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crib
CRIB, criburi, s. n. Construcție din lemn, metal etc. care se așază în albia unui râu pentru a proteja sorbul unei pompe care se alimentează din apa respectivă. – Din germ. Kribbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criblură
CRIBLÚRĂ, cribluri, s. f. Piatră dură, spartă mărunt, folosită la lucrări de asfaltare. – Din fr. criblure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cric
CRIC, cricuri, s. n. Aparat portativ, acționat manual, mecanic etc. folosit pentru ridicarea unor greutăți mari la mică înălțime prin împingere de jos în sus. – Din fr. cric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crichet
CRICHÉT s. n. Joc sportiv între două echipe a câte 11 oameni care lovesc cu niște bastoane speciale mingea, încercând s-o introducă în poarta adversarului. – Din engl., fr. cricket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cricoid
CRICOÍD, -Ă, cricoizi, -de, adj. În formă de inel. – Din fr. cricoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cridă
CRÍDĂ, cride, s. f. (Reg.) Cretă. – Din ucr. krijda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crier
CRÍER s. m. v. creier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criergie
CRIERGÍE s. f. (Geol.) Acțiune a înghețului asupra solului și rocilor de suprafață. [Pr.: cri-er-] – Din fr. cryergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crighel
CRÍGHEL, crighele, s. n. (Reg.) Halbă. – Din germ. Krügel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crijac
CRIJÁC, crijaci, s. m. (Înv.) Cruciat. – Din ucr. kryzak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crijmă
CRÍJMĂ, crijme, s. f. (Reg.) Bucată de pânză nouă în care nașa înfășoară copilul la botez, după ce este scos din cristelniță. – Din ucr. krijmo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crilă
CRÍLĂ, crile, s. f. 1. Fiecare dintre cele două părți laterale ale unui năvod. 2. (Reg.) Cârd, droaie de copii sau de oameni. – Din sl. krilo „aripă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crimă
CRÍMĂ, crime, s. f. Infracțiune care prezintă un grad ridicat de pericol social și pe care legea o sancționează cu pedepsele cele mai mari; spec. omor. ◊ Crimă internațională = infracțiune deosebit de gravă împotriva legilor și uzanțelor războiului, precum și împotriva păcii internaționale și a umanității. – Din fr. crime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminal
CRIMINÁL^1, criminaluri, s. n. (Înv.) Judecătorie, tribunal care judecă crimele; p. ext. pușcărie, închisoare. – Din germ. Kriminal[gericht].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminal
CRIMINÁL^2, -Ă, criminali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care conține o intenție nelegiuită, care constituie o crimă, referitor la crimă; rău, dăunător. 2. S. m. și f. Persoană care a săvârșit o crimă; criminalist^2. ◊ Criminal de război = persoană care, în timpul unui război, se face vinovată de crime împotriva legilor și uzanțelor războiului, precum și împotriva păcii internaționale și a umanității. – Din fr. criminel, lat. criminalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminalist
CRIMINALÍST^1, -Ă, criminaliști, -ste, s. m. și f. Specialist în criminalistică. – Din fr. criminaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminalist
CRIMINALÍST^2, -Ă, criminaliști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Criminal^2 (2). – Criminal^2 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminalistică
CRIMINALÍSTICĂ s. f. Știință care se ocupă cu cercetarea mijloacelor și cu elaborarea metodelor pentru prevenirea infracțiunilor, pentru examinarea probelor judiciare în vederea descoperirii infracțiunilor săvârșite și a infractorilor. – Din germ. Kriminalistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminalitate
CRIMINALITÁTE s. f. Săvârșire de omoruri; totalitatea infracțiunilor săvârșite pe un anumit teritoriu într-o anumită perioadă. – Din fr. criminalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminogen
CRIMINOGÉN, -Ă, criminogeni, -e, adj. (Rar) Care generează o crimă sau favorizează producerea ei. – Din fr. criminogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminolog
CRIMINOLÓG, -Ă, criminologi, -ge, s. m. și f. Specialist în criminologie. – Din fr. criminologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminologic
CRIMINOLÓGIC, -Ă, criminologici, -ce, adj. De criminologie, al criminologiei. – Din criminologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criminologie
CRIMINOLOGÍE s. f. Știință care studiază criminalitatea, cauzele ei și găsirea metodelor pentru prevenirea și combaterea ei. – Din fr. criminologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crin
CRIN, crini, s. m. 1. Plantă erbacee ornamentală din familia liliaceelor, cu flori albe strălucitoare, în formă de pâlnie și cu miros foarte puternic (Lilium candidum). ◊ Compuse: crin-de-pădure = plantă din familia liliaceelor, cu florile aplecate în jos, de culoare roșie-violetă cu pete purpurii (Lilium martagon); crin-de-toamnă = gen de plante decorative originare din Japonia, cu flori albe, liliachii sau albastre, care atârnă în mănunchi la vârful tulpinii (Hosta); crin-galben = a) plantă erbacee decorativă cu florile galbene-deschis (Hemerocallis flava); b) plantă erbacee cu flori mari de culoare roșie-gălbuie, cultivată ca plantă ornamentală (Hemerocallis fulva). 2. Compus: crin-de-mare = (la pl.) clasă de echinoderme cu aspect de floare, care trăiesc fixate în zone abisale; (și la sg.) animal din această clasă; crinoide. – Din sl. krinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crinieră
CRINIÉRĂ, criniere, s. f. Creastă a unui coif din care ieșeau penajul sau alte ornamente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crinoid
CRINOÍD, crinoide, s. n. (Zool.) Crin-de-mare. – Din fr. crinoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crinolină
CRINOLÍNĂ, crinoline, s. f. Fustă lungă și foarte largă, în formă de clopot, susținută în interior de arcuri subțiri de oțel, la modă pe la mijlocul sec. XIX; malacof. – Din fr. crinoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crinovil
CRINOVÍL s. n. Fibră sintetică obținută prin filare din policlorură de vinil, care, țesută sub formă de tricot și purtată direct pe corp, se încarcă cu sarcini electrice, producând un efect terapeutic. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crintă
CRÍNTĂ, crinte, s. f. Vas de lemn (în formă de albie) de care se servesc ciobanii când storc zerul din caș. – Cf. bg. krinica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criobiologie
CRIOBIOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază efectele temperaturilor joase asupra organismelor vii. [Pr.: cri-o-bi-o-] – Din engl. cryobiology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criocauter
CRIOCAUTÉR, criocautere, s. n. Instrument pentru distrugerea unor țesuturi patologice cutanate, prin congelare cu ajutorul zăpezii carbonice. [Pr.: cri-o-ca-u-] – Din fr. cryocautère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criofil
CRIOFÍL, -Ă, criofili, -e, adj., s. m. și f. (Animal sau plantă) care trăiește la temperaturi scăzute. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryophil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criofită
CRIOFÍTĂ, criofite, s. f. (La pl.) Grup de plante format din alge, mușchi, ciuperci și bacterii adaptate la temperaturi joase; (și la sg.) plantă din acest grup. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryophite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criogenic
CRIOGÉNIC, -Ă, criogenici, -ce, adj. 1. De criogenie, al criogeniei. 2. (Despre substanțe) Care produce scăderea temperaturii. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criogenie
CRIOGENÍE s. f. Producere artificială a frigului; realizare a temperaturilor joase. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioglobulinemie
Crioglobulinemíe, -ii, s. f. (Med.) Afecțiune specifică fracțiunilor proteice din plasmă, ce se caracterizează prin precipitarea, la o temperatură sub 37 grade Celsius, a unor proteine specifice numite crioglobuline. În majoritatea cazurilor, apare ca fenomen secundar anumitor boli (mielom, tumori maligne etc.).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

criolit
CRIOLÍT s. n. Fluorură naturală de sodiu și aluminiu, incoloră, albă sau ușor colorată, sticloasă, folosită în metalurgie și în industria sticlei. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criologie
CRIOLOGÍE s. f. Capitol al fizicii care studiază procedeele de obținere a temperaturilor joase, proprietățile corpurilor și fenomenelor specifice care se manifestă în apropiere de zero absolut. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crionică
CRIÓNICĂ s. f. (Fiz.) Criologie. [Pr.: cri-o-] – Din engl. cryonics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioscop
CRIOSCÓP, crioscoape, s. n. Aparat pentru determinarea greutății moleculare a unei substanțe. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioscopie
CRIOSCOPÍE s. f. Metodă de determinare a greutății moleculare a unei substanțe prin măsurarea coborârii temperaturii de solidificare a acelei substanțe într-un solvent. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criostat
CRIOSTÁT, criostate, s. n. Instalație pentru producerea sau menținerea unei temperaturi scăzute constante. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioşoc
CRIOȘÓC, crioșocuri, s. n. (Med.) Șoc (2) la frig. [Pr.: cri-o-] – Crio[terapie] + șoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioșoc
CRIOȘÓC, crioșocuri, s. n. (Med.) Șoc (2) la frig. [Pr.: cri-o-] – Crio[terapie] + șoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crioterapie
CRIOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament care folosește congelarea cu ajutorul zăpezii carbonice în afecțiuni dermice. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criotron
CRIOTRÓN, criotroane, s. n. Dispozitiv cu funcție de releu, alcătuit dintr-un fir supraconductor dispus în interiorul unei înfășurări electrice, folosit în construcția unor calculatoare electronice. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryotrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cripalcă
CRIPÁLCĂ, cripălci, s. f. (Reg.) Cordenci la războiul de țesut. – Din bg. krepalka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptare
CRIPTÁRE, criptări, s. f. (Inform.) Proces de codificare a informației astfel încât să poată fi înțeleasă doar de persoanele autorizate. – Cf. fr. cryptage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

criptă
CRÍPTĂ, cripte, s. f. 1. Construcție subterană într-un templu antic în care se păstrau obiectele de cult, arhiva, tezaurul etc. 2. Cavou subteran, construit sub o biserică sau sub un monument. 3. Capelă subterană folosită ca loc de înmormântare sau de păstrare a relicvelor. 4. (Med.) Adâncitură mică în formă de tub, situată pe suprafața unei mucoase. – Din fr. crypte, lat. crypta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptic
CRÍPTIC, -Ă, criptici, -ce, adj. Ascuns, secret. ◊ Limbaj criptic = limbaj obscur, sibilinic, greu accesibil. ♦ Care prezintă ascunzători, focare de microbi. – Din fr. cryptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptocomunist
CRIPTOCOMUNÍST, -Ă, criptocomuniști, -ste, adj., s. m. și f. (Partizan ocult) al unui partid comunist. – Din fr. cryptocommuniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptocristalin
CRIPTOCRISTALÍN, -Ă, criptocristalini, -e, adj. (Despre minerale și roci) Care este foarte fin cristalizat. – Din fr. cryptocristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptofită
CRIPTOFÍTĂ, criptofite, s. f. (La pl.) Grup de plante erbacee perene care continuă să trăiască în timpul iernii datorită rădăcinilor adânc înfipte în pământ; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. cryptophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptogamă
CRIPTOGÁMĂ, criptogame, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Grup mare de plante inferioare, lipsite de flori, care au drept caracteristică înmulțirea prin spori; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. 2. Adj. Care aparține criptogamelor (1), privitor la criptogame. – Din fr. cryptogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptogamic
CRIPTOGÁMIC, -Ă, criptogamici, -ce, adj. (Bot.) De criptogamă. – Din fr. cryptogamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptogenetic
CRIPTOGENÉTIC, -Ă, criptogenetici, -ce, adj. Care are o cauză ce nu poate fi determinată cu mijloacele actuale ale medicinei; idiopatic. – Din fr. cryptogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptografia
CRIPTOGRAFIÁ, criptografiez, vb. I. Tranz. A transpune texte, mesaje după regulile criptografiei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptografic
CRIPTOGRÁFIC, -Ă, criptografici, -ce, adj. Care ține de criptografie, privitor la criptografie. – Din fr. cryptographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptografie
CRIPTOGRAFÍE, criptografii, s. f. 1. Scriere secretă cu ajutorul unui cod de semne convenționale. 2. Disciplină care se ocupă cu studiul criptogramelor. 3. Joc distractiv constând din dezlegarea unei fraze scrise cu ajutorul unor semne, numere, desene etc. – Din fr. cryptographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptogramă
CRIPTOGRÁMĂ, criptograme, s. f. 1. Document, text scris cu caractere secrete, cărora li se atribuie, pe baza unui cod, valori speciale, cunoscute doar de cei inițiați. 2. Joc distractiv constând din împărțirea cuvintelor unei fraze într-un număr exact de fragmente, care se înscriu într-o formă geometrică regulată, urmând să fie aflat modul și locul în care ele se succed. – Din fr. cryptogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptonim
CRIPTONÍM, -Ă, criptonimi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Cu nume ascuns. 2. S. n. Nume împrumutat, imaginar sau reprezentat prin inițiale, cu care un autor își semnează o lucrare, o operă de artă etc.; pseudonim. 3. S. n. Lucrare semnată cu un criptonim (2). – Din fr. cryptonyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criptorhidie
CRIPTORHIDÍE s. f. Anomalie congenitală caracterizată prin coborârea incompletă a unui testicul (sau a ambelor), oprindu-se în cavitatea abdominală sau în canalul inghinal. – Din fr. cryptorchidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisalidă
CRISALÍDĂ, crisalide, s. f. Nimfa lepidopterelor, al cărei tegument are reflexe metalice. – Din fr. chrysalide, lat. chrysallis, -idis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criseis
Criseis = Chryseis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

criselefantin
CRISELEFANTÍN, -Ă, criselefantini, -e, adj. (Despre statui) Executat din aur și din fildeș. – Din fr. chryséléphantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crises
Crises = Chryses.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

crisip
Crisip = Chrysippus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

crisoberil
CRISOBERÍL s. n. Mineral transparent, de culoare verde, foarte rar, întâlnit la contactul intruziunilor granitice cu șisturile cristaline, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. chrysobéryl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisofenină
CRISOFENÍNĂ, crisofenine, s. f. Colorant galben pentru bumbac, lână și mătase. – Din fr. chrysophénine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisofită
CRISOFÍTĂ, crisofite, s. f. (La pl.) Încrengătură de alge unicelulare acvatice (Chrysophyta); alge aurii. (La sg.) Algă din această încrengătură. – Din fr. chrysophytes.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crisograf
CRISOGRÁF, crisografi, s. m. Copist care scria manuscrise cu litere de aur. – Din fr. chrysographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisografie
CRISOGRAFÍE s. f. Arta de a scrie cu litere de aur. – Din fr. chrysographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisoidină
CRISOIDÍNĂ, crisoidine, s. f. Colorant galben obținut din anilină și întrebuințat pentru piele, hârtie, iută, tapete, lacuri etc. [Pr.: -so-i-] – Din fr. chrysoïdine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisopraz
CRISOPRÁZ s. n. Varietate de calcedonie de culoare verde. – Din fr. chrysoprase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crisoterapie
CRISOTERAPÍE s. f. Tratament cu săruri de aur, folosit în unele afecțiuni ale articulațiilor. – Din fr. chrysothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crispa
CRISPÁ, crispez, vb. I. Refl. (Despre față, degete etc.) A se contracta în mod involuntar, a se încleșta (din cauza unei tensiuni nervoase). – Din fr. crisper, lat. crispare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crispare
CRISPÁRE, crispări, s. f. Acțiunea de a se crispa; încleștare, contractare, crispație. – V. crispa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crispat
CRISPÁT, -Ă, crispați, -te, adj. (Despre față, degete etc.) Contractat, încleștat; (despre oameni) cu fața, degetele etc. contractate, încleștate (din cauza unei tensiuni nervoase). – V. crispa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crispaţie
CRISPÁȚIE, crispații, s. f. (Rar) Crispare. – Din fr. crispation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crispație
CRISPÁȚIE, crispații, s. f. (Rar) Crispare. – Din fr. crispation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristal
CRISTÁL, (1) cristaluri, (2) cristale s. n. 1. Sticlă de o fabricație specială, transparentă și perfect incoloră, cu însușirea de a refracta puternic lumina, întrebuințată pentru fabricarea lentilelor optice și a unor obiecte de lux. ♦ Obiect fabricat din cristal (1). 2. Substanță minerală solidă, omogenă, cu o structură internă regulată, care se prezintă sub forma unor poliedre. ◊ Compus: cristal-de-stâncă = varietate transparentă, incoloră, de cuarț, care se prezintă în cristale mari și care este folosită în industria optică, în radiotehnică, ca piatră semiprețioasă etc. 3. (În sintagma) Cristal lichid = fluid care prezintă anizotropia proprietăților, mai ales a celor optice, datorită orientării ordonate a moleculelor sale, folosit în sisteme de afișaj, la traductoare optice etc. – Din fr. cristal, lat. crystallus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalin
CRISTALÍN, -Ă, cristalini, -e, adj., s. n. 1. Adj. Limpede, curat, transparent, caracteristic cristalului (2); fig. ca de cristal. 2. (Despre roci, munți etc.) Care este format din șisturi cristaline. 3. Adj. Care se prezintă sub formă de cristale (2). 4. S. n. Parte a ochiului care are aspectul unei lentile transparente biconvexe, așezată îndărătul irisului și care are un rol important în acomodarea vederii la diferite distanțe. 5. S. n. Ansamblu sau formație de șisturi cristaline dintr-o regiune. [Pl. și: (n.) cristalinuri] – Din fr. cristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalinitate
CRISTALINITÁTE s. f. (Geol.) Grad de cristalizare a unei roci eruptive. – Cristalin + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalit
CRISTALÍT, cristalite, s. n. Monocristal de dimensiuni mici, care intră în alcătuirea unui corp policristalin. – Din germ. Kristallite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristaliza
CRISTALIZÁ, cristalizez, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Despre substanțe) A se transforma dintr-o stare gazoasă, lichidă sau solidă-amorfă în stare solidă-cristalină. 2. Refl. și tranz. Fig. A lua sau a da o formă precisă, potrivită; a (se) închega, a (se) limpezi, a (se) clarifica. – Din fr. cristalliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizabil
CRISTALIZÁBIL, -Ă, cristalizabili, -e, adj. Care se poate cristaliza. – Din fr. cristallisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizare
CRISTALIZÁRE, cristalizări, s. f. Acțiunea de a (se) cristaliza și rezultatul ei; cristalizație. – V. cristaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizat
CRISTALIZÁT, -Ă, cristalizați, -te, adj. Care se prezintă sub formă de cristale (2). – V. cristaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizator
CRISTALIZATÓR, cristalizatoare, s. n. Vas de laborator sau aparat industrial folosit pentru cristalizarea substanțelor dintr-o soluție în vederea separării sau purificării substanțelor; cristalizor. – Cristaliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizaţie
CRISTALIZÁȚIE, cristalizații, s. f. (Rar) Cristalizare. [Var.: cristalizațiúne s. f.] – Din fr. cristallisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizație
CRISTALIZÁȚIE, cristalizații, s. f. (Rar) Cristalizare. [Var.: cristalizațiúne s. f.] – Din fr. cristallisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizaţiune
CRISTALIZAȚIÚNE s. f. v. cristalizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizațiune
CRISTALIZAȚIÚNE s. f. v. cristalizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalizor
CRISTALIZÓR, cristalizoare, s. n. Cristalizator. – Din fr. cristallisoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalogeneză
CRISTALOGENÉZĂ s. f. 1. Studiul condițiilor de formare a cristalelor (2). 2. Formare a cristalelor în natură; cristalizare. – Cf. fr. cristallogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalograf
CRISTALOGRÁF, -Ă, cristalografi, -e, s. m. și f. Specialist în cristalografie. – Din fr. cristallographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalografic
CRISTALOGRÁFIC, -Ă, cristalografici, -ce, adj. Care se referă la cristalografie, de cristalografie. – Din fr. cristallographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalografie
CRISTALOGRAFÍE s. f. Știință auxiliară a mineralografiei care se ocupă cu studiul cristalelor (2). – Din fr. cristallographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristaloid
CRISTALOÍD, -Ă, cristaloizi, -de, adj., s. m. 1. Adj. Care are înfățișarea unui cristal (2), care seamănă cu un cristal. 2. S. m. (Înv.) Substanță care cristalizează ușor și care, în stare de soluție, poate trece prin membrane vegetale sau animale; substanță cristalizată. [Pl. și: (n.) cristaloide] – Din fr. cristalloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristalometrie
CRISTALOMETRÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul formelor geometrice ale cristalelor (2). – Din fr. cristallométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristei
CRISTÉI, cristei, s. m. Pasăre călătoare mai mare decât mierla, cu penajul brun-măsliniu și cu aripile roșcate, care trăiește pe câmp și în stufărișul din apropierea bălților (Crex crex). ◊ Compus: cristei-de-baltă = pasăre călătoare acvatică, cu aripi scurte, cu ciocul lung și ascuțit, cu penajul brun-măsliniu (Rallus aquaticus). [Var.: crâstél, cârstél s. m.] – Din sl. krastĕlĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristelniţă
CRISTÉLNIȚĂ, cristelnițe, s. f. (În ritualul bisericesc ortodox) Vas mare, de obicei din metal, de forma unei cupe, umplut până la jumătate cu apă, în care preotul afundă copilul la botez. – Din sl. krŭstilĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristelniță
CRISTÉLNIȚĂ, cristelnițe, s. f. (În ritualul bisericesc ortodox) Vas mare, de obicei din metal, de forma unei cupe, umplut până la jumătate cu apă, în care preotul afundă copilul la botez. – Din sl. krŭstilĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristiană
CRISTIÁNĂ, cristiane, s. f. Oprire la schi printr-o întoarcere bruscă, cu schiurile apropiate. – Din fr. christiania.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristianism
CRISTIANÍSM s. n. (Livr.) Creștinism. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. christianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cristos
CRISTÓS s. m. pr. v. Hristos. *(În sint.) Înainte de Cristos (Hristos) (abr. î.Cr., î.Hr.) sau înaintea erei noastre (abr. î.e.n.) sau înaintea erei creștine (abr. î.e.c.) = perioadă de timp datată înainte de momentul nașterii lui Cristos. După Cristos (Hristos) (abr. d.Cr., d.Hr.) sau era noastră (abr. e.n.) sau era creștină (abr. e.c.)= perioadă de timp datată după momentul nașterii lui Cristos. (din gr. χριστός = cel uns < χρΐειν = a unge) [et. WDW, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crişean
CRIȘEÁN, -Ă, crișeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din regiunea Crișana. 2. Care aparține Crișanei sau crișenilor (1), referitor la Crișana ori la crișeni. – Crișana (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crișean
CRIȘEÁN, -Ă, crișeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din regiunea Crișana. 2. Care aparține Crișanei sau crișenilor (1), referitor la Crișana ori la crișeni. – Crișana (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crişeancă
CRIȘEÁNCĂ, crișence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din regiunea Crișana. – Crișean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crișeancă
CRIȘEÁNCĂ, crișence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din regiunea Crișana. – Crișean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criteriu
CRITÉRIU, criterii, s. n. 1. Punct de vedere, principiu, normă pe baza cărora se face o clasificare, o definire, o apreciere. 2. Probă sportivă, concurs servind de obicei la selectarea celor mai buni sportivi, dintr-o anumită ramură. – Din fr. critérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

critic
CRÍTIC, -Ă, critici, -ce, adj., s. m. I. Adj. 1. Care apreciază calitățile și defectele unor oameni, stări, fapte, opere etc. Aparat critic = totalitatea notelor lămuritoare, a comentariilor etc., introduse la editarea unui text, cu scopul de a permite controlul felului în care a fost alcătuită ediția respectivă. Ediție critică = ediție a unui text sau a unei lucrări însoțită de un aparat critic. 2. Care se referă la un punct sau la un moment de criză, care premerge o schimbare bruscă (în rău); care poate determina o schimbare decisivă (în rău). Temperatură critică = temperatura maximă la care un gaz mai poate fi lichefiat. Stare critică = stare a unui fluid aflat la temperatura critică, în care lichidul și vaporii acelui fluid au aceeași densitate, astfel încât nu se poate spune dacă este lichid sau gaz. II. S. m. Specialist în problemele de artă, care analizează, interpretează și apreciază operele artistice. – Din fr. critique, lat. criticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

critic
CRÍTIC, -Ă, critici, -ce, adj., s. m., s. f. I. Adj. 1. Care apreciază, evaluează calitățile și defectele unor oameni, stări, fapte, opere etc. ◊ Aparat critic = totalitatea notelor lămuritoare, a comentariilor etc., introduse la editarea unui text, cu scopul de a permite controlul felului în care a fost alcătuită ediția respectivă. Ediție critică = ediție a unui text sau a unei lucrări însoțită de un aparat critic. 2. Care se referă la un punct sau la un moment de criză, care premerge o schimbare bruscă (în rău); care poate determina o schimbare decisivă (în rău). ◊ Temperatură critică = temperatura maximă la care un gaz mai poate fi lichefiat. Stare critică = stare a unui fluid aflat la temperatura critică, în care lichidul și vaporii acelui fluid au aceeași densitate, astfel încât nu se poate spune dacă este lichid sau gaz. II. S. m. Specialist în problemele de artă, care analizează, interpretează și apreciază operele artistice. III. S. f. Analiză, apreciere a unor opere artistice, literare, a activității unor persoane sau a unor colective. ◊ Critică literară (și artistică) = ramură a științei literaturii care analizează, interpretează, apreciază și orientează fenomenul literar, artistic contemporan în lumina unei concepții estetice. Critică de texte = comentarii și discuții asupra formei și conținutului unui text. ◊ Expr. (A fi) sub orice critică = (a fi) de o calitate extrem de scăzută. (A fi) mai presus de orice critică = (a fi) la un nivel extrem de ridicat. ♦ Articol, studiu, ansamblu de studii în care se face critică (III). – Din fr. critique, lat. criticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

critica
CRITICÁ, crític, vb. I. Tranz. A dezvălui lipsurile, greșelile, defectele unor persoane, ale unei opere, ale unor stări de lucruri (arătând cauzele și indicând mijloacele de îndreptare). ♦ A aprecia valoarea etică, artistică etc. a unei opere. ♦ A arăta cu răutate (sau cu exagerare) părțile slabe ale unui lucru sau ale unei persoane; a comenta în chip răutăcios, născocind lipsuri și greșeli; a bârfi. – Din fr. critiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criticabil
CRITICÁBIL, -Ă, criticabili, -e, adj. Care dă prilej de critică (III); care poate fi criticat, care merită critica. – Din fr. critiquable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criticant
CRITICÁNT, -Ă, criticanți, -te, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care este gata oricând să facă o critică. ♦ (Persoană) care bârfește; bârfitor, intrigant. – Din fr. critiquant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criticastru
CRITICÁSTRU, criticaștri, s. m. (Livr.) Critic neînsemnat (și lipsit de onestitate). – Cf. germ. Kritikaster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

critică
CRÍTICĂ, critici, s. f. III. Analiză, apreciere a unor opere artistice, literare, a activității unor persoane sau a unor colective. ♦ Critică literară (și artistică) = ramură a științei literaturii care analizează, interpretează, apreciază și orientează fenomenul literar, artistic contemporan în lumina unei concepții estetice. Critică de texte = comentarii și discuții asupra formei și conținutului unui text. ◊ Expr. (A fi) sub orice critică = (a fi) de o calitate extrem de scăzută. (A fi) mai presus de orice critică = (a fi) la un nivel extrem de ridicat. ♦ Articol, studiu, ansamblu de studii în care se face critică (III). – Din fr. critique, lat. criticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criticism
CRITICÍSM s. n. 1. Denumire dată de Kant și de adepții săi propriei lor doctrine filosofice, care considera analiza riguroasă a valorii și a limitelor capacității de cunoaștere drept condiție prealabilă a oricărei cercetări filosofice. 2. Tendință exagerată de a critica. – Din fr. criticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criticist
CRITICÍST, -Ă, criticiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al criticismului. 2. Adj. Care se referă la criticist (1), privitor la criticist. Idei criticiste. – Din germ. Kritizist (după criticism).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criţar
CRIȚÁR s. m. v. creițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crițar
CRIȚÁR s. m. v. creițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criţă
CRÍȚĂ s. f. (Reg.) Oțel. ◊ (Adverbial; în sintagma) Beat criță = din cale afară de beat, foarte beat. – Din ucr. kryc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criță
CRÍȚĂ s. f. (Reg.) Oțel. ◊ (Adverbial; în sintagma) Beat criță = din cale afară de beat, foarte beat. – Din ucr. kryc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crivac
CRIVÁC, crivace, s. n. 1. Instalație rudimentară folosită în trecut pentru ridicat bolovanii de sare la suprafață. 2. Troliu rudimentar de lemn, acționat manual, folosit la spălarea puțurilor de mină de mică adâncime. 3. Piesă din scheletul unei ambarcațiuni de care se fixează scândurile ce formează învelișul ambarcațiunii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crivat
CRIVÁT, crivaturi, s. n. (Reg.) Pat. [Var.: crevát s. n.] – Din ngr. krev(v)áti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crivăţ
CRÍVĂȚ, s. n. Vânt puternic și rece care suflă iarna în Moldova și în Câmpia Dunării dinspre Nord-Est, aducând scăderi mari de temperatură; acvilon. ♦ (Înv. și reg.) Nord. – Din bg. krivec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crivăț
CRÍVĂȚ, s. n. Vânt puternic și rece care suflă iarna în Moldova și în Câmpia Dunării dinspre Nord-Est, aducând scăderi mari de temperatură; acvilon. ♦ (Înv. și reg.) Nord. – Din bg. krivec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crizantemă
CRIZANTÉMĂ, crizanteme, s. f. Plantă decorativă din familia compozeelor, cu frunze penat-divizate și cu flori de culori variate, cu o inflorescență mare și bogată (Chrysanthemum indicum). – Din fr. chrysanthème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

criză
CRÍZĂ, crize, s. f. 1. Fază în evoluția unei societăți marcată de mari dificultăți (economice, politice, sociale etc.); perioadă de tensiune, de tulburare, de încercări (adesea decisive) care se manifestă în societate. ♦ Lipsă acută (de mărfuri, de timp, de forță de muncă). 2. Moment critic, culminant, în evoluția care precedă vindecarea sau agravarea unei boli; declanșare bruscă a unei boli sau apariția unui acces brusc în cursul unei boli cronice. Criză de apendicită. ♦ Tensiune, moment de mare depresiune sufletească, zbucium. – Din fr. crise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croasant
CROASÁNT, croasanți, s. m. Produs de patiserie, din aluat fraged, în formă de semilună, cu diverse umpluturi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croat
CROÁT, -Ă, croați, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Croației sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Croației sau croaților (1), privitor la Croația ori la croați. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită în Croația. [Pr.: cro-at] – Din fr. Croate, germ. Kroate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croază
CROÁZĂ s. f. v. croazea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croazea
CROAZEÁ s. f. (Înv.) Stofă țesută în patru ițe. [Var.: croáză s. f.] – După fr. croisée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croazieră
CROAZIÉRĂ, croaziere, s. f. 1. Călătorie (de plăcere) pe mare. 2. Regim de zbor al unei aeronave care evoluează la o viteză mai mică față de viteza maximă. [Pr.: -zi-e-] – Din fr. croisière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crobizi
CROBÍZI s. m. pl. Populație de neam tracic stabilită în sudul Dunării, în apropierea Mării Negre, în sec. V î. H. – II d. H. – Din lat. crobyzi, gr. krovizi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crocant
CROCÁNT, -Ă, crocanți, -te, adj. (Despre unele alimente) Care crănțăne când este mestecat; tare și bine prăjit sau copt. – Din fr. croquant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crochet
CROCHÉT s. n. Joc sportiv în aer liber cu bile de lemn, care, lovite cu niște ciocănașe cu coadă lungă, trebuie să treacă, după anumite reguli, printr-o serie de portițe instalate pe terenul de joc. – Din fr. croquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crochetă
CROCHÉTĂ, crochete, s. f. (Mai ales la pl.) Preparat culinar din aluat, griș, brânză, zarzavaturi etc. cu diferite ingrediente (chimion, cașcaval, mac etc.), în formă de bastonașe sau de turtițe prăjite în grăsime sau coapte. – Din fr. croquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crochiu
CROCHÍU, crochiuri, s. n. Desen rapid care redă în câteva linii trăsăturile principale ale unei figuri, ale unui obiect, ale unui peisaj etc.; schiță. – Din fr. croquis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crocodil
CROCODÍL, crocodili, s. m. 1. Reptilă uriașă din ordinul crocodilienilor, care trăiește în fluviile din țările tropicale, cu corpul turtit dorso-ventral, acoperit de plăci osoase, cu coadă lungă și cap alungit, cu fălci lungi și dinți puternici (Crocodilus niloticus). ◊ Expr. (Fam.) Lacrimi de crocodil = plâns prefăcut, ipocrit. 2. Dispozitiv metalic fixat pe șinele de cale ferată și folosit pentru a transmite comenzile de semnalizare, acționând fluierul locomotivei în mers. 3. Clește cu care, în laborator, se dă dopurilor de plută elasticitatea necesară folosirii lor. 4. Clemă de forma unui cleștișor cu fălci dințate, folosit pentru realizarea unor legături electrice temporare și demontabile. – Din fr. crocodile, lat. crocodilus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crocodilian
CROCODILIÁN, crocodilieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile mari cu o anatomie evoluată; (și la sg.) reptilă din acest ordin. [Pr.: -li-eni] – Din fr. crocodilien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crocus
Crocus, tînăr nefericit, îndrăgostit de nimfa Smilax și transformat de către zei în planta numită șofran.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

crohmal
CROHMÁL s. n. v. crohmală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crohmală
CROHMÁLĂ s. f. (Reg.) Scrobeală albă. [Var.: crohmál s. n.] – Din ucr. krochmal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crohmăli
CROHMĂLÍ, crohmălesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A scrobi. – Din crohmală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crohmălit
CROHMĂLÍT, -Ă, crohmăliți, -te, adj. (Reg.) Scrobit. ♦ Fig. Rigid, bățos, țeapăn. [Var.: crohmolít, -ă adj.] – V. crohmăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crohmolit
CROHMOLÍT, -Ă, adj. v. crohmălit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croi
CRÓI^1, croiuri, s. n. Croială (1). – Din croială (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croi
CROÍ^2, croiesc, vb. IV. 1. Tranz. A tăia un material după forma și măsura indicată sau după un contur desenat în prealabil, pentru a obține piese care urmează a fi asamblate în vederea confecționării unui obiect. 2. Tranz. A plănui, a pune la cale o lucrare care are nevoie de indicații, de planuri etc.; a începe un lucru sau o lucrare. ♦ Fig. A ticlui o minciună. 3. Tranz. A desfunda, a deschide un drum, o șosea etc., înlăturând obstacolele. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A lovi, a bate un animal sau un om cu bățul, cu biciul (facându-i dungi sau vânătăi pe piele). 5. Intranz. Fig. (Fam.; în expr.) A o croi la fugă = a fugi în cea mai mare grabă (spre a scăpa de o primejdie). – Din sl. krojiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croială
CROIÁLĂ, croieli, s. f. 1. Felul cum este croită o haină; tăietură, croi^1. 2. Fig. Fel de a fi; caracter. 3. (Înv.) Plan, arhitectură. [Pr.: cro-ia-] – Croi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croit
CROÍT s. n. Faptul de a croi^2. – V. croi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croitor
CROITÓR, croitori, s. m. 1. Bărbat care se îndeletnicește cu croitul și cusutul hainelor. 2. Insectă mare, de culoare neagră, cu antene lungi, care trăiește mai ales pe stejar, degradând lemnul (Cerambyx cerdo). 3. Mușchi lung al coapsei, situat între osul iliac și fața internă a tibiei (prin a cărui contracție se produce încrucișarea picioarelor). [Pr.: cro-i-] – Croi^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croitoreasă
CROITOREÁSĂ, croitorese, s. f. Femeie care se îndeletnicește cu croitul și cusutul hainelor, al rochiilor etc. [Pr.: cro-i-] – Croitor + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croitorie
CROITORÍE, (2) croitorii, s. f. 1. Meșteșugul, meseria croitorului (1). 2. Atelier unde se lucrează haine, rochii etc. [Pr.: cro-i-] – Croitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crom
CROM s. n. Element chimic, metal alb, dur, casant, foarte rezistent față de agenții chimici, folosit la cromaj, la fabricarea unor oțeluri speciale, a unor compuși utilizați în vopsitorie, în tăbăcărie etc. – Din fr. chrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croma
CROMÁ, cromez, vb. I. Tranz. A acoperi un obiect de metal cu un strat subțire de crom. – Din crom. Cf. fr. chromer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromafin
CROMAFÍN, -Ă, cromafini, -e, adj. Care se colorează ușor, care prinde ușor coloranți. – Din fr. chromaffine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromaj
CROMÁJ s. n. Operație industrială constând din acoperirea metalelor cu un strat de crom, pentru a le face rezistente la coroziune și la uzură sau pentru a le da un aspect frumos; cromare. – Din fr. chromage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromare
CROMÁRE, cromări, s. f. Acțiunea de a croma și rezultatul ei; cromaj. – V. croma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromat
CROMÁT^1, cromați, s. m. Sare a acidului cromic. – Din fr. chromate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromat
CROMÁT^2, -Ă, cromați, -te, adj. Care conține crom; acoperit cu un strat de crom. Oțel cromat. – V. croma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatare
CROMATÁRE s. f. Operație de acoperire a unor obiecte metalice cu o peliculă subțire, rezistentă la coroziune, compusă din cromați^1. – Din cromat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatic
CROMÁTIC, -Ă, cromatici, -ce, adj. I. 1. Care se referă la culori sau la colorit. ◊ (Fiz.) Aberație cromatică = defect al imaginilor obținute prin lentile, constând în formarea de irizații pe marginea imaginilor. 2. (Muz.; în sintagmele) Gamă cromatică = gamă formată dintr-o serie succesivă de semitonuri. Interval cromatic = interval alcătuit din două sunete cu aceeași denumire (unul dintre ele fiind alterat). – Din fr. chromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatic
CROMÁTIC, -Ă, cromatici, -ce, adj., s. f. I. Adj. 1. Care se referă la culori sau la colorit. ◊ (Fiz.) Aberație cromatică = defect al imaginilor obținute prin lentile, constând în formarea de irizații pe marginea imaginilor. 2. (Muz.; în sintagmele) Gamă cromatică = gamă formată dintr-o serie succesivă de semitonuri. Interval cromatic = interval alcătuit din două sunete cu aceeași denumire (unul dintre ele fiind alterat). II. S. f. 1. Arta preparării și folosirii culorilor. 2. Ansamblu de culori într-o pictură, într-un mozaic etc.; colorit. – Din fr. chromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatică
CROMÁTICĂ s. f. II. 1. Arta preparării și folosirii culorilor. 2. Ansamblu de culori într-o pictură, într-un mozaic etc.; colorit. – Din fr. chromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatidă
CROMATÍDĂ, cromatide, s. f. (Biol.) Fiecare dintre cele două segmente rezultate prin diviziunea longitudinală a unui cromozom, în cursul mitozei sau meiozei și care, ulterior, se separă total pentru a da naștere cromozomilor-fii. – Din engl. chromatid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatină
CROMATÍNĂ s. f. Substanță care reprezintă componenta chimică de bază a nucleului celular la animale și la plante, având o mare afinitate pentru coloranții bazici. – Din fr. chromatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatism
CROMATÍSM s. n. 1. Proprietate a razelor albe de a se descompune în raze de culori diferite. ♦ Aberație cromatică. 2. Succesiune de mai multe sunete aflate la distanță de un semiton; structură melodică în care predomină intervale de semiton. – Din fr. chromatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatizat
CROMATIZÁT, -Ă, cromatizați, -te, adj. v. CROMATIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cromatofor
CROMATOFÓR, cromatofori, s. m. 1. (Zool.) Celulă care conține pigment colorant. 2. Corpuscul din celulele plantelor superioare și ale unor alge care conține clorofilă sau alți pigmenți. – Din fr. chromatophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatogen
CROMATOGÉN, -Ă, cromatogeni, -e, adj. Care colorează, care produce materii colorante. – Din fr. chromatogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatografic
CROMATOGRÁFIC, -Ă, cromatografici, -ce, adj. Care aparține cromatografiei, privitor la cromatografie. – Din fr. chromatographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatografie
CROMATOGRAFÍE s. f. Procedeu fizico-chimic de separare a substanțelor dintr-o soluție, de obicei cu ajutorul trecerii soluției prin materiale poroase. – Din fr. chromatographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatoplast
CROMATOPLÁST, cromatoplaste, s. n. Corpuscul de culoare galbenă, roșie sau portocalie care dă culoarea caracteristică rădăcinilor de morcovi sau fructelor coapte, având același rol ca și cloroplastele; cromoplast. – Din fr. chromatoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromatopsie
CROMATOPSÍE s. f. Capacitatea de a percepe distinct culorile. – Din fr. chromatopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromic
CRÓMIC adj. (În sintagma) Acid cromic = acid obținut din combinarea cromului cu oxigen și hidrogen. – Din fr. chromique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crominanţă
CROMINÁNȚĂ, crominanțe, s. f. Componentă a semnalului color de televiziune (alături de luminanță), definită ca diferență metrică (lungime de undă dominantă și de saturație) între o culoare oarecare și o culoare aleasă ca referință, de aceeași intensitate luminoasă. – Cf. engl. chrominance.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

crominanță
CROMINÁNȚĂ, crominanțe, s. f. Componentă a semnalului color de televiziune (alături de luminanță), definită ca diferență metrică (lungime de undă dominantă și de saturație) între o culoare oarecare și o culoare aleasă ca referință, de aceeași intensitate luminoasă. – Cf. engl. chrominance.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cromism
CROMÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cu crom. – Crom + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromit
CROMÍT, cromiți, s. m. Oxid natural dublu de fier și crom, cubic, metalic, negru, întâlnit în rocile eruptive. – Din fr. chromite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromiza
CROMIZÁ, cromizez, vb. I. Tranz. A supune operației de cromizare. – Din fr. chromiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromizare
CROMIZÁRE, cromizări, s. f. Tratament termochimic de îmbogățire cu crom, prin difuzie, a stratului superficial al unei piese de oțel sau de fontă, în vederea sporirii rezistenței la coroziune și la uzură a acesteia. – Din cromiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromizat
CROMIZÁT, -Ă, cromizați, -te, adj. Care a fost supus operației de cromizare. – V. cromiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromleh
CRÓMLEH, cromlehuri, s. n. Monument megalitic cu caracter sacru din epoca bronzului, alcătuit din mai multe pietre verticale dispuse în cerc, la distanțe egale, în jurul unei pietre mai mari. – Din fr. cromlech.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromnichel
CROMNÍCHEL s. n. Aliaj care conține 10-20% crom, 60-70% nichel, restul fier, folosit la construcția rezistențelor bobinate care lucrează la temperaturi înalte. – Din germ. Chromnickel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromo-
CROMO- Element de compunere cu sensul de „culoare, colorat”, care servește la formarea unor substantive sau a unor adjective. – Din fr. chromo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoalgrafie
CROMOALGRAFÍE s. f. Procedeu de pregătire a unei forme de tipar multicolor prin executarea manuală a marginilor din plăci de aluminiu. [Pr.: -mo-al-] – Din fr. chromoalgraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoblast
CROMOBLÁST, cromoblaste, s. n. Celulă a pielii care are pigmenți colorați. – Din fr. chromoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromocistoscopie
CROMOCISTOSCOPÍE s. f. Examinare cu cistoscopul a funcțiunii renale și a permeabilității ureterelor cu ajutorul injectării intravenoase a unei substanțe colorante care se elimină prin urină. – Din fr. chromocystoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromofor
CROMOFÓR, cromofori, s. m. Grup de atomi care, introduși în molecula unei substanțe organice, colorează acea substanță. – Din fr. chromophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromofotografie
CROMOFOTOGRAFÍE, (2) cromofotografii, s. f. 1. Procedeu pentru obținerea fotografiilor în culori. 2. (Concr.) Fotografie astfel obținută. – Din fr. chromophotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromogen
CROMOGÉN, cromogeni, s. m. Combinație care conține în moleculă cromofori. – Din fr. chromogène, germ. Chromogen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromolitografic
CROMOLITOGRÁFIC, -Ă, cromolitografici, -ce, adj. De cromolitografie, obținut prin cromolitografie. – Din fr. chromolithographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromolitografie
CROMOLITOGRAFÍE, (2) cromolitografii, s. f. 1. Procedeu litografic de imprimat în mai multe culori. 2. (Concr.) Reproducere obținută prin acest procedeu. – Din fr. chromolithographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoplast
CROMOPLÁST, cromoplaste, s. n. (Biol.) Cromatoplast. – Din fr. chromoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoproteidă
CROMOPROTEÍDĂ, cromoproteide, s. f. Proteidă colorată, în componența căreia intră un metal (fier, magneziu) cu rol esențial în funcțiile respiratorii tisulare. – Din fr. chromoprotéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromopsie
CROMOPSÍE, cromopsii, s. f. Boală a ochiului datorită căreia obiectele necolorate sunt percepute în culori. – Din fr. chromopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoscop
CROMOSCÓP, cromoscoape, s. n. 1. Aparat optic folosit pentru reproducerea în culori a clișeelor. 2. Cinescop folosit pentru transmisiile de televiziune în culori. – Din fr. chromoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromosferă
CROMOSFÉRĂ s. f. Strat de culoare roz, compus din gaze și din aburi incandescenți, care înconjoară Soarele și este vizibil în timpul eclipselor totale. – Din fr. chromosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromosferic
CROMOSFÉRIC, -Ă, cromosferici, -ce, adj. Referitor la cromosferă, al cromosferei. – Din fr. chromosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromoterapie
CROMOTERAPÍE s. f. Tratare a unor maladii prin utilizarea luminii colorate. – Din fr. chromothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromotipie
CROMOTIPÍE, cromotipii, s. f. 1. Metodă de tipărire în culori. 2. (Concr.) Imagine colorată obținută prin acest procedeu. – Din fr. chromotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromotipografie
CROMOTIPOGRAFÍE, cromotipografii, s. f. Procedeu de tipărire în culori cu elementele de imprimare în relief. – Din fr. chromotypographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromozom
CROMOZÓM, cromozomi, s. m. (Biol.) Unitate genetică, structurală, constantă, a nucleului, cu organizare și funcții proprii, cu însușire de autoreproducere și care deține informația ereditară specifică. – Din fr. chromosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cromozomial
CROMOZOMIÁL, -Ă, cromozomiali, -e, adj. (Biol.) De cromozom, al cromozomului. [Pr.: -mi-al] – După engl. chromosomal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronaxie
CRONAXÍE s. f. Timpul fiziologic minim în care are loc o excitație; timpul în care un curent electric trebuie să parcurgă un nerv, un mușchi etc., pentru a-l excita. – Din fr. chronaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronc
CRONC interj. Cuvânt care imită sunetele scoase de corb, de cioară etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncan
CRONCÁN, croncani, s. m. (Reg.) Corb. – Cronc + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncăi
CRONCĂÍ vb. IV v. croncăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncăire
CRONCĂÍRE s. f. v. croncănire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncăni
CRONCĂNÍ, croncănesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ciori, corbi etc., la pers. 3) A scoate sunete caracteristice speciei. 2. (Despre oameni) A scoate strigăte nearmonioase, a vorbi articulând cuvintele în mod dezagreabil, gutural și nedeslușit. [Var.: croncăí vb. IV] – Cronc + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncănire
CRONCĂNÍRE, croncăniri, s. f. Acțiunea de a croncăni și rezultatul ei; croncănit. [Var.: croncăíre s. f.] – V. croncăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncănit
CRONCĂNÍT s. n. Faptul de a croncăni; croncănire, croncănitură; sunet strident scos de cioară, de corb etc. – V. croncăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncănitor
CRONCĂNITÓR, -OÁRE, croncănitori, -oare, adj. Care croncănește. – Croncăni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croncănitură
CRONCĂNITÚRĂ, croncănituri, s. f. Croncănit. – Croncăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronic
CRÓNIC, -Ă, cronici, -ce, adj. (Despre boli) Care are o evoluție lentă, care are un caracter de durată. ♦ Fig. Care se prelungește multă vreme și nu mai poate fi ușor înlăturat. – Din fr. chronique, lat. chronicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronicar
CRONICÁR, cronicari, s. m. 1. Autor de cronici sau de letopisețe. 2. Colaborator al unui ziar sau al unei reviste, însărcinat cu redactarea de cronici (2). – Cronică + suf. -ar, (2) și din fr. chroniqueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronică
CRÓNICĂ, cronici, s. f. 1. Lucrare cu caracter istoric, obișnuită mai ales în Evul Mediu, care cuprinde o înregistrare cronologică a evenimentelor sociale, politice și familiale; letopiseț, hronic. 2. Articol de ziar sau de revistă care comentează evenimente politice, sociale și culturale de actualitate. ♦ Scurtă comunicare oficială privind schimbări în componența guvernului, mișcări în corpul diplomatic etc. – Din lat. chronica, fr. chronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronichetă
CRONICHÉTĂ, cronichete, s. f. (Rar) Minicronică. – Din fr. chroniquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronicitate
CRONICITÁTE s. f. Stare cronică a unei boli, a unui bolnav. – Din fr. chronicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croniciza
CRONICIZÁ, pers. 3 cronicizează, vb. I. Refl. (Despre boli) A deveni cronic. – Cronic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronicizare
CRONICIZÁRE, cronicizări, s. f. Acțiunea de a se croniciza. – V. croniciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronicizat
CRONICIZÁT, -Ă, cronicizați, -te, adj. (Despre boli) Care a devenit cronic. – V. croniciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronofag
CRONOFÁG, -Ă, cronofagi, -ge, adj. (Fam.) Consumator de timp. – Crono- + fag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronofotografic
CRONOFOTOGRÁFIC, -Ă, cronofotografici, -ce, adj. Referitor la cronofotografie, care aparține cronofotografiei. – Din fr. chronophotographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronofotografie
CRONOFOTOGRAFÍE, cronofotografii, s. f. Analiză, studiu al mișcării prin fotografieri repetate la intervale scurte de timp. – Din fr. chronophotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronograf
CRONOGRÁF^1, cronografe, s. n. Scriere cu caracter popular care reprezintă o sinteză a istoriei generale, alcătuită pe baza izvoarelor istorice combinate cu legende biblice și populare. Cronograful lui Moxa. [Var.: hronográf s. n.] – Din ngr. hronográfos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronograf
CRONOGRÁF^2, cronografe, s. n. Aparat automat de precizie, prevăzut cu un mecanism de ceasornic, care înregistrează începutul și sfârșitul unei acțiuni sau al unui fenomen în desfășurare, folosit în fizică, în aviație, în sport etc. – Din fr. chronographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronografie
CRONOGRAFÍE, cronografii, s. f. Scriere de cronici, de cronografe^1. – Din ngr. hronográfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronogram
CRONOGRÁM s. n. v. cronogramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronogramă
CRONOGRÁMĂ, cronograme, s. f. 1. Inscripție în care literele, corespunzătoare cifrelor romane, formează data. 2. Informație dată de literele unei fraze, ale unui vers, ale unei inscripții etc. care au și o semnificație numerală, reprezentând cifre romane. 3. Reprezentare grafică a variațiilor unui parametru în funcție de timp; historiogramă. [Var.: cronográm s. n.] – Din fr. chronogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronologic
CRONOLÓGIC, -Ă, cronologici, -ce, adj. Care se referă la cronologie; dispus în ordinea succesiunii în timp. – Din fr. chronologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronologie
CRONOLOGÍE, cronologii, s. f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu stabilirea epocilor și a datelor; succesiune în timp a evenimentelor (istorice); sistem adoptat pentru socotirea anilor. ♦ Listă care cuprinde o succesiune cronologică. – Din fr. chronologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometra
CRONOMETRÁ, cronometrez, vb. I. Tranz. A măsura durata unei acțiuni cu ajutorul unui cronometru. – Din fr. chronométrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometraj
CRONOMETRÁJ, cronometraje, s. n. Cronometrare. – Din fr. chronométrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometrare
CRONOMETRÁRE, cronometrări, s. f. Acțiunea de a cronometra; cronometraj. – V. cronometra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometric
CRONOMÉTRIC, -Ă, cronometrici, -ce, adj. (Ca) de cronometru. – Din fr. chronométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometrie
CRONOMETRÍE s. f. Parte a metrologiei care se ocupă cu studiul procedeelor și instrumentelor pentru măsurarea timpului; tehnica construirii de aparate pentru măsurat timpul. – Din fr. chronométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometror
CRONOMETRÓR, -OÁRE, cronometrori, -oare, s. m. și f. Persoană care măsoară timpul cu cronometrul pentru a norma procesele de muncă, pentru a determina rezultatele întrecerilor sportive etc. – Din fr. chronométreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronometru
CRONOMÉTRU, cronometre, s. n. Instrument de precizie care funcționează pe principiul ceasornicului, permițând măsurarea timpului până la fracțiuni de secundă (folosit la normarea proceselor de muncă, la determinarea rezultatelor în întreceri sportive etc.). – Din fr. chronomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronos
Cronos = Cronus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cronoscop
CRONOSCÓP, cronoscoape, s. n. Instrument pentru măsurarea unui scurt interval de timp, folosit în laboratoarele de fizică, de fiziologie etc. – Din fr. chronoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cronosecţiune
CRONOSECȚIÚNE, cronosecțiuni, s. f. (Auto) Caracteristică funcțională a mecanismului de distribuție al unui motor cu ardere internă, exprimată prin raportul dintre volumul de gaze care circulă pe lângă oricare dintre supape și viteza de curgere și se exprimă în cm^2·s; secțiune-timp.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cronosecțiune
CRONOSECȚIÚNE, cronosecțiuni, s. f. (Auto) Caracteristică funcțională a mecanismului de distribuție al unui motor cu ardere internă, exprimată prin raportul dintre volumul de gaze care circulă pe lângă oricare dintre supape și viteza de curgere și se exprimă în cm^2·s; secțiune-timp.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cronus
Cronus, cel mai tînăr dintre titani, fiul lui Uranus și al lui Gaea. Cu ajutorul mamei sale și-a mutilat tatăl și i-a luat locul, devenind stăpînul lumii. S-a căsătorit cu sora sa Rhea și, fiindcă i se prezisese că va fi detronat de către unul dintre fiii săi, și-a devorat pe rînd copiii de îndată ce se nășteau. Astfel s-au născut și au fost devorați succesiv Demeter, Hades, Hera, Hestia și Poseidon. Văzîndu-se deposedată rînd pe rînd de toți copiii ei, Rhea a recurs la un șiretlic. A fugit în insula Creta, unde într-ascuns, l-a născut pe Zeus, punîndu-l astfel la adăpost de furia tatălui său. I-a dat în schimb acestuia să înghită în locul noului născut o piatră înfășurată în scutece. Crescînd mare, Zeus, cu ajutorul lui Gaea și al lui Metis, l-a făcut pe Cronus să-și verse înapoi copiii înghițiți. Aliați cu Zeus, ei au declarat război tatălui lor. În ajutorul acestuia au sărit însă frații săi, titanii. Războiul a durat zece ani și s-a sfîrșit cu victoria lui Zeus și a olimpienilor. Cronus și titanii au fost puși pe vecie în lanțuri. După o altă legendă, Cronus s-ar fi împăcat cu Zeus, și ar fi domnit pe pămînt printre oameni, ca un rege bun și înțelept. Tîrziu, în epoca de fier, cînd se spunea că oamenii ar fi devenit răi, el i-a părăsit pentru a se urca din nou la ceruri. În afara copiilor născuți cu Rhea, Cronus a mai avut, cu Philyra, un copil cu înfățișare de om și de cal în același timp, pe nume Chiron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

crop
CROP s. n. (Reg.; despre lichide, în expr.) A da în crop = a începe să se încălzească, a se încropi; a da în fiert. – Din uncrop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cros
CROS, crosuri, s. n. Probă sportivă de alergare pe teren variat și cu obstacole (naturale și artificiale), în care participanții trebuie să parcurgă o anumită distanță, pe un traseu dinainte stabilit, cu respectarea anumitor norme tehnice. – Din fr. cross[-country].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crosă
CROSĂ^1, crose, s. f. Baston curbat la un capăt cu care este condus pucul sau mingea la hochei, polo și golf. – Din fr. crosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crosă
CRÓSĂ^2, crose, s. f. Smoc de pene folosit în trecut ca ornament la pălăriile femeilor sau la chipiele militarilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crosing
CRÓSING, crosinguri, s. n. Construcție subterană care asigură încrucișarea a doi curenți de aer, prin trecerea unuia pe deasupra celuilalt, în galeria unei mine. – Din engl. crossing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crosist
CROSÍST, -Ă, crosiști, -ste, s. m. și f. Atlet specializat în crosuri. – Cros + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crosnă
CRÓSNĂ, crosne, s. f. Sarcină (de lemne sau vreascuri) pe care o poartă cineva în spinare. ♦ Mulțime de obiecte așezate în ordine. [Var.: cróșnă s. f.] – Din bg. krošnja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crossbar
CRÓSSBAR s. n. Sistem de comutare prin bare comandate de relee, utilizat în telefonia automată. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşet
CROȘÉT s. n. v. croșetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșet
CROȘÉT s. n. v. croșetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşeta
CROȘETÁ, croșetez, vb. I. Tranz. A împleti manual dantele, tricoturi etc. cu croșeta. – Din fr. crocheter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșeta
CROȘETÁ, croșetez, vb. I. Tranz. A împleti manual dantele, tricoturi etc. cu croșeta. – Din fr. crocheter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşetare
CROȘETÁRE, croșetări, s. f. Acțiunea de a croșeta. – V. croșeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșetare
CROȘETÁRE, croșetări, s. f. Acțiunea de a croșeta. – V. croșeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşetat
CROȘETÁT s. n. Faptul de a croșeta. – V. croșeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșetat
CROȘETÁT s. n. Faptul de a croșeta. – V. croșeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşetă
CROȘÉTĂ, croșete, s. f. 1. Ac lung de metal, de lemn, de material plastic etc. cu vârful îndoit ca un cârlig, utilizat la mașinile de tricotat sau pentru croșetat, împletit etc. 2. Unealtă alcătuită dintr-o tijă prevăzută cu o lamă, cu ajutorul căreia se îndepărtează pământul rămas într-o formă de turnătorie. 3. Piesă de oțel de forma unui cui, cu un cap lățit prevăzut cu găuri, utilizat la solidarizarea îmbinărilor din lemn. 4. Paranteză dreaptă. 5. (În arhitectura gotică, în forma croșet) Ornament sculptat în formă de frunză cu vârful curbat. [Var.: croșét s. n.] – Din fr. crochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșetă
CROȘÉTĂ, croșete, s. f. 1. Ac lung de metal, de lemn, de material plastic etc. cu vârful îndoit ca un cârlig, utilizat la mașinile de tricotat sau pentru croșetat, împletit etc. 2. Unealtă alcătuită dintr-o tijă prevăzută cu o lamă, cu ajutorul căreia se îndepărtează pământul rămas într-o formă de turnătorie. 3. Piesă de oțel de forma unui cui, cu un cap lățit prevăzut cu găuri, utilizat la solidarizarea îmbinărilor din lemn. 4. Paranteză dreaptă. 5. (În arhitectura gotică, în forma croșet) Ornament sculptat în formă de frunză cu vârful curbat. [Var.: croșét s. n.] – Din fr. crochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşeu
CROȘÉU, croșee, s. n. Lovitură laterală scurtă, la box, dată adversarului la cap sau la corp. – Din fr. crochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșeu
CROȘÉU, croșee, s. n. Lovitură laterală scurtă, la box, dată adversarului la cap sau la corp. – Din fr. crochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croşnă
CRÓȘNĂ s. f. v. crosnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

croșnă
CRÓȘNĂ s. f. v. crosnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crotal
CROTÁL^1, crotali, s. m. (Zool.) Șarpe-cu-clopoței. – Din fr. crotale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crotal
CROTÁL^2, crotale, s. n. Castanietă. – Din ngr. krotalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crotalie
CROTÁLIE, crotalii, s. f. Marcă metalică aplicată pe urechea animalelor ca semn de recunoaștere. – Din ngr. krótalon „zurgălău”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crov
CROV, crovuri, s. n. Formă mică de relief cu aspect de depresiune circulară sau alungită, dezvoltată pe loess prin tasare; găvan, padină. – Din sb. krov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruce
CRÚCE, cruci, s. f. I. 1. Obiect format din două bucăți de lemn, de piatră, de metale prețioase etc. așezate perpendicular și simetric una peste alta și care constituie principalul simbol al religiei creștine, reprezentând jertfa de răscumpărare pentru oameni a lui Isus Hristos. ◊ Expr. A pune cruce cuiva (sau la ceva) = a considera ca mort, definitiv lichidat, pierdut. A fi cu crucea-n sân = a fi (sau a se preface) evlavios. Cruce de aur, spun oamenii superstițioși când aud numele diavolului. 2. Figură sau desen în formă de cruce (I 1), având diferite semnificații: într-o listă de nume de persoane arată că posesorul celui însemnat cu cruce a decedat; înaintea unui cuvânt atestă vechimea mare a cuvântului respectiv; în calendar marchează o zi de sărbătoare creștină; peste un text indică semnul anulării etc. ◊ Cruce roșie = semn distinctiv al spitalelor, ambulanțelor, centrelor de asistență medicală, de prim ajutor etc. 3. Simbol al ritualului creștin, care constă dintr-un gest (semnul crucii) făcut cu degetele la frunte, la piept și, succesiv, la cei doi umeri. ◊ Expr. A-și face cruce = a) a executa simbolul crucii (I 1); b) a se minuna, a se mira tare. 4. Religia, confesiunea creștină; creștinism. 5. Termen care intră în componența numelui unor decorații, insigne etc. în formă de cruce (I 1). Crucea „Sfântul Gheorghe”. 6. Nume dat la diverse obiecte sau părți ale unor obiecte, dispuse în formă de cruce (I 1). ◊ (Tehn.) Cruce cardanică = dispozitiv mecanic de asamblare prin articulare, permițând transmiterea mișcării circulare între doi arbori care pot forma între ei un unghi oarecare. ◊ Crucea căruței = bucată de lemn pusă de-a curmezișul peste proțap. 7. Piesă de oțel, fontă, beton etc. pentru legarea a două conducte în prelungire, din care se despart două orificii laterale perpendiculare. ♦ Fiting cu patru intrări. 8. (În sintagmele) Crucea amiezii = a) punct pe bolta cerească unde se află Soarele la amiază; b) ora 12 ziua. Crucea nopții = miezul nopții. ◊ Loc. adj. și adv. În cruce = (așezat) cruciș, încrucișat. ◊ Expr. (Soarele) e cruce amiazăzi sau în crucea amiezii sau Soarele e (în) cruci sau (în) cruce amiazăzi = (e) la amiază, (ne aflăm) la ora 12 din zi. ♦ (Adverbial) Cruciș. ◊ Expr. A se pune cruce = a se împotrivi unei acțiuni, a se pune de-a curmezișul spre a o zădărnici. 9. Instrument de tortură în Antichitate, pe care osânditul îl purta adesea în spinare până la locul de execuție și pe care era apoi pironit cu cuie. ◊ Drumul crucii = suită de 14 popasuri, marcate prin picturi sau sculpturi, reprezentând patimile lui Hristos de la judecata lui Pilat până la răstignire; calvar, drumul Golgotei. ◊ Expr. A-și purta crucea = a îndura o suferință mare. 10. (Pop.; art.) Constelația lebedei, formată din cinci stele așezate în formă de cruce (I 1). 11. (Adesea la pl.) Loc unde se întretaie două sau mai multe drumuri; răscruce, răspântie. ◊ Expr. A face cruce = (despre vehicule cu orar fix) a se întâlni într-o stație, venind din direcții diferite. (Reg.) A i se face (cuiva) calea cruce cu cineva = a-i ieși cuiva cineva în cale, a se încrucișa drumurile mai multor persoane. A da cu crucea peste cineva = a întâlni pe cineva din întâmplare, pe neașteptate. A i se face cuiva calea cruce = a se deschide înaintea cuiva o răspântie; fig. a avea de ales între mai multe soluții; a se ivi piedici înaintea cuiva. ♦ (Înv.) Echipă compusă din doi până la patru soldați, care erau obligați să plătească căpeteniilor, în mod solidar, o anumită cotă de impozite. 12. (În sintagma) Cruce de voinic (sau de om) = bărbat în toată puterea; bărbat bine făcut; voinic. II. (Bot.) Compuse: crucea-pământului = plantă erbacee meliferă din familia umbeliferelor, cu tulpina și frunzele păroase, cu flori albe sau roz (Heracleum sphondylium); brânca-ursului; crucea-voinicului = plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu flori mari, albastre (Hepatica transilvanica). – Lat. crux, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucer
CRUCÉR, cruceri, s. m. (Înv.) Creițar. – Din germ. Kreuzer (după cruce).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucetă
CRUCÉTĂ, crucete, s. f. Platformă mică, semicirculară, din lemn sau din metal, fixată deasupra arborelui gabier al unei nave, pentru ancorarea arboretului. – Din it. crocetta (după cruce).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruci
CRUCÍ, crucesc, vb. IV. 1. Refl. A se mira foarte tare de un lucru neobișnuit; a se minuna (și a-și face semnul crucii); a se încruci. 2. Tranz. (Rar) A așeza în formă de cruce; a încrucișa. – Din cruce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciadă
CRUCIÁDĂ, cruciade, s. f. Fiecare dintre cele opt expediții cu caracter militar, întreprinse la îndemnul Bisericii catolice de către cruciații din Europa Apuseană și Centrală în Orientul Apropiat în perioada dintre 1096 și 1270, sub motivul eliberării mormântului lui Hristos din Ierusalim de sub ocupația musulmanilor; p. gener. (în Evul Mediu) orice expediție militară împotriva unor eretici sau a adepților altor religii. [Pr.: -ci-a-. – Var.: cruciátă s. f.] – Din fr. croissade, it. crociata (refăcut după cruce).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucial
CRUCIÁL, -Ă, cruciali, -e, adj. De o importanță capitală; hotărâtor. [Pr.: -ci-al] – Din fr. crucial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciat
CRUCIÁT, cruciați, s. m. Participant la o cruciadă. [Pr.: -ci-at] – Din fr. croisé (refăcut după cruce).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciată
CRUCIÁTĂ s. f. v. cruciadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucieră
CRUCIÉRĂ, cruciere, s. f. Acțiune de luptă dusă de una sau de mai multe nave de luptă pe căi îndepărtate de comunicație maritimă ale inamicului, sistematic și pe timp mai îndelungat, în scopul dezorganizării transporturilor acestuia. [Pr.: -ci-e-] – Din it. crociera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciferă
CRUCIFÉRĂ, crucifere, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, cu flori alcătuite din patru sepale și patru petale dispuse în formă de cruce (I 1); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. 2. Adj. Care ține de crucifere (1), privitor la crucifere. Plante crucifere. – Din fr. crucifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucifica
CRUCIFICÁ, crucífic, vb. I. Tranz. (în Antichitate; azi fig.) A răstigni pe cruce. – Din fr. crucifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucificare
CRUCIFICÁRE, crucificări, s. f. Acțiunea de a crucifica și rezultatul ei; răstignire pe cruce. – V. crucifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucifix
CRUCIFÍX, crucifixe, s. n. Reprezentare sculptată a lui Isus Hristos răstignit pe cruce. [Pl. și: crucifixuri] – Din fr. crucifix, lat. crucifixus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciform
CRUCIFÓRM, -Ă, cruciformi, -e, adj. Care are formă de cruce (I 1). – Din fr. cruciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciş
CRUCÍȘ, -Ă, cruciși, -e, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre ochi, p. ext., despre oameni) Sașiu; fig. dușmănos. 2. Care se întretaie, se încrucișează. ◊ Loc. adv. În cruciș = în cruce. II. Adv. 1. Întretăindu-se în formă de cruce (I 1). 2. În direcție piezișă; oblic. ◊ Expr. Și (în) cruciș, și (în) curmeziș = în lung și în lat, în toate părțile. A se pune (în) cruciș și (în) curmeziș = a încerca prin toate mijloacele să se opună, să zădărnicească o acțiune. – Cruce + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciș
CRUCÍȘ, -Ă, cruciși, -e, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre ochi, p. ext., despre oameni) Sașiu; fig. dușmănos. 2. Care se întretaie, se încrucișează. ◊ Loc. adv. În cruciș = în cruce. II. Adv. 1. Întretăindu-se în formă de cruce (I 1). 2. În direcție piezișă; oblic. ◊ Expr. Și (în) cruciș, și (în) curmeziș = în lung și în lat, în toate părțile. A se pune (în) cruciș și (în) curmeziș = a încerca prin toate mijloacele să se opună, să zădărnicească o acțiune. – Cruce + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucişător
CRUCIȘĂTÓR, crucișătoare, s. n. Navă de luptă de 5 000 – 30 000 t, prevăzută cu cuirasă, dotată cu artilerie de calibru mijlociu și mare și cu rachete. – [În]crucișa + suf. -ător. (după fr. croiseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucișător
CRUCIȘĂTÓR, crucișătoare, s. n. Navă de luptă de 5 000 – 30 000 t, prevăzută cu cuirasă, dotată cu artilerie de calibru mijlociu și mare și cu rachete. – [În]crucișa + suf. -ător. (după fr. croiseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucişătură
CRUCIȘĂTÚRĂ, crucișături, s. f. (Reg.) Încrucișare. – Din [în]crucișa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucișătură
CRUCIȘĂTÚRĂ, crucișături, s. f. (Reg.) Încrucișare. – Din [în]crucișa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucit
CRUCÍT, -Ă, cruciți, -te, adj. Mirat, uimit, înmărmurit. – V. cruci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciţă
CRUCÍȚĂ, crucițe, s. f. (Rar) Cruciuliță (1). – Cruce + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciță
CRUCÍȚĂ, crucițe, s. f. (Rar) Cruciuliță (1). – Cruce + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciuliţă
CRUCIULÍȚĂ, cruciulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cruce (I 1); cruciță. 2. Cusătură artistică de mână, foarte folosită în portul național și în broderia populară românească. 3. Nume dat mai multor plante erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene (Senecio). – Cruce + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruciuliță
CRUCIULÍȚĂ, cruciulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cruce (I 1); cruciță. 2. Cusătură artistică de mână, foarte folosită în portul național și în broderia populară românească. 3. Nume dat mai multor plante erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene (Senecio). – Cruce + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crucnă
CRÚCNĂ, crucne, s. f. Bară de oțel, cu mâner în formă de ochi, cu care se scutură zgura de pe vatra cuptorului ori cu care se amestecă baia de metal topit la fabricarea oțelului. – După germ. Krücke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crud
CRUD, -Ă, cruzi, -de, adj. I. 1. (Despre alimente) Care n-a fost (suficient) supus acțiunii focului; nefiert, nefript, necopt (suficient). 2. (Despre fructe) Neajuns la maturitate; verde. ♦ (Despre plante sau părți ale lor) Care este încă în dezvoltare; fraged. ♦ (Despre ființe) În vârstă fragedă, tânăr; plăpând. 3. (Despre unele materiale) Brut, neprelucrat. II. Fig. 1. (Despre ființe și manifestările lor) Care simte plăcere când vede pe altul suferind; neomenos, nemilos. ♦ Neîndurător, implacabil. 2. Violent, sângeros, intens. Luptă crudă. – Lat. crudus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crudiciune
CRUDICIÚNE, crudiciuni, s. f. (Reg.) Aliment care se mănâncă crud. – Crud + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruditate
CRUDITÁTE, (2) crudități, s. f. 1. Însușirea de a fi crud. 2. (Concr.; la pl.) Fructe, legume proaspete, verdețuri. – Din fr. crudité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruduţ
CRUDÚȚ, -Ă, cruduți, -e, adj. (Reg.) Diminutiv al lui crud (I). – Crud + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruduț
CRUDÚȚ, -Ă, cruduți, -e, adj. (Reg.) Diminutiv al lui crud (I). – Crud + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crug
CRUG, cruguri, s. n. (Înv.) 1. Orbită a Lunii sau a unei planete. ◊ Crugul cerului (sau ceresc) = bolta cerească. 2. Ciclu solar (sau lunar). – Din rus., sb. krug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crumpenă
CRÚMPENĂ, crumpene, s. f. (Reg.) Cartof. – Din sb. krumpir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crunt
CRUNT, -Ă, crunți, -te, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Care comite fapte crude; violent, inuman. ♦ Încruntat. 2. Care inspiră groază; înfiorător. ♦ (Și adv.) Fig. Foarte mult, foarte tare; strașnic, extraordinar, grozav. 3. (Despre războaie, lovituri etc.) Sângeros, crâncen, teribil. 4. (Înv. și reg.) Plin de sânge; însângerat. – Lat. cruentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crunta
CRUNTÁ, crunt, vb. I. Refl. (Înv. și reg.) A se încrunta. [Prez. ind. și: cruntez] – Lat. cruentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruntat
CRUNTÁT, -Ă, cruntați, -te, adj. (Înv. și reg.) Încruntat. – V. crunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crup
CRUP s. n. Obstrucție a laringelui manifestată clinic prin respirație sufocantă și printr-o tuse răgușită, uneori cu formare de false membrane; gușter. – Din fr. croup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crupadă
CRUPÁDĂ, crupade, s. f. Săritură a calului cu picioarele dinainte sub burtă. – Din fr. croupade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crupă
CRÚPĂ, crupe, s. f. 1. Regiune a corpului unor mamifere, aflată în partea superioară a trunchiului, cuprinsă între șale și baza cozii. 2. Regiunea dinspre coadă a cruponului (1). 3. Formă de relief alcătuită din două versante care se unesc după o linie; prelungire a unui mamelon. – Din fr. croupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crupe
CRÚPE s. f. pl. (Reg.) Boabe de porumb, de orez etc. măcinate mare, folosite la prepararea unor mâncăruri. – Din ucr. krupy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crupier
CRUPIÉR, crupieri, s. m. Angajat al unei case de jocuri de noroc, care, la masa de joc, distribuie sau adună jetoanele sau banii pierduți și plătește câștigurile jucătorilor. [Pr.: -pi-er] – Din fr. croupier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crupon
CRUPÓN, crupoane, s. n. 1. Partea din mijloc a unei piei de tăbăcărie, mai groasă și mai rezistentă, cuprinsă între coadă și gât. 2. Placă de cauciuc din care se fac tălpi pentru încălțăminte. – Din fr. croupon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruponare
CRUPONÁRE, cruponări, s. f. Operația de despărțire a cruponului (1) de restul pieii. – Din crupon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crural
CRURÁL, -Ă, crurali, -e, adj. Care ține de regiunea superioară a coapsei. Mușchi crural. – Din fr. crural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crustaceu
CRUSTACÉU, crustacee, s. n., adj. 1. S. n. (La pl.) Clasă de animale artropode, în general acvatice, cu corpul alcătuit din segmente acoperite cu o carapace chitinoasă; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. 2. Adj. Care ține de crustacee (1), privitor la crustacee. Animale crustacee. [Pl. și: (m.) crustacei] – Din fr. crustacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crustă
CRÚSTĂ, cruste, s. f. 1. Strat exterior care se formează, prin solidificare, uscare etc., la suprafața unor corpuri moi; coajă, scoarță. ♦ Spec. Strat anatomic protector format la suprafața unei plăgi care începe să se cicatrizeze. 2. Strat îndesat, uscat și întărit care se formează uneori la suprafața terenului arabil în urma ploilor, bătătoririi excesive etc. 3. Strat solid de săruri depuse pe pereții unui vas sau ai unei țevi în care se află sau prin care curge un lichid conținând săruri dizolvate. 4. (Zool.) Înveliș impregnat cu săruri de calciu la unele nevertebrate. – Din lat. crusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşăţea
CRUȘĂȚEÁ, crușățele, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene-aurii și cu frunze amărui, comestibile (Barbarea vulgaris). – Crușit + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crușățea
CRUȘĂȚEÁ, crușățele, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene-aurii și cu frunze amărui, comestibile (Barbarea vulgaris). – Crușit + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşeală
CRUȘEÁLĂ s. f. (Reg.) Argăseală. – Cruși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crușeală
CRUȘEÁLĂ s. f. (Reg.) Argăseală. – Cruși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşi
CRUȘÍ, crușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi, a tăbăci. – Din ucr. krušyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruși
CRUȘÍ, crușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi, a tăbăci. – Din ucr. krušyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşin
CRUȘÍN, crușini, s. m. Arbust melifer cu flori albe-verzui, cu fructe la început roșii, apoi negre, din a cărui scoarță se prepară o băutură laxativă, iar din lemn se obține cel mai bun cărbune pentru prepararea prafului de pușcă (Rhamnus frangula). – Din ucr. krušyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crușin
CRUȘÍN, crușini, s. m. Arbust melifer cu flori albe-verzui, cu fructe la început roșii, apoi negre, din a cărui scoarță se prepară o băutură laxativă, iar din lemn se obține cel mai bun cărbune pentru prepararea prafului de pușcă (Rhamnus frangula). – Din ucr. krušyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşit
CRUȘÍT, -Ă, crușiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pielea unui animal) Argăsit. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. cruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crușit
CRUȘÍT, -Ă, crușiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pielea unui animal) Argăsit. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. cruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruşon
CRUȘÓN, crușoane, s. n. Băutură alcoolică preparată din vin și alte băuturi, sirop de zahăr și fructe. – Din fr. cruchon, rus. kriuson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

crușon
CRUȘÓN, crușoane, s. n. Băutură alcoolică preparată din vin și alte băuturi, sirop de zahăr și fructe. – Din fr. cruchon, rus. kriuson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruton
CRUTÓN, crutoane, s. n. Bucată mică de pâine prăjită (în grăsime) care se servește în supă. – Din fr. croûton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruţa
CRUȚÁ, cruț, vb. I. Tranz. 1. A ierta, a scuti (de pedeapsă); a se îndura de..., a avea milă. ◊ Expr. A cruța viața cuiva = a lăsa pe cineva în viață (după ce-i fusese hotărâtă moartea). 2. A trata (pe cineva) cu înțelegere; a menaja. ♦ A păzi, a feri. 3. A folosi, a consuma un obiect cu prevedere; a economisi. 4. (Înv.) A se codi, a ezita. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruța
CRUȚÁ, cruț, vb. I. Tranz. 1. A ierta, a scuti (de pedeapsă); a se îndura de..., a avea milă. ◊ Expr. A cruța viața cuiva = a lăsa pe cineva în viață (după ce-i fusese hotărâtă moartea). 2. A trata (pe cineva) cu înțelegere; a menaja. ♦ A păzi, a feri. 3. A folosi, a consuma un obiect cu prevedere; a economisi. 4. (Înv.) A se codi, a ezita. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruţare
CRUȚÁRE s. f. Faptul de a cruța; iertare, milă, îndurare. – V. cruța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruțare
CRUȚÁRE s. f. Faptul de a cruța; iertare, milă, îndurare. – V. cruța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruţător
CRUȚĂTÓR, -OÁRE, cruțători, -oare, adj. (Rar) 1. Milostiv, îndurător. 2. Econom. – Cruța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruțător
CRUȚĂTÓR, -OÁRE, cruțători, -oare, adj. (Rar) 1. Milostiv, îndurător. 2. Econom. – Cruța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruzeiro
CRUZÉIRO s. m. Unitate monetară în Brazilia. [Pr.: cru-zei-] – Din port. cruzeiro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruzie
CRUZÍE, cruzii, s. f. (Înv.) Cruzime. – Crud + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cruzime
CRUZÍME, cruzimi, s. f. Atitudine, faptă crudă; ferocitate, bestialitate, barbarie, cruzie. – Crud + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ctitor
CTÍTOR, -Ă, ctitori, -e, s. m. și f. Persoană care ctitorește o biserică sau o mănăstire; p. ext. fondator al unei instituții, asociații etc. – Din sl. ktitorŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ctitoreasă
CTITOREÁSĂ, ctitorese, s. f. Ctitoră. – Ctitor + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ctitori
CTITORÍ, ctitoresc, vb. IV. Tranz. A întemeia, a fonda o biserică, o mănăstire; p. ext. a pune bazele unei instituții, unei asociații etc. – Din ctitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ctitoricesc
CTITORICÉSC, -EÁSCĂ, ctitoricești, adj. (Rar) Care ține de ctitor sau de ctitorie, privitor la ctitor ori la ctitorie. – Ctitor + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ctitorie
CTITORÍE, ctitorii, s. f. Biserică, mănăstire, instituție întemeiată de un ctitor. – Ctitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cu
CU prep. I. Introduce un atribut sau un nume predicativ: a) indică asocierea: casă cu livadă; b) indică conținutul: pahar cu bere; c) indică o posesiune sau posesori: mașinuță cu motor; d) indică o dependență, o legătură: rudă cu mine; e) indică o însușire: copil cu talent; f) indică instrumentul: călătorie cu avionul. II. Introduce complemente indirecte: ține cu echipa studențească. III. Introduce complemente circumstanțiale: a) de mod: câștiga cu acul; b) formează locuțiuni modale: cu duioșie, cu blândețe, cu ciudă, cu grijă, cu drag, cu fuga, cu binișorul; c) instrumental: desenăm cu cărbune; d) sociativ: merg cu Irina; e) de cauză: nu mai auzea nimic cu atâta gălăgie; f) de timp: nu venea cu săptămânile. (Expr.) Cu anul (sau cu ziua etc.) = pe timp de un an (sau pe o zi etc.); g) cu substantivul repetat exprimă ideea de succesiune: zi cu zi; h) de relație: e artist numai cu numele. IV. Formează loc. conj. și prep.: cu toate acestea, cu toate că, alături cu, la fel cu. V. Cu valoare de conj.: șoarecele cu pisica. – Lat. cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadrant
CUADRÁNT s. n. v. cvadrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadratură
CUADRATÚRĂ s. f. v. cvadratură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadrimotor
CUADRIMOTÓR s. n. v. cvadrimotor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadrofonic
CUADROFÓNIC, -Ă, cuadrofonici, -ce, adj. De cuadrofonie. [Scris și: quadrofonic] – Din fr. quadrophonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadrofonie
CUADROFONÍE s. f. Tehnică de captare și redare a sunetului pe patru canale, care oferă posibilitatea unei percepții în relief; tetrafonie. [Scris și: quadrofonie] – Din fr. quadrophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuadruplex
CUADRUPLÉX s. n. v. cvadruplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuantă
CUÁNTĂ, cuante, s. f. (Fiz.) Cea mai mică valoare discretă pe care o poate lua o anumită mărime fizică, toate celelalte valori ale sale fiind multipli întregi ai acestora. ◊ Cuantă de energie= cantitate determinată și finită de energie care poate fi emisă sau absorbită de un sistem atomic, molecular etc. [Var.: cvántă s. f.] – Din fr. quanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuantic
CUÁNTIC, -Ă, cuantici, -ce, adj. Referitor la cuantă sau la cuantificare. ◊ Număr cuantic = fiecare dintre numerele care caracterizează stările staționare ale unui atom, ale unei molecule etc. Mecanică cuantică = ramură a fizicii care studiază fenomenele care se petrec la scara atomilor. Electrodinamică cuantică = ramură a fizicii care studiază procesele elementare discontinue din câmpul electromagnetic și interacțiunea dintre câmpul electromagnetic și substanțe sau corpuri. [Var.: cvántic, -ă adj.] – Din fr. quantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuantifica
CUANTIFICÁ, cuantífic, vb. I. Tranz. A stabili valorile discrete (discontinue) pe care le poate lua o anumită mărime fizică; a impune astfel de condiții unei mărimi fizice încât valorile sale să varieze în salturi (discontinuu). – După fr. quantifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuantificare
CUANTIFICÁRE, cuantificări, s. f. Faptul de a cuantifica. – V. cuantifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuantizat
CUANTIZÁT, -Ă, cuantizați, -te, adj. v. CUANTIZA. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuantum
CUÁNTUM, cuantumuri, s. n. Cantitate, sumă (neprecizată) la care se urcă o cheltuială, un credit etc. [Var.: cvántum s. n.] – Din fr., lat. quantum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuartal
CUARTÁL s. n. v. cvartal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuartă
CUÁRTĂ s. f. v. cvartă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuartet
CUARTÉT s. n. v. cvartet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarţ
CUARȚ, (2) cuarțuri, s. n. 1. Bioxid natural de siliciu, care se găsește în roci în stare neconsolidată (ca nisip) sau în formă de cristale hexagonale, transparente și incolore (în stare pură) sau diferit colorate (când conțin și substanțe străine), utilizat în tehnică, în industria optică, în industria materialelor refractare, la bijuterii etc. 2. Varietate de cuarț (1). [Var.: cvarț s. n.] – Din germ. Quarz, fr. quartz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarț
CUARȚ, (2) cuarțuri, s. n. 1. Bioxid natural de siliciu, care se găsește în roci în stare neconsolidată (ca nisip) sau în formă de cristale hexagonale, transparente și incolore (în stare pură) sau diferit colorate (când conțin și substanțe străine), utilizat în tehnică, în industria optică, în industria materialelor refractare, la bijuterii etc. 2. Varietate de cuarț (1). [Var.: cvarț s. n.] – Din germ. Quarz, fr. quartz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarţit
CUARȚÍT, cuarțite, s. n. Rocă metamorfică alcătuită prin recristalizarea rocilor cu cuarț (nisipuri, gresii etc.), utilizată în construcții, ceramică, industria metalurgică etc. – Din fr. quartzite, germ. Quartzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarțit
CUARȚÍT, cuarțite, s. n. Rocă metamorfică alcătuită prin recristalizarea rocilor cu cuarț (nisipuri, gresii etc.), utilizată în construcții, ceramică, industria metalurgică etc. – Din fr. quartzite, germ. Quartzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarţos
CUARȚÓS, -OÁSĂ, cuarțoși, -oase, adj. Care conține cuarț. – Din fr. quartzeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuarțos
CUARȚÓS, -OÁSĂ, cuarțoși, -oase, adj. Care conține cuarț. – Din fr. quartzeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuaternar
CUATERNÁR, -Ă, cuaternari, -e, s. n., adj. 1. S. n. Perioadă a erei neozoice, corespunzătoare ultimelor două milioane de ani, al cărei început este marcat de accentuarea răcirii climei, culminând cu formarea unor imense calote glaciare. 2. Adj. Care se referă la perioada cuaternarului (1). – Din fr. quaternaire, it. quaternario, lat. quaternarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cub
CUB, (1,2) cuburi, s. n., (3) cubi, adj. 1. S. n. Corp geometric cu șase fețe pătrate, egale între ele. ♦ (Mat.) Puterea a treia a unui număr sau a unei mărimi. 2. Produs al înmulțirii unui număr cu sine însuși de două ori. 3. Adj. (În sintagma) Metru (sau decimetru, centimetru etc.) cub = unitate de măsură pentru volume, egală cu volumul unui corp de formă cubică, având latura egală cu un metru (sau cu un decimetru etc.). – Din fr. cube, lat. cubus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubaj
CUBÁJ, cubaje, s. n. Determinare a volumului unui corp, al unei încăperi etc.; volumul sau capacitatea unui corp, a unei încăperi etc. exprimate în metri cubi. – Din fr. cubage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubanez
CUBANÉZ, -Ă, cubanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Cubei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cubei sau cubanezilor (1), referitor la Cuba ori la cubanezi. – Cuba (n. pr.) + suf. -ez,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubare
CUBÁRE, cubări, s. f. Acțiunea și rezultatul de a cuba. (din cuba)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cubatură
CUBATÚRĂ s. f. 1. Aflare a laturii unui cub al cărui volum este egal cu volumul unui corp dat. 2. Determinare prin calcul a volumului mărginit de una sau de mai multe suprafețe. – Din fr. cubature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubeb
CUBÉB, cubebi, s. m. Arbust exotic asemănător cu piperul, din ale cărui fructe se extrag substanțe folosite în cosmetică și în farmacologie (Piper cubeta). – Din fr. cubèbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubelc
CUBÉLC s. m. v. culbec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubic
CÚBIC, -Ă, cubici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. De forma unui cub (1), privitor la cub. ◊ Zahăr cubic = zahăr în formă de mici paralelipipede regulate, cu baza pătratică. ♦ Care conține puterea a treia a unei mărimi. 2. S. f. (Mat.) Curbă care reprezintă, într-un sistem de coordonate carteziene, o ecuație de gradul trei. – Din fr. cubique, lat. cubicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubicular
CUBICULÁR, cubiculari, s. m. Sclav care avea grijă de camera de culcare a stăpânului. ♦ Demnitar roman care se ocupa de camera de culcare a împăraților. – Din lat. cubicularius, fr. cubiculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubiculum
CUBÍCULUM, cubiculumuri, s. n. Cameră de dormit în locuințele romane; p. ext. cameră sepulcrală într-o catacombă. – Din lat. cubiculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubilou
CUBILÓU, cubilouri, s. n. Cuptor vertical cilindric, format dintr-o manta de tablă căptușită cu cărămidă refractară, utilizat în turnătorii. – Din fr. cubilot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubism
CUBÍSM s. n. Mișcare artistică apărută la începutul sec. XX, care prezintă obiectele din realitate descompuse în cele mai simple figuri geometrice, care analizează și recompune formele în volume și planuri, încercând să exprime simultan existența obiectului ca o totalitate, cu toate fețele, punctele și liniile și să creeze un obiect estetic foarte structurat, ignorându-se perspectiva și clarobscurul. – Din fr. cubisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubist
CUBÍST, -Ă, cubiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține cubismului, privitor la cubism; care se conformează regulilor și formelor cubismului. 2. S. m. și f. Adept al cubismului. – Din fr. cubiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubital
CUBITÁL, -Ă, cubitali, -e, adj. Care ține de cubitus. – Din fr. cubital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubitus
CÚBITUS s. n. Os lung care, împreună cu radiusul, formează scheletul antebrațului. – Din fr., lat. cubitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cubuleţ
CUBULÉȚ, cubuléțe, s. n. Diminutiv al lui cub.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cubuleț
CUBULÉȚ, cubuléțe, s. n. Diminutiv al lui cub.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuburel
CUBURÉL, cuburéle, s. n. Diminutiv al lui cub.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuc
CUC, cuci, s. m. 1. Pasăre migratoare cu pene cenușii, cu coada lungă cu pete albe, care își depune ouăle în cuiburi străine pentru a fi clocite de alte păsări și care este cunoscută prin sunetele caracteristice pe care le scoate (Cuculus canorus). ◊ Ceas cu cuc = ceasornic de perete care, la fiecare oră, sfert, jumătate sau trei sferturi de oră, marchează timpul prin sunete care întâi imită cântecul cucului (1); fig. lucru extravagant. ◊ Compus: (Ir.) cuc-armenesc = pupăză. ◊ Expr. Lapte de cuc = ceva imposibil. (A umbla) de flori de cuc = (a umbla) fără rost. ♦ (Adverbial) Izolat, singur, străin. ◊ Expr. Singur cuc = absolut singur. 2. Intră în compunerea unor nume de plante: ciuboțica-cucului, limba-cucului etc. 3. (La unele jocuri de copii) Lovitură cu mingea în înălțime. – Lat. cucus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucă
CÚCĂ^1, cuci, s. f. Căciulă înaltă, uneori împodobită cu pene (de struț), pe care o purtau căpeteniile turcești și domnii români în timpul ceremoniilor. – Din tc. kuka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucă
CÚCĂ^2, cuci, s. f. (Rar) Femela cucului (1). – De la cuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucă
CÚCĂ^3, cuci, s. f. (Reg.) Deal înalt și izolat; vârf de deal. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucăi
CUCĂÍ vb. IV. Intranz. (Reg.) A moțăi. – Cf. magh. kukkadoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuceri
CUCERÍ, cuceresc, vb. IV. I. Tranz. 1. A cuprinde, a ocupa, a supune un teritoriu cu puterea armelor. ♦ A dobândi ceva prin luptă susținută; a câștiga. 2. Fig. A-și atrage simpatia, a câștiga dragostea sau bunăvoința cuiva. II. Tranz. și refl.(Înv.) A (se) supune, a (se) închina; a (se)ruga umilindu-se. – Lat. *conquerire (= conquirere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucerie
CUCERÍE s. f. (Înv.) Cucernicie. – Cuceri + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucerire
CUCERÍRE, cuceriri, s. f. Acțiunea de a (se) cuceri și rezultatul ei; câștig, progres, izbândă. ◊ Expr. (Fam.) A face o cucerire = a-și atrage simpatia sau dragostea cuiva. – V. cuceri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucerit
CUCERÍT, -Ă, cuceriți, -te, adj. 1. (Despre teritorii) Care a fost ocupat cu forța armelor. 2. (Despre trofee, titluri etc.) Câștigat. 3. (Despre oameni) Care este atras foarte puternic de cineva sau de ceva. – V. cuceri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuceritor
CUCERITÓR, -OÁRE, cuceritori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană, popor, țară etc. care face sau a făcut cuceriri. 2. S. m. și f. Bărbat sau femeie care reușește să atragă simpatia sau dragostea unei persoane de sex opus. 3. Adj. Care cucerește (I 2). Zâmbet cuceritor. – Cuceri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucernic
CUCÉRNIC, -Ă, cucernici, -ce, adj. Evlavios, cuvios, religios, pios, smerit. ♦ (Adesea substantivat) Titlu care se dă preoților. – Cuceri + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucernicie
CUCERNICÍE s. f. Evlavie, religiozitate, pietate, smerenie, cucerie. ♦ (Însoțit de un pronume posesiv) Titlu care se dă preoților. – Cucernic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoană
CUCOÁNĂ, cucoane, s. f. 1. Termen de politețe dat unei femei (măritate); doamnă. 2. (Înv.) Fată tânără dintr-o familie domnitoare. [Var.: cocoánă, coánă s. f.] – Cf. ngr. kokkóna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoară
CUCOÁRĂ s. f. v. cocor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucon
CUCÓN s. m. v. cocon^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconaş
CUCONÁȘ s. m. v. coconaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconaș
CUCONÁȘ s. m. v. coconaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconet
CUCONÉT, cuconeturi, s. n. (Fam.) (Mulțime de) cucoane (1), grup de doamne. [Var.: coconét s. n.] – Cucoană + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconi
CUCONÍ, cuconesc, vb. IV. 1. Tranz. A se adresa cuiva cu termenul de „cucoană, cucoane”. 2. Refl. (Depr.) A-și da aere de cucoană (sau de boier); a se îngâmfa. [Var.: coconí vb. IV] – Din cucon, (2) și din cucoană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconiţă
CUCONÍȚĂ, cuconițe, s. f. Diminutiv al lui cucoană (1). [Var.: coconíță, coníță s. f.] – Cucoană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuconiță
CUCONÍȚĂ, cuconițe, s. f. Diminutiv al lui cucoană (1). [Var.: coconíță, coníță s. f.] – Cucoană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucor
CUCÓR s. m. v. cocor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoş
CUCÓȘ s. m. și n. v. cocoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoș
CUCÓȘ s. m. și n. v. cocoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoşeşte
CUCOȘÉȘTE adv. v. cocoșește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucoșește
CUCOȘÉȘTE adv. v. cocoșește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucovă
CÚCOVĂ, cucove, s. f. (Reg.) Specie de lebădă caracterizată printr-o mică umflătură neagră la rădăcina ciocului; lebădă de vară (Cygnus olor). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucu
CÚCU interj. Cuvânt care imită cântecul cucului. ♦ Strigătul copiilor când se joacă de-a v-ați ascunselea. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucui
CUCÚI, cucuie, s. n. 1. Umflătură la cap provocată de lovirea cu un corp tare. 2. (Reg.) Moț de pene pe cap la unele păsări. – Lat. *cucullius (= cucullus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuiat
CUCUIÁT, -Ă, cucuiați, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre păsări) Moțat; (despre pui de animale cornute) căruia încep să-i crească coarnele. 2. (Despre oameni) Cocoțat pe ceva. [Pr.: -cu-iat] – Cucui + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuculat
CUCULÁT, -Ă, cuculați, -te, adj. (Despre flori) În formă de glugă sau de capișon. – Din lat. cucullatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuculă
CUCÚLĂ, cucule, s. f. Veșmânt cu glugă purtat de călugării catolici, confecționat din stofă groasă și aspră. – Din fr. cuculle, lat. cucullus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuculeţ
CUCULÉȚ, cuculeți, s. m. Diminutiv al lui cuc; cucuț, cucușor. – Cuc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuculeț
CUCULÉȚ, cuculeți, s. m. Diminutiv al lui cuc; cucuț, cucușor. – Cuc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucură
CÚCURĂ^1, cucure, s. f. (Înv.) Tolbă de săgeți. – Din ngr. kúkuron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucură
CÚCURĂ^2, cucure, s. f. (Reg.) Parte a plugului care leagă între ele brăzdarul, cormana și plazul. – Din magh. kukora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucurbitacee
CUCURBITACÉE, cucurbitacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu tulpini târâtoare sau agățătoare, cu frunze mari, cu fructul cărnos având coaja tare; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ◊ (Adjectival) Plantă cucurbitacee. – Din fr. cucurbitacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuriga
CUCURIGÁ, pers. 3 cucurígă, vb. I. Intranz. (Rar; despre cocoși) A scoate sunete caracteristice speciei. [Var.: cucurigí vb. IV] – Din cucurigu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucurigat
CUCURIGÁT s. n. (Rar) Faptul de a cucuriga; sunete caracteristice scoase de cocoș. – V. cucuriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucurigi
CUCURIGÍ vb. IV v. cucuriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucurigu
CUCURÍGU interj., s. n. 1. Interj. Cuvânt care imită cântecul cocoșului. ♦ (Substantivat, n.) Cântecul cocoșului; p. ext. (m.) cocoș. 2. S. n. (Glumeț; precedat de prepoziția „la”) Etajul cel mai înalt al unei case; mansardă; p. ext. galerie (la teatru). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuruz
CUCURÚZ, (1, 3, 4) cucuruzi, s. m., (2) cucuruze, s. n. (Reg.) 1. S. m. Porumb. 2. S. n. Porumbiște. 3. S. m. Fructul coniferelor; con. 4. S. m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori albe-gălbui dispuse în mici capitule (Petasites albus). – Cf. bg., sb. kukuruz, kukurudza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuruzaştină
CUCURUZÁȘTINĂ s. f. (Reg.) Porumbiște. – Cucuruz + suf. -aștină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuruzaștină
CUCURUZÁȘTINĂ s. f. (Reg.) Porumbiște. – Cucuruz + suf. -aștină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuşor
CUCUȘÓR, cucușori, s. m. Cuculeț. – Cuc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucușor
CUCUȘÓR, cucușori, s. m. Cuculeț. – Cuc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucută
CUCÚTĂ, cucute, s. f. Plantă erbacee otrăvitoare din familia umbeliferelor, cu miros caracteristic, cu frunze mari, flori albe și fructe brune-verzui, întrebuințată ca medicament; dudău, buciniș (Conium maculatum). ◊ Expr. (Fam.) Doar n-am băut cucută (ca să...) = doar n-am înnebunit (ca să...). ◊ Compuse: cucută-de-apă = plantă erbacee de apă, cu flori albe dispuse în formă de umbrelă (Cicuta virosa); cucută-de-pădure = plantă erbacee cu frunze ascuțite și flori albe (Galium schultesii). – Lat. *cucuta (= cicuta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuţ
CUCÚȚ, cucuți, s. m. (Reg.) Cuculeț. – Cuc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuț
CUCÚȚ, cucuți, s. m. (Reg.) Cuculeț. – Cuc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuvaie
CUCUVÁIE s. f. v. cucuvea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuvea
CUCUVEÁ, cucuvele, s. f. Pasăre răpitoare de noapte, cu penaj brun-cenușiu și cu ochii galbeni înconjurați de rozete de pene, care trăiește pe lângă casele părăsite, prin scorburi etc.; cucuveică (Athene noctua). [Var.: cucuváie s. f.] – Din ngr. kuk(k)uvághia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cucuveică
CUCUVÉICĂ, cucuveici, s. f. (Reg.) Cucuvea. – Din bg. kukuveja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cudalb
CUDÁLB, -Ă adj. v. codalb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufăr
CÚFĂR, cufere, s. n. Ladă cu capac (și cu încuietoare) care se folosește la păstrarea și la transportarea diverselor obiecte. ♦ (Pop.) Geamantan (de lemn). – Din pol., ucr. kufer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufăraş
CUFĂRÁȘ, cufărașe, s. n. Diminutiv al lui cufăr. – Cufăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufăraș
CUFĂRÁȘ, cufărașe, s. n. Diminutiv al lui cufăr. – Cufăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufund
CUFÚND s. n. (Reg.; în loc. adv.) De-a cufundul = cufundându-se. – Din cufunda (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufunda
CUFUNDÁ, cufúnd, vb. I. 1. Refl. și tranz. A intra sau a face să intre într-un lichid sau într-o materie moale; a (se) afunda, a (se) adânci, a (se) scufunda. 2. Refl. A intra în adânc; a dispărea (undeva). ♦ A prezenta o adâncitură. ♦ (Despre ochi) A fi înfundat în orbite. ♦ (Poetic) A se pierde (în umbră, în întuneric etc.). ♦ Fig. (Despre aștri) A trece dincolo de orizont; a apune (după linia orizontului). ♦ (Despre pământ) A se prăbuși. 3. Refl. Fig. A se lăsa absorbit de o activitate, de somn etc. 4. Tranz. Fig. (Rar) A compromite, a distruge. [Var.: (înv.) acufundá vb. I] – Lat. confundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufundac
CUFUNDÁC, cufundaci, s. m. (Ornit.) Cufundar. – Cufunda + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufundar
CUFUNDÁR, cufundari, s. m. Numele a două păsări palmipede, înotătoare: a) pasăre mai mare decât rața, cu pene negre strălucitoare, cu puncte albe pe spate, cu ciocul ascuțit și cu aripile înguste; cufundac (Gavia arctica); b) pasăre de mărimea raței, cu penele castanii închise pe spate și albe pe burtă, cu un smoc de pene în formă de guleraș; bodârlău, corcodel (Podiceps cristatus). – Cufunda + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufundare
CUFUNDÁRE, cufundări, s. f. Acțiunea de a (se) cufunda și rezultatul ei; afundare, scufundare, adâncire. – V. cufunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cufundătură
CUFUNDĂTÚRĂ, cufundături, s. f. 1. Faptul de a (se) cufunda. 2. (Concr.) Loc cufundat; adâncitură, scufundătură. – Cufunda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuget
CÚGET, cugete, s. n. 1. Capacitate de a gândi; gândire. 2. Gând, idee, părere. ♦ Imaginație, fantezie. 3. Minte, intelect. 4. (Înv.) Intenție, plan, proiect. 5. Conștiință. ◊ Expr. A-l mustra (pe cineva) cugetul sau a avea mustrări de cuget = a fi chinuit de remușcări, a-l chinui (pe cineva) remușcarea, regretul. – Din cugeta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cugeta
CUGETÁ, cúget, vb. I. Intranz. A urmări o idee, a medita; a se gândi. ♦ Refl. (Rar) A sta pe gânduri; a chibzui, a cumpăni. ♦ A-și da seama, a ține seamă de..., a lua în considerare. – Lat. cogitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cugetare
CUGETÁRE, cugetări, s. f. Acțiunea de a cugeta și rezultatul ei; gândire, gând, idee. ♦ Judecată, raționament. ♦ Meditație, reflecție. – V. cugeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cugetător
CUGETĂTÓR, -OÁRE, cugetători, -oare, s. m. și f. Gânditor. – Cugeta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuguar
CUGUÁR, cuguari, s. m. Pumă (Felis concolor). [Pr.: -gu-ar] – Din fr. couguar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuhne
CÚHNE s. f. v. cuhnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuhnie
CÚHNIE, cuhnii, s. f. (Reg.) 1. Bucătărie. ♦ Bucătăria principală a mănăstirilor și cea de vară a gospodăriilor țărănești. 2. Clădire modestă; cameră sărăcăcioasă. [Var.: cúhne, cúină, cúine, cuiníe s. f.] – Din ucr. kuhnja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cui
CUI, cuie, s. n. 1. Piesă de metal sau de lemn, formată dintr-o tijă cu vârf ascuțit și cu un capăt numit floare, cu care se fixează între ele diferite piese, care se bate în zid sau în lemn pentru a servi ca suport etc. ◊ (Tehn.) Cui spintecat = piesă de siguranță formată dintr-o bucată de sârmă îndoită, cu un ochi la un capăt, care împiedică desfacerea piulițelor. ◊ Expr. Cui pe (sau cu) cui se scoate = un rău face să uiți răul anterior. (Fam.) A face (sau a tăia) cuie = a simți frigul, a dârdâi de frig. A-i intra cuiva un cui în inimă = a se strecura în sufletul cuiva o teamă, o bănuială, o îndoială, o grijă etc. Cuiul lui Pepelea = drept abuziv pe care și-l ia cineva, legându-se de un pretext, pentru a stingheri pe altul. ♦ Cuier simplu de perete. ◊ Expr. A-și pune pofta în cui = a renunța la o dorință, la un lucru râvnit. 2. Nume dat mai multor piese de metal sau de lemn asemănătoare ca formă cu un cui (1). – Lat. cuneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuib
CUIB, cuiburi, s. n. 1. Construcție făcută de păsări, de unele mamifere etc. pentru a depune ouăle, a cloci și a scoate pui. 2. Fig. Locuință, sălaș; reședință. 3. Fig. (Peior.; urmat de determinări) Loc (ascuns) unde se plănuiește și de unde se propagă o acțiune potrivnică, dușmănoasă intereselor unei colectivități. ♦ Focar. 4. (În sintagma) Cuibul albinelor = fagurii ocupați cu puiet și cu hrană, în care trăiește și se dezvoltă familia de albine. 5. Groapă mică făcută în pământ, în care se seamănă legume sau cereale. ♦ Mușuroi de pământ făcut, prin prășit, în jurul firelor de porumb, de cartofi etc. ♦ Spațiu restrâns în care se dezvoltă o îngrămădire de plante de același fel. Cuib de lăcrimioare. 6. Mulțime de fermenți de același fel care provoacă înăcrirea vinului, a borșului, a laptelui etc. 7. Loc adăpostit care asigură unei arme automate condiții bune de tragere. ◊ Cuibul corbului = post de observație situat în vârful catargului la anumite nave (de pescuit, de război etc.), în care stă marinarul de veghe. – Lat. *cubium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuiba
CUIBÁ, pers. 3 cuibeáză, vb. I. Intranz. A-și avea, a-și așeza cuibul. – Din cuib.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibar
CUIBÁR, cuibare, s. n. 1. Loc pregătit în paie, în fân sau pe pământ unde păsările de curte își depun ouăle. ♦ Instalație specială în crescătoriile de păsări de unde se strâng ouăle. ♦ Ou care se lasă în cuibar (1) pentru ca păsările ouătoare să-și găsească locul. ♦ Cuib (1). ♦ Fig. Culcuș. 2. Fig. Sălaș, locuință; cuib (2). – Cuib + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibări
CUIBĂRÍ, cuibăresc, vb. IV. 1. Refl. (Despre păsări) A-și face cuibul (1) undeva; a-și face loc în cuibar. ♦ Fig. (Despre oameni și despre animale) A se așeza cât mai bine într-un loc; a se ghemui. ♦ Fig. A se adăposti. ♦ Fig. A se aciua, a se pripăși. 2. Tranz. (Rar) A așeza găinile în cuibar. 3. Tranz. A mușuroi porumbul, cartofii etc. – Din cuibar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibărire
CUIBĂRÍRE, cuibăriri, s. f. Acțiunea de a (se) cuibări și rezultatul ei. – V. cuibări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibărit
CUIBĂRÍT^1 s. n. Faptul de a (se) cuibări; perioadă când (se) cuibăresc păsările. – V. cuibări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibărit
CUIBĂRÍT^2, cuibăriți, -te, adj. (Despre păsări) Care și-a făcut cuib (1) undeva; care și-a făcut loc în cuibar. ♦ Fig. (Despre oameni și animale) Care s-a așezat cât mai bine într-un loc; care s-a ghemuit într-un loc. ♦ Fig. Care s-a aciuit, s-a pripășit undeva, pe lângă cineva. – V. cuibări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibuleţ
CUIBULÉȚ, cuibulețe, s. n. Cuibușor. – Cuib + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibuleț
CUIBULÉȚ, cuibulețe, s. n. Cuibușor. – Cuib + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibuşor
CUIBUȘÓR, cuibușoare, s. n. Diminutiv al lui cuib; cuibuleț. – Cuib + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuibușor
CUIBUȘÓR, cuibușoare, s. n. Diminutiv al lui cuib; cuibuleț. – Cuib + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuier
CUIÉR, cuiere, s. n. Suport de lemn sau de metal, mobil sau fixat în perete, prevăzut cu mai multe cârlige sau brațe, de care se atârnă diverse obiecte și accesorii de îmbrăcăminte. [Pr.: cu-ier] – Cui + suf. -er.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuină
CÚINĂ s. f. v. cuhnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuine
CÚINE s. f. v. cuhnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuinie
CUINÍE s. f. v. cuhnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuirasa
CUIRASÁ, cuirasez, vb. I. Tranz. 1. A prevedea cu o cuirasă; a îmbrăca, a proteja cu o cuirasă. 2. Fig. A întări, a fortifica, a oțeli, a înarma. [Pr.: cu-i-] – Din fr. cuirasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuirasare
CUIRASÁRE, cuirasări, s. f. Acțiunea de a cuirasa. [Pr.: cu-i-] – V. cuirasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuirasat
CUIRASÁT, -Ă, cuirasați, -te, s. n., adj. 1. S. n. Navă de război de mare tonaj, protejată de o cuirasă și înarmată cu artilerie grea. 2. Adj. (Despre nave de război) Protejat de o cuirasă și înarmat cu artilerie grea. [Pr.: cu-i-. – Var.: chiurasát s. n.] – Din fr. cuirassé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuirasă
CUIRÁSĂ, cuirase, s. f. 1. (În trecut) Armătură formată din plăci de oțel special, cu care se blindau cuirasatele pentru a le face să reziste împotriva mijloacelor moderne de luptă. 2. Îmbrăcăminte de piele, din zale de fier sau plăci de metal care proteja pieptul și spatele războinicilor din Antichitate și din Evul Mediu și păstrată până în sec. XIX; platoșă. [Pr.: cu-i-. – Var.: chiurásă s. f.] – Din fr. cuirasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuirasier
CUIRASIÉR, cuirasieri, s. m. Soldat din cavalerie îmbrăcat în platoșă. [Pr.: cu-i-ra-si-er. – Var.: chiurasiér s. m.] – Din fr. cuirassier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuişor
CUIȘÓR, cuișoare, s. n. 1. Diminutiv al lui cui; cuiuț. 2. (La pl.) Condiment alimentar obținut prin uscare din mugurii aromatici florali ai unui arbust exotic. [Pr.: cu-i-] – Cui + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuișor
CUIȘÓR, cuișoare, s. n. 1. Diminutiv al lui cui; cuiuț. 2. (La pl.) Condiment alimentar obținut prin uscare din mugurii aromatici florali ai unui arbust exotic. [Pr.: cu-i-] – Cui + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuişoriţă
CUIȘORÍȚĂ, cuișorițe, s. f. Plantă erbacee cu flori alburii sau roșcate și cu fructe capsule (Holosteum umbellatum). [Acc. și: cuișóriță. – Pr.: cu-i-] – Cuișor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuișoriță
CUIȘORÍȚĂ, cuișorițe, s. f. Plantă erbacee cu flori alburii sau roșcate și cu fructe capsule (Holosteum umbellatum). [Acc. și: cuișóriță. – Pr.: cu-i-] – Cuișor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuiuţ
CUIÚȚ, cuiuțe, s. n. (Reg.) Cuișor (1). [Pr.: cu-iuț] – Cui + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuiuț
CUIÚȚ, cuiuțe, s. n. (Reg.) Cuișor (1). [Pr.: cu-iuț] – Cui + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cujbă
CÚJBĂ, cujbe, s. f. 1. Bucată de lemn bifurcată la capăt, care se fixează în pământ sau într-un zid și de care se leagă sau se atârnă, cu un lanț, ceaunul deasupra focului. 2. (Reg.) Nuia bine răsucită și pârlită în foc, întrebuințată în loc de frânghie. – Din sb. gužba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culac
CULÁC, culaci, s. m. Chiabur. – Din rus. kulak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culant
CULÁNT, -Ă, culanți, -te, adj. Cu care te poți înțelege ușor, care dovedește amabilitate, dărnicie; amabil, generos, mărinimos, darnic. ♦ (Înv.; despre stil) Curgător. – Din fr. coulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culanţă
CULÁNȚĂ s. f. Însușirea de a fi culant; atitudine, comportare culantă. – Cf. germ. Kulanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culanță
CULÁNȚĂ s. f. Însușirea de a fi culant; atitudine, comportare culantă. – Cf. germ. Kulanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culasă
CULÁSĂ s. f. v. chiulasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culastră
CULÁSTRĂ s. f. v. coraslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culată
CULÁTĂ, culate, s. f. Partea dinapoi a țevii unei arme de foc, în care se află locașul închizătorului. – Din it. culatta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culă
CÚLĂ, cule, s. f. 1. (În arhitectura medievală) Turn de apărare. 2. Locuință boierească fortificată, cu mai multe caturi, răspândită în sec. XVIII în Oltenia. ♦ Turn boltit în palatul domnesc, în care se păstra vistieria; p. ext. vistierie, tezaur. 3. (Înv.) Beci boltit; subterană. – Din tc. kula. Cf. bg., sb. kula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culăcime
CULĂCÍME s. f. (Rar) Chiaburime. – Culac + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culbec
CULBÉC, culbeci, s. m. (Reg.) Melc. [Var.: cubélc s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culbuta
CULBUTÁ, culbutez, vb. I. Tranz. A descărca vagonetul prin răsturnare cu ajutorul culbutorului. – Din fr. culbuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culbutare
CULBUTÁRE s. f. Acțiunea de a culbuta și rezultatul ei. – V. culbuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culbutat
CULBUTÁT, -Ă, culbutați, -te, adj. (Despre vagonete) Care a fost descărcat cu culbutorul. – V. culbuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culbutor
CULBUTÓR, culbutoare, s. n. 1. Basculator. 2. Element al mecanismului de distribuție, format dintr-o pârghie articulată care transmite mișcarea de la arborele cu came la supapele unui motor cu ardere internă. – Din fr. culbuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culca
CULCÁ, culc, vb. I 1. Refl. și tranz. A (se) întinde, a (se) așeza în poziție orizontală (spre a dormi, a se odihni sau a face să adoarmă sau să se odihnească). ◊ Expr. (Refl.) A se culca pe-o ureche (sau pe urechea aceea) = a) a se lăsa în nădejdea cuiva; b) a aștepta zadarnic să se realizeze o promisiune; c) a nu se sinchisi de nimic, a fi nepăsător. Culcă-te sau poți să te culci pe o (sau pe acea) ureche = ia-ți nădejdea; e în zadar să mai ai vreo speranță. ♦ Refl. recipr. (Fam.) A avea raporturi sexuale cu cineva. ♦ Tranz. A adăposti peste noapte; a găzdui. ♦ A pune pe cineva să se întindă sau a se întinde la pământ cu fața în jos (în cadrul unor exerciții militare). 2. Tranz. A pune, a așeza un obiect, o parte a corpului etc. pe ceva sau pe cineva. 3. Tranz. (În expr.) A culca la pământ = a doborî; a ucide. ♦ Refl. (Despre plante) A se pleca, a se îndoi spre pământ. – Lat. collocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culcare
CULCÁRE, culcări, s. f. Acțiunea de a (se) culca; culcat. 1. Așezare în poziție orizontală. ♦ Momentul când cineva se duce (sau este dus) să se culce. 2. (Adesea art., cu valoare de interjecție) Întindere la pământ a soldaților, la un ordin dat. – V. culca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culcat
CULCÁT^1 s. n. Culcare. – V. culca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culcat
CULCÁT^2, -Ă, culcați, -te, adj. Așezat în poziție orizontală. – V. culca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culcuş
CULCÚȘ, culcușuri, s. n. 1. Locul de culcare sau de adăpost al animalelor și al păsărilor. 2. Loc (improvizat) de odihnă sau de dormit pentru oameni. ♦ Adăpost, sălaș pentru oameni; locuință. ♦ Ascunzătoare. 3. (Rar) Strat moale de paie, de frunze etc. pe care se așază lucruri fragile sau alterabile. 4. Strat din baza unei formațiuni geologice. – Culca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culcuș
CULCÚȘ, culcușuri, s. n. 1. Locul de culcare sau de adăpost al animalelor și al păsărilor. 2. Loc (improvizat) de odihnă sau de dormit pentru oameni. ♦ Adăpost, sălaș pentru oameni; locuință. ♦ Ascunzătoare. 3. (Rar) Strat moale de paie, de frunze etc. pe care se așază lucruri fragile sau alterabile. 4. Strat din baza unei formațiuni geologice. – Culca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culee
CULÉE, culee, s. f. 1. Canal prin care curge metalul din pâlnia de turnare în cavitatea formei. 2. Materialul solidificat în piciorul și în pâlnia de turnare. 3. Infrastructura care se execută la capătul unui pod pentru a prelua sarcinile transmise de suprastructura acestuia și a susține calea de acces pe pod. – Din fr. culée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegar
CULEGÁR, culegare, s. n. Instrument de metal de forma unei cutii alungite, cu trei pereți, dintre care unul mobil, care servește tipografului să așeze una câte una literele în rânduri egale, formând textul de imprimat; vingalac. – Culege + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegătoare
CULEGĂTOÁRE, culegători, s. f. 4. Mașină de cules. – Culege + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegător
CULEGĂTÓR, -OÁRE, culegători, -oare, s. m. și f. 1. S. m. și f. Persoană care adună recolta. 2. S. m. și f. (Cu determinări) Colecționar. Culegător de folclor. 3. S. m. Zețar. – Culege + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegător
CULEGĂTÓR, -OÁRE, culegători, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care adună recolta. 2. S. m. și f. (Cu determinări) Colecționar. Culegător de folclor. 3. S. m. Zețar. 4. S. f. Mașină de cules. – Culege + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegătorie
CULEGĂTORÍE, culegătorii, s. f. Atelier într-o întreprindere poligrafică în care se efectuează operațiile de culegere a textelor; zețărie. – Culegător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culege
CULÉGE, culég, vb. III. Tranz. 1. A aduna, a strânge cereale, fructe, flori etc. ◊ Expr. A culege (pe cineva) de pe drumuri = a ajuta pe cineva căzut în mizerie, oferindu-i mijloace de trai și adăpost. ♦ Fig. A dobândi, a obține, a căpăta. A culege aplauze. 2. A ridica, a strânge ceva de pe jos. 3. A aduna laolaltă; a colecționa. ◊ Expr. Alege până culege, se spune despre cineva foarte pretențios, care, tot alegând, rămâne cu partea cea mai proastă. 4. A aduna din casete literele necesare și a le așeza în culegar; a zețui. ◊ Mașină de cules = mașină cu ajutorul căreia se execută operațiile de culegere și de turnat litere (monotip) sau rânduri (linotip). [Perf. s. culesei, part. cules] – Lat. colligere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culegere
CULÉGERE, culegeri, s. f. Acțiunea de a culege și rezultatul ei; strângere, adunare; colecție. – V. culege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cules
CULÉS^1, culesuri, s. n. 1. Strângere a cerealelor, a fructelor etc.; recoltare. ◊ Timpul când se strânge recolta. 2. Operație de pregătire a unei forme de tipar înalt în vederea imprimării. – V. culege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cules
CULÉS^2, -EÁSĂ, culeși, -se, adj. (Despre plante, fructe, flori etc.) Care este luat, desprins din locul unde crește; recoltat. – V. culege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culevrină
CULEVRÍNĂ, culevrine, s. f. (Înv.) Tun de tip vechi, cu țeava foarte lungă. – Din fr. couleuvrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culi
CÚLI, culi, s. m. (Rar) Muncitor asiatic sau african necalificat, care lucrează (cu ziua) pentru o remunerație mică. – Din engl., fr. coolie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culic
CULÍC, culici, s. m. (La pl.) Gen de păsări de mlaștină cu ciocul lung și îndoit în jos, cu penajul brun-închis sau brun-ruginiu (Numenius); (și la sg.) pasăre din acest gen. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culinar
CULINÁR, -Ă, culinari, -e, adj. Care ține de bucătărie, privitor la prepararea mâncării. ◊ Artă culinară = pricepere deosebită, meșteșug în pregătirea și aranjarea mâncărurilor. – Din fr. culinaire, lat. culinarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culion
CULIÓN, culioane, s. n. (Înv.) Potcap mic, rotund, de catifea, fără boruri. [Pr.: -li-on] – Din ngr. kukúl(l)i.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culisa
CULISÁ, culisez, vb. I. Tranz. A pune în mișcare, de obicei alternativă, o piesă mobilă de-a lungul unui canal făcut într-o bară dreaptă sau curbă. ◊ Intranz. Ușa culisează. – Din fr. coulisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culisare
CULISÁRE, s. f. Acțiunea de a culisa și rezultatul ei; alunecare pe culise (3). – V. culisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culisă
CULÍSĂ, culise, s. f. 1. Spațiu scenic situat în spatele decorurilor, de unde intră actorii în scenă folosit și pentru a sugera cadrul unde se petrec sau se hotărăsc unele acțiuni dramatice la care publicul nu asistă. 2. Fig. (La pl.; peior.) Dedesubturile unor acțiuni sau ale unei stări de fapt; mașinație, înscenare, intrigă. ◊ Loc. adv. În culise = în ascuns, în secret. 3. Scobitură rectilinie de-a lungul căreia alunecă o piesă mobilă; p. ext. piesa care alunecă de-a lungul acestei scobituri. – Din fr. coulisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culisor
CULISÓR, culisoare, s. n. Piesă mobilă a mecanismului cu culisă, care efectuează o mișcare rectilinie alternativă în raport cu culisa (3), de-a lungul canalului interior al acesteia. – Din culisă. Cf. fr. coulisseau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culm
CULM, -Ă, culmi, -e, s. n., adj. (Geol.) 1. S. n. Carboniferul inferior din vestul Europei, caracterizat prin depozite de argilă și de gresie. 2. Adj. Care se referă la culm (1). – Din fr. Culm, germ. Kulm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culme
CÚLME, culmi, s. f. 1. Partea cea mai de sus, prelungită orizontal și ușor înclinată, a unui munte sau a unui deal; vârf, culmiș. ♦ Punctul cel mai înalt în drumul parcurs de un corp ceresc. 2. Fig. Gradul cel mai înalt la care se poate ajunge; apogeu. ◊ Expr. Culmea culmilor ! sau asta-i culmea ! = asta întrece orice margini, e nemaipomenit. 3. (Pop.) Prăjină lungă în casele țărănești, fixată orizontal de grinzi, de care se atârnă haine, obiecte casnice etc. – Lat. culmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culmina
CULMINÁ, pers. 3 culminează, vb. I. Intranz. 1. (Despre aștri) A atinge punctul de culminație. 2. Fig. A atinge stadiul cel mai înalt al unei situații, a ajunge la apogeu. – Din fr. culminer, lat. culminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminant
CULMINÁNT, -Ă, culminanți, -te, adj. Care culminează. ◊ Punct culminant = momentul cel mai important în desfășurarea unei acțiuni, a unui fenomen etc. – Din fr. culminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminare
CULMINÁRE s. f. Acțiunea de a culmina și rezultatul ei. – V. culmina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminaţie
CULMINÁȚIE, culminații, s. f. Trecere a unui astru la meridianul unui loc. ◊ Punct de culminație = punctul cel mai înalt deasupra orizontului atins de un astru pe bolta cerească. – Din fr. culmination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminație
CULMINÁȚIE, culminații, s. f. Trecere a unui astru la meridianul unui loc. ◊ Punct de culminație = punctul cel mai înalt deasupra orizontului atins de un astru pe bolta cerească. – Din fr. culmination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminăriţă
CULMINĂRÍȚĂ s. f. (Reg.) Pânză lungă și lată țesută în diferite culori, cu care se împodobesc pereții caselor țărănești pe lângă tavan. – Cf. culme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culminăriță
CULMINĂRÍȚĂ s. f. (Reg.) Pânză lungă și lată țesută în diferite culori, cu care se împodobesc pereții caselor țărănești pe lângă tavan. – Cf. culme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culmiş
CULMÍȘ, culmișuri, s. n. (Pop.) Culme (1). – Culme + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culmiș
CULMÍȘ, culmișuri, s. n. (Pop.) Culme (1). – Culme + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culmiţă
CULMÍȚĂ, culmițe, s. f. Diminutiv al lui culme (1). – Culme + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culmiță
CULMÍȚĂ, culmițe, s. f. Diminutiv al lui culme (1). – Culme + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culoar
CULOÁR, culoare, s. n. 1. Încăpere îngustă și lungă în interiorul unei clădiri, care servește ca loc de trecere între încăperile situate pe același plan. 2. Spațiu îngust și liber de-a lungul unui vagon de cale ferată, prin care se circulă și din care se intră în compartimente. 3. (Sport) Fiecare dintre spațiile înguste și delimitate de-a lungul unei piste de atletism sau al unui bazin de natație, pe care aleargă sau înoată un singur concurent sau o singură echipă. 4. Spațiu delimitat pe o șosea pentru un anumit tip de circulație. 5. (Geogr.; în sintagma) Culoar depresionar = depresiune alungită și îngustă, semiînchisă, care separă masive sau culmi de dealuri și munți. – Din fr. couloir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culoare
CULOÁRE, culori, s. f. 1. Însușire a luminii determinată de compoziția sa spectrală, care permite ochiului să perceapă în mod diferit radiațiile vizibile incidente pe retină, având aceeași intensitate, dar lungimi de undă diferite. ♦ Proprietate a corpurilor de a absorbi inegal diferitele componente monocromatice ale luminii, modificând astfel compoziția luminii împrăștiate sau transmise de ele; aspectul colorat al corpurilor. ◊ Culoare caldă = culoare aflată în prima jumătate a domeniului radiațiilor luminoase (spre infraroșu). Culoare rece = culoare aflată în cea de a doua jumătate a domeniului radiațiilor luminoase (spre ultraviolet). Culoare fundamentală = fiecare dintre culorile (roșu, galben și albastru) care nu pot fi obținute prin amestecul altor culori, dar care amestecate între ele dau toate celelalte nuanțe și culori. ◊ Loc. adj. (Despre oameni) De culoare = care are pigmentație neagră, galbenă etc. ◊ Expr. A avea culoare = a avea obrajii rumeni, a arăta bine. A-și pierde culoarea = a) (despre fața omului) a deveni palid; b) (despre țesuturi) a se decolora. 2. Fig. Fel de a descrie sau de a prezenta pe cineva sau ceva. ◊ Culoare locală = trăsăturile caracteristice ale unei țări, ale unei epoci etc., redate într-o operă literară, artistică. Culoare istorică = evocare a unei epoci istorice prin ceea ce are ea mai caracteristic. Culoare politică = apartenență la un partid politic. 3. Substanță întrebuințată pentru a vopsi, a picta etc.; materie colorantă. 4. Fiecare dintre cele patru categorii în care se împart cărțile de joc după culoare (1) și forma punctelor. [Var.: coloáre s. f.] – Din lat. color, -oris, fr. couleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culoglu
CULÓGLU, culogli, s. m. (Înv.) Soldat pedestru (la turci). – Din tc. kuloğlu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culot
CULÓT, culote, s. n. Piesă izolantă montată la partea inferioară a unui tub electronic, în care sunt prinse rigid piciorușele conectate ca electrozi. – Din fr. culot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpabil
CULPÁBIL, -Ă, culpabili, -e, adj. (Despre o persoană) Care a săvârșit un delict, care se află în culpă; vinovat. – Din fr. coupable, lat. culpabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpabilitate
CULPABILITÁTE s. f. Situația unei persoane care a comis un delict; vinovăție. – Din fr. culpabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpabiliza
CULPABILIZÁ, culpabilizez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se simtă vinovat. – Din fr. culpabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpabilizare
CULPABILIZÁRE s. f. Acțiunea de a culpabiliza. – V. culpabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpabilizat
CULPABILIZÁT, -Ă, culpabilizați, -te, adj. Care a fost considerat vinovat. – V. culpabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpaş
CULPÁȘ, -Ă, culpași, -e, s. m. și f., adj. (Înv.) 1. S. m. și f. Persoană vinovată de o infracțiune; vinovat. 2. Adj. Care este vinovat (de o infracțiune). Persoană culpașă. – Culpă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpaș
CULPÁȘ, -Ă, culpași, -e, s. m. și f., adj. (Înv.) 1. S. m. și f. Persoană vinovată de o infracțiune; vinovat. 2. Adj. Care este vinovat (de o infracțiune). Persoană culpașă. – Culpă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpă
CÚLPĂ, culpe, s. f. (Jur.) Greșeală care constă în îndeplinirea neconformă a unei obligații sau în neîndeplinirea ei; greșeală care constă în săvârșirea unui fapt păgubitor sau pedepsit de lege. ♦ Greșeală, vină, vinovăție. – Din lat. culpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpeş
CÚLPEȘ, -Ă, culpeși, -e, adj. (Înv.) Care a săvârșit o faptă condamnabilă; vinovat. – Culpă + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culpeș
CÚLPEȘ, -Ă, culpeși, -e, adj. (Înv.) Care a săvârșit o faptă condamnabilă; vinovat. – Culpă + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cult
CULT^1, culte, s. n. 1. Omagiu care se aduce divinității prin acte religioase; manifestare a sentimentului religios prin rugăciuni și prin acte rituale; totalitatea ritualurilor unei religii. 2. Sentiment exagerat de admirație, de respect, de venerație, de adorație față de cineva sau de ceva. ◊ Cultul personalității = atitudine sistematică de admirație (exagerată) provocată și controlată cu privire la un conducător (sau la o personalitate), considerat ca înzestrat cu calități deosebite de ordin intelectual, afectiv, organizatoric etc. 3. Religie, confesiune. – Din fr. culte, lat. cultus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cult
CULT^2, -Ă, culți, -te, adj. 1. Care are un nivel înalt de cultură și de cunoștințe; instruit. 2. (Despre manifestări ale oamenilor) De care dă dovadă omul cult (1); care are caracter savant, cărturăresc. 3. (În opoziție cu popular; despre muzică, poezie, literatură etc.) Creat de un autor instruit. – Din lat. cultus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultic
CÚLTIC, -Ă, cultici, -ce, adj. (Rar) De cult^1. – Cult^1 + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultism
CULTÍSM, cultisme, s. n. Afectare, bogăție căutată, artificială a stilului. ♦ Greșeală de limbă a cărei origine o constituie dorința de a se exprima mai literar, mai puțin banal. – Din fr. cultisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultist
CULTÍST, -Ă, cultiști, -ste, adj. Care adoptă cultismul; de cultism. – Din fr. cultiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultiva
CULTIVÁ, cultív, vb. I. 1. Tranz. A lucra pământul spre a-l face să dea roade. ♦ A semăna plante; a îngriji și a recolta plante agricole. 2. Tranz. Fig. A se ocupa cu râvnă de ceva; a face să crească, să se dezvolte. ♦ A căuta să câștige sau să mențină prietenia, bunăvoința, încrederea cuiva. 3. Refl. și tranz. A (se) instrui. – Din fr. cultiver, lat. cultivare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultivabil
CULTIVÁBIL, -Ă, cultivabili, -e, adj. (Despre pământ și despre plante) Care poate fi cultivat. – Din fr. cultivable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultivare
CULTIVÁRE, cultivări, s. f. Acțiunea de a (se) cultiva. 1. Lucrarea pământului. 2. Fig. Educare, instruire, dezvoltare. – V. cultiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultivat
CULTIVÁT, -Ă, cultivați, -te, adj. 1. (Despre plante) Care se cultivă. 2. (Despre oameni) Educat, instruit, cult. – V. cultiva. Cf. fr. cultivé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultivator
CULTIVATÓR, -OÁRE, cultivatori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu cultivarea pământului, care seamănă și îngrijește plante de cultură. 2. S. n. Mașină agricolă care servește la mărunțirea și afânarea pământului, la distrugerea buruienilor din culturile de plante prășitoare etc. – Din fr. cultivateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultural
CULTURÁL, -Ă, culturali, -e, adj. Care aparține culturii (1), privitor la cultură, care ajută la răspândirea culturii. ◊ Cămin cultural = instituție de culturalizare, la sate, care organizează conferințe și spectacole artistice, popularizează cărți și reviste etc. – Din fr. culturel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturaliceşte
CULTURALICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere cultural. – Cultural + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturalicește
CULTURALICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere cultural. – Cultural + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturaliza
CULTURALIZÁ, culturalizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ridica din punct de vedere cultural; a (se) instrui. – Cultural + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturalizare
CULTURALIZÁRE, culturalizări, s. f. Acțiunea de a (se) culturaliza și rezultatul ei; răspândire a culturii; instruire. – V. culturaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cultură
CULTÚRĂ, culturi, s. f. 1. Totalitatea valorilor materiale și spirituale create de omenire și a instituțiilor necesare pentru comunicarea acestor valori. ♦ Faptul de a poseda cunoștințe variate în diverse domenii; totalitatea acestor cunoștințe; nivel (ridicat) de dezvoltare intelectuală la care ajunge cineva. ◊ Om de cultură = persoană cu un nivel intelectual ridicat, care posedă cunoștințe universale temeinice. ♦ (Arheol.) Totalitatea vestigiilor vieții materiale și spirituale prin intermediul cărora se reconstituie imaginea unei comunități omenești din trecut. ♦ Ansamblu de activități și modele de comportament proprii unui grup social dat, transmisibile prin educație. Cultura islamică în Spania. 2. Totalitatea lucrărilor agrotehnice necesare plantelor agricole pentru a se realiza producții mari și constante; știința, priceperea de a lucra pământul, de a îngriji plantele. ◊ Cultura plantelor = ramură a agriculturii care are ca obiect cultivarea plantelor în vederea obținerii de alimente, furaje sau materii prime. Plante de cultură = plante cultivate de om pentru folosul pe care îl aduc. ♦ Teren cultivat cu un anumit fel de plante. ♦ Creștere, prăsire a unor animale, a unor insecte etc. Cultura viermilor de mătase. 3. Creștere, în laborator, a bacteriilor pentru diverse utilizări; colonie de bacterii obținută pe această cale. 4. (În sintagma) Cultură fizică = dezvoltare armonioasă a corpului prin sport și gimnastică, atât pentru întărirea și menținerea sănătății, cât și pentru formarea calităților fizice necesare în muncă, sport etc., la care se adaugă baza materială, cercetarea științifică, procesul de formare a specialiștilor; disciplină care se ocupă cu această dezvoltare; educație fizică. – Din fr. culture, lat. cultura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturism
CULTURÍSM s. n. Disciplină sportivă bazată pe exerciții complexe, care urmărește dezvoltarea armonioasă și viguroasă a corpului, dezvoltarea musculaturii etc. – Cultură + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturist
CULTURÍST, -Ă, culturiști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică culturismul. – Din fr. culturiste, engl. culturist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturolog
CULTUROLÓG, -Ă, culturologi, -ge, s. m. și f. Specialist în culturologie. – Din culturologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culturologie
CULTUROLOGÍE s. f. Știință generală despre cultură și civilizație, cu aplicare în sfera științelor sociale. – Din engl. culturology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

culucciu
CULUCCÍU, culuccii, s. m. (Înv.) Paznic de noapte. – Din tc. kullukçu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cum
CUM adv., conj. A. Adv. I. (Interogativ). 1. În ce mod? Cum ai făcut de ai venit? ◊ Expr. Cum și în ce chip sau cum și ce fel = în ce fel. A nu avea (sau a nu ști) cum = a nu avea posibilitate de a... ♦ (Repetat, în propoziții enunțiative) Într-un fel oarecare. ♦ De ce? Cum nu m-ai înștiințat? ◊ Expr. Cum de... = cum se face că..., cum e posibil ca... {Da) cum (să sau de) nu! = a) desigur! firește!; b) (ir.) vorbă să fie! dá de unde! nici gând! Apoi (sau, pop., păi) cum! = desigur! firește! se înțelege! 2. (Exprimă părerea de rău, contrarietatea, surpriza, mirarea, indignarea etc.). Se poate? adevărat să fie? 3. Ce? poftim?. 4. Cu cât? cu ce preț? Cum dai merele? II. (Explicativ) Cât de (mare, mult, bine, tare etc.). Cum îți plac florile! B. Conj. (Stabilește raporturi de subordonare) 1. (Introduce o completivă directă sau indirectă) Privind în urma lor cum se duceau, rămase gânditor. ◊ Loc. adj. și adv. Nu știu cum = într-un fel oarecare; (în mod) ciudat, bizar. 2. (Introduce o propoziție modală) M-au văzut cum dormeam. ♦ (Introduce o propoziție comparativă) Precum. Va râde cum a râs și altă dată. ◊ Expr. Cum nu este (sau nu se mai află), se spune, despre cineva sau ceva care posedă în cel mai înalt grad anumite calități. Cum s-ar zice = adică, vasăzică. 3. (Introduce o propoziție cauzală) Deoarece, întrucât; fiindcă. Băiatul, cum e muncitor, va obține nota maximă. 4. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși. 5. În așa fel, încât. Să se facă un palat cum seamăn pe lume să nu aibă. 6. În măsura în care, pe cât. Nu mă vreți voi, cum înțeleg ? 7. Îndată ce. ♦ (Arată că două acțiuni se petrec aproape simultan) Cum vor vedea că vii cu daruri, îndată vor alerga. 8. (Introduce o propoziție atributivă) În care. Din ceasul cum te-am văzut, te-am recunoscut. 9. (Înv.; introduce o propoziție finală) Pentru că. Își va pune toate puterile cum să-și sfârșească slujba. 10. (Introduce o propoziție subiectivă) Cum te porți nu e bine. – Lat. quomo[do].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuman
CUMÁN, -Ă, cumani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Popor de neam turcic care, migrând dinspre est, la sfârșitul sec. XI s-a așezat pe teritoriul Țărilor Române, unde, în parte a fost asimilat de populația românească; persoană care face parte din acest popor. 2. Adj. Care aparține cumanilor (1), privitor la cumani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de cumani (1). – Din fr. coumanes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumarină
CUMARÍNĂ, cumarine, s. f. Produs cristalin cu miros de fân proaspăt, extras din fructele unor plante sau preparat sintetic și folosit pentru esențe, parfumuri și aromatizarea tutunurilor. – Din fr. cumarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumaş
CUMÁȘ^1, (2) cumașuri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Stofă (de mătase) pentru rochii. 2. Sort, bucată de cumaș^1. – Cf. tc. kumaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumaș
CUMÁȘ^1, (2) cumașuri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Stofă (de mătase) pentru rochii. 2. Sort, bucată de cumaș^1. – Cf. tc. kumaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumaş
CUMÁȘ^2, -Ă, cumași, -e, s. m. și f. (Înv. și reg.) Om de nimic, rău; poamă, pramatie. – Din tc. kumaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumaș
CUMÁȘ^2, -Ă, cumași, -e, s. m. și f. (Înv. și reg.) Om de nimic, rău; poamă, pramatie. – Din tc. kumaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumătrie
CUMĂTRÍE s. f. v. cumetrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumătriţă
CUMĂTRÍȚĂ s. f. v. cumetriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumătriță
CUMĂTRÍȚĂ s. f. v. cumetriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumătru
CUMẮTRU, -Ă, cumetri, -e, s. m. și f. 1. Nașul sau nașa în raport cu părinții copilului botezat ori cu alte rude. 2. Termen de adresare la țară între bărbați și femei de aceeași vârstă (sau mai în vârstă). ♦ (În basme, în fabule) Termen de adresare în lumea animalelor. ♦ P. ext. (Fam.) Bărbat sau femeie. – Din sl. kŭmotra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumâs
CUMẤS s. n. Băutură preparată din lapte de iapă fermentat, foarte răspândit în unele regiuni din Asia Centrală. [Var.: cumís s. n.] – Din rus. kumîs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumbara
CUMBARÁ, cumbarale, s. f. (Înv.) Obuz. [Var.: bumbará s. f.] – Din tc. kumbara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumen
CÚMEN s. n. Amestec de hidrocarburi benzenice care se găsește în uleiul gudroanelor cărbunilor de pământ și în anumite fracțiuni de petrol. – Din fr. cumène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumetrel
CUMETRÉL, cumetrei, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui cumătru. – Cumătru + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumetri
CUMETRÍ, cumetresc, vb. IV. Refl. recipr. (Pop.) A se înrudi cu cineva printr-o relație de cumetrie, a deveni cumătru (1) cu cineva. – Din cumătru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumetrie
CUMETRÍE, cumetrii, s. f. (Pop.) 1. Relație de înrudire între cumetri sau cumetre; calitatea de cumătru sau de cumătră. 2. Petrecerea, ospățul de la botez. [Var.: (reg.) cumătríe s. f.] – Cumătru + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumetriţă
CUMETRÍȚĂ, cumetrițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui cumătră. [Var.: (reg.) cumătríță s. f.] – Cumătră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumetriță
CUMETRÍȚĂ, cumetrițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui cumătră. [Var.: (reg.) cumătríță s. f.] – Cumătră + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumincior
CUMINCIÓR, -OÁRĂ, cuminciori, -oare, adj. Diminutiv al lui cuminte. – Cuminte + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumineca
CUMINECÁ, cumínec, vb. I. Refl. și tranz. (În practicile religiei creștine) A primi sau a da cuminecătura; a (se) împărtăși, a (se) griji. ♦ Tranz. A anula, a face să fie iertate prin cuminecătură un păcat, o greșeală. [Var.: cuminicá vb. I] – Lat. *comminicare (= communicare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminecare
CUMINECÁRE, cuminecări, s. f. Acțiunea de a (se) cumineca. – V. cumineca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminecătură
CUMINECĂTÚRĂ, cuminecături, s. f. (În religia creștină) Ritual care constituie una dintre cele șapte taine și care constă în gustarea de către credincioși a vinului și a pâinii sfințite de preot, simbol al sângelui și al trupului lui Hristos; euharistie, împărtășanie, grijanie. ♦ (Concr.) Vinul și pâinea care servesc în acest scop. – Cumineca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminica
CUMINICÁ vb. I v. cumineca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminicarisire
CUMINICARISÍRE, cuminicarisiri, s. f. v. CUMINICARISI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuminicarisit
CUMINICARISÍT, -Ă, cuminicarisiți, -te, adj. v. CUMINICARISI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuminte
CUMÍNTE, cuminți, adj. 1. Cu purtări bune; așezat, liniștit. 2. Cu judecată; deștept, înțelept. ◊ (Substantivat, m.) Un nebun arunc-o piatră-n baltă și zece cuminți n-o pot scoate. ♦ Prevăzător, prudent. – Cu + minte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminţenie
CUMINȚÉNIE s. f. 1. Calitatea de a fi cuminte, purtare bună; seriozitate, cuminție. 2. Înțelepciune, deșteptăciune. ♦ Prevedere, prudență. – Cuminte + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumințenie
CUMINȚÉNIE s. f. 1. Calitatea de a fi cuminte, purtare bună; seriozitate, cuminție. 2. Înțelepciune, deșteptăciune. ♦ Prevedere, prudență. – Cuminte + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminţi
CUMINȚÍ, cumințesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) liniști, a (se) potoli; a deveni sau a face să devină mai serios, mai înțelept. – Din cuminte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminți
CUMINȚÍ, cumințesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) liniști, a (se) potoli; a deveni sau a face să devină mai serios, mai înțelept. – Din cuminte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminţie
CUMINȚÍE s. f. (Rar) Cumințenie (1). – Cuminte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminție
CUMINȚÍE s. f. (Rar) Cumințenie (1). – Cuminte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuminţit
CUMINȚÍT, -Ă, cumințiți, -te, adj. Care a devenit mai așezat, mai serios; care s-a făcut mai înțelept, mai cu judecată. – V. cuminți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumințit
CUMINȚÍT, -Ă, cumințiți, -te, adj. Care a devenit mai așezat, mai serios; care s-a făcut mai înțelept, mai cu judecată. – V. cuminți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumis
CUMÍS s. n. v. cumâs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumlaude
cum laude loc. lat. – V. magna cum laude.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cumnat
CUMNÁT, -Ă, cumnați, -te, s. m. și f. Fratele sau sora unuia dintre soți în raport cu celălalt soț. ♦ (La pl.) Persoane (femei sau bărbați) înrudite în acest fel. – Lat. cognatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnăţel
CUMNĂȚÉL, cumnăței, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui cumnat. – Cumnat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnățel
CUMNĂȚÉL, cumnăței, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui cumnat. – Cumnat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnăţică
CUMNĂȚÍCĂ, cumnățele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui cumnată. – Cumnată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnățică
CUMNĂȚÍCĂ, cumnățele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui cumnată. – Cumnată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnăţie
CUMNĂȚÍE s. f. (Rar) Calitatea de cumnat sau de cumnată; înrudire între cumnați și cumnate. – Cumnat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumnăție
CUMNĂȚÍE s. f. (Rar) Calitatea de cumnat sau de cumnată; înrudire între cumnați și cumnate. – Cumnat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpănă
CÚMPĂNĂ, cumpene, s. f. 1. Dispozitiv format dintr-o bârnă mobilă de lemn așezată pe un stâlp înalt, având legată la un capăt o greutate pentru echilibru și la celălalt o găleată, cu ajutorul căruia se scoate apa din fântână. 2. Cântar format dintr-o pârghie cu brațe egale și o limbă care oscilează la cea mai mică aplecare a talerelor. ◊ Expr. A arunca (ceva) în cumpănă = a aduce (ceva) ca argument decisiv în rezolvarea unei probleme. A trage (greu) în cumpănă = a avea importanță (mare). A fi (sau a sta) în cumpănă = a șovăi în luarea unei hotărâri. (Înv.) A pune (pe cineva) în cumpănă = a pune (pe cineva) în încurcătură. ♦ Echilibru. ◊ Loc. adj. și adv. (Despre arme) În cumpănă = în cumpănire. ◊ Expr. A ține (ceva) în cumpănă = a ține ceva în poziție suspendată, făcând să balanseze. ♦ Fig. Limită, măsură; moderație. Trebuie să aibă omul, în ființa lui, buna cumpănă a înțelepciunii. 3. Simbol al justiției, reprezentat printr-o balanță. ♦ Una dintre constelațiile zodiacului, reprezentată printr-o balanță. 4. (În sintagmele) Cumpăna apelor sau cumpănă de ape = punct înalt de teren de unde apele își trag izvorul și de unde se separă, pornind la vale pe unul dintre cele două versante. Cumpăna nopții = miezul nopții. 5. Nume dat unor instrumente folosite la verificarea direcției orizontale sau verticale a unui obiect; nivelă cu bulă de aer. 6. Fig. Soartă (rea); primejdie, nenorocire; încercare la care este supus cineva. ♦ Ploaie mare, rupere de nori. – Din sl. konpona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpăneală
CUMPĂNEÁLĂ, cumpăneli, s. f. Cumpănire, chibzuială, socotință, cumpătare. – Cumpăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpăni
CUMPĂNÍ, cumpănesc, vb. IV. 1. Tranz. A cântări (cu cumpăna). ♦ A aprecia greutatea sau alte calități ale unui obiect. 2. Tranz. A pune în stare de echilibru; a echilibra. 3. Refl. și tranz. A (se) clătina, a (se) legăna. 4. Tranz. și intranz. Fig. A cântări cu mintea, a chibzui, a socoti. ♦ Refl. A sta la îndoială înainte de a lua o hotărâre; a șovăi. 5. Refl. Fig. A lua o hotărâre; a se decide. 6. Tranz. Fig. (Reg.) A îndemna, a sfătui. 7. Tranz. Fig. A fi mai presus de...; a întrece; a precumpăni. – Din cumpănă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpănire
CUMPĂNÍRE, cumpăniri, s. f. Acțiunea de a (se) cumpăni și rezultatul ei. 1. Echilibru. ◊ Expr. (A ține arma) în cumpănire = (a ține arma) de mijloc (sprijinindu-și mâna de șold). 2. Fig. Măsură justă; chibzuială (în vorbe sau în fapte). – V. cumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpănit
CUMPĂNÍT, -Ă, cumpăniți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Chibzuit, echilibrat, măsurat. – V. cumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpăra
CUMPĂRÁ, cúmpăr, vb. I. Tranz. 1. A intra în posesiunea unui lucru, plătind contravaloarea lui cu bani. ◊ Expr. Cum am cumpărat-o, așa o vând = cum mi s-a povestit mie, așa povestesc și eu altora. 2. Fig. A câștiga pe cineva de partea sa, plătindu-l; a mitui. – Lat. comparare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpărare
CUMPĂRÁRE s. f. Acțiunea de a cumpăra și rezultatul ei. ◊ (Ec. pol.) Putere de cumpărare = capacitate de plată a unității bănești sau a populației; cantitate de mărfuri și de servicii care poate fi obținută în schimbul unei unități bănești (putere de cumpărare a banilor) sau care poate fi plătită de populație (putere de cumpărare a populației) într-o anumită perioadă. Vânzare-cumpărare = strămutarea proprietății unui lucru de la vânzător la cumpărător, în schimbul unui preț. – V. cumpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpărător
CUMPĂRĂTÓR, -OÁRE, cumpărători, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care cumpără (mărfuri). 2. Persoană care, în virtutea unui contract de vânzare-cumpărare, dobândește, contra unei plăți, dreptul de proprietate asupra unui bun. – Cumpăra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpărătură
CUMPĂRĂTÚRĂ, cumpărături, s. f. Faptul de a cumpăra; (concr.) obiect cumpărat; târguială. – Cumpăra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpăt
CÚMPĂT s. n. 1. Echilibru sufletesc, judecată dreaptă, stăpânire de sine; cumpătare. 2. (Rar) Încercare grea la care este supus cineva. 3. (Înv.; în expr.) Pe sub cumpăt = pe ascuns; cu vicleșug. – Lat. compitus (= computus „socoteală”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpăta
CUMPĂTÁ, cumpătez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Rar) A (se) restrânge, a (se) modera, a (se) tempera. ♦ Tranz. (Reg.) A cruța, a economisi; a menaja. 2. (Înv. și reg.) A (se) îndruma; a (se) decide. – Lat. *compitare (= computare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpătare
CUMPĂTÁRE, cumpătări, s. f. Măsură, moderație (la mâncare și la băutură); sobrietate. – V. cumpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumpătat
CUMPĂTÁT, -Ă, cumpătați, -te, adj. (Despre oameni și despre manifestările lor) Cu măsură, stăpânit, sobru, așezat. – V. cumpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumplit
CUMPLÍT, -Ă, cumpliți, -te, adj. 1. Groaznic, teribil; crud, nemilos, feroce. ♦ (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) Foarte bun, gustos. ♦ (Adverbial; cu valoare de superlativ) Tare, mult, extraordinar, strașnic. 2. (Înv.) Zgârcit. – Din cumpli (înv. „a ucide” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumsecade
CUMSECÁDE adj. invar., adv. 1. Adj. invar. (Despre oameni) Cu purtări bune; de treabă, onest, cinstit. 2. Adj., adv. (Care este) așa cum se cuvine, cum se cere, cum trebuie; potrivit, bun. – Cum + se + cade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumsecădenie
CUMSECĂDÉNIE s. f. Calitatea unui om de a fi cumsecade. – Cumsecade + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumul
CÚMUL, cumuluri, s. n. Deținere de către o persoană a mai multor funcții sau atribuții (remunerate) în același timp. [Acc. și: cumúl] – Din fr. cumul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumula
CUMULÁ, cumulez, vb. I. Tranz. 1. A deține în același timp două sau mai multe funcții. 2. A realiza un singur tot din mai multe lucruri, fapte, situații, venituri etc. – Din fr. cumuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulard
CUMULÁRD, -Ă, cumularzi, -de, s. m. și f. Persoană care cumulează. – Din fr. cumulard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulare
CUMULÁRE, cumulări, s. f. Acțiunea de a cumula și rezultatul ei; cumulație. – V. cumula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulativ
CUMULATÍV, -Ă, cumulativi, -e, adj. Care cumulează. ♦ (Adverbial) Concomitent, în același timp, simultan. – Din fr. cumulatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulaţie
CUMULÁȚIE, cumulații, s. f. (Rar) Cumulare. – Din lat. cumulatio, fr. cumulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulație
CUMULÁȚIE, cumulații, s. f. (Rar) Cumulare. – Din lat. cumulatio, fr. cumulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulonimbus
CUMULONÍMBUS s. m. Formațiune de nori denși de culoare cenușie-plumburie, de mari dimensiuni, care se dezvoltă pe verticală de la suprafața pământului până la altitudinea de 10 000 m și care aduce furtună cu ploaie, zăpadă și grindină. – Din fr. cumulo-nimbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulostratus
CUMULOSTRÁTUS s. m. Formațiune de nori compusă din cumulus și stratus. – Din fr. cumulo-stratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumulus
CÚMULUS s. m. Formațiune de nori groși, albicioși, cu aspect de grămezi izolate, al căror contur se modifică neîncetat și care apar la înălțimi de peste 1000 m, frecvenți în anotimpul cald. – Din fr., lat. cumulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cumva
CUMVÁ adv. 1. Într-un fel oarecare; oarecum. 2. Din întâmplare, eventual, poate. – Cum + va (= vrea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuneiform
CUNEIFÓRM, -Ă, cuneiformi, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care este în formă de cui. ◊ Scriere cuneiformă = sistem de scriere cu litere în formă de cuie săpate în piatră sau imprimate pe tăblițe de argilă, folosit de unele popoare orientale antice. 2. S. f. Literă folosită în acest sistem de scriere. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. cunéiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunetă
CUNÉTĂ, cunete, s. f. 1. Rigolă cu secțiune semicirculară, amenajată în lungul unui canal. 2. Secțiunea de curgere a unui canal navigabil. – Din fr. cunette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuniculicultură
CUNICULICULTÚRĂ s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu creșterea iepurilor de casă. – Din fr. cuniculiculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoaşte
CUNOÁȘTE, cunósc, vb. III. 1. Tranz. A lua cunoștință în chip veridic de obiectele și de fenomenele înconjurătoare; a stabili în chip obiectiv natura, proprietățile unui lucru, relațiile dintre fenomene, a le da o interpretare conformă cu adevărul. 2. Tranz. A avea sau a dobândi cunoștințe pe baza studiului, experienței; a fi luat cunoștință de ceva. 3. Tranz. A ști, a afla cine este cineva, a identifica ceva; a fi făcut (personal) cunoștință cu cineva, a fi luat cunoștință de ceva. ◊ Expr. A nu cunoaște moarte = (despre obiecte) a fi trainic, durabil. A-și cunoaște (sau a nu-și cunoaște) lungul nasului = a-și da (sau a nu-și da) seama de ce i se cuvine sau i se poate permite. A face cunoscut (cuiva ceva) = a da de știre, a preveni, a avertiza. ♦ A ști felul de a fi al cuiva. ◊ Expr. A cunoaște lumea = a avea experiența vieții. ♦ A recunoaște, a identifica. ♦ A distinge, a deosebi pe cineva sau ceva. ♦ A avea de-a face cu ceva, a fi în deplină cunoștință de cauză. Cunosc eu bunătatea ta. 4. Refl. (impers.) A se băga de seamă, a se remarca, a se descoperi. ♦ A avea efect, a nu se întâmpla în zadar. Pe unde a trecut, se cunoaște. ◊ Expr. (Tranz.) A cunoaște ceva = a se alege cu un profit, cu un beneficiu. 5. Tranz. A admite ca adevărat; a nu tăgădui. 6. Intranz. (Rar) A-și arăta recunoștința pentru ceva; a răsplăti. 7. Tranz. A admite calitatea sau titlul cuiva. 8. Tranz. A-și da seama de ceva; a înțelege, a ști. – Lat. pop. connoscere (= cognoscere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoaște
CUNOÁȘTE, cunósc, vb. III. 1. Tranz. A lua cunoștință în chip veridic de obiectele și de fenomenele înconjurătoare; a stabili în chip obiectiv natura, proprietățile unui lucru, relațiile dintre fenomene, a le da o interpretare conformă cu adevărul. 2. Tranz. A avea sau a dobândi cunoștințe pe baza studiului, experienței; a fi luat cunoștință de ceva. 3. Tranz. A ști, a afla cine este cineva, a identifica ceva; a fi făcut (personal) cunoștință cu cineva, a fi luat cunoștință de ceva. ◊ Expr. A nu cunoaște moarte = (despre obiecte) a fi trainic, durabil. A-și cunoaște (sau a nu-și cunoaște) lungul nasului = a-și da (sau a nu-și da) seama de ce i se cuvine sau i se poate permite. A face cunoscut (cuiva ceva) = a da de știre, a preveni, a avertiza. ♦ A ști felul de a fi al cuiva. ◊ Expr. A cunoaște lumea = a avea experiența vieții. ♦ A recunoaște, a identifica. ♦ A distinge, a deosebi pe cineva sau ceva. ♦ A avea de-a face cu ceva, a fi în deplină cunoștință de cauză. Cunosc eu bunătatea ta. 4. Refl. (impers.) A se băga de seamă, a se remarca, a se descoperi. ♦ A avea efect, a nu se întâmpla în zadar. Pe unde a trecut, se cunoaște. ◊ Expr. (Tranz.) A cunoaște ceva = a se alege cu un profit, cu un beneficiu. 5. Tranz. A admite ca adevărat; a nu tăgădui. 6. Intranz. (Rar) A-și arăta recunoștința pentru ceva; a răsplăti. 7. Tranz. A admite calitatea sau titlul cuiva. 8. Tranz. A-și da seama de ceva; a înțelege, a ști. – Lat. pop. connoscere (= cognoscere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoaştere
CUNOÁȘTERE, cunoașteri, s. f. Acțiunea de a cunoaște și rezultatul ei. 1. Reflectare în conștiință a realității existente independent de subiectul cunoscător. ◊ Teoria cunoașterii = studiul critic al problemelor pe care le ridică determinarea originii și valorii cunoașterii. 2. Faptul de a poseda cunoștințe, informații date asupra unui subiect, asupra unei probleme; cunoștință (1). – V. cunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoaștere
CUNOÁȘTERE, cunoașteri, s. f. Acțiunea de a cunoaște și rezultatul ei. 1. Reflectare în conștiință a realității existente independent de subiectul cunoscător. ◊ Teoria cunoașterii = studiul critic al problemelor pe care le ridică determinarea originii și valorii cunoașterii. 2. Faptul de a poseda cunoștințe, informații date asupra unui subiect, asupra unei probleme; cunoștință (1). – V. cunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoscător
CUNOSCĂTÓR, -OÁRE, cunoscători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care posedă cunoștințe speciale, temeinice într-un domeniu; expert. ♦ (Persoană) care are un gust rafinat. – Cunoaște + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoscut
CUNOSCÚT, -Ă, cunoscuți, -te, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care se cunoaște, care se știe. ♦ (Persoană) care poate fi ușor de recunoscut. 2. (Persoană) care a făcut cunoștință cu cineva. ♦ (Persoană) care se bucură de o anumită reputație, de notorietate. – V. cunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoştinţă
CUNOȘTÍNȚĂ, cunoștințe, s. f. 1. Cunoaștere (2). ◊ Expr. A avea (sau a lua) cunoștință de ceva = a ști, a fi informat. A aduce (ceva) la cunoștința cuiva = a informa pe cineva (despre ceva). A aduce la cunoștința publică = a da de știre tuturor. În cunoștință de cauză = cunoscând bine ceva. ♦ Facultatea de a simți, de a primi impresii din afară. ◊ Expr. A-și pierde cunoștința = a nu mai ști de sine, a leșina. (Rar) A-și veni în cunoștință = a se trezi din leșin. ♦ (Rar) Minte, rațiune. 2. (La pl.) Totalitatea noțiunilor, ideilor, informațiilor pe care le are cineva într-un domeniu oarecare. 3. Persoană pe care vorbitorul o cunoaște. ◊ Expr. A face cunoștință cu cineva = a lega relații sociale cu o persoană. (Fam.) A face cuiva cunoștință cu cineva = a prezenta pe cineva cuiva. 4. (Înv.) Mulțumire, recunoștință. – Cunoaște + suf. -ință (3 după fr. connaissance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunoștință
CUNOȘTÍNȚĂ, cunoștințe, s. f. 1. Cunoaștere (2). ◊ Expr. A avea (sau a lua) cunoștință de ceva = a ști, a fi informat. A aduce (ceva) la cunoștința cuiva = a informa pe cineva (despre ceva). A aduce la cunoștința publică = a da de știre tuturor. În cunoștință de cauză = cunoscând bine ceva. ♦ Facultatea de a simți, de a primi impresii din afară. ◊ Expr. A-și pierde cunoștința = a nu mai ști de sine, a leșina. (Rar) A-și veni în cunoștință = a se trezi din leșin. ♦ (Rar) Minte, rațiune. 2. (La pl.) Totalitatea noțiunilor, ideilor, informațiilor pe care le are cineva într-un domeniu oarecare. 3. Persoană pe care vorbitorul o cunoaște. ◊ Expr. A face cunoștință cu cineva = a lega relații sociale cu o persoană. (Fam.) A face cuiva cunoștință cu cineva = a prezenta pe cineva cuiva. 4. (Înv.) Mulțumire, recunoștință. – Cunoaște + suf. -ință (3 după fr. connaissance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cununa
CUNUNÁ, cunún, vb. I. 1. Refl. recipr. A se căsători religios. 2. Tranz. (Despre preoți) A oficia slujba cununiei. ♦ A fi naș la cununie. ♦ (Despre părinți) A-și căsători după ritualul religios fiul sau fiica. – Lat. coronare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cununat
CUNUNÁT, -Ă, cununați, -te, adj. Căsătorit după ritualul religios. – V. cununa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cunună
CUNÚNĂ, cununi, s. f. 1. Împletitură în formă circulară, făcută din flori, frunze sau ramuri (care se pune pe cap). ◊ Expr. A sta cunună împrejurul cuiva = (despre un grup de persoane) a sta împrejurul cuiva, formând un cerc închis. Cunună de raze (sau de lumină) = aureolă. Cunună de munți (sau de dealuri, de păduri) = lanț, șir de munți sau de dealuri, de păduri, dispuse în cerc. 2. Coroană care se acorda în Antichitate învingătorilor (în război și la concursurile sportive sau literare). ♦ Fig. Glorie, faimă, renume. 3. Coroană care se așază pe capul celor care se căsătoresc după ritualul religios. 4. Funie, împletitură de ceapă, de usturoi etc. 5. Grindă principală cu care se închide în partea de sus un perete de lemn și pe care se reazemă celelalte grinzi ale tavanului și ale acoperișului. – Lat. corona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cununie
CUNUNÍE, cununii, s. f. 1. Căsătorie (religioasă). ◊ Loc. adj. Cu cununie = (despre soț sau soție) căsătorit religios. ◊ Expr. A lua (pe cineva) cu cununie = a se căsători cu cineva religios. 2. (Concr.) Cunună (3). ◊ Expr. A(-și) pune cununiile (pe cap) = a (se) cununa. – Cununa + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cununiţă
CUNUNÍȚĂ, cununițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cunună. 2. (Bot.) Ciritel. – Cunună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cununiță
CUNUNÍȚĂ, cununițe, s. f. 1. Diminutiv al lui cunună. 2. (Bot.) Ciritel. – Cunună + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupaj
CUPÁJ, cupaje, s. n. Operație de amestecare a mai multor varietăți de vin, după anumite metode, în vederea obținerii unui anumit tip de vin; cupajare. – Din fr. coupage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupajare
CUPAJÁRE, cupajări, s. f. Cupaj. – Din cupaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupar
CUPÁR, cupari, s. m. Dregător domnesc, în Evul Mediu, în Moldova, care avea funcția de ajutor al paharnicului; titlu purtat de acest dregător. – Cupă^1 + suf. -ar
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupă
CÚPĂ^1, cupe, s. f. 1. Vas de băut mai mult larg decât adânc (cu picior); pahar cu picior, în formă de potir cu gura largă, din care se beau băuturi alcoolice. ♦ Conținutul unui astfel de vas sau de pahar. ♦ Fig. Caliciu. 2. (Pop.) Unitate de măsură pentru lichide (mai mare de un litru). ♦ Cană, vas având această capacitate. 3. Trofeu în formă de cupă^1 (1), care se atribuie câștigătorului unei competiții sportive; p. ext. competiție sportivă desfășurată în vederea câștigării unui astfel de premiu. ♦ Sistem de organizare și de desfășurare a unor competiții sportive, în care câștigătorul final este desemnat prin eliminarea succesivă a adversarilor, primind drept trofeu o cupă^1 (3). 4. Piesă metalică în formă de vas deschis, montată la elevatoare și la alte mașini și în care se pot încărca materiale lichide, pulverulente, pământ sau piatră. 5. Plantă cu tulpina foarte scurtă, care face o singură floare albastră-azurie (Gentiana acantis). ◊ Compus: cupa-vacii = plantă agățătoare cu frunze în formă de săgeată și cu flori mari, albe, asemănătoare cu ale zorelelor (Calystegia sepium). – Lat. cuppa (cu sensuri după fr. coupe), (2) magh. kupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupă
CÚPĂ^2, cupe, s. f. Una dintre culorile cărților de joc (în formă de inimă de culoare roșie). – Din ngr. kúpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupă
CÚPĂ^3, cupe, s. f. Tăietură în croitorie; croială. – Din fr. coupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupea
CUPEÁ s. f. v. cupeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupelaţie
CUPELÁȚIE s. f. Procedeu industrial de extragere a aurului și argintului din minereurile bogate în plumb, constând în topirea minereului într-un curent puternic de aer și în separarea plumbului sub formă de zgură. – Din fr. coupellation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupelație
CUPELÁȚIE s. f. Procedeu industrial de extragere a aurului și argintului din minereurile bogate în plumb, constând în topirea minereului într-un curent puternic de aer și în separarea plumbului sub formă de zgură. – Din fr. coupellation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupelă
CUPÉLĂ, cupele, s. f. Vas confecționat dintr-un material refractar poros, folosit la extragerea metalelor prin cupelație. – Din fr. coupelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuperos
CUPERÓS, -OÁSĂ, cuperoși, -oase, s. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de cuperoză. – După fr. couperosé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuperoză
CUPERÓZĂ, cuperoze, s. f. Inflamație cronică a glandelor cutanate ale feței. ♦ Nume dat vinișoarelor roșii sau vinete care apar la oamenii în vârstă în jurul nasului și pe umerii obrajilor. – Din fr. couperose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupeţ
CUPÉȚ, cupeți, s. m. (Reg.) Negustor. – Din sl. kupĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupeț
CUPÉȚ, cupeți, s. m. (Reg.) Negustor. – Din sl. kupĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupeu
CUPÉU, cupeuri, s. n. 1. Trăsură (sau, în trecut, automobil) de lux, închisă, în general cu două locuri, în care vizitiul stă în exteriorul caroseriei. 2. Compartiment de călători într-un vagon de cale ferată. [Var.: (rar) cupeá s. f.] – Din fr. coupé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupid
CUPÍD, -Ă, cupizi, -de, adj. Apucător, avid de câștig; lacom, hrăpăreț. – Din fr. cupide, lat. cupidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupiditate
CUPIDITÁTE s. f. Lăcomie mare de bani, sete de câștig. – Din fr. cupidité, lat. cupiditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupido
Cupido, cunoscut și sub numele de Amor, era, în mitologia romană, zeul dragostei. Era fiul lui Venus. Tatăl său se credea că ar fi fost Iupiter, Mars sau Mercurius (v. și Eros).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cupidon
Cupidon = Cupido.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cupit
CUPÍT, -Ă, cupiți, -te, adj. (Reg.) Zgârcit. – Din cupi (puțin folosit, „a strânge” < sb.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupiu
CUPÍU, cupiuri, s. n. Bilet de hârtie cu imprimare specială (emis ca monedă sau ca ban cu anumită valoare nominală). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupiură
CUPIÚRĂ, cupiuri, s. f. Valoare monetară inscrisă pe o bancnotă; bancnota reprezentând acea valoare. [Pron.: cu-piu-ră] – Din fr. coupure.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cupla
CUPLÁ, cuplez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A lega, a reuni două sau mai multe elemente într-un sistem pentru a face posibil un transfer de energie între acestea; a acupla. ♦ Refl. recipr. Fig. (Despre oameni) A forma un cuplu, o pereche. – Din fr. coupler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplaj
CUPLÁJ, cuplaje, s. n. 1. Faptul de a cupla; legătură realizată între două sau mai multe circuite electrice prin rezistoare, bobine, condensatoare etc. sau prin intermediul câmpului electromagnetic variabil. 2. Organ de mașină care face legătura între doi arbori coaxiali pentru a transmite rotația și puterea de la arborele conducător la arborele condus. 3. Manifestație sportivă alcătuită din două sau mai multe meciuri (de același fel) care se desfășoară în continuare pe același teren. – Din fr. couplage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplare
CUPLÁRE, cuplări, s. f. Acțiunea de a (se) cupla și rezultatul ei. – V. cupla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplat
CUPLÁT, -Ă, cuplați, -te, adj. (Tehn.) Legat, reunit într-un sistem. – V. cupla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplă
CÚPLĂ, cuple, s. f. Legătură între două elemente în contact, care au și posibilitatea de mișcare relativă. ♦ Dispozitiv care leagă între ele două vehicule de cale ferată. – Din fr. couple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplător
CUPLĂTÓR, cuplători, s. m. Lucrător miner însărcinat cu cuplarea vagonetelor. – Cupla + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplet
CUPLÉT, cuplete, s. n. 1. Scurtă piesă muzicală vocală, cu conținut vesel sau satiric, inspirat din actualitățile zilei, în care toate strofele textului se cântă cu același refren. ♦ Cântec intercalat între scenele unui vodevil. ♦ Secțiune intercalată între refrenele unui rondo. 2. Poezie satirică alcătuită din mai multe strofe și un refren. 3. Strofă a unui cântec sau a unei poezii terminată printr-un refren. – Din fr. couplet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupletist
CUPLETÍST, -Ă, cupletiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă, recită sau compune cuplete. – Cuplet + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplor
CUPLÓR, cuploare, s. n. (Elt.) Dispozitiv utilizat pentru conectarea a două sisteme de același fel (mașini, circuite electrice). ◊ Cuplor acustic = dispozitiv care conectează terminalele unor sisteme de calcul prin intermediul rețelei telefonice. – Din engl. coupler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuplu
CÚPLU, cupluri, s. n. 1. Pereche formată din persoane (de sex opus). 2. (Fiz.) Sistem compus din două forțe antiparalele. – Din fr. couple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupolă
CUPÓLĂ, cupole, s. f. Partea de formă semisferică, poligonală sau eliptică care alcătuiește acoperământul unui dom, unei turle sau unui mare edificiu; boltă. – Din fr. coupole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupon
CUPÓN, cupoane, s. n. 1. Parte a unui titlu de rentă sau a unei acțiuni bancare care se decupează la scadență pentru a-i servi titularului la încasarea dobânzii sau a dividendelor. 2. Parte detașabilă dintr-un bilet, de pe un cotor etc. care conferă deținătorului anumite drepturi. 3. Bucată mică de metraj, rămasă dintr-un val de material textil. – Din fr. coupon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupra
CUPRÁ, cuprez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unor obiecte metalice cu un strat de cupru; a arămi. – Din cupru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprare
CUPRÁRE, cuprări, s. f. Acțiunea de a cupra și rezultatul ei; arămire. – V. cupra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprat
CUPRÁT, -Ă, cuprați, -te, adj. Acoperit cu un strat (subțire) de cupru. – V. cupra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupresacee
CUPRESACÉE, cupresacee, s. f. (La pl.) Familie de plante rășinoase, cu frunze persistente, aciculare sau în formă de solzi și cu flori unisexuate mici; (și la sg.) plantă (arbore sau arbust) care face parte din această familie. – Din fr. cupressacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupric
CÚPRIC, -Ă, cuprici, -ce, adj. Care conține cupru, privitor la cupru. – Din fr. cuprique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprifer
CUPRIFÉR, -Ă, cupriferi, -e, adj. Care conține cupru. – Din fr. cuprifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprinde
CUPRÍNDE, cuprínd, vb. III. I. Tranz. 1. A prinde, a apuca ceva de jur-împrejur cu mâinile sau cu brațele. ♦ Tranz. și refl. recipr. A (se) îmbrățișa. ♦ (Înv.) A lua prizonier; a captura. 2. Fig. A îmbrățișa cu privirea; a vedea; a înțelege, a cunoaște. ♦ A închide în sine; a îngloba. 3. (Despre o haină) A fi potrivită pentru corpul cuiva. 4. (Reg.) A bara, a bloca, a închide un drum. I-a cuprins calea. II. 1. Tranz. A acoperi din toate părțile; a învălui. 2. Tranz. A pune stăpânire; a cuceri. ♦ Fig. (Despre idei, mișcări sociale) A pătrunde în...; a atrage. ♦ Fig. (Despre stări fizice sau sufletești) A apuca, a stăpâni. 3. Refl. (Pop.) A-și mări averea; a se îmbogăți. III. Tranz. 1. (Despre corpuri) A umple un spațiu cu volumul sau cu dimensiunile sale; a ocupa. 2. (Despre numere) A include, a conține în valoarea, în mărimea pe care o reprezintă. Numărul patru cuprinde de două ori numărul doi. ♦ Refl. A intra de un anumit număr de ori în alt număr. Numărul doi se cuprinde de două ori în numărul patru. ♦ (Despre texte) A fi alcătuit din..., a îngloba în structura sa...; a avea în compoziția sa... ♦ (Refl.) (Despre epoci istorice sau geologice) A se întinde pe o perioadă de... [Perf. s. cuprinsei, part. cuprins. – Var.: coprínde vb. III] – Lat. comprendere (= comprehendere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprindere
CUPRÍNDERE, cuprinderi, s. f. Acțiunea de a (se) cuprinde și rezultatul ei. ♦ Încadrare, atragere într-un domeniu de activitate. ♦ (Înv.) Conținut (al unei opere). ♦ (Rar) Interior. [Var.: copríndere s. f.] – V. cuprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprins
CUPRÍNS^1, cuprinsuri, s. n. I. 1. Conținut. Cuprinsul cărții. ** Sumar (II 2). 2. Întindere, suprafață. ♦ Spațiu înconjurător. ♦ (Înv.) Loc, ținut. II. (Înv.) 1. Stăpânire. ♦ (Concr.) Proprietate. 2. Curte întărită a unui castel. [Var.: copríns s. n.] – V. cuprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprins
CUPRÍNS^2, -Ă, cuprinși, -se, adj. 1. (Rar) Îmbrățișat (unul cu altul). 2. (Pop.) Înstărit, bogat. – V. cuprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprinzător
CUPRINZĂTÓR, -OÁRE, cuprinzători, -oare, adj. Care cuprinde mult; care are un conținut bogat; care conține esențialul. ◊ Expr. Scurt și cuprinzător = a) formulă prin care se arată că o expunere este redusă la esențial; b) fără nicio discuție, categoric, e în zadar să mai lungim vorba. [Var.: coprinzătór, -oáre adj.] – Cuprinde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprism
CUPRÍSM s. n. Otrăvire provocată de consumarea unor alimente fierte sau prăjite în vase de aramă. – Din fr. cuprisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuprit
CUPRÍT s. m. Oxid natural de cupru. – Din fr. cuprite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupronichel
CUPRONÍCHEL s. n. Denumire dată aliajelor de cupru și nichel. – Din germ. Kupronickel, fr. cupro-nickel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupros
CUPRÓS, -OÁSĂ, cuproși, -oase, adj. (Chim.) Care conține cupru (monovalent). – Cupru + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuproxid
CUPROXÍD, cuproxizi, s. m. Oxid de cupru. ♦ Redresor folosit în radio, compus din mai multe discuri de cupru acoperite cu un strat de oxid de cupru. – Din fr. cuproxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupru
CÚPRU s. n. Element chimic, metal de culoare roșiatică, foarte maleabil, ductil și bun conducător de căldură și de electricitate, cu numeroase întrebuințări în industria tehnică, în fotogravură, galvanoplastie, la obținerea de aliaje etc.; aramă. – Din lat. cuprum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuptor
CUPTÓR, cuptoare, s. n. 1. Construcție de cărămidă, de piatră, de metal sau de lut, pentru copt pâinea și alte produse de panificație. ♦ Cantitate de pâine, de plăcinte etc. care se poate coace o dată. ♦ Platformă zidită în prelungirea vetrei și pe care se doarme la țară. ◊ Expr. A sta (sau a zăcea) pe cuptor sau a se muta de pe vatră pe cuptor = a trândăvi. A aduce (părinților) noră pe cuptor = a se însura. ♦ Despărțitură la mașina de gătit, la aragaz, în care se coc prăjituri, pâine sau se rumenesc mâncărurile. 2. Construcție specială de încălzire, constituită dintr-o cameră cu pereți metalici căptușiți cu material refractar în vederea supunerii unui material la tratamente termice, de topire sau la alte operații tehnologice. ◊ Cuptor de cărămizi = cantitate de cărămizi brute (din argilă) așezate în așa fel încât să poată fi încălzite până la incandescență de un foc central înăbușit. Cuptor de var = varniță. 3. Fig. Căldură mare; arșiță. ◊ (Pop.; în sintagma) Luna lui cuptor = (luna) iulie. – Lat. *coctorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuptorar
CUPTORÁR, cuptorari, s. m. 1. Lucrător la un cuptor (2). 2. Meseriaș care face cuptoare (1). – Cuptor + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuptoraş
CUPTORÁȘ, cuptorașe, s. n. Diminutiv al lui cuptor (1). – Cuptor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuptoraș
CUPTORÁȘ, cuptorașe, s. n. Diminutiv al lui cuptor (1). – Cuptor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupulă
CÚPULĂ, cupule, s. f. Organ în formă de cupă^1 mică, aflat la baza ghindei și a altor fructe. – Din fr. cupule, lat. cupula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupuliferă
CUPULIFÉRĂ, cupulifere, s. f. (La pl.) Familie de plante al căror fruct are cupulă; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cupulifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cupură
CUPÚRĂ, cupuri, s. f. Tăietură; spec. articol, parte dintr-un articol, anunț etc. decupate dintr-o publicație [Pr.: cupüră] – Din fr. coupure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cur
CUR, cururi, s. n. (Pop.) Șezut, popou. – Lat. culus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cura
CURÁ^1, curez, vb. I. Tranz. (Rar) A îngriji, a trata un bolnav sau o boală. ♦ Refl. A se supune unui tratament medical, unei cure. – Din germ. kurieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cura
CURÁ^2, curez, vb. I. Tranz. (Reg.) A desface frunzele sau boabele de pe știuleții porumbului. – Lat. curare „a îngriji, a curăța”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curabil
CURÁBIL, -Ă, curabili, -e, adj. Care se poate vindeca. – Din fr. curable, lat. curabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curaçao
CURAÇAO s. n. Băutură făcută din coji de portocale amare, din zahăr și alcool. [Pr.: curasáo] – Din fr. curaçao.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curagios
CURAGIÓS, -OÁSĂ adj. v. curajos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curaj
CURÁJ s. n. Forța morală de a înfrunta cu îndrăzneală primejdiile și neajunsurile de orice fel; îndrăzneală, fermitate în acțiuni sau în manifestarea convingerilor; tărie de caracter, temeritate, bărbăție. ♦ (Cu valoare de interjecție) Fii îndrăzneț, tare! nu te lăsa! [Var.: (pop.) coráj s. n.] – Din fr. courage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curajos
CURAJÓS, -OÁSĂ, curajoși, -oase, adj. Plin de curaj; îndrăzneț, ferm. [Var.: curagiós, -oásă adj.] – Din fr. courageux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curama
CURAMÁ s. f. (Înv.) Colectă. – Din ngr. kuramás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curant
CURÁNT, -Ă, curanți, -te, adj. (În sintagma) Medic (sau doctor) curant = medicul sub a cărui directă îngrijire se află un bolnav. – Din cura^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curantă
CURÁNTĂ, curante, s. f. Vechi dans francez cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală. – Din fr. courante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curara
CURÁRA s. f. Substanță de origine vegetală sau animală, ori obținută prin sinteză, cu acțiune paralizantă, utilizată ca anestezic, și la reanimare. – Din fr. curare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curarisi
CURARISÍ, curarisesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv. și fam.) A (se) supune unui tratament medical; p. ext. a (se) vindeca. – Din ngr. kuráro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curarisire
CURARISÍRE, curarisiri, s. f. (Înv. și fam.) Acțiunea de a (se) curarisi și rezultatul ei. – V. curarisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curarizare
CURARIZÁRE s. f. Administrare de curara. – Din curara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curarizat
CURARIZÁT, -Ă, curarizați, -te, adj. v. CURARIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

curat
CURÁT, -Ă, curați, -te, adj., adv. I. Adj. 1. De pe care s-a scos murdăria, lipsit de murdărie, de praf, de pete etc. ◊ Expr. (Substantivat) A trece (sau a scrie etc.) pe curat = a transcrie ceva, fără greșeală sau corectură, pe altă foaie sau pe alt caiet. ♦ (Despre aer) Lipsit de impurități; proaspăt. ♦ (Despre o încăpere, o casă) Bine întreținut; îngrijit. ♦ (Despre vase) Din care se poate mânca sau bea. ♦ (Despre ființe) Care iubește curățenia. 2. Fig. Fără vină, decent, ireproșabil (ca ținută, comportare). 3. Fig. Cinstit, sincer, leal. ♦ Pur, nevinovat, cast. 4. (Despre cer, văzduh) Fără nori; senin, clar. ♦ (Despre apă, lacrimi, pietre prețioase etc.) Transparent, cristalin, limpede. 5. Pur, neamestecat. Grâu curat. 6. Fig. (Despre voce, glas etc.) Sonor, clar, cristalin. 7. Fig. Lămurit, deslușit, clar, deschis. ◊ Expr. (Fam.) Vorbă curată = vorbă spusă fără înconjur, în mod categoric. 8. Veritabil, autentic, adevărat. 9. (În superstiții) Asupra căruia nu apasă un blestem sau o vrajă; care nu este sub influența diavolului. ◊ Expr. Nu-i lucru curat = este ceva la mijloc, a intervenit ceva anormal, nefiresc. II. Adv. Clar, precis, întocmai, exact. – V. cura^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curatelă
CURATÉLĂ, curatele, s. f. Instituție legală pentru ocrotirea unei persoane care are capacitatea civilă, dar care, din cauza bătrâneții, a unei boli ori infirmități fizice sau a lipsei îndelungate de la domiciliu, nu-și poate administra singură bunurile și apăra interesele și nici nu a putut să-și desemneze un reprezentant. – Din fr. curatelle, lat. curatela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curativ
CURATÍV, -Ă, curativi, -e, adj. Care lecuiește, vindecă. ◊ Medicină curativă = parte a medicinii care se ocupă cu tratarea și cu vindecarea bolilor. – Din fr. curatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curator
CURATÓR, curatori, s. m. Persoană care exercită drepturile și execută obligațiile decurgând din curatelă. – Din fr. curateur, lat. curator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cură
CÚRĂ, cure, s. f. Tratament medical pe o anumită durată; aplicare metodică a unor mijloace terapeutice (băi, regim, consum de fructe, legume etc.). ◊ Cură balneoclimatică = folosire în scop terapeutic a apelor minerale, a nămolurilor, a factorilor climatici etc. – Din fr. cure, lat. cura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curătură
CURĂTÚRĂ, curături, s. f. 1. Loc într-o pădure curățat de arbori, de mărăcini etc. pentru a putea fi cultivat; runc. 2. Deal sau povârniș acoperit cu vii. – Cura^2 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţa
CURĂȚÁ, cúrăț, vb. I. I. 1. Tranz. și refl. A face să dispară murdăria, a înlătura impuritățile de pe ceva sau de pe sine. ♦ Tranz. A îndepărta coaja, pielița de pe fructe, legume sau de pe ouă. 2. Tranz. și refl. A (se) vindeca de o boală (de piele). 3. Tranz. A îndepărta asperitățile, depunerile, materialele nefolositoare de pe o piesă, de pe un obiect, de pe un teren etc., în vederea recondiționării, îmbunătățirii aspectului său pentru unele operații tehnologice ulterioare. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A (se) debarasa, a (se) salva, a (se) descotorisi (de ceva rău). 2. Refl. (În limbajul bisericesc) A se mântui, a se purifica. 3. Tranz. (Fam.) A omorî. ♦ Refl. A muri. 4. Tranz. și refl. A face să rămână sau a rămâne fără nici un ban. [Var.: (pop.) curățí vb. IV] – Din curat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăța
CURĂȚÁ, cúrăț, vb. I. I. 1. Tranz. și refl. A face să dispară murdăria, a înlătura impuritățile de pe ceva sau de pe sine. ♦ Tranz. A îndepărta coaja, pielița de pe fructe, legume sau de pe ouă. 2. Tranz. și refl. A (se) vindeca de o boală (de piele). 3. Tranz. A îndepărta asperitățile, depunerile, materialele nefolositoare de pe o piesă, de pe un obiect, de pe un teren etc., în vederea recondiționării, îmbunătățirii aspectului său pentru unele operații tehnologice ulterioare. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A (se) debarasa, a (se) salva, a (se) descotorisi (de ceva rău). 2. Refl. (În limbajul bisericesc) A se mântui, a se purifica. 3. Tranz. (Fam.) A omorî. ♦ Refl. A muri. 4. Tranz. și refl. A face să rămână sau a rămâne fără nici un ban. [Var.: (pop.) curățí vb. IV] – Din curat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţare
CURĂȚÁRE, curățări, s. f. Acțiunea de a (se) curăța și rezultatul ei. [Var.: curățíre s. f.] – V. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățare
CURĂȚÁRE, curățări, s. f. Acțiunea de a (se) curăța și rezultatul ei. [Var.: curățíre s. f.] – V. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţat
CURĂȚÁT s. n. Faptul de a (se) curăța. [Var.: curățít s. n.] – V. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățat
CURĂȚÁT s. n. Faptul de a (se) curăța. [Var.: curățít s. n.] – V. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţătorie
CURĂȚĂTORÍE, curățătorii, s. f. 1. Atelier în care se curăță (chimic) obiecte de îmbrăcăminte sau de uz casnic confecționate din țesături; spălătorie chimică. 2. Atelier în care se efectuează curățarea pieselor turnate. [Var.: curățitoríe s. f.] – Curățat + suf. -orie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățătorie
CURĂȚĂTORÍE, curățătorii, s. f. 1. Atelier în care se curăță (chimic) obiecte de îmbrăcăminte sau de uz casnic confecționate din țesături; spălătorie chimică. 2. Atelier în care se efectuează curățarea pieselor turnate. [Var.: curățitoríe s. f.] – Curățat + suf. -orie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţel
CURĂȚÉL, -ÍCĂ, curăței, -ele, adj. Diminutiv al lui curat; destul de curat, îngrijit; p. ext. (despre oameni) frumușel, drăguț, simpatic. ♦ Lucrat îngrijit; bunicel. – Curat + suf. -el, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățel
CURĂȚÉL, -ÍCĂ, curăței, -ele, adj. Diminutiv al lui curat; destul de curat, îngrijit; p. ext. (despre oameni) frumușel, drăguț, simpatic. ♦ Lucrat îngrijit; bunicel. – Curat + suf. -el, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţenie
CURĂȚÉNIE, curățenii s. f. 1. Calitatea de a fi curat; starea, înfățișarea unei ființe curate sau a unui lucru curat. 2. Înlăturare a murdăriei, a prafului, a gunoiului și punerea lucrurilor în ordine într-o locuință; dereticare. 3. Purgativ, laxativ. – Curat + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățenie
CURĂȚÉNIE, curățenii s. f. 1. Calitatea de a fi curat; starea, înfățișarea unei ființe curate sau a unui lucru curat. 2. Înlăturare a murdăriei, a prafului, a gunoiului și punerea lucrurilor în ordine într-o locuință; dereticare. 3. Purgativ, laxativ. – Curat + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţi
CURĂȚÍ vb. IV v. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăți
CURĂȚÍ vb. IV v. curăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţie
CURĂȚÍE s. f. (Înv.) Cinste; nevinovăție, castitate. – Curat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăție
CURĂȚÍE s. f. (Înv.) Cinste; nevinovăție, castitate. – Curat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţire
CURĂȚÍRE s. f. v. curățare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățire
CURĂȚÍRE s. f. v. curățare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţit
CURĂȚÍT s. n. v. curățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățit
CURĂȚÍT s. n. v. curățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţitoare
CURĂȚITOÁRE, curățitori, s. f. 2. Mașină sau instalație folosită la separarea corpurilor străine dintr-un material pulverulent, granular etc. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățitoare
CURĂȚITOÁRE, curățitori, s. f. 2. Mașină sau instalație folosită la separarea corpurilor străine dintr-un material pulverulent, granular etc. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţitor
CURĂȚITÓR, -OÁRE, curățitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care curăță. 3. S. n. Unealtă, aparat sau dispozitiv utilizat la desprinderea depunerilor, impurităților etc. de pe suprafața pieselor. 4. S. n. Aparat pentru separarea dintr-un fluid a unei faze formate din particule de lichid sau de solid. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățitor
CURĂȚITÓR, -OÁRE, curățitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care curăță. 3. S. n. Unealtă, aparat sau dispozitiv utilizat la desprinderea depunerilor, impurităților etc. de pe suprafața pieselor. 4. S. n. Aparat pentru separarea dintr-un fluid a unei faze formate din particule de lichid sau de solid. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţitor
CURĂȚITÓR, -OÁRE, curățitori, -oare, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Care curăță. 2. S. f. Mașină sau instalație folosită la separarea corpurilor străine dintr-un material pulverulent, granular etc. 3. S. n. Unealtă, aparat sau dispozitiv utilizat la desprinderea depunerilor, impurităților etc. de pe suprafața pieselor. 4. S. n. Aparat pentru separarea dintr-un fluid a unei faze formate din particule de lichid sau de solid. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățitor
CURĂȚITÓR, -OÁRE, curățitori, -oare, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Care curăță. 2. S. f. Mașină sau instalație folosită la separarea corpurilor străine dintr-un material pulverulent, granular etc. 3. S. n. Unealtă, aparat sau dispozitiv utilizat la desprinderea depunerilor, impurităților etc. de pe suprafața pieselor. 4. S. n. Aparat pentru separarea dintr-un fluid a unei faze formate din particule de lichid sau de solid. – Curăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curăţitorie
CURĂȚITORÍE s. f. v. curățătorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curățitorie
CURĂȚITORÍE s. f. v. curățătorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curând
CURẤND adv. 1. (Temporal) Peste puțin timp; îndată, imediat, numaidecât. ◊ În curând = în scurt timp, nu peste mult timp. Pe curând = în scurtă vreme, la scurt interval de timp (în raport cu prezentul). De curând = cu puțin timp înainte, nu demult. ◊ (Adjectival; înv.) În curândă vreme. 2. (Modal) Degrabă, repede. Zilele treceau curând. ◊ Mai curând = a) mai repede, mai degrabă; b) mai ușor, mai bucuros. – Lat. currendo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curândă
CURÂNDĂ adj. înv. invar. v. CURÂND (1). (Adjectival; înv.) În curândă vreme. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

curb
CURB, -Ă, curbi, -e, adj., s. f. I. Adj. (Despre linii) În formă de arc; arcuit, încovoiat; (despre un plan) boltit. II. S. f. 1. Figură geometrică având o singură dimensiune; linie care nu este dreaptă. 2. Linie care reprezintă grafic o relație între două mărimi variabile, trecute una în abscise și cealaltă în ordonate. 3. Porțiune din traseul unei căi de comunicație terestră cu axa curbă (I), care racordează două aliniamente continuative ale căii respective. ◊ Expr. A lua curba = (despre vehicule) a vira, a coti. 4. Linie care descrie grafic fazele succesive ale variațiilor unui fenomen. Curbă de temperatură. 5. (În sintagmele) Curbă de nivel = linie de pe o hartă care unește punctele de egală altitudine, căpătând valoare în raport cu un anumit plan de referință (de obicei nivelul mării). Curbă batimetrică = linie de pe o hartă care unește punctele de egală adâncime ale reliefului fundului apelor (oceane, mări, lacuri). 6. (Ec. pol.; în sintagma) Curbă de sacrificiu = denumire dată în 1931-1933, în România, reducerii salariilor și pensiilor muncitorilor și funcționarilor publici. – Din fr. courbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curba
CURBÁ, curbez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face curb (I), a (se) încovoia, a (se) îndoi, a (se) arcui. – Din fr. courber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbare
CURBÁRE, curbări, s. f. Acțiunea de a (se) curba; arcuire, încovoiere. – V. curba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbat
CURBÁT, -Ă, curbați, -te, adj. Încovoiat, arcuit, îndoit. – V. curba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbatură
CURBATÚRĂ, curbaturi, s. f. Durere musculară, însoțită de o stare de epuizare, provocată de o boală sau după o solicitare fizică mare. – Din fr. courbature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbetă
CURBÉTĂ, curbete, s. f. Săritură a calului cu picioarele din față ridicate. – Din fr. courbette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbiliniu
CURBILÍNIU, -IE, curbilinii, adj. Care urmează o linie curbă; alcătuit din (sau închis între) linii curbe. – Curb(ă) + linie (după fr. curviligne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbimetru
CURBIMÉTRU, curbimetre, s. n. Instrument cartografic pentru măsurarea distanțelor curbe pe planuri și hărți topografice. – Curbă + metru (după fr. curvimètre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curbuluit
CURBULUÍT, -Ă, curbuluiți, -te, adj. v. CURBULUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

curbură
CURBÚRĂ, curburi, s. f. Îndoitură în formă de arc; loc unde se găsește o astfel de îndoitură. – Din fr. courbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcan
CURCÁN, curcani, s. m. 1. Pasăre domestică mare, originară din America, cu coada lată care se desfășoară în formă de evantai (Meleagris gallopavo); p. restr. masculul curcii. ◊ Expr. A se umfla în pene ca un curcan = a se îngâmfa, a-și da aere. ♦ (Depr.; în trecut) Sergent de stradă; vardist. 2. Fig. Poreclă dată dorobanților români din războiul de la 1877-1878. – Curcă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcă
CÚRCĂ, curci, s. f. Femela curcanului; p. ext. curcan. ◊ Curcă bronzată = rasă de curci crescută și în țara noastră, cu greutate corporală mare. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a umbla) ca o curcă plouată (sau beată) = a fi (sau a sta, a umbla) abătut, dezorientat, zăpăcit. Nici curcă, nici curcan, se spune despre cel care nu are o situație precisă. Râd și curcile = e din cale-afară de caraghios. – Din bg. kurka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcănaş
CURCĂNÁȘ, curcănași, s. m. Diminutiv al lui curcan. – Curcan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcănaș
CURCĂNÁȘ, curcănași, s. m. Diminutiv al lui curcan. – Curcan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcănie
CURCĂNÍE, curcănii, s. f. (Fam.) Furtișag, potlogărie. – Curcan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcubătă
CURCUBẮTĂ s. f. v. curcubetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcubetă
CURCUBÉTĂ, curcubete, s. f. (Reg.) 1. Dovleac (Cucurbita pepo maxima). 2. Tigvă. [Var.: curcubắtă s. f.] – Lat. cucurbita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curcubeu
CURCUBÉU, curcubeie, s. n. 1. Fenomen optic datorat refracției, reflexiei totale și dispersiei luminii solare în picăturile de apă din atmosferă și care are aspectul unui imens arc multicolor desfășurat pe cer. ♦ Fascicul de raze luminoase care apar uneori noaptea pe bolta cerească. 2. Plantă erbacee cu frunzele și cu tulpina păroase, cu flori mari, roșii-purpurii și cu fructele capsule (Lychnis coronaria). – Cf. lat. curvus „îndoit”, „curb”, concurvare „a îndoi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cure
CÚRE vb. III v. curge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curea
CUREÁ, curele, s. f. 1. Fâșie lungă din piele, cânepă, material plastic etc. cu numeroase întrebuințări; spec. o astfel de fâșie folosită pentru a lega, a strânge, a fixa ceva (în jurul mijlocului); cingătoare. ◊ Expr. A-l ține (pe cineva) cureaua (sau curelele) = a avea curaj; a cuteza; a fi în stare (să...). 2. (În sintagma) Curea de transmisie = a) bandă de piele sau de pânză continuă, flexibilă și rezistentă, cu ajutorul căreia se poate transmite mișcarea de rotație și puterea corespunzătoare de la un scripete (sau un arbore) de mașină la altul; b) fig. ceea ce servește ca intermediar pentru a transmite ceva. 3. (Înv. și pop.) Măsură de lungime egală cu circa 16 picioare; p. ext. fâșie lungă și îngustă de pământ. – Lat. corrigia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curechi
CURÉCHI, curechi, s. m. 1. (Reg.) Varză. 2. (În sintagma) Curechi-de-munte = plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene-aurii și cu fructe achene prevăzute cu peri (Ligularia glauca). – Lat. colic(u)lus (= cauliculus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curelar
CURELÁR, curelari, s. m. Persoană specializată în confecționarea curelelor sau a hamurilor etc. și la întreținerea lor. – Curea + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curelărie
CURELĂRÍE^1 s. f. Meșteșugul sau meseria curelarului. – Curelar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curelărie
CURELĂRÍE^2, curelării, s. f. 1. Atelierul curelarului sau secție dintr-o întreprindere unde se lucrează și se repară curele și alte articole de piele; magazin unde se vând astfel de articole. 2. Obiecte fabricate din piele; p. ext. mulțime de curele. – Curea + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cureluşă
CURELÚȘĂ, curelușe, s. f. Diminutiv al lui curea (1). – Curea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curelușă
CURELÚȘĂ, curelușe, s. f. Diminutiv al lui curea (1). – Curea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curent
CURÉNT, -Ă, curenți, -te, adj., s. m., s. n. I. Adj. 1. (Despre vorbire) Curgător, ușor, fluent. 2. (Despre an, lună) Care este în curs; prezent. ♦ De fiecare zi, zilnic; actual. Lucrări curente. ◊ Cont curent = cont deschis de o unitate bancară unui client pentru păstrarea mijloacelor bănești ale acestuia și efectuarea unor operații curente (plăți și încasări). 3. (Despre prețuri) Existent într-un moment dat; în curs. ◊ Monedă curentă = monedă cu valoare circulatorie. ♦ Care circulă; obișnuit, uzual. Expresii curente. 4. (În sintagma) Apă curentă = instalație de apă potabilă care poate fi folosită în permanență în locuințe. II. S. m. 1. (Și în sintagma curent de aer) Deplasare, mișcare a unei mase de aer dintr-un loc într-altul, cauzată de o diferență de presiune; flux. 2. Mișcare a apei în direcția pantei; curs. ◊ Curent marin (sau oceanic) = formă de mișcare a apelor oceanice sau maritime, cauzată de vânturile regulate sau periodice, de diferențele de temperatură și salinitate etc. 3. (Și în sintagma curent electric) Deplasare ordonată, într-o anumită direcție, a purtătorilor de sarcină electrică. ◊ Curent electric continuu = curent electric al cărui sens și a cărui intensitate nu variază periodic în timp. Curent electric alternativ = curent electric al cărui sens și a cărui intensitate variază periodic în timp. ♦ Intensitate a curentului electric. III. S. n. Ansamblu de idei, opinii (politice, științifice, artistice) care sunt adoptate la un moment dat de un număr mai mare de oameni. ◊ Curent literar (sau artistic) = mișcare artistică sau literară care reunește un număr de scriitori sau de artiști în baza unui program estetic și a unor înclinații (relativ) comune. ◊ Expr. A pune (sau a ține pe cineva) în (sau la) curent = a informa (pe cineva) despre mersul unui lucru. A se pune (sau a se ține, a fi) în (sau la) curent = a se informa despre mersul unui lucru. A se pune (sau a se ține, a fi) în (sau la) curent (cu ceva) = a se informa cu privire la un lucru. – Din fr. courant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curenta
CURENTÁ, pers. 3 curentează, vb. I. Tranz. (Despre un conductor de electricitate) A provoca cuiva un șoc (mai ușor) prin atingere. ♦ Refl. (Despre ființe) A atinge un conductor electric suportând un șoc (mai ușor). – Din curent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curentare
CURENTÁRE, curentări, s. f. Acțiunea de a (se) curenta și efectul ei. – V. curenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curentat
CURENTÁT, -Ă, curentați, -te, adj. (Despre ființe) Care a suferit un șoc (ușor) atingând un conductor electric. – V. curenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curentmetru
CURENTMÉTRU s. n. v. curentometru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curentometru
CURENTOMÉTRU, curentometre, s. n. Aparat pentru măsurarea intensității curenților apei. [Var.: curentmétru s. n.] – Din fr. courantomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curetes
Curetes, populație străveche din Creta care, conform legendei, l-ar fi ocrotit pe Zeus în vremea copilăriei sale pe muntele Ida, ferindu-l de Cronus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cureţi
Cureți = Curetes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cureți
Cureți = Curetes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

curgător
CURGĂTÓR, -OÁRE, curgători, -oare, adj. 1. (Despre ape) Care curge necontenit. 2. Fig. (Despre vorbire, frază, stil) Cu debit bogat, ușor și plăcut; fluent; cursiv. 3. (Înv.; despre an, lună) Curent (I 2). – Curge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curge
CÚRGE, pers. 3 cúrge, vb. III. Intranz. I. 1. (Despre ape) A se mișca necontenit în direcția pantei. ◊ Expr. A curge gârlă = a veni din belșug. Va curge multă apă pe gârlă (sau pe Dunăre) = va trece mult timp. Dacă (sau de) nu curge, pică = chiar dacă câștigul nu este mare, tot te alegi cu ceva. ♦ (Despre ploaie) A cădea din abundență, întruna. 2. A pluti. Curgeau pe râu scânduri rupte. 3. (Despre sânge) A circula. 4. (Despre lacrimi, sudoare; p. ext. despre sânge) A se scurge, a picura. ♦ A supura. ♦ (Despre unele materii trecute în stare lichidă) A se prelinge. A curs lumânarea. ♦ A lăsa să se scurgă lichidul dinăuntru. Curge butoiul. 5. A se desprinde din ceva, căzând succesiv, bucată după bucată. 6. A cădea, a atârna. Părul lung curgea în vițe până pe spate. ◊ Expr. A-i curge (cuiva) peticele = a fi îmbrăcat în haine zdrențăroase. 7. (Despre grupuri de ființe sau de vehicule) A se succeda necontenit, a veni mereu; a năpădi. II. Fig. 1. (Despre vorbe, discursuri, stil etc.) A se înșira cu ușurință. 2. (Despre timp, viață, zile etc.) A trece, a se desfășura. 3. (Despre termene, dobânzi) A se socoti, a începe de la... 4. (Înv.; despre apariția unui fenomen) A rezulta, a proveni, a decurge. [Perf. s. curse, part. curs. – Var.: (înv. și reg.) cúre vb. III] – Lat. currere (după merge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curgere
CÚRGERE, curgeri, s. f. I. Acțiunea de a curge. II. Fig. 1. Desfășurare, trecere de timp; răstimp. 2. Evoluție istorică, înlănțuire a evenimentelor. ♦ Schimbare continuă; devenire. – V. curge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curial
CURIÁL, -Ă, curiali, -e, adj. Care aparține aceleiași curii^1; referitor la o curie^1; de curie^1. [Pr.: -ri-al] – Din lat. curialis, fr. curial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curiat
CURIÁT, -Ă, curiați, -te, adj. Care este compus din curii^1; format pe curii^1, pe adunări. [Pr.: -ri-at] – Din lat. curiatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curie
CÚRIE^1, curii, s. f. 1. Diviziune a tribului la romani. 2. Administrație pontificală a Bisericii romano-catolice. – Din lat. curia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curie
CÚRIE^2, curie, s. m. Unitate de măsură pentru radioactivitate. [Pr.: cü-ri] – Din fr. curie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curiepunctură
CURIEPUNCTÚRĂ, curiepuncturi, s. f. Tratament aplicat în cancer, care constă în introducerea în țesuturi a unor ace cu radiu. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. curiepuncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curier
CURIÉR, -Ă, (1) curieri, -e, s. m. și f., (2,3) curiere, s. n. 1. S. m. și f. Factor poștal. ♦ Persoană (în serviciul unei instituții) însărcinată să ducă la destinație corespondență, mesaje etc. ♦ Ștafetă. 2. S. n. (Înv.) Corespondență care se trimite sau se primește deodată; poștă. 3. S. n. (Înv.) Nume dat unor publicații periodice (cu caracter informativ) sau unor rubrici din aceste publicații. [Pr.: -ri-er] – Din fr. courrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curierat
CURIERÁT, curierate, s. n. Activitate a curierului. [Pr.: -ri-e-] – Curier + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curieterapie
CURIETERAPÍE s. f. Radioterapie. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. curiethérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curion
CURIÓN, curioni, s. m. Șeful unei curii^1 romane. ♦ Preot care oficia sacrificiile unei curii^1 romane. [Pr.: -ri-on] – Din fr. curion, lat. curio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curios
CURIÓS, -OÁSĂ, curioși, -oase, adj. 1. Care manifestă curiozitate. ♦ Indiscret. 2. Care stârnește curiozitate; ciudat, straniu; surprinzător, neobișnuit; original. [Pr.: -ri-os] – Din fr. curieux, lat. curiosus, it. curioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curiozitate
CURIOZITÁTE, (2) curiozități, s. f. 1. Dorință de a cunoaște (amănunțit) ceva nou sau neobișnuit; manifestare a interesului pentru un lucru deosebit. ♦ Indiscreție. 2. Caracterul ciudat al unui lucru sau al unei ființe; (concr.) lucru interesant care se întâlnește rar; ciudățenie, raritate. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. curiosité, lat. curiositas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curiu
CÚRIU s. n. Element chimic radioactiv sintetic, metal de culoare argintie. [Pr.: cürĭu – Var.: cúrium s. n.] – Din fr. curium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curium
CÚRIUM s. n. v. curiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curling
CURLING s. n. Joc sportiv de origine scoțiană, între două echipe a câte patru jucători, care constă în lansarea pe gheață a unor obiecte (un fel de discuri) spre o țintă cu scopul de a o doborî sau a le plasa cât mai aproape de aceasta. [Pr.: cắrling] – Din engl., fr. curling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curm
CURM, curmuri, s. n. (Reg.) Curmei. – Cf. alb. kurm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curma
CURMÁ, curm, vb. I. I. 1. Tranz. (Despre sfori, frânghii, legături) A strânge tare, a pătrunde în carne; a strangula. 2. Tranz. A tăia un lemn de-a curmezișul. ♦ Tranz. și refl. A (se) frânge, a (se) rupe. 3. Refl. (Despre oameni) A se apleca de mijloc. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A (se) întrerupe brusc; a (se) termina. ♦ A(-și) pune capăt vieții, zilelor; a (se) omorî. 2. Tranz. A încheia sau a întrerupe o conversație. – Cf. alb. kurmue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmal
CURMÁL, curmali, s. m. Arbore exotic din familia palmierilor, cu trunchiul înalt până la 25 m, cu frunze mari de 2-3 m și cu fructe comestibile (Phoenix dactylifera). – Din curmală (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmală
CURMÁLĂ, curmale, s. f. Fructul curmalului, comestibil, brun-roșcat, oval, bogat în zahăr, cu gust dulce și plăcut. – Cf. ngr. kurmás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmare
CURMÁRE, curmări, s. f. Acțiunea de a (se) curma; încetare, contenire. – V. curma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmat
CURMÁT, -Ă, curmați, -te, adj. 1. (Despre o parte a corpului încinsă cu o legătură) Strâns prea tare. ♦ (Despre membrele copiilor grași) Cu îndoituri, cu cute la încheieturi. ♦ (Despre corpul unor insecte) Sugrumat la mijloc. 2. (Despre un drum sau o cărare) Întrerupt. 3. (Despre un munte, un plai etc.) Care prezintă o adâncitură. – V. curma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmătură
CURMĂTÚRĂ, curmături, s. f. Depresiune, adâncitură pe culmea unui deal sau a unui munte; prăpastie între doi munți sau două dealuri; șa (4). – Curma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmei
CURMÉI, curmeie, s. n. 1. Bucată, capăt de funie sau de frânghie, întrebuințate pentru a lega ceva sau pentru a priponi vitele; curm; funie de calitate proastă (făcută din coajă de tei sau de răchită). 2. (Reg.) Mlădiță care crește din tulpina viței-de-vie. – Curm + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmeziş
CURMEZÍȘ adv. De-a latul, transversal; pieziș. ◊ În lungiș și (în) curmeziș sau și (în) cruciș și (în) curmeziș = în lung și (în) lat, peste tot, pretutindeni. ◊ Loc. prep. În (sau de-a) curmezișul = în lat, în diagonală. ◊ Expr. A se pune în cruciș și în curmeziș (sau în curmeziș, de-a curmezișul) = a încerca prin orice mijloace să zădărnicească ceva, a împiedica pe cineva în acțiunile sale; a se opune. [Formă gramaticală; (substantivat) curmezișul] – Curma + suf. -iș, sub influența sinonimului pieziș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmeziș
CURMEZÍȘ adv. De-a latul, transversal; pieziș. ◊ În lungiș și (în) curmeziș sau și (în) cruciș și (în) curmeziș = în lung și (în) lat, peste tot, pretutindeni. ◊ Loc. prep. În (sau de-a) curmezișul = în lat, în diagonală. ◊ Expr. A se pune în cruciș și în curmeziș (sau în curmeziș, de-a curmezișul) = a încerca prin orice mijloace să zădărnicească ceva, a împiedica pe cineva în acțiunile sale; a se opune. [Formă gramaticală; (substantivat) curmezișul] – Curma + suf. -iș, sub influența sinonimului pieziș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curmezişul
CURMEZÍȘUL s. n. art. v. CURMÉZIȘ. De-a latul, transversal; pieziș. ◊ În lungiș și (în) curmeziș sau și (în) cruciș și (în) curmeziș = în lung și (în) lat, peste tot, pretutindeni. ◊ Loc. prep. În (sau de-a) curmezișul = în lat, în diagonală. ◊ Expr. A se pune în cruciș și în curmeziș (sau în curmeziș, de-a curmezișul) = a încerca prin orice mijloace să zădărnicească ceva, a împiedica pe cineva în acțiunile sale; a se opune. [Formă gramaticală; (substantivat) curmezișul] – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

curmezișul
CURMEZÍȘUL s. n. art. v. CURMÉZIȘ. De-a latul, transversal; pieziș. ◊ În lungiș și (în) curmeziș sau și (în) cruciș și (în) curmeziș = în lung și (în) lat, peste tot, pretutindeni. ◊ Loc. prep. În (sau de-a) curmezișul = în lat, în diagonală. ◊ Expr. A se pune în cruciș și în curmeziș (sau în curmeziș, de-a curmezișul) = a încerca prin orice mijloace să zădărnicească ceva, a împiedica pe cineva în acțiunile sale; a se opune. [Formă gramaticală; (substantivat) curmezișul] – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

curopalat
CUROPALÁT, curopalați, s. m. Înalt demnitar bizantin care administra palatul imperial. – Din fr. curopalate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curpen
CÚRPEN, curpeni, s. m. 1. Mlădiță lungă și subțire a viței-de-vie sau a altei plante agățătoare, care se încolăcește sau se agață de alte plante, de araci etc.; tulpina unor plante târâtoare ca dovleacul, pepenele etc.; p. ext. ramură tânără și flexibilă. 2. Arbust cu tulpina subțire, agățătoare și ramificată, cu frunze compuse, cu flori mari, violete sau albe, în panicule (Clematis vitalba). – Cf. alb. kurpen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curriculumvitae
CURRÍCULUM VÍTAE loc. Scurtă autobiografie (scrisă) care cuprinde date referitoare la studii, pregătirea profesională, carieră și situația familială; CV. [Pr.: vite] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curry
CURRY s. n. Substanță aromatică din India, compusă din piper, curcuma etc. care se pune în mâncăruri drept condiment. [Pr.: cári] – Din fr. curry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curs
CURS^1, cursuri, s. n. I. 1. Mișcare a unei ape curgătoare în direcția pantei; p. ext. albia, întinderea sau direcția unei ape curgătoare. 2. (Înv.) Mers (repede). II. Fig. 1. Trecere, durată, interval (de timp). ◊ Loc. prep. În cursul... = în timpul cât durează ceva. În curs de... = în timp de... 2. Desfășurare, mers, direcție a unor evenimente. ◊ Expr. A da curs unei cereri = a lua în considerare, a rezolva o cerere. III. Preț la care valorile mobiliare se tranzacționează, la un moment dat, la bursa de valori, în funcție de raportul dintre cerere și ofertă. ◊ Curs de schimb valutar = raport de schimb dintre două monede. ◊ Cursul acțiunilor = prețul la care se vând și se cumpără acțiunile la un moment dat. Cursul bursei = prețul la care este cotată la un moment dat, la bursă, o hârtie de valoare, o valută străină etc. ♦ Putere de circulație a unei monede. – Lat. cursus (cu unele sensuri după fr. cours).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curs
CURS^2, cursuri, s. n. 1. Expunere, predare a unei materii de studiu sub forma unui ciclu de lecții sau de prelegeri; p. ext. oră sau totalitatea orelor de program destinate acestei expuneri. 2. Ciclu de lecții tipărite în volum (și servind ca manual). – Din fr. cours.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursant
CURSÁNT, -Ă, cursanți, -te, s. m. și f. Persoană care urmează un curs^2 special (de scurtă durată); cursist. – Din rus. kursant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursă
CÚRSĂ^1, curse, s. f. 1. Distanță parcursă regulat de un vehicul pe același itinerar și conform unui orar stabilit. ♦ (Concr.) Vehicul care parcurge o astfel de distanță. 2. Distanță parcursă de o piesă între punctele extreme într-o mișcare rectilinie alternativă. 3. (Fam.) Drum, alergătură. 4. (Sport) Întrecere care constă în parcurgerea rapidă a unei anumite distanțe, pe un traseu dinainte stabilit, alergând pe jos, călare, cu bicicleta, cu automobilul etc. ♦ Întrecere în cadrul căreia sunt programate mai multe alergări de cai. 5. (În sintagma) Cursa înarmărilor = efort intens de militarizare a industriei unui stat în vederea unui război. – Din fr. course.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursă
CÚRSĂ^2, curse, s. f. 1. Dispozitiv de diferite forme pentru prinderea animalelor sălbatice; teren anume pregătit pentru ca animalul care pășește în limitele lui să fie prins; capcană. 2. Fig. Mijloc viclean pentru a prinde pe cineva spre a-l demasca sau pentru a-i face rău; uneltire, manevră. ◊ Expr. A întinde (sau a pune) cuiva o cursă (sau cursa) = a căuta să ademenească pe cineva pentru a-l prinde sau pentru a-l da de gol. A atrage (pe cineva) în cursă = a momi, a ademeni, a ispiti. A cădea (sau a se prinde) în cursă = a intra într-o mare încurcătură. – Cf. alb. kurthë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursă
CÚRSĂ^3, curse, s. f. (Înv.) Un fel de pastilă aromatică, importată din Orient, întrebuințată pentru a parfuma încăperile. – Din ngr. kúrsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursier
CURSIÉR, cursieri, s. m. Armăsar, cal de curse. [Pr.: -si-er] – Din fr. coursier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursist
CURSÍST, -Ă, cursiști, -ste, s. m. și f. Cursant. – Curs^2 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursiv
CURSÍV, -Ă, cursivi, -e, adj. 1. (Despre scriere sau vorbire; adesea adverbial) Curgător, ușor, fluent. 2. (Despre caractere de tipar) Care imită scrisul de mână, aplecat spre dreapta; italic. ♦ (Substantivat, f.) Text tipărit cu caractere de tipar cursive. – Din fr. cursif, lat. cursivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursivitate
CURSIVITÁTE s. f. Caracterul curgător, fluent al vorbirii, al scrierii, al formării ideilor. – Cursiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursoare
CURSOÁRE, cursori, s. f. (Înv.) Curent, flux; forță. – Lat. cursoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cursor
CURSÓR, cursoare, s. n. Dispozitiv mic (de metal) care alunecă de-a lungul unei rigle sau al unei tije gradate sau care se învârtește în jurul unei piese circulare gradate, permițând citirea gradațiilor. – Din fr. curseur, lat. cursor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curta
CURTÁ, curtez, vb. I. Tranz. A face curte (III) unei femei, a căuta să-i câștigi favoarea, simpatia, dragostea; a curteni. – Din curte (după fr. courtiser).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtaj
CURTÁJ, curtaje, s. n. Ocupația curtierului. ♦ Remunerație acordată curtierului la încheierea unei tranzacții. – Din fr. courtage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curte
CÚRTE, curți, s. f. I. 1. Spațiu (împrejmuit) în jurul unei clădiri, al unei gospodării etc. care ține de această clădire, gospodărie etc.; ogradă. ◊ Loc. adj. De curte = care trăiește pe lângă casa omului. Păsări de curte. 2. (În trecut) Locuința de la țară a moșierului; conac; totalitatea acareturilor împreună cu această locuință. 3. Palatul de reședință al unui suveran; (înv.) reședința fortificată a domnului și a boierilor, unde se refugia și populația în timpul războaielor. ♦ Totalitatea persoanelor cu funcții înalte la palatul unui suveran; suita unui suveran sau a membrilor familiei sale. II. (Cu determinări) Numele unor instanțe (superioare) judecătorești și administrative. Curtea de casație. Curtea de apel. Curtea cu juri. ♦ Totalitatea membrilor unor astfel de instanțe. III. Omagiu măgulitor adresat unei femei în semn de afecțiune, spre a-i câștiga favoarea, simpatia, dragostea. – Lat. *curtis (= cohors, -tis), cu unele sensuri (II, III) după fr. cour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtean
CURTEÁN, -Ă, curteni, -e, s. m. și f. Persoană care îndeplinea o anumită slujbă la curtea unui monarh sau care făcea parte din suita unui suveran. ♦ (Înv.; la m.) Oștean care depindea de o curte domnească, prestând unele slujbe și bucurându-se de anumite privilegii. – Curte + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curteancă
CURTEÁNCĂ, curtence, s. f. Curteană. – Curtean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtenesc
CURTENÉSC, -EÁSCĂ, curtenești, adj. De (la) curte (I 3), ca de la curte, de curtean. – Curtean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curteni
CURTENÍ, curtenesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A curta. – Din curtean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtenie
CURTENÍE s. f. (Rar) Amabilitate, politețe; curtoazie. – Curtean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtenitor
CURTENITÓR, -OÁRE, curtenitori, -oare, adj. Politicos, amabil (față de femei). – Curteni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtezan
CURTEZÁN, curtezani, s. m. 1. (Astăzi ir.) Persoană care face curte (III) unei femei; p. ext. bărbat neserios, ușuratic. 2. (Înv.) Curtean (lingușitor, intrigant). – Din fr. courtisan (după curte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtezană
CURTEZÁNĂ, curtezane, s. f. Femeie de moravuri ușoare, care trăia la curtea unui suveran sau a unui nobil; p. gener. femeie cu conduită imorală; prostituată. – Din fr. courtisane (după curte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curticică
CURTICÍCĂ, curticele, s. f. Diminutiv al lui curte (I 1). – Curte + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtier
CURTIÉR, curtieri, s. m. Persoană care are ca ocupație mijlocirea tranzacțiilor de bursă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. courtier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtină
CURTÍNĂ, curtine, s. f. Zid de apărare al castelelor, cetăților sau orașelor, având de obicei turnuri sau bastioane la anumite intervale. ♦ Fiecare dintre părțile pavilionului care înconjoară un blazon regal. – Din fr. courtine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curtoazie
CURTOAZÍE, curtoazii, s. f. Politețe (rafinată); amabilitate, complezență, curtenie; etichetă. – Din fr. courtoisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curul
CURÚL, -Ă, curuli, -e, adj. (În sintagmele) Scaun curul = scaun de onoare, incrustat cu fildeș, pe care stăteau consulul și înalții magistrați romani. Magistratură curulă = magistratură care dădea dreptul la un scaun curul. Edil curul = magistrat din vechea Romă, care se ocupa cu construcțiile. – Din lat. curulus, fr. curule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curut
CURÚT, curuți, s. m. 1. Nume dat țăranilor români și maghiari participanți la războiul țărănesc din 1514. 2. Nume dat în Ungaria și în Transilvania participanților la lupta antihabsburgică. – Din magh. kuruc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvar
CURVÁR, curvari, s. m. (Pop.) Afemeiat. – Curvă + suf. -ar. Cf. v. sl. kurŭvari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvă
CÚRVĂ, curve, s. f. 1. (Pop.) Femeie care duce o viață desfrânată. ♦ Prostituată. 2. Fig. Om ipocrit, josnic; cutră. – Din v. sl. kurŭva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvăsări
CURVĂSĂRÍ, curvăsăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A duce o viață desfrânată; a curvi. – De la curvăsărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvăsărie
CURVĂSĂRÍE, curvăsării, s. f. (Pop.) Curvie. – De la curvă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvăsărit
CURVĂSĂRÍT s. n. (Pop.) Faptul de a curvăsări. – V. curvăsări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvi
CURVÍ, curvesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A avea relații sexuale numeroase cu diferite persoane, a duce o viață desfrânată; (pop.) a curvăsări. – De la curvă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvie
CURVÍE, curvii, s. f. (Înv. și pop.) Viață desfrânată, desfrâu, prostituție; (pop.) curvăsărie. – Curvă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

curvit
CURVÍT s. n. (Pop.) Faptul de a curvi. – V. curvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusător
CUSĂTÓR, cusători, s. m. Croitor. – V. cusătoreasă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cusătoreasă
CUSĂTOREÁSĂ, cusătorese, s. f. (Rar) Croitoreasă; lenjereasă. – Cusător (puțin folosit „croitor” < coase) + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusătorie
CUSĂTORÍE^1 s. f. (Rar) Meșteșugul de a coase; meseria cusătoresei. – Cusător (puțin folosit „croitor” < coase) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusătorie
CUSĂTORÍE^2, cusătorii, s. f. Atelier unde se cos rufe, haine etc. – Cusători (puțin folosit „a croi” < coase) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusătură
CUSĂTÚRĂ, cusături, s. f. 1. Cusut. ♦ (Med.) Faptul de a coase între ele marginile unei plăgi, după o intervenție chirurgicală. 2. Locul unde se îmbină, prin cusut, două bucăți de stofă, de pânză etc.; ața cu care s-a cusut. ♦ Linie de asamblare, prin nituire sau prin sudare, a două plăci sau piese metalice. ♦ Loc unde s-a efectuat o cusătură (1), după o intervenție chirurgicală. 3. Felul cum este cusut ceva, modelul, punctul cu care se coase; p. ext. ornamentele cusute pe o pânză, pe o stofă etc. 4. Lucru la care coase cineva. [Var.: (reg.) cusutúră s. f.] – Cusut + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscră
CÚSCRĂ, cuscre, s. f. Mama unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț. – Din cuscru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscrenie
CUSCRÉNIE, cuscrenii, s. f. Cuscrie. ♦ (Fam.) Legătură îndepărtată (sau îndoielnică) de rudenie. – Cuscru + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscrie
CUSCRÍE, cuscrii, s. f. Înrudire prin alianță între părinții a doi soți; cuscrenie. – Cuscru + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscrişor
CUSCRIȘÓR, cuscrișori, s. m. (Bot.) Plămânărică. – Cuscru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscrișor
CUSCRIȘÓR, cuscrișori, s. m. (Bot.) Plămânărică. – Cuscru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscru
CÚSCRU, cuscri, s. m. Tatăl unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț; (la pl.) părinții unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț. – Lat. consoc(e)rum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuscută
CUSCÚTĂ, cuscute, s. f. Nume dat mai multor specii de plante parazite care se răsucesc pe tulpinile plantelor-gazdă, din care își extrag hrana; torțel. – Din fr. cuscute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

custode
CUSTÓDE, custozi, s. m. 1. Persoană însărcinată cu paza și cu păstrarea unor bunuri (mobile). Custode de bibliotecă. ♦ (Jur.) Persoană însărcinată cu paza unui obiect pus sub sechestru. 2. Cuvânt sau silabă însemnată pe ultima pagină a fiecărei coli sau pe fiecare pagină, în partea dreaptă sub ultimul rând, și repetată la începutul paginii următoare, pentru a arăta ordinea colilor și a paginilor manuscriselor. – Din fr. custode, lat. custos, -odis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

custodie
CUSTODÍE, custodii, s. f. Pază, păstrare (și administrare) a unui obiect (pus sub sechestru). – Din lat. custodia. Cf. sl. kustodija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

custură
CUSTÚRĂ, custuri, s. f. 1. (Pop.) Lamă, tăiș de cuțit; cuțit rudimentar (fără plăsele); p. gener. cuțit. 2. (Reg.) Creastă de munte stâncoasă, ascuțită, zimțată, specifică epocii glaciare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusur
CUSÚR, cusururi, s. n. 1. Imperfecțiune, defect, meteahnă, hibă; p. ext. viciu. 2. (Înv.) Rest, lipsă dintr-o sumă de bani (datorată). 3. (Înv.) Aluzie. – Din tc. kusur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusurgioaică
CUSURGIOÁICĂ, cusurgioaice, s. f. (Fam.) Femeie înclinată să găsească cusururi (1) la orice, femeie care are chef de ceartă; cusurgie. – Cusurgiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusurgiu
CUSURGÍU, cusurgii, s. m. Bărbat înclinat să găsească cusururi (1) la orice; bărbat care are chef de ceartă. – Cusur + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusut
CUSÚT s. n. Acțiunea de a coase; operație de prindere prin coasere a unor țesături sau bucăți de piele. ♦ (Reg.; concr.) Cusătură (2). ♦ Asamblare prin sudare sau prin nituire a materialelor metalice. ◊ Mașină de cusut = mașină folosită pentru coaserea confecțiilor, încălțămintei etc. – V. coase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cusutură
CUSUTÚRĂ s. f. v. cusătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşac
CUȘÁC, cușacuri, s. n. Piesă de lemn cu secțiune pătrată sau dreptunghiulară folosită în construcții; riglă. [Pl. și: (m.) cușaci] – Din sb. kušak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușac
CUȘÁC, cușacuri, s. n. Piesă de lemn cu secțiune pătrată sau dreptunghiulară folosită în construcții; riglă. [Pl. și: (m.) cușaci] – Din sb. kušak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşcaie
CUȘCÁIE, cușcăi, s. f. Jgheab de scânduri, așezat de obicei direct pe pământ, care servește la transportul lemnului de foc din pădurile de munte. – Et. nec. Cf. cușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușcaie
CUȘCÁIE, cușcăi, s. f. Jgheab de scânduri, așezat de obicei direct pe pământ, care servește la transportul lemnului de foc din pădurile de munte. – Et. nec. Cf. cușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşcă
CÚȘCĂ, cuști, s. f. 1. Adăpost în formă de căsuță sau de cutie, cu sau fără gratii, pentru unele animale (domestice sau sălbatice). ♦ Fig. Încăpere strâmtă. 2. Încăpere mică, sub nivelul scenei, rezervată sufleorului în timpul spectacolului. – Din ucr. kučka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușcă
CÚȘCĂ, cuști, s. f. 1. Adăpost în formă de căsuță sau de cutie, cu sau fără gratii, pentru unele animale (domestice sau sălbatice). ♦ Fig. Încăpere strâmtă. 2. Încăpere mică, sub nivelul scenei, rezervată sufleorului în timpul spectacolului. – Din ucr. kučka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşchebap
CUȘCHEBÁP, cușchebapuri, s. n. (Înv.) Chebap. – Din tc. kușkebab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușchebap
CUȘCHEBÁP, cușchebapuri, s. n. (Înv.) Chebap. – Din tc. kușkebab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşcuş
CUȘCÚȘ s. n. Pastă făinoasă în formă de bobițe (pusă în supă sau garnitură la carne etc.) – Din tc. kuskus. Cf. fr. couscous.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușcuș
CUȘCÚȘ s. n. Pastă făinoasă în formă de bobițe (pusă în supă sau garnitură la carne etc.) – Din tc. kuskus. Cf. fr. couscous.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşer
CÚȘER adj. invar. (Despre mâncăruri și băuturi, în practica religiei mozaice) Pregătit după ritual. ♦ Fig. (Fam.) Foarte bun, excelent. – Cf. ebr. kâscher „curat, ritual”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușer
CÚȘER adj. invar. (Despre mâncăruri și băuturi, în practica religiei mozaice) Pregătit după ritual. ♦ Fig. (Fam.) Foarte bun, excelent. – Cf. ebr. kâscher „curat, ritual”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşetă
CUȘÉTĂ, cușete, s. f. Pat pentru o persoană amenajat special în cabinele vagoanelor de dormit sau în cabinele de vapor; p. ext. cabină în care se află unul sau mai multe paturi. – Din fr. couchette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușetă
CUȘÉTĂ, cușete, s. f. Pat pentru o persoană amenajat special în cabinele vagoanelor de dormit sau în cabinele de vapor; p. ext. cabină în care se află unul sau mai multe paturi. – Din fr. couchette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşmă
CÚȘMĂ, cușme, s. f. (Reg.) 1. Căciulă. 2. Pătură groasă de lână. – Din ucr. kučma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușmă
CÚȘMĂ, cușme, s. f. (Reg.) 1. Căciulă. 2. Pătură groasă de lână. – Din ucr. kučma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşmelie
CUȘMELÍE s. f. v. coșmelie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușmelie
CUȘMELÍE s. f. v. coșmelie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuşniţă
CÚȘNIȚĂ, cușnițe, s. f. (Reg.) Vatră (de piatră) pe care lucrează fierarul sau potcovarul și pe care își așază uneltele de lucru; p. ext. fierărie. – Din bg. kužnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cușniță
CÚȘNIȚĂ, cușnițe, s. f. (Reg.) Vatră (de piatră) pe care lucrează fierarul sau potcovarul și pe care își așază uneltele de lucru; p. ext. fierărie. – Din bg. kužnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuştuluit
CUȘTULUÍT, -Ă, cuștuluiți, -te, adj. v. CUȘTULUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuștuluit
CUȘTULUÍT, -Ă, cuștuluiți, -te, adj. v. CUȘTULUI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuta
CUTÁ, cutez, vb. I. 1. Tranz. A încreți, a îndoi (adânc) un material textil, a-i face falduri, cute, crețuri; a plia, a drapa. ♦ Refl. (Despre scoarța Pământului) A suferi o cutare^2. 2. Refl. (Despre piele, mai ales despre cea de pe obraz) A se zbârci; a se rida; p. ext. (despre oameni) a îmbătrâni. – Din cută.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutanat
CUTANÁT, -Ă, cutanați, -te, adj. Care ține de piele, privitor la piele; (despre tratamente medicale) care se aplică pe piele; cutaneic, cutaneu. – Din fr. cutané.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutaneic
CUTANÉIC, -Ă, cutaneici, -ce, adj. Cutanat. [Pr.: -ne-ic] – Cutaneu + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutaneu
CUTANÉU, -ÉE, cutanei, -ee, adj. Cutanat. – Din it. cutaneo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutare
CUTÁRE^1 pron. nehot. (Înlocuiește numele unei persoane sau al unui lucru atunci când nu vrem, nu putem sau nu e necesar să le numim) Sunt cutare, îi răspund eu. ◊ (Adjectival) Cutare persoană. ♦ (Repetat) Unul... altul, acesta... acela. ♦ (Substantivat) Nume de persoană imaginar. – Lat. eccutalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutare
CUTÁRE^2, cutări, s. f. Acțiunea de a (se) cuta și rezultatul ei. ♦ (Geol.) Ansamblul proceselor de deformare plastică a stratelor din scoarța Pământului sub acțiunea mișcărilor tectonice verticale sau orizontale, având ca rezultat formarea cutelor. – V. cuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutat
CUTÁT, -Ă, cutați, -te, adj. Cu cute. – V. cuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cută
CÚTĂ, cute, s. f. 1. Îndoitură (adâncă) într-un obiect de îmbrăcăminte; încrețitură, fald, creț, pliu. ♦ Urmă, dungă rămasă pe o țesătură sau pe o hârtie în locul unde au fost îndoite. ♦ (Geol.) Deformare plastică a stratelor din scoarța Pământului, rezultată în urma procesului de cutare^2. 2. Zbârcitură (a obrazului); rid, creț. – Din bg. kuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutărică
CUTĂRÍCĂ pron. nehot. (Fam.) Diminutiv al lui cutare^1; cutăriță. – Cutare^1 + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutăriţă
CUTĂRÍȚĂ s. m. (Fam.) Cutărică. – Cutare^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutăriță
CUTĂRÍȚĂ s. m. (Fam.) Cutărică. – Cutare^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cute
CÚTE, cute, s. f. Piatră de gresie pentru ascuțit uneltele tăioase (mai ales coasa); arcer. – Lat. cos, cotis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuter
CÚTER, cutere, s. n. 1. Ambarcațiune sportivă, construită din lemn, cu vele, cu un singur catarg și cu bompres. 2. Vas de pescuit, construit din lemn, acționat mecanic sau cu vele, având o formă alungită pentru a putea înainta cu viteză mare. 3. (În forma cutter) Unealtă pentru tăiat; cuțit foarte ascuțit. [Var.: cutter (pr.: cátăr) s. n.] – Din engl., fr. cutter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuterizare
CUTERIZÁRE s. f. Sistem de clasare și de depozitare a cărților într-o bibliotecă. – După n. pr. Cutter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuteza
CUTEZÁ, cutez, vb. I. Tranz. A îndrăzni, a se încumeta. – Lat. pop. cottizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutezanţă
CUTEZÁNȚĂ, cutezanțe, s. f. Îndrăzneală, curaj, temeritate. – Cuteza + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutezanță
CUTEZÁNȚĂ, cutezanțe, s. f. Îndrăzneală, curaj, temeritate. – Cuteza + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutezare
CUTEZÁRE, cutezări, s. f. (Rar) Faptul de a cuteza; cutezanță, temeritate. – V. cuteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutezător
CUTEZĂTÓR, -OÁRE, cutezători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care cutează; (om) îndrăzneț, curajos, temerar. – Cuteza + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuticulă
CUTÍCULĂ, cuticule, s. f. 1. Strat subțire și rezistent care acoperă și protejează suprafața unei celule epiteliale. Cuticulă dentară. 2. Partea superficială, chitinoasă a tegumentului la artropode, servind drept schelet extern. 3. Strat ceros la suprafața fructelor, a frunzelor și a tulpinilor tinere. – Din fr. cuticule, lat. cuticula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutie
CUTÍE, cutii, s. f. 1. Obiect de lemn, de metal, de carton etc. în formă de cub, de paralelipiped etc., gol în interior, în care se păstrează sau care protejează diverse lucruri. ◊ Cutie de scrisori = cutie specială, plasată pe stradă de către organele poștale, în care expeditorii introduc scrisorile; cutie particulară în care factorii poștali depun corespondența adusă la domiciliu. ◊ Expr. (Scos) ca din cutie = foarte îngrijit îmbrăcat sau prezentat. (Fam.) (Bagă) capul la cutie! = (la jocul „de-a capra”) ferește-ți capul, proptește-l în piept! fig. fii prudent, păzește-te! 2. Aparat, dispozitiv, organ special etc. având forma unei cutii (1). Cutie de viteze. Cutie de rezonanță. 3. (În sintagma) Cutie craniană = cavitate osoasă în care se află creierul; țeasta capului, craniu. 4. Sertar. 5. (Înv.) Casă de bani; casetă. – Din tc. kutu, ngr. kuti, bg., sb. kutija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutioară
CUTIOÁRĂ, cutioare, s. f. Cutiuță. [Pr.: -ti-oa-] – Cutie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutireacţie
CUTIREÁCȚIE, cutireacții, s. f. Test care constă în provocarea unei reacții cutanate inflamatorii, utilizat pentru diagnosticarea diferitelor boli. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. cuti-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutireacție
CUTIREÁCȚIE, cutireacții, s. f. Test care constă în provocarea unei reacții cutanate inflamatorii, utilizat pentru diagnosticarea diferitelor boli. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. cuti-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutiuţă
CUTIÚȚĂ, cutiuțe, s. f. Diminutiv al lui cutie (1). [Pr.: -ti-u-] – Cutie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutiuță
CUTIÚȚĂ, cutiuțe, s. f. Diminutiv al lui cutie (1). [Pr.: -ti-u-] – Cutie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutnie
CÚTNIE, cutnii, s. f. Țesătură din mătase și bumbac. – Din tc. kutni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutră
CÚTRĂ, cutre, s. f. Persoană prefăcută, fățarnică, intrigantă; lichea, secătură. – Din bg. kutra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutreier
CUTRÉIER s. n. (Rar) Cutreierat. [Pr.: -tre-ier. – Var.: (reg.) cutríer s. n.] – Din cutreiera (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutreiera
CUTREIERÁ, cutréier, vb. I. 1. Tranz. A străbate, a colinda (în lung și în lat), a umbla (din loc în loc); p. ext. a hoinări, a vagabonda. ♦ A umbla adesea prin...; a frecventa. Cutreiera parcurile. 2. Refl. (Neobișnuit) A se perinda. [Pr.: -tre-ie-. – Var.: (reg.) cutrierá vb. I] – Lat. contribulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutreierat
CUTREIERÁT s. n. Faptul de a cutreiera (1). [Pr.: -tre-ie-. – Var.: (reg.) cutrierát s. n.] – V. cutreiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutremur
CUTRÉMUR, cutremure, s. n. 1. Mișcare puternică și bruscă, verticală, orizontală sau de torsiune a scoarței Pământului, provocată fie de dislocări subterane, de erupții vulcanice etc., fie de forțele mareice, ciocnirea unor meteoriți cu Pământul; seism. 2. Fig. Înfiorare, cutremurare, fior; p. ext. teamă, frică, groază; panică. – Din cutremura (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutremura
CUTREMURÁ, cutrémur, vb. I. 1. Refl. (Despre pământ) A se zgudui din cauza unui cutremur (1). ♦ Refl. și tranz. A (se) clătina, a (se) scutura. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) înfiora, a tresări sau a face să tresară; p. ext. a (se) îngrozi, a (se) înspăimânta. – Lat. *contremulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutremurare
CUTREMURÁRE, cutremurări, s. f. Acțiunea de a (se) cutremura și rezultatul ei; cutremur. – V. cutremura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutremurător
CUTREMURĂTÓR, -OÁRE, cutremurători, -oare, adj. Care zguduie, înfioară, impresionează profund; îngrozitor, groaznic. – Cutremura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutrier
CUTRÍER s. n. v. cutreier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutriera
CUTRIERÁ vb. I v. cutreiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutrierat
CUTRIERÁT s. n. v. cutreierat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutter
CUTTER s. n. v. cuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutumă
CUTÚMĂ, cutume, s. f. Normă de drept consfințită printr-o practică îndelungată; consuetudine, obicei. ♦ (În vechiul drept) Obiceiul pământului. – Din fr. coutume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cutumiar
CUTUMIÁR, -Ă, cutumiari, -e, adj. Care ține de cutumă, privitor la cutumă; tradițional. [Pr.: -mi-ar] – Din fr. coutumier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţit
CUȚÍT, cuțite, s. n. 1. Instrument de tăiat, format dintr-o lamă metalică și dintr-un mâner, având numeroase și variate întrebuințări în gospodărie, în atelier etc. ◊ Expr. A avea pâinea și cuțitul (în mână) = a avea la îndemână toată puterea, toate mijloacele. A fi (certat) la cuțite sau a se avea la cuțite (cu cineva) = a fi sau a ajunge dușman neîmpăcat (cu cineva), a se urî (cu cineva). A pune (cuiva) cuțitul în gât = a sili (pe cineva) să facă ceva. A-i ajunge (cuiva) cuțitul la os = a ajunge la capătul puterilor; a fi într-o situație dificilă, precară. (A fi) pe (o) muchie de cuțit = (a se afla) într-o situație gravă, dificilă, la un pas de nenorocire. A-i da (cuiva) un cuțit prin inimă = a simți o durere adâncă. ♦ Instrument de os, de metal etc. asemănător cu un cuțit (1), cu care se taie hârtie sau foile unei cărți. ♦ Bisturiu; p. ext. operație, intervenție chirurgicală. 2. Sculă așchietoare pentru mașinile-unelte, având o parte activă cu un tăiș principal, confecționată din material rezistent la uzură. ◊ Cuțit de plug = parte a plugului, care taie brazda în plan vertical, fiind situată înaintea trupiței. 3. Piesă principală a cântarului, sensibilă la cea mai ușoară atingere, care indică greutatea unui corp. 4. Piesă componentă a unor aparate de conectare, care realizează o legătură electrică. 5. (Zool.; în sintagma) Cuțit-de-mare = lamelibranhiat cu valvele de forma plăselelor de briceag, care trăiește în Marea Neagră (Solen marginatus). – Probabil lat. *acutitus (< acutire < acutitus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțit
CUȚÍT, cuțite, s. n. 1. Instrument de tăiat, format dintr-o lamă metalică și dintr-un mâner, având numeroase și variate întrebuințări în gospodărie, în atelier etc. ◊ Expr. A avea pâinea și cuțitul (în mână) = a avea la îndemână toată puterea, toate mijloacele. A fi (certat) la cuțite sau a se avea la cuțite (cu cineva) = a fi sau a ajunge dușman neîmpăcat (cu cineva), a se urî (cu cineva). A pune (cuiva) cuțitul în gât = a sili (pe cineva) să facă ceva. A-i ajunge (cuiva) cuțitul la os = a ajunge la capătul puterilor; a fi într-o situație dificilă, precară. (A fi) pe (o) muchie de cuțit = (a se afla) într-o situație gravă, dificilă, la un pas de nenorocire. A-i da (cuiva) un cuțit prin inimă = a simți o durere adâncă. ♦ Instrument de os, de metal etc. asemănător cu un cuțit (1), cu care se taie hârtie sau foile unei cărți. ♦ Bisturiu; p. ext. operație, intervenție chirurgicală. 2. Sculă așchietoare pentru mașinile-unelte, având o parte activă cu un tăiș principal, confecționată din material rezistent la uzură. ◊ Cuțit de plug = parte a plugului, care taie brazda în plan vertical, fiind situată înaintea trupiței. 3. Piesă principală a cântarului, sensibilă la cea mai ușoară atingere, care indică greutatea unui corp. 4. Piesă componentă a unor aparate de conectare, care realizează o legătură electrică. 5. (Zool.; în sintagma) Cuțit-de-mare = lamelibranhiat cu valvele de forma plăselelor de briceag, care trăiește în Marea Neagră (Solen marginatus). – Probabil lat. *acutitus (< acutire < acutitus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţitar
CUȚITÁR, cuțitari, s. m. 1. Persoană care face sau vinde cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. (Fam.) Scandalagiu gata să scoată cuțitul în timpul unei certe sau al unei încăierări; bătăuș. – Cuțit + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțitar
CUȚITÁR, cuțitari, s. m. 1. Persoană care face sau vinde cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. (Fam.) Scandalagiu gata să scoată cuțitul în timpul unei certe sau al unei încăierări; bătăuș. – Cuțit + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţitaş
CUȚITÁȘ, cuțitașe, s. n. Diminutiv al lui cuțit. ♦ Cuțit cu lamă de dimensiuni mici, folosit la desprinderea de așchii sau în lucrări de gravare, retușare etc. ♦ (Pop.) Briceag. – Cuțit + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțitaș
CUȚITÁȘ, cuțitașe, s. n. Diminutiv al lui cuțit. ♦ Cuțit cu lamă de dimensiuni mici, folosit la desprinderea de așchii sau în lucrări de gravare, retușare etc. ♦ (Pop.) Briceag. – Cuțit + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţitărie
CUȚITĂRÍE, cuțitării, s. f. 1. Atelier sau prăvălie unde se ascut sau se vând cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. Diferite feluri de cuțite. – Cuțit + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțitărie
CUȚITĂRÍE, cuțitării, s. f. 1. Atelier sau prăvălie unde se ascut sau se vând cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. Diferite feluri de cuțite. – Cuțit + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţitoaie
CUȚITOÁIE, cuțitoaie, s. f. 1. Unealtă așchietoare formată dintr-o lamă ascuțită de oțel (cu două mânere la capete), folosită în tâmplărie, dogărie, tăbăcărie etc. pentru cioplit, curățat, îndreptat, răzuit. 2. Unealtă tăietoare de oțel având o lamă plană sau curbă, prevăzută cu un mâner, folosită de potcovar pentru îndreptarea și curățarea copitelor. [Pr.: -toa-ie] – Cuțit + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțitoaie
CUȚITOÁIE, cuțitoaie, s. f. 1. Unealtă așchietoare formată dintr-o lamă ascuțită de oțel (cu două mânere la capete), folosită în tâmplărie, dogărie, tăbăcărie etc. pentru cioplit, curățat, îndreptat, răzuit. 2. Unealtă tăietoare de oțel având o lamă plană sau curbă, prevăzută cu un mâner, folosită de potcovar pentru îndreptarea și curățarea copitelor. [Pr.: -toa-ie] – Cuțit + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţovlah
CUȚOVLÁH, -Ă, cuțovlahi, -e, s. m. și f. (La pl.) Nume dat aromânilor din Macedonia de către populația greacă localnică; (și la sg.) aromân din Macedonia. Din ngr. kutsóvlahos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțovlah
CUȚOVLÁH, -Ă, cuțovlahi, -e, s. m. și f. (La pl.) Nume dat aromânilor din Macedonia de către populația greacă localnică; (și la sg.) aromân din Macedonia. Din ngr. kutsóvlahos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţu
CÚȚU interj., s. m. 1. Interj. (Adesea repetat) Strigăt cu care se cheamă câinii (mici). 2. S. m. Cățel. Expr. (Fam.) Să-mi zici (mie) cuțu dacă... = să mă tratezi ca pe un câine dacă... – Cf. bg., sb. kuče, magh. kuszi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțu
CÚȚU interj., s. m. 1. Interj. (Adesea repetat) Strigăt cu care se cheamă câinii (mici). 2. S. m. Cățel. Expr. (Fam.) Să-mi zici (mie) cuțu dacă... = să mă tratezi ca pe un câine dacă... – Cf. bg., sb. kuče, magh. kuszi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţulache
CUȚULÁCHE s. m. (Fam.) Cățeluș. – Cuțu + suf. -ulache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțulache
CUȚULÁCHE s. m. (Fam.) Cățeluș. – Cuțu + suf. -ulache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuţulan
CUȚULÁN, cuțulani, s. m. (Rar) Câine (tânăr); cățelandru. – Cuțu + suf. -ulan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuțulan
CUȚULÁN, cuțulani, s. m. (Rar) Câine (tânăr); cățelandru. – Cuțu + suf. -ulan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvă
CÚVĂ, cuve, s. f. 1. Recipient special din metal, lemn, beton, material plastic, sticlă etc., de diferite forme și mărimi, folosit în operații tehnice. ◊ Cuvă de ulei = rezervor de metal umplut cu ulei, în care se cufundă transformatoarele, reostatele etc. 2. Porțiunea superioară a cuptorului metalurgic vertical. – Din fr. cuve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvânt
CUVẤNT, cuvinte, s. n. 1. Unitate de bază a vocabularului, care reprezintă asocierea unui sens (sau a unui complex de sensuri) și a unui complex sonor; vorbă. ◊ Cuvânt simplu = cuvânt care conține un singur morfem radical. Cuvânt primitiv = cuvânt care servește ca element de bază pentru formarea altor cuvinte. Cuvânt compus = cuvânt format prin compunere. Cuvânt derivat = cuvânt format prin derivare. Cuvânt-matcă = cuvânt care se află în fruntea unui articol de dicționar, sub care se grupează și se glosează toate variantele și expresiile, uneori și derivatele și compusele. ◊ (Lingv.: în compusul) Cuvânt-titlu = cuvântul definit în articolul de dicționar respectiv. ◊ Expr. A nu găsi (sau a nu avea) cuvinte = a nu fi în stare (sub impulsul unor stări afective puternice) să exprimi ceea ce gândești. Cu alte cuvinte = a) exprimând același lucru altfel; b) deci, prin urmare, așadar. Într-un (sau cu un) cuvânt = pe scurt, în concluzie, deci, așadar. În puține cuvinte = pe scurt, în rezumat. Cuvânt cu (sau de) cuvânt = fără nici o modificare, exact, fidel. Dintr-un cuvânt = imediat, numaidecât. ♦ Joc de cuvinte = glumă bazată pe asemănarea cuvintelor; calambur. Cuvinte încrucișate = joc distractiv-educativ în care trebuie găsite, pe baza unor indicații date, o serie de cuvinte astfel aranjate într-o figură geometrică împărțită în pătrățele, încât cuvintele citite orizontal să aibă o literă comună cu cele citite vertical. 2. Gând, idee exprimată prin vorbe; spusă. ◊ Cuvânt greu = vorbă hotărâtoare; (la pl.) vorbe de dojană, de ocară. Cuvânt introductiv sau cuvânt înainte = prefață, introducere (la o lucrare). Purtător de cuvânt = persoană autorizată să exprime în mod public păreri care arată punctul de vedere al forului pe care îl reprezintă. ◊ Expr. A pune un cuvânt (bun) = a interveni (favorabil) pentru cineva. În (toată) puterea cuvântului = în înțelesul adevărat, pe deplin, cu desăvârșire. A tăia (sau a curma) cuiva cuvântul = a întrerupe pe cineva din vorbă. (Reg.) A începe cuvânt = a începe vorba, a spune. ♦ Subiect de vorbă, de povestire, istorisire. 3. Cuvântare, discurs, conferință. ◊ Expr. A cere (sau a da, a avea) cuvântul (într-o ședință, într-o adunare) = a cere (sau a da cuiva etc.) dreptul de a vorbi. A lua cuvântul = a vorbi (într-o adunare). A-i lua cuiva cuvântul = a interzice cuiva să-și mai continue afirmațiile (într-o adunare). 4. Învățătură, îndrumare, sfat; p. ext. dispoziție, ordin. ◊ Expr. A înțelege (sau a ști) de cuvânt = a asculta de spusele, de sfaturile cuiva. Cuvânt de ordine = dispoziție dată de un superior. 5. Promisiune, făgăduială; angajament. ◊ Expr. Om de cuvânt = om care își ține făgăduielile. Cuvânt de onoare (sau de cinste, de om) = promisiune sau asigurare care angajează cinstea cuiva. A(-și) da cuvântul (de onoare) = a se angaja în mod hotărât că va face cu orice preț ceva. (A crede) pe cuvânt = (a crede) fără a mai controla exactitatea spuselor. A-și ține cuvântul sau a se ține de cuvânt = a-și îndeplini o promisiune făcută. 6. Părere, opinie exprimată; punct de vedere. ♦ Libertate, drept de a revendica ceva. 7. (Mai ales la pl.) Discuție; ceartă, ciorovăială. ◊ Expr. Schimb de cuvinte = discuție aprinsă, ceartă, sfadă. (Reg.) Nu-i cuvânt = e indiscutabil. 8. Motiv, rațiune, cauză. ◊ Expr. Cu drept cuvânt = pe bună dreptate, la drept vorbind. 9. (Înv.) Știre, veste, informație; zvon. 10. (Înv.) Înțelegere, pact, acord, convenție. 11. (Rar) Facultatea de a vorbi; voce, grai. 12. (În sintagmele) Cuvânt-cheie = a) termen folosit pentru a marca o diviziune într-un catalog (de bibliotecă); b) termen al unei unități frazeologice pe care cade accentul semantic. Cuvânt-vedetă = termen ales din titlul unei lucrări sau al unei publicații, care folosește la orânduirea alfabetică a lucrării în catalogul general sau în catalogul pe materii. 13. (Inform.) Ansamblu de cifre binare care poate fi tratat ca o unitate de informație la un moment dat. – Lat. conventus „adunare, întrunire”, conventum „înțelegere”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvânta
CUVÂNTÁ, cuvântez, vb. I. 1. Tranz. A vorbi, a grăi, a zice; a declara. 2. Tranz. A ține un discurs. ♦ A recita. 3. Intranz. A avea facultatea de a articula cuvinte. [Prez. ind. și; cuvintez] – Lat. conventare „a se întruni mereu”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvântare
CUVÂNTÁRE, cuvântări, s. f. Acțiunea de a cuvânta și rezultatul ei; vorbire în public desfășurată cu oarecare solemnitate; discurs. – V. cuvânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvântat
CUVÂNTÁT, -Ă, cuvântați, -te, adj. v. CUVÂNTA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cuvântăreţ
CUVÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cuvântăreți, -e, adj. (Rar) Cuvântător (1); care vorbește frumos, meșteșugit. – Cuvânta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvântăreț
CUVÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cuvântăreți, -e, adj. (Rar) Cuvântător (1); care vorbește frumos, meșteșugit. – Cuvânta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvântător
CUVÂNTĂTÓR, -OÁRE, cuvântători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care cuvântă (1), cuvântăreț; care are însușirea de a vorbi. 2. (Rar) S. m. și f. Orator, vorbitor. – Cuvânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvelaj
CUVELÁJ s. n. Tip de susținere sau de căptușire etanșă a puțurilor de mină cu secțiune circulară care străbat roci acvifere cu debite mari de apă. – Din fr. cuvelage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuveni
CUVENÍ, pers. 3 cuvíne, vb. IV. Refl. unipers. 1. A-i reveni cuiva ceva, a avea drept la ceva; a merita. 2. A fi conform cu cerințele morale; a se cădea. – Lat. convenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvenit
CUVENÍT, -Ă, cuveniți, -te, adj. Care se cuvine, meritat; corespunzător, potrivit. – V. cuveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvertă
CUVÉRTĂ, cuverte, s. f. Email transparent cu care se acoperă obiectele de faianță și de ceramică; glazură. – Din fr. couverte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvertură
CUVERTÚRĂ, cuverturi, s. f. Învelitoare cu care se acoperă o masă, un pat sau cu care se învelește cineva (când doarme). – Din fr. couverture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvetă
CUVÉTĂ, cuvete, s. f. Sinclinal în formă de căldare, cu lungimea și lățimea aproape egale și cu secțiunea orizontală aproximativ rotundă. ♦ Depresiune închisă, ca un bazin, acoperită permanent sau temporar de apă. – Din fr. cuvette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuviincios
CUVIINCIÓS, -OÁSĂ, cuviincioși, -oase, adj. 1. Care respectă regulile bunei-cuviințe, care corespunde acestor reguli; decent, politicos; cuvios (2). 2. (Înv.) Potrivit, corespunzător; convenabil. [Pr.: -vi-in-] – Cuviință + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuviinţă
CUVIÍNȚĂ, cuviințe, s. f. Regulă de bună conduită, atitudine sau purtare cuviincioasă; politețe, decență. ◊ Loc. adv. După cuviință = așa cum trebuie. ◊ Expr. A găsi (sau a crede, a socoti) de cuviință = a găsi, a crede etc. că e bine, potrivit. Cele de cuviință = cele trebuincioase, cele ce se cuvin. [Pr.: -vi-in-] – Lat. convenientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuviință
CUVIÍNȚĂ, cuviințe, s. f. Regulă de bună conduită, atitudine sau purtare cuviincioasă; politețe, decență. ◊ Loc. adv. După cuviință = așa cum trebuie. ◊ Expr. A găsi (sau a crede, a socoti) de cuviință = a găsi, a crede etc. că e bine, potrivit. Cele de cuviință = cele trebuincioase, cele ce se cuvin. [Pr.: -vi-in-] – Lat. convenientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvinţel
CUVINȚÉL, cuvințele, s. n. Diminutiv al lui cuvânt. – Cuvânt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvințel
CUVINȚÉL, cuvințele, s. n. Diminutiv al lui cuvânt. – Cuvânt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvios
CUVIÓS, -OÁSĂ, cuvioși, -oase, adj. 1. Cucernic, evlavios, pios. ♦ (Adesea substantivat) Titlu care se dă călugărilor și călugărițelor. ♦ (Substantivat; în religia creștină) Nume dat sfinților proveniți din călugări care nu au fost martiri. 2. (Înv.) Cuviincios (1). [Pr.: -vi-os] – Cuveni + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvioşie
CUVIOȘÍE, cuvioșii, s. f. Bună-cuviință; omenie; cucernicie, evlavie. ♦ (Urmat de un pronume posesiv) Titlu dat călugărilor și altor slujitori ai bisericii. [Pr.: -vi-o-] – Cuvios + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuvioșie
CUVIOȘÍE, cuvioșii, s. f. Bună-cuviință; omenie; cucernicie, evlavie. ♦ (Urmat de un pronume posesiv) Titlu dat călugărilor și altor slujitori ai bisericii. [Pr.: -vi-o-] – Cuvios + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuzinet
CUZINÉT, cuzineți, s. m. 1. Piesă inelară sau din două bucăți semiinelare din metal moale, care îmbracă în interior lagărul și vine în contact direct cu fusul sau axul unei mașini. 2. Element de construcție confecționat din beton armat, piatră dură etc. așezat între un bloc de fundație și un stâlp și având ca scop transmiterea greutății la blocul de fundație respectiv. – Din fr. coussinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cuzism
CUZÍSM s. n. Curent ideologic și politic interbelic, al cărui promotor a fost A.C. Cuza. – Cuza (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cv
CV, CV-uri, s. n. Curriculum vitae. [Pr.: siví] – Abreviere din C[urriculum] V[itae].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadragenar
CVADRAGENÁR, -Ă, cvadragenari, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care a împlinit patruzeci de ani, care are între patruzeci și cincizeci de ani. – Din fr. quadragénaire, lat. quadragenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrant
CVADRÁNT, cvadranți, s. m. 1. Instrument alcătuit dintr-un sfert de cerc gradat și o lunetă, folosit în trecut pentru determinarea înălțimii aștrilor. ♦ Instrument de precizie format dintr-un sfert de cerc gradat, întrebuințat pentru măsurarea unghiurilor. 2. Organ metalic al unui aparat, instrument de măsură etc. în formă de sector de cerc apropiat de un sfert de cerc. [Pl. și (n.): cvadrante. – Var.: cuadránt s. n.] – Din fr. quadrant, lat. quadrans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrat
CVADRÁT^1, cvadrate, s. n. (Înv.) Pătrat. – Din lat. quadratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrat
CVADRÁT^2, cvadrați, s. m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu 18,04 milimetri, folosită în tipografie. ♦ Unitate de măsură tipografică egală cu 48 de puncte tipografice. – Din germ. Quadrat, fr. quadrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadratură
CVADRATÚRĂ s. f. 1. Construire exclusiv cu rigla și cu compasul a unui pătrat care să aibă aria egală cu aria unei figuri date. ◊ Cvadratura cercului = problemă (nesoluționabilă) care constă în găsirea unui pătrat care să aibă aceeași suprafață cu un cerc dat și a cărui latură să aibă un raport rațional cu raza cercului; fig. problemă imposibil de rezolvat. 2. Poziție aparentă în care doi aștri priviți de pe Pământ au o diferență de longitudine de 90°. [Var.: cuadratúră s. f.] – Din fr. quadrature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadriciclu
CVADRICÍCLU, cvadricicluri, s. n. Vehicul cu patru roți, asemănător bicicletei, acționat, de regulă, de către un motor cu ardere internă sau electric.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cvadricolor
CVADRICOLÓR, -Ă, cvadricolori, -e, adj. Care are patru culori. – Din fr. quadricolore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadridimensional
CVADRIDIMENSIONÁL, -Ă, cvadridimensionali, -e, adj. Cu patru dimensiuni. [Pr.: -si-o-] – Din it. quadridimensionale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrienal
CVADRIENÁL, -Ă, cvadrienali, -e, adj. Care durează patru ani. [Pr.: -dri-e-] – Din fr. quadriennal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrigă
CVADRÍGĂ, cvadrige, s. f. Car antic pe două roți, tras de patru cai înhămați unul lângă altul, folosit de romani la cursele de circ și la triumfuri. – Din lat. quadriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrigemeni
CVADRIGÉMENI, -E, adj., s. m. și f. pl. (În sintagma) Tuberculi cvadrigemeni = cele patru părți ridicate ale bulbului rahidian. – Din lat. quadrigeminus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrilateral
CVADRILATERÁL, -Ă, cvadrilaterali, -e, adj., s. f. (Poligon) care are patru laturi. – Din fr. quadrilatéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrilion
CVADRILIÓN, cvadrilioane, s. n. O mie de trilioane. [Pr.: -li-on] – Din fr. quadrillion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrimotor
CVADRIMOTÓR, -OÁRE, cvadrimotori, -oare, adj., s. n. (Avion) echipat cu patru motoare cu ardere internă. [Var.: cuadrimotór s. n.] – Din fr. quadrimoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadripartit
CVADRIPARTÍT, -Ă, cvadripartiți, -te, adj. Cu patru părți; făcut, construit, format din patru părți. ♦ La care participă reprezentanții a patru țări. Conferință cvadripartită. – Din fr. quadripartite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadripetal
CVADRIPETÁL, -Ă, cvadripetali, -e, adj. Cu patru petale. – Din fr. quadripétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadripol
CVADRIPÓL, cvadripoluri, s. n. Rețea electrică cu două borne de intrare și cu două borne de ieșire. – Din fr. quadripôle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadriremă
CVADRIRÉMĂ, cvadrireme, s. f. Navă folosită în Antichitate, care avea patru rânduri de vâsle sau patru vâslași la o vâslă. – Din lat. quadriremis, fr. quadrirème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadruman
CVADRUMÁN, -Ă, cvadrumani, -e, adj. (Despre maimuțe) Care se servește de cele patru membre ca de mâini. ♦ (Substantivat, f. pl.) Maimuțe. – Din fr. quadrumane, lat. quadrumanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadrupla
CVADRUPLÁ, cvadruplez, vb. I. Tranz. A împătri. – Din fr. quadrupler, lat. quadruplare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadruplet
CVADRUPLÉT, cvadrupleți, s. m. Unul din patru gemeni. – Din fr. quadruplets.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadruplex
CVADRUPLÉX s. n. Sistem de transmisie telegrafică care asigură transmiterea simultană a patru mesaje diferite. [Var.: cuadrupléx s. n.] – Din fr., lat. quadruplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvadruplu
CVADRÚPLU, -Ă, cvadrupli, -e, adj., s. m. 1. Adj. Împătrit. 2. S. m. pl. Grup de patru gemeni. – Din fr. quadruple, lat. quadruplus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvantă
CVÁNTĂ s. f. v. cuantă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvantic
CVÁNTIC, -Ă adj. v. cuantic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvantum
CVÁNTUM s. n. v. cuantum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvartal
CVARTÁL, cvartale, s. n. I. 1. (Înv.) A patra parte dintr-un oraș. ♦ Cartier, mahala. 2. Porțiune unitară dintr-o localitate, reprezentând o suprafață de teren străbătută de străzi pe care sunt construite locuințe, magazine sau alte clădiri, grădini etc. cu caracter social-cultural; microraion. 3. Parte administrativă a unui oraș; sector. II. Trimestru. [Var.: cuartál s. n.] – Din rus. kvartal, germ. Quartal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvartă
CVÁRTĂ, cvarte, s. f. 1. (Muz.) Intervalul dintre două sunete aflate la distanță de patru trepte. 2. Grup de patru conducte electrice, izolate între ele și răsucite, utilizat la cablurile electrice de telecomunicații. 3. (La scrimă) A patra dintre cele opt poziții principale de apărare. [Var.: cuártă s. f.] – Din it. quarto, fr. quarte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvartet
CVARTÉT, cvartete, s. n. Formație muzicală alcătuită din patru voci sau din patru instrumentiști care execută împreună o compoziție muzicală; compoziție scrisă pentru o asemenea formație. ◊ Cvartet de coarde = formație fundamentală a muzicii de cameră (două viori, violă și violoncel). [Var.: cuartét s. n.] – Din it. quartetto, fr. quartette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvartir
CVARTÍR, cvartiruri, s. n. Locuință temporară a unui grup de oameni în trecere pe undeva; p. ext. locul unde cineva își așază locuința. ♦ (Reg.) Locuință cu caracter provizoriu (într-o familie străină); gazdă. – Din rus. kvartira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvarţ
CVARȚ s. n. v. cuarț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvarț
CVARȚ s. n. v. cuarț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvas
CVAS, cvasuri, s. n. Băutură răcoritoare, cu gust acrișor, preparată prin fermentare din fructe sau din apă, pâine și malț. – Din rus. kvas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvasi
CVÁSI adj. invar., adv. (Livr.; precedă adjective și substantive) Pe jumătate; aproximativ, cam; aproape. – Din lat., fr. quasi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvasistelar
CVASISTELÁR, -Ă, cvasistelari, -e, adj. (Astron.; despre corpuri cerești) A cărui structură este asemănătoare stelelor. – Cvasi + stelar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvasiuman
CVASIUMÁN, -Ă, cvasiumani, -e, adj. Aproape omenesc. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + uman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvasiunanim
CVASIUNANÍM, -Ă, cvasiunanimi, -e, adj. Care este aproape unanim. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + unanim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvasiunanimitate
CVASIUNANIMITÁTE s. f. Ceea ce constituie marea majoritate. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + unanimitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cver
CVER s. n. Ansamblu de linii orizontale dintr-o tabelă sau dintr-un formular. – Din germ. Quer[stellung].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvietism
CVIETÍSM s. n. v. chietism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvietist
CVIETÍST, -Ă s. m. și f. v. chietist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvinarie
CVINÁRIE s. f. v. cvinariu [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

cvintă
CVÍNTĂ^1, cvinte, s. f. 1. (La scrimă) A cincea dintre cele opt poziții principale de apărare. 2. Formație de cinci cărți consecutive, de aceeași culoare, la jocul de cărți. 3. Acces prelungit de tuse violentă. [Var.: chíntă s. f.] – Din fr. quinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintă
CVÍNTĂ^2, cvinte, s. f. (Muz.) Intervalul de cinci trepte într-o gamă diatonică. – Din it. quinta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintesenţă
CVINTESÉNȚĂ s. f. v. chintesență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintesență
CVINTESÉNȚĂ s. f. v. chintesență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintet
CVINTÉT, cvintete, s. n. 1. Formație muzicală alcătuită din cinci voci sau din cinci instrumentiști care execută împreună o compoziție muzicală; compoziție scrisă pentru o asemenea formație. ◊ Cvintet cu pian = cvintet de coarde și pian. Cvintet de suflători = ansamblu alcătuit din flaut, oboi, clarinet, corn și fagot. 2. Strofă alcătuită din cinci versuri. 3. Linie de înaintare, formată din cinci jucători, a unei echipe sportive (mai ales la fotbal). – Din it. quintetto, fr. quintette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintilion
CVINTILIÓN, cvintilioane, s. n. O mie de cvadrilioane. [Pr.: -li-on] – Din fr. quintillion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvintuplu
CVINTÚPLU, -Ă, cvintupli, -e, adj., s. m. 1. Adj. Încincit. 2. S. m. pl. Grup de cinci gemeni. – Din fr. quintuple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cvorum
CVÓRUM, cvorumuri, s. n. Număr minim de membri necesar, potrivit legii, pentru ca o adunare să fie valabil constituită sau să poată lua o hotărâre valabilă. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cyane
Cyane 1. Nimfă din Sicilia care a încercat să-l împiedice pe Hades s-o răpească pe Persephone. Drept pedeapsă a fost preschimbată de către zeul mînios într-un izvor. 2. Fiica lui Liparus, regele ausonilor, și soția lui Aeolus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cybele
Cybele, zeitate de origine frigiană, considerată drept „Mama tuturor zeilor” și protectoare a vegetației. Era confundată adesea cu Rhea, mama lui Zeus. Apare în unele mituri vechi, de exemplu în povestea lui Attis (v. și Attis). Cultul orgiastic al Cybelei a persistat pînă tîrziu în Imperiul Roman.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cybercafe
CYBERCAFÉ, cybercafeuri, s. n. Cafenea în care sunt puse la dispoziția clienților calculatoare pentru a utiliza internetul. [Pr.: sibercafe] – Din engl. cybercafe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cyberspaţiu
CYBERSPÁȚIU, cyberspații, s. n. Spațiul imaginar prin care e-mailurile sau alte informații trec, atunci când sunt trimise, de la un calculator la altul. [Pr.: si-] – După engl. cyberspace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cyberspațiu
CYBERSPÁȚIU, cyberspații, s. n. Spațiul imaginar prin care e-mailurile sau alte informații trec, atunci când sunt trimise, de la un calculator la altul. [Pr.: si-] – După engl. cyberspace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cyborg
CYBORG s. m. Personaj din literatura de anticipație sub forma unui hibrid creier-mașină-microprocesor; robot^1. [Pr.: sí-] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

cyclopes
Cyclopes, ființe fabuloase, reprezentate ca niște uriași cu un singur ochi în frunte. Ciclopii erau de mai multe categorii: existau ciclopi uranieni (Arges, Brontes și Steropes) – născuți din Uranus și Gaea, – ciclopi păstori (v. Polyphemus) care populau coastele Siciliei și, la sfîrșit, ciclopii făurari, ajutoarele lui Hephaestus. Aceștia din urmă lucrau în muntele Aetna, alături de zeul făurar, arme pentru oameni și pentru zei. Au fost uciși de Apollo (v. și Apollo), drept răzbunare pentru faptul că au lucrat trăsnetul cu care Zeus l-a ucis pe Asclepius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cycnus
Cycnus 1. Unul dintre fiii lui Poseidon. A fost ucis în războiul troian de către Achilles și, grație tatălui său, a fost metamorfozat după moarte într-o lebădă. 2. Fiul zeului Ares și al Pelopiei, una dintre fiicele lui Pelias. Era un tîlhar vestit care jefuia la drumul mare trecătorii, pînă în ziua cînd a fost ucis de către Heracles. 3. Fiul lui Sthenelus, regele ligurilor, și prieten cu Phaëthon. Deplîngînd moartea acestuia, a fost transformat de Zeus într-o lebădă. Înduioșat de soarta lui, Apollo i-a dăruit o voce melodioasă și de atunci – se spunea – lebedele cîntă înainte de a muri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cyllarus
Cyllarus, centaur de o frumusețe rară, care și-a găsit moartea în încăierarea iscată la nunta lui Pirithous. Hylonome, o femeie tot din neamul centaurilor, care-l iubea, s-a sinucis și ea de durere.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cymodoce
Cymodoce, una dintre nereide (v. și Nereides).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cymothoë
Cymothoë, una dintre nereide (v. și Nereides).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cynosura
Cynosura, nimfă de pe muntele Ida care, după unele versiuni, l-ar fi crescut pe Zeus. Ca s-o scape de urmărirea lui Cronus, Zeus a transformat-o mai tîrziu într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cynthia
Cynthia, denumire purtată de Artemis care s-a născut, conform legendei, împreună cu Apollo, pe muntele Cynthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cynthius
Cynthius, denumire purtată de Apollo, care s-a născut, împreună cu Artemis, conform legendei, pe muntele Cynthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cyparissus
Cyparissus 1. Fiul lui Telephus. Era un tînăr de o rară frumusețe, care avea drept tovarăș nedespărțit un cerb domesticit. Ucigîndu-l din greșeală, Cyparissus, de necaz, și-a pus singur capăt zilelor. După moarte a fost metamorfozat în chiparos. 2. Fiul lui Minyas și frate cu Orchomenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cypris
Cypris, denumire purtată de zeița Aphrodite, de la insula Cyprus unde era venerată.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cyrene
Cyrene, una dintre nimfe, fiica lui Hypseus, regele lapiților. Pricepută în ale vînătorii, Cyrene trăia în păduri, în sălbăticie. Într-o zi, pe cînd se lupta cu un leu, Apollo a văzut-o și, plin de admirație pentru curajul tinerei, s-a îndrăgostit de ea. El a luat-o cu sine în Africa, în ținutul Libyei, unde Cyrene i-a dăruit un fiu, Aristaeus (v. și Aristaeus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

cytheraea
Cytheraea, denumire purtată de zeița Aphrodite, de la insula Cythera unde era venerată.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

d
D, d, s. m. 1. A șasea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană ocluzivă dentală sonoră). [Pl. și (1, n.) d-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

d
D num. card. (Scris cu majusculă) Simbol matematic pentru numărul 500 în sistemul roman de scriere a numerelor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

da
DA^1 adv. Cuvânt care se folosește pentru a răspunde afirmativ la o întrebare sau pentru a exprima o afirmație, un consimțământ. ◊ Loc. adv. Ba da, exprimă răspunsul afirmativ la o întrebare negativă. – Din bg., rus., sb. da.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

da
DA^2, dau, vb. I. I. Tranz. 1. A întinde, a înmâna cuiva ceva; a oferi. ◊ Expr. A da o masă, o petrecere etc. = a oferi o masă, a organiza o petrecere etc. A (-și) da bună ziua (sau bună seara, binețe etc.) = a (se) saluta. ♦ A pune cuiva ceva la dispoziție, la îndemână, a preda cuiva ceva; a-i face rost de ceva. ◊ Loc. vb. A da cu chirie = a închiria. A da cu (sau în) arendă = a arenda. A da (cu) împrumut = a împrumuta. A da înapoi = a înapoia, a restitui. A da în primire = a) a preda; b) (fam.) a muri. 2. A distribui ceea ce revine cuiva ca parte. ◊ Expr. A da ceva în (sau pe din) două = a împărți în două părți egale; a înjumătăți. A(-i) da (cuiva) un număr (oarecare) de ani= a(-i) atribui (cuiva) o anumită vârstă; a aprecia (cu aproximație) câți ani mai are cineva de trăit. ♦ A atribui, a repartiza cuiva ceva ca sarcină spre executare. A da cuiva o problemă de rezolvat. ◊ Expr. A da cuiva de lucru = a) a însărcina pe cineva cu o muncă; b) a cere cuiva un mare efort. 3. A încredința pe cineva în seama, în paza, în grija, pe mâna cuiva. ◊ Expr. A da în judecată = a chema o persoană în fața unei instanțe judecătorești în calitate de pârât. 4. A pune pe cineva în posesia unui lucru, a preda ceva cuiva; a-i dărui. 5. A pune pe cineva la dispoziția cuiva. ◊ Expr. (Pop.) A da o fată după cineva (sau cuiva) sau a(-i) da cuiva de bărbat (respectiv de soție) pe cineva = a căsători cu... 6. A renunța la ceva sau la cineva în schimbul a..., a oferi în locul..., a schimba cu... ◊ Expr. (Fam.) A nu da pe cineva pe (sau pentru) altul, se spune pentru a arăta că prețuim mai mult pe unul decât pe celălalt. (Refl.) A nu se da pe cineva = a se considera superior cuiva. (Refl.; rar) A nu se da pentru mult = a se declara mulțumit cu... ♦ A oferi, a plăti. 7. A vinde. Cum dai merele? 8. A jertfi, a sacrifica. ◊ Expr. A-și da viața = a-și jertfi viața din devotament (pentru cineva sau pentru ceva). Îmi dau capul, se spune pentru a arăta certitudinea asupra unui lucru. 9. A arunca, a azvârli. Să dai sticlele astea sparte la gunoi. ◊ Expr. A da (pe cineva sau ceva) dracului (sau la dracu, naibii, în plata Domnului etc.) ori a-l da încolo = a nu voi să știe (de cineva sau de ceva), a renunța la... A da pe gât (sau peste cap) = a bea (cu lăcomie, dintr-dată, în cantități mari). ♦ A trimite sau a așeza pe cineva într-un loc pentru o anumită îndeletnicire. L-a dat la școală. ♦ A mâna, a duce un animal la păscut. 10. A așeza, a orienta ceva într-un anumit mod, poziție sau direcție. Își dăduse pe ochi pălăria rotundă. ◊ Expr. A da la (sau într-)o parte = a îndepărta. A da ușa (sau poarta etc.) de perete = a împinge în lături, a deschide larg ușa (sau poarta etc.). A da (ceva) peste cap = a) a lucra superficial; b) a nimici, a distruge, a desființa. 11. (În expr. și loc.) A da pe piatră = a ascuți. A da la rindea = a netezi cu ajutorul rindelei. A da găuri = a găuri. (Reg.; despre țesături) A da în undă = a spăla, a clăti. A da lecții (sau meditații) = a preda lecții în afara orelor de școală. A da o telegramă = a expedia o telegramă. A da la ziar = a publica sau a face să se publice în ziar. A da la lumină (sau la iveală, în vileag etc.) = a descoperi, a arăta; a publica o scriere. A da viață = a naște; a făuri; fig. a anima, a însufleți. A da însemnătate = a acorda atenție. A-și da (cu) părerea = a-și expune punctul de vedere. A da foc = a aprinde. A da bici = a lovi cu biciul; fig. a grăbi, a zori. A da la mână = a pune la dispoziția cuiva, a înmâna cuiva ceva. A da o luptă, o bătălie = a purta o luptă, o bătălie; (refl.; despre lupte) a se desfășura. A da un spectacol = a reprezenta un spectacol. A da (pe cineva) dezertor = a face cunoscut în mod oficial că cineva este dezertor. A da gata = a termina, a lichida; a impresiona puternic, a cuceri (pe cineva). 12. (Despre sol, plante, animale etc.) A produce, a face. ♦ (Despre oameni) A produce, a crea. ◊ Expr. A da un chiot, un strigăt etc. = a scoate, a emite un chiot, un strigăt etc. 13. A provoca, a prilejui, a cauza. 14. (Urmat de verb ca: „a cunoaște”, „a înțelege” etc. la conjunctiv sau la moduri nepredicative) A îngădui, a permite, a lăsa. ◊ Expr. A-i da (cuiva) mâna să... = a dispune de mijloace materiale pentru a..., a avea posibilitatea să...; a-i veni (cuiva) bine la socoteală, a-i conveni (cuiva). 15. (Despre Dumnezeu, soartă, noroc etc.) A rândui, a destina, a sorti. ◊ Expr. Ș-apoi dă, Doamne, bine! = apoi a fost strașnic! Ce-o (sau cum a) da târgul și norocul = cum se va nimeri. (Bine că) a dat Dumnezeu! = în sfârșit, în cele din urmă. ♦ Intranz. (În expr.) A da în cărți (sau cu cărțile) = a prezice viitorul. 16. (Împreună cu obiectul formează locuțiuni verbale) A da sfaturi = a sfătui. A da răspuns = a răspunde. A-și da sfârșitul (sau sufletul, duhul ori obștescul sfârșit) = a muri. A da raportul = a raporta. ◊ Expr. A da (un) examen = a susține un examen în fața unui examinator; fig. a trece cu succes printr-o încercare. A da seamă (sau socoteală) = a răspunde de ceva. A-și da seama = a se lămuri, a pricepe. II. Intranz. 1. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din” sau „cu”) A face o mișcare (repetată), conștientă sau reflexă. Dă din mâini. ◊ Expr. A da din umeri = a înălța din umeri în semn de nedumerire, de neștiință, de nepăsare. A da din gură = a vorbi mult. ♦ Intranz. și tranz. A o ține întruna, a nu se mai opri (din mers, din vorbă etc.). ◊ Expr. (Intranz.; fam.) Dă-i cu..., se spune pentru a arăta o succesiune de acțiuni. 2. A spăla, a unge, a vopsi, cu... 3. A lovi, a izbi, a bate. ◊ Expr. A-și da cu cotul sau (tranz.) a-și da coate = a (se) atinge cu cotul pentru a(-și) atrage atenția, a(-și) face semne. A-i da (cuiva) peste nas = a pune pe cineva la locul lui printr-o vorbă usturătoare. A da (cuiva sau la ceva) cu piciorul = a respinge (pe cineva sau ceva); a scăpa un prilej favorabil. ◊ Tranz. I-a dat o palmă. ♦ A trage cu o armă de foc. Am învățat să dau cu pușca. ♦ A se lovi, a se atinge (de ceva), a ajunge până la... Calul fugea de da cu burta de pământ. 4. (Urmat de determinări locale sau modale) A se duce către..., a o lua, a porni spre..., a apuca. ◊ Expr. A da încolo, încoace (sau pe ici, pe colo, la deal, la vale) = a merge de colo până colo; fig. a se frământa, a încerca în toate chipurile. A nu ști încotro să (sau, tranz., s-o) deie (sau dea) = a nu ști ce să mai facă, cum să mai procedeze. (Tranz.) A o da pe... = a nu aduce altfel, a o întoarce, a o schimba. ♦ A se abate, a trece (pe la...). ◊ Expr. A-i da cuiva ceva în (sau prin) gând (sau cap, minte) = a-i veni sau a-i trece cuiva ceva prin gând (sau prin cap, minte). 5. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” sau „peste”) A ajunge la..., a găsi, a afla, a întâlni. ◊ Expr. A da de fund = a ajunge până la fund; p. ext. a ajunge la capăt, la sfârșit. A-i da (cuiva) de urmă = a găsi pe cel căutat. A da de dracu = a o păți. A da de rușine (sau de necaz, de primejdie etc.) = a întâmpina o rușine (sau un necaz etc.) ♦ Tranz. (Reg.) A prinde de veste, a băga de seamă, a observa. 6. (Despre nenorociri, necazuri etc.) A veni peste cineva pe nepregătite; a-l surprinde. 7. (Despre oameni) A ajunge într-un anumit punct, a nimeri într-un loc; (despre drumuri) a se uni cu alt drum, a ajunge la... ♦ (Despre terenuri, locuri) A se întinde până la... ♦ (Despre ferestre, uși, încăperi etc.) A avea vederea spre..., a se deschide spre... 8. A nimeri în..., a intra, a cădea în... ◊ Expr. A da în gropi (deprost ce e) = a fi foarte prost. ♦ (Despre păr) A intra, a ajunge în... Îi dă părul în ochi. ♦ (Despre lumină) A cădea într-o direcție oarecare. 9. (În expr.) A da în clocot (sau în undă) = a începe să fiarbă, să clocotească. A da în copt (sau în pârg) = a începe să se coacă, să se pârguiască. ♦ (Despre frunze, muguri etc.) A ieși, a se ivi, a apărea. ◊ Expr. A-i da (cuiva) lacrimile = a i se umezi ochii, a începe să plângă. A(-i) da (cuiva) sângele = a începe să sângereze. A da inima (sau duhul din cineva), se spune despre acela care a ajuns la capătul puterilor din cauza unui efort prea mare. ♦ (Despre lichide; determinat prin „afară” sau „pe din afară”) A se revărsa afară din vas din cauza cantității prea mari. ◊ Expr. (Despre lichide în fierbere) A da în foc = a se umfla, a curge afară din vas. 10. (Despre anotimpuri, fenomene atmosferice etc.) A veni, a se lăsa, a se face. 11. A începe să..., a se apuca de...; a fi pe punctul de a..., a se pregăti să... Dă să plece. III. 1. Refl. și intranz. (Urmat de determinări locale) A se duce, a merge, a veni. ◊ Expr. A (se) da îndărăt (sau înapoi) = a se retrage; fig. a se codi, a se sustrage de la ceva, a ezita. (Refl. și tranz.) A (se) da jos = a (se) coborî. ♦ Refl. A se așeza undeva. 2. Refl. și intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep „la”) A se năpusti, a se arunca asupra cuiva. 3. Intranz. A se deda la..., a fi înclinat spre... 4. Refl. (Urmat de determinări ca: „pe gheață”, „de-a rostogolul”, „în leagăn” etc.) A se deplasa într-o anumită direcție, a aluneca, a se rostogoli, a se legăna. ◊ Expr. A se da în vânt după... = a-și da toată osteneala să obțină ceva; fig. a ține foarte mult la cineva sau la ceva. 5. Refl. A se lua cu binele pe lângă cineva, a încerca să intre sub pielea cuiva. 6. Refl. A trece de partea sau în partea..., a se alătura cuiva, a adera la ceva. ♦ A se acomoda cu cineva, a se lua după cineva sau după ceva. 7. Refl. A se lăsa în voia cuiva; a se lăsa stăpânit, copleșit de... 8. Refl. A nu opune rezistență; a ceda. ◊ Expr. A se da bătut = a se lăsa convins; a ceda. ♦ (Înv. și fam.; despre armate, cetăți, comandanți) A se preda, a se supune. 9. Refl. (Reg.; urmat de determinări introduse prin prep. „la” sau, rar „spre”) A se apuca de..., a se pune... S-a dat la muncă. ◊ Expr. A se da în vorbă cu cineva = a intra în vorbă cu cineva. 10. Refl. (În expr.) A se da drept cineva = a voi să treacă drept altcineva. [Forme gramaticale: prez. ind. dau, dai, dă, dăm, dați, dau; imperf. dădeam și dam; perf. s. dădui (reg. dedei și detei); m. m. ca perf. dădusem și dasem (reg. dedesem și detesem); prez. conjunctiv pers. 3 să dea (reg. să deie). – Lat. dare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

da
DA^3 conj. v. dar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dabilă
DÁBILĂ, dabile, s. f. (Înv.) Impozit, dare, bir. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dac
DAC, -Ă, daci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația Daciei. 2. Adj. Care aparține Daciei sau dacilor (1), privitor la Dacia ori la daci; dacic. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de daci (1). – Din lat. Dacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacapo
DA CÁPO loc. adv. (Indică repetarea unei lucrări muzicale sau, p. ext., a unei acțiuni, operații din alte domenii) De la început, din nou, încă o dată. ◊ Da capo al fine, indică repetarea unei lucrări muzicale, p. ext. și a altor acțiuni, de la început la sfârșit. – Din it. da capo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacă
DÁCĂ conj. 1. (Introduce o propoziție condițională) În cazul că..., presupunând că..., de... Doar dacă. Numai dacă. 2. (Introduce o propoziție optativă) Numai de... Dacă nu m-ar vedea cineva. 3. (Introduce o propoziție temporală, având uneori și o nuanță condițională sau cauzală) Când, în (sau din) momentul când, de îndată ce, după ce. 4. (Introduce o propoziție cauzală) Fiindcă, pentru că, deoarece. Dacă nu știa să scrie, umbla de la unul la altul. ♦ De vreme ce. 5. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși. 6. (Introduce o propoziție interogativă indirectă) Că, de... 7. (Cu valoare adverbială) Cu greu, abia. 8. (În expr.) Las' dacă = a) desigur că nu; b) (în construcții negative) nu mai încape îndoială că... – De^4 + că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daciadă
DACIÁDĂ, daciade, s. f. (Ieșit din uz) Competiție sportivă românească, cu caracter de masă, organizat din doi în doi ani înainte de 1989. – Dac + suf. -iadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacian
DACIÁN, -Ă, dacieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Al treilea etaj al pliocenului din sud-estul Europei, caracterizat prin anumite specii de lamelibranhiate, gasteropode și mamifere, precum și prin nisipuri cu intercalații de gresii, marne și pietrișuri, conținând zăcăminte bogate de petrol și de lignit. 2. Adj. Care aparține dacianului (1), privitor la dacian. [Pr.: -ci-an] – Din fr. dacien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacic
DÁCIC, -Ă, dacici, -ce, adj. Dac (1). – Din lat. dacicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacism
DACÍSM, (2) dacisme, s. n. 1. (Livr.) Caracter specific dacilor. 2. Element lexical din limba dacilor. – Dac + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacit
DACÍT s. n. Rocă vulcanică alcătuită din cuarț, andezin, biotit, hornblendă, feldspat etc., de obicei cenușie, folosită ca piatră de construcție. – Din fr. dacite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacită
DACÍTĂ s. f. Exploziv din grupul dinamitelor, folosit în minele de cărbuni negrizutoase sau în cariere. – Din fr. dacite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacnomanie
DACNOMANÍE s. f. Tendință patologică de a mușca. – Din fr. dacnomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacoromân-ă
DACOROMẤN -Ă, dacoromâni, -e, s. m., adj. 1. S. m. (De obicei la pl.) Român din nordul Dunării. 2. Adj. (Despre dialecte, graiuri, cuvinte) Care aparține românilor sau privitor la românii din nordul Dunării. ♦ (Substantivat, f.) Dialect vorbit de dacoromâni (1), devenit limbă națională și literară. – Dac + român.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacriocistită
DACRIOCISTÍTĂ, dacriocistite, s. f. Inflamație a sacului lacrimal. [Pr.: -cri-o-] – Din fr. dacryocystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacrioree
DACRIORÉE s. f. Lăcrimare abundentă. [Pr.: -cri-o-re-e] – Din fr. dacryorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dacron
DACRÓN s. n. Fibră sintetică de proveniență americană. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactil
DACTÍL, dactili, s. m. (În metrică modernă) Picior de vers format dintr-o silabă accentuată urmată de două silabe neaccentuate; (în metrica greco-latină) picior compus din trei silabe, prima lungă și celelalte două scurte. [Pl. și: (n.) dactile] – Din fr. dactyle, lat. dactylus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactili
Dactili = Dactyli.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dactilic
DACTÍLIC, -Ă, dactilici, -ce, adj. (Despre versuri) Alcătuit din dactili. – Din fr. dactylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactiliotecă
DACTILIOTÉCĂ, dactilioteci s. f. (Rar) Colecție de inele sau de pietre prețioase. ♦ Casetă, sipet pentru păstrarea inelelor sau a pietrelor prețioase. [Pr.: -li-o-] – Din germ. Daktyliothek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilofazie
DACTILOFAZÍE s. f. (Psih.) Dactilologie. – Din fr. dactylophasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilograf
DACTILOGRÁF, -Ă, dactilografi, -e, s. m. și f. Persoană care are ca ocupație de bază dactilografia. – Din fr. dactylographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografia
DACTILOGRAFIÁ, dactilografiez, vb. I. Tranz. A scrie la mașina de scris. [Pr.: -fi-a] – Din fr. dactylographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografiat
DACTILOGRAFIÁT^1 s. n. Faptul de a dactilografia; dactilografiere. [Pr.: -fi-at] – V. dactilografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografiat
DACTILOGRAFIÁT^2 -Ă, dactilografiați, -te, adj. Scris la mașina de scris. [Pr.: -fi-at] – V. dactilografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografic
DACTILOGRÁFIC, -Ă, dactilografici, -ce, adj. Care se referă la dactilografie; care se obține prin dactilografiere. – Din fr. dactylographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografie
DACTILOGRAFÍE s. f. Tehnica sau meseria de a scrie la mașina de scris. – Din fr. dactylographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilografiere
DACTILOGRAFIÉRE, dactilografieri, s. f. Acțiunea de a dactilografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. dactilografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilogramă
DACTILOGRÁMĂ, dactilograme, s. f. Urmă lăsată de deget, folosită ca mijloc de identificare în antropometrie. – Din fr. dactylogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilologic
DACTILOLÓGIC, -Ă, dactilologici, -ce, adj. Referitor la dactilologie. – De la dactilologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilologie
DACTILOLOGÍE s. f. Mijloc de comunicare între surdomuți cu ajutorul semnelor convenționale făcute cu degetele; dactilofazie. – Din fr. dactylologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactilomegalie
DACTILOMEGALÍE, dactilomegalii, s. f. (Med.) Hipertrofie a degetelor. – Din fr. dactylomégalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactiloscopic
DACTILOSCÓPIC, -Ă, dactiloscopici, -ce, adj. Privitor la dactiloscopie. – Din fr. dactiloscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactiloscopie
DACTILOSCOPÍE s. f. Procedeu de identificare a persoanelor pe baza amprentelor digitale, folosit în antropologie și în medicina judiciară. – Din fr. dactiloscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dactyli
Dactyli, genii care în vechime populau – conform unei legende – muntele Ida și care, alături de cureți, au ocrotit copilăria lui Zeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dada
DADÁ s. n. (Livr.) Dadaism. – Din fr. [l’ecole] dada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dadaism
DADAÍSM s. n. Curent literar și artistic apărut în 1916 în Europa, caracterizat prin negarea oricărui raport între gândire și expresia artistică, prin ridicarea hazardului la rangul de principiu de creație; dada. – Din fr. dadaïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dadaism
DADAÍSM s. n. Curent literar și artistic născut în Europa în perioada Primului Război Mondial, caracterizat prin ruptura de valorile existente, cultivând ilogicul și exaltând iraționalul. – Din fr. dadaïsme.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dadaist
DADAÍST, -Ă, dadaiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Alcătuit după principiile dadaismului; privitor la dadaism. 2. S. m. și f. Adept al dadaismului. – Din fr. dadaïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dadă
DÁDĂ, dade, s. f. (Reg.) Termen de respect folosit de oamenii de la țară pentru a se adresa unei femei mai în vârstă sau unei surori mai mari; leliță, daică. – Din bg., sb. dada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dadofor
DADOFÓR, dadofori, s. m. Purtător de faclă în trecut. – Din ngr. dadophóros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daedalus
Daedalus, personaj mitic, unul dintre urmașii lui Erechtheus, regele cetății Athenae. Meșter iscusit în arta sculpturii, a picturii și a construcțiilor, Daedalus era în antichitate întruchiparea ingeniozității și a spiritului inventiv în materie de artă. După ce l-a inițiat în tainele meșteșugurilor pe nepotul său, Talos (după alții Perdix), se spunea că l-ar fi ucis din gelozie, acesta din urmă vădindu-se mai iscusit decît el. În urma acestei crime Daedalus a fost silit să părăsească Athenae și să se refugieze în insula Creta. Acolo regele Minos l-a primit cu bunăvoință la curtea sa. Daedalus și-a atras însă în curînd mînia regelui, construind o vacă, simulacru de lemn, în care s-a ascuns Pasiphaë, soția regelui, ca să se împreune cu un taur (v. și Pasiphaë). Din această împreunare monstruoasă s-a născut Minotaurul. La porunca regelui, Daedalus a înălțat faimosul labirint în care avea să fie închis Minotaurul. Drept răzbunare pentru faptul că a fost complicele reginei, Minos a poruncit însă ca intrarea în labirint să fie zidită și Daedalus să fie închis înăuntru, împreună cu fiul său Icarus. Ingeniozitatea lui Daedalus s-a vădit o dată mai mult minunată. El a construit niște aripi lipite cu ceară, cu ajutorul cărora cei doi și-au luat zborul către înălțimi, peste mare. Mînat de ambiția nebunească de a atinge soarele, Icarus și-a găsit moartea în acest zbor neobișnuit (v. și Icarus). Daedalus a izbutit însă să ajungă pe țărmurile Siciliei, unde regele Cocalus i-a oferit ospitalitate. Pornit în căutarea lui, Minos a reușit să-i dea de urmă și a sosit la curtea lui Cocalus, dar a fost ucis de fetele acestuia (v. și Cocalus). Drept mulțumire, se spune că Daedalus ar fi ridicat în Sicilia numeroase monumente și construcții.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dafie
DÁFIE, dafii, s. f. (Reg.) Snoavă. – Din sb. davija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dafin
DÁFIN, dafini, s. m. Mic arbore din sudul Europei, cu frunze persistente lucioase și aromatice și cu fructe ovale; laur (Laurus nobilis). ◊ Foi de dafin = frunzele uscate ale acestui arbore, folosite drept condiment. ♦ (La pl. sau, rar, în sintagma foi de dafin) Frunzele acestui arbore, cu care se împodobeau în Antichitate învingătorii; fig. glorie, succes. – Din sb. dafina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dafne
Dafne = Daphne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dafnie
DÁFNIE, dafnii, s. f. Gen de crustaceu de apă dulce; purice-de-apă (Daphnia). – Din fr. daphnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dafnis
Dafnis = Daphnis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dagă
DÁGĂ, dăgi, s. f. (Înv.) Pumnal cu lama scurtă și groasă, în trei muchii și cu vârf ascuțit. – Din fr. dague.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daghereotip
DAGHEREOTÍP s. n. v. dagherotip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daghereotipie
DAGHEREOTIPÍE s. f. v. dagherotipie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dagherotip
DAGHEROTÍP, dagherotipuri, s. n. (Înv.) 1. Aparat de dagherotipie. 2. Imagine obținută prin dagherotipie. [Var.: daghereotíp s. n.] – Din fr. daguerréotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dagherotipie
DAGHEROTIPÍE s. f. Vechi procedeu de fotografiere, care fixa imaginile cu ajutorul unei camere obscure pe o placă de cupru argintată, sensibilizată cu vapori de iod și de brom. [Var.: daghereotipíe s. f.] – Din fr. daguerréotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daiboj
DAIBÓJ s. n. (Fam.; în expr.) Pe daiboj = pe nimica toată, pe gratis, degeaba. A umbla cu daibojul = a cere de pomană, a umbla cu cerșitul. – Din bg. daj bože.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daibojul
DAIBÓJUL s. n. art. în expr. v. daiboj. (Fam.; în expr.) Pe daiboj = pe nimica toată, pe gratis, degeaba. A umbla cu daibojul = a cere de pomană, a umbla cu cerșitul. [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

daică
DÁICĂ, daici, s. f. (Reg.) Dadă. – Din sb. dajka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daira
DAIRÁ s. f. v. dairea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dairea
DAIREÁ, dairele, s. f. Instrument muzical popular oriental de percuție, asemănător cu tamburina, format dintr-o piele de tobă întinsă pe un cerc de lemn, prevăzut în interior cu discuri metalice, și folosit la marcarea ritmului. [Var.: dairá s. f.] – Din tc. daire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dajdie
DÁJDIE, dăjdii, s. f. (Înv.) Impozit, dare, bir. [Pl. și: dajdii] – Din sl. dažda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dajnic
DÁJNIC, -Ă, dajnici, -ce, adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) care plătea dajdie; birnic, contribuabil. – Dajdie + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dakota
DAKÓTA, dakota, s. m. și f. (La pl.) Populație amerindiană din America de Nord, care locuia în bazinul fluviului Missouri și în prerii până aproape de Munții Stâncoși; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de dakota. [Var.: dakotas subst.] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dakotas
DAKÓTAS subst. v. dakota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalac
DALÁC, (1) dalacuri, s. n., (2) dalaci s. m. 1. S. n. (Med.) Antrax. 2. S. m. Plantă erbacee otrăvitoare din familia liliaceelor, cu tulpina dreaptă, terminată cu o unică floare verzuie și cu fructul o boabă neagră-albăstrie de mărimea unui bob de mazăre; frunzele acestei plante se folosesc pentru vindecarea dalacului (1) (Paris quadrifolia). – Din tc. dalak „splină”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalai-lama
DÁLAI-LÁMA, dalai-lama, s. m. Titlu conferit conducătorului spiritual al ordinului monahal budist tibetan, care este și șeful politic al statului tibetan; marele-lama. – Din fr. dalaï-lama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalaj
DALÁJ, dalaje, s. n. Ansamblu de dale care alcătuiesc o pardoseală sau un pavaj. – Din fr. dalage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalasi
DALÁSI s. m. Unitate monetară în Gambia. (cf. engl. dalasi < mandingo, wolof dalasi < prob. alter. din engl. dollars pl. al lui dollar = dolar) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dală
DÁLĂ, dale, s. f. Placă poligonală subțire de piatră, marmură, beton, material plastic etc., folosită la executarea unor pardoseli, pavaje sau placaje de zidărie. ♦ Placă de beton armat a unui planșeu, a unei bolți etc. – Din fr. dalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalb
DALB, -Ă, dalbi, -e, adj. (Rar) 1. Alb, curat, imaculat. ♦ Fig. Neprihănit; gingaș, grațios. 2. Luminos, limpede; strălucitor. 3. Atrăgător, minunat. – De^4 + alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalcauc
DALCAÚC s. m. v. dălcăuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalie
DÁLIE, dalii, s. f. Plantă decorativă din familia compozeelor, cu florile în capitule mari albe, galbene, roșii sau violete; gherghină (Dahlia cultorum). – Din fr. dahlia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalmat
DALMÁT, -Ă, dalmați, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Dalmația. 2. Adj. Care aparține Dalmației sau dalmaților (1), privitor la Dalmația ori la dalmați. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică ce s-a vorbit în Dalmația. – Din fr. dalmate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalmatic
DALMÁTIC, -Ă, dalmatici, -ce, adj. Care aparține Dalmației, privitor la această regiune. ◊ Țărm dalmatic = țărm format din pătrunderea apelor mării printre culmile paralele cu linia litorală a unor regiuni muntoase; țărm de canale. – Din fr. dalmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalmatică
DALMÁTICĂ, dalmatici, s. f. 1. Tunică romană albă cu margini de purpură. 2. Mantie de ceremonie purtată de regii Franței. 3. Veșmânt liturgic catolic, cu mâneci scurte, purtat de diaconi. – Din lat. dalmatica, fr. dalmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalmaţian
DALMAȚIÁN, -Ă, dalmațieni, -e, s. m. și f. Rasă de câini de talie mijlocie cu părul scurt de culoare albă cu numeroase pete mici negre sau maro-închis. ◊ (Adjectival) Câine dalmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. dalmatien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalmațian
DALMAȚIÁN, -Ă, dalmațieni, -e, s. m. și f. Rasă de câini de talie mijlocie cu părul scurt de culoare albă cu numeroase pete mici negre sau maro-închis. ◊ (Adjectival) Câine dalmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. dalmatien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dalsegno
DAL SÉGNO loc. adv. De la semnul indicat. [Pr.: -nĭo] – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daltă
DÁLTĂ, dălți, s. f. Unealtă de oțel în formă de pană tăioasă, cu sau fără mâner, folosită de fierari, dulgheri, sculptori etc. la crestat, cioplit, scobit sau tăiat. – Din sl. dlato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daltonism
DALTONÍSM s. n. Defect al vederii care constă în incapacitatea de a distinge culorile, în special roșul de verde. – Din fr. daltonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daltonist
DALTONÍST, -Ă, daltoniști, -ste, s. m. și f. Persoană care suferă de daltonism. – Din fr. daltoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dam
DAM^1, dami, s. m. (Rar) Specie de cerb cu coarnele în formă de lopeți; cerb-lopătar. – Din lat. dama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dam
DAM^2, damuri, s. n. (Reg.) Bordei pentru vite. ♦ Dam de case = ansamblu de clădiri mărețe, palate. – Din tc. dam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damasc
DAMÁSC s. n. Țesătură de in, bumbac, mătase, cu desene mari în relief, folosită la confecționarea fețelor de masă, a lenjeriei de pat etc. – Din it. damasco, lat. (a)damascus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damaschina
DAMASCHINÁ, damaschinez, vb. I. Tranz. 1. A îmbrăca în damasc. 2. A incrusta, într-un obiect de metal sau de fildeș, firicele de aur sau de argint. – Din fr. damasquiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damaschinaj
DAMASCHINÁJ s. n. (Rar) Procedeu oriental de incrustare a unor fire de aur sau de argint într-un alt metal sau în fildeș. – Din fr. damasquinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damaschinare
DAMASCHINÁRE, damaschinări, s. f. (Rar) Acțiunea de a damaschina și rezultatul ei. – V. damaschina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damaschinat
DAMASCHINÁT, -Ă, damaschinați, -te, adj. 1. (Rar; despre mobile) Îmbrăcat în damasc. 2. (Despre cuțite, casete etc.) Incrustat cu firicele de aur sau de argint. ♦ (Despre oțeluri sudate) Care prezintă la suprafață desene în formă de vine șerpuitoare sau ramificate, asemănătoare cu cele făcute în trecut la săbiile din Damasc. – V. damaschina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damaste
Damaste = Damastes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

damastes
Damastes, tîlhar înzestrat cu o forță supraomenească și care ataca trecătorii pe drumul dintre Megara și Athenae. El avea două paturi, unul mare și altul mic și înainte de a ucide oamenii, îi tortura întinzîndu-i pe cei mici de statură ca să-i așeze în patul mare, sau tăindu-le picioarele celor înalți ca să încapă în patul cel mic. Damastes a fost ucis de către Theseus. Era pomenit adesea și sub numele de Procrustes (sau Polypemon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

damă
DÁMĂ, dame, s. f. I. 1. (Înv.) Doamnă, cucoană. ◊ Loc. adj. De damă = femeiesc. 2. (Depr.) Femeie de moravuri ușoare; prostituată. II. 1. (La jocul de cărți) Fiecare dintre cele patru cărți pe care este înfățișată figura unei femei. 2. (La jocul de șah) Regină. 3. (La pl.) Joc alcătuit din puluri albe și negre, care se mută după anumite reguli pe o tablă asemănătoare cu cea de șah. III. Scobitură în bordura unei ambarcațiuni, care sprijină manșonul vâslei. – Din fr. dame, it. dama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dambla
DAMBLÁ, damblale, s. f. 1. (Pop.) Apoplexie, paralizie. ♦ Acces de furie cu năbădăi. 2. Fig. (Fam.) Chef, poftă, pasiune. – Din tc. dambla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damblagi
DAMBLAGÍ, damblagesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop.) A paraliza. ♦ Refl. A se afla într-o situație sanitară precară. – Din damblagiu (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damblagire
DAMBLAGÍRE, damblagiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) damblagi și rezultatul ei; paralizare. – V. damblagi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damblagit
DAMBLAGÍT, -Ă, damblagiți, -te, adj. (Pop.) Paralizat. ♦ Bolnav, cu sănătatea șubredă. – V. damblagi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damblagiu-ie
DAMBLAGÍU -ÍE, damblagii, s. m. și f. 1. (Pop.) Paralitic. 2. Fig. (Fam.) Ahtiat (după ceva) – Dambla + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damf
DAMF, damfuri, s. n. (Fam.) Miros dezagreabil, caracteristic (de alcool) pe care îl exală cineva sau ceva. – Din germ. Dampf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damigeană
DAMIGEÁNĂ, damigene, s. f. Vas mare de sticlă cu gâtul scurt, îmbrăcat, de obicei, într-o împletitură de nuiele, de răchită, de papură, de material plastic etc. și folosit la transportul sau la păstrarea unor lichide. – Din it. damigiana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damna
DAMNÁ, damnez, vb. I. Tranz. (Livr.; în mitologia greco-romană și în religia creștină) A condamna la chinurile iadului. ♦ A blestema. – Din fr. damner, lat. damnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnabil
DAMNÁBIL, -Ă, damnabili, -e, adj. (Livr.) Demn de condamnat, demn de blestemat. – Din fr. damnable, lat. damnabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnare
DAMNÁRE, damnări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a damna. – V. damna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnat
DAMNÁT, -Ă, damnați, -te, adj., s. m. și f. (Livr.) (Om) osândit la chinurile iadului. ♦ (Om) blestemat, care și-a atras oprobriul opiniei publice, al societății. – V. damna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnat
DAMNÁT, -Ă, damnați, -te, adj. (Livr.) Condamnat la chinurile iadului (termen folosit mai ales în literatura romantică). ♦ Care și-a atras disprețul societății prin fapte nedemne; blestemat, reprobat. – Din fr. damné, lat. damnatus.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

damnaţie
DAMNÁȚIE s. f. v. damnațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnație
DAMNÁȚIE s. f. v. damnațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnaţiune
DAMNAȚIÚNE, damnațiuni, s. f. (Livr.; în mitologia greco-romană și în religia creștină) Osândire la chinurile iadului. [Pr.: -ți-u-. – Var.: damnáție s. f.] – Din fr. damnation, lat. damnatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

damnațiune
DAMNAȚIÚNE, damnațiuni, s. f. (Livr.; în mitologia greco-romană și în religia creștină) Osândire la chinurile iadului. [Pr.: -ți-u-. – Var.: damnáție s. f.] – Din fr. damnation, lat. damnatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dan
DAN, dani, s. m. (În artele marțiale) Grad acordat maeștrilor. – Din fr. dan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danae
Danae = Danaë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

danaë
Danaë, fiica lui Acrisius, regele din Argos, și a Eurydicei. Temîndu-se de împlinirea unui oracol care-i prezisese că va muri de mîna fiului lui Danaë, Acrisius își închide fata într-un turn înalt. Nici un muritor nu poate ajunge pînă acolo. Transformat în ploaie de aur, Zeus reușește însă să se strecoare pînă-n iatacul fetei. Din dragostea lui cu Danaë se naște Perseus. Ca s-o piardă pe ea și pe fiul ei, Acrisius îi închide într-un cufăr și-i abandonează pe apă, pradă valurilor. Danaë, ocrotită de Zeus, reușește însă să scape cu viață și să ajungă în insula Seriphus. Acolo e primită la curtea regelui Polydectes, care se îndrăgostește de ea. După trecerea anilor regele vede însă în fiu o piedică în cucerirea inimii mamei. De aceea el îl trimite pe Perseus departe, cu gîndul ascuns că-și va găsi moartea în lupta cu Meduza. Perseus se înapoiază însă victorios (v. și Perseus). Împreună cu mama sa el se întoarce în Argos unde, fără voia lui – ca o împlinire a oracolului – își ucide bunicul (v. și Acrisius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

danai
Danai, denumire purtată de greci în general, de locuitorii Argosului în special, socotiți urmași ai lui Danaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

danaidă
DANAÍDĂ, danaide, s. f. Deschizătură a unei conducte, profilată astfel încât să asigure o anumită formă vânei de lichid. – Din fr. danaïdes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danaide
Danaide = Danaides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

danaides
Danaides, cele cincizeci de fiice ale lui Danaus, regele Argosului (v. și Danaus). Cînd Aegyptus, fratele lui Danaus, a sosit în Argos cu cei cincizeci de feciori ai lui, Danaus le-a făgăduit să-i însoare cu fetele sale. Un oracol îi prezisese însă că va muri de mîna unuia dintre nepoții săi. Pentru a zădărnici prezicerea, Danaus le-a cerut fetelor lui să-și ucidă soții în noaptea nunții. Danaidele s-au ținut de cuvînt. Singură Hypermnestra i-a cruțat viața soțului său, Lynceus. Mai tîrziu el își va ucide socrul, drept răzbunare pentru moartea fraților săi. În felul acesta oracolul se va împlini. Pentru crimele săvîrșite, Danaidele au fost condamnate să umple veșnic, în Hades, un butoi fără fund.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

danaus
Danaus, fiul și urmașul lui Belus la tronul Libyei și frate cu Aegyptus. Temîndu-se de cei cincizeci de nepoți ai săi, fiii lui Aegyptus, Danaus părăsește Libya împreună cu fetele sale, tot cincizeci la număr, și se stabilește în Argos. Aici e mai întîi oaspetele regelui Gelanor, iar după aceea e ales el însuși rege. A fost ucis de mîna lui Lynceus (v. Danaides și Lynceus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dană
DÁNĂ, dane, s. f. 1. Zonă a unui port situată de-a lungul unui chei pentru acostarea navelor, încărcarea și descărcarea mărfurilor. 2. Șlep sau grup de șlepuri acostate bord la bord la aceeași dană (1). – Din ngr. dána.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dance
DANCE, s. n. Gen de muzică electronică, compusă special pentru dans. [Pr.: dens] – Din engl. dance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danci
DANCI, danci, s. m. (Pop.) Copil de țigan. – Din țig. den ci „dă-mi ceva”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dancing
DÁNCING, dancinguri, s. n. Local de petrecere unde se dansează. [Pr.: dénsing] – Din engl. dancing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dandana
DANDANÁ, dandanale, s. f. (Fam.) 1. Întâmplare neplăcută; belea, bucluc, încurcătură. 2. Zgomot mare, tărăboi; petrecere gălăgioasă. ◊ (Înv.) Clopot de dandana = clopot de alarmă. – Din tc. tantana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dandanaie
DANDANÁIE s. f. v. dăndănaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dandism
DANDÍSM s. n. Comportare de dandy, ținută de dandy. [Pr.: dendism] – Din fr. dandysme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dandy
DÁNDY, dandy, s. m. Tânăr elegant, îmbrăcat după ultima modă; om de o eleganță exagerată și ușor ridicolă. [Scris și: dandi. – Pr.: déndi] – Din engl. dandy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danez
DANÉZ, -Ă, danezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Danemarcei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Danemarcii sau danezilor (1), privitor la Danemarca ori la danezi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de danezi. – Din it. danese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dang
DANG interj. (Rar; adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopot sau alt sunet metalic; bang. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danga
DANGÁ, dangale, s. f. Semn (literă, cifră) făcut cu fierul roșu sau cu substanțe corozive pe pielea cailor sau a vitelor, pentru a le identifica. – Din tc. danga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dangăt
DÁNGĂT, dangăte, s. n. Sunetul prelung al clopotului; bangăt. – Dang + suf. -ăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danian
DANIÁN, -Ă, danieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultimul etaj al cretacicului, caracterizat prin anumite specii de lamelibranhiate, reptile etc. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la etajul danianului (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. danien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danie
DÁNIE, danii, s. f. (Înv.) Faptul de a dărui (avere, bani etc.); (concr.) dar^2, donație. ◊ Hrisov (sau act) de danie = act prin care se întărea în scris o donație. ◊ Expr. A face danie (cuiva) = a dărui averea (cuiva). – Din sl. danije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dans
DANS, dansuri, s. n. 1. Ansamblu de mișcări ritmate, variate ale corpului omenesc, executate în ritmul unei melodii, de diferite tipuri. Dans ritual. Dans popular. Dans de caracter. Dans de salon. Dans modern. Dans clasic (sau academic) = formă de dans occidental care constituie baza tehnică a coregrafiei, a spectacolelor de balet etc. 2. Acțiunea de a dansa. Îi place muzica și dansul. 3. (În sintagma) Dans macabru = temă alegorică simbolizând egalitatea în fața morții prin reprezentarea unui schelet cu coasa în mână care dansează atrăgând oameni de diferite vârste și condiții sociale pe care îi omoară. 4. (În sintagma) Dansul albinelor = mijloc de semnalizare prin care albinele, făcând anumite mișcări, își comunică găsirea unei surse de hrană, direcția și distanța acestei surse. [Var.: (pop.) danț s. n.] – Din fr. danse. Cf. it. danza, germ. Tanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dansa
DANSÁ, dansez, vb. I. Intranz. A executa, după muzică, un dans (1). ◊ Tranz. A dansa un vals. ♦ Fig. A sălta în mișcări ușoare ca de dans (1), a se mișca necontenit, a nu avea astâmpăr. ♦ Tranz. A executa un dans cu cineva, a lua, a invita la dans pe cineva. A dansat toate fetele. [Var.: (pop.) danțá vb. I] – Din fr. danser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dansant
DANSÁNT, -Ă, dansanți, -te, adj. Care se dansează. ♦ (Despre serate, petreceri etc.) Cu dans (1), unde se dansează. – Din fr. dansant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dansator
DANSATÓR, -OÁRE, dansatori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care dansează. 2. Persoană a cărei profesie este dansul (1). – Dansa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantela
DANTELÁ, dantelez, vb. I. Tranz. A tăia, a cresta marginea unui lucru, dându-i aspectul unei dantele. – Din fr. denteler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantelare
DANTELÁRE, dantelări, s. f. Acțiunea de a dantela și rezultatul ei. – V. dantela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantelat
DANTELÁT, -Ă, dantelați, -te, adj. Împodobit cu dantelă. ♦ Cu marginile dințate (sau perforate, ajustate) ca o dantelă. – V. dantela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantelă
DANTÉLĂ, dantele, s. f. Țesătură fină și ușoară cu găurele, reprezentând modele variate, executată (manual sau mecanic) din fire subțiri de ață, de mătase sau de fibre sintetice și folosită ca garnitură la lenjerie, rochii, perdele etc.; horbotă. – Din fr. dentelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantelărie
DANTELĂRÍE, dantelării, s. f. Cantitate mare de dantele; diversitate de dantele. ♦ Fig. Contur sinuos care seamănă cu o dantelă. – Dantelă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantelură
DANTELÚRĂ, danteluri, s. f. 1. Ornamentație arhitectonică constând din crestături, colțișori, zimți etc. ♦ P. gener. Margine dințată. 2. Totalitatea crestăturilor de pe marginea frunzelor. – Din fr. dentelure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danteluţă
DANTELÚȚĂ, danteluțe, s. f. Diminutiv al lui dantelă. – Dantelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danteluță
DANTELÚȚĂ, danteluțe, s. f. Diminutiv al lui dantelă. – Dantelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantesc
DANTÉSC, -Ă, dantești, adj. Care aparține lui Dante, caracteristic operei sau concepției lui Dante, în genul operei lui Dante. – Din it. dantesco, fr. dantesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantolog
DANTOLÓG, -Ă, dantologi, -ge, s. m. și f. Specialist în dantologie. – Din it. dantologo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantologie
DANTOLOGÍE s. f. Studiul vieții și operei lui Dante. – Din fr. dantologie, it. dantologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantura
DANTURÁ, danturez, vb. I. Tranz. A tăia dinții unei roți cu ajutorul unei freze speciale. – Din dantură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danturare
DANTURÁRE, danturări, s. f. Acțiunea de a dantura și rezultatul ei; tăiere la freză a dinților unei roți. – V. dantura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dantură
DANTÚRĂ, danturi, s. f. 1. Totalitatea dinților unei persoane; p. ext. felul în care sunt așezați și alcătuiți dinții; dentiție. ◊ Dantură falsă = proteză dentară. 2. Ansamblu format din dinții unor organe de mașini sau scule (roți dințate, freze, broșe etc.). – Din fr. denture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danţ
DANȚ s. n. v. dans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danț
DANȚ s. n. v. dans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danţa
DANȚÁ vb. I v. dansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danța
DANȚÁ vb. I v. dansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

danubian
DANUBIÁN, -Ă, danubieni, -e, adj. Din regiunea Dunării; dunărean. [Pr.: -bi-an] – Din fr. danubien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daoism
DAOÍSM s. n. v. taoism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daphne
Daphne, nimfă, fiica lui Peneus, zeul apei cu același nume, după o versiune, după o alta a rîului Ladon. Făcea parte din ceata de vînătoare a zeuței Artemis, alături de care cutreiera munții și pădurile. Ca să scape de urmărirea lui Apollo, care se îndrăgostise de ea, Daphne își imploră tatăl s-o metamorfozeze în dafin. Acesta îi împlinește vrerea. De atunci, se spunea, dafinul a rămas planta favorită a lui Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

daphnis
Daphnis, tînăr păstor din Sicilia, fiul lui Hermes și al unei nimfe și, datorită acestui fapt, el însuși semizeu. Vestit pentru frumusețea lui, Daphnis s-a îndrăgostit de o nimfă care-i împărtășea dragostea și căreia îi jurase credință veșnică. Pentru că o dată și-a călcat însă jurămîntul, nimfa s-a răzbunat, lipsindu-l de vedere. Deznădăjduit, Daphnis s-a aruncat atunci din înaltul unei stînci. După moarte, Hermes l-a luat cu sine în ceruri. În vechime Daphnis era considerat inventatorul poeziei bucolice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dar
DAR^1 conj., adv. A. Conj. I. (Leagă propoziții sau părți de propoziție adversative) 1. (Arată o opoziție) Cu toate acestea, totuși. ◊ Expr. D-apoi (bine) sau dar cum să nu, se spune ca răspuns negativ la o propunere. ♦ Ci. Nu că zic, dar așa este. 2. (Arată o piedică) Însă. Ascult, dar nu înțeleg. ◊ Expr. Dar aș! = însă, nici vorbă, nici gând! 3. (Adaugă o idee nouă la cele spuse mai înainte) Mai mult decât atât, cu atât mai mult, darămite. Munte cu munte se întâlnește, dar om cu om. ◊ Expr. D-apoi = darămite. ♦ (După o propoziție optativă urmată de o construcție negativă) Nicidecum, nici gând. ◊ Expr. Nici..., dar nici... = nici..., cu atât mai puțin... ♦ Altfel, altminteri. Sunt om bun, dar ți-aș arăta eu! II. (În propoziții concluzive) Prin urmare, așadar, deci. Revin dar la primele idei. ♦ (În legătură cu un imperativ, exprimă nerăbdarea, încurajarea, dojana etc.) Ci. Dar deschide odată! III. (Introduce o propoziție interogativă) Oare? Dar ce vreți voi de la mine? IV. (Înaintea unui cuvânt care de obicei se repetă, întărește înțelesul acestuia) Mă voi apuca serios de lucru, dar serios! ♦ (Exprimă surprinderea, uimirea, mirarea) Dar frumos mai cânți! B. Adv. (Înv. și reg.) Da, așa, astfel. ◊ Expr. (Pop.) Păi dar = cum altfel? ♦ Firește, desigur; negreșit. [Var.: da, dáră conj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dar
DAR^2, daruri, s. n. I. 1. Ceea ce se primește sau se oferă în semn de prietenie, ca ajutor etc.; cadou. ◊ Loc. adj. De dar = primit gratis, dăruit. ◊ Loc. adv. În dar = fără plată, gratis; degeaba. ♦ Plocon. ♦ Donație. 2. (Bis.) Prinos, ofrandă. ◊ Sfintele daruri = pâinea și vinul sfințite pentru euharistie. II. 1. Însușire (cu care se naște cineva); aptitudine, vocație, talent. ◊ Expr. A avea darul să... (sau de a...) = a avea puterea, posibilitatea să..., a fi în stare să..., a fi de natură să... A avea darul vorbirii = a vorbi frumos, a fi bun orator. (Ir.) A avea (sau a lua) darul beției = a fi (sau a deveni) bețiv. 2. Avantaj, binefacere. 3. (În concepția creștină) Ajutor pe care îl acordă Dumnezeu omului; milă, har divin. ◊ Darul preoției = dreptul de a exercita funcțiile preoțești. – Din sl. darú.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dara
DARÁ, darale, s. f. Greutatea ambalajului, a recipientului, a vehiculului etc. în care se păstrează, se transportă sau se cântărește o marfă. ◊ Expr. Mai mare daraua decât ocaua sau nu face daraua cât ocaua = prea multă osteneală pentru obținerea unui lucru neînsemnat. – Din tc. dara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daraban
DARABÁN s. m. v. dorobanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darabană
DARABÁNĂ, darabane, s. f. (Înv.) 1. Tobă (mică). ◊ Expr. A bate darabana = a divulga, a da în vileag un secret; a bate toba. A bate darabana în (sau pe) ceva = a bate ritmic în ceva. A vinde (sau a cumpăra) la darabană = a vinde (sau a cumpăra) la mezat. A face (cuiva) spatele darabană = a bate zdravăn (pe cineva). 2. Roată de transmisie făcută din lemn, folosită în anumite instalații de săpare a sondelor. – Din ucr., pol. taraban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darabant
DARABÁNT s. n. v. dorobanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darac
DARÁC, darace, s. n. 1. Unealtă de pieptănat și de scărmănat lâna, cânepa sau inul, formată dintr-un sistem de piepteni cu dinți mari de oțel, fixați pe un suport. 2. Mașină alcătuită din două piese cu suprafețe cilindrice concentrice și cu dinți în formă de cuie, folosită pentru scărmănatul lânii și al altor materiale textile. [Var.: dărác s. n.] – Din tc. tarak, bg. darak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daravelă
DARAVÉLĂ, daraveli, s. f. 1. Pățanie; încurcătură; bucluc, belea. 2. (La pl.) Treburi, interese; afaceri (comerciale), negustorie. [Var.: daravéră s. f.] – Din tc. dalavera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daraveră
DARAVÉRĂ s. f. v. daravelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dară
DÁRĂ conj. v. dar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darămite
DÁRĂMITE conj. (Adaugă o idee nouă la cele spuse mai înainte) Mai mult decât atâta, cu atât mai mult; dar^1, dar încă. [Var.: dármite conj.] – Dar (ă) + mi + te.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dardan
Dardan = Dardanus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dardani
Dardani, locuitorii străvechi ai Dardaniei, care-și trăgeau numele de la Dardanus (v. și Dardanus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dardanus
Dardanus, fiul lui Zeus și al Electrei, strămoșul mitic al troienilor și întemeietorul dinastiei acestora. Conform tradiției, Dardanus a plecat din Samothrace de unde era originar și s-a stabilit pe coasta Asiei Mici. Acolo s-a căsătorit cu fiica regelui Teucer și a întemeiat cetatea Dardaniei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dardă
DÁRDĂ, darde, s. f. (Înv.) Suliță scurtă, armată cu un vârf de oțel, pentru împuns sau pentru aruncat, folosită în Evul Mediu. ♦ (Rar) Săgeată. – Din pol. darda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dare
DÁRE, dări, s. f. Acțiunea de a da^2. ◊ Loc. adj. (Despre oameni) Cu dare de mână = înstărit, bogat. ♦ Dare de seamă = raport, referat asupra unei activități, unei gestiuni etc. într-o anumită perioadă; prezentare critică a unei scrieri literare sau științifice, recenzie; relatare (în ziare) a unor fapte, întâmplări etc. Dare la semn = tragere la țintă. Dare în judecată = chemare a unei persoane în fața unei instanțe judecătorești în calitate de pârât. Dare la lumină = publicare, tipărire. Dare pe față (sau în vileag) = divulgare, demascare. ♦ (În Evul Mediu, la români) Nume generic pentru obligațiile în bani sau în natură; impozit. – V. da^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dares
Dares 1. Frigian care a participat la războiul troian. L-a sfătuit pe Hector să nu lupte împotriva lui Patroclus știind că, dacă-l va ucide, va pieri și el la rîndul lui, de mîna lui Achilles. Trecînd mai tîrziu în tabăra grecilor, Dares a fost omorît de Odysseus. 2. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas în Italia. A fost ucis acolo de Turnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

darie
DÁRIE, darii, s. f. Plantă erbacee cu tulpină simplă, cu flori galbene dispuse în spic lung și cu fructe capsule (Pedicularis campestris). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darmite
DÁRMITE conj. v. darămite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darmstadtiu
DARMSTADTIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 110, produs în mod artificial. [Pr.: darmștátiu – Sb.: Ds] (cf. engl. darmstadtium < n. pr. Darmstadt – oraș în Germania; 2003) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

darn
DARN adv. (Înv.; în loc. adv.) În darn = în zadar, degeaba. – Din it. indarnó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darnic
DÁRNIC, -Ă, darnici, -ce, adj. 1. Căruia îi place să dea, să facă daruri; generos, mărinimos. 2. Fig. Bogat, roditor, mănos. – Dar^2 + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darwinian
DARWINIÁN, -Ă, darwinieni, -e, adj. (Rar) Darwinist. [Pr.: -ni-an] – Din fr. darwinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darwinism
DARWINÍSM s. n. Concepție evoluționistă, formulată de naturalistul englez Darwin, care explică originea și evoluția speciilor de animale și de plante prin transformarea treptată a speciilor care au trăit în trecut pe pământ, ca urmare a interacțiunii dintre variabilitate, ereditate, suprapopulație, lupta pentru existență și selecția naturală. – Din fr. darwinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

darwinism
DARWINÍSM s. n. Concepție evoluționistă conform căreia speciile se transformă treptat unele în altele după legile selecției naturale și sub influența altor factori. – Din fr. darwinisme, cf. Darwin, naturalist englez care și-a expus această teorie în lucrarea „Originea speciilor“, 1859.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

darwinist
DARWINÍST, -Ă, darwiniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține darwinismului (1); (rar) darwinism. 2. S. m. și f. Adept al darwinismului. – Din fr. darwiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dascaleci
DASCALÉCI s. m. v. dăscălici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dascăl
DÁSCĂL, dascăli, s. m. 1. (Înv.) Învățător (la țară); p. ext. profesor. ♦ (Rar) Om de știință; învățat, savant. 2. Fig. Inițiator sau propagator al unei doctrine; îndrumător într-un anumit domeniu. 3. Cântăreț de biserică; diac, psalt, cantor. – Din bg., sb. daskal. Cf. ngr. didáskalos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dasupra
DASÚPRA adv. v. deasupra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dat
DAT^1, (II 2) daturi, s. n. I. Faptul de a da^2; (urmat de determinări introduse prin prep. „la”) efectuare a anumitor operații de prelucrare. Datul la rindea. II. 1. Punct de plecare (condiții efective sau ipotetice) al unei operații reale ori mentale. 2. (În superstiții) Boală care s-ar datora vrăjilor, farmecelor. 3. (În expr.) Așa e datul (cuiva) = așa e soarta (cuiva). – V. da^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dat
DAT^2, -Ă, (I) dați, -te, adj., (II) dăți, s. f. I. Adj. Pus la dispoziție, oferit: înmânat, transmis, prezentat, dăruit. ◊ Expr. La un moment dat = într-un anumit moment; în clipa aceea. În cazul dat = în acest caz, în cazul de față. Dat fiind (că...) = ținând seama de... (sau că...), având în vedere (că...); deoarece. Dat dracului (sau naibii) = deștept, isteț; șmecher, șiret. Dat uitării = uitat, părăsit. II. S. f. Momentul, împrejurarea (repetabilă) când se produce un fapt; oară, rând. ◊ Loc. adv. Data trecută = cu prilejul anterior. Data viitoare = într-o împrejurare ulterioară. De data aceasta (sau asta) ori de astă dată = de rândul acesta, acum. Pe dată ce... (sau cum...) = îndată; pe loc, numaidecât. O dată = într-un singur caz; Nu o dată = de multe ori. Încă o dată = din nou. III. S. f. (Pop.) Soartă, destin. ◊ Cum (sau precum) e data = după cum e obiceiul, datina. – V. da^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

data
DATÁ, datez, vb. I. 1. Tranz. A stabili data exactă a unui eveniment sau a unui fapt din trecut. ♦ A pune data pe o scrisoare, pe un act etc. 2. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „de la”, „de” sau „din”) A se fi produs, a se fi făcut, a fi început să existe. – Din fr. dater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

databil
DATÁBIL, -Ă, databili, -e, adj. Care poate fi datat. Un document databil. – Din fr. datable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datagramă
DATAGRÁMĂ, datagrame, s. f. Mesaj independent trimis printr-o rețea de calculatoare de tip IP, fără a garanta sosirea, momentul sosirii și conținut său. (din engl. datagram)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

datare
DATÁRE, datări, s. f. Acțiunea de a data. – V. data.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datat
DATÁT, -Ă, datați, -te, adj. (Despre fapte, evenimente etc.) Căruia i s-a stabilit data. ♦ (Despre acte, scrisori etc.) Care poartă dată. – V. data.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dată
DÁTĂ, date, s. f. I. Timpul precis (exprimat în termeni calendaristici) când s-a produs sau urmează să se producă un eveniment. ♦ Indicația acestui timp pe un act, pe o scrisoare etc. II. 1. (La pl.) Fapte stabilite (de știință), elemente care constituie punctul de plecare în cercetarea unei probleme, în luarea unei hotărâri etc. 2. (Mat.) Fiecare dintre mărimile, relațiile etc. care servesc pentru rezolvarea unei probleme sau care sunt obținute în urma unei cercetări și urmează să fie supuse unei prelucrări. – Din fr. date.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datină
DÁTINĂ, datini, s. f. 1. Obicei păstrat din vechime, consacrat prin tradiție, caracteristic pentru o colectivitate; tradiție, uzanță. 2. (Rar) Regulă, tipic. – Din sl. dĕdina „moștenire”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dativ
DATÍV, dative, s. n. Caz al declinării care exprimă destinația acțiunii unui verb, având mai ales valoare de complement indirect și răspunzând la întrebarea „cui?” ◊ Dativ etic = dativul unui pronume care indică pe cel interesat în acțiune. – Din fr. datif, lat. dativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dator
DATÓR, -OÁRE, datori, -oare, adj. 1. Care are de plătit cuiva o datorie (bănească). ◊ Expr. Dator vândut = plin de datorii. A scoate pe cineva dator = a-i pretinde cuiva achitarea unei sume pe care nu o datorează. ♦ Îndatorat față de cineva pentru un serviciu, un sprijin etc. 2. Obligat (moralicește sau prin lege, printr-o învoială) să facă ceva. – Lat. debitorius (după da^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datora
DATORÁ, datorez, vb. I. 1. Tranz. A avea de plătit cuiva o sumă de bani sau, p. ext., un bun; a fi dator cuiva ceva. 2. Tranz. A avea o datorie morală sau legală față de cineva, a-i fi îndatorat pentru ceva; a fi obligat la ceva față de cineva. 3. Refl. A avea drept cauză. [Prez. ind. și: datoresc. Var.: (înv.) datorí vb. IV] – Din dator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datorat
DATORÁT, -Ă, datorați, -te, adj. 1. (Despre o sumă de bani sau un bun) Care trebuie plătit, restituit cuiva. ♦ Cuvenit. 2. Provenit din sau de la..., cauzat, pricinuit de... ♦ (Cu valoare de prepoziție, în forma datorită) Mulțumită, grație. ♦ (Ieșit din uz) Din cauza, din pricina. [Var.: datorít, -ă adj.] – V. datori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datori
DATORÍ vb. IV v. datora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datorie
DATORÍE, datorii, s. f. 1. Sumă de bani sau orice alt bun datorat cuiva. ◊ Loc. adv. Pe datorie = pe credit. ◊ Expr. A se băga în datorii = a face datorii, a se îndatora. A se îngloda (sau a se îneca) în datorii = a se împrumuta cu sume mari, care nu mai pot fi restituite. 2. Obligație legală sau morală; îndatorire. ◊ Loc. adv. De (sau din) datorie = din obligație, pentru că trebuie. La datorie = acolo unde te cheamă obligațiile (de serviciu). ◊ Expr. A fi de datoria cuiva să... = a fi obligația cuiva să... A crede de datoria sa să... = a se crede obligat să... – Dator + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datorinţă
DATORÍNȚĂ, datorințe, s. f. (Înv.) Obligație (morală); îndatorire. – Datori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datorință
DATORÍNȚĂ, datorințe, s. f. (Înv.) Obligație (morală); îndatorire. – Datori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datorit
DATORÍT,-Ă adj. v. datorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

datornic
DATÓRNIC, -Ă, datornici, -ce, s. m. și f. 1. Persoană care are de plătit o datorie; debitor. 2. (Rar) Persoană care are de primit o datorie; creditor. – Dator + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daulia
Daulia (sau Daulis), nimfă de la care-și trăgea denumirea cetatea cu același nume din Phocis. Acolo își avea reședința regele Tereus și tot acolo s-a desfășurat episodul tragic cu Philomela și Procne (v. și Philomela). Metamorfozată în privighetoare, Philomela era numită și Daulias avis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

daună
DÁUNĂ, daune, s. f. 1. Pagubă, vătămare, prejudiciu (material sau moral). ◊ Loc. prep. În dauna (cuiva sau a ceva) = în paguba, în detrimentul (cuiva sau a ceva). 2. Despăgubire. [Pr.: da-u-] – Din lat. damnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

daunus
Daunus 1. Unul dintre fiii lui Lycaon. A trăit în Apulia și ținutul înconjurător a fost numit de la el, Daunia. 2. Într-o versiune latină, fiul lui Pilumnus și al lui Danaë și tatăl lui Turnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

davă
DÁVĂ, dave, s. f. Așezare geto-dacică de tip oppidan a cărei denumire era formată cu ajutorul terminației „-dava” (ex.: Buridava, Argedava etc.)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dayac
DAYÁC, dayaci, s. m. (La pl.) Populație a insulei Kalimantan din arhipelagul Malaez; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. [Scris și: daiac] – Din fr. dayak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dă
DĂ interj. v. de^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăbălat
DĂBĂLÁT, -Ă adj. v. dăbălăzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăbălăza
DĂBĂLĂZÁ, dăbălăzez, vb. I. (Reg.) 1. Tranz. (Despre animale) A lăsa să atârne în jos capul, gura sau urechile; a pleoști. 2. Refl. (Despre oameni) A slăbi, a se moleși. – Pref. de- + zăbală (prin metateză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăbălăzat
DĂBĂLĂZÁT, -Ă, dăbălăzați, -te, adj. (Reg.; despre buze, urechi etc.) Lăsat în jos, pleoștit. [Var.: dăbălát, -ă adj.] – V. dăbălăza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăbilar
DĂBILÁR, dăbilari, s. m. (Înv.) Persoană care strângea biruri. – Dabilă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dădacă
DĂDÁCĂ, dădace, s. f. Femeie angajată pentru creșterea și îngrijirea copiilor mici. ◊ Expr. A face pe dădaca = a-și asuma rolul de a asista, de a îndruma și de a îngriji pe cineva, în special pe un copil. – Din ngr. dadá, tc. dadı (influențat de neneacă, babacă, duducă etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dădăceală
DĂDĂCEÁLĂ, dădăceli, s. f. (Fam.) Faptul de a dădăci (2). – Dădăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dădăci
DĂDĂCÍ, dădăcesc, vb. IV. Tranz. 1. A fi dădaca unui copil, a-l îngriji în calitate de dădacă. 2. (Fam.) A servi, a îngriji pe cineva ca pe un copil, a-l asista în orice acțiune. – Din dădacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăhula
DĂHULÁ vb. I v. dăula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăhulat
DĂHULÁT, -Ă, adj. v. dăulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăinui
DĂINUÍ, dắinui, vb. IV. Intranz. 1. (La pers. 3) A continua să existe, să se mențină; a ține, a dura, a persista. 2. (Rar; despre ființe) A trăi, a exista. [Pr.: dăi-. – Prez. ind. și: dăinuiesc] – Din sb. danovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăinuire
DĂINUÍRE s. f. Faptul de a dăinui; persistență; menținere. – V. dăinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăinuitor
DĂINUITÓR, -OÁRE, dăinuitori, -oare, adj. Care dăinuiește; durabil, trainic, persistent. [Pr.: -nu-i-] – Dăinui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dălbior
DĂLBIÓR, -OÁRĂ, dălbiori, -oare, adj. Diminutiv al lui dalb. [Pr.: -bi-or] – Dalb + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dălcăuc
DĂLCĂÚC, dălcăuci, s. m. (Pop.) Bătăuș, scandalagiu; om de nimic, haimana. ♦ Poreclă dată agenților electorali din trecut. [Var.: dalcaúc s. m.] – Din tc. dalkavuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dălcăuţ
DĂLCĂÚȚ, dălcăuți, s. m. (Fam.) Prieten; ortac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dălcăuț
DĂLCĂÚȚ, dălcăuți, s. m. (Fam.) Prieten; ortac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dălnăuş
DĂLNĂÚȘ, dălnăușe, s. n. Leagăn facut dintr-o frânghie legată cu ambele capete de o creangă, bârnă, bară etc. în cărei buclă se așază o scândură sau o pernă și care se balansează. – A se dălnăi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dălnăuș
DĂLNĂÚȘ, dălnăușe, s. n. Leagăn facut dintr-o frânghie legată cu ambele capete de o creangă, bârnă, bară etc. în cărei buclă se așază o scândură sau o pernă și care se balansează. – A se dălnăi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dăltiţă
DĂLTÍȚĂ, dăltițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui daltă; dăltuță. ♦ Daltă mică folosită la cizelare și în lucrările de gravare în lemn, linoleum, piatră, celuloid, material plastic etc. – Daltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltiță
DĂLTÍȚĂ, dăltițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui daltă; dăltuță. ♦ Daltă mică folosită la cizelare și în lucrările de gravare în lemn, linoleum, piatră, celuloid, material plastic etc. – Daltă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltui
DĂLTUÍ, dăltuiesc, vb. IV. Tranz. A lucra (tăind, cioplind, scobind etc.) un obiect, un material etc. cu dalta. – Daltă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuire
DĂLTUÍRE, dăltuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a dăltui și rezultatul ei; săpare cu dalta în piatră, în lemn etc. – V. dăltui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuit
DĂLTUÍT, -Ă, dăltuiți, -te, adj. Lucrat, cioplit, sculptat cu dalta. – V. dăltui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuitor
DĂLTUITÓR, -OÁRE, dăltuitori, -oare, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care dăltuiește. [Pr.: -tu-i-] – Dăltui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuitură
DĂLTUITÚRĂ, dăltuituri, s. f. (Rar) Scobitură, crestătură făcută cu dalta. [Pr.: -tu-i-] – Dăltui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuţă
DĂLTÚȚĂ, dăltuțe, s. f. (Rar) Dăltiță. – Daltă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăltuță
DĂLTÚȚĂ, dăltuțe, s. f. (Rar) Dăltiță. – Daltă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănănaie
DĂNĂNÁIE, dănănăi, s. f. (Reg.) 1. Ciudățenie, năzdrăvănie; bazaconie. 2. Belea, pacoste, năpastă. 3. Gălăgie, zarvă. – Din dandanaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănciuc
DĂNCIÚC, dănciuci, s. m. Diminutiv al lui danci. – Danci + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăndănaie
DĂNDĂNÁIE, dăndănăi, s. f. (Reg.) 1. Tărăboi, tămbălău. 2. Poznă, boroboață; dănănaie (1). [Var.: dandanáie s. f.] – Dandana + suf. -aie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăngăluire
DĂNGĂLUÍRE s. f. v. dăngălui. [NODEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dăngăni
DĂNGĂNÍ, pers. 3 dắngăne, vb. IV. Intranz. (Despre clopote) A suna. [Prez. ind. și: dăngănéște] – Dang + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăngănire
DĂNGĂNÍRE, dăngăniri, s. f. Acțiunea de a dăngăni și rezultatul ei. – V. dăngăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăngănit
DĂNGĂNÍT s. n. Faptul de a dăngăni. – V. dăngăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănţui
DĂNȚUÍ, dănțuiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A dansa. ◊ Isaia dânțuiește = numele unei cântări bisericești de la sfârșitul cununiei; fig. căsătorie. ♦ Fig. A sălta. – Danț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănțui
DĂNȚUÍ, dănțuiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A dansa. ◊ Isaia dânțuiește = numele unei cântări bisericești de la sfârșitul cununiei; fig. căsătorie. ♦ Fig. A sălta. – Danț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănţuire
DĂNȚUÍRE, dănțuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a dănțui și rezultatul ei; dănțuit. – V. dănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănțuire
DĂNȚUÍRE, dănțuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a dănțui și rezultatul ei; dănțuit. – V. dănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănţuit
DĂNȚUÍT s. n. (Pop.) Dănțuire. – V. dănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănțuit
DĂNȚUÍT s. n. (Pop.) Dănțuire. – V. dănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănţuit
DĂNȚUÍT, -Ă, dănțuiți, -te, adj. v. DĂNȚUI. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dănțuit
DĂNȚUÍT, -Ă, dănțuiți, -te, adj. v. DĂNȚUI. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dănţuitor
DĂNȚUITÓR, -OÁRE, dănțuitori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Dansator. [Pr.: -țu-i-] – Dănțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănțuitor
DĂNȚUITÓR, -OÁRE, dănțuitori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Dansator. [Pr.: -țu-i-] – Dănțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dănuit
DĂNUÍT, -Ă, dănuiți, -te, adj. v. dănui. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dăoli
DĂOLÍ vb. IV v. dăuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăpăra
DĂPĂRÁ, vb. I v. depăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărab
DĂRÁB, dăraburi, s. n. (Reg.) Bucată (1, 2). [Pl. și: dărabe. – Var.: dărắb s. n., dărábă s. f.] – Din magh. darab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărabă
DĂRÁBĂ s. f. v. dărab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărac
DĂRÁC s. n. v. darac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăb
DĂRẮB s. n. v. dărab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăban
DĂRĂBÁN s. m. v. dorobanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăbuţ
DĂRĂBÚȚ, dărăbuțe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui dărab. – Dărab + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăbuț
DĂRĂBÚȚ, dărăbuțe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui dărab. – Dărab + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăci
DĂRĂCÍ, dărăcesc, vb. IV. Tranz. A scărmăna, a destrăma, a pieptăna lâna, cânepa etc. cu daracul; a da la darac, a trece prin darac. – Din darac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăcire
DĂRĂCÍRE, dărăciri, s. f. Acțiunea de a dărăci și rezultatul ei; dărăcit. – V. dărăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăcit
DĂRĂCÍT^1 s. n. Dărăcire. – V. dărăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăcit
DĂRĂCÍT^2, -Ă, dărăciți, -te, adj. (Despre lână, cânepă) Care a fost scărmănat cu daracul. – V. dărăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăcitor
DĂRĂCITÓR, -OÁRE, dărăcitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Muncitor specializat în dărăcit, care lucrează la dărăcit. 2. S. n. Perie cu dinți rari de oțel, folosită pentru dărăcit; darac. – Dărăci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăcitură
DĂRĂCITÚRĂ s. f. Material textil dărăcit. – Dărăci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăpăna
DĂRĂPĂNÁ, dărápăn, vb. I. 1. Refl. (La pers. 3) A se ruina, a se distruge; p. ext. a se nărui, a se surpa. 2. Tranz. (Reg.) A-și smulge părul (de jale, de desperare). [Prez. ind. și: dărắpăn] – Din bg. drapam „a pieptăna”, „a zgâria”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăpănare
DĂRĂPĂNÁRE s. f. Acțiunea de a se dărăpăna; ruinare, năruire, surpare. – V. dărăpăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăpănat
DĂRĂPĂNÁT, -Ă, dărăpănați, -te, adj. (Despre construcții) Gata să se dărâme, deteriorat; p. ext. năruit, surpat. – V. dărăpăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăpănător
DĂRĂPĂNĂTÓR, -OÁRE, dărăpănători, -oare, adj. (Rar) Care ruinează, distruge. – Dărăpăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărăpănătură
DĂRĂPĂNĂTÚRĂ, dărăpănături, s. f. Construcție dărăpănată, în ruină. – Dărăpăna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărâma
DĂRÂMÁ, dărấm, vb. I. Tranz. 1. A doborî, a culca la pământ, fig. a distruge, a nimici, a risipi. ♦ Refl. A se prăbuși, a se surpa; a se ruina, a se dărăpăna (1). ♦ A demola o clădire (veche). 2. (Rar) A rupe, a da jos ramuri, frunze dintr-un copac. ♦ (Reg.) A cosi iarbă, cereale etc. [Var.: (reg.) dărmá vb. I] – Lat. *deramare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărâmare
DĂRÂMÁRE, dărâmări, s. f. Acțiunea de a (se) dărâma și rezultatul ei; doborâre; distrugere, nimicire, surpare, ruinare. [Var.: (reg.) dărmáre s. f.] – V. dărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărâmat
DĂRÂMÁT, -Ă, dărâmați, -te, adj. 1. Prăbușit, surpat; ruinat; fig. nimicit, distrus. 2. (Despre copaci) Cu ramurile, cu frunzele rupte. [Var.: (reg.) dărmát, -ă adj.] – V. dărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărâmător
DĂRÂMĂTÓR, -OÁRE, dărâmători, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care dărâmă. – Dărâma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărâmătură
DĂRÂMĂTÚRĂ, dărâmături, s. f. 1. Zid, clădire dărâmată; ruină. ♦ Material căzut, surpat dintr-o clădire în ruină. 2. (La pl.) Crengi de copaci rupte și doborâte la pământ; vreascuri. 3. (Fam.) Epitet depreciativ dat unui animal sau unui om slăbănog. [Var.: dărmătúră s. f.] – Dărâma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărma
DĂRMÁ vb. I v. dărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărmare
DĂRMÁRE s. f. v. dărâmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărmat
DĂRMÁT, -Ă adj. v. dărâmat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărmătură
DĂRMĂTÚRĂ s. f. v. dărâmătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărnicie
DĂRNICÍE, dărnicii, s. f. 1. Însușirea de a fi darnic; generozitate, mărinimie. 2. Fig. Abundență, belșug; rodnicie, fertilitate. Dărnicia solului. – Darnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dărui
DĂRUÍ, dăruiesc, vb. IV. 1. Tranz. A da în dar^2 ceva cuiva; a face cuiva un dar^2; a cinsti pe cineva cu ceva. ♦ A înzestra pe cineva cu ceva; a dota. 2. Tranz. A da, a acorda. 3. Tranz. și refl. A (se) consacra, a (se) dedica (unei idei, unui scop). [Prez. ind. și: dắrui] – Din sl. darovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăruială
DĂRUIÁLĂ, dăruieli, s. f. (Rar) Dăruire. ◊ Loc. adj. De dăruială = dat în dar^2, dăruit. [Pr.: -ru-ia-] – V. dărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăruinţă
DĂRUÍNȚĂ, dăruințe, s. f. (Rar) Dar^2, donație. – Dărui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăruință
DĂRUÍNȚĂ, dăruințe, s. f. (Rar) Dar^2, donație. – Dărui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăruire
DĂRUÍRE, dăruiri, s. f. Acțiunea de a (se) dărui și rezultatul ei; dăruială; (concr.) dar^2. ♦ Fig. Devotament, abnegație, sacrificiu. – V. dărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăruitor
DĂRUITÓR, -OÁRE, dăruitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care face un dar^2; p. ext. persoană generoasă. [Pr.: -ru-i-] – Dărui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălaş
DĂSCĂLÁȘ, ăăscălași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui dascăl; dăscălici. – Dascăl + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălaș
DĂSCĂLÁȘ, ăăscălași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui dascăl; dăscălici. – Dascăl + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscăleală
DĂSCĂLEÁLĂ, dăscăleli, s. f. Faptul de a dăscăli (2); cicăleală, dăscălitură. – Dăscăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălesc
DĂSCĂLÉSC, -EÁSCĂ, dăscălești, adj. (Rar) De dascăl, al dascălului, caracteristic pentru dascăl; dăscălicesc. – Dascăl + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscăleşte
DĂSCĂLÉȘTE adv. (Rar) Ca dascălii. – Dascăl + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălește
DĂSCĂLÉȘTE adv. (Rar) Ca dascălii. – Dascăl + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscăli
DĂSCĂLÍ, dăscălesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A învăța, a povățui, a sfătui; p. ext. a mustra, a dojeni. 2. Tranz. A bate capul (cuiva); a cicăli. 3. Intranz. (Rar) A exercita profesia de dascăl, a funcționa ca dascăl. – Din dascăl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălicesc
DĂSCĂLICÉSC, -EÁSCĂ, dăscălicești, adj. (Rar) Dăscălesc. – Dascăl + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălici
DĂSCĂLÍCI, dăscălici, s. m. (Rar) Dăscălaș. [Var.: dascaléci s. m.] – Dascăl + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălie
DĂSCĂLÍE, (2, 3) dăscălii, s. f. (Rar) 1. Profesiunea de dascăl. 2. Povață; p. ext. dojană, mustrare. 3. (Înv.) Iscusință, pricepere. – Dascăl + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălime
DĂSCĂLÍME s. f. (Pop.) Mulțime de dascăli (1), totalitatea dascălilor. ♦ (Înv.) Elevi care urmau o școală de preoți. – Dascăl + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălire
DĂSCĂLÍRE, dăscăliri, s. f. (Rar) Acțiunea de a dăscăli și rezultatul ei. – V. dăscăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălit
DĂSCĂLÍT, -Ă, dăscăliți, -te, adj. (Pop.) Învățat, povățuit, sfătuit; (despre animale) dresat. – V. dăscăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscălitură
DĂSCĂLITÚRĂ, dăscălituri, s. f. (Rar) Dăscăleală. – Dăscăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscăliţă
DĂSCĂLÍȚĂ, dăscălițe, s. f. (Pop.) Învățătoare (la țară); p. ext. (fam.) profesoară. ♦ Soție de dascăl (1). – Dascăl + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăscăliță
DĂSCĂLÍȚĂ, dăscălițe, s. f. (Pop.) Învățătoare (la țară); p. ext. (fam.) profesoară. ♦ Soție de dascăl (1). – Dascăl + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dătător
DĂTĂTÓR, -OÁRE, dătători, -oare, adj. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Care dă (ceva). – Dat^2 + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăula
DĂULÁ, dăulez, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) slei de puteri; a (se) istovi, a (se) speti, a (se) prăpădi. [Pr.: dă-u-. – Var.: dăhulá, dehulá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăulare
DĂULÁRE, dăulări, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dăula și rezultatul ei. [Pr.: dă-u-] – V. dăula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăulat
DĂULÁT, -Ă, dăulați, -te, adj. (Reg.) Sleit de puteri, istovit, spetit, prăpădit. ♦ (Despre lucruri) Stricat, ruinat. [Pr.: dă-u-. – Var.: dăhulát, -ă, dehulát, -ă adj.] – V. dăula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăuli
DĂULÍ, dăulesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A jeli, a plânge, a boci pe cineva. [Pr.: dă-u-. – Var.: dăolí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăuna
DĂUNÁ, dăunez, vb. I. Intranz. A pricinui (cuiva) o pagubă, o stricăciune; a prejudicia. [Pr.: dă-u-] – Din daună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăunaş
DĂUNÁȘ, -Ă, dăunași, -e, s. m. și f. (Reg.) Persoană care a suferit o pierdere; păgubaș. [Pr.: dă-u-] – Daună + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăunaș
DĂUNÁȘ, -Ă, dăunași, -e, s. m. și f. (Reg.) Persoană care a suferit o pierdere; păgubaș. [Pr.: dă-u-] – Daună + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăunător
DĂUNĂTÓR, -OÁRE, dăunători, -oare, adj. Care dăunează; păgubitor, dăunos. ♦ (Substantivat, m.) Organism animal sau vegetal care atacă plante, culturi agricole sau animale, provocând pagube. [Pr.: dă-u-] – Dăuna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăunăzi
DĂÚNĂZI adv. v. deunăzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dăunos
DĂUNÓS, -OÁSĂ, dăunoși, -oase, adj. (Rar) Dăunător; p. ext. lacom. [Pr.: dă-u-] – Daună + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâldoră
DẤLDORĂ s. f. v. dârdoră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâlmă
DẤLMĂ, dâlme, s. f. (Reg.) Formă de relief cu aspect de deal scund, izolat și cu vârful rotunjit. – Contaminare între dâmb și gâlmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmb
DÂMB, dâmburi, s. n. Formă de relief mai mică decât dealul; colină. ♦ Ridicătură mică de pământ înălțată la marginea unui șanț, a unei gropi etc. – Din magh. domb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmboviţean
DÂMBOVIȚEÁN, -Ă, dămbovițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Dâmbovița. 2. Adj. Care aparține județului Dâmbovița sau dâmbovițenilor (1), referitor la județul Dâmbovița ori la dâmbovițeni. – Dâmbovița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbovițean
DÂMBOVIȚEÁN, -Ă, dămbovițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Dâmbovița. 2. Adj. Care aparține județului Dâmbovița sau dâmbovițenilor (1), referitor la județul Dâmbovița ori la dâmbovițeni. – Dâmbovița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmboviţeancă
DÂMBOVIȚEÁNCĂ, dâmbovițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Dâmbovița. – Dâmbovițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbovițeancă
DÂMBOVIȚEÁNCĂ, dâmbovițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Dâmbovița. – Dâmbovițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbuleţ
DÂMBULÉȚ, dâmbulețe, s. n. Diminutiv al lui dâmb; dâmbușor. – Dâmb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbuleț
DÂMBULÉȚ, dâmbulețe, s. n. Diminutiv al lui dâmb; dâmbușor. – Dâmb + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbuşor
DÂMBUȘÓR, dâmbușoare, s. n. Dâmbuleț. – Dâmb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâmbușor
DÂMBUȘÓR, dâmbușoare, s. n. Dâmbuleț. – Dâmb + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dânsul
DẤNSUL, DẤNSA, dânșii, dânsele, pron. pers., s. m., s. f. 1. Pron. pers. (Ca pronume de politețe) El, ea. ◊ Loc. adv. (Pop.) Ca pe dânsul (sau ca pe dânsa) = strașnic, grozav. 2. S. m. și f. (Pop.) Soț, soție. 3. S. f. pl. art. (Pop.; în superstiții) Ielele. [Gen. -dat.: dânsului, dânsei, dânșilor, dânselor] – De^4 + însul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dâră
DẤRĂ, dâre, s. f. 1. Urmă îngustă și continuă lăsată pe pământ, pe nisip, pe zăpadă, pe iarbă etc. de un obiect târât sau de o cantitate mică de lichid, de grăunțe etc. vărsate; p. gener. urmă. ◊ Expr. (Fam.) A face dâră prin barbă = a face începutul, a stabili un obicei (rău), a crea un precedent. 2. Dungă, linie; spec. dungă, rază de lumină. – Din sl. dira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdală
DÂRDÁLĂ, dârdale, s. f. (Reg.) 1. Om flecar; p. ext. om de nimic. 2. Mârțoagă, gloabă, dârloagă. ◊ Expr. A ajunge slugă la dârdală = a ajunge slugă la dârloagă, v. dârloagă. – Dârd[âi] + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdăi
DÂRDĂÍ vb. IV v. dârdâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdâi
DÂRDÂÍ, dấrdâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A tremura de frig, de frică etc. ♦ (Despre dinți) A clănțăni de frig, de frică. 2. (Despre pământ, ferestre etc.) A se cutremura, a se clătina, a dudui. 3. Fig. (Rar; despre oameni) A trăncăni, a flecări. [Var.: (reg.) dârdăí vb. IV] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdâială
DÂRDÂIÁLĂ, dârdâieli, s. f. Faptul de a dârdâi; dârdâit. [Pr.: -dâ-ia-] – Dârdâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdâit
DÂRDÂÍT s. n. Dârdâială. – V. dârdâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârdoră
DẤRDORĂ, dârdori, s. f. (Pop.) 1. Toi (în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces); zor. ◊ Expr. A fi în dârdora însurătorii = a) a ține cu orice preț să se însoare; b) a fi în plină desfășurare a căsătoriei. 2. Belea, bucluc, necaz. ♦ Spaimă. [Var.: dấldoră s. f.] – Din bg. dărdorja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârjenie
DÂRJÉNIE s. f. v. dârzenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârloagă
DÂRLOÁGĂ, dârloage, s. f. (Pop.) Cal slab, prăpădit și bătrân; mârțoagă, gloabă, dârdală. ◊ Expr. A fi (sau a se băga, a ajunge) slugă la dârloagă = a fi (sau a ajunge) sub conducerea unui om neînsemnat, nevrednic, nepriceput, a ajunge slugă la dârdală. [Var.: (rar) dârlóg s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârlog
DÂRLÓG^1, dârlogi, s. m. Cureaua frâului la calul de călărie, cu care se conduce animalul; ștreang legat de căpăstru, pe care îl ține de mână cel care duce calul de aproape, mergând alături de el. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârlog
DÂRLÓG^2 s. m. v. dârloagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârlogel
DÂRLOGÉL, dârlogei, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui dârlog^1. – Dârlog^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârmon
DÂRMÓN, dărmoane, s. n. (Pop.) Ciur cu găuri mari pentru cernut semințele (de cereale). ♦ Conținutul unui astfel de ciur. – Din ngr. dromóni, bg. dărmon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârmox
DÂRMÓX s. m. v. dârmoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârmoz
DÂRMÓZ, dârmoji, s. m. Arbust cu frunze late, cu flori albe și cu fructe în formă de boabe roșii-negricioase (Viburnum lantana). [Var.: dârmóx s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârstă
DẤRSTĂ, dârste, s. f. (Pop.) Piuă rudimentară acționată de o apă curgătoare, în care se bat dimia, postavul etc. cu ajutorul unor ciocane de lemn. – Cf. bg. drăstja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârvală
DÂRVÁLĂ, dârvale, s. f. (Pop.) Muncă grea și istovitoare; corvadă. ◊ Loc. adj. De dârvală = a) (despre oameni) care îndeplinește muncile fizice cele mai grele, mai neplăcute; b) (despre haine, îmbrăcăminte) care se poartă la lucru, care poate fi rupt, murdărit; c) (despre cai) prost. ◊ Expr. A rămâne de dârvală = a rămâne pe drumuri, a nu mai avea posibilități de trai. A face (pe cineva) de dârvală = a ocărî, a batjocori, a face de două parale. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârz
DÂRZ, -Ă, dârji, -ze, adj. (Despre ființe sau manifestările lor) 1. Îndrăzneț, curajos, cutezător. ♦ Aprig, înverșunat. Luptă dârză. 2. Neînduplecat, neclintit; p. ext. îndărătnic, încăpățânat. 3. Mândru, semeț, țanțoș. [Pl. și: (m.) dârzi] – Din sl. drúzú.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârzenie
DÂRZÉNIE s. f. Faptul de a fi dârz; fire sau manifestare dârză. 1. Îndrăzneală, curaj, hotărâre, cutezanță. ♦ Înverșunare. 2. Neînduplecare, perseverență; p. ext. îndărătnicie, încăpățânare. 3. Mândrie, semeție. [Var.: (reg.) dârjénie s. f.] – Dârz + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dârzie
DÂRZÍE s. f. (Pop.) Dârzenie. – Dârz + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ddt
DDT s. n. Compus chimic polihalogenat folosit ca insecticid, interzis în majoritatea țărilor din cauza persistenței și a toxicității. [Pr.: dedeté] – Abr. din diclordifeniltricloroetan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

de
DE^1 conj. I. (Exprimă raporturi de subordonare) 1. (Introduce o propoziție condițională) În cazul că, dacă. 2. (Precedat de „și”, introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși, și dacă. Obraznicul, și de-i cu obraz, tot fără obraz se poartă. ♦ Chiar dacă. 3. (Introduce o propoziție finală) Ca (să), pentru ca (să). 4. (Introduce o propoziție consecutivă) Încât, că. 5. (În legătură cu „ce”, introduce o propoziție cauzală) Fiindcă, pentru că. 6. (Introduce o propoziție subiectivă) Dacă. ♦ Că. 7. (Introduce o propoziție interogativă indirectă) Dacă. 8. (Introduce o propoziție completivă directă sau indirectă) Să. 9. (Introduce o propoziție atributivă) Are obicei de aruncă scrisorile. 10. (Introduce o propoziție predicativă) În așa fel încât, în situația să... II. (Exprimă raporturi de coordonare) 1. (Pop.; leagă două propoziții copulative) Și. 2. (În corelație cu sine însuși, introduce propoziții disjunctive) Sau... sau, ori... ori. III. (Introduce propoziții optative) O, dacă...! IV. (În expr.) De ce... de ce sau de ce... de aceea..., de ce... tot... = cu cât... cu atât... – Cf. alb. de.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

de
DE^2 interj. 1. Introduce afirmații și replici, exprimând: a) nedumerire, șovăială, nesiguranță; b) resemnare; c) nepăsare față de cineva. Apoi de! ce să-ți fac!; d) supărare; e) ironie. 2. (Introduce replici care exprimă o atitudine de negare sau de dezaprobare) la te uită, asta-i acum. [Var.: (reg., 1) dă, (pop., 2) dec interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

de
DE^3 interj. Exclamație cu care se îndeamnă caii la mers. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

de
DE^4 prep. I. (Introduce un atribut) 1. (Atributul exprimă natura obiectului determinat) Spirit de inițiativă. Vinde țesături de cele mai noi. ♦ (În titlurile de noblețe) Ducele de Burgundia. 2. (Atributul exprimă materia) a) (Materia propriu-zisă din care este confecționat un lucru) Făcut din... Căsuța lui de paiantă. b) (Determinând un substantiv cu înțeles colectiv, atributul arată elementele constitutive) Compus din... Roiuri de albine. 3. (Atributul arată conținutul) Care conține, cu. Un pahar de apă. 4. (Atributul exprimă un raport de filiație) Un pui de căprioară. 5. (Atributul arată apartenența) Crengi de copac. 6. (Atributul arată autorul) Un tablou de Țuculescu. 7. (Atributul determinând substantive de origine verbală sau cu sens verbal arată) a) (Subiectul acțiunii) Începutul de toamnă; b) (Obiectul acțiunii) Constructor de vagoane. 8. (Atributul exprimă relația) În ce privește. Prieten de joacă. 9. (Atributul arată locul) a) (locul existenței) Care se găsește (în, la), din partea... ◊ (În nume topice) Filipeștii de Pădure; b) (punctul de plecare în spațiu) Plecarea de acasă; c) (atributul exprimă concomitent și natura obiectului determinat) Aer de munte. 10. (Atributul arată timpul) Care trăiește sau se petrece în timpul..., care datează din... Plănuiau amândoi viața lor de mâine. ◊ Loc. adj. De zi cu zi = zilnic. 11. (Atributul arată proveniența) Cizme de împrumut. 12. (Atributul arată destinația obiectului determinat) Sală de dans. 13. (Atributul reprezintă termenul care în realitate este determinat de calificativul precedent) Primi o frumusețe de cupă. ◊ Loc. adj. Fel de fel de... = felurite. II. (Introduce un nume predicativ) 1. (Numele predicativ exprimă natura obiectului determinat) Cine e de vină? ◊ Expr. A fi de... = a avea... Suntem de aceeași vârstă. ♦ (Numele predicativ arată materia) Făcut din... Haina e de tergal. ♦ (Numele predicativ exprimă apartenența) Era de-ai noștri. 2. (Predicatul nominal, alcătuit din verbul „a fi” și un supin, exprimă necesitatea) E de preferat să vii. III. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Complementul arată locul de plecare al acțiunii) Din locul... (sau dintr-un loc). Se ridică de jos. 2. (Complementul arată locul unde se petrece acțiunea) În, la. IV. (Introduce un complement circumstanțial de timp) 1. (Complementul arată momentul inițial al acțiunii) Începând cu... De mâine. 2. (Complementul arată timpul în care se petrece acțiunea) La, cu ocazia.... De Anul Nou merg la mama. 3. (Leagă elemente de același fel care se succedă în timp) După, cu: a) (în construcții cu funcție de complement circumstanțial de timp) Zi de zi. An de an; b) (în construcții cu funcție de complement circumstanțial de mod) Fir de fir; c) (în construcții cu funcție de complement circumstanțial de loc) Casă de casă (= în toate casele, pretutindeni); d) (în construcții cu funcție de complement direct) Om de om (= pe toți oamenii); e) (în construcții cu funcție de subiect) Trece spre miazănoapte nor de nor. 4. (Complementul are sens iterativ) A văzut filmul de trei ori. V. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Din cauza... ♦ (Complementul este exprimat prin adjective) Din cauză că sunt (ești etc.) sau eram (am fost etc.)... Și plângeam de supărată. VI. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru. Roșii de salată. ♦ (Complementul este exprimat printr-un verb la supin) Ca să..., pentru a... VII. (Introduce un complement circumstanțial de mod) 1. (În loc. adv.) De fapt. De bună seamă. 2. (Complementul arată cantitatea, măsura) Ușă înaltă de trei metri. ♦ (Complementul arată mijlocul de schimbare, de cumpărare sau de vânzare) În schimbul a..., cu..., pentru... 3. (Complementul are și sens consecutiv; în loc. adj. și adv.) De moarte = îngrozitor, teribil. De minune = admirabil. De mama focului = cu mare intensitate, în gradul cel mai înalt. 4. (Complementul determină un adjectiv sau un adverb la gradul pozitiv) Aud cât se poate de bine. ♦ (Determinând un adverb la gradul comparativ, complementul exprimă termenul de comparație) Mai presus de toate îmi place muzica. VIII. (Introduce un complement circumstanțial de relație) În ce privește, cât despre, privitor la...: a) (complementul determină un adjectiv) Bun de gură; b) (complementul determină o construcție folosită ca termen de comparație) De iute, e iute ca focul; c) (complementul determină un verb) De foame aș răbda, dar mi-e somn. IX. (Introduce un complement de agent) Aceste adunări se convocau de direcție. X. (Introduce un complement indirect). 1. (După verbe) S-a apropiat de mine. 2. (După expresii verbale ca „e bine” și după interjecții ca „vai”) Pentru. ◊ Expr. A fi ceva (sau a nu fi nimic) de cineva (sau de capul cuiva) = a avea o oarecare valoare (sau a nu avea niciuna). 3. (După verbe ca „a lua”, „a lăsa” etc.) Ca, drept. M-a luat de nebun. 4. (În legătură cu construcții distributive) Pentru. S-au împărțit câte trei cărți de om. 5. (După adjective ca „vrednic”, „demn”, „bucuros” etc.) Bucuros de oaspeți. ♦ (Complementul este exprimat printr-un verb la infinitiv) Capabil de a învăța. XI. (În construcții cu funcție de complement direct) 1. (Complementul are sens partitiv) Ceva din, o parte din... Învățam de toate. 2. (Complementul este exprimat printr-un supin) În ce privește, cu. Am terminat de scris. ◊ Expr. A avea de (+ supin) = a trebui să..., a voi.... 3. (Pop.; înaintea unui verb la infinitiv) A încetat de a plânge. 4. (În imprecații) Bat-o Dumnezeu de babă. XII. (În construcții cu funcție de subiect) 1. (Pop.; construcția prepozițională are sens partitiv) Scrie cu argințel, Că de-acela-i puțintel. 2. (Subiectul este exprimat printr-un verb, la supin) E ușor de văzut. XIII. 1. (Face legătura dintre numeralele cardinale și substantivele determinate) a) (după majoritatea numerelor cardinale de la 20 în sus) O mie de lei; b) (după numerale cu valoare nehotărâtă, ca „zeci”, „sute” etc.) Mii de fluturi mici albaștri; c) (În structura numeralelor cardinale de la 20 000 în sus, înaintea pluralului „mii”) O sută de mii. 2. (Face legătura dintre articolul adjectival „cel, cea” și numeralul ordinal, începând de la „al doilea”, „a doua”) Celui de-al treilea lan. XIV. Element de compunere formând cuvinte care se scriu împreună, locuțiuni care se scriu în două sau mai multe cuvinte. 1. În adverbe sau locuțiuni adverbiale, ca: deasupra, dedesupt, de aceea, de cu seară etc. 2. În propoziții sau locuțiuni prepoziționale, ca: despre, dintre, dinaintea, de dindărătul etc. 3. În conjuncții sau locuțiuni conjuncționale, ca: de cum, de când, de vreme ce, deoarece etc. 4. (Rar) Formează substantive, adjective și verbe, ca: decurge, dedulci, demâncare, deplin. – Lat. de.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

de
DE^5 pron. rel. invar. (Pop.) Care, ce. Omul de-l văzuși. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deadweight
DEADWEIGHT s. n. Capacitatea maximă de încărcare a unei nave comerciale, reprezentând rezervele de combustibil, de ulei și de apă, proviziile și încărcătura utilă (inclusiv echipajul și pasagerii cu bagajele lor). [Pr.: dédŭeĭt] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deal
DEAL, dealuri, s. n. 1. Formă de relief pozitivă cu înălțime nu prea mare (sub 1000 m). ◊ Loc. adv. La deal = în sensul urcușului, în sus. ◊ Loc. prep. (De) la deal de... = mai sus de..., în sus de... ◊ Expr. (Fam.) Dă la deal, dă la vale = se silește în toate chipurile, încearcă toate posibilitățile. Greu la deal și greu la vale = oricum faci, e tot greu. Ce mai la deal, la vale = a) ce să mai lungim vorba de pomană, ce mai încoace și încolo, e inutil să mai discutăm; b) să spunem lucrurilor pe nume. Deal cu deal se întâlnește, dar (încă) om cu om, se spune cu ocazia unei întâlniri neașteptate sau în nădejdea unei revederi posibile. 2. (Reg.) Regiune de vii; vie, podgorie. ◊ Zonă a ogoarelor. – Din sl. dĕlŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dealer
DEALER, dealeri, s. m. 1. Persoană juridică (firmă) autorizată să execute tranzacții cu valori mobiliare, cu titlu profesional, ca fapt de comerț și pe cont propriu. 2. Agent de bursă. ♦ Vânzător intermediar. 3. (La jocul de cărți) Persoană care împarte cărțile. [Pr.: dílăr] – Din engl. dealer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dealer
DEALER, dealeri, s. m. 1. (Anglicism) O persoană sau o organizație care intermediază tranzacții între firme etc. 2. (La jocurile de cărți) Cel care distribuie cărțile. [Pr.: dílăr]. – Din engl. dealer.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deambulatoriu
DEAMBULATÓRIU, -IE, deambulatorii, adj., s. n. 1. Adj. (Rar) De plimbare, care este în legătură cu plimbarea. 2. S. n. Loc de circulație în formă semicirculară, aflat în spatele altarului unei biserici romano-catolice sau gotice. [Pr.: de-am-] – Din fr. déambulatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deambulaţie
DEAMBULÁȚIE s. f. (Rar) Mers; plimbare. [Pr.: de-am-. – Var.: deambulațiúne s. f.] – Din fr. déambulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deambulație
DEAMBULÁȚIE s. f. (Rar) Mers; plimbare. [Pr.: de-am-. – Var.: deambulațiúne s. f.] – Din fr. déambulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deambulaţiune
DEAMBULAȚIÚNE s. f. v. deambulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deambulațiune
DEAMBULAȚIÚNE s. f. v. deambulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deasupra
DEASÚPRA adv. În partea de sus, în partea imediat superioară; sus, peste (ceva). ◊ Pe deasupra = a) peste ceva; b) în plus, în afară de...; c) fără a adânci lucrurile, superficial. ◊ (Cu valoare de prepoziție, cu determinări în genitiv) Deasupra casei. ◊ Expr. A fi deasupra nevoii = a fi scăpat de o nevoie, a fi ieșit (cu bine) dintr-un moment sau dintr-o situație (materială) grea, a se afla în afară de pericol. [Var.: (reg.) dasúpra adv.] – De^4 + asupra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debaclu
DEBÁCLU, debacluri, s. n. (Rar) Rupere și pornire a gheții prinse între malurile unui curs de apă; zăpor. – Din fr. débâcle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debalasta
DEBALASTÁ, debalastez, vb. I. Tranz. A descărca o navă de balast. – Pref. de- + balast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debandadă
DEBANDÁDĂ s. f. Neorânduială, dezordine; dezorientare, zăpăceală. – Din fr. débandade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debara
DEBARÁ, debarale, s. f. Încăpere mică, anexă într-o locuință, întrebuințată pentru depozitarea obiectelor care se folosesc mai rar, a vechiturilor etc. – Din fr. débarras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarasa
DEBARASÁ, debarasez, vb. I. Refl. A se degaja, a se descotorosi de ceva sau de cineva (care incomodează, care supără). – Din fr. débarrasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarasare
DEBARASÁRE, debarasări, s. f. Acțiunea de a debarasa. – V. debarasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarasat
DEBARASÁT, -Ă, debarasați, -te, adj. (Despre suprafețe) Degajat. – V. debarasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarasor
DEBARASÓR, -OÁRE, debarasori, -oare, s. m. și f. Persoană care degajează și curăță mesele într-un local de consum de tacâmurile folosite, de resturile alimentare etc. – Din fr. débarasseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarca
DEBARCÁ, debárc, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A (se) da jos, a coborî pe mal de pe o navă; p. ext. a coborî din tren sau din alt vehicul. ♦ Intranz. A ataca țărmul inamic cu trupe aduse pe nave (speciale). ♦ (Rar; glumeț) A descinde (într-o localitate sau într-un loc). 2. Tranz. (Fam.) A înlătura (pe cineva) dintr-un post de conducere, de răspundere; a da afară, a concedia. – Din fr. débarquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarcader
DEBARCADÉR, debarcadere, s. n. Loc pe malul unei ape sau pe un chei, într-un port, amenajat special și prevăzut cu utilaj adecvat pentru acostarea navelor, pentru îmbarcarea și debarcarea călătorilor, a animalelor sau a unor materiale. – Din fr. débarcadère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debarcare
DEBARCÁRE, debarcări, s. f. Acțiunea de a debarca și rezultatul ei. ◊ Stație de debarcare = punct final al unei călătorii. Navă de debarcare = navă special construită, cu prora plată și dreaptă, pentru a permite apropierea maximă de uscat în vederea debarcării de trupe și de materiale. – V. debarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debavura
DEBAVURÁ, debavurez, vb. I. Tranz. A îndepărta prin ștanțare, dăltuire, polizare etc. bavura de pe piesele matrițe, turnate, laminate etc. – Pref. de- + bavură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debavurare
DEBAVURÁRE, debavurări, s. f. Acțiunea de a debavura și rezultatul ei. – V. debavura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debil
DEBÍL, -Ă, debili, -e, adj. (Despre ființe) Lipsit de rezistență la eforturi fizice și la boli; firav, plăpând, slăbuț. ◊ (Substantivat) Debil mintal = persoană care suferă de debilitate mintală. – Din fr. débile, lat. debilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debilita
DEBILITÁ, debilitez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină debil. – Din fr. débiliter, lat. debilitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debilitant
DEBILITÁNT, -Ă, debilitanți, -te, adj. Care debilitează, care slăbește. – Din fr. débilitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debilitare
DEBILITÁRE, debilitări, s. f. Faptul de a (se) debilita; debilitate. – V. debilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debilitat
DEBILITÁT, -Ă, debilitați, -te, adj. Slăbit, anemiat; firav. – V. debilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debilitate
DEBILITÁTE, debilități, s. f. Faptul de a fi debil; stare de slăbiciune a organismului, însoțită de scăderea rezistenței la eforturi și la boli, din cauza subnutriției, a unor boli cronice etc. ◊ Debilitate mintală = dezvoltare insuficientă a inteligenței, caracterizată prin tulburări de judecată, de perspicacitate, dificultăți de adaptare. – Din fr. débilité, lat. debilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debirocratizare
DEBIROCRATIZÁRE s. f. v. debirocratiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

debit
DÉBIT^1, debite, s. n. 1. Tutungerie. ♦ (Înv.) Debit de băuturi spirtoase = cârciumă. 2. (Înv.) Vânzare, desfacere continuă de mărfuri cu amănuntul. 3. Cantitatea de fluid sau de pulbere fină care trece, într-o unitate de timp, printr-o secțiune a unei albii, a unei conducte sau a unui canal. ◊ Debit instalat = valoare maximă a debitului de apă care poate fi utilizat în scopuri energetice de turbinele unei centrale hidroelectrice. ♦ Cantitatea de material sau de obiecte produse de o mașină sau de o instalație într-o unitate de timp. Debit de energie = energie debitată de o instalație într-o unitate de timp. ♦ (Med.) Debit cardiac = cantitatea de sânge expulzată de ventriculul stâng în aortă la fiecare contracție a inimii sau în cursul unui minut. ♦ (Mil.) Debit de foc = numărul de lovituri care poate fi tras de o gură de foc într-o anumită unitate de timp. ♦ Fig. Flux verbal (abundent). – Din fr. débit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debit
DÉBIT^2, debite, s. n. 1. Datorie pe care o are o persoană creditată. 2. Coloană într-un registru de contabilitate sau într-un extras dintr-un asemenea registru, în care se înscriu sporurile de activ sau, respectiv, reducerile de pasiv; (concr.) sumă înscrisă în această coloană. – Din fr. débit, lat. debitum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debita
DEBITÁ^1, debitez, vb. I. Tranz. 1. A vinde marfă cu amănuntul. 2. A furniza o cantitate de fluid, de material pulverulent, de energie etc. ♦ Fig. A spune, a rosti ceva (neînsemnat, plictisitor); a recita, a declama. ♦ (Depr.) A spune minciuni. 3. A tăia un material în bucăți cu formele și dimensiunile adecvate pentru folosirea sau prelucrarea lui ulterioară. – Din fr. débiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debita
DEBITÁ^2, debitez, vb. I. Tranz. A înscrie o sumă în debitul^2 unui cont. – Din fr. débiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debitant
DEBITÁNT, -Ă, debitanți, -te, s. m. și f. Persoană care vinde într-un debit^1 (1). ♦ (Înv.) Persoană care desface marfă cu amănuntul. – Din fr. débitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debitare
DEBITÁRE^1, debitări, s. f. Acțiunea de a debita^1 și rezultatul ei. – V. debita^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debitare
DEBITÁRE^2, debitări, s. f. Faptul de a debita^2; înscriere a unei sume în coloana de debit^2 a unui cont. – V. debita^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debiteză
DEBITÉZĂ, debiteze, s. f. Piesă din material refractar prevăzută cu o deschidere prin care se trage sticla topită la fabricarea geamurilor. – Din fr. débitèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debitmetru
DEBITMÉTRU, debitmetre, s. n. Instalație sau instrument pentru măsurarea debitului^1 (3) unui fluid. – Din fr. débitmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debitor
DEBITÓR, -OÁRE, debitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre sume de bani) Care se găsește la debitul^2 unui cont; datorat. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană fizică sau juridică) care datorează creditorului mărfuri sau sume de bani; datornic. – Din fr. débiteur, lat. debitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debleia
DEBLEIÁ, debleiez, vb. I. Tranz. A degaja un teren pentru realizarea unui debleu. – Din fr. déblayer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debleiere
DEBLEIÉRE, debleieri, s. f. Acțiunea de a debleia și rezultatul ei; ansamblu de operații efectuate pentru realizarea unui debleu. [Pr.: -ble-ie-] – Din debleu (după fr. déblayage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debleu
DEBLÉU, debleuri, s. n. Săpătură făcută sub nivelul terenului natural pentru executarea platformei unui drum ori a unei căi ferate sau pentru construirea unui canal deschis. – Din fr. déblai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debloca
DEBLOCÁ, deblochez, vb. I. Tranz. 1. A degaja un drum de obstacole, de oameni, de vehicule etc. spre a-l reda circulației. ♦ A repune în funcțiune un mecanism blocat. 2. A scoate de sub blocare bani, produse etc. 3. A scoate un ofițer din cadrul activ al armatei. – Din fr. débloquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deblocare
DEBLOCÁRE, deblocări, s. f. Acțiunea de a debloca și rezultatul ei. – V. debloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deborda
DEBORDÁ, debordez, vb. I. 1. Intranz. (Despre ape curgătoare, la pers. 3) A ieși din albie; a se revărsa; (despre lichidul dintr-un vas) a da pe din afară; (despre vase) a nu mai cuprinde conținutul, a lăsa să curgă pe din afară; a fi prea plin. 2. Intranz. și tranz. A vomita. – Din fr. déborder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debordant
DEBORDÁNT, -Ă, debordanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care se revarsă. – Din fr. débordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debordare
DEBORDÁRE, debordări, s. f. Acțiunea de a deborda. – V. deborda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debranşa
DEBRANȘÁ, debranșez, vb. I. Tranz. A întrerupe definitiv o legătură, o comunicație stabilită între două conducte, circuite etc.; a suprima. – Din fr. débrancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debranșa
DEBRANȘÁ, debranșez, vb. I. Tranz. A întrerupe definitiv o legătură, o comunicație stabilită între două conducte, circuite etc.; a suprima. – Din fr. débrancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debranşare
DEBRANȘÁRE, debranșări, s. f. Acțiunea de a debranșa și rezultatul ei. – V. debranșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debranșare
DEBRANȘÁRE, debranșări, s. f. Acțiunea de a debranșa și rezultatul ei. – V. debranșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debreia
DEBREIÁ, debreiez, vb. I. Tranz. A desface legătura dintre două mecanisme cuplate printr-un ambreiaj. – Din fr. débrayer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debreiaj
DEBREIÁJ, debreiaje, s. n. Debreiere. – Din fr. débrayage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debreiere
DEBREIÉRE, debreieri, s. f. Acțiunea de a debreia și rezultatul ei; debreiaj. – V. debreia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debreţin
DEBREȚÍN, debrețini, s. m. Cârnat preparat dintr-un amestec de carne tocată de vită și de porc, introdus în intestine subțiri de porc și segmentat prin răsucirea unor bucăți de câte circa 10 cm. – Din germ. Debreziner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debrețin
DEBREȚÍN, debrețini, s. m. Cârnat preparat dintr-un amestec de carne tocată de vită și de porc, introdus în intestine subțiri de porc și segmentat prin răsucirea unor bucăți de câte circa 10 cm. – Din germ. Debreziner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deburaj
DEBURÁJ s. n. 1. Deburare. 2. Deșeurile obținute în urma deburajului (1). – Din fr. débourrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deburare
DEBURÁRE s. f. Operația de curățare a cardelor de impuritățile și de fibrele scurte rămase în urma cardării; deburaj (1). – Cf. fr. débourrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deburbaj
DEBURBÁJ s. n. 1. Deburbare. 2. Spălare a minereului. – Din fr. débourbage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deburbare
DEBURBÁRE, deburbări, s. f. Operația de limpezire a mustului de struguri și de separare a lui de resturile solide; deburbaj. – Cf. fr. débourber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debursa
DEBURSÁ, debursez, vb. I. Tranz. A cheltui, a plăti (din buzunar). – Din fr. débourser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debusola
DEBUSOLÁ, debusolez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) dezorienta. – Din fr. déboussoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debusolare
DEBUSOLÁRE, debusolări, s. f. Acțiunea de a (se) debusola și rezultatul ei. – V. debusola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debusolat
DEBUSOLÁT, -Ă, debusolați, -te, adj. Dezorientat. – V. debusola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debuşa
DEBUȘÁ, debușez, vb. I. Intranz. A ieși dintr-un loc îngust, dintr-un loc acoperit. – Din fr. déboucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debușa
DEBUȘÁ, debușez, vb. I. Intranz. A ieși dintr-un loc îngust, dintr-un loc acoperit. – Din fr. déboucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debuşare
DEBUȘÁRE s. f. Acțiunea de a debușa. – V. debușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debușare
DEBUȘÁRE s. f. Acțiunea de a debușa. – V. debușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debuşeu
DEBUȘÉU debușee, s. n. 1. Piață pe care se pot comercializa cu ușurință cantități mari de mărfuri și servicii. 2. (În sintagma) Debușeul podului = debitul maxim de apă care poate curge pe sub un pod, astfel încât, de la nivelul apei până la partea de jos a podului, să mai rămână un anumit spațiu liber de siguranță. [Pl. și: debușeuri] – Din fr. débouché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debușeu
DEBUȘÉU debușee, s. n. 1. Piață pe care se pot comercializa cu ușurință cantități mari de mărfuri și servicii. 2. (În sintagma) Debușeul podului = debitul maxim de apă care poate curge pe sub un pod, astfel încât, de la nivelul apei până la partea de jos a podului, să mai rămână un anumit spațiu liber de siguranță. [Pl. și: debușeuri] – Din fr. débouché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debut
DEBÚT, debuturi, s. n. Început, intrare într-o profesie, într-o activitate (artistică, literară etc.); operă, lucrare care constituie acest început. – Din fr. début.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debuta
DEBUTÁ, debutez, vb. I. Intranz. A-și face debutul într-o carieră, pe scenă etc.; (despre un autor) a publica prima lucrare. – Din fr. débuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debutant
DEBUTÁNT, -Ă, debutanți, -te, s. m. și f. Persoană aflată la începutul unei cariere (artistice); p. ext. persoană fără experiență; începător, novice. – Din fr. débutant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

debye
DEBYE s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a momentului electric. [Pr.: debái. – Abr.: D] – Din engl., fr. debye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dec
DEC interj. v. de^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deca-
DECA- Element de compunere însemnând „zece”, care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din ngr. déka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decabrist
DECABRÍST, -Ă, decabriști, -ste, s. m. și f. (Rar) Decembrist. – Din rus. dekabrist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decacord
DECACÓRD, decacorduri, s. n. Vechi instrument muzical, asemănător cu harpa, având zece coarde. – Din fr. décachorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadal
DECADÁL, -Ă, decadali, -e, adj. Care se referă la o perioadă de zece zile. – Decadă + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadă
DECÁDĂ, decade, s. f. 1. Perioadă de zece zile consecutive. ♦ (Urmat de determinări în genitiv) Perioadă de zece zile consecutive dedicată unui eveniment sau unei activități de seamă. Decada cărții. 2. Deceniu. – Din fr. décade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadent
DECADÉNT, -Ă, decadenți, -te, adj. 1. Care se găsește în decadență, în declin. 2. Care prezintă caracterele decadentismului; propriu decadentismului. – Din fr. décadent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadentism
DECADENTÍSM s. n. 1. Mișcare literară din a doua jumătate a sec. XIX, caracterizată prin cultivarea artificialului, a rafinamentului estet și a morbidului excesiv. 2. Termen aplicat uneori epocilor care precedă declinul unor culturi și civilizații. – Din fr. décadentisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadenţă
DECADÉNȚĂ, decadențe, s. f. 1. Declin, regres. 2. Decădere, degradare morală. 3. Calitate inferioară a literaturii, artei etc. sau pierdere a normelor morale din creațiile unei epoci față de o perioadă anterioară. – Din fr. décadence, lat. decadentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadență
DECADÉNȚĂ, decadențe, s. f. 1. Declin, regres. 2. Decădere, degradare morală. 3. Calitate inferioară a literaturii, artei etc. sau pierdere a normelor morale din creațiile unei epoci față de o perioadă anterioară. – Din fr. décadence, lat. decadentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decadraj
DECADRÁJ, decadraje, s. n. Defect survenit la proiecția unui film, care constă în apariția pe ecran a două imagini vecine despărțite printr-o dungă neagră. – Din fr. décadrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decaedru
DECAÉDRU, decaedre, s. n. Poliedru cu zece fețe. [Pr.: -ca-e-] – Din fr. décaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decafeiniza
DECAFEINIZÁ vb. I v. decofeiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decafeinizare
DECAFEINIZÁRE s. f. v. decofeinizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decafeinizat
DECAFEINIZÁT, -Ă adj. v. decofeinizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decagon
DECAGÓN, decagoane, s. n. Poligon cu zece laturi. – Din fr. décagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decagonal
DECAGONÁL, -Ă, decagonali, -e, adj. (Despre suprafețe) În formă de decagon; (despre corpuri geometrice) care are ca bază un decagon. – Din fr. décagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decagram
DECAGRÁM, decagrame, s. n. Unitate de măsură pentru masă, egală cu zece grame. – Din fr. décagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decala
DECALÁ, decalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) distanța în spațiu sau în timp în raport cu ceva, de obicei în raport cu ceva stabilit inițial; a (se) produce un decalaj. ♦ Tranz. A distanța două sau mai multe sisteme tehnice ori organe ale aceluiași sistem tehnic în vederea asigurării condițiilor optime de funcționare. – Din fr. décaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalaj
DECALÁJ, decalaje, s. n. Distanțare în spațiu a două obiecte în raport cu poziția inițială a unuia față de celălalt; distanțare în timp a două sau a mai multe fapte sau evenimente. ♦ Fig. Dezacord, nepotrivire între situații, concepții, evenimente sau fapte. – Din fr. décalage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalare
DECALÁRE, decalări, s. f. Acțiunea de a (se) decala și rezultatul ei; distanțare în spațiu sau în timp; rămânere în urmă; fig. nepotrivire, dezacord între situații, evenimente, concepții etc. – V. decala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalc
DECÁLC, decalcuri, s. n. 1. Procedeu care permite decalcarea. ♦ Hârtie obținută prin decalcare. 2. (Lingv.) Calc (2). – Din fr. décalque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalca
DECALCÁ, decalchez, vb. I. Tranz. 1. A copia, a transpune un desen copiat pe o hârtie transparentă, pe o altă hârtie, pe o placă, pe o stofă etc. 2. (Lingv.) A calchia. [Prez. ind. și: decálc] – Din fr. décalquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcare
DECALCÁRE, decalcări, s. f. Acțiunea de a decalca și rezultatul ei. – V. decalca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcifia
DECALCIFIÁ, decalcifiez, vb. I. Refl. și tranz. A pierde sau a face ca organismul să piardă calciul din țesutul osos sau din dinți. ♦ Refl. (Despre țesuturi) A-și pierde o cantitate de săruri de calciu. [Pr.: -fi-a. – Var.: decalcificá vb. I] – Din fr. décalcifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcifiant
DECALCIFIÁNT, decalcifianți, s. m. 1. Substanță alcătuită din acizi organici, acizi anorganici, săruri, zaharuri etc. folosită în industria pielăriei. 2. Substanță folosită pentru micșorarea durității apelor calcaroase. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. décalcifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcifiat
DECALCIFIÁT, -Ă, decalcifiați, -te, adj. Care a pierdut calciul, care are o cantitate insuficientă de calciu. [Pr.: -fi-at. – Var.: decalcificát, -ă adj.] – V. decalcifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcifica
DECALCIFICÁ vb. I v. decalcifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcificare
DECALCIFICÁRE s. f. v. decalcifiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcificat
DECALCIFICÁT, -Ă, adj. v. decalcifiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcifiere
DECALCIFIÉRE, decalcifieri, s. f. Acțiunea de a (se) decalcifia și rezultatul ei. 1. Demineralizare a țesutului osos și a dinților, urmată de scăderea rezistenței oaselor și de deformări ale acestora. 2. Operație de eliminare a sărurilor de calciu din pieile aflate în procesul de tăbăcire. [Pr.: -fi-e-. – Var.: decalcificáre s. f.] – V. decalcifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalcomanie
DECALCOMANÍE s. f. Procedeu de decorare a unor obiecte de sticlă, porțelan etc. prin transpunerea pe suprafața lor a imaginilor de pe o hârtie specială, folosită ca suport provizoriu. – Din fr. décalcomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalibra
DECALIBRÁ, pers. 3 decalibrează, vb. I. Refl. (Despre țeava armelor de foc) A se lărgi în urma uzurii sau a unui accident de tragere, a-și deforma calibrul. – Pref. de- + calibru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalibrare
DECALIBRÁRE, decalibrări, s. f. Acțiunea de a se decalibra și rezultatul ei. – V. decalibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalibrat
DECALIBRÁT, -Ă, decalibrați, -te, adj. (Despre țeava armelor de foc) Lărgit în urma uzurii sau a unui accident de tragere. – V. decalibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalitru
DECALÍTRU, decalitri, s. m. Unitate de măsură pentru volum egală cu zece litri. – Din fr. décalitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalog
DECALÓG, decaloguri, s. n. Cele zece porunci religioase și morale din Vechiul Testament, revelate de Dumnezeu lui Moise, pe muntele Sinai. – Din fr. décalogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalvant
DECALVÁNT, -Ă, decalvanți, -te, adj. Care provoacă căderea părului. – Din fr. décalvant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalvaţie
DECALVÁȚIE, decalvații, s. f. 1. (Rar) Calviție. 2. Pedeapsă, în vechiul drept, care consta în raderea părului de pe capul condamnaților. – Din fr. décalvation, lat. decalvatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decalvație
DECALVÁȚIE, decalvații, s. f. 1. (Rar) Calviție. 2. Pedeapsă, în vechiul drept, care consta în raderea părului de pe capul condamnaților. – Din fr. décalvation, lat. decalvatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decameron
DECAMERÓN, decameroane, s. n. Operă literară epică conținând povestiri narate pe parcursul a zece zile. „Decameronul” lui Boccaccio. – Din fr. décaméron, it. decamerone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decametru
DECAMÉTRU, decametri, s. m. Unitate de măsură pentru lungime egală cu zece metri. ♦ Instrument de măsură pentru lungime, format dintr-o panglică sau un lanț de zece metri, care servește la măsurători de teren. – Din fr. décamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decan
DECÁN, -Ă, decani, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Membru al corpului profesoral universitar având sarcina de a conduce o facultate; grad deținut de această persoană. 2. S. m. Persoană (aleasă dintre avocați) care conduce baroul avocaților. 3. S. m. Persoana cea mai în vârstă sau cu vechimea cea mai mare în anumite corpuri constituite. 4. S. m. (În Biserica catolică) Conducătorul unui decanat, care este echivalentul protopopului în Biserica ortodoxă. ♦ (În Biserica anglicană) Conducător al unui colegiu de preoți, al unei instituții religioase sau al unui lăcaș de cult. Decanul de Canterbury. 5. Decurion. – Din lat. decanus, germ. Dekan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decanal
DECANÁL, -Ă, decanali, -e, adj., s. f. 1. Adj. De decanat; de decan. 2. S. f. Lucrare scrisă la facultățile tehnice, echivalând cu un examen parțial. – Din fr. décanal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decanat
DECANÁT, decanate, s. n. 1. Demnitatea de decan; birourile unde lucrează decanul (și personalul ajutător). 2. Organul de conducere al unei facultăți. ♦ (În Biserica catolică) Protopopiat. – Din fr. decanat, lat. decanatus. Cf. germ. Dekanat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decanta
DECANTÁ, decantez, vb. I. Tranz. A limpezi un lichid tulbure, în care se află particule solide în suspensie, scurgând lichidul limpezit după sedimentarea particulelor pe fundul vasului. ♦ A curăța de impurități, a înlătura murdăria. ♦ Fig. A limpezi, a clarifica, a lămuri. – Din fr. décanter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decantare
DECANTÁRE, decantări, s. f. Faptul de a decanta; limpezirea unui lichid care conține particule solide în suspensie; decantație. – V. decanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decantaţie
DECANTÁȚIE, decantații, s. f. Decantare. – Din fr. décantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decantație
DECANTÁȚIE, decantații, s. f. Decantare. – Din fr. décantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decantor
DECANTÓR, decantoare, s. n. Instalație hidrotehnică folosită pentru decantare în alimentarea cu apă, în procesele chimice sau hidrometalurgice. – Din fr. décanteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapa
DECAPÁ, decapez, vb. I. Tranz. 1. A curăța de acizi sau de grăsimi o suprafață metalică în vederea operațiilor ulterioare. 2. A nivela un teren sau un pavaj de asfalt prin înlăturarea unui strat subțire de la suprafață. 3. A trata pieile sau blănurile cu soluții ale unor acizi sau săruri în vederea conservării lor temporare sau pentru prelucrarea ulterioară. – Din fr. décaper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapaj
DECAPÁJ, decapaje, s. n. Decapare. – Din fr. décapage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapant
DECAPÁNT, decapante, s. n. Amestec de substanțe chimice cu acțiune dizolvantă asupra oxizilor, grăsimilor etc., folosit în operația de decapare. – Din fr. décapant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapare
DECAPÁRE, decapări, s. f. Acțiunea de a decapa și rezultatul ei; curățare, nivelare, decapaj. – V. decapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapator
DECAPATÓR, decapatori, s. m. (Chim.) Decapant. – Decapa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapita
DECAPITÁ, decapitez, vb. I. Tranz. A executa un condamnat prin tăierea capului; a tăia capul cuiva. ♦ A separa capul bovinelor de corpul lor la abator. – Din fr. décapiter, lat. decapitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitaliza
DECAPITALIZÁ, decapitalizez, vb. I. Tranz. A diminua sau a retrage capitalul. – Des^1 + capitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitalizare
DECAPITALIZÁRE, decapitalizări, s. f. Acțiunea de a decapitaliza și rezultatul ei. – V. decapitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitare
DECAPITÁRE, decapitări, s. f. Acțiunea de a decapita și rezultatul ei; decapitație. – V. decapita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitat
DECAPITÁT, -Ă, decapitați, -te, adj. Ucis, executat prin tăierea capului; căruia i s-a tăiat capul. – V. decapita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitaţie
DECAPITÁȚIE, decapitații, s. f. (Rar) Decapitare. – Din fr. décapitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapitație
DECAPITÁȚIE, decapitații, s. f. (Rar) Decapitare. – Din fr. décapitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapod
DECAPÓD, decapode, s. n. 1. (La pl.) Ordin de crustacee cu zece picioare; (și la sg.) crustaceu care face parte din acest ordin. 2. (La pl.) Ordin de cefalopode care au zece tentacule și un rudiment de cochilie; (și la sg.) moluscă din acest ordin. 3. (Tehn.; înv.) Locomotivă cu aburi cu cinci osii motoare cuplate, folosită la trenurile de marfă. – Din fr. décapode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapota
DECAPOTÁ, decapotez, vb. I. Tranz. A strânge sau a ridica capota unui automobil. – Din fr. décapoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapotabil
DECAPOTÁBIL, -Ă, decapotabili, -e, adj. (Despre automobile) A cărui capotă se poate strânge sau ridica după necesitate. – Din fr. décapotable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapotare
DECAPOTÁRE, decapotări, s. f. Acțiunea de a decapota. – V. decapota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapsula
DECAPSULÁ, decapsulez, vb. I. Tranz. 1. A separa capsulele de pe tulpinile de in recoltate și uscate, în vederea obținerii semințelor de in și a fibrelor textile; a decortica. 2. A îndepărta, pe cale chirurgicală, membrana care învelește un organ. – Din fr. décapsuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapsulare
DECAPSULÁRE, decapsulări, s. f. Acțiunea de a decapsula și rezultatul ei. – V. decapsula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapsulator
DECAPSULATÓR, decapsulatoare, s. n. Mașină cu care se efectuează decapsularea inului. – Decapsula + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapsulaţie
DECAPSULÁȚIE, decapsulații, s. f. Operație chirurgicală prin care se separă un organ de capsula sa. – Din fr. décapsulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decapsulație
DECAPSULÁȚIE, decapsulații, s. f. Operație chirurgicală prin care se separă un organ de capsula sa. – Din fr. décapsulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decar
DECÁR^1, decari, s. m. Unitate de măsură pentru terenuri, egală cu zece ari. – Deca- + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decar
DECÁR^2, decari, s. m. Carte de joc marcată cu numărul zece. – Din ngr. dekári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decarbura
DECARBURÁ, decarburez, vb. I. Tranz. A micșora procentul de carbon dintr-un aliaj al fierului; a realiza o decarburare. – Din fr. décarburer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decarburare
DECARBURÁRE, decarburări, s. f. 1. Operație de reducere prin oxidare a conținutului de carbon din topitura metalică la elaborarea oțelului; decarburație. 2. Micșorare a conținutului de carbon din stratul superficial al pieselor de oțel încălzite în cuptoare pentru tratamente termice. – V. decarbura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decarburaţie
DECARBURÁȚIE, decarburații, s. f. Decarburare. – Din fr. décarburation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decarburație
DECARBURÁȚIE, decarburații, s. f. Decarburare. – Din fr. décarburation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decarta
DECARTÁ, decartez, vb. I. Tranz. (La unele jocuri) A elimina din mână una sau mai multe cărți de care jucătorul nu are nevoie, pentru a primi altele mai potrivite și a face o formație câștigătoare. – De la carte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decartat
DECARTÁT adj. v. decarta [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decartelizat
DECARTELIZÁT adj. v. decarteliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decasilab
DECASILÁB, -Ă, decasilabi, -e, adj., s. m. (Vers) care are zece silabe, despărțite de cezură în două grupe după silaba a patra sau a cincea. – Din fr. décasyllabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decasilabic
DECASILÁBIC, -Ă, decasilabici, -ce, adj. (Despre versuri) Alcătuit din zece silabe. – Din fr. décassyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decaster
DECASTÉR, decasteri, s. m. Unitate de măsură egală cu zece steri, folosită pentru volumul lemnelor. – Din fr. décastère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decastil
DECASTÍL, decastiluri, s. n. Templu grecesc a cărui fațadă este compusă din zece coloane. – Din fr. décastyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decata
DECATÁ, decatez, vb. I. Tranz. A aplica țesăturilor de lână un tratament prin supunerea lor la acțiunea aburului sau a apei fierbinți, în vederea îmbunătățirii calității și a măririi stabilității dimensionale. – Din fr. décatir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decatare
DECATÁRE, decatări, s. f. Acțiunea de a decata și rezultatul ei. – V. decata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decatlon
DECATLÓN s. n. Probă sportivă pentru bărbați combinată din zece probe atletice, selecționate din alergări, aruncări și sărituri care se dispută în cursul a două zile consecutive și la care trebuie să participe fiecare concurent. – Din fr. décathlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decatlonist
DECATLONÍST, -Ă, decatloniști, -ste, s. m. și f. Sportiv care participă la probele din cadrul decatlonului. – Decatlon + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decatron
DECATRÓN, decatroane, s. n. Tub cu descărcare electrică în gaze, cu catod rece, utilizat în tehnica calculatoarelor electronice, în tehnica nucleară, a dispozitivelor de comunicație și de comandă etc. – Din fr. décatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decava
DECAVÁ, decavez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A pierde sau a face să piardă toți banii, a da sau a lua (cuiva) toți banii, a rămâne sau a lăsa pe cineva fără un ban, a (se) ruina (la jocul de cărți sau la alte jocuri de noroc). – Din fr. décaver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decavare
DECAVÁRE, decavări, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) decava și rezultatul ei. – V. decava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decavat
DECAVÁT, -Ă, decavați, -te, adj. (Fam.) Care a pierdut toți banii (la joc). – V. decava. Cf. fr. décavé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decădea
DECĂDEÁ, decád, vb. II. Intranz. 1. A ajunge într-o stare mai rea, a fi în declin; a regresa. ♦ A ajunge într-o stare morală degradantă, a se degrada moralicește; a se declasa, a se deprava. 2. (În expr.) A decădea din drepturi = a pierde un drept prin neîndeplinirea în termenul prevăzut de lege a unor condiții sau formalități. – Pref. de- + cădea (după fr. déchoir). Cf. it. decadere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decădere
DECĂDÉRE, decăderi, s. f. Faptul de a decădea; declin, regres. ♦ Degradare morală; declasare, depravare. ♦ Decădere din drepturi = lipsire a unei persoane de unele dintre drepturile sale civile sau politice ca urmare a săvârșirii anumitor infracțiuni. – V. decădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decăli
DECĂLÍ, decălesc, vb. IV. Tranz. A micșora duritatea unui metal sau a unui aliaj metalic cu ajutorul unui tratament metalurgic special. – Pref. de- + căli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decălire
DECĂLÍRE, decăliri, s. f. Acțiunea de a decăli și rezultatul ei. – V. decăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decăzut
DECĂZÚT, -Ă, decăzuți, -te, adj. 1. Ajuns în stare de decădere, în declin. ♦ Depravat, declasat, stricat. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din”) Care a pierdut un drept prin neîndeplinirea în termenul prevăzut de lege a unor condiții sau formalități. – V. decădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decât
DECẤT adv., conj. I. Adv. 1. (Comparativ de inegalitate) Era mai mare decât mine. 2. (Restrictiv, în construcții negative) Numai. ◊ Expr. N-am (sau n-ai etc.) decât să... = a) singurul lucru care îmi (sau îți etc.) rămâne de făcut...; b) sunt (sau ești etc.) liber să..., dacă vreau (sau vrei etc.) să... N-ai (sau n-are) decât! = poți (sau poate) s-o faci (sau s-o facă), puțin îmi pasă! II. Conj. 1. (Introduce o propoziție circumstanțială comparativă de inegalitate) Mai mult bănuia decât știa. 2. (Introduce o propoziție circumstanțială de excepție) Nu făcea altceva decât să citească. 3. (Introduce o propoziție circumstanțială opozițională cu nuanță comparativă) În loc să... 4. (Pop.; adversativ) Însă, dar, numai că. – De^4 + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deceda
DECEDÁ, decedez, vb. I. Intranz. (Despre oameni) A înceta din viață; a muri, a răposa. – Din fr. décéder, lat. decedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decedat
DECEDÁT, -Ă, decedați, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Mort, răposat. – V. deceda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decela
DECELÁ, decelez, vb. I. Tranz. A distinge, a pune în evidență existența unei substanțe aflate în cantitate foarte mică sau a unui fenomen sau proces foarte puțin intens. – Din fr. déceler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decelabil
DECELÁBIL, -Ă, decelabili, -e, adj. Care poate fi decelat. – Din fr. décélable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decelare
DECELÁRE, decelări, s. f. Acțiunea de a decela și rezultatul ei. – V. decela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deceleraţie
DECELERÁȚIE, decelerații, s. f. Reducere a vitezei unui mobil, raportată la unitatea de timp; accelerație negativă. – Din fr. décélération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decelerație
DECELERÁȚIE, decelerații, s. f. Reducere a vitezei unui mobil, raportată la unitatea de timp; accelerație negativă. – Din fr. décélération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decembrie
DECÉMBRIE s. m. A douăsprezecea lună a anului; îndrea. [Var.: decémvrie, (înv.) dechémbrie, dechémvrie s. m.] – Din lat. december, -bris, fr. décembre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decembrist
DECEMBRÍST, -Ă, decembriști, -ste, s. m. și f. Nume dat revoluționarilor ruși de origine nobiliară care au organizat, la Sankt Petersburg, răscoala armată din decembrie 1825 împotriva absolutismului țarist; decabrist. ◊ (Adjectival) Tinerii decembriști – Decembrie + suf. -ist. (după rus. dekabrist).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decemvir
DECEMVÍR, decemviri, s. m. Fiecare dintre cei zece magistrați romani ce au alcătuit comisia care a dat Romei (în anii 451 și 450 î. H.) un cod de legi (Cele 12 Table). – Din lat. decemvir, fr. décemvir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decemviral
DECEMVIRÁL, -Ă, decemvirali, -e, adj. În legătură cu decemvirii, care emană de la decemviri. – Din lat. decemviralis, fr. décemviral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decemvirat
DECEMVIRÁT, decemvirate, s. n. Formă de guvernământ politic prin care conducerea statului era exercitată de o comisie alcătuită din zece persoane (decemviri) – Din lat. decemviratus, fr. décemvirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decemvrie
DECÉMVRIE s. m. v. decembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decenal
DECENÁL, -Ă, decenali, -e, adj. Care durează zece ani. ♦ Care are loc din zece în zece ani. – Din fr. décennal, lat. decenalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deceniu
DECÉNIU, decenii, s. n. Perioadă de zece ani. – Din lat. decennium, it. decennio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decent
DECÉNT, -Ă, decenți, -te, adj. Cuviincios, pudic. – Din fr. décent, lat. decens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decenţă
DECÉNȚĂ s. f. Respect pentru bunele moravuri, bună-cuviință; pudoare. – Din fr. décence, lat. decentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decență
DECÉNȚĂ s. f. Respect pentru bunele moravuri, bună-cuviință; pudoare. – Din fr. décence, lat. decentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţie
DECÉPȚIE, decepții, s. f. Înșelare a speranțelor cuiva, dezamăgire, deziluzie; amărăciune. [Var.: (înv.) decepțiúne s. f.] – Din fr. déception, lat. deceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepție
DECÉPȚIE, decepții, s. f. Înșelare a speranțelor cuiva, dezamăgire, deziluzie; amărăciune. [Var.: (înv.) decepțiúne s. f.] – Din fr. déception, lat. deceptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţiona
DECEPȚIONÁ, decepționez, vb. I. Tranz. A înșela speranțele sau încrederea cuiva, a cauza cuiva o decepție; a dezamăgi, a deziluziona. [Pr.: -ți-o-] – Din decepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepționa
DECEPȚIONÁ, decepționez, vb. I. Tranz. A înșela speranțele sau încrederea cuiva, a cauza cuiva o decepție; a dezamăgi, a deziluziona. [Pr.: -ți-o-] – Din decepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţionant
DECEPȚIONÁNT, -Ă, decepționanți, -te, adj. Care decepționează; dezamăgitor. [Pr.: -ți-o-] – Decepționa + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepționant
DECEPȚIONÁNT, -Ă, decepționanți, -te, adj. Care decepționează; dezamăgitor. [Pr.: -ți-o-] – Decepționa + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţionat
DECEPȚIONÁT, -Ă, decepționați, -te, adj. Care a suferit o decepție; dezamăgit, deziluzionat. [Pr.: -ți-o-] – V. decepționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepționat
DECEPȚIONÁT, -Ă, decepționați, -te, adj. Care a suferit o decepție; dezamăgit, deziluzionat. [Pr.: -ți-o-] – V. decepționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţionism
DECEPȚIONÍSM s. n. Atitudine pesimistă manifestată (în sec. XIX) în artă și în literatură, prin expresia unei dezamăgiri permanente și a unui sentiment de neîncredere față de progres. [Pr.: -ți-o-] – Decepțiune + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepționism
DECEPȚIONÍSM s. n. Atitudine pesimistă manifestată (în sec. XIX) în artă și în literatură, prin expresia unei dezamăgiri permanente și a unui sentiment de neîncredere față de progres. [Pr.: -ți-o-] – Decepțiune + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţionist
DECEPȚIONÍST, -Ă, decepționiști, -ste, adj. (Despre literatură) Care are caracterele decepționismului; (despre oameni, în special despre scriitori; adesea substantivat) care se lasă stăpânit de decepționism, care a adoptat decepționismul ca atitudine în viață, în literatură. [Pr.: -ți-o-] – Decepțiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepționist
DECEPȚIONÍST, -Ă, decepționiști, -ste, adj. (Despre literatură) Care are caracterele decepționismului; (despre oameni, în special despre scriitori; adesea substantivat) care se lasă stăpânit de decepționism, care a adoptat decepționismul ca atitudine în viață, în literatură. [Pr.: -ți-o-] – Decepțiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepţiune
DECEPȚIÚNE s. f. v. decepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decepțiune
DECEPȚIÚNE s. f. v. decepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decerebrare
DECEREBRÁRE s. f. Îndepărtare a emisferelor cerebrale efectuată experimental pe animale, în scopul studierii funcțiilor diferitelor părți ale creierului. – Cf. fr. décérébration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decerna
DECERNÁ, decernez, vb. I. Tranz. A acorda, a da, a conferi (un premiu, o decorație, o răsplată). [Prez. ind. și: decérn. Var.: (înv.) decérne vb. III] – Din fr. décerner, lat. decernere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decernare
DECERNÁRE, decernări, s. f. Acțiunea de a decerna și rezultatul ei. – V. decerna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decerne
DECÉRNE vb. III v. decerna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deces
DECÉS, decese, s. n. Încetare din viață, moarte a unei persoane. [Pl. și: (rar) decesuri] – Din fr. décès, lat. decessus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dechembrie
DECHÉMBRIE s. m. v. decembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dechemvrie
DECHÉMVRIE s. m. v. decembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deci
DECI^1- Element de compunere savantă care intră în denumirea submultiplilor unităților de măsură pentru a exprima a zecea parte din întreg. – Din fr. déci-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deci
DECI^2 conj. Prin urmare, în consecință, drept care, așa fiind. – De^4 + aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decibel
DECIBÉL, decibeli, s. m. Unitate de măsură a intensității (sau presiunii) acustice, egală cu o zecime dintr-un bel. – Din fr. décibel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decibelmetru
DECIBELMÉTRU, decibelmetre, s. n. Voltmetru de curent alternativ gradat în decibeli în raport cu un nivel de referință, utilizat ca aparat de măsură în instalațiile electroacustice. – Din fr. décibelmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deciclizare
DECICLIZÁRE s. f. v. decicliza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decide
DECÍDE, decid, vb. III. 1. Intranz. și refl. A lua o hotărâre; a alege (între mai multe posibilități), a se fixa (în urma unei decizii). ♦ Tranz. A hotărî, a soluționa în mod definitiv. 2. Tranz. A determina, a convinge, a îndupleca pe cineva să facă ceva. – Din fr. décider, lat. decidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decident
DECIDÉNT, -Ă, decidénți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană fizică sau juridică înzestrată cu putere de decizie. 2. Adj. Care are putere de decizie; decizional. Organism decident. (cf. fr. décideur, engl. decider) [Le Petit Robert de la langue française]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decigrad
DECIGRÁD, decigrade, s. n. Unitate subdivizionară de măsură, egală cu a zecea parte dintr-un grad (1). – Din fr. décigrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decigram
DECIGRÁM, decigrame, s. n. Unitate subdivizionară de măsură pentru masă, egală cu a zecea parte dintr-un gram. – Din fr. décigramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decilitru
DECILÍTRU, decilitri, s. m. Unitate subdivizionară de măsură pentru volum, egală cu a zecea parte dintr-un litru. – Din fr. décilitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decima
DÉCIMA^1 s. f. (în Evul Mediu, în Transilvania) Dijmă plătită Bisericii catolice de către țăranii liberi, iobagi, târgoveți și micii nobili. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decima
DECIMÁ^2, decimez, vb. I. Tranz. 1. (În Roma antică și Evul Mediu) A pedepsi o unitate militară, executând pe fiecare al zecelea soldat. 2. (Despre războaie, epidemii etc.) A omorî oameni în număr mare. – Din fr. décimer, lat. decimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimal
DECIMÁL, -Ă, decimali, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Rar) Zecimal. 2. S. n. Basculă în care echilibrarea greutății corpurilor se realizează cu greutăți-etalon de zece ori mai mici. – Din fr. décimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimalizat
DECIMALIZÁT adj. v. decimaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deciman
DECIMÁN, -Ă, decimani, -e, adj. (Despre febră) Care revine în mod intermitent la zece zile. – Din fr. décimane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimare
DECIMÁRE, decimări, s. f. Acțiunea de a decima și rezultatul ei; ucidere în masă; decimație. – V. decima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimaţie
DECIMÁȚIE, decimații, s. f. Decimare. – Din lat. decimatio, fr. décimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimație
DECIMÁȚIE, decimații, s. f. Decimare. – Din lat. decimatio, fr. décimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimă
DÉCIMĂ, decime, s. f. (Muz.) Interval care cuprinde zece trepte, format dintr-o octavă și o terță. ♦ Treapta a zecea de la o treaptă dată. – Din it. decima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimetric
DECIMÉTRIC, -Ă, decimetrici, -ce, adj. De ordinul decimetrului. – Din fr. décimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decimetru
DECIMÉTRU, (1) decimetri, s. m., (2) decimetre, s. n. 1. S. m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu a zecea parte dintr-un metru. 2. S. n. Riglă gradată cu lungimea de zece centimetri. – Din fr. décimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decis
DECÍS, -Ă, deciși, -se, adj. Ferm în principiile sau în convingerile sale; hotărât. – V. decide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decisiv
DECISÍV, -Ă, decisivi, -e, adj. Care hotărăște, care este de natură a determina o concluzie definitivă, care face să înceteze orice îndoială; hotărâtor. – Din fr. décisif, lat. decisivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decister
DECISTÉR, decisteri, s. m. Unitate subdivizionară de măsură pentru volumul lemnelor, egală cu a zecea parte dintr-un ster. – Din fr. décistère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decizie
DECÍZIE, decizii, s. f. 1. Hotărâre luată în urma examinării unei probleme, a unei situații etc., soluție adoptată (dintre mai multe posibile); rezoluție. ♦ Hotărâre luată de un organ al administrației de stat sau de un organ de jurisdicție. 2. (Rar) Calitatea de a fi ferm, hotărât; fermitate. [Var.: deciziúne s. f.] – Din fr. décision, lat. decisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decizional
DECIZIONÁL, -Ă, decizionali, -e, adj. Care ia decizii; de decizie. [Pr.: -zi-o-] – Din engl. decisional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deciziune
DECIZIÚNE s. f. v. decizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deck
DECK, deckuri, s. n. Magnetofon, casetofon etc. fără amplificator de putere. – Din engl. deck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declama
DECLAMÁ, declám, vb. I. Tranz. A rosti cu voce tare, cu ton și cu gesturi adecvate, un text literar (în versuri). ♦ (Peior.) A vorbi cu ton declamator, emfatic, retoric. – Din fr. déclamer, lat. declamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamare
DECLAMÁRE, declamări, s. f. Faptul de a declama; declamație. – V. declama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamativ
DECLAMATÍV, -Ă, declamativi, -e, adj. Declamator; emfatic. – Din fr. déclamatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamativism
DECLAMATIVÍSM s. n. (Rar) Caracter declamativ. – Declamativ + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamator
DECLAMATÓR, -OÁRE, declamatori, -oare, adj. (Despre cuvinte, expresii, stil) Pompos, bombastic, emfatic. [Var.: declamatóriu, -ie adj.] – Din fr. déclamatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamatoriu
DECLAMATÓRIU, -IE adj. v. declamator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamaţie
DECLAMÁȚIE, declamații, s. f. 1. Arta de a declama. 2. Vorbire cu ton și cu gesturi exagerate, teatrale, emfatice. [Var.: declamațiúne s. f.] – Din fr. déclamation, lat. declamatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamație
DECLAMÁȚIE, declamații, s. f. 1. Arta de a declama. 2. Vorbire cu ton și cu gesturi exagerate, teatrale, emfatice. [Var.: declamațiúne s. f.] – Din fr. déclamation, lat. declamatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamaţiune
DECLAMAȚIÚNE s. f. v. declamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declamațiune
DECLAMAȚIÚNE s. f. v. declamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanşa
DECLANȘÁ, declanșez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) dezlănțui, a (se) stârni, a (se) porni. 2. Tranz. A provoca, prin comandă, intrarea rapidă în funcție a unui mecanism sau a unui dispozitiv (înlăturând o piedică). ◊ Refl. Aparat care se declanșează automat. – Din fr. déclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanșa
DECLANȘÁ, declanșez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) dezlănțui, a (se) stârni, a (se) porni. 2. Tranz. A provoca, prin comandă, intrarea rapidă în funcție a unui mecanism sau a unui dispozitiv (înlăturând o piedică). ◊ Refl. Aparat care se declanșează automat. – Din fr. déclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanşare
DECLANȘÁRE, declanșări, s. f. Faptul de a (se) declanșa; dezlănțuire. – V. declanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanșare
DECLANȘÁRE, declanșări, s. f. Faptul de a (se) declanșa; dezlănțuire. – V. declanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanşator
DECLANȘATÓR, -OÁRE, declanșatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care declanșează. 2. S. n. Dispozitiv, acționat manual sau automat, care provoacă suprimarea unei piedici și declanșarea mecanismelor; declanșor. [Pl. și: (m.) declanșatori] – Declanșa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanșator
DECLANȘATÓR, -OÁRE, declanșatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care declanșează. 2. S. n. Dispozitiv, acționat manual sau automat, care provoacă suprimarea unei piedici și declanșarea mecanismelor; declanșor. [Pl. și: (m.) declanșatori] – Declanșa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanşor
DECLANȘÓR, declanșoare, s. n. Declanșator. – Din fr. déclencheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declanșor
DECLANȘÓR, declanșoare, s. n. Declanșator. – Din fr. déclencheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declara
DECLARÁ, declár, vb. I. 1. Tranz. A anunța ceva prin grai sau în scris; a spune, a afirma deschis, a face cunoscut. ♦ A face o comunicare cu caracter oficial în fața unei autorități. ♦ A da pe față, a mărturisi cuiva un sentiment intim. 2. Tranz. A considera, a califica drept...; spec. a pronunța asupra cuiva o sentință judecătorească. A declara pe cineva repetent. ♦ Refl. A mărturisi despre sine că..., a se recunoaște ca... Mă declar învins. 3. Tranz. (În expr.) A declara război = (despre state) a anunța în mod oficial începerea stării de război; fig. a lua o atitudine ostilă, combativă față de cineva sau de ceva. A declara grevă = a anunța în mod oficial începerea unei greve. (Jur.) A declara apel = a face apel. 4. Refl. (Despre procese, fenomene) A lua naștere, a apărea, a se ivi, a începe. 5. Refl. A lua atitudine, a se pronunța pentru sau contra cuiva sau a ceva. – Din fr. déclarer, lat. declarare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarabil
DECLARÁBIL, -Ă, declarabili, -e, adj. Care trebuie sau poate să fie declarat. – Din fr. déclarable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarant
DECLARÁNT, -Ă, declaranți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care face o declarație (la ofițerul stării civile). – Din fr. déclarant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarare
DECLARÁRE, declarări, s. f. Faptul de a (se) declara; declarație. – V. declara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarat
DECLARÁT, -Ă, declarați, -te, adj. Mărturisit, vădit. Un dușman declarat. – V. declara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarativ
DECLARATÍV, -Ă, declarativi, -e, adj. Care conține o declarație. ◊ Ton declarativ = ton ferm, sentențios, categoric. – Din fr. déclaratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarativist
DECLARATIVÍST, -Ă, declarativiști, -ste, adj. (Rar) Declarativ (exagerat). – Declarativ + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declaraţie
DECLARÁȚIE, declarații, s. f. 1. Mărturisire, afirmare deschisă a unor convingeri, opinii sau sentimente; ceea ce afirmă cineva cu un anumit prilej. ◊ Verb de declarație = verb care denumește acțiunea de a vorbi sau de a gândi. ♦ Act oficial prin care se aduce la cunoștință, se întărește o măsură luată; notificare. ♦ Mărturie, depoziție a unui martor. ♦ Relatare făcută în scris de către o persoană către un organ al administrației de stat, prin completarea unui formular; (concr.) formularul pe care se face această relatare. ♦ Formă de tratat internațional. 2. (În sintagma) Declarație de război = încunoștințare prealabilă și oficială făcută de un stat către alt stat cu privire la începerea războiului împotriva acestuia. [Var.: declarațiúne s. f.] – Din fr. déclaration, lat. declaratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarație
DECLARÁȚIE, declarații, s. f. 1. Mărturisire, afirmare deschisă a unor convingeri, opinii sau sentimente; ceea ce afirmă cineva cu un anumit prilej. ◊ Verb de declarație = verb care denumește acțiunea de a vorbi sau de a gândi. ♦ Act oficial prin care se aduce la cunoștință, se întărește o măsură luată; notificare. ♦ Mărturie, depoziție a unui martor. ♦ Relatare făcută în scris de către o persoană către un organ al administrației de stat, prin completarea unui formular; (concr.) formularul pe care se face această relatare. ♦ Formă de tratat internațional. 2. (În sintagma) Declarație de război = încunoștințare prealabilă și oficială făcută de un stat către alt stat cu privire la începerea războiului împotriva acestuia. [Var.: declarațiúne s. f.] – Din fr. déclaration, lat. declaratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declaraţiune
DECLARAȚIÚNE s. f. v. declarație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declarațiune
DECLARAȚIÚNE s. f. v. declarație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declasa
DECLASÁ, declasez, vb. I. Refl. A decădea din punct de vedere moral sau social; a se degrada. – Din fr. déclasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declasare
DECLASÁRE, declasări, s. f. Acțiunea de a se declasa și rezultatul ei. – V. declasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declasat
DECLASÁT, -Ă, declasați, -te, adj., s. m. și f. (Om) decăzut sub raport moral sau social. – V. declasa. Cf. fr. declassé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declic
DECLÍC, declicuri, s. n. Dispozitiv format dintr-o pârghie cu un cârlig la un capăt, care permite eliberarea unei piese imobilizate în raport cu o alta. – Din fr. déclic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declimata
DECLIMATÁ, declimatez, vb. I. Tranz. (Livr.) A scoate o plantă, un animal din clima obișnuită, din condițiile climatice normale. – Din fr. déclimater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declimatare
DECLIMATÁRE, declimatări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a declimata. – V. declimata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declin
DECLÍN, declinuri, s. n. 1. Coborâre a unui astru pe bolta cerului înspre apus; asfințire, scăpătare. ♦ Fig. Sfârșitul unei glorii, al unei puteri aparținând unei persoane, unui popor, unei civilizații etc.; decădere. 2. (Med.) Perioadă a unei boli în care simptomele clinice scad gradat în intensitate. ♦ Perioadă a vieții caracterizată de regresiunea funcțiilor organismului, care marchează începutul senescenței. – Din fr. déclin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declina
DECLINÁ, declín, vb. I. 1. Tranz. A trece un substantiv, un adjectiv, un pronume, un numeral sau un articol prin toate cazurile gramaticale. 2. Tranz. (Rar; în expr.) A-și declina numele, calitatea etc. = a-și spune numele, calitatea etc.; a se prezenta. 3. Tranz. A refuza să-și asume o sarcină, o răspundere, o funcție, a nu vrea să soluționeze un litigiu etc. 4. Tranz. A pune la îndoială, a nu admite, a nu recunoaște competența cuiva sau a ceva. 5. Intranz. (Rar; despre aștri) A coborî spre asfințit; a apune, a scăpăta. – Din fr. décliner, lat. declinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinabil
DECLINÁBIL, -Ă, declinabili, -e, adj. Care se poate declina (1). – Din fr. déclinable, lat. declinabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinare
DECLINÁRE, declinări, s. f. Acțiunea de a declina și rezultatul ei. 1. Totalitatea modificărilor suferite de forma unui substantiv, adjectiv, pronume, numeral sau articol pentru exprimarea cazurilor la singular și la plural. ♦ Clasă sau categorie de substantive sau de adjective care folosesc aceleași mijloace în realizarea flexiunii. 2. (În sintagma) Declinare de competență = trimitere a unei pricini spre soluționare la organul de jurisdicție competent de către organul sesizat cu soluționarea ei, care constată incompetența sa. – V. declina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinat
DECLINÁT, -Ă, declinați, -te, adj. (Gram.; despre părți de vorbire flexibile) Trecut prin toate cazurile. – V. declina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinator
DECLINATÓR, declinatoare, s. n. Busolă dreptunghiulară pentru măsurarea unghiului de declinație magnetică. [Pl. și: (m.) declinatori] – Din fr. déclinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinatoriu
DECLINATÓRIU, -ÓRIE, declinatorii, adj. Care respinge competența unei instanțe sau contestă o jurisdicție. ♦ (Substantivat, n.; în sintagma) Declinatoriu de competență = hotărâre prin care o instanță constată necompetența ei și trimite cauza la o instanță competentă. – Din fr. déclinatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinaţie
DECLINÁȚIE, declinații, s. f. 1. (Gram.; înv.) Declinare. 2. Unghiul dintre direcția către un astru și planul ecuatorial. ◊ Declinație magnetică = unghiul format într-un anumit loc de pe Pământ de meridianul magnetic cu meridianul geografic. [Var.: declinațiúne s. f.] – Din fr. déclinaison, lat. declinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinație
DECLINÁȚIE, declinații, s. f. 1. (Gram.; înv.) Declinare. 2. Unghiul dintre direcția către un astru și planul ecuatorial. ◊ Declinație magnetică = unghiul format într-un anumit loc de pe Pământ de meridianul magnetic cu meridianul geografic. [Var.: declinațiúne s. f.] – Din fr. déclinaison, lat. declinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinaţiune
DECLINAȚIÚNE s. f. v. declinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinațiune
DECLINAȚIÚNE s. f. v. declinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinograf
DECLINOGRÁF, declinografe, s. n. Instrument care înregistrează variația declinației magnetice. – Din fr. déclinographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declinometru
DECLINOMÉTRU, declinometre, s. n. Instrument pentru determinarea declinației magnetice. – Din fr. déclinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declivitate
DECLIVITÁTE, declivități, s. f. 1. Unghi format de o dreaptă înclinată cu planul orizontal. 2. Înclinare a unui teren, a unei șosele sau a unei căi ferate față de planul orizontal. – Din fr. déclivité, lat. declivitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declivometru
DECLIVOMÉTRU, declivometre, s. n. Instrument pentru măsurarea declivității. – Din fr. déclivomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decloriza
DECLORIZÁ, declorizez, vb. I. Tranz. A curăța apa de clorul rămas după dezinfecția ei. – Din fr. déchloriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

declorizare
DECLORIZÁRE, declorizări, s. f. Acțiunea de a decloriza și rezultatul ei. – V. decloriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoafa
DECOAFÁ, decoafez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) strica coafura, a (se) ciufuli. – Din fr. décoiffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoct
DECÓCT, decocturi, s. n. Soluție apoasă obținută prin fierberea anumitor plante alimentare sau medicinale, în vederea extragerii principiilor active din acestea. [Var.: (reg.) dicóct s. n.] – Din germ. Dekokt, lat. decoctum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decocţie
DECÓCȚIE, decocții, s. f. Fierbere a unor plante alimentare sau medicinale în apă, procedeu prin care se obține un decoct; (concr.) decoct. – Din fr. décoction, lat. decoctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decocție
DECÓCȚIE, decocții, s. f. Fierbere a unor plante alimentare sau medicinale în apă, procedeu prin care se obține un decoct; (concr.) decoct. – Din fr. décoction, lat. decoctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoda
DECODÁ, decodez, vb. I. Tranz. A descifra un cod; a descifra un mesaj pe baza unui cod. – Din fr. décoder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodaj
DECODÁJ, decodaje, s. n. Transformare a semnalelor de telecomunicație, inversă codajului, prin care se urmărește reproducerea semnalelor inițiale; decodare. – Din fr. décodage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodare
DECODÁRE, decodări, s. f. Acțiunea de a decoda și rezultatul ei; decodaj. – V. decoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodifica
DECODIFICÁ, decodífic, vb. I. Tranz. A decoda. – Pref. de- + codifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodificare
DECODIFICÁRE, decodificări, s. f. Decodare. – V. decodifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodificat
DECODIFICÁT, -Ă, decodificați, -te, adj. Decodat. – V. decodifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decodor
DECODÓR, decodoare, s. n. Circuit sau dispozitiv care efectuează decodarea. – Din fr. décodeur, engl. decoder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofeiniza
DECOFEINIZÁ, decofeinizez, vb. I. Tranz. A extrage cofeina din boabele verzi de cafea sau din reziduurile de ceai în vederea obținerii cofeinei sau a cafelei dietetice fără cofeină. [Pr.: -fe-i-. – Var.: decafeinizá vb. I] – De la cofeină. Cf. fr. décoféiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofeiniza
DECOFEINIZÁ vb. v. decafeiniza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decofeinizare
DECOFEINIZÁRE, decofeinizări, s. f. Acțiunea de a decofeiniza și rezultatul ei. [Pr.: -fe-i-. – Var.: decafeinizáre s. f.] – V. decofeiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofeinizare
DECOFEINIZÁRE s. f. v. decafeinizare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decofeinizat
DECOFEINIZÁT, -Ă, decofeinizați, -te, adj. Care nu mai conține cofeină, căruia i s-a extras cofeina. [Pr.: -fe-i-. – Var.: decafeinizát, -ă adj.] – V. decofeiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofeinizat
DECOFEINIZÁT adj. v. decafeinizat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decofra
DECOFRÁ, decofrez, vb. I. Tranz. A demonta cofrajul în care s-a turnat o piesă, o construcție de beton etc. – Din fr. décoffrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofraj
DECOFRÁJ, decofraje, s. n. Decofrare. – Din fr. décoffrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decofrare
DECOFRÁRE, decofrări, s. f. Acțiunea de a decofra și rezultatul ei. – V. decofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decola
DECOLÁ, decolez, vb. I. Intranz. (Despre aeronave) A se desprinde de pământ sau de pe suprafața unei ape și a-și lua zborul. – Din fr. décoller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolare
DECOLÁRE, decolări, s. f. Acțiunea de a decola și rezultatul ei. – V. decola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoleta
DECOLETÁ, decoletez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra (la strung) un material de forma unei bare în piese, care, atunci când sunt gata, sunt tăiate succesiv din aceasta. 2. A executa operația de decoletare. – Din fr. décolleter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoletare
DECOLETÁRE, decoletări, s. f. Acțiunea de a decoleta și rezultatul ei. ♦ Operație de îndepărtare a frunzelor de sfeclă la recoltarea rădăcinilor destinate fabricării zahărului. – V. decoleta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolmata
DECOLMATÁ, decolmatez, vb. I. Tranz. A curăța canale, bazine etc. de materialul aluvionar depus de apele curgătoare. – Din fr. décolmater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolmataj
DECOLMATÁJ, decolmataje, s. n. (Franțuzism) Decolmatare. – Din fr. décolmatage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolmatare
DECOLMATÁRE, decolmatări, s. f. Acțiunea de a decolmata și rezultatul ei. – V. decolmata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolmatat
DECOLMATÁT, -Ă, decolmatați, -te, adj. (Despre canale, bazine etc.) Care a fost curățat de aluviuni. – V. decolmata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoloniza
DECOLONIZÁ, decolonizez, vb. I. Tranz. A înlătura regimul colonial; a acorda independență popoarelor din colonii. – Din fr. décoloniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolonizare
DECOLONIZÁRE, decolonizări, s. f. Acțiunea de a decoloniza și rezultatul ei; proces social-economic de înlăturare a regimului colonial și de obținere a independenței statale a popoarelor din colonii. – V. decoloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolonizat
DECOLONIZÁT, -Ă, decolonizați, -te, adj. (Despre fostele colonii) Căruia i s-a acordat independența. – V. decoloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolora
DECOLORÁ, decolorez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă culoarea în urma expunerii la soare, la spălat etc. ♦ A căpăta sau a face să capete o culoare mai ștearsă, mai deschisă; fig. a deveni sau a face să devină insignifiant; a păli. 2. Tranz. A înlătura total sau parțial culoarea de pe o țesătură, de pe un tablou etc. – Din fr. décolorer, lat. decolorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolorant
DECOLORÁNT, -Ă, decoloranți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care decolorează (2). 2. S. m. Material, substanță sau agent fizic care are proprietatea de a decolora (2). – Din fr. décolorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolorare
DECOLORÁRE, decolorări, s. f. 1. Faptul de a (se) decolora; pierderea culorii intense. 2. Operație care are ca scop îndepărtarea unei substanțe colorante sau colorate cu ajutorul decoloranților. – V. decolora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolorat
DECOLORÁT, -Ă, decolorați, -te, adj. Care și-a pierdut total sau parțial culoarea; care are o culoare ștearsă, deschisă; fig. (despre abstracte) insignifiant, palid, șters. – V. decolora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolta
DECOLTÁ, decoltez, vb. I. Tranz. A răscroi mult un obiect de îmbrăcăminte (feminină) în jurul gâtului, adâncind uneori tăietura în față, în spate sau peste umeri. – Din fr. décolleter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoltat
DECOLTÁT, -Ă, decoltați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Cu decolteu (mare); (despre persoane) care poartă rochii, haine etc. cu decolteu. 2. (Fam.) Indecent, necuviincios. – V. decolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decolteu
DECOLTÉU, decolteuri, s. n. Partea răscroită în jurul gâtului, la o rochie, la o bluză etc. ♦ Parte a gâtului și a umerilor la femei care rămâne descoperită prin decolteu. – Din fr. décolleté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomanda
DECOMANDÁ, decománd, vb. I. Tranz. A anula o comandă, o invitație, un ordin; a contramanda. – Din fr. décommander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomandare
DECOMANDÁRE, decomandări, s. f. Acțiunea de a decomanda. – V. decomanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomandat
DECOMANDÁT, -Ă, decomandați, -te, adj. 1. (Despre comenzi, invitații, ordine) La care s-a renunțat; contramandat. 2. (În sintagma) Cameră decomandată = cameră cu intrare separată. – V. decomanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompensa
DECOMPENSÁ, decompensez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și modifice sau a-și modifica starea de echilibru funcțional. – Din fr. décompenser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompensare
DECOMPENSÁRE, decompensări, s. f. Stare de epuizare sau de depășire a resurselor funcționale ale unui organ bolnav; decompensație. – V. decompensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompensaţie
DECOMPENSÁȚIE, decompensații, s. f. Decompensare. – Din fr. décompensation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompensație
DECOMPENSÁȚIE, decompensații, s. f. Decompensare. – Din fr. décompensation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompoziţie
DECOMPOZÍȚIE, decompoziții, s. f. Determinare, prin analiză sau prin calcul, a caracteristicilor tehnice ale materiei prime folosite la confecționarea unui obiect dintr-o țesătură sau dintr-un tricot. [Var.: decompozițiúne s. f.] – Din fr. décomposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompoziție
DECOMPOZÍȚIE, decompoziții, s. f. Determinare, prin analiză sau prin calcul, a caracteristicilor tehnice ale materiei prime folosite la confecționarea unui obiect dintr-o țesătură sau dintr-un tricot. [Var.: decompozițiúne s. f.] – Din fr. décomposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompoziţiune
DECOMPOZIȚIÚNE s. f. v. decompoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompozițiune
DECOMPOZIȚIÚNE s. f. v. decompoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decompresiune
DECOMPRESIÚNE, decompresiuni, s. f. 1. Decomprimare. 2. Reducere a presiunii din cilindrul unei mașini, al unui recipient etc. prin stabilirea unei comunicații cu mediul înconjurător. 3. Micșorare treptată, în timp, a presiunii exercitate asupra unui scafandrier sau asupra unui echipaj submarin scufundat, la ieșirea acestuia la suprafață, pentru a evita embolia gazoasă. – Din fr. décompression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomprima
DECOMPRIMÁ, decomprím, vb. I. Tranz. A reduce (lent) o suprapresiune; a micșora sau a anula o comprimare. – Din fr. décomprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomprimare
DECOMPRIMÁRE, decomprimări, s. f. Acțiunea de a decomprima și rezultatul ei; decompresiune. – V. decomprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decomuniza
DECOMUNIZÁ, decomunizez, vb. I. Tranz. A desființa proprietatea comună; a privatiza. – Pref. de- + comuniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconcerta
DECONCERTÁ, deconcertez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face pe cineva să-și piardă cumpătul, siguranța de sine; a tulbura, a zăpăci. – Din fr. déconcerter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconcertant
DECONCERTÁNT, -Ă, deconcertanți, -te, adj. (Livr.) Care deconcertează; tulburător. – Din fr. déconcertant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconcertat
DECONCERTÁT, -Ă, deconcertați, -te, adj. (Livr.) Tulburat, dezorientat, năucit. – V. deconcerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconecta
DECONECTÁ, deconectez, vb. I. 1. Tranz. A suprima o conexiune a două conducte electrice. 2. Tranz. A desface o legătură dintre o mașină sau un aparat electric și un circuit sau o rețea electrică; a decupla. 3. Refl. Fig. A se relaxa, a se destinde, a se calma. – Din fr. déconnecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconectant
DECONECTÁNT, -Ă, deconectanți, -te, adj., s. n. (Medicament) care are acțiune calmantă asupra sistemului nervos central. – Din fr. déconnectant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconectare
DECONECTÁRE, deconectări, s. f. Acțiunea de a (se) deconecta și rezultatul ei. – V. deconecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongela
DECONGELÁ, decongelez, vb. I. Tranz. 1. A topi un corp sub temperatura ambiantă. 2. A aduce un corp congelat la starea pe care a avut-o înainte de congelare. – Din fr. décongeler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongelare
DECONGELÁRE, decongelări, s. f. Acțiunea de a decongela și rezultatul ei. ♦ Operație sau proces prin care se restabilesc proprietățile inițiale ale produselor alimentare congelate, pentru a putea fi consumate; decongelație. – V. decongela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongelaţie
DECONGELÁȚIE, decongelații, s. f. Decongelare. [Var.: decongelațiúne s. f.] – Din fr. décongélation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongelație
DECONGELÁȚIE, decongelații, s. f. Decongelare. [Var.: decongelațiúne s. f.] – Din fr. décongélation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongelaţiune
DECONGELAȚIÚNE s. f. v. decongelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongelațiune
DECONGELAȚIÚNE s. f. v. decongelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decongestiv
DECONGESTÍV, -Ă, decongestivi, -e, adj., s. n. (Medicament) care decongestionează. – Din fr. décongestif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconsilia
DECONSILIÁ, deconsiliez, vb. I. Tranz. A sfătui pe cineva să nu facă un anumit lucru. [Pr.: -li-a] – Din fr. déconseiller (prin apropiere de consiliu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconsiliere
DECONSILIÉRE, deconsilieri, s. f. Acțiunea de a deconsilia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. deconsilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconsolida
DECONSOLIDÁ, deconsolidez, vb. I. Tranz. A face ca ceva să-și piardă soliditatea, rezistența. – Din fr. déconsolider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconsolidare
DECONSOLIDÁRE, deconsolidări, s. f. Acțiunea de a deconsolida și rezultatul ei. ♦ Spec. Pierdere a legăturilor solide de coeziune dintre particulele unei roci. – V. deconsolida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconspira
DECONSPIRÁ, deconspír, vb. I. Tranz. A demasca o conspirație; a divulga un secret. ♦ Refl. și tranz. A (se) trăda. – Din fr. déconspirer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconspirare
DECONSPIRÁRE, deconspirări, s. f. Faptul de a (se) deconspira. – V. deconspira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconspirat
DECONSPIRÁT, -Ă, deconspirați, -te, adj. 1. (Despre secrete, conspirații etc.) Care a devenit cunoscut. 2. Care a fost trădat. – V. deconspira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decont
DECÓNT, deconturi, s. n. Justificare amănunțită, pe bază de acte, a folosirii unei sume (primite); (concr.) document, formular cu ajutorul căruia se face justificarea unor cheltuieli. – Din fr. décompte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconta
DECONTÁ, decontez, vb. I. Tranz. A justifica în mod detaliat, pe bază de acte, întrebuințarea unei sume (primite). – Din fr. décompter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontamina
DECONTAMINÁ, decontaminez, vb. I. Tranz. A elimina radioactivitatea nocivă prin îndepărtarea (spălarea, filtrarea etc.) materialelor radioactive (pulberi, picături etc.) aflate în încăperi, pe obiecte etc. – Din fr. décontaminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontaminare
DECONTAMINÁRE, decontaminări, s. f. Acțiunea de a decontamina și rezultatul ei. – V. decontamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontare
DECONTÁRE, decontări, s. f. Faptul de a deconta; operație contabilă prin care se justifică întrebuințarea unei sume primite; decont. – V. deconta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontextualizat
DECONTEXTUALIZÁT adj. v. decontextualiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decontracta
DECONTRACTÁ, decontractez, vb. I. Refl. (Despre mușchi) A-și reveni în poziție relaxată după o contracție. ♦ Fig. (Despre oameni) A se destinde. – Din fr. décontracter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontractare
DECONTRACTÁRE, decontractări, s. f. Faptul de a se decontracta. – V. decontracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decontractat
DECONTRACTÁT, -Ă, decontractați, -te, adj. 1. (Despre mușchi) Care a revenit din contracție. 2. (Despre oameni) Destins. – V. decontracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deconvenţionalizare
DECONVENȚIONALIZÁRE s. f. v. deconvenționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deconvenționalizare
DECONVENȚIONALIZÁRE s. f. v. deconvenționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deconvenţionalizat
DECONVENȚIONALIZÁT adj. v. deconvenționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deconvenționalizat
DECONVENȚIONALIZÁT adj. v. deconvenționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decoperta
DECOPERTÁ, decopertez, vb. I. Tranz. A desface acoperișul unei construcții. ♦ Spec. A dezveli un zăcământ (care se exploatează la suprafață). [Var.: descopertá vb. I] – Pref. de- + coperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decopertare
DECOPERTÁRE, decopertări, s. f. Acțiunea de a decoperta. [Var.: descopertáre s. f.] – V. decoperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decopertat
DECOPERTÁT, -Ă, decopertați, -te, adj. 1. (Despre construcții) Care are acoperișul scos. 2. (Despre zăcăminte) Care a rămas descoperit. [Var.: descopertát, -ă adj.] – V. decoperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decopertă
DECOPÉRTĂ, decoperte, s. f. Decopertare. [Var.: descopértă s. f.] – Pref. de- + copertă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decor
DECÓR, decoruri, s. n. 1. Ansamblu de obiecte care servesc la crearea cadrului în care se desfășoară un spectacol de teatru, balet, film. ♦ Fig. Cadru, ambianță în care se petrece o acțiune; peisaj, tablou. 2. Ceea ce servește pentru a decora ceva; ornament, podoabă; ornamentația interioară sau exterioară a unei clădiri, a unei săli, a unui obiect etc. – Din fr. décor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decora
DECORÁ, decorez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi o clădire, o cameră etc. cu diverse obiecte, ornamente, zugrăveli etc. 2. A acorda, a conferi cuiva o decorație. – Din fr. décorer, lat. decorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorare
DECORÁRE, decorări, s. f. Acțiunea de a decora și rezultatul ei. – V. decora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorat
DECORÁT, -Ă, decorați, -te, adj. 1. Împodobit, ornat. 2. Care a fost distins cu o decorație. – V. decora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorativ
DECORATÍV, -Ă, decorativi, -e, adj. Care decorează; care servește la decorare; ornant, ornamental. ♦ Care produce efecte de suprafață, exterioare, superficiale. ♦ Artă decorativă = arta de a decora (1), cu mijloacele artelor plastice, exteriorul și interiorul unei case, al obiectelor de uz curent, al mobilierului, costumelor etc. – Din fr. décoratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorativism
DECORATIVÍSM s. n. Tendință picturală spre elemente pur decorative; exces de ornamentare. – Din fr. décorativisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorativitate
DECORATIVITÁTE s. f. Caracter decorativ al unui obiect sau al unor lucrări arhitectonice. – Decorativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorator
DECORATÓR, -OÁRE, decoratori, -oare, s. m. și f. Persoană care are profesia de a decora clădiri, interioare, vitrine etc. ♦ Persoană care face decoruri pentru teatru, film etc. – Din fr. décorateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoraţie
DECORÁȚIE, decorații, s. f. 1. Distincție (ordin, medalie) ce se acordă cuiva pentru merite deosebite într-un anumit domeniu de activitate, pentru o faptă eroică sau pentru servicii excepționale aduse țării. 2. (Rar) Acțiunea, arta de a decora, de a orna; (concr.) totalitatea obiectelor care servesc la împodobire, la ornamentație. [Var.: (înv.) decorațiúne s. f.] – Din fr. décoration, lat. decoratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorație
DECORÁȚIE, decorații, s. f. 1. Distincție (ordin, medalie) ce se acordă cuiva pentru merite deosebite într-un anumit domeniu de activitate, pentru o faptă eroică sau pentru servicii excepționale aduse țării. 2. (Rar) Acțiunea, arta de a decora, de a orna; (concr.) totalitatea obiectelor care servesc la împodobire, la ornamentație. [Var.: (înv.) decorațiúne s. f.] – Din fr. décoration, lat. decoratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoraţiune
DECORAȚIÚNE s. f. v. decorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorațiune
DECORAȚIÚNE s. f. v. decorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decoromanie
DECOROMANÍE s. f. (Rar) Manie pentru decoruri sau pentru decorații excesive. – Din fr. décoromanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decortica
DECORTICÁ, decortichez, vb. I. Tranz. 1. A desprinde și a înlătura cojile de pe unele semințe în vederea consumului. ♦ A curăța de coajă arborii, cu scopul de a stârpi insectele dăunătoare și ouăle lor. 2. A îndepărta chirurgical, total sau parțial, o membrană îngroșată care învelește un organ (creier, rinichi etc.). – Din fr. décortiquer, lat. decorticare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorticare
DECORTICÁRE, decorticări, s. f. 1. Operație de desprindere și de înlăturare a cojilor de pe unele semințe în vederea consumului sau prelucrării ulterioare a acestora. ♦ Curățare de scoarță a arborilor pentru distrugerea insectelor dăunătoare și a ouălor lor. 2. Îndepărtare chirurgicală, totală sau parțială, a unui organ de învelișul său fîbros, normal sau patologic. – V. decortica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorticat
DECORTICÁT, -Ă, decorticați, -te, adj. (Despre semințe, fructe) Descojit^2. – V. decortica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorticator
DECORTICATÓR, decorticatoare, s. n. Mașină cu ajutorul căreia se realizează decorticarea (1). – Decortica + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorticaţie
DECORTICÁȚIE, decorticații, s. f. (Rar) Decorticare. – Din fr. décortication, lat. decorticatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decorticație
DECORTICÁȚIE, decorticații, s. f. (Rar) Decorticare. – Din fr. décortication, lat. decorticatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decovil
DECOVÍL, decovile, s. n. Cale ferată îngustă, provizorie, alcătuită din panouri de șine care se așază direct pe teren și care pot fi ușor montate sau demontate, folosită pentru exploatări locale și temporare. ♦ (Impr.) Tren care circulă pe o asemenea linie. ♦ (Impr.) Cale ferată îngustă stabilă. [Pl. și: decoviluri] – Din fr. décauville.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decozină
DECOZÍNĂ, decozine, s. f. Alcaloid extras din planta nemțișor, care ajută la scăderea tensiunii arteriale și la rărirea ritmului cardiac. – Din fr. décozine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrement
DECREMÉNT, decremente, s. n. (Mat.) Diminuare a valorii unei mărimi variabile. – Din fr. décrément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrementare
DECREMENTÁRE, decrementắri, s. f. Acțiunea de a decrementa și rezultatul ei. (din decrementa)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decrepit
DECREPÍT, -Ă, decrepiți, -te, adj. Atins de decrepitudine; ramolit. – Din fr. décrépit, lat. decrepitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrepita
DECREPITÁ, decrepitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) produce o decrepitare. – Din fr. décrépiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrepitare
DECREPITÁRE, decrepitări, s. f. Acțiunea de a (se) decrepita și rezultatul ei; rupere a cristalelor prin ridicarea bruscă a temperaturii lor, datorită dilatării inegale pe diferite direcții. – V. decrepita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrepitudine
DECREPITÚDINE s. f. Stare de bătrânețe înaintată, caracterizată prin slăbire excesivă și prin pierderea aproape totală a forțelor vitale; ramolire, ramolisment. ♦ Fig. Decădere extremă, ruină. – Din fr. décrépitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrescendo
DECRESCÉNDO adv., s. n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Descrescând, scăzând treptat în intensitate; diminuendo. 2. S. n. Scădere progresivă a intensității sunetelor produse cu vocea sau de un instrument muzical; parte dintr-o compoziție muzicală cântată în acest fel. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decret
DECRÉT, decrete, s. n. Act prin care se stabilesc dispoziții generale obligatorii sau prin care se reglementează anumite situații juridice. – Din fr. décret, lat. decretum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decreta
DECRETÁ, decretez, vb. I. Tranz. A da un decret, a hotărî, a ordona prin decret. ♦ Fig. A declara ceva în mod sentențios; a emite o părere categorică. – Din fr. décréter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decretare
DECRETÁRE s. f. Acțiunea de a decreta și rezultatul ei. – V. decreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decripta
DECRIPTÁ, decriptez, vb. I. Tranz. A descifra, a traduce o corespondență cifrată. – Din fr. décrypter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decriptare
DECRIPTÁRE, decriptări, s. f. Acțiunea de a decripta. – V. decripta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decriptat
DECRIPTÁT, -Ă, decriptați, -te, adj. (Despre texte cifrate) Al cărui înțeles este deslușit. – V. decripta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrispare
DECRISPÁRE, decrispări, s. f. (Rar) Deconectare (psihică). – După fr. décrispation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decrispat
DECRISPÁT, -Ă, decrispați, -te, adj. v. DECRISPA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decroma
DECROMÁ, decromez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de crom depus pe o formă de tipar. – Pref. de- + croma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decromare
DECROMÁRE, decromări, s. f. Acțiunea de a decroma. – V. decroma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decromat
DECROMÁT, -Ă, decromați, -te, adj. (Despre forme de tipar) De pe care a fost înlăturat stratul de crom depus. – V. decroma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroşa
DECROȘÁ, decroșez, vb. I. 1. Tranz. A desprinde ceva care a fost agățat. 2. Refl. (Despre mașini electrice) A se desprinde. 3. Refl. (Despre strate geologice) A se deplasa în plan orizontal de-a lungul unei spărturi. – Din fr. décrocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroșa
DECROȘÁ, decroșez, vb. I. 1. Tranz. A desprinde ceva care a fost agățat. 2. Refl. (Despre mașini electrice) A se desprinde. 3. Refl. (Despre strate geologice) A se deplasa în plan orizontal de-a lungul unei spărturi. – Din fr. décrocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroşaj
DECROȘÁJ s. n. Decroșare. – Din fr. décrochage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroșaj
DECROȘÁJ s. n. Decroșare. – Din fr. décrochage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroşare
DECROȘÁRE, decroșări, s. f. Acțiunea de a (se) decroșa și rezultatul ei. ♦ (Geol.) Fractură în scoarța terestră de-a lungul căreia se decroșează (3) stratele. – V. decroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decroșare
DECROȘÁRE, decroșări, s. f. Acțiunea de a (se) decroșa și rezultatul ei. ♦ (Geol.) Fractură în scoarța terestră de-a lungul căreia se decroșează (3) stratele. – V. decroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decubit
DECUBÍT s. n. Poziție a corpului când este întins la orizontală. ♦ Rană cangrenată care apare uneori la bolnavii siliți să stea mult timp culcați. – Din fr. décubitus, lat. decubitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deculpabilizare
DECULPABILIZÁRE s. f. v. deculpabiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deculpabilizat
DECULPABILIZÁT adj. v. deculpabiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decupa
DECUPÁ, decupez, vb. I. Tranz. A tăia bucăți dintr-o hârtie, dintr-o stofă etc. urmând linia unui desen sau conturul unui model; a tăia o parte dintr-un întreg. – Din fr. découper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupaj
DECUPÁJ, decupaje, s. n. 1. Decupare. 2. Operație care constă în împărțirea unui scenariu cinematografic într-un anumit număr de scene, prevăzute cu indicațiile tehnice respective. 3. Scenariu regizoral. – Din fr. découpage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupare
DECUPÁRE, decupări, s. f. Acțiunea de a decupa și rezultatul ei. ♦ (Tehn.) Tăiere a unei piese în două bucăți; tăiere a unui obiect după o formă dată. – V. decupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupat
DECUPÁT^1 s. n. Decupare. – V. decupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupat
DECUPÁT^2, -Ă, decupați, -te, adj. Tăiat dintr-un tot, dintr-un întreg; din care s-a tăiat o parte. ◊ Pantofi decupați = pantofi care au călcâiul descoperit, fără ștaif. – V. decupa. Cf. fr. découpé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupator
DECUPATÓR, decupatoare, s. n. Mașină pentru decupat. – Decupa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupla
DECUPLÁ, decuplez, vb. I. Tranz. A dezlega, a desface elementele unui cuplu, ale unui sistem tehnic. ♦ A deconecta (2). – Din fr. découpler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuplare
DECUPLÁRE, decuplări, s. f. Acțiunea de a decupla și rezultatul ei; dezlegare, desfacere. – V. decupla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decupra
DECUPRÁ, decuprez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de cupru depus pe stereotipe. – Pref. de- + cupru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decurent
DECURÉNT, -Ă, decurenți, -te, adj. (Despre frunze) Cu limbul continuat și pe tulpină. – Din fr. décurrent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decurge
DECÚRGE, pers. 3 decúrge, vb. III. Intranz. 1. A urma, a rezulta din..., a-și avea izvorul în... 2. A se petrece, a se desfășura. – Pref. de- + curge (după fr. découler).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decurie
DECÚRIE, decurii, s. f. 1. Subunitate de cavalerie în armata romană, formată din zece soldați. 2. Colegiu de mici funcționari la Roma și în municipiile romane. – Din lat. decuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decurion
DECURIÓN, decurioni, s. m. Ofițer roman de cavalerie care comanda o decurie (1). [Pr.: -ri-on] – Din lat. decurio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decurs
DECÚRS s. n. (Cu referire la o perioadă de timp, în loc. prep.) În decurs de... sau în decursul... = în curgerea..., pe durata..., în desfășurarea... – V. decurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decursul
DECÚRSUL s. n. art. v. decurs. (Cu referire la o perioadă de timp, în loc. prep.) În decurs de... sau în decursul... = în curgerea..., pe durata..., în desfășurarea... [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

decusaţie
DECUSÁȚIE, decusații, s. f. Încrucișare în formă de X a două fascicule simetrice de fibre nervoase. – Din fr. décussation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decusație
DECUSÁȚIE, decusații, s. f. Încrucișare în formă de X a două fascicule simetrice de fibre nervoase. – Din fr. décussation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuscuta
DECUSCUTÁ, decuscutez, vb. I. Tranz. A separa semințele de cuscută aflate în amestec cu semințe de lucernă, trifoi, in, cânepă etc. [Prez. ind. și: decuscút] – Din fr. décuscuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuscutare
DECUSCUTÁRE, decuscutări, s. f. Acțiunea de a decuscuta și rezultatul ei. – V. decuscuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuscutator
DECUSCUTATÓR, decuscutatoare, s. n. Mașină electromagnetică folosită pentru separarea semințelor de cuscută de semințele altor plante. – Decuscuta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuva
DECUVÁ, decuvez, vb. I. Tranz. A trage vinul din cada de fermentație în butoaie. – Din fr. décuver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

decuvaj
DECUVÁJ, decuvaje, s. n. Tragere a vinului, după fermentare, din tocitoare în vasele în care trebuie păstrat. – Din fr. décuvage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deda
DEDÁ, dedáu, vb. I. Refl. 1. A se deprinde, a se obișnui, a se familiariza (cu ceva), a se acomoda. 2. A se consacra, a se dedica la ceva. ♦ A se obișnui cu fapte rele; a se nărăvi. – Din lat. dedere (după da^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedal
DEDÁL, dedaluri, s. n. Labirint. ♦ Fig. Încurcătură, învălmășeală. – Din fr. dédale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedal
Dedal = Daedalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dedat
DEDÁT, -Ă, dedați, -te, adj. 1. (Construit cu prep. „cu”, „la”, sau cu un verb la conjunctiv sau la infinitiv) Deprins, obișnuit. 2. (Construit cu prep. „la” sau cu dativul) Care se ocupă cu..., înclinat la...; consacrat... – V. deda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedentiţie
DEDENTÍȚIE, dedentiții, s. f. (Med.) Pierdere a dinților (la bătrânețe). – Din fr. dédentition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedentiție
DEDENTÍȚIE, dedentiții, s. f. (Med.) Pierdere a dinților (la bătrânețe). – Din fr. dédentition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedesubt
DEDESÚBT, (1) dedesubturi, s. n., (2) adv. 1. S. n. Partea cea mai de jos, cea mai adâncă; fig. partea ascunsă, tăinuită. 2. Adv. În partea de jos, din jos, jos, sub (ceva). ♦ (Adjectival) De jos, inferior. Etajul de dedesubt. – De^4 + de^4 + subt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedesubtul
DEDESÚBTUL prep. (Urmat de un genitiv) Sub, din jos. – De^4 + de^4 + subt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedeţel
DEDEȚÉL s. m. v. dedițel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedețel
DEDEȚÉL s. m. v. dedițel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedica
DEDICÁ, dedíc, vb. I. 1. Tranz. A închina (cuiva) o operă proprie, în semn de omagiu sau de afecțiune; a hărăzi. 2. Tranz. și refl. A (se) consacra unei idei, unei activități sau unei îndeletniciri. – Din lat. dedicare, fr. dédier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicare
DEDICÁRE, dedicări, s. f. Acțiunea de a (se) dedica. – V. dedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicat
DEDICÁT, -Ă, dedicați, -te, adj. (Despre oameni) Care se consacră unei îndeletniciri. – V. dedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicatoriu
DEDICATÓRIU, -IE, dedicatorii, adj. (Livr.) Care conține o dedicație. – Din fr. dédicatoire, lat. dedicatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicaţie
DEDICÁȚIE, dedicații, s. f. Text scris pentru cineva pe o carte, pe un album etc. în semn de omagiu sau de afecțiune. [Var.: (înv.) dedicațiúne s. f.] – Din lat. dedicatio, -onis, it. dedicazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicație
DEDICÁȚIE, dedicații, s. f. Text scris pentru cineva pe o carte, pe un album etc. în semn de omagiu sau de afecțiune. [Var.: (înv.) dedicațiúne s. f.] – Din lat. dedicatio, -onis, it. dedicazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicaţiune
DEDICAȚIÚNE s. f. v. dedicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedicațiune
DEDICAȚIÚNE s. f. v. dedicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedină
DEDÍNĂ, dedine, s. f. 1. Avere moștenită de la înaintași. 2. Stăpânire feudală ereditară. – Din sl. dedina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dediţă
DEDÍȚĂ, dedițe, s. f. (Bot.) Dedițel. – Din sl. dedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dediță
DEDÍȚĂ, dedițe, s. f. (Bot.) Dedițel. – Din sl. dedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dediţel
DEDIȚÉL, dediței, s. m. 1. Plantă erbacee otrăvitoare, cu frunze păroase și cu flori mari, albastre-violete, cu proprietăți colorante și farmaceutice; adormițele, dediță (Pulsatilla pratensis). 2. (Zool.; în sintagma) Dedițel-de-mare = actinie. [Var.: dedețél s. m.] – Dediță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedițel
DEDIȚÉL, dediței, s. m. 1. Plantă erbacee otrăvitoare, cu frunze păroase și cu flori mari, albastre-violete, cu proprietăți colorante și farmaceutice; adormițele, dediță (Pulsatilla pratensis). 2. (Zool.; în sintagma) Dedițel-de-mare = actinie. [Var.: dedețél s. m.] – Dediță + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedogmatizat
DEDOGMATIZÁT adj. v. dedogmatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dedoi
DEDÓI subst. Dans popular românesc, răspândit în Banat, cu mișcare rapidă; melodie după care se execută acest dans. – De^4 + doi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedubla
DEDUBLÁ, dedublez, vb. I. Refl. A se împărți în două; a căpăta (simultan sau succesiv) două stări, două aspecte sau două forme deosebite. – Din fr. dédoubler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedublare
DEDUBLÁRE, dedublări, s. f. Acțiunea de a se dedubla și rezultatul ei; împărțire în două. ◊ Dedublarea personalității = tulburare psihică constând în disocierea personalității, la același individ, una normală și alta morbidă, fiecare dominând alternativ și determinând caracterul comportamentului. – V. dedubla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedublat
DEDUBLÁT, -Ă, dedublați, -te, adj. Dublu; (despre persoane și manifestările lor) cu două aspecte, cu două înfățișări diferite. – V. dedubla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deduce
DEDÚCE, dedúc, vb. III. Tranz. 1. A deriva, a desprinde o judecată particulară din alta generală sau un fapt din altul; a trage o concluzie, pe calea deducției, din două sau mai multe premise. 2. (Fin.) A scădea din veniturile unei persoane fizice sau juridice o anumită sumă, din diferite motive. – Din lat. deducere. Cf. fr. déduire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deducere
DEDÚCERE, deduceri, s. f. Faptul de a deduce. – V. deduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deductibil
DEDUCTÍBIL, -Ă, deductibili, -e, adj. Care se poate deduce. – Din fr. déductible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deductiv
DEDUCTÍV, -Ă, deductivi, -e, adj. Care procedează prin deducție, care folosește deducția. – Din fr. déductif, lat. deductivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deducţie
DEDÚCȚIE, deducții, s. f. Formă de raționament în care concluzia rezultă din premise; consecință, concluzie a unui raționament. ◊ Prin deducție = procedeu prin care se ajunge la o concluzie. [Var.: deducțiúne s. f.] – Din fr. déduction, lat. deductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deducție
DEDÚCȚIE, deducții, s. f. Formă de raționament în care concluzia rezultă din premise; consecință, concluzie a unui raționament. ◊ Prin deducție = procedeu prin care se ajunge la o concluzie. [Var.: deducțiúne s. f.] – Din fr. déduction, lat. deductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deducţiune
DEDUCȚIÚNE s. f. v. deducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deducțiune
DEDUCȚIÚNE s. f. v. deducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedulci
DEDULCÍ, dedulcesc, vb. IV. Refl. A se deprinde cu ceva (bun, plăcut); a prinde gust de ceva. – Pref. de- + dulce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deduriza
DEDURIZÁ, dedurizez, vb. I. Tranz. A efectua dedurizarea apei. – Pref. de- + dur + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedurizare
DEDURIZÁRE, dedurizări, s. f. (În sintagma) Dedurizarea apei = eliminarea din apă a sărurilor de calciu și de magneziu, care dau apei duritate. – V. deduriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dedus
DEDÚS, -Ă, deduși, -se, adj. (Despre idei, principii) Stabilit prin deducție. – V. deduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deetatizat
DEETATIZÁT adj. v. deetatiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

defacto
DE FACTO loc. adv. Formulă folosită pentru a recunoaște un fapt prin însăși existența acestuia; în fapt. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defalca
DEFALCÁ, defálc, vb. I. Tranz. 1. A desprinde sau a scoate una sau mai multe părți; a împărți un teren în loturi. 2. A repartiza o lucrare, un proiect etc. pe etape, pe oameni etc. [Prez. ind. și: defalchez] – Din fr. défalquer, lat. defalcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defalcare
DEFALCÁRE, defalcări, s. f. Acțiunea de a defalca și rezultatul ei. – V. defalca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defavoare
DEFAVOÁRE s. f. (În sintagma) În defavoarea (cuiva) = împotriva interesului (cuiva), în dezavantajul (cuiva). – Din fr. défaveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defavorabil
DEFAVORÁBIL, -Ă, defavorabili, -e, adj. Contrar intereselor cuiva, în dezavantajul cuiva; nefavorabil, neprielnic. – Din fr. défavorable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defavoriza
DEFAVORIZÁ, defavorizez, vb. I. Tranz. A dezavantaja. – Din fr. défavoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defavorizare
DEFAVORIZÁRE, defavorizări, s. f. Acțiunea de a defavoriza. – V. defavoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defavorizat
DEFAVORIZÁT, -Ă, defavorizați, -te, adj., s. m. și f. (Om) dezavantajat. – V. defavoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defaza
DEFAZÁ, defazez, vb. I. Tranz. (Elt.) A realiza un defazaj. – Din defazaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defazaj
DEFAZÁJ, defazaje, s. n. (Elt.) Diferența dintre fazele a două mărimi sinusoidale de aceeași frecvență. – Din fr. déphasage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defazare
DEFAZÁRE, defazări, s. f. (Elt.) Acțiunea de a defaza. – V. defaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defazor
DEFAZÓR, defazoare, s. n. (Elt.) Cvadripol care introduce un defazaj anumit între semnalul de la ieșire și cel de la intrare. – Din fr. déphaseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defăima
DEFĂIMÁ, defăimez, vb. I. Tranz. 1. A vorbi de rău pe cineva sau a vorbi rău despre ceva; a ponegri, a calomnia. ♦ Refl. (Rar) A se face de râs, a se compromite. 2. (Înv.) A disprețui, a subaprecia; a umili, a înjosi. – Din lat. *diffamiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defăimare
DEFĂIMÁRE, defăimări, s. f. Acțiunea de a defăima și rezultatul ei; bârfire, ponegrire, calomniere. ♦ (Înv.) Dispreț, desconsiderare; umilire, batjocură. – V. defăima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defăimat
DEFĂIMÁT, -Ă, defăimați, -te, adj. 1. Bârfit, ponegrit, calomniat, blamat (2). 2. (Rar) Cu reputație proastă, cu nume rău. ♦ (Înv.; despre fapte) Care strică reputația; infamant. – V. defăima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defăimător
DEFĂIMĂTÓR, -OÁRE, defăimători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care defăimează. – Defăima + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defeca
DEFECÁ, defechez, vb. I. Tranz. 1. A limpezi un lichid, provocând depunerea substanțelor care se află în suspensie. ♦ A precipita albuminele dintr-o soluție cu ajutorul unui reactiv chimic pentru a purifica soluția. ♦ A purifica zemurile din industria zahărului prin tratare cu lapte de var. 2. A evacua materiile fecale din intestin. – Din fr. déféquer, lat. defaecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecant
DEFECÁNT, defecanți, s. m. Reactiv chimic de precipitare a substanțelor proteice din soluții. – Din fr. déféquant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecare
DEFECÁRE, defecări, s. f. Acțiunea de a defeca și rezultatul ei. – V. defeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecator
DEFECATÓR, defecatoare, s. n. Aparat pentru limpezirea lichidelor. – Din fr. défécateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecaţie
DEFECÁȚIE, defecații, s. f. Evacuare a materiilor fecale din intestin. – Din fr. défécation, lat. defaecatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecație
DEFECÁȚIE, defecații, s. f. Evacuare a materiilor fecale din intestin. – Din fr. défécation, lat. defaecatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defect
DEFÉCT, -Ă, defecți, -te, s. n., adj. 1. S. n. Lipsă, scădere, imperfecțiune materială, fizică sau morală; cusur, hibă. ♦ Deranjament, stricăciune care împiedică funcționarea normală a unei mașini, a unui aparat. ♦ Ceea ce nu este conform regulilor stabilite într-un anumit domeniu. ♦ Dezavantaj, inconvenient. 2. Adj. Care s-a defectat, s-a stricat; care are un defect (1). – Din lat. defectus, germ. Defekt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecta
DEFECTÁ, defectez, vb. I. Refl. (Despre mecanisme, aparate, mașini etc.) A avea o defecțiune, a nu mai funcționa normal; a se strica. ♦ Tranz. A produce o defecțiune la o mașină, la un aparat, la un mecanism etc. – Din defect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectare
DEFECTÁRE, defectări, s. f. Acțiunea de a (se) defecta și rezultatul ei. – V. defecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectat
DEFECTÁT, -Ă, defectați, -te, adj. Care nu mai funcționează normal; stricat. – V. defecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectiv
DEFECTÍV, -Ă, defectivi, -e, adj. (Despre cuvintele flexibile) Care are flexiunea incompletă, lipsit de unele forme gramaticale, care nu se întrebuințează la toate formele gramaticale. – Din fr. défectif, lat. defectivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectolog
DEFECTOLÓG, -Ă, defectologi, -ge, s. m. și f. Specialist în defectologie. – Din defectologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectologie
DEFECTOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul psihologic și pedagogic al persoanelor cu deficiențe senzoriale, intelectuale etc. – Din rus. defektologhiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectoscop
DEFECTOSCÓP, defectoscoape, s. n. Aparat folosit în defectoscopie, cu ajutorul căruia se examinează piesele metalice pentru a descoperi defectele din material. – Din fr. défectoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectoscopie
DEFECTOSCOPÍE, defectoscopii, s. f. Ansamblu de procedee folosite pentru examinarea materialelor și a pieselor în vederea descoperirii defectelor acestora. – Din fr. défectoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectuos
DEFECTUÓS, -OÁSĂ, defectuoși, -oase, adj. Cu defecte (1), cu lipsuri. [Pr.: -tu-os] – Din fr. défectueux, lat. defectuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defectuozitate
DEFECTUOZITÁTE, defectuozități, s. f. (Rar) Stare a ceea ce este defectuos, stare de defecțiune; defect. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. défectuosité, lat. defectuositas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecţiune
DEFECȚIÚNE, defecțiuni, s. f. Deranjament, defect care împiedică buna funcționare a unei mașini, a unui aparat, a unui mecanism, desfășurarea normală a unei acțiuni etc. [Pr.: -ți-u-] – Din defect. Cf. fr. défection, lat. defectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defecțiune
DEFECȚIÚNE, defecțiuni, s. f. Deranjament, defect care împiedică buna funcționare a unei mașini, a unui aparat, a unui mecanism, desfășurarea normală a unei acțiuni etc. [Pr.: -ți-u-] – Din defect. Cf. fr. défection, lat. defectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defel
DEFÉL adv. Deloc, nicidecum. – De^4 + fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defeminiza
DEFEMINIZÁ, defeminizez, vb. I. Tranz. A face să-și piardă natura, aptitudinile, însușirile de femeie. – Din fr. déféminiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defeminizare
DEFEMINIZÁRE, defeminizări, s. f. Acțiunea de a defeminiza. – V. defeminiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defeminizată
DEFEMINIZÁTĂ, defeminizate, adj. Care și-a pierdut feminitatea. – V. defeminiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defendor
DEFENDÓR, defendori, s. m. (Rar) Pârât, acuzat. – Din fr. défendeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defensiv
DEFENSÍV, -Ă, defensivi, -e, adj. Făcut pentru apărare, de apărare, care apără. – Din fr. défensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defensivă
DEFENSÍVĂ, defensive, s. f. Stare sau poziție de apărare. – Din fr. défensive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defensor
DEFENSÓR, defensori, s. m. (Rar) Apărător. – Din fr. défenseur, lat. defensor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferent
DEFERÉNT, -Ă, deferenți, -te, adj. Plin de deferență; care arată deferență; respectuos; condescendent. – Din fr. déférent, lat. deferens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferenţă
DEFERÉNȚĂ s. f. Respect, stimă, considerație deosebită; condescendență. – Din fr. déférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferență
DEFERÉNȚĂ s. f. Respect, stimă, considerație deosebită; condescendență. – Din fr. déférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferi
DEFERÍ, defér, vb. IV. Tranz. 1. (Determinat prin „justiției”, „tribunalului” etc.) A trimite (pe cineva) înaintea unui organ de judecată sau de urmărire penală; a supune o cauză unui for judecătoresc. 2. (Rar) A acorda, a conferi (o cinste, o demnitate, o distincție). – Din fr. déférer, lat. deferre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferire
DEFERÍRE, deferiri, s. f. Acțiunea de a deferi și rezultatul ei. – V. deferi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferiza
DEFERIZÁ, deferizez, vb. I. Tranz. A îndepărta excesul de fier din apele feruginoase spre a le face proprii consumului. – Din fr. déferriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deferizare
DEFERIZÁRE, deferizări, s. f. Acțiunea de a deferiza și rezultatul ei. – V. deferiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defertiliza
DEFERTILIZÁ, defertilizez, vb. I. Tranz. A face ca un teren să devină neproductiv, a provoca pierderea fertilității unui teren. – Din fr. défertiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defertilizare
DEFERTILIZÁRE, defertilizări, s. f. Acțiunea de a defertiliza și rezultatul ei. – V. defertiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defertilizat
DEFERTILIZÁT, -Ă, defertilizați, -te, adj. (Despre terenuri) Făcut neproductiv, nefertil. – V. defertiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defervescenţă
DEFERVESCÉNȚĂ s. f. Perioadă de scădere a temperaturii în cursul unei boli febrile. – Din fr. défervescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defervescență
DEFERVESCÉNȚĂ s. f. Perioadă de scădere a temperaturii în cursul unei boli febrile. – Din fr. défervescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetism
DEFETÍSM s. n. 1. Opinie, atitudine a celui care nu are încredere în reușita unei acțiuni; lipsă de încredere. 2. Infracțiune care constă în lansarea, răspândirea sau publicarea, în timp de război, de zvonuri sau de informații false, exagerate sau tendențioase, relative la situația economică, politică și socială a țării. – Din fr. défaitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetist
DEFETÍST, -Ă, defetiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de defetism, referitor la defetism. 2. S. m. și f. Partizan al defetismului. – Din fr. défaitiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetişiza
DEFETIȘIZÁ, defetișizez, vb. I. Tranz. A face ca un obiect, o idee etc. să-și piardă caracterul de fetiș. – Pref. de- + fetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetișiza
DEFETIȘIZÁ, defetișizez, vb. I. Tranz. A face ca un obiect, o idee etc. să-și piardă caracterul de fetiș. – Pref. de- + fetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetişizant
DEFETIȘIZÁNT, -Ă, defetișizanți, -te, adj. Care defetișizează. – Defetișiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetișizant
DEFETIȘIZÁNT, -Ă, defetișizanți, -te, adj. Care defetișizează. – Defetișiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetişizare
DEFETIȘIZÁRE, defetișizări, s. f. Acțiunea de a defetișiza și rezultatul ei. – V. defetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetișizare
DEFETIȘIZÁRE, defetișizări, s. f. Acțiunea de a defetișiza și rezultatul ei. – V. defetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetişizat
DEFETIȘIZÁT, -Ă, defetișizați, -te, adj. (Despre obiecte, idei etc.) Care și-a pierdut caracterul de fetiș. – V. defetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defetișizat
DEFETIȘIZÁT, -Ă, defetișizați, -te, adj. (Despre obiecte, idei etc.) Care și-a pierdut caracterul de fetiș. – V. defetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defibra
DEFIBRÁ, defibrez, vb. I. Tranz. A efectua operație de mărunțire și de desfacere în fibre a foilor de alcaliceluloză în procesul de obținere a viscozei; a desface un material în fibre. ♦ A transforma lemnele în fibre pentru a obține pasta de lemn din care se fabrică hârtia sau pasta pentru plăci fibrolemnoase. – Din fr. défibrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defibrare
DEFIBRÁRE, defibrări, s. f. Acțiunea de a defibra și rezultatul ei. – V. defibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defibrator
DEFIBRATÓR, defibratoare, s. n. Mașină, agregat care folosește pentru operația de defibrare. – Defibra + suf. -tor (după fr. défibreur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defibrilator
DEFIBRILATÓR, defibrilatoare, s. n. (Med.; și în sintagma defibrilator cardiac) Aparat electronic folosit în tratamentul fibrilației atriale sau ventriculare. – Din fr. défibrillateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deficient
DEFICIÉNT, -Ă, deficienți, -te, adj. Care are o insuficiență organică sau mintală. ♦ Care produce mai puțin decât trebuie, decât e planificat. ♦ (Substantivat) Persoană lipsită de anumite facultăți fizice sau psihice. Un deficient mintal. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. déficient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deficienţă
DEFICIÉNȚĂ, deficiențe, s. f. Scădere, lipsă, greșeală; rămânere în urmă. ♦ Lipsă în integritatea anatomică și funcțională a unui organ; absență a anumitor facultăți fizice sau psihice. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. déficience, lat. deficientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deficiență
DEFICIÉNȚĂ, deficiențe, s. f. Scădere, lipsă, greșeală; rămânere în urmă. ♦ Lipsă în integritatea anatomică și funcțională a unui organ; absență a anumitor facultăți fizice sau psihice. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. déficience, lat. deficientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deficit
DEFICÍT, deficite, s. n. Diferență cu care cheltuielile întrec veniturile; p. ext. pierdere (bănească); lipsă. ◊ Expr. A fi în deficit = a fi în pierdere, a avea cheltuieli mai mari decât veniturile. – Din fr. déficit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deficitar
DEFICITÁR, -Ă, deficitari, -e, adj. Care este în deficit. – Din fr. déficitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defila
DEFILÁ, defilez, vb. I. Intranz. (Despre trupe sau despre o mulțime) A trece în pas cadențat în coloană (de marș) prin fața comandanților sau reprezentanților autorităților, pentru a da onorul, cu ocazia unei parade, a unei serbări sau a unei inspecții; (despre persoane, cortegii) a trece în șir (prin fața cuiva). ♦ Fig. A se succeda. – Din fr. défiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defilare
DEFILÁRE, defilări, s. f. Acțiunea de a defila și rezultatul ei. – V. defila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defileu
DEFILÉU, defileuri, s. n. Vale transversală îngustă, adâncă și lungă, cu versanți abrupți, săpată de o apă curgătoare în regiunile muntoase. – Din fr. défilé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defini
DEFINÍ, definesc, vb. IV. Tranz. A da o definiție. ♦ A determina, a delimita, a stabili cu precizie, a preciza; a contura, a caracteriza pe cineva. ♦ Refl. A se autocaracteriza. – Din fr. définir, lat. definire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definibil
DEFINÍBIL, -Ă, definibili, -e, adj. Care poate fi definit. – Defini + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definire
DEFINÍRE, definiri, s. f. Acțiunea de a (se) defini și rezultatul ei; definiție; determinare, precizare; caracterizare (a cuiva). – V. defini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definit
DEFINÍT, -Ă, definiți, -te, adj. 1. (Despre cuvinte, noțiuni) Cuprins într-o definiție; explicat. 2. Hotărât, precizat; determinat. ◊ (Gram.) Articol definit = articol hotărât. – V. defini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definitiv
DEFINITÍV, -Ă, definitivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu mai e supus modificărilor, stabilit pentru totdeauna; irevocabil, absolut, categoric. ◊ Hotărâre definitivă = hotărâre a unui organ de jurisdicție împotriva căreia nu mai există nici o cale ordinară de atac (apel, recurs). Profesor (sau învățător) definitiv = profesor (sau învățător) care a obținut definitivatul. ◊ Loc. adv. În definitiv = în cele din urmă, la urma urmelor. – Din fr. définitif, lat. definitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definitiva
DEFINITIVÁ, definitivez, vb. I. Tranz. A da o formă definitivă; a încheia ceva. ♦ A face ca cineva să fie sau să rămână definitiv într-un post. – Din definitiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definitivare
DEFINITIVÁRE, definitivări, s. f. Acțiunea de a definitiva și rezultatul ei; definitivat. – V. definitiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definitivat
DEFINITIVÁT s. n. Definitivare. ♦ Examen dat în scopul obținerii numirii definitive în învățământul elementar sau mediu. – V. definitiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definitoriu
DEFINITÓRIU, -IE, definitorii, adj. Care definește, care caracterizează, de definiție; p. ext. caracteristic. – Din fr. définitoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definiţie
DEFINÍȚIE, definiții, s. f. Operație de determinare a însușirilor proprii unui lucru, unei noțiuni etc.; enunțul prin care se exprimă această operație. ◊ Expr. Prin definiție = prin însăși natura lucrului, decurgând în mod necesar din totalitatea notelor sale caracteristice. – Din fr. définition, lat. definitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

definiție
DEFINÍȚIE, definiții, s. f. Operație de determinare a însușirilor proprii unui lucru, unei noțiuni etc.; enunțul prin care se exprimă această operație. ◊ Expr. Prin definiție = prin însăși natura lucrului, decurgând în mod necesar din totalitatea notelor sale caracteristice. – Din fr. définition, lat. definitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflagrant
DEFLAGRÁNT, -Ă, deflagranți, -te, adj. (Despre un combustibil sau un exploziv) Care arde prin deflagrație. – Din fr. déflagrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflagraţie
DEFLAGRÁȚIE, deflagrații, s. f. Ardere explozivă a unui corp (cu flacără sau cu scântei), care se propagă cu viteză relativ mică. ♦ Fig. (Rar) Deflagrație mondială = război (mondial). – Din fr. déflagration, lat. deflagratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflagrație
DEFLAGRÁȚIE, deflagrații, s. f. Ardere explozivă a unui corp (cu flacără sau cu scântei), care se propagă cu viteză relativ mică. ♦ Fig. (Rar) Deflagrație mondială = război (mondial). – Din fr. déflagration, lat. deflagratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflaţie
DEFLÁȚIE, deflații, s. f. 1. Retragere din circulație a unei cantități de bancnote în timpul unei inflații, pentru a face să crească puterea de cumpărare a banului. 2. Proces de răspândire prin intermediul vântului a materialului rezultat în urma eroziunii. – Din fr. déflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflație
DEFLÁȚIE, deflații, s. f. 1. Retragere din circulație a unei cantități de bancnote în timpul unei inflații, pentru a face să crească puterea de cumpărare a banului. 2. Proces de răspândire prin intermediul vântului a materialului rezultat în urma eroziunii. – Din fr. déflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflaţionist
DEFLAȚIONÍST, -Ă, deflaționiști, -ste, adj. Care aparține deflației, care se referă la deflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. déflationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflaționist
DEFLAȚIONÍST, -Ă, deflaționiști, -ste, adj. Care aparține deflației, care se referă la deflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. déflationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflector
DEFLECTÓR, deflectoare, s. n., adj. I. S. n. 1. Dispozitiv utilizat pentru modificarea direcției unui curent de fluid. 2. Dispozitiv pentru ventilația naturală din încăperi, montat în exteriorul clădirilor, care folosește energia cinetică a vântului. II. Adj. Care servește în producerea deflexiunii. – Din fr. déflecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflegma
DEFLEGMÁ, deflegmez, vb. I. Tranz. A efectua o deflegmare. – Din fr. déflegmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflegmare
DEFLEGMÁRE, deflegmări, s. f. Operație de condensare parțială a vaporilor rezultați dintr-o distilare, pentru a îndepărta o parte din componenții grei din vapori. – V. deflegma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflegmator
DEFLEGMATÓR, deflegmatoare, s. n. Aparat cu care se realizează deflegmarea. – Deflegma + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflexiune
DEFLEXIÚNE, deflexiuni, s. f. 1. Abatere a unui curent de fluid din direcția lui de curgere, cu ajutorul unui deflector. 2. Schimbare a traiectoriei unui fascicul de particule încărcate electric, care se mișcă în vid sau într-un gaz rarefiat, cu ajutorul unui câmp electric sau magnetic exterior; deviere. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. déflexion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflocula
DEFLOCULÁ, defloculez, vb. I. Tranz. A efectua operația de defloculare. – Din fr. defloculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defloculare
DEFLOCULÁRE, s. f. Transformare a unui sistem coloidal din starea de gel în starea de soluție. – V. deflocula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflora
DEFLORÁ, deflorez, vb. I. Tranz. A rupe membrana himenului în urma unui act sexual, a unui examen ginecologic sau a unei intervenții chirurgicale, a face să-și piardă virginitatea; a dezvirgina. – Din fr. déflorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflorare
DEFLORÁRE, deflorări, s. f. Acțiunea de a deflora. – V. deflora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deflui
DEFLUÍ, pers. 3 defluiește, vb. IV. Intranz. (Despre mase de oameni) A ieși dintr-un loc, dintr-un spațiu cu o mișcare sugerând ideea de scurgere. – Din it. defluire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defluire
DEFLUÍRE, defluiri, s. f. Răspândire în direcții divergente a unor trupe grupate într-un spațiu restrâns sau a unor mase de oameni. – V. deflui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defolia
DEFOLIÁ, defoliez, vb. I. Tranz. A provoca uscarea și căderea frunzelor cu ajutorul substanțelor chimice în vederea grăbirii coacerii și mecanizării lucrărilor de recoltare; a desfrunzi. [Pr.: -li-a] – Din lat. defoliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defoliaţie
DEFOLIÁȚIE, defoliații, s. f. Cădere înainte de vreme a frunzelor arborilor sau ale altor plante; defoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. défoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defoliație
DEFOLIÁȚIE, defoliații, s. f. Cădere înainte de vreme a frunzelor arborilor sau ale altor plante; defoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. défoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defoliere
DEFOLIÉRE, defolieri, s. f. Faptul de a defolia; defoliație. [Pr.: -li-e-] – V. defolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deforma
DEFORMÁ, deformez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) modifica, a(-și) strica forma; a (se) sluți, a (se) urâți, a (se) poci. ♦ Tranz. Fig. A prezenta altfel decât este de fapt, a reproduce inexact, a denatura, a falsifica, a altera. 2. Tranz. A modifica forma sau dimensiunile unui corp solid, fără a desprinde material din el, ci numai prin influența unor mișcări interioare sau exterioare. [Var.: diformá vb. I] – Din fr. déformer, lat. deformare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformabil
DEFORMÁBIL, -Ă, deformabili, -e, adj. (Despre un corp) Care se poate deforma. – Din fr. déformable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformant
DEFORMÁNT, -Ă, deformanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care deformează. – Din fr. déformant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformare
DEFORMÁRE, deformări, s. f. Acțiunea de a (se) deforma și rezultatul ei; deformație. ◊ Deformare plastică = procedeu de prelucrare a unui material, bazat pe producerea unor modificări plastice în scopul obținerii de forme și dimensiuni dorite. Deformare profesională = folosire mecanică în viața de toate zilele a cunoștințelor și a deprinderilor căpătate prin exercitarea profesiunii sale. [Var.: diformáre s. f.] – V. deforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformat
DEFORMÁT, -Ă, deformați, -te, adj. Cu forma originară, naturală schimbată; urâțit, pocit. [Var.: diformát, -ă adj.] – V. deforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformator
DEFORMATÓR, -OÁRE, deformatóri, -oáre, adj. Care deformează, face să se deformeze. (din deforma + suf. -(a)tor) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deformaţie
DEFORMÁȚIE, deformații, s. f. Deformare. [Var.: deformațiúne s. f.] – Din fr. déformation, lat. deformatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformație
DEFORMÁȚIE, deformații, s. f. Deformare. [Var.: deformațiúne s. f.] – Din fr. déformation, lat. deformatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformaţiune
DEFORMAȚIÚNE s. f. v. deformație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deformațiune
DEFORMAȚIÚNE s. f. v. deformație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defosfora
DEFOSFORÁ, defosforez, vb. I. Tranz. A elimina fosforul din topitura metalică în procesul de elaborare a oțelului în cuptoarele cu căptușeală bazică. – Din fr. déphosphorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defosforare
DEFOSFORÁRE, defosforări, s. f. Acțiunea de a defosfora și rezultatul ei. – V. defosfora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrauda
DEFRAUDÁ, defraudez, vb. I. Tranz. A-și însuși prin fraudă banii unei instituții publice; a delapida, a frauda. [Pr.: -fra-u-] – Din lat. defraudare. Cf. it. defraudare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defraudare
DEFRAUDÁRE, defraudări, s. f. Acțiunea de a defrauda și rezultatul ei; delapidare, fraudă, fraudare. [Pr.: -fra-u-] – V. defrauda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defraudat
DEFRAUDÁT, -Ă, defraudați, -te, adj. (Despre bani) Însușit prin fraudă; sustras, delapidat; (despre instituții sau oameni) păgubit. [Pr.: -fra-u-] – V. defrauda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defraudator
DEFRAUDATÓR, -OÁRE, defraudatori, -oare, s. m. și f. Persoană care defraudează; delapidator. [Pr.: -fra-u-] – Defrauda + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişa
DEFRIȘÁ, defrișez, vb. I. Tranz. A înlătura (prin tăiere sau prin ardere) arborii și alte plante lemnoase spre a face un teren propriu pentru agricultură, pășunat, construcții etc. sau pentru a-l împăduri din nou; a despăduri. – Din fr. défricher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișa
DEFRIȘÁ, defrișez, vb. I. Tranz. A înlătura (prin tăiere sau prin ardere) arborii și alte plante lemnoase spre a face un teren propriu pentru agricultură, pășunat, construcții etc. sau pentru a-l împăduri din nou; a despăduri. – Din fr. défricher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişabil
DEFRIȘÁBIL, -Ă, defrișabili, -e, adj. Care poate fi defrișat. – Defrișa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișabil
DEFRIȘÁBIL, -Ă, defrișabili, -e, adj. Care poate fi defrișat. – Defrișa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişare
DEFRIȘÁRE, defrișări, s. f. Acțiunea de a defrișa și rezultatul ei. – V. defrișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișare
DEFRIȘÁRE, defrișări, s. f. Acțiunea de a defrișa și rezultatul ei. – V. defrișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişat
DEFRIȘÁT, -Ă, defrișați, -te, adj. (Despre terenuri) Redat agriculturii, pășunatului etc., prin tăierea și înlăturarea arborilor și a plantelor lemnoase. – V. defrișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișat
DEFRIȘÁT, -Ă, defrișați, -te, adj. (Despre terenuri) Redat agriculturii, pășunatului etc., prin tăierea și înlăturarea arborilor și a plantelor lemnoase. – V. defrișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişator
DEFRIȘATÓR, defrișatoare, s. n. Mașină de defrișat. – Defrișa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișator
DEFRIȘATÓR, defrișatoare, s. n. Mașină de defrișat. – Defrișa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrişor
DEFRIȘÓR, -OÁRE, defrișori, -oare, s. m. și f. Persoană care efectuează sau lucrează la defrișări. – Din fr. défricheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defrișor
DEFRIȘÓR, -OÁRE, defrișori, -oare, s. m. și f. Persoană care efectuează sau lucrează la defrișări. – Din fr. défricheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defula
DEFULÁ, defulez, vb. I. Tranz. (Psih.) A da curs liber ideilor sau tendințelor refulate în subconștient. ♦ (Fam.) A-și descărca sufletul. – Din fr. défouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defulare
DEFULÁRE, defulări, s. f. Acțiunea de a defula și rezultatul ei. – V. defula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defulat
DEFULÁT, -Ă, defulați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a dat curs liber ideilor sau tendințelor sale refulate înainte. – V. defula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

defunct
DEFÚNCT, -Ă, defuncți, -te, adj., s. m. și f. (Om) mort, răposat, decedat. – Din lat. defunctus, fr. défunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degaja
DEGAJÁ, (1) pers. 3 degájă, (2, 3, 4) degajez, vb. I. Tranz. 1. A răspândi, a împrăștia, a emana căldură, miros etc.; a exala. ♦ Refl. (Despre mirosuri, căldură etc.) A se desprinde. ♦ A elimina, a scoate un gaz dintr-o combinație chimică. 2. A elibera, a scăpa pe cineva de o sarcină, de o îndatorire; a elibera ceva de un obstacol. 3. A îndepărta surplusul de material de pe o piesă pentru a înlesni o operație ulterioară sau pentru a obține o suprafață curată; a elibera un teren de diverse lucruri care stânjenesc utilizarea lui. 4. (La fotbal, hochei etc.) A trimite mingea departe de propria poartă pentru a evita o acțiune periculoasă a adversarului. ♦ (La scrimă) A-și desprinde floreta de floreta adversarului. – Din fr. dégager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degajament
DEGAJAMÉNT, degajamente, s. n. 1. Încăpere care servește ca spațiu de comunicație între încăperile unui apartament ori ale unei clădiri publice sau între interiorul unei clădiri și exteriorul ei. 2. Porțiune situată în fundul și pe marginile scenei, care servește pentru depozitarea decorurilor, recuzitei etc. – Din fr. dégagement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degajare
DEGAJÁRE, degajări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) degaja și rezultatul ei; răspândire, exalare; eliberare de o sarcină, de un obstacol. ♦ Libertate în mișcări, în comportare; nonșalanță. 2. Operație de îndepărtare a unei porțiuni de material de pe o piesă, de pe un teren etc. în vederea unei operații ulterioare. ◊ Unghi de degajare = unghi pe care îl formează fața de așchiere a unei unelte de tăiat cu planul perpendicular pe suprafața pe care o prelucrează. 3. (Concr.) Canelură circulară realizată prin așchiere la exteriorul sau în interiorul unei piese cilindrice. – V. degaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degajat
DEGAJÁT, -Ă, degajați, -te, adj. 1. Eliberat de o îndatorire, de un obstacol; (despre oameni și gesturile lor) cu mare libertate în mișcări; nestânjenit, nonșalant. 2. (Despre o coloană sau un pilastru) Situat în apropierea unui zid. – V. degaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degaza
DEGAZÁ, degazez, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta gazele dintr-un spațiu închis sau de pe o suprafață solidă. 2. A îndepărta substanțele toxice de luptă din adăposturi, din încăperi, de pe îmbrăcăminte etc. prin ventilație sau cu ajutorul substanțelor neutralizante. – Din. fr. dégazer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazare
DEGAZÁRE, degazări, s. f. Acțiunea de a degaza și rezultatul ei. – V. degaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazator
DEGAZATÓR, degazatori, s. m. Substanță cu ajutorul căreia se degazează. – Degaza + suf. -tor (după fr. dégazeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazifica
DEGAZIFICÁ, degazífic, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta substanțele volatile din cărbuni prin distilare, la temperaturi înalte, în absența aerului. 2. A îndepărta gazele dintr-un lichid prin agitare, împroșcare etc. 3. A îndepărta gazele din noroiul de foraj pentru a putea fi refolosit. – Pref. de- + gazifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazificare
DEGAZIFICÁRE, degazificări, s. f. Acțiunea de a degazifica și rezultatul ei. – V. degazifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazolina
DEGAZOLINÁ, degazolinez, vb. I. Tranz. A separa, printr-un procedeu special, gazolina din gazele obținute în exploatările petroliere. – Din fr. dégasoliner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazolinare
DEGAZOLINÁRE, degazolinări, s. f. Acțiunea de a degazolina și rezultatul ei; operație la care sunt supuse gazele după extragerea lor din sondele de țiței și de gaze, pentru a separa și a recupera gazolina; dezbenzinare. – V. degazolina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degazor
DEGAZÓR, degazoare, s. n. Aparat folosit pentru eliminarea gazelor din apa de alimentare a cazanelor de abur, a rețelelor termice. – Din fr. dégazeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degeaba
DEGEÁBA adv. 1. În zadar, fără niciun folos, zadarnic. 2. Fără plată, gratis. – De^4 + geaba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenera
DEGENERÁ, degenerez, vb. I. Intranz. 1. A pierde total sau parțial unele însușiri morfologice sau funcționale (caracteristice genului sau speciei), în urma acțiunii unor factori de mediu sau ereditari. 2. Fig. A se schimba, a se preface în ceva (mai) rău, (mai) grav, pierzând aspectul sau caracterul inițial; a decădea. – Din fr. dégénérer, lat. degenerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerare
DEGENERÁRE, degenerări, s. f. Faptul de a degenera; decădere, stricare, degenerescență, degenerație. – V. degenera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerat
DEGENERÁT, -Ă, degenerați, -te, adj. Care și-a pierdut însușirile morfologice sau funcționale (caracteristice genului sau speciei). – V. degenera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerativ
DEGENERATÍV, -Ă, degenerativi, -e, adj. Care degenerează; cu caracter de degenerescență. – Din fr. dégénératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degeneraţie
DEGENERÁȚIE, degenerații, s. f. (Rar) Degenerare. – Din fr. dégénération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerație
DEGENERÁȚIE, degenerații, s. f. (Rar) Degenerare. – Din fr. dégénération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerescent
DEGENERESCÉNT, -Ă, degenerescenți, -te, adj. Care este pe cale de a degenera, cu tendință spre degenerare. – Din fr. dégénérescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerescenţă
DEGENERESCÉNȚĂ, degenerescențe, s. f. Modificarea patologică regresivă, anatomică și funcțională, a unui țesut sau a unui organ, ca urmare a suprimării legăturii lor cu sistemul nervos sau cu circulația sangvină, a unei intoxicații grave a organismului sau a unui deficit de metabolism; degenerare. – Din fr. dégénérescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degenerescență
DEGENERESCÉNȚĂ, degenerescențe, s. f. Modificarea patologică regresivă, anatomică și funcțională, a unui țesut sau a unui organ, ca urmare a suprimării legăturii lor cu sistemul nervos sau cu circulația sangvină, a unei intoxicații grave a organismului sau a unui deficit de metabolism; degenerare. – Din fr. dégénérescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degera
DEGERÁ, déger, vb. I. Intranz. 1. A suferi o degerătură; a amorți de frig. 2. (Prin exagerare) A-i fi cuiva foarte frig, a tremura de frig. 3. (Despre plante, fructe, legume) A se strica prin înghețare; a îngheța. – Lat. degelare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degerare
DEGERÁRE, degerări, s. f. Acțiunea de a degera și rezultatul ei. – V. degera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degerat
DEGERÁT, -Ă, degerați, -te, adj. 1. (Despre oameni și animale sau despre părți ale corpului lor) Cu degerături; înghețat. 2. (Despre plante, fructe, legume) Atins, stricat de ger. – V. degera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degerătură
DEGERĂTÚRĂ, degerături, s. f. Inflamație, iritație, rană, leziune provocată de acțiunea frigului asupra țesuturilor. – Degera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degermina
DEGERMINÁ, degerminez, vb. I. Tranz. A separa embrionii boabelor de cereale în procesul de obținere a mălaiului, a crupelor și a făinurilor. – Pref. de- + germina (după fr. dégermer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degerminare
DEGERMINÁRE, degerminări, s. f. Acțiunea de a degermina și rezultatul ei. – V. degermina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deget
DÉGET, degete, s. n. 1. Fiecare dintre prelungirile mobile, alcătuite din falange, cu care se sfârșește mâna sau talpa piciorului la om ori laba la unele animale. Îi dai un deget și-ți ia mâna toată. Sunt cinci degete la o mână și nu seamănă unul cu altul. ◊ Expr. A se ascunde (sau a se da) după deget = a căuta în zadar să-și ascundă o vină evidentă, a fugi de răspundere. A ști sau a cunoaște (ceva) (ca) pe degete = a ști sau a cunoaște ceva foarte bine. Îi numeri (sau îi poți număra) pe degete = sunt foarte puțini. A purta sau a învârti, a juca (pe cineva) pe degete = a face ce vrei din cineva, a duce pe cineva de nas. A-și da cu degetul în ochi (din cauza întunericului) = a nu vedea nimic. A aluneca sau a scăpa, a (se) strecura printre degete = a scăpa, a (se) strecura pe neobservate, pe nesimțite. A sta cu degetul în gură = a pierde vremea. A pune degetul = a aplica amprenta digitală în loc de iscălitură. A pune degetul pe rană = a găsi punctul sensibil al unei chestiuni. A umbla (sau a păși, a merge) în vârful degetelor = a umbla pe furiș, tiptil, fără zgomot. A încerca marea cu degetul = a încerca imposibilul. A-și linge degetele = a-i plăcea foarte mult (ceva de mâncare). A avea (sau a fi) în degetul cel mic (al cuiva) = a cunoaște foarte bine. A nu-i putea ajunge (cuiva) nici la degetul cel mic= a nu se putea compara cu cineva în privința capacității, comportării etc. 2. Compus: cinci-degete = plantă erbacee târâtoare, ale cărei frunze au cinci foliole (Potentilla reptans). 3. Piesă componentă a aparatelor de tăiere la cositori, secerători, combine de cereale etc., care separă și sprijină plantele în momentul tăierii. 4. Veche unitate de măsură pentru lungimi, având aproximativ lățimea unui deget (1). [Var.: (pop.) deșt s. n.] – Lat. digitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetar
DEGETÁR, degetare, s. n. 1. Căpăcel din metal sau din material plastic, care se poartă, la cusut, pe degetul cu care se împinge acul pentru a-l feri de înțepături. 2. Plantă erbacee veninoasă, cu frunze acoperite cu peri moi, cu flori mari, galbene sau roșii-purpurii; degetariță, degețel (II 1) (Digitalis ambigua). – Deget + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetariţă
DEGETÁRIȚĂ, degetarițe, s. f. (Bot.) 1. Degetar (2). 2. Degețel-roșu. – Degetar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetariță
DEGETÁRIȚĂ, degetarițe, s. f. (Bot.) 1. Degetar (2). 2. Degețel-roșu. – Degetar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetăruţ
DEGETĂRÚȚ, degetăruți, s. m. Plantă erbacee din familia primulaceelor, cu flori albastre-violete, în formă de clopot, dispuse câte 1-8 în vârful tulpinii, care crește în regiunile muntoase (Soldanella montana). – Degetar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetăruț
DEGETĂRÚȚ, degetăruți, s. m. Plantă erbacee din familia primulaceelor, cu flori albastre-violete, în formă de clopot, dispuse câte 1-8 în vârful tulpinii, care crește în regiunile muntoase (Soldanella montana). – Degetar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetuţ
DEGETÚȚ, degetuțe, s. n. (Rar) Degețel (I). – Deget + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degetuț
DEGETÚȚ, degetuțe, s. n. (Rar) Degețel (I). – Deget + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degeţel
DEGEȚÉL, degețele, s. n. I. Diminutiv al lui deget. II. (Bot.) 1. Degetar (2). 2. Compus: degețel-roșu = plantă erbacee foarte veninoasă, cu flori roșii-purpurii în formă de tub, din care se extrage digitalina, un puternic tonic cardiovascular (Digitalis purpurea). – Deget + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degețel
DEGEȚÉL, degețele, s. n. I. Diminutiv al lui deget. II. (Bot.) 1. Degetar (2). 2. Compus: degețel-roșu = plantă erbacee foarte veninoasă, cu flori roșii-purpurii în formă de tub, din care se extrage digitalina, un puternic tonic cardiovascular (Digitalis purpurea). – Deget + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deghiza
DEGHIZÁ, deghizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca în așa fel, încât să nu poată fi recunoscut; a (se) travesti. ♦ Tranz. Fig. A prezenta ceva sub altă formă decât cea adevărată; a ascunde, a masca, a disimula, a camufla. – Din fr. déguiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deghizare
DEGHIZÁRE, deghizări, s. f. Acțiunea de a (se) deghiza și rezultatul ei; travestire. – V. deghiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deghizat
DEGHIZÁT, -Ă, deghizați, -te, adj. 1. Travestit. 2. Fig. Mascat, camuflat. – V. deghiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degipsare
DEGIPSÁRE s. f. v. deghipsare [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

degivra
DEGIVRÁ vb. I v. dejivra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degivrare
DEGIVRÁRE s. f. v. dejivrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degivror
DEGIVRÓR s. n. v. dejivror.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deglutiţie
DEGLUTÍȚIE, deglutiții, s. f. Act fiziologic reflex prin care bolul alimentar trece din gură, prin esofag, în stomac; înghițire. [Var.: deglutițiúne s. f.] – Din fr. déglutition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deglutiție
DEGLUTÍȚIE, deglutiții, s. f. Act fiziologic reflex prin care bolul alimentar trece din gură, prin esofag, în stomac; înghițire. [Var.: deglutițiúne s. f.] – Din fr. déglutition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deglutiţiune
DEGLUTIȚIÚNE s. f. v. deglutiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deglutițiune
DEGLUTIȚIÚNE s. f. v. deglutiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degoma
DEGOMÁ, degomez, vb. I. Tranz. A îndepărta, total sau parțial, sericina de pe firele sau țesăturile de mătase naturală, pentru ca acestea să capete caracteristici superioare de prelucrare. – Din fr. dégommer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degomare
DEGOMÁRE, degomări, s. f. Acțiunea de a degoma și rezultatul ei. – V. degoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degonfla
DEGONFLÁ, degonflez, vb. I. Tranz. și refl. (Mai ales fig.) A (se) dezumfla. – Din fr. dégonfler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrabă
DEGRÁBĂ adv. 1. La repezeală, repede, iute. 2. De timpuriu, curând, devreme. ◊ Expr. Mai degrabă = mai ușor, mai curând. – De^4 + grabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrada
DEGRADÁ, degradez, vb. I. 1. Tranz. A înjosi. 2. Tranz. (Mil.) A pedepsi prin luarea gradului, a lua gradele. 3. Refl. A ajunge într-o stare de decădere. 4. Refl. (Despre sisteme tehnice, obiecte, materiale) A se strica, a se deteriora, a se ruina. 5. Tranz. și refl. (Despre terenuri) A deveni sau a face să devină neproductiv. – Din fr. dégrader, lat. degradare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradabil
DEGRADÁBIL, -Ă, degradabili, -e, adj. Care se poate degrada. – Degrada + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradant
DEGRADÁNT, -Ă, degradanți, -te, adj. Care degradează; înjositor, umilitor, degradator. – Din fr. dégradant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradare
DEGRADÁRE, degradări, s. f. 1. Înjosire. 2. (Și în sintagma degradare militară) Pedeapsă militară care constă în luarea gradului, excluderea din armată etc. ♦ (În sintagma) Degradare civică = pierdere juridică a unor drepturi cetățenești. 3. Proces de schimbare în rău; stricare, deteriorare, ruinare. ♦ Micșorare a valorii agricole a unui sol, a unui teren, a unui zăcământ etc. ◊ Degradarea solului = totalitatea schimbărilor produse în solurile spălate intens prin apa de infiltrație, care determină schimbarea fertilității acestora. – V. degrada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradat
DEGRADÁT, -Ă, degradați, -te, adj. (Despre persoane) Care a pierdut gradul pe care l-a avut. ♦ Decăzut sub raport moral sau social; înjosit; stricat, corupt, vicios. ♦ (Despre obiecte, materiale etc.) Care și-a pierdut calitățile; stricat, deteriorat. ♦ (Despre terenuri) Care și-a pierdut calitățile, devenit neproductiv. – V. degrada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradator
DEGRADATÓR, -OÁRE, degradatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Degradant. 2. S. n. Hârtie neagră decupată astfel încât să permită obținerea unei imagini cu anumite contururi la copierea filmului. – Din fr. dégradateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradaţie
DEGRADÁȚIE, degradații, s. f. (Înv.) Degradare. – Din fr. dégradation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradație
DEGRADÁȚIE, degradații, s. f. (Înv.) Degradare. – Din fr. dégradation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrade
DEGRADÉ, degradeuri, s. n. Descreștere treptată a intensității unei culori. ♦ (Adjectival) Ață degrade. [Var.: degradéu s. n.] – Din fr. dégradé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degradeu
DEGRADÉU s. n. v. degrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degras
DEGRÁS, degrasuri, s. n. Amestec de grăsimi emulsionabile, folosit în industria pielăriei la ungerea pieilor pentru a le face mai suple, pliabile, cu un tușeu moale etc. – Din fr. dégras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresa
DEGRESÁ, degresez, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta petele de grăsime de pe suprafața unor obiecte (metalice) prin diverse procedee chimice. 2. A extrage grăsimea dintr-un aliment în scopuri dietetice sau tehnologice. – Din fr. dégraisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresaj
DEGRESÁJ, degresaje, s. n. Degresare. – Din fr. dégraissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresant
DEGRESÁNT, -Ă, degresanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care degresează. 2. S. m. Substanță întrebuințată pentru degresare. – Din fr. dégraissant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresare
DEGRESÁRE, degresări, s. f. Acțiunea de a degresa și rezultatul ei; degresaj. – V. degresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresat
DEGRESÁT, -Ă, degresați, -te, adj. (Despre alimente) Căruia i s-a extras grăsimea. – V. degresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresiune
DEGRESIÚNE, degresiuni, s. f. Micșorare treptată, graduală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dégression, lat. degressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresiv
DEGRESÍV, -Ă, degresivi, -e, adj. Care scade, care se reduce, care descrește treptat; descrescător. – Din fr. dégressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degresor
DEGRESÓR, -OÁRE, degresori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care degresează. 2. S. n. Aparat cu care se face degresarea anumitor materiale. – Din fr. dégraisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degreva
DEGREVÁ, degrevez, vb. I. Tranz. A scădea, a reduce sarcinile sau obligațiile impuse unei persoane fizice sau unei instituții. – Din fr. dégrever.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrevant
DEGREVÁNT, -Ă, degrevanți, -te, adj. Care degrevează. – Din fr. dégrevant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrevare
DEGREVÁRE, degrevări, s. f. Acțiunea de a degreva și rezultatul ei. – V. degreva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrevat
DEGREVÁT, -Ă, degrevați, -te, adj. Scutit, descărcat de o parte din sarcini. – V. degreva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degringoladă
DEGRINGOLÁDĂ, degringolade, s. f. 1. Prăbușire, rostogolire rapidă, cădere. 2. Fig. Decădere treptată, degradare progresivă, ruinare. – Din fr. dégringolade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degringoladă
DEGRINGOLÁDĂ, degringolade, s. f. Prăbușire, rostogolire rapidă, cădere. ♦ Fig. Decădere treptată, degradare progresivă, ruinare. – Din fr. dégringolade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degrosisor
DEGROSISÓR, degrosisoare, s. n. Sistem de filtre alcătuit din pietriș mărunt, folosit într-o instalație de limpezire parțială, preliminară a apei, pentru reținerea impurităților de dimensiuni mari. – Din fr. dégrossisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degroşa
DEGROȘÁ, degroșez, vb. I. Tranz. A efectua operația de prelucrare prin așchiere a unei piese brute, spre a o aduce la dimensiunile apropiate de cele finale. – Din fr. dégrossir (prin apropiere de îngroșa).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degroșa
DEGROȘÁ, degroșez, vb. I. Tranz. A efectua operația de prelucrare prin așchiere a unei piese brute, spre a o aduce la dimensiunile apropiate de cele finale. – Din fr. dégrossir (prin apropiere de îngroșa).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degroşare
DEGROȘÁRE, degroșări, s. f. Acțiunea de a degroșa și rezultatul ei. – V. degroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degroșare
DEGROȘÁRE, degroșări, s. f. Acțiunea de a degroșa și rezultatul ei. – V. degroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degudrona
DEGUDRONÁ, degudronez, vb. I. Tranz. A separa gudroanele de gazele produse la distilarea cărbunilor fosili. – Din fr. dégoudronner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degudronare
DEGUDRONÁRE, degudronări, s. f. Acțiunea de a degudrona și rezultatul ei. – V. degudrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degudronator
DEGUDRONATÓR, degudronatoare, s. n. Aparat sau utilaj folosit la degudronare. – Degudrona + suf. -tor. Cf. fr. dégoudronneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degusta
DEGUSTÁ, degúst, vb. I. Tranz. A aprecia cu ajutorul gustului, mirosului, văzului calitățile unui produs alimentar (mai ales vin); p. ext. a savura. – Din fr. déguster, lat. degustare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degustare
DEGUSTÁRE, degustări, s. f. Acțiunea de a degusta și rezultatul ei; degustație. – V. degusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degustaţie
DEGUSTÁȚIE, degustații, s. f. Faptul de a degusta; degustare. – Din fr. dégustation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degustație
DEGUSTÁȚIE, degustații, s. f. Faptul de a degusta; degustare. – Din fr. dégustation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

degustător
DEGUSTĂTÓR, -OÁRE, degustători, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu degustarea vinurilor, lichiorurilor, fructelor și a altor produse alimentare. – Degusta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehidrogena
DEHIDROGENÁ, dehidrogenez, vb. I. Tranz. A elimina hidrogenul din molecula compușilor organici. [Var.: deshidrogená vb. I] – Din fr. déshydrogéner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehidrogenare
DEHIDROGENÁRE, dehidrogenări, s. f. Acțiunea de a dehidrogena și rezultatul ei. [Var.: deshidrogenáre s. f.] – V. dehidrogena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehiscent
DEHISCÉNT, -Ă, dehiscenți, -te, adj. (Despre fructe, antere etc.) Care se deschide spontan când ajunge la maturitate, punând în libertate semințele. – Din fr. déhiscent, lat. dehiscens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehiscenţă
DEHISCÉNȚĂ s. f. (Bot.) Deschidere de la sine a unui fruct, a unei antere sau a unui sporange când ajung la maturitate. – Din fr. déhiscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehiscență
DEHISCÉNȚĂ s. f. (Bot.) Deschidere de la sine a unui fruct, a unei antere sau a unui sporange când ajung la maturitate. – Din fr. déhiscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehula
DEHULÁ vb. I v. dăula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dehulat
DEHULÁT, -Ă adj. v. dăulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deianira
Deianira, fiica regelui Oeneus și sora lui Meleager. Întors din Infern, unde umbra lui Meleager îl rugase s-o ia în căsătorie pe Deianira, rămasă pe pămînt fără nici un sprijin, Heracles îi cere acesteia la întoarcere mîna. După ce îl învinge în luptă pe zeul apei, Achelous (v. și Achelous), se căsătorește cu ea și au un fiu, pe Hyllus. O dată, pe drum, în timp ce părăseau Calydonul, ei se întîlnesc cu centaurul Nessus, îndrăgostit și el de Deianira (v. și Nessus). Centaurul încearcă s-o violeze, fapt pentru care între cei doi se încinge o luptă. Rănit mortal de Heracles, Nessus îi dăruiește înainte de a muri Deianirei un filtru miraculos cu care – după spusele lui – să-l poată face pe soțul ei s-o iubească veșnic. Curînd după aceea, aflînd de o infidelitate a lui Heracles, care se îndrăgostise de Iole, Deianira, rămasă acasă, îi trimite o cămașă îmbibată în filtrul miraculos. Cum o îmbracă, eroul e cuprins de flăcări mistuitoare și moare în chinuri cumplite (v. și Heracles). Auzind de sfîrșitul tragic al soțului ei și dîndu-și seama de înșelătoria și totodată de răzbunarea centaurului, Deianira se sinucide la rîndu-i.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deictic
DEÍCTIC, -Ă, deictici, -ce, adj. Care arată, care demonstrează, care întărește un sens. – Din fr. déictique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deidamia
Deidamia, una dintre fiicele regelui Lycomedes. În tinerețe Achilles, deghizat în haine femeiești și ascuns la curtea lui Lycomedes, a avut cu Deidamia un fiu, numit Pyrrhus (sau Neoptolemus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deifica
DEIFICÁ, deífic, vb. I. Tranz. A atribui putere divină unei ființe sau unui lucru; a zeifica. [Pr.: -de-i-] – Din lat. deificare, fr. déifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deificare
DEIFICÁRE, deificări, s. f. Faptul de a deifica. [Pr.: -de-i-] – V. deifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deifob
Deifob = Deiphobus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deione
Deione, mama lui Miletus, supranumit și Deionides în amintirea ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deiphobe
Deiphobe, fiica lui Glaucus și sibilă la Cumae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deiphobus
Deiphobus, unul dintre fiii lui Priamus. După moartea lui Paris s-a căsătorit cu Helena, dar a căzut răpus, în noaptea incendierii Troiei, de mîna lui Menelaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deism
DEÍSM s. n. Credință în existența unei ființe supreme, principiul și sursa oricărei realități, dar care nu intervine în ordinea naturii – Din fr. déisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deist
DEÍST, -Ă, deiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care susține deismul, privitor la deism. 2. S. m. și f. Adept al deismului. – Din fr. déiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deiure
DE IÚRE loc. adv. v. de jure.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deîmpărţit
DEÎMPĂRȚÍT s. n. (Mat.) Primul termen al unei împărțiri, număr care urmează să fie împărțit la cel de-al doilea termen. – De^4 + împărțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deîmpărțit
DEÎMPĂRȚÍT s. n. (Mat.) Primul termen al unei împărțiri, număr care urmează să fie împărțit la cel de-al doilea termen. – De^4 + împărțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deînmulţit
DEÎNMULȚÍT s. n. (Mat.) Primul factor al unei înmulțiri, număr care urmează să fie înmulțit cu cel de-al doilea termen. – De^4 + înmulțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deînmulțit
DEÎNMULȚÍT s. n. (Mat.) Primul factor al unei înmulțiri, număr care urmează să fie înmulțit cu cel de-al doilea termen. – De^4 + înmulțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deja
DEJÁ adv. În acest (sau acel) moment, de pe acum (sau de pe atunci), încă de pe acum (sau de pe atunci). – Din fr. déjà.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejà-vu
DÉJÀ-VU s. n. (Franțuzism) Impresie intensă, în fața unei situații prezente, de a fi fost trăită în trecut. [Pr.: vü] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejalen
DEJALÉN, (2) dejalenuri, s. n. 1. Țesătură de bumbac mercerizat, de calitate superioară, din care se confecționează cămăși bărbătești, bluze etc. 2. Varietate din această țesătură. [Pl. și: dejalene. – Var.: dejalénă s. f.] – Cf. engl. delaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejalenă
DEJALÉNĂ s. f. v. dejalen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejecta
DEJECTÁ, dejectez, vb. I. Tranz. (Rar) A evacua dejecții. – Din dejecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejectare
DEJECTÁRE s. f. Acțiunea de a dejecta. – V. dejecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejecţie
DEJÉCȚIE, dejecții, s. f. 1. Evacuare a excrețiilor din organism, în special a materiilor fecale; (concr.) materia fecală evacuată. ♦ Apă murdară provenită din fabrici sau din gospodării, care degradează apele naturale în care se scurge. 2. (În sintagma) Con de dejecție = formă de relief cu aspect de evantai, alcătuită din bolovănișuri, pietrișuri, nisip și argilă depozitate de torenți și râuri acolo unde se produce o schimbare de pantă. [Var.: dejecțiúne s. f.] – Din fr. déjection, lat. dejectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejecție
DEJÉCȚIE, dejecții, s. f. 1. Evacuare a excrețiilor din organism, în special a materiilor fecale; (concr.) materia fecală evacuată. ♦ Apă murdară provenită din fabrici sau din gospodării, care degradează apele naturale în care se scurge. 2. (În sintagma) Con de dejecție = formă de relief cu aspect de evantai, alcătuită din bolovănișuri, pietrișuri, nisip și argilă depozitate de torenți și râuri acolo unde se produce o schimbare de pantă. [Var.: dejecțiúne s. f.] – Din fr. déjection, lat. dejectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejecţiune
DEJECȚIÚNE s. f. v. dejecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejecțiune
DEJECȚIÚNE s. f. v. dejecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejivra
DEJIVRÁ, dejivrez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de gheață sau de chiciură format pe suprafețele care vin în contact cu aerul umed și subrăcit. [Var.: degivrá vb. I] – Din fr. dégivrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejivrare
DEJIVRÁRE, dejivrări, s. f. Acțiunea de a dejivra și rezultatul ei. [Var.: degivráre s. f.] – V. dejivra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejivror
DEJIVRÓR, dejivroare, s. n. Instalație de protecție a unui avion contra formării straturilor de gheață pe aripi, ampenaje, elice etc. în cursul zborului prin mase de aer umed și subrăcit. [Var.: degivrór s. n.] – Din fr. dégivreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejojare
DEJOJÁRE s. f. Desprindere de apă a unui hidroavion în cursul decolării. – După fr. déjaugeage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejuca
DEJUCÁ, dejóc, vb. I. Tranz. A zădărnici planurile sau uneltirile cuiva. [Var.: (înv.) desjucá vb. I] – Pref. de- + juca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejucare
DEJUCÁRE, dejucări, s. f. Acțiunea de a dejuca și rezultatul ei; zădărnicire. – V. dejuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejuga
DEJUGÁ, dejúg, vb. I. 1. Tranz. A scoate boii din jug. 2. Intranz. Fig. (Rar) A ajunge sau a se opri undeva; a poposi, a se așeza. – Lat. *disjugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejugare
DEJUGÁRE, dejugări, s. f. Acțiunea de a dejuga; scoaterea boilor din jug; dejugat. – V. dejuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejugat
DEJUGÁT s. n. Dejugare. – V. dejuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejugătoare
DEJUGĂTOÁRE, dejugători, s. f. (Pop.) Loc de popas unde se dejugă boii pentru a-i lăsa să se odihnească. – Dejuga + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejun
DEJÚN, dejunuri, s. n. Masa de amiază; (și în sintagma micul dejun) mâncare de dimineață; timp al zilei când se servesc acestea. – Din dejuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejuna
DEJUNÁ, dejunez, vb. I. Tranz. A lua masa de prânz; a prânzi. – Din fr. déjeuner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejure
DE JURE loc. adv. De drept. [Pr.: ĭu-] – Loc lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejurnă
DEJÚRNĂ adj. invar. (Despre elevi și, înv., despre militari) De serviciu (pe timp de o zi). – Din rus. dejurnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dejurstvă
DEJÚRSTVĂ, dejurstve, s. f. (Înv.) Corp de gardă; comandament militar. [Var.: djúrstvă s. f.] – Din rus. dĕzurstvo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delabializat
DELABIALIZÁT adj. v. delabializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

delabora
DELABORÁ, delaborez, vb. I. Tranz. A demonta dintr-un loc instalațiile, mașinile și munițiile devenite inutilizabile sau periculoase. – Din lat. delaborare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delaborare
DELABORÁRE, delaborări, s. f. Acțiunea de a delabora. – V. delabora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delabra
DELABRÁ, delabrez, vb. I. Tranz. (Livr.) A deteriora, a strica, a ruina. – Din fr. délabrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delaolaltă
DELAOLÁLTĂ adv. (Rar) Împreună. [Pr.: -la-o-] – De^4 + laolaltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delapida
DELAPIDÁ, delapidez, vb. I. Tranz. A sustrage, a fura, bani sau alte bunuri din avutul statului. – Din fr. dilapider, lat. dilapidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delapidare
DELAPIDÁRE, delapidări, s. f. Acțiunea de a delapida și rezultatul ei; infracțiune care constă în însușirea, folosirea sau traficarea de către un angajat, în interesul său sau al altei persoane, a unor sume de bani sau a altor bunuri aflate în gestiunea sau în administrarea sa; sustragere de bani sau de bunuri din avutul statului. – V. delapida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delapidator
DELAPIDATÓR, -OÁRE, delapidatori, -oare, s. m. și f. Persoană care delapidează. – Din fr. dilapidateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delator
DELATÓR, -OÁRE, delatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o delațiune; denunțător, pârâtor. – Din fr. délateur, lat. delator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delaţiune
DELAȚIÚNE, delațiuni, s. f. Denunțare, denunț; pâră. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. délation, lat. delatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delațiune
DELAȚIÚNE, delațiuni, s. f. Denunțare, denunț; pâră. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. délation, lat. delatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delăsa
DELĂSÁ, delás, vb. I. Refl. (Folosit mai ales la perf. c.) A dovedi nepăsare, neglijență față de o muncă începută, a abandona o treabă începută. – Din fr. délaisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delăsare
DELĂSÁRE, delăsări, s. f. Faptul de a se delăsa; nepăsare, neglijență față de o muncă începută. – V. delăsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delăsător
DELĂSĂTÓR, -OÁRE, delăsători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care se delasă; neglijent, indolent. – Delăsa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delătura
DELĂTURÁ, delắtur, vb. I. Tranz. (Reg.) A înlătura. – De^4 + latură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delco
DÉLCO, delcouri, s. n. Cap distribuitor la motoarele cu aprindere electrică. [Var.: delcóu s. n.] – Din fr. delco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delcou
DELCÓU s. n. v. delco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delcou
DELCÓU s. n. v. delco.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deleatur
DELEÁTUR s. n. Nume dat semnului de corectură tipografică prin care se indică suprimarea unei litere, a unui grup de litere etc. [Pr.: -le-a-] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delebil
DELÉBIL, -Ă, delebili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi șters. – Din fr. délébile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delecta
DELECTÁ, delectez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) desfăta, a (se) încânta, a (se) bucura. – Din fr. délecter, lat. delectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delectabil
DELECTÁBIL, -Ă, delectabili, -e, adj. Plăcut, agreabil, încântător. – Din fr. délectable, lat. delectabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delectare
DELECTÁRE, delectări, s. f. Faptul de a (se) delecta; desfătare, încântare; distracție. – V. delecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delega
DELEGÁ, delég, vb. I. Tranz. A transmite cuiva dreptul de a acționa ca reprezentant al unei persoane sau al unei instituții. ♦ A însărcina pe cineva, pe timp limitat, cu executarea, supravegherea sau organizarea unei lucrări. – Din fr. déléguer, lat. delegare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delegat
DELEGÁT, -Ă, delegați, -te, s. m. și f. 1. Persoană care a primit o delegație. 2. Reprezentant sau trimis al unui stat ori al unui guvern la o conferință, la un congres sau la o organizație națională sau internațională. – Din fr. délégué, lat. delegatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delegatar
DELEGATÁR, -Ă, delegatari, -e, adj., s. m. și f. (Livr.) (Persoană) care deleagă, (persoană) care dă o delegație. – Din fr. délégataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delegaţie
DELEGÁȚIE, delegații, s. f. 1. Misiune sau însărcinare de a se prezenta sau de a acționa în numele cuiva ♦ (Concr.) Act prin care cineva este desemnat ca delegat. 2. Grup de persoane împuternicit cu o misiune specială. – Din fr. délégation, lat. delegatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delegație
DELEGÁȚIE, delegații, s. f. 1. Misiune sau însărcinare de a se prezenta sau de a acționa în numele cuiva ♦ (Concr.) Act prin care cineva este desemnat ca delegat. 2. Grup de persoane împuternicit cu o misiune specială. – Din fr. délégation, lat. delegatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delesta
DELESTÁ, delestez, vb. I. Tranz. A arunca lestul din corăbii, din baloane pentru a le ușura. – Din fr. délester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delestare
DELESTÁRE, delestări, s. f. Acțiunea de a delesta. – V. delesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deleter
DELETÉR, -Ă, deleteri, -e, adj. (Livr.) Vătămător. – Din fr. délétère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delexicaliza
DELEXICALIZÁ, pers. 3 delexicalizează, vb. I. Tranz. și refl. (Lingv.) A face să piardă sau a pierde conținutul semantic. – Pref. de- + lexical + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delexicalizare
DELEXICALIZÁRE, delexicalizări, s. f. Faptul de a (se) delexicaliza. – V. delexicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delexicalizat
DELEXICALIZÁT, -Ă, delexicalizați, -te, adj. Care nu mai are conținut semantic. – V. delexicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delfi
Delfi = Delphi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delfin
DELFÍN^1, delfini, s. m. 1. Mamifer marin cu corpul în formă de fus, care atinge mărimea de trei metri, cu botul alungit, prevăzut cu numeroși dinți conici, și care trăiește în grupuri compacte în toate mările; porc-de-mare (Delphinus delphis). 2. (Art.) Constelație din emisfera boreală, în vecinătatea Căii-Laptelui. 3. Procedeu tehnic de înot în care sportivul, culcat cu fața în jos, înaintează la suprafața apei prin mișcarea simultană și simetrică a brațelor, dinainte spre înapoi, coordonată cu bătaia simultană în plan vertical a picioarelor. – Din lat. delphinus, it. delfino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delfin
DELFÍN^2, delfini, s. m. 1. Titlu feudal purtat de unii conți din Franța. 2. Titlu purtat de fiul cel mai mare al regilor Franței, moștenitorul prezumtiv al tronului (și suzeran al provinciei Dauphiné). – Din delfin^1 (după fr. dauphin).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delfinariu
DELFINÁRIU, delfinarii, s. n. 1. Bazin amenajat pentru delfini^1 (1). 2. Sală sau clădire care adăpostește un delfinariu (1) și în care au loc reprezentații cu delfini^1 (1). – Delfin^1 + suf. -ariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delfinist
DELFINÍST, -Ă, delfiniști, -ste, s. m. și f. Înotător în stilul delfin^1 (3). – Din it. delfinista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delia
Delia, denumire purtată de Artemis, fiindcă s-a născut în insula Delos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deliana
Deliana = Delia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delianul
Delianul = Delius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delibaşă
DELIBÁȘĂ, delibași, s. m. (În epoca fanariotă) Șeful gărzii domnești, căpetenia deliilor. – Din tc. delibașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delibașă
DELIBÁȘĂ, delibași, s. m. (În epoca fanariotă) Șeful gărzii domnești, căpetenia deliilor. – Din tc. delibașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delibera
DELIBERÁ, deliberez, vb. I. 1. Intranz. (Despre membrii unei instanțe judecătorești, ai unei adunări legiuitoare) A chibzui în comun și a discuta (în secret) asupra luării unei hotărâri. 2. Tranz. A decide, a rezolva. – Din fr. délibérer, lat. deliberare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberant
DELIBERÁNT, -Ă, deliberanți, -te, adj. Care deliberează. – Din fr. délibérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberare
DELIBERÁRE, deliberări, s. f. Acțiunea de a delibera și rezultatul ei; consfătuire, chibzuire; dezbatere, deliberație. – V. delibera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberat
DELIBERÁT, -Ă, deliberați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care a fost făcut în mod intenționat, din proprie voință. – V. delibera. Cf. fr. délibéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberativ
DELIBERATÍV, -Ă, deliberativi, -e, adj. Care deliberează având dreptul de a lua o hotărâre. ◊ Vot deliberativ = vot al cărui rezultat este obligatoriu. – Din fr. délibératif, lat. deliberativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberaţie
DELIBERÁȚIE, deliberații, s. f. (Înv.) Deliberare. – Din fr. délibération, lat. deliberatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliberație
DELIBERÁȚIE, deliberații, s. f. (Înv.) Deliberare. – Din fr. délibération, lat. deliberatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicat
DELICÁT, -Ă, delicați, -te, adj. 1. (Despre aspectul unor ființe sau lucruri) Fin, gingaș, grațios; p. ext. fragil; (despre ființe) plăpând, șubred, slăbuț. ♦ (Despre culori) Discret, atenuat, pal, estompat. 2. (Despre lucruri) De bun-gust, delicat, fin. ♦ (Despre mâncăruri, băuturi, parfumuri) Care este de calitate, de mare rafinament, ales. 3. (Despre oameni și despre manifestările lor; adesea adverbial) Plin de atenție, de grijă; lipsit de asprime, de brutalitate. 4. (Despre probleme, situații etc.) Care cere mare băgare de seamă, prudență, rezervă în rezolvare. – Din fr. délicat, lat. delicatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicatesă
DELICATÉSĂ, delicatese, s. f. (Mai ales la pl.) Aliment fin, ales (îndeosebi prăjituri și specialități culinare). – Din germ. Delikatesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicateţă
DELICATÉȚĂ s. f. v. delicatețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicateță
DELICATÉȚĂ s. f. v. delicatețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicateţe
DELICATÉȚE, (2) delicateți, s. f. 1. Însușirea a ceea ce este delicat; finețe, gingășie; discreție, subtilitate. 2. Lucru, manifestare etc. delicate. [Var.: delicateță s. f.] – Din fr. délicatesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicatețe
DELICATÉȚE, (2) delicateți, s. f. 1. Însușirea a ceea ce este delicat; finețe, gingășie; discreție, subtilitate. 2. Lucru, manifestare etc. delicate. [Var.: delicateță s. f.] – Din fr. délicatesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicios
DELICIÓS, -OÁSĂ, delicioși, -oase, adj. (Despre mâncăruri și băuturi) Foarte gustos, savuros. ♦ Fig. Extrem de plăcut, încântător, fermecător. – Din fr. délicieux, lat. deliciosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliciu
DELÍCIU, delicii, s. n. Plăcere deosebit de mare; desfătare. ♦ Fig. (Fam.) Lucru, ființă încântătoare. – Din lat. delicium, fr. délice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delict
DELÍCT, delicte, s. n. Fapt nepermis de legea penală; infracțiune de mai mică gravitate, care se sancționează cu amendă penală sau cu închisoare corecțională. – Din lat. delictum. Cf. fr. délit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delictual
DELICTUÁL, -Ă, delictuali, -e, adj. Delictuos. [Pr.: -tu-al] – Cf. delict.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delictuos
DELICTUÓS, -OÁSĂ, delictuoși, -oase, adj. (Despre fapte) Care prezintă caracterele unui delict, care ține de delict; delictual. [Pr.: -tu-os] – Din fr. délictueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvent
DELICVÉNT, -Ă s. m. și f. v. delincvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvenţă
DELICVÉNȚĂ s. f. v. delincvență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvență
DELICVÉNȚĂ s. f. v. delincvență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvescent
DELICVESCÉNT, -Ă, delicvescenți, -te, adj. (Despre substanțe chimice) Care absoarbe vaporii de apă din atmosferă până la solubilizare. – Din fr. déliquescent, lat. deliquescens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvescenţă
DELICVESCÉNȚĂ s. f. (Chim.) Proprietate a unor substanțe solide de a fi delicvescente. ♦ Fig. Decadență, degenerare. – Din fr. déliquescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delicvescență
DELICVESCÉNȚĂ s. f. (Chim.) Proprietate a unor substanțe solide de a fi delicvescente. ♦ Fig. Decadență, degenerare. – Din fr. déliquescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deligaţie
DELIGÁȚIE s. f. Aplicație a unui bandaj, a unui aparat sau a unui medicament extern. – Din fr. déligation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deligație
DELIGÁȚIE s. f. Aplicație a unui bandaj, a unui aparat sau a unui medicament extern. – Din fr. déligation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delimita
DELIMITÁ, delimitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) stabili, a (se) fixa limitele unui lucru; a (se) mărgini, a (se) limita. ♦ A (se) contura. ♦ Refl. A-și preciza poziția într-un anumit context. – Din fr. délimiter, lat. delimitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delimitabil
DELIMITÁBIL, -Ă, delimitabili, -e, adj. Care poate fi delimitat. – Din fr. délimitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delimitare
DELIMITÁRE, delimitări, s. f. Acțiunea de a (se) delimita și rezultatul ei; fixare a limitelor unui lucru. – V. delimita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delimitativ
DELIMITATÍV, -Ă, delimitativi, -e, adj. (Rar) Care delimitează, care servește pentru a delimita; delimitator. – Delimita + suf. -ativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delimitator
DELIMITATÓR, -OÁRE, delimitatori, -oare, adj. Delimitativ. – Delimita + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delincvent
DELINCVÉNT, -Ă, delincvenți, -te, s. m. și f. Persoană care a săvârșit un delict. [Var.: delicvent, -ă s. m. și f.] – Din lat. delinquens, -ntis. Cf. fr. délinquant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delincvenţă
DELINCVÉNȚĂ, delincvențe, s. f. 1. Fenomen social care constă în săvârșirea de delicte. 2. Totalitatea delictelor săvârșite, la un moment dat, într-un anumit mediu sau de către persoane de o anumită vârstă. [Var.: delicvénță s. f.] – Din fr. délinquance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delincvență
DELINCVÉNȚĂ, delincvențe, s. f. 1. Fenomen social care constă în săvârșirea de delicte. 2. Totalitatea delictelor săvârșite, la un moment dat, într-un anumit mediu sau de către persoane de o anumită vârstă. [Var.: delicvénță s. f.] – Din fr. délinquance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delineavit
DELINEÁVIT s. n. Cuvânt care însoțește, într-unul din colțurile de jos ale unei gravuri, numele autorului. [Pr.: -ne-a-] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delintersa
DELINTERSÁ, delintersez, vb. I. Tranz. A îndepărta, pe cale chimică sau mecanică, firele scurte de pe semințele de bumbac egrenate, înainte de decorticarea lor. – Pref. de- + linters.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delintersare
DELINTERSÁRE, delintersări, s. f. Acțiunea de a delintersa și rezultatul ei. – V. delintersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delir
DELÍR, deliruri, s. n. 1. Tulburare a conștiinței, manifestată prin halucinații, aiurări, iluzii etc., întâlnită în unele boli mintale, în stări febrile etc. 2. Fig. Stare de exaltare, de extaz, de frenezie; entuziasm excesiv. – Din fr. délire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delira
DELIRÁ, delirez, vb. I. Intranz. A fi în stare de delir; a aiura. – Din fr. délirer, lat. delirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delirant
DELIRÁNT, -Ă, deliranți, -te, adj. Care este în stare de delir (1), ca de delir. ♦ Fig. Care se manifestă într-o formă asemănătoare delirului (1); excesiv, exaltat, frenetic. – Din fr. délirant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delirare
DELIRÁRE, delirări, s. f. Acțiunea de a delira și rezultatul ei. – V. delira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliricizare
DELIRICIZÁRE, deliricizări, s. f. Pierdere sau înlăturare a lirismului. – Pref. de- + liricizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliriumtremens
DELÍRIUM TRÉMENS loc. s. n. Criză caracterizată prin delir (1), halucinații vizuale sau auditive și tremurături ale feței și ale membrelor, care apare la alcoolicii cronici. [Pr.: -ri-um] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliteraturizat
DELITERATURIZÁT adj. v. deliteraturiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

delitescenţă
DELITESCÉNȚĂ, delitescențe, s. f. Dispariție subită a unei tumori sau a unei inflamații. – Din fr. délitescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delitescență
DELITESCÉNȚĂ, delitescențe, s. f. Dispariție subită a unei tumori sau a unei inflamații. – Din fr. délitescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deliu
DELÍU, -ÍE, delii, s. m., adj. 1. S. m. Soldat din călărimea ușoară turcă. ♦ (În Țara Românească și în Moldova) Soldat din corpul de călăreți înființat de Mihai Viteazul odată cu corpul beșliilor; (în perioada fanariotă) soldat din garda domnească. 2. Adj., s. m. (Om) voinic, viteaz, îndrăzneț. 3. Adj. Furios, vehement, nebun. – Din tc. deli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delius
Delius, denumire purtată de Apollo, fiindcă s-a născut în insula Delos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delniţă
DÉLNIȚĂ, delnițe, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Parte din hotarul moșiei satului care se afla în stăpânirea ereditară a unei familii de țărani ce locuiau în satul respectiv; jirebie. 2. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Parte dintr-o anumită subîmpărțire structurală a pământului satului. Patru delnițe de fânaț. 3. (Înv. și pop.) Fâșie îngustă și lungă de teren situată într-o luncă sau pe un delușor; p. ext. moșie, proprietate. – Cf. ucr. d i 1’ n y c’ a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delniță
DÉLNIȚĂ, delnițe, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Parte din hotarul moșiei satului care se afla în stăpânirea ereditară a unei familii de țărani ce locuiau în satul respectiv; jirebie. 2. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Parte dintr-o anumită subîmpărțire structurală a pământului satului. Patru delnițe de fânaț. 3. (Înv. și pop.) Fâșie îngustă și lungă de teren situată într-o luncă sau pe un delușor; p. ext. moșie, proprietate. – Cf. ucr. d i 1’ n y c’ a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deloc
DELÓC adv. Nicidecum. – De^4 + loc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delos
Delos, una dintre insulele Cyclade, denumită mai înainte Ortygia. Acolo s-au născut Apollo și Artemis (v. și Apollo) și tot acolo există un faimos oracol al lui Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delphi
Delphi, oraș din Phocis, socotit în Antichitate drept centrul universului. Acolo se afla un vestit templu al lui Apollo și tot acolo exista și un faimos oracol.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delphus
Delphus, unul dintre fiii lui Poseidon și întemeietorul cetății Delphi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

delta
DÉLTA, delta, s. m. A patra literă a aflabetului grecesc (în formă de triunghi). ♦ Fig. Simbol al adevărului; p. ext. adevăr. – Din gr. délta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltaic
DELTÁIC, -Ă, deltaici, -ce, adj. Care ține de deltă, privitor la deltă. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. deltaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltaplan
DELTAPLÁN, deltaplane, s. n. 1. Aparat de zbor foarte ușor (de forma literei grecești delta) care poate plana în curentul dinamic de pantă sau pluti în curentul termic ascensional. 2. Deltaplanism. – Din fr. deltaplan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltaplanism
DELTAPLANÍSM s. n. Sport aviatic practicat cu deltaplanul (1); deltaplan (2). – Din fr. deltaplanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltaplanist
DELTAPLANÍST, deltaplaniști, s. m. Pilot sportiv al deltaplanului. – Din fr. deltaplaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltă
DÉLTĂ, delte, s. f. Formă de relief rezultată din depunerea de mâl și de nisip la vărsarea unei ape curgătoare într-un lac, în mare sau în ocean, pe un teren cu panta lină, în condițiile lipsei mareelor și a acțiunii curenților litorali. – Din fr. delta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deltoid
DELTOÍD, -Ă, deltoizi, -de, adj., s. m. 1. Adj. În formă de triunghi. 2. S. m. Mușchi al articulației umărului, în forma literei delta, fixat pe omoplat, claviculă și capătul humerusului, care determină rotația internă și externă a brațului. – Din fr. deltoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluleţ
DELULÉȚ, delulețe, s. n. (Rar) Delușor. – Deal + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluleț
DELULÉȚ, delulețe, s. n. (Rar) Delușor. – Deal + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluros
DELURÓS, -OÁSĂ, deluroși, -oase, adj. Cu multe dealuri (1); accidentat. – Deal + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluşor
DELUȘÓR, delușoare, s. n. Diminutiv al lui deal; deluț, deluleț. – Deal + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

delușor
DELUȘÓR, delușoare, s. n. Diminutiv al lui deal; deluț, deluleț. – Deal + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluţ
DELÚȚ, deluțe, s. n. (Rar) Delușor. – Deal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluț
DELÚȚ, deluțe, s. n. (Rar) Delușor. – Deal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluvial
DELUVIÁL, -Ă, deluviali, -e, adj. (Despre soluri) Care este format din deluvii. [Pr.: -vi-al] – Din it. deluvial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluviu
DELÚVIU, deluvii, s. n. Material sedimentar provenit din alterarea și dezagregarea rocilor, aflat în curs de scurgere sub influența apelor de șiroire pe pantele diferiților versanți. – Din lat. diluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deluzoriu
DELUZÓRIU, -IE, deluzorii, adj. (Livr.) Înșelător, iluzoriu. – Din fr. délusoire, lat. delusorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demachia
DEMACHIÁ, demachiez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) șterge machiajul sau fardul. [Pr.: -chi-a] – Din fr. démaquiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demachiant
DEMACHIÁNT, -Ă, demachianți, -te, adj., s. n. (Produs cosmetic) care demachiază. [Pr.: -chi-ant. – Pl. și: (m.) demachianți] – Din fr. démaquillant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demachiat
DEMACHIÁT^1 s. n. Demachiere. [Pr.: -chi-at] – V. demachia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demachiat
DEMACHIÁT^2, -Ă, demachiați, -te, adj. Cu machiajul sau fardul șters de pe obraz, ochi etc. [Pr.: -chi-at] – V. demachia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demachiere
DEMACHIÉRE, demachieri, s. f. Acțiunea de a (se) demachia și rezultatul ei. [Pr.: -chi-e-] – V. demachia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagnetiza
DEMAGNETIZÁ, demagnetizez, vb. I. Tranz. și refl. A pierde sau a face ca un corp să-și piardă proprietățile magnetice. – Din fr. démagnétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagnetizant
DEMAGNETIZÁNT, -Ă, demagnetizanți, -te, adj. Care produce demagnetizare. – Din fr. démagnétisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagnetizare
DEMAGNETIZÁRE, demagnetizări, s. f. Acțiunea de a (se) demagnetiza și rezultatul ei. – V. demagnetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagnetizat
DEMAGNETIZÁT, -Ă, demagnetizați, -te, adj. Care și-a pierdut proprietățile magnetice. – V. demagnetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagnetizor
DEMAGNETIZÓR, demagnetizoare, s. n. Dispozitiv electromagnetic folosit pentru demagnetizare. – Din fr. démagnétiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagog
DEMAGÓG, -Ă, demagogi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care caută să-și creeze o popularitate prin discursuri bombastice, prin promisiuni mincinoase etc. – Din fr. démagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagogic
DEMAGÓGIC, -Ă, demagogici, -ce, adj. Propriu demagogilor sau demagogiei, privitor la demagogi sau la demagogie; în spiritul demagogiei. – Din fr. démagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demagogie
DEMAGOGÍE, demagogii, s. f. Înșelare a opiniei publice prin promisiuni mincinoase, discursuri bombastice etc., practicată de cineva pentru a-și crea popularitate; purtare de demagog. – Din fr. démagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demantela
DEMANTELÁ, demantelez, vb. I. Tranz. (Livr.) A demola; fig. a dezorganiza. – Din fr. démanteler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demara
DEMARÁ, demarez, vb. I. 1. Intranz. (Despre autovehicule, motoare etc.) A se pune în mișcare, a porni. 2. Tranz. A dezlega odgoanele unei corăbii (în vederea plecării). 3. Intranz. Fig. A-și lua avânt, a porni în viteză – Din fr. démarrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demaraj
DEMARÁJ, demaraje, s. n. 1. Demarare. 2. Dezlegare a odgoanelor unei corăbii (în vederea plecării). 3. Început al unei activități. 4. Fig. (Sport) Avânt, forță, viteză cu care se pornește într-o cursă, într-o întrecere etc. – Din fr. démarrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarare
DEMARÁRE, demarări, s. f. Acțiunea de a demara și rezultatul ei; demaraj. – V. demara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarca
DEMARCÁ, demarchez, vb. I. 1. Tranz. A însemna printr-o linie de demarcație; a delimita, a despărți, a hotărnici. 2. Refl. (Sport) A scăpa de sub supravegherea adversarului. [Prez. ind. și: demárc] – Din fr. démarquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcaj
DEMARCÁJ, demarcaje, s. n. Demarcare. ♦ Luare a unor pasaje dintr-o carte spre a le transpune în alta. – Din fr. démarquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcare
DEMARCÁRE, demarcări, s. f. Acțiunea de a (se) demarca și rezultatul ei. – V. demarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcat
DEMARCÁT, -Ă, demarcați, -te, adj. 1. (Despre suprafețe, spații etc.) Care este delimitat printr-o linie de demarcație. 2. (Despre sportivi angajați într-un meci, într-o întrecere) Care a scăpat de sub urmărirea adversarului. – V. demarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcativ
DEMARCATÍV, -Ă, demarcativi, -e, adj. De demarcație. – Din fr. démarcatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcaţie
DEMARCÁȚIE, demarcații, s. f. Delimitare, despărțire, separare. ♦ Operație prin care se stabilește frontiera dintre două state sau linia despărțitoare dintre două suprafețe de teren. ◊ Linie de demarcație = linie care desparte două țări sau două suprafețe de teren. [Var.: demarcațiúne s. f.] – Din fr. démarcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcație
DEMARCÁȚIE, demarcații, s. f. Delimitare, despărțire, separare. ♦ Operație prin care se stabilește frontiera dintre două state sau linia despărțitoare dintre două suprafețe de teren. ◊ Linie de demarcație = linie care desparte două țări sau două suprafețe de teren. [Var.: demarcațiúne s. f.] – Din fr. démarcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcaţiune
DEMARCAȚIÚNE s. f. v. demarcație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demarcațiune
DEMARCAȚIÚNE s. f. v. demarcație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demaror
DEMARÓR, demaroare, s. n. Mecanism, motor sau instalație cu ajutorul cărora se pornesc motoarele cu ardere internă. – Din fr. démarreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demasca
DEMASCÁ, demásc, vb. I. Tranz. și refl. 1. A(-și) scoate masca. 2. Fig. A (se) arăta în adevărata lumină, a(-și) da pe față planurile, acțiunile, gândurile ascunse. 3. A descoperi inamicului, prin nerespectarea regulilor de mascare, un obiectiv sau o acțiune ascunsă. – Din fr. démasquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demascabil
DEMASCÁBIL, -Ă, demascabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi demascat. – Demasca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demascare
DEMASCÁRE, demascări, s. f. Acțiunea de a (se) demasca și rezultatul ei; dezvăluire, dare în vileag. – V. demasca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demasculiniza
DEMASCULINIZÁ, demasculinizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde caracterele de bărbat. – Din fr. démasculiniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demasculinizare
DEMASCULINIZÁRE, demasculinizări, s. f. Faptul de a (se) demasculiniza. – V. demasculiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demasculinizat
DEMASCULINIZÁT, -Ă, demasculinizați, -te, adj. Care și-a pierdut trăsăturile bărbătești. – V. demasculiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dematerializa
DEMATERIALIZÁ, dematerializez, vb. I. Tranz. și refl. A face să piardă sau a pierde caracteristicile materiei sau chiar materia. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. dématérialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dematerializare
DEMATERIALIZÁRE, dematerializări, s. f. Acțiunea de a (se) dematerializa și rezultatul ei. [Pr.: -ri-a-] – V. dematerializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dematerializat
DEMATERIALIZÁT, -Ă, dematerializați, -te, adj. Care a pierdut caracterele evidente ale materiei. [Pr.: -ri-a-] – V. dematerializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demă
DÉMĂ, deme, s. f. Unitate administrativ-teritorială în Grecia antică și în Imperiul Bizantin. – Din fr. dème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demâncare
DEMÂNCÁRE s. f. (Pop.) Mâncare, hrană, bucate; demâncat. – De^4 + mâncare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demâncat
DEMÂNCÁT s. n. (Pop.) Demâncare. – De^4 + mâncat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dement
DEMÉNT, -Ă, demenți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. Alienat mintal, nebun. 2. Adj. De om nebun; nebunesc. – Din fr. dément, lat. demens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demenţă
DEMÉNȚĂ, demențe, s. f. Alienație mintală; nebunie. ◊ Demență precoce = formă de schizofrenie care apare la tineri. Demență senilă = demență care progresează odată cu vârsta. ♦ Fig. Surescitare intensă. – Din fr. démence, lat. dementia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demență
DEMÉNȚĂ, demențe, s. f. Alienație mintală; nebunie. ◊ Demență precoce = formă de schizofrenie care apare la tineri. Demență senilă = demență care progresează odată cu vârsta. ♦ Fig. Surescitare intensă. – Din fr. démence, lat. dementia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demenţial
DEMENȚIÁL, -Ă, demențiali, -e, adj. Caracteristic unui nebun, care denotă nebunie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. démentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demențial
DEMENȚIÁL, -Ă, demențiali, -e, adj. Caracteristic unui nebun, care denotă nebunie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. démentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demers
DEMÉRS, demersuri, s. n. Acțiune întreprinsă (pe lângă cineva) în susținerea unei cauze; intervenție în scopul obținerii unui anumit rezultat. – De^4 + mers (după fr. démarche).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demeter
Demeter, în mitologia greacă, zeița agriculturii și a roadelor pămîntului. Era fiica lui Cronus și a Rheei și aparținea generației olimpienilor. Demeter a avut cu Zeus o unică fiică, pe Persephone, de care era strîns legată atît în ceea ce privește cultul cît și legenda. În timp ce culegea pe un cîmp flori, pe Persephone a înghițit-o pămîntul; ea a fost răpită de unchiul ei, Pluto, care a dus-o cu el în Infern. Zadarnic a căutat-o îndurerată Demeter nouă zile și nouă nopți, cutreierînd lumea în lung și-n lat. Nimeni nu-i știa de urmă. Într-un tîrziu, mama a aflat de la Apollo de soarta fiicei ei. Cuprinsă de jale, Demeter părăsește atunci Olympul și jură să nu-și reia îndatoririle divine și locul în rîndul zeilor, decît în ziua cînd îi va fi înapoiată Persephone. Rătăcind pe pămînt, după multe peregrinări, ajunge la Eleusis și zăbovește o vreme mai îndelungată la curtea regelui Celeus (v. și Triptolemus și Demopho(o)n). Între timp, cum pămîntul nu mai rodește și holdele se usucă, Zeus îl trimite pe Hermes să i-o aducă înapoi pe Persephone. Dar reîntoarcerea fiicei la mama ei nu mai este posibilă. Ascalaphus a văzut-o pe Persephone cum s-a înfruptat în Infern dintr-o rodie. În felul acesta ea s-a legat, o dată pentru totdeauna, de lumea subpămînteană. Mînioasă, Demeter îl transformă pe Ascalaphus – singurul martor al sacrilegiului comis – în bufniță (v. și Ascalaphus). Persephone însă trebuie să rămînă alături de Pluto. La insistențele lui Demeter se ajunge totuși la o înțelegere: șase luni din an Persephone va sta alături de soțul ei în regatul subpămîntean și șase luni le va petrece pe pămînt, lîngă mama ei. Reîntoarcerea ei pe pîmînt era însoțită de venirea primăverii, de renașterea naturii și de plinătatea verii. Absența ei era marcată de ariditate, de anotimpul trist al iernii în care Demeter ducea dorul fiicei ei. În mitologia romană Demeter purta numele de Ceres, o veche divinitate cu care a fost asimilată.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demetra
Demetra = Demeter.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demi-
DEMI- Element de compunere însemnând „(pe) jumătate”, „(relativ) puțin”, „parțial”, care servește la formarea unor substantive și adjective ca: demipensiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demilitariza
DEMILITARIZÁ, demilitarizez, vb. I. Tranz. A desființa total sau parțial, în urma unei convenții internaționale, forțele armate, armamentul, instalațiile și orice activitate cu caracter militar, într-o regiune, o țară etc. ♦ A reda caracterul civil unor instituții, întreprinderi etc. militarizate. – Din fr. démilitariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demilitarizare
DEMILITARIZÁRE, demilitarizări, s. f. Acțiunea de a demilitariza și rezultatul ei. – V. demilitariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demilitarizat
DEMILITARIZÁT, -Ă, demilitarizați, -te, adj. (Despre țări, teritorii etc.) Care a fost lipsit de armată, de fortificații sau de industrie militară. ◊ Zonă demilitarizată = fâșie de teritoriu (de-a lungul graniței dintre două state) în care se interzice, prin convenții internaționale, să se construiască fortificații, instalații militare etc. sau să se țină forțe armate. – V. demilitariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demimondă
DEMIMÓNDĂ, demimonde, s. f. (Franțuzism) Demimondenă. – Din fr. demi-monde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demimonden
DEMIMONDÉN, -Ă, demimondeni, -e, s. f., adj. 1. S. f. (Înv.) Femeie cu purtări ușuratice; cochetă. 2. Adj. Care se referă la o demimondenă (1) sau la apucăturile ei. – Din fr. démi-mondaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demina
DEMINÁ, deminez, vb. I. Tranz. A înlătura, a curăța un loc de mine explozive. – Din fr. déminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deminare
DEMINÁRE, deminări, s. f. Acțiunea de a demina și rezultatul ei. – V. demina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demineraliza
DEMINERALIZÁ, demineralizez, vb. I. Tranz. A elimina componenții minerali dintr-o substanță de natură organică. ♦ Refl. (Despre substanțe organice) A-și pierde componenții minerali. – Din fr. déminéraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demineralizare
DEMINERALIZÁRE, demineralizări, s. f. Eliminare a componenților minerali dintr-o substanță de natură organică. ♦ Sărăcire a organismului, mai ales a articulațiilor, de sărurile anorganice proprii. – V. demineraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demipensiune
DEMIPENSIÚNE, demipensiuni, s. f. Pensiune în care se asigură o singură masă pe zi. – Demi- + pensiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisec
DEMISÉC, demiseci, adj. invar. (Despre vinuri) Care are un gust intermediar între dulce și sec. – Din fr. demi-sec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisie
DEMÍSIE, demisii, s. f. Act, cerere (scrisă) prin care un salariat, un demnitar se retrage dintr-o funcție, dintr-o slujbă etc. [Var.: (înv.) dimísie s. f.] – Din fr. démission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisiona
DEMISIONÁ, demisionez, vb. I. Intranz. A-și prezenta demisia. [Pr.: -si-o-] – Din fr. démissionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisionar
DEMISIONÁR, -Ă, demisionari, -e, adj. Care demisionează sau a demisionat (recent). [Pr.: -si-o-] – Din fr. démissionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisionare
DEMISIONÁRE, demisionări, s. f. Acțiunea de a demisiona. [Pr.: -si-o-] – V. demisiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisionat
DEMISIONÁT, -Ă, demisionați, -te, adj. (Despre oameni) Care s-a retras prin cerere dintr-o funcție, o activitate etc.; care și-a prezentat demisia. [Pr.: -si-o-] – V. demisiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demisol
DEMISÓL, demisoluri, s. n. Parte a unei clădiri situată pe jumătate sub nivelul solului, sub parter. – Demi- + sol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demistifica
DEMISTIFICÁ, demistífic, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, o idee să-și piardă caracterul mistificator. ♦ A demitiza. – După fr. démystifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demistificare
DEMISTIFICÁRE, demistificări, s. f. Acțiunea de a demistifica și rezultatul ei. – V. demistifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demistificat
DEMISTIFICÁT, -Ă, demistificați, -te, adj. Care a fost readus la ipostaza reală, după ce fusese denaturat. – V. demistifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demistificator
DEMISTIFICATÓR, -OÁRE, demistificatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care demistifică. – Demistifica + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demite
DEMÍTE, demít, vb. III. Tranz. A scoate pe cineva dintr-o demnitate, dintr-o funcție etc.; a destitui, a concedia. – Din fr. démettre, lat. demittere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitentă
DEMITÉNTĂ s. f. Tentă între luminos și întunecat într-o pictură sau gravură. – Din fr. demi-teinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitere
DEMÍTERE, demiteri, s. f. Acțiunea de a demite și rezultatul ei; destituire, concediere. – V. demite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitiza
DEMITIZÁ, demitizez, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, o idee să-și piardă caracterul mitic. ♦ P. gener. A face să dispară o afirmație falsă; a demistifica. – Cf. it. demitizzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitizant
DEMITIZÁNT, -Ă, demitizanți, -te, adj. Care demitizează; demitizator. – Demitiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitizare
DEMITIZÁRE, demitizări, s. f. Acțiunea de a demitiza. – V. demitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitizat
DEMITIZÁT, -Ă, demitizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterul mitic. – V. demitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demitizator
DEMITIZATÓR, -OÁRE, demitizatori, -oare, adj. Demitizant. – Demitiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demiu
DEMÍU, demiuri, s. f. Pardesiu gros, mai puțin călduros decât paltonul. – Din fr. [paletot de] demi[-saison],
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demiurg
DEMIÚRG, demiurgi, s. m. Nume dat, în filosofia lui Platon, Creatorului divin care a făurit lumea; Creatorul Universului; p. ext. principiu activ și creator. [Pr.: -mi-urg] – Din lat. demiurgus, fr. demiurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demiurgic
DEMIÚRGIC, -Ă, demiurgici, -ce, adj. De demiurg. [Pr.: -mi-ur-] – Din fr. démiurgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demivoleu
DEMIVOLÉU, demivoleuri, s. n. Lovitură (la tenis) prin care mingea este expediată imediat după contactul ei cu solul. – Din fr. demi-volée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demixta
DEMIXTÁ, demixtez, vb. I. Tranz. A despărți în școli sau clase diferite fetele de băieți. – Pref. de- + mixt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demixtare
DEMIXTÁRE, demixtări, s. f. Acțiunea de a demixta. – V. demixta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demixtat
DEMIXTÁT, -Ă, demixtați, -te, adj. (Despre clase, școli etc.) Care grupează separat fetele și băieții. – V. demixta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demn
DEMN, -Ă, demni, -e, adj. 1. Vrednic (de...). ♦ Capabil, destoinic. 2. Care impune respect; respectabil; rezervat, sobru. – Din lat. dignus (după lemn < lignum, semn < signum etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demnitar
DEMNITÁR, demnitari, s. m. Înalt funcționar al statului. – Din fr. dignitaire (după demn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demnitate
DEMNITÁTE, (2) demnități, s. f. 1. Calitatea de a fi demn, atitudine demnă (2); autoritate morală, prestigiu. ♦ Gravitate, măreție. 2. Funcție sau însărcinare înaltă în stat; rang. – Din lat. dignitas, -atis (după demn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoazelă
DEMOAZÉLĂ, demoazele, s. f. (Înv.) Domnișoară. – Din fr. demoiselle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demobiliza
DEMOBILIZÁ, demobilizez, vb. I. Tranz. 1. A lăsa la vatră trupele mobilizate, a trece armata la starea de pace. 2. Fig. A face să slăbească forța combativă, vigoarea, tenacitatea cuiva; a descuraja. – Din fr. démobiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demobilizare
DEMOBILIZÁRE, demobilizări, s. f. Acțiunea de a demobiliza și rezultatul ei. – V. demobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demobilizat
DEMOBILIZÁT, -Ă, demobilizați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Lăsat la vatră. 2. Fig. Cu puterea de luptă slăbită, lipsit de energie. – V. demobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demobilizator
DEMOBILIZATÓR, -OÁRE, demobilizatori, -oare, adj. Care demobilizează (2); descurajant. – Demobiliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democrat
DEMOCRÁT, -Ă, democrați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Adept) al democrației. 2. Adj. Democratic. ◊ Democrat-creștin = (despre partide) care adoptă principiul democrației creștine; (despre persoane) care face parte dintr-un astfel de partid. – Din fr. démocrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratic
DEMOCRÁTIC, -Ă, democratici, -ce, adj. Care aparține democrației, caracteristic, propriu democrației; bazat, organizat pe principiile democrației; democrat (2). – Din fr. démocratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratism
DEMOCRATÍSM s. n. Totalitatea principiilor care exprimă, garantează și asigură realizarea libertăților democratice. – Din fr. démocratisme. Cf. rus. demokratizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratiza
DEMOCRATIZÁ, democratizez, vb. I. Tranz. A reorganiza un stat, o instituție etc. pe baze democratice; a introduce un regim democratic. – Din fr. démocratiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratizabil
DEMOCRATIZÁBIL, -Ă, democratizabili, -e, adj. Care poate fi democratizat. – Democratiza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratizare
DEMOCRATIZÁRE, democratizări, s. f. Acțiunea de a democratiza și rezultatul ei. – V. democratiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democratură
DEMOCRATÚRĂ, democraturi, s. f. (Livr.) Falsă democrație. – Din fr. démocrature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democraţie
DEMOCRAȚÍE, democrații, s. f. Formă de guvernare în care supremația aparține poporului – Din fr. démocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

democrație
DEMOCRAȚÍE, democrații, s. f. Formă de guvernare în care supremația aparține poporului – Din fr. démocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoda
DEMODÁ, demodez, vb. I. Refl. A înceta să mai fie la modă. – Din fr. démoder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demodare
DEMODÁRE, demodări, s. f. Faptul de a se demoda; învechire, perimare. – V. demoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demodat
DEMODÁT, -Ă, demodați, -te, adj. Care nu mai este la modă; învechit, perimat. – V. demoda. Cf. fr. démodé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demodoc
Demodoc = Demodocus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demodocus
Demodocus 1. Aed lăsat de către Agamemnon – cînd a plecat în războiul troian – ca s-o îndrume și s-o ocrotească pe Clytaemnestra. N-a putut-o feri însă de dragostea pentru Aegisthus. 2. Aed care a cîntat în palatul lui Alcinous, în prezența lui Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demodulator
DEMODULATÓR, demodulatoare, s. n. Parte a unui aparat de radio în care are loc demodulația. – Din germ. Demodulator, fr. démodulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demodulaţie
DEMODULÁȚIE, demodulații, s. f. Separare a oscilației de frecvență joasă de unda purtătoare de înaltă frecvență. – Din germ. Demodulation, fr. démodulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demodulație
DEMODULÁȚIE, demodulații, s. f. Separare a oscilației de frecvență joasă de unda purtătoare de înaltă frecvență. – Din germ. Demodulation, fr. démodulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demofobie
DEMOFOBÍE s. f. Teamă patologică de mulțime. – Din fr. démophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demofonte
Demofonte = Demopho(o)n.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demograf
DEMOGRÁF, demografi, s. m. Specialist în demografie. – Din fr. démographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demografic
DEMOGRÁFIC, -Ă, demografici, -ce, adj. Care aparține demografiei, privitor la demografie. ◊ Factor demografic = element constitutiv al societății, exprimat de densitatea populației, ritmul de creștere, structura și mobilitatea ei. Explozie demografică = accelerare a ritmului de creștere a populației. – Din fr. démographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demografie
DEMOGRAFÍE s. f. Știință care, prin metode cantitative, studiază fenomene și procese privitoare la numărul, repartiția geografică, structura, densitatea, mișcarea populației umane și compoziția ei pe grupe de vârstă, de sexe etc. – Din fr. démographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demola
DEMOLÁ, demolez, vb. I. Tranz. A dărâma o construcție sau un element de construcție (desfăcând piesă cu piesă). – Din fr. démolir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demolare
DEMOLÁRE, demolări, s. f. Acțiunea de a demola și rezultatul ei; dărâmare, demolițiune. – V. demola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoliţie
DEMOLÍȚIE s. f. v. demolițiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoliție
DEMOLÍȚIE s. f. v. demolițiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoliţiune
DEMOLIȚIÚNE, demolițiuni, s. f. (Rar) Demolare, dărâmare. [Pr.: -ți-u-. – Var.: demolíție s. f.] – Din fr. démolition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demolițiune
DEMOLIȚIÚNE, demolițiuni, s. f. (Rar) Demolare, dărâmare. [Pr.: -ți-u-. – Var.: demolíție s. f.] – Din fr. démolition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demon
DÉMON, demoni, s. m. 1. Diavol, drac. ♦ Fig. Om rău. ♦ Ființă imaginară considerată ca spirit al răului. 2. (În scrierile romanticilor) Personificare a eroismului, a curajului, a răzvrătirii și uneori a frumuseții fizice. ♦ (În gândirea mitică și în poezie) Geniu al neliniștii, care stârnește dorințe, pasiuni etc. [Var.: (reg.) dímon s. m.] – Din ngr. démonas. Cf. fr. démon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonetiza
DEMONETIZÁ, demonetizez, vb. I. 1. Tranz. A scoate, a retrage din circulație anumite monede. 2. Refl. (Despre monede) A se devaloriza. ♦ Fig. A-și pierde, a-și reduce valoarea; a se deprecia, a se banaliza. – Din fr. démonétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonetizare
DEMONETIZÁRE, demonetizări, s. f. Acțiunea de a (se) demonetiza și rezultatul ei. – V. demonetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoniac
DEMONIÁC, -Ă, demoniaci, -ce, adj. Demonic. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. démoniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonic
DEMÓNIC, -Ă, demonici, -ce, adj. De demon; drăcesc, diabolic, demoniac, satanic. – Din lat. daemonicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonie
DEMONÍE, demonii, s. f. (Rar) Demonism. – Demon + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonism
DEMONÍSM s. n. Credință în demoni; demonie. ♦ Atitudine diabolică. – Din fr. démonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoniza
DEMONIZÁ, demonizez, vb. I. Tranz. A da caracter demonic; a atrage de partea diavolului, a răului. – Demon + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonolatrie
DEMONOLATRÍE s. f. Adorație a demonilor. – Din fr. démonolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonolatru
DEMONOLÁTRU, -Ă, demonolatri, -e, adj., s. m. (Persoană) care adoră demonii. – Din fr. demonolâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonologie
DEMONOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul credințelor populare despre demoni. – Din fr. démonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonomanie
DEMONOMANÍE s. f. Formă de nebunie care constă în credința de a fi stăpânit de demon. – Din fr. démonomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstra
DEMONSTRÁ, demonstrez, vb. I. 1. Tranz. A arăta în mod convingător, prin argumente, prin raționamente logice sau prin exemple concrete, adevărul sau neadevărul unei afirmații, al unui fapt etc.; a proba, a dovedi. ♦ A face dovada, prin calcule și prin raționamente, a adevărului exprimat într-o teoremă, într-o formulă etc. 2. Intranz. (Despre mulțimi de oameni) A manifesta. – Din fr. démontrer, lat. demonstrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrabil
DEMONSTRÁBIL, -Ă, demonstrabili, -e, adj. Care poate fi demonstrat. – Din fr. démontrable, lat. demonstrabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrabilitate
DEMONSTRABILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi demonstrabil. – Din fr. démonstrabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrant
DEMONSTRÁNT, -Ă, demonstranți, -te, s. m. și f. Persoană care participă la o demonstrație (3); manifestant. – Din rus. demonstrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrare
DEMONSTRÁRE, demonstrări, s. f. Acțiunea de a demonstra și rezultatul ei; dovedire, argumentare. – V. demonstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrativ
DEMONSTRATÍV, -Ă, demonstrativi, -e, adj. 1. Care demonstrează sau servește la o demonstrație; ilustrativ. 2. (Despre gesturi, manifestări etc.) Care exprimă, în mod ostentativ, un sentiment, o părere etc. 3. (În sintagmele) Pronume demonstrativ = pronume care arată locul în timp sau în spațiu al unui obiect față de vorbitor. Adjectiv demonstrativ = adjectiv care arată depărtarea sau apropierea unui obiect. – Din fr. démonstratif, lat. demonstrativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstraţie
DEMONSTRÁȚIE, demonstrații, s. f. 1. Dovedire, pe bază de argumente și de exemple concrete, a realității unui fapt; demonstrare, argumentare. ♦ Șir de calcule, de raționamente etc. prin care se dovedește adevărul unei teoreme sau conținutul unei formule. 2. Procedeu de adâncire deductivă a adevărului unui enunț. 3. Manifestație publică cu caracter politic-social. 4. Exteriorizare a unui sentiment. ♦ Demonstrație de forță = concentrare și desfășurare a unor forțe militare cu scopul de a intimida. – Din fr. démonstration, lat. demonstratio, (3) rus. demonstrațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonstrație
DEMONSTRÁȚIE, demonstrații, s. f. 1. Dovedire, pe bază de argumente și de exemple concrete, a realității unui fapt; demonstrare, argumentare. ♦ Șir de calcule, de raționamente etc. prin care se dovedește adevărul unei teoreme sau conținutul unei formule. 2. Procedeu de adâncire deductivă a adevărului unui enunț. 3. Manifestație publică cu caracter politic-social. 4. Exteriorizare a unui sentiment. ♦ Demonstrație de forță = concentrare și desfășurare a unor forțe militare cu scopul de a intimida. – Din fr. démonstration, lat. demonstratio, (3) rus. demonstrațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demonta
DEMONTÁ, demontez, vb. I. Tranz. A desface un aparat, un mecanism, un instrument etc. în părțile lui componente. ♦ Fig. A descuraja, a deprima, a dezorienta pe cineva; a obosi, a extenua pe cineva. – Din fr. démonter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demontabil
DEMONTÁBIL, -Ă, demontabili, -e, adj. Care poate fi demontat. – Din fr. démontable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demontare
DEMONTÁRE, demontări, s. f. Acțiunea de a demonta și rezultatul ei. – V. demonta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demontat
DEMONTÁT s. n. Faptul de a demonta. – V. demonta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demophoon
Demopho(o)n 1. Fiul lui Celeus și al Metanirei și fratele lui Triptolemus. Cînd era mic, vrînd să-l facă nemuritor, Demeter îl ținea deasupra flăcărilor ca să-l facă să se lepede de tot ceea ce era muritor în trupul lui. O dată, noaptea, în timp ce-l purifica în felul acesta, Demeter a fost surprinsă de mama (de tatăl sau de doica) lui Demophon care, în fața acestui spectacol, a scos un țipăt. Speriată, zeița a scăpat copilul în foc. După o versiune, Demophon ar fi fost mistuit de flăcări, după alta, ar fi scăpat cu zile, dar ar fi rămas muritor. 2. Rege al cetății Athenae, fiul lui Theseus și al Phaedrei și fratele lui Acamas. A participat la războiul troian. La întoarcere, a trecut prin Thracia. Acolo a întîlnit o tînără fiică de rege, pe nume Phyllis, cu care s-a căsătorit. Mai tîrziu, Demophon a părăsit-o și s-a întors la Athenae. De desperare, Phyllis s-a sinucis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

demoraliza
DEMORALIZÁ, demoralizez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde încrederea în sine; a (se) descuraja, a (se) deprima. – Din fr. démoraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizant
DEMORALIZÁNT, -Ă, demoralizanți, -te, adj. Care demoralizează; descurajant, deprimant. – Din fr. démoralisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizare
DEMORALIZÁRE s. f. 1. Faptul de a (se) demoraliza; descurajare, deprimare; demoralizație. 2. (Înv.) Imoralitate, desfrâu, corupție. – V. demoraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizat
DEMORALIZÁT, -Ă, demoralizați, -te, adj. 1. Descurajat, deprimat. 2. (Înv.) Imoral. – V. demoraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizator
DEMORALIZATÓR, -OÁRE, demoralizatori, -oare, adj. Care demoralizează; demoralizant. – Din fr. démoralisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizaţie
DEMORALIZÁȚIE s. f. (Înv.) Demoralizare. – Din fr. démoralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demoralizație
DEMORALIZÁȚIE s. f. (Înv.) Demoralizare. – Din fr. démoralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demorfism
DEMORFÍSM s. n. Proces de descompunere și de distrugere a rocilor solide. – Din fr. démorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demos
DÉMOS s. n. (În Grecia antică) Denumire dată păturilor de oameni liberi dintr-un oraș, cu drepturi politice depline. – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demotic
DEMÓTIC, -Ă, demotici, -e, adj. (În sintagma) Scriere demotică = scriere cursivă vulgară, folosită în vechiul Egipt, simplificată din scrierea hieratică. – Din fr. démotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demula
DEMULÁ, demulez, vb. I. Tranz. A scoate dintr-un tipar în care a fost modelat. – Din fr. démouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demulare
DEMULÁRE, demulări, s. f. Acțiunea de a demula și rezultatul ei. – V. demula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demult
DEMÚLT adv. Cu mult timp înainte, de multă vreme. ◊ Mai demult = odinioară. De demult = din trecut, de altădată. – De^4 + mult.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demultiplica
DEMULTIPLICÁ, demultíplic, vb. I. Tranz. A transforma cu ajutorul unui angrenaj o mișcare de rotație în altă mișcare de rotație mai înceată. – Din fr. démultiplier (prin apropiere de multiplica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demultiplicare
DEMULTIPLICÁRE, demultiplicări, s. f. Acțiunea de a demultiplica și rezultatul ei. – V. demultiplica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demultiplicator
DEMULTIPLICATÓR, demultiplicatoare, s. n. Sistem de transmisie care asigură reducerea vitezei. – Din fr. démultiplicateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demultişor
DEMULTIȘÓR adv. (Pop.) Diminutiv al lui demult. – Demult + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demultișor
DEMULTIȘÓR adv. (Pop.) Diminutiv al lui demult. – Demult + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demutiza
DEMUTIZÁ, demutizez, vb. I. Tranz. A educa pe surdomuți spre a înțelege limbajul oral. – Din fr. démutiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demutizare
DEMUTIZÁRE, demutizări, s. f. Acțiunea de a demutiza și rezultatul ei. – V. demutiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

demutizat
DEMUTIZÁT, -Ă, demutizați, -te, adj. (Despre surdomuți) Care a fost educat pentru a înțelege limbajul oral. – V. demutiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denar
DENÁR, denari, s. m. Monedă romană, de obicei de argint, în greutate de circa patru grame. – Din lat. denarius, it. denaro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denatalitate
DENATALITÁTE s. f. (Rar) Scădere a natalității. – Din fr. dénatalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denatura
DENATURÁ, denaturez, vb. I. Tranz. 1. A schimba (intenționat) înțelesul, natura sau caracterul unor cuvinte, al unor idei etc.; a deforma, a altera, a falsifica. 2. A adăuga unui produs o substanță străină, spre a-l face impropriu scopurilor pentru care a fost destinat inițial. – Din fr. dénaturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaturant
DENATURÁNT, -Ă, denaturanți, -te, adj., s. n. (Substanță) folosită pentru denaturarea unui produs. – Din fr. dénaturant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaturare
DENATURÁRE, denaturări, s. f. Acțiunea de a denatura și rezultatul ei. – V. denatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaturat
DENATURÁT, -Ă, denaturați, -te, adj. 1. Lipsit de sentimente firești. ♦ Părinte (sau copil) denaturat = părinte (sau copil) care dovedește sentimente contrare celor care caracterizează în mod normal raporturile dintre părinți și copii. 2. Prezentat altfel decât este în realitate; falsificat, alterat. 3. (În sintagma) Spirt denaturat = alcool destinat întrebuințării industriale și făcut impropriu pentru consumație, prin adăugarea unor substanțe dăunătoare sănătății. – V. denatura. Cf. fr. dénaturé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaţionalizare
DENAȚIONALIZÁRE, denaționalizări, s. f. Trecere a unei întreprinderi sau a unei ramuri economice naționalizate în proprietate privată. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaționalizare
DENAȚIONALIZÁRE, denaționalizări, s. f. Trecere a unei întreprinderi sau a unei ramuri economice naționalizate în proprietate privată. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denaţionalizat
DENAȚIONALIZÁT adj. v. denaționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

denaționalizat
DENAȚIONALIZÁT adj. v. denaționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

denazaliza
DENAZALIZÁ, denazalizez, vb. I. Tranz. și refl. A pierde sau a face să-și piardă timbrul, caracterul nazal. – Din fr. dénasaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denazalizare
DENAZALIZÁRE, denazalizări, s. f. Acțiunea de a (se) denazaliza și rezultatul ei. – V. denazaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denazifica
DENAZIFICÁ, denazífic, vb. I. Tranz. A supune acțiunii de denazificare. – După fr. dénazifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denazificare
DENAZIFICÁRE s. f. Acțiune de desființare a nazismului (fascismului) și a urmărilor lui din viața socială, politică și economică a Germaniei. – Cf. fr. dénazification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrariu
DENDRÁRIU, dendrarii, s. n. Parc în care sunt prezentate colecții de plante vii, în condiții naturale sau în seră. – Din rus. dendrarii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrită
DENDRÍTĂ, dendrite, s. f. 1. Prelungire ramificată a protoplasmei celulei nervoase, prin care influxul nervos se propagă în regiunea opusă cilindrului ax. 2. (La pl.) Pojghiță arborescentă, de substanță minerală, pe fisurile și planurile de stratificare ale rocilor. – Din fr. dendrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendritic
DENDRÍTIC, -Ă, dendritici, -ce, adj. Care aparține dendritei (1), cu dendrită, de dendrită. – Din fr. dendritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrografic
DENDROGRÁFIC, -Ă, dendrografici, -ce, adj. Care ține de dendrografie, privitor la dendrografie. – Din fr. dendrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrografie
DENDROGRAFÍE s. f. Parte a botanicii care se ocupă cu studiul arborilor; dendrologie. – Din fr. dendrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrolog
DENDROLÓG, -Ă, dendrologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în dendrologie. – Din dendrologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrologic
DENDROLÓGIC, -Ă, dendrologici, -ce, adj. Referitor la dendrologie, care aparține dendrologiei. – Din fr. dendrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrologie
DENDROLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studierea arborilor. – Din fr. dendrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrometric
DENDROMÉTRIC, -Ă, dendrometrici, -ce, adj. De dendrometrie. – Din fr. dendrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrometrie
DENDROMETRÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studierea metodelor de măsurare a volumului arborilor; taxație forestieră. – Din fr. dendrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrometrist
DENDROMETRÍST, -Ă, dendrometriști, -ste, s. m. și f. Specialist în dendrometrie. – Din fr. dendrométriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dendrometru
DENDROMÉTRU, dendrometre, s. n. Instrument special pentru determinarea dimensiunilor la arborii netăiați. – Din fr. dendromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denega
DENEGÁ, denég, vb. I. Tranz. (Înv.) 1. A nega, a tăgădui. 2. A refuza. – Din lat., it. denegare. Cf. fr. dénier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denegare
DENEGÁRE, denegări, s. f. Acțiunea de a denega și rezultatul ei. ◊ Denegare de dreptate = refuzul justificat al unui organ de jurisdicție de a soluționa o pricină cu care a fost sesizat; denegație, tăgăduială. – V. denega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denegaţie
DENEGÁȚIE, denegații, s. f. (Înv.) Denegare. – Din fr. dénégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denegație
DENEGÁȚIE, denegații, s. f. (Înv.) Denegare. – Din fr. dénégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deni
DÉNI s. m. pl. Monedă divizionară în Macedonia, a suta parte dintr-un dinar (din 1992). (maced. deni < prob. transf. din denari = pl. al lui denar = dinar) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

denichela
DENICHELÁ, denichelez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de nichel, depus pe plăcile de stereotipie. – Pref. de- + nichela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denichelare
DENICHELÁRE, denichelări, s. f. Acțiunea de a denichela și rezultatul ei. – V. denichela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denicotiniza
DENICOTINIZÁ, denicotinizez, vb. I. Tranz. A reduce conținutul de nicotină din tutun prin trecerea ei în combinații mai puțin nocive. – Din fr. dénicotiniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denicotinizare
DENICOTINIZÁRE, denicotinizări, s. f. Acțiunea de a denicotiniza și rezultatul ei. – V. denicotiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denicotinizat
DENICOTINIZÁT, -Ă, denicotinizați, -te, adj. (Despre tutun) Din care s-a redus conținutul de nicotină. – V. denicotiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denie
DÉNIE, denii, s. f. (În ritualul creștin ortodox) 1. Serviciu divin compus din vecernie, utrenie și ceasul întâi, în perioada Postului Mare, mai ales în Săptămâna Patimilor. 2. Priveghere. – Din sl. [bu]dĕnije, sb. denije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denier
DENIÉR, denieri, s. m. Unitate de măsură pentru greutatea liniară a firelor și a fibrelor de mătase naturală și vegetală sau a celor sintetice, cu ajutorul căreia se apreciază finețea acestora. – Din fr. denier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denigra
DENIGRÁ, denigrez, vb. I. Tranz. A ponegri, a defăima, a calomnia, a discredita. – Din fr. dénigrer, lat. denigrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denigrant
DENIGRÁNT, -Ă, denigranți, -te, adj. Denigrator. – Din fr. dénigrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denigrare
DENIGRÁRE, denigrări, s. f. Acțiunea de a denigra și rezultatul ei; ponegrire, defăimare, discreditare. – V. denigra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denigrator
DENIGRATÓR, -OÁRE, denigratori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care denigrează, prin care se denigrează. 2. S. m. și f. Persoană care denigrează. – Din lat. denigrator, it. denigratore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denisipa
DENISIPÁ, denisipez, vb. I. Tranz. A curăța obiectele aflate în apă de nisipul depus prin decantare; a decolmata. [Var.: deznisipá vb. I] – Pref. de- + nisip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denisipare
DENISIPÁRE, denisipări, s. f. Acțiunea de a denisipa. [Var.: deznisipáre s. f.] – V. denisipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denisipat
DENISIPÁT, -Ă, denisipați, -te, adj. Care a fost curățat de nisipul depus prin decantare. [Var.: deznisipát, -ă adj.] – V. denisipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denisipator
DENISIPATÓR, denisipatoare, s. n. Bazin pentru curățarea apei, în care se rețin aluviuni de dimensiuni mijlocii. – Denisipa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denitrificare
DENITRIFICÁRE, denitrificări, s. f. Reducere a azotaților și a azotiților din sol până la azot liber sau oxizi de azot datorită activității microorganismelor anaerobe, proces care duce la scăderea fertilității solurilor. – Cf. fr. dénitrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denivela
DENIVELÁ, denivelez, vb. I. Refl. (Despre un teren, un pavaj, un drum etc.) A-și pierde netezimea, nivelarea, prin formarea de gropi și de ridicături. – Din fr. déniveler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denivelare
DENIVELÁRE, denivelări, s. f. Acțiunea de a denivela și rezultatul ei. ♦ Diferență de nivel între două unități morfologice limitrofe. ♦ Accident de teren ridicat sau coborât pe o suprafață relativ plană. – V. denivela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denivelat
DENIVELÁT, -Ă, denivelați, -te, adj. (Despre terenuri, drumuri etc.) Care prezintă gropi sau ridicături. – V. denivela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominal
DENOMINÁL, -Ă, denominali, -e, adj., s. n. (Cuvânt) care este derivat de la un nume. – Denominal + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominaliza
DENOMINALIZÁ, pers. 3 denominalizează, vb. I. Refl. (Despre semnele bănești) A se reduce valoarea nominală. – Pref. de- + nominaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominalizare
DENOMINALIZÁRE, denominalizări, s. f. Acțiunea de a (se) denominaliza și rezultatul ei; reducere a valorii nominale a semnelor bănești. – V. denominaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominativ
DENOMINATÍV, -Ă, denominativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care denumește. ◊ Verb denominativ = verb derivat de la un substantiv sau de la un adjectiv. 2. S. n. Cuvânt derivat de la un substantiv sau de la un adjectiv. – Din fr. dénominatif, lat. denominativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominaţie
DENOMINÁȚIE, denominații, s. f. Denumire, numire. – Din fr. dénomination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denominație
DENOMINÁȚIE, denominații, s. f. Denumire, numire. – Din fr. dénomination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denota
DENOTÁ, pers. 3 denótă, vb. I. Tranz. 1. A dovedi (2), a arăta, a indica. 2. A exprima un anumit sens. – Din fr. dénoter, lat. denotare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denotat
DENOTÁT, denotate, s. n. Obiect denumit de un nume; semnificat. – Din fr. dénoté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denotativ
DENOTATÍV, -Ă, denotativi, -e, adj. (Despre sensul cuvintelor) Corespunzător denotației; precis; comun, obișnuit. ♦ (Despre stil) Neutru, obiectiv, lipsit de conotații. – Din fr. dénotatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denotaţie
DENOTÁȚIE, denotații, s. f. 1. (Log.) Totalitatea indivizilor la care se aplică un cuvânt; sferă. 2. (Lingv.) Sensul stabil și analizabil în afara contextului unui cuvânt. – Din fr. dénotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denotație
DENOTÁȚIE, denotații, s. f. 1. (Log.) Totalitatea indivizilor la care se aplică un cuvânt; sferă. 2. (Lingv.) Sensul stabil și analizabil în afara contextului unui cuvânt. – Din fr. dénotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dens
DENS, -Ă, denși, -se, adj. (Despre corpuri, substanțe, soluții) Cu densitate mare; cu părțile componente strâns unite; compact, des. – Din fr. dense, lat. densus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densifica
DENSIFICÁ, densífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) condensa. – Din fr. densifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densificare
DENSIFICÁRE, densificări, s. f. Acțiunea de a (se) densifica și rezultatul ei. – V. densifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densificat
DENSIFICÁT, -Ă, densificați, -te, adj. Condensat. – V. densifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densigramă
DENSIGRÁMĂ, densigrame, s. f. Scară gradată care servește la corelarea valorilor densităților exprimate în diferite unități de măsură. – Din fr. densigramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densimetric
DENSIMÉTRIC, -Ă, densimetrici, -ce, adj. Referitor la densimetrie. – Din fr. densimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densimetrie
DENSIMETRÍE s. f. Ansamblul metodelor de măsurare a densității substanțelor, mai ales a lichidelor. – Din fr. densimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densimetru
DENSIMÉTRU, densimetre, s. n. Areometru cu greutate constantă, care indică direct densitatea lichidului în care a fost cufundat. – Din fr. densimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

densitate
DENSITÁTE, densități, s. f. 1. Mărime fizică definită prin raportul dintre masa și volumul unui corp; masă specifică. ◊ Densitate relativă = raportul dintre densitatea unui corp și densitatea altui corp de referință. ♦ Numărul de obiecte sau de ființe de pe o unitate de arie sau de lungime. ◊ Densitate de curent electric = raportul dintre intensitatea curentului electric care trece printr-un conductor și secțiunea transversală a acestuia. Densitatea (medie) a populației = numărul de locuitori care revin (în medie) pe o unitate de suprafață a unui anumit teritoriu. Densitatea rețelei hidrografice = raportul dintre lungimea rețelei de râuri și canale și suprafața dată. 2. Faptul de a fi dens; desime. – Din fr. densité, lat. densitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dental
DENTÁL, -Ă, dentali, -e, adj., s. f. (În sintagma) Consoană dentală (și substantivat, f.) = care se articulează prin apropierea vârfului limbii de dinții incisivi superiori sau inferiori. – Din fr. dental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentar
DENTÁR, -Ă, dentari, -e, adj. 1. De dinte, al dinților, privitor la dinți. 2. De dentist, care aparține dentistului, privitor la dentist. – Din fr. dentaire, lat. dentarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentăi
DENTẮI num. v. dintâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denticul
DENTÍCUL, denticule, s. n. Element decorativ în relief de forma unui dinte, folosit la ornamentarea cornișelor. – Din fr. denticule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiform
DENTIFÓRM, -Ă, dentiformi, -e, adj. Care are forma unui dinte. – Din fr. dentiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentină
DENTÍNĂ s. f. Țesut osos sensibil care formează coroana și rădăcina dintelui; ivoriu. – Din fr. dentine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentist
DENTÍST, -Ă, dentiști, -ste, s. m. și f. Medic specializat în dentistică; stomatolog. – Din fr. dentiste, germ. Dentist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentistică
DENTÍSTICĂ s. f. Specialitate a medicinii care se ocupă cu bolile și cu îngrijirea dinților; stomatologie. – Dentist + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiţă
DENTÍȚĂ, dentițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene și cu fructe achene cu câte doi dinți, care crește în locuri umede (Bidens tripartitus). – Cf. dinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiță
DENTÍȚĂ, dentițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene și cu fructe achene cu câte doi dinți, care crește în locuri umede (Bidens tripartitus). – Cf. dinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiţie
DENTÍȚIE, dentiții, s. f. Totalitatea dinților mamiferelor, caracteristică, după structură și număr, unui tip de regim alimentar. Dentiție de carnivor. ♦ Proces de formare și de apariție a dinților la copii și la puii animalelor mamifere. Dentiție întârziată. ◊ Dentiție de lapte = dentiție formată din 20 de dinți, care apare, la copii, între 6 luni și 3 ani. Dentiție definitivă = dentiție formată din 8 incisivi, 4 canini, 8 premolari și 12 molari, care apare începând de la 6-7 ani. ♦ Modul în care sunt așezați dinții în gură. [Var.: dentițiúne s. f.] – Din fr. dentition, lat. dentitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiție
DENTÍȚIE, dentiții, s. f. Totalitatea dinților mamiferelor, caracteristică, după structură și număr, unui tip de regim alimentar. Dentiție de carnivor. ♦ Proces de formare și de apariție a dinților la copii și la puii animalelor mamifere. Dentiție întârziată. ◊ Dentiție de lapte = dentiție formată din 20 de dinți, care apare, la copii, între 6 luni și 3 ani. Dentiție definitivă = dentiție formată din 8 incisivi, 4 canini, 8 premolari și 12 molari, care apare începând de la 6-7 ani. ♦ Modul în care sunt așezați dinții în gură. [Var.: dentițiúne s. f.] – Din fr. dentition, lat. dentitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentiţiune
DENTIȚIÚNE s. f. v. dentiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dentițiune
DENTIȚIÚNE s. f. v. dentiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denucleariza
DENUCLEARIZÁ, denuclearizez, vb. I. Tranz. A interzice, pe baza unui tratat internațional, producerea, stocarea, instalarea, experimentarea și folosirea armelor nucleare într-un spațiu, teritoriu, într-o zonă, țară sau într-un grup de țări. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. dénucléariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denuclearizare
DENUCLEARIZÁRE, denuclearizări, s. f. Acțiunea de a denucleariza și rezultatul ei. [Pr.: -cle-a-] – V. denucleariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denuclearizat
DENUCLEARIZÁT, -Ă, denuclearizați, -te, adj. Scos de sub acțiunea armelor nucleare. [Pr.: -cle-a-] – V. denucleariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denudare
DENUDÁRE, denudări, s. f. Denudație. – Cf. fr. dénudation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denudaţie
DENUDÁȚIE, denudații, s. f. 1. Proces complex de nivelare a scoarței terestre, sub acțiunea agenților geografici externi, prin dezagregarea, alterarea și erodarea rocilor, îndepărtarea materialelor rezultate și acumularea lor ulterioară în regiuni mai joase; denudare. 2. Stare a unui dinte sau a unui os dezvelit, descoperit. – Din fr. dénudation, lat. denudatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denudație
DENUDÁȚIE, denudații, s. f. 1. Proces complex de nivelare a scoarței terestre, sub acțiunea agenților geografici externi, prin dezagregarea, alterarea și erodarea rocilor, îndepărtarea materialelor rezultate și acumularea lor ulterioară în regiuni mai joase; denudare. 2. Stare a unui dinte sau a unui os dezvelit, descoperit. – Din fr. dénudation, lat. denudatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denumi
DENUMÍ, denumesc, vb. IV. Tranz. A da nume unei ființe sau unui lucru; a numi. ♦ (Înv.) A desemna. – Din fr. dénommer (după nume).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denumire
DENUMÍRE, denumiri, s. f. Faptul de a denumi; numire. ♦ Nume dat unei ființe sau unui lucru; cuvânt cu care numim ceva. ♦ Element obligatoriu (alături de sediu) de identificare a unei persoane juridice (firme). – V. denumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunţ
DENÚNȚ, denunțuri, s. n. Informare adresată unei instanțe penale cu privire la săvârșirea unei infracțiuni de către o persoană; denunțare (2). – Din denunța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunț
DENÚNȚ, denunțuri, s. n. Informare adresată unei instanțe penale cu privire la săvârșirea unei infracțiuni de către o persoană; denunțare (2). – Din denunța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunţa
DENUNȚÁ, denunț, vb. I. Tranz. 1. A aduce la cunoștința unei autorități săvârșirea unei infracțiuni; a face un denunț. ♦ A pârî. 2. A comunica oficial că un contract, un act încetează de a mai fi în vigoare; a rezilia unilateral un contract. – Din fr. dénoncer, lat. denuntiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunța
DENUNȚÁ, denunț, vb. I. Tranz. 1. A aduce la cunoștința unei autorități săvârșirea unei infracțiuni; a face un denunț. ♦ A pârî. 2. A comunica oficial că un contract, un act încetează de a mai fi în vigoare; a rezilia unilateral un contract. – Din fr. dénoncer, lat. denuntiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunţare
DENUNȚÁRE, denunțări, s. f. Acțiunea de a denunța și rezultatul ei. 1. Desfacere a unui contract sau a unui tratat prin voința unilaterală a uneia dintre părți. 2. Denunț (2). – V. denunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunțare
DENUNȚÁRE, denunțări, s. f. Acțiunea de a denunța și rezultatul ei. 1. Desfacere a unui contract sau a unui tratat prin voința unilaterală a uneia dintre părți. 2. Denunț (2). – V. denunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunţător
DENUNȚĂTÓR, -OÁRE, denunțători, -oare, s. m. și f. Persoană care denunță. – Denunța + suf. -ător (după fr. dénonciateur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denunțător
DENUNȚĂTÓR, -OÁRE, denunțători, -oare, s. m. și f. Persoană care denunță. – Denunța + suf. -ător (după fr. dénonciateur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denutriţie
DENUTRÍȚIE, denutriții, s. f. Stare a unui organism viu în care, datorită faptului că asimilația este întrecută de dezasimilație, se produce o scădere mare în greutate. – Din fr. dénutrition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

denutriție
DENUTRÍȚIE, denutriții, s. f. Stare a unui organism viu în care, datorită faptului că asimilația este întrecută de dezasimilație, se produce o scădere mare în greutate. – Din fr. dénutrition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deo
Deo, denumire purtată de zeița Demeter.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deoarece
DEOARECÉ conj. (Indică un raport de cauză între o propoziție regentă și una subordonată) Fiindcă, pentru că, de vreme ce. [Pr.: de-oa-] – De^4 + oare + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deocamdată
DEOCAMDÁTĂ adv. Pentru moment, în mod provizoriu. – De^4 + o + cam + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deochea
DEOCHEÁ, deóchi, vb. I. 1. Tranz. (În superstiții) A dăuna sănătății, succesului sau bunăstării cuiva printr-o privire rea sau invidioasă. 2. Refl. A se îmbolnăvi de deochi (2). ♦ Fig. (Despre vreme) A se strica. [Pr.: de-o-. – Var.: diocheá vb. I] – Din deochi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deocheat
DEOCHEÁT, -Ă, deocheați, -te, adj. 1. (În superstiții) Bolnav din cauza deochiului (1). 2. Fig. Indecent, necuviincios. ♦ Cu reputație proastă; compromis. ♦ Exagerat. [Pr.: de-o-. – Var.: (reg.) diocheát, -ă adj.] – V. deochea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deochetură
DEOCHETÚRĂ, deocheturi, s. f. (Rar) Deochi (2). [Pr.: de-o-. – Var.: diochetúră s. f.] – Deochea + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deochi
DEÓCHI, deochiuri, s. n. 1. Putere atribuită unor oameni, de a îmbolnăvi pe cei asupra cărora își fixează privirea (cu răutate, invidie etc.). 2. Efectul privirii care deoache; boală pricinuită de această privire; deochetură. ◊ Expr. De-a deochiul = cu admirație. (Astăzi, mai ales în glumă) Să nu(-i) fie (cuiva) de deochi! formulă de admirație pentru calitățile fizice ori pentru inteligența cuiva (care nu trebuie deocheat). [Var.: (reg.) dióchi s. n.] – De^4 + ochi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deodată
DEODÁTĂ adv. 1. Pe neașteptate, brusc, subit. 2. În același timp, simultan, concomitent. ◊ Expr. (Reg.) A fi deodată cu cineva = a fi de aceeași vârstă cu cineva. 3. (Reg.) Deocamdată. – De^4 + o + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deodorant
DEODORÁNT, -Ă, deodoranți, -te, adj., s. n. (Produs cosmetic) care reduce sau elimină mirosul de transpirație. [Pr.: de-o-] – Din fr. déodorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deontologic
DEONTOLÓGIC, -Ă, deontologici, -ce, adj. Referitor la deontologie. [Pr.: de-on-] – Din fr. déontologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deontologie
DEONTOLOGÍE s. f. 1. Totalitatea normelor de conduită și obligațiilor etice ale unei profesiuni (mai ales a celei medicale). 2. Teorie a datoriei, a obligațiilor morale. [Pr.: de-on-] – Din fr. déontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deoparte
DEOPÁRTE adv. La o oarecare depărtare de vorbitor sau de alt punct fix; într-o parte, izolat. – De^4 + o + parte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deopotrivă
DEOPOTRÍVĂ adv. În mod egal, la fel, fără deosebire. [Var.: (reg.) dopotrívă adv.] – De^4 + o + potrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deosebi
DEOSEBÍ, deosebesc, vb. IV. 1. Refl. A se diferenția (de cineva sau de ceva), a nu (mai) fi la fel. ♦ Tranz. A da unei ființe sau unui lucru o notă aparte, specifică, a face să se deosebească de alții. 2. Refl. A se ridica deasupra (celorlalți); a se distinge, a se remarca, a se evidenția. 3. Tranz. A recunoaște un lucru sau o ființă dintre altele asemenea; a desluși, a discerne, a distinge. [Pr.: de-o-] – De^4 + osebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deosebire
DEOSEBÍRE, deosebiri, s. f. Acțiunea de a (se) deosebi și rezultatul ei; lipsă de asemănare, diferență. ◊ Loc. adv. Cu deosebire = a) în mod deosebit, special; b) mai ales. Cu deosebire de... = cât se poate de..., foarte... Cu deosebire(a) că... = cu diferența că... Fără deosebire = fără excepție. Spre deosebire de... = în opoziție, în contrast cu... [Pr.: de-o-] – V. deosebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deosebit
DEOSEBÍT, -Ă, deosebiți, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Care este altfel, care nu este asemenea (cu altul); diferit. 2. (La pl., precedând substantivul) Felurite, diverse. 3. Care iese din comun; neobișnuit, special. ♦ Distins, remarcabil. 4. Separat, despărțit. II. Adv. 1. Cât se poate de..., foarte. 2. În afară de..., pe lângă. – V. deosebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depalataliza
DEPALATALIZÁ, pers. 3 depalatalizează, vb. I. Refl. (Fon.; despre consoane) A-și pierde caracterul palatal. – Din fr. dépalataliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depalatalizare
DEPALATALIZÁRE, depalatalizări, s. f. Faptul de a se depalataliza. – V. depalataliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depalatalizat
DEPALATALIZÁT, -Ă, depalatalizați, -te, adj. (Fon.; despre consoane) Care și-a pierdut caracterul palatal. – V. depalataliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depana
DEPANÁ, depanez, vb. I. Tranz. A repune în stare de funcționare un autovehicul, o mașină, în urma unei pene^2; a repara. – Din fr. dépanner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depanare
DEPANÁRE, depanări, s. f. Acțiunea de a depana și rezultatul ei. – V. depana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depanator
DEPANATÓR, -OÁRE, depanatori -oare, s. m. și f. Muncitor calificat care repară autovehicule, mașini, aparate etc. aflate în pană^2. – Depana + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depanor
DEPANÓR, depanoare, s. n. Aparat pentru descoperirea, penelor^2 la anumite sisteme tehnice, mașini etc. – Din fr. dépanneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparafina
DEPARAFINÁ, deparafinez, vb. I. Tranz. A înlătura hidrocarburile parafinoase solide din uleiurile minerale. – Din fr. déparaffiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparafinare
DEPARAFINÁRE, deparafinări, s. f. Acțiunea de a deparafina și rezultatul ei. – V. deparafina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparafinat
DEPARAFINÁT, -Ă, deparafinați, -te, adj. Care nu mai conține parafină; curățat de parafină. – V. deparafina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparaia
DEPARAIÁ vb. I v. depareia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparazita
DEPARAZITÁ, deparazitez, vb. I. Tranz. A distruge sau a înlătura paraziții de pe plante sau de pe animale, prin metode chimice, fizice sau biologice. – De^4 + parazit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deparazitare
DEPARAZITÁRE, deparazitări, s. f. 1. Acțiunea de a deparazita și rezultatul ei; distrugere a paraziților; despăduchere. 2. (Tehn.; în sintagma) Deparazitare radioelectrică = înlăturare sau reducere a perturbațiilor provocate de mașini, aparate electrice în recepția cu un aparat de radiofonie sau de televiziune. – V. deparazita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depareia
DEPAREIÁ, depareiez, vb. I. Tranz. (Filatelie) A descompleta o serie de mărci poștale. [Var.: deparaiá vb. I] – Din fr. dépareiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depareiat
DEPAREIÁT, -Ă, depareiați, -te, adj. (Filatelie; despre serii de mărci poștale) Care a fost descompletat. – V. depareia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depareiere
DEPAREIÉRE, depareieri, s. f. Acțiunea de a depareia. – V. depareia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

departaja
DEPARTAJÁ, departajez, vb. I. Tranz. A pune capăt unui balotaj, a arbitra între două opinii. ♦ Refl. (Despre doi adversari) A se distanța în punctaj. – Din fr. départager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

departajare
DEPARTAJÁRE, departajări, s. f. Acțiunea de a (se) departaja și rezultatul ei. – V. departaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

departament
DEPARTAMÉNT, departamente, s. n. 1. Subdiviziune a unui minister sau a unui organism, întreprindere etc. 2. (În SUA) Minister. 3. (În Franța) Unitate administrativ-teritorială. – Din fr. département.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

departamental
DEPARTAMENTÁL, -Ă, departamentali, -e, adj. Care ține de un departament, privitor la un departament. – Din fr. départemental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

departe
DEPÁRTE adv. 1. (Cu sens local) La mare distanță. ◊ Loc. prep. Departe de... = la mare distanță de... ◊ Expr. Departe de mine gândul = nici nu mă gândesc... Până departe = pe o distanță mare. Pe departe = pe ocolite, nu de-a dreptul; indirect. Nici pe departe = nici măcar puțin; deloc. ♦ Într-un loc îndepărtat; în depărtare. A plecat departe. ◊ Expr. Mai departe = dincolo de...; în continuare, înainte. De departe = de la mare distanță, din depărtare. Rudă de departe = persoană aparținând unei ramuri îndepărtate a familiei cuiva. 2. (Cu sens temporal) Într-un moment depărtat de timpul prezent (în trecut sau în viitor). ◊ Expr. Mai departe, exprimă continuarea unei acțiuni sau menținerea în timp a unei situații. Nu mai departe = a) (în legătură cu un adverb de timp) nu a trecut sau nu va trece mai mult timp decât..., nu mai târziu decât... Nu mai departe de ieri; b) (rar, întărind un pronume personal) nu altul, chiar eu (tu, el etc.). Eu, nu mai departe, te-am văzut. – De^4 + parte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depava
DEPAVÁ, depavez, vb. I. Tranz. A scoate pavajul. ♦ A deteriora caldarâmul. – Din fr. dépaver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depavare
DEPAVÁRE, depavări, s. f. Acțiunea de a depava. – V. depava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăna
DEPĂNÁ, dépăn, vb. I. Tranz. 1. A înfășura firele textile dintr-un scul pe un mosor, pe o țeavă etc. sau de pe un fus într-un scul ori a face firele scul. ◊ Expr. A lua (pe cineva) la depănat = a mustra, a lua din scurt (pe cineva). ♦ Fig. A desfășura, a înșira amintiri, gânduri etc. ◊ Refl. Toată întâmplarea i se depăna pe dinaintea ochilor. 2. Fig. A parcurge (un drum, o distanță). ◊ Expr. (Intranz.) A depăna din picioare = a umbla mișcând repede picioarele. [Prez. ind. și: deápăn] – Lat. *depanare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănare
DEPĂNÁRE, depănări, s. f. Acțiunea de a depăna. – V. depăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănat
DEPĂNÁT^1, depănaturi, s. n. Faptul de a depăna; depănare. – V. depăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănat
DEPĂNÁT^2, -Ă, depănați, -te, adj. (Despre fire) Strâns în scul, în ghem sau pe mosor. – V. depăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănătoare
DEPĂNĂTOÁRE, depănători, s. f. 3. Dispozitiv pe care sunt așezate sculurile la mașinile de depănat; (în industria casnică) vârtelniță. – Depăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănător
DEPĂNĂTÓR, -OÁRE, depănători, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Muncitor specializat în depănat. 2. S. n. Organ al mașinii de cusut care servește la depănarea aței pe mosorelul suveicii. – Depăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănător
DEPĂNĂTÓR, -OÁRE, depănători, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Muncitor specializat în depănat. 2. S. n. Organ al mașinii de cusut care servește la depănarea aței pe mosorelul suveicii. 3. S. f. Dispozitiv pe care sunt așezate sculurile la mașinile de depănat; (în industria casnică) vârtelniță. – Depăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănătură
DEPĂNĂTÚRĂ, depănături, s. f. Ceea ce este depănat. – Depăna + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănuşa
DEPĂNUȘÁ, depănușez, vb. I. Tranz. A desface, manual sau mecanic, pănușile de pe știuleții de porumb. – Pref. de- + pănușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănușa
DEPĂNUȘÁ, depănușez, vb. I. Tranz. A desface, manual sau mecanic, pănușile de pe știuleții de porumb. – Pref. de- + pănușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănuşător
DEPĂNUȘĂTÓR, depănușătoare, s. n. Mașină pentru desfacerea pănușilor de pe știuleții de porumb. – Depănușa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depănușător
DEPĂNUȘĂTÓR, depănușătoare, s. n. Mașină pentru desfacerea pănușilor de pe știuleții de porumb. – Depănușa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăra
DEPĂRÁ, dépăr, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Reg.) A(-și) smulge părul de pe cap (de jale, de disperare etc.); fig. a (se) necăji. 2. (Fam.) A (se) părui. [Var.: dăpărá vb. I] – Lat. depilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărcior
DEPĂRCIÓR adv. (Reg.) Depărtișor. – Departe + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărta
DEPĂRTÁ, depărtez, vb. I. 1. Refl. A mări distanța față de locul unde se află cineva sau ceva, a se retrage din preajma cuiva sau a ceva, a se așeza sau a pleca (mai) departe. ♦ Fig. A se înstrăina de cineva sau de ceva. 2. Tranz. A duce, a muta ceva mai departe, a distanța de ceva; a trimite sau a ține pe cineva departe. ♦ Fig. A înlătura pe cineva de undeva, a izgoni, a alunga. 3. Refl. A se abate, a devia (de la subiect). – Din departe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărtare
DEPĂRTÁRE, depărtări, s. f. 1. Faptul de a (se) depărta. ♦ (Concr.) Loc situat la mare distanță de vorbitor. 2. Distanță. ◊ Loc. adj. și adv. Din depărtare (sau depărtări) = de departe, de la mare distanță. – V. depărta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărtat
DEPĂRTÁT, -Ă, depărtați, -te, adj. 1. Care este departe în spațiu, care se află la (mare) distanță. 2. Care este departe în timp de momentul actual. – V. depărta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărtător
DEPĂRTĂTÓR, depărtătoare, s. n. Instrument chirurgical utilizat pentru îndepărtarea țesuturilor dintr-o plagă operatorie. – Depărta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărtişor
DEPĂRTIȘÓR adv. Diminutiv al lui departe; depărcior. – Departe + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depărtișor
DEPĂRTIȘÓR adv. Diminutiv al lui departe; depărcior. – Departe + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăşi
DEPĂȘÍ, depășesc, vb. IV. Tranz. 1. A întrece pe cineva sau ceva care merge în același sens; a lăsa în urmă. 2. A trece peste o anumită limită, a întrece o anumită măsură, un anumit nivel. ♦ A întrece puterile sau competența cuiva. Această problemă mă depășește. – Din fr. dépasser (după păși).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăși
DEPĂȘÍ, depășesc, vb. IV. Tranz. 1. A întrece pe cineva sau ceva care merge în același sens; a lăsa în urmă. 2. A trece peste o anumită limită, a întrece o anumită măsură, un anumit nivel. ♦ A întrece puterile sau competența cuiva. Această problemă mă depășește. – Din fr. dépasser (după păși).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăşire
DEPĂȘÍRE, depășiri, s. f. Acțiunea de a depăși și rezultatul ei; trecere peste o anumită limită. ♦ (Inform.) Obținerea, prin operație aritmetică, a unui rezultat ce nu poate fi reprezentat în memoria unui calculator. – V. depăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depășire
DEPĂȘÍRE, depășiri, s. f. Acțiunea de a depăși și rezultatul ei; trecere peste o anumită limită. ♦ (Inform.) Obținerea, prin operație aritmetică, a unui rezultat ce nu poate fi reprezentat în memoria unui calculator. – V. depăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depăşit
DEPĂȘÍT, -Ă, depășiți, -te, adj. 1. Întrecut. 2. Învechit, perimat. -V. depăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depășit
DEPĂȘÍT, -Ă, depășiți, -te, adj. 1. Întrecut. 2. Învechit, perimat. -V. depăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dependent
DEPENDÉNT, -Ă, dependenți, -te, adj. Care depinde (de cineva sau de ceva); care nu este autonom. – Din fr. dépendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dependenţă
DEPENDÉNȚĂ, dependențe, s. f. 1. Situația de a fi dependent; stare de subordonare, de supunere. ♦ (Jur.) Subordonare economică, politică etc. a unei țări, a unui teritoriu față de o putere străină, prin limitarea libertății naționale, a dreptului suveran de a hotărî asupra dezvoltării sale. 2. (Mat.) Relația dintre diferitele valori ale unei variabile cărora le corespund valori ale altei variabile. 3. Tulburare psihică manifestată prin lipsă de inițiativă, prin atașament total față de unele persoane. 4. Stare patologică datorată obișnuinței de a consuma alcool, stupefiante, medicamente. – Din fr. dépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dependență
DEPENDÉNȚĂ, dependențe, s. f. 1. Situația de a fi dependent; stare de subordonare, de supunere. ♦ (Jur.) Subordonare economică, politică etc. a unei țări, a unui teritoriu față de o putere străină, prin limitarea libertății naționale, a dreptului suveran de a hotărî asupra dezvoltării sale. 2. (Mat.) Relația dintre diferitele valori ale unei variabile cărora le corespund valori ale altei variabile. 3. Tulburare psihică manifestată prin lipsă de inițiativă, prin atașament total față de unele persoane. 4. Stare patologică datorată obișnuinței de a consuma alcool, stupefiante, medicamente. – Din fr. dépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dependinţă
DEPENDÍNȚĂ, dependințe, s. f. Încăpere accesorie a unei case de locuit (bucătărie, baie etc.); (la pl.) ansamblul acestor încăperi. – Din fr. dépendances.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dependință
DEPENDÍNȚĂ, dependințe, s. f. Încăpere accesorie a unei case de locuit (bucătărie, baie etc.); (la pl.) ansamblul acestor încăperi. – Din fr. dépendances.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depersonaliza
DEPERSONALIZÁ, depersonalizez, vb. I. Tranz. A face să-și piardă personalitatea. [Var.: despersonalizá vb. I] – Din fr. dépersonnaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depersonalizare
DEPERSONALIZÁRE, depersonalizări, s. f. Acțiunea de a depersonaliza și rezultatul ei. ♦ Simptom caracterizat prin dispariția conștiinței propriei persoane, care apare mai ales în unele boli psihice. [Var.: despersonalizáre s. f.] – V. depersonaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depersonalizat
DEPERSONALIZÁT, -Ă, depersonalizați, -te, adj. Care și-a pierdut personalitatea; fără personalitate. [Var.: despersonalizát, -ă adj.] – V. depersonaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depeşa
DEPEȘÁ, depeșez, vb. I. Tranz. (Înv.) A expedia o depeșă; a telegrafia. – Din fr. dépêcher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depeșa
DEPEȘÁ, depeșez, vb. I. Tranz. (Înv.) A expedia o depeșă; a telegrafia. – Din fr. dépêcher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depeşă
DEPÉȘĂ, depeșe, s. f. (Înv.) Înștiințare transmisă prin mijloacele cele mai rapide; (în special) telegramă. – Din fr. dépêche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depeșă
DEPÉȘĂ, depeșe, s. f. (Înv.) Înștiințare transmisă prin mijloacele cele mai rapide; (în special) telegramă. – Din fr. dépêche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depigmenta
DEPIGMENTÁ, depigmentez, vb. I. Refl. A se decolora din cauza scăderii sau dispariției pigmentului melanic. – Din fr. dépigmenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depigmentare
DEPIGMENTÁRE, depigmentări, s. f. Acțiunea de a se depigmenta și rezultatul ei. – V. depigmenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depila
DEPILÁ, depilez, vb. I. 1. Tranz. A îndepărta părul de pe pielea pregătită pentru tăbăcit. 2. Tranz. și refl. A(-și) îndepărta părul de pe corp sau de pe față (smulgându-1 sau distrugându-1 cu ajutorul razelor Roentgen, al unor pensete speciale sau al substanțelor depilatoare), în scop igienic sau estetic; a epila. – Din fr. dépiler, lat. depilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilant
DEPILÁNT, -Ă, depilanți, -te, adj., s. n. (Substanță) care servește la depilare. – Din fr. dépilant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilare
DEPILÁRE, depilări, s. f. Acțiunea de a depila și rezultatul ei; îndepărtare a părului de pe piele. – V. depila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilat
DEPILÁT, -Ă, depilați, -te, adj. (Despre suprafețe ale corpului) De pe care a fost îndepărtat părul. – V. depila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilator
DEPILATÓR, -OÁRE, depilatori, -oare, s. n., adj. (Substanță) cu ajutorul căreia se înlătură părul de pe pielea omului; epilator. – Din fr. dépilatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilaţie
DEPILÁȚIE, depilații, s. f. (Rar) Depilare. [Var.: depilațiune s. f.] – Din fr. depilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilație
DEPILÁȚIE, depilații, s. f. (Rar) Depilare. [Var.: depilațiune s. f.] – Din fr. depilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilaţiune
DEPILAȚIÚNE s. f. v. depilație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depilațiune
DEPILAȚIÚNE s. f. v. depilație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depinde
DEPÍNDE, depínd, vb. III. Intranz. 1. (Despre lucruri, fapte, atitudini) A fi legat de..., a fi în funcție de..., a atârna de... ◊ (Ca răspuns imprecis la o întrebare) Când se termină lucrarea? – Depinde! 2. (Despre persoane, instituții, ținuturi etc.) A fi sub autoritatea sau sub conducerea cuiva, a fi subordonat cuiva. [Perf. s. depinsei, part. depins] – Din fr. dépendre, lat. dependere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depista
DEPISTÁ, depistez, vb. I. Tranz. A da de urma unui lucru ascuns, tăinuit, necunoscut. ♦ (Med.) A descoperi și a cerceta cazuri de boală inaparentă. – Din fr. dépister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depistare
DEPISTÁRE, depistări, s. f. Acțiunea de a depista și rezultatul ei. – V. depista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplanare
DEPLANÁRE, deplanări, s. f. Curbare a unei secțiuni plane a unui corp elastic sub acțiunea sarcinilor exterioare. – Pref. de- + plan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplano
DE PLÁNO loc. adv. (Jur.) Cu drepturi depline. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplanta
DEPLANTÁ, deplantez, vb. I. Tranz. 1. A scoate un copac dintr-un loc pentru a-l planta în altă parte. 2. A dezgropa, a ridica minele explozive de pe un teren minat. – Din fr. déplanter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplantare
DEPLANTÁRE, deplantări, s. f. Acțiunea de a deplanta și rezultatul ei. ◊ Deplantarea minelor = operația de dezgropare și de ridicare a minelor explozive. – V. deplanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplasa
DEPLASÁ, deplasez, vb. I. 1. Tranz. A lua ceva sau pe cineva dintr-un loc și a-l pune în altul, a-i schimba locul; a muta. ♦ Refl. A se mișca din poziția inițială; a aluneca; a se disloca. 2. Refl. A se duce undeva (în interes de serviciu). – Din fr. déplacer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplasabil
DEPLASÁBIL, -Ă, deplasabili, -e, adj. Care poate fi (ușor) deplasat. – Din fr. déplaçable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplasament
DEPLASAMÉNT, deplasamente, s. n. Greutatea volumului de apă dezlocuit de o navă care plutește; greutatea totală a unei nave. – Din fr. déplacement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplasare
DEPLASÁRE, deplasări, s. f. Acțiunea de a (se) deplasa și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. În deplasare = în călătorie pentru interes de serviciu. – V. deplasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplasat
DEPLASÁT, -Ă, deplasați, -te, adj. Care nu se află la locul lui. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este așa cum se cuvine în raport cu situația, cu momentul dat; nepotrivit, nelalocul lui; necuviincios. – V. deplasa. Cf. fr. déplacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplastifiant
DEPLASTIFIÁNT, deplastifianți, s. m. Material care, adăugat unei materii prime plastice, îi micșorează plasticitatea; deplastificator. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. déplastifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplastificator
DEPLASTIFICATÓR, deplastificatori, s. m. Deplastifiant. – Cf. deplastifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplânge
DEPLẤNGE, deplấng, vb. III. Tranz. A simți milă, părere de rău față de cineva sau de ceva; a găsi, a considera pe cineva vrednic de compătimire; a deplora. [Perf. s. deplânsei, part. deplâns] – Pref. de- + plânge (după fr. déplorer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depleţiune
DEPLEȚIÚNE, deplețiuni, s. f. 1. (Med.) Diminuare sau dispariție a unui lichid acumulat în mod patologic într-o cavitate anatomică. ♦ Suprimare sau micșorare a unei obstrucții, a unei piedici în circulația fluidelor. 2. Epuizare cauzată de pierderea unui lichid organic, în special a sângelui. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. déplétion, lat. depletio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplețiune
DEPLEȚIÚNE, deplețiuni, s. f. 1. (Med.) Diminuare sau dispariție a unui lichid acumulat în mod patologic într-o cavitate anatomică. ♦ Suprimare sau micșorare a unei obstrucții, a unei piedici în circulația fluidelor. 2. Epuizare cauzată de pierderea unui lichid organic, în special a sângelui. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. déplétion, lat. depletio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplia
DEPLIÁ, depliez, vb. I. Tranz. A desface ceva pliat, împăturit. [Pr.: -pli-a] – Din fr. déplier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depliere
DEPLIÉRE, deplieri, s. f. Acțiunea de a deplia și rezultatul ei. [Pr.: -pli-e-] – V. deplia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplin
DEPLÍN, -Ă, deplini, -e, adj., adv. 1. Adj. Întreg, complet^2 (1); desăvârșit, perfect. 2. Adv. De tot, în întregime, pe de-a-ntregul, complet. ♦ (Pop.) Așa cum trebuie, cum se cuvine. Face slujba deplin. – De^4 + plin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplinătate
DEPLINĂTÁTE s. f. Faptul de a fi deplin, desăvârșit; perfecțiune, plenitudine. – Deplin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplora
DEPLORÁ, deplór, vb. I. Tranz. A deplânge. – Din fr. déplorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplorabil
DEPLORÁBIL, -Ă, deplorabili, -e, adj. Vrednic de plâns, de compătimit; care produce o impresie penibilă; jalnic, lamentabil. – Din fr. déplorable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deploraţie
DEPLORÁȚIE, deplorații, s. f. (Rar) Plângere, lamentare, lamentație. ♦ Cântec popular medieval cu subiect tragic sau religios. – Din fr. déploration, lat. deploratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deplorație
DEPLORÁȚIE, deplorații, s. f. (Rar) Plângere, lamentare, lamentație. ♦ Cântec popular medieval cu subiect tragic sau religios. – Din fr. déploration, lat. deploratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoetizat
DEPOETIZÁT adj. v. depoetiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

depolariza
DEPOLARIZÁ, depolarizez, vb. I. Tranz. 1. A împiedica sau a face să dispară polarizarea chimică a electrozilor. 2. A face să dispară polarizarea unui fascicul de lumină. – Din fr. dépolariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolarizant
DEPOLARIZÁNT, -Ă, depolarizanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care depolarizează (1). 2. S. m. Depolarizator. – Din fr. dépolarisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolarizare
DEPOLARIZÁRE, depolarizări, s. f. Acțiunea de a depolariza și rezultatul ei. – V. depolariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolarizator
DEPOLARIZATÓR, depolarizatori, s. m. Substanță care se introduce într-un element galvanic pentru a împiedica polarizarea; depolarizant (2). – Depolariza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolimeriza
DEPOLIMERIZÁ, depolimerizez, vb. I. Tranz. (Chim.) A supune depolimerizării. – Din fr. dépolymériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolimerizare
DEPOLIMERIZÁRE, depolimerizări, s. f. Reacție prin care un polimer trece în polimeri cu mase moleculare mai mici, sub acțiunea căldurii, a luminii, a radiațiilor, a catalizatorilor, a oxigenului. – Cf. fr. d é p o l y m é r i s a t i o n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolitiza
DEPOLITIZÁ, depolitizez, vb. I. Tranz. A face să-și piardă caracterul politic. – Din fr. dépolitiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolitizare
DEPOLITIZÁRE, depolitizări, s. f. Acțiunea de a depolitiza și rezultatul ei. – V. depolitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolitizat
DEPOLITIZÁT, -Ă, depolitizați, -te, adj. Care nu mai are caracter politic. – V. depolitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depolizat
DEPOLIZÁT adj. v. depoliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

depolua
DEPOLUÁ, depoluez, vb. I. Tranz. A reduce sau a înlătura poluarea ori sursele care o provoacă. [Pr.: -lu-a] – Din fr. dépolluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoluant
DEPOLUÁNT, -Ă, depoluanți, -te, adj., s. m. (Produs, procedeu) care servește la depoluare. [Pr.: -lu-ant] – Din fr. dépolluant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoluare
DEPOLUÁRE, depoluări, s. f. Acțiunea de a depolua și rezultatul ei; purificare. [Pr.: -lu-a-] – V. depolua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoluat
DEPOLUÁT, -Ă, depoluați, -te, adj. (Despre atmosferă, medii etc.) Din care a fost înlăturată poluarea, care a fost purificat. [Pr.: -lu-at] – V. depolua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deponent
DEPONÉNT^1, -Ă, deponenți, -te, adj. (În gramatica latină, despre verbe și forme verbale) Cu formă pasivă și înțeles activ. – Din fr. déponent, lat. deponens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deponent
DEPONÉNT^2, -Ă, deponenți, -te, s. m. și f. Persoană care încredințează unei alte persoane un lucru în temeiul unui contract de depozit; depunător. – Din lat. deponens, -ntis, it. deponente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deponta
DEPONTÁ, depontez, vb. I. Tranz. A demonta un pod militar. – Din fr. dépointer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depopula
DEPOPULÁ, depopulez, vb. I. Tranz. (Despre calamități) A reduce numeric sau a distruge în mare parte populația unei țări, a unei regiuni. ♦ Refl. A se reduce drastic populația unei regiuni sau a unei țări din cauza sporului migratoriu sau natural negativ. – Din lat. depopulare. Cf. fr. dépeupler, it. depopolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depopulare
DEPOPULÁRE, depopulări, s. f. Acțiunea de a depopula și rezultatul ei; reducere a populației unei țări, a unei regiuni etc. – V. depopula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deporta
DEPORTÁ, deportez, vb. I. Tranz. A trimite forțat pe cineva într-o regiune îndepărtată, într-un lagăr de concentrare, ca măsură represivă, a condamna pe cineva la exil politic. – Din fr. déporter, lat. deportare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deportanţă
DEPORTÁNȚĂ, deportanțe, s. f. Forță verticală, indusă prin mijloace tehnice, menită să anuleze sau să diminueze efectul portanței. – Din fr. déportance.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deportanță
DEPORTÁNȚĂ, deportanțe, s. f. Forță verticală, indusă prin mijloace tehnice, menită să anuleze sau să diminueze efectul portanței. – Din fr. déportance.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deportare
DEPORTÁRE, deportări, s. f. Acțiunea de a deporta și rezultatul ei. – V. deporta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deportat
DEPORTÁT, -Ă, deportați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află în deportare. – V. deporta. Cf. fr. déporté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deposeda
DEPOSEDÁ, deposedez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva de posesiunea unui lucru sau a unui drept. – Din fr. déposséder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deposedare
DEPOSEDÁRE, deposedări, s. f. Acțiunea de a deposeda și rezultatul ei. – V. deposeda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depou
DEPÓU, depouri, s. n. Clădire în care se adăpostesc, se întrețin și se repară locomotive, vagoane de tren sau de tramvai etc. – Din fr. dépôt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozant
DEPOZÁNT, -Ă, depozanți, -te, s. m. și f. (Rar) 1. (Jur.) Martor care depune mărturie în fața judecătorului. 2. Depunător. – Din fr. déposant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozit
DEPÓZIT, depozite, s. n. 1. Loc, clădire în care se păstrează materiale de construcție, mărfuri etc.; magazie. ♦ Formație militară care aprovizionează unitățile armatei cu materiale, muniții etc. 2. Ceea ce se depune spre păstrare; (în special) bani sau hârtii de valoare depuse în păstrare la o instituție bancară. ◊ Loc. adv. În depozit = în păstrare. ♦ Depozit legal = fond de cărți constituit prin predarea obligatorie de către tipografii și edituri a unui număr de exemplare din fiecare volum tipărit marilor biblioteci publice din țară. 3. Acumulare sedimentară de materiale provenite din dezagregarea rocilor sau de resturi ale organismelor pe fundul unui bazin acvatic ori pe uscat; sediment. – Din lat. depositum (cu unele sensuri după fr. dépôt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozita
DEPOZITÁ, depozitez, vb. I. 1. Tranz. A pune ceva în depozit (1). 2. Tranz. A pune ceva la loc sigur; a lăsa, a încredința cuiva un lucru spre păstrare. 3. Refl. A se depune, a se sedimenta. – Din depozit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozitar
DEPOZITÁR, -Ă, depozitari, -e, s. m. și f. 1. Persoană căreia i se lasă ceva în păstrare. 2. Intermediar căruia i se încredințează o marfă pentru vânzare în contul proprietarului.- Din fr. dépositaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozitare
DEPOZITÁRE, depozitări, s. f. Acțiunea de a depozita și rezultatul ei; înmagazinare, păstrare. – V. depozita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoziţie
DEPOZÍȚIE, depoziții, s. f. Declarație a unui martor în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală cu privire la fapte ce-i sunt cunoscute personal și care aduc lămuriri în pricina respectivă; mărturie. [Var.: depozițiúne s. f.] – Din fr. déposition, lat. depositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoziție
DEPOZÍȚIE, depoziții, s. f. Declarație a unui martor în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală cu privire la fapte ce-i sunt cunoscute personal și care aduc lămuriri în pricina respectivă; mărturie. [Var.: depozițiúne s. f.] – Din fr. déposition, lat. depositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depoziţiune
DEPOZIȚIÚNE s. f. v. depoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depozițiune
DEPOZIȚIÚNE s. f. v. depoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprava
DEPRAVÁ, depravez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A ajunge, a deveni depravat; a se corupe. – Din fr. dépraver, lat. depravare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depravare
DEPRAVÁRE, depravări, s. f. Faptul de a se deprava; corupție (2), blestemăție, desfrâu, depravațiune. – V. deprava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depravat
DEPRAVÁT, -Ă, depravați, -te, adj. Decăzut din punct de vedere moral; corupt, desfrânat. – V. deprava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depravaţiune
DEPRAVAȚIÚNE, depravațiuni, s. f. (Rar) Depravare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dépravation, lat. depravatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depravațiune
DEPRAVAȚIÚNE, depravațiuni, s. f. (Rar) Depravare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dépravation, lat. depravatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecatoriu
DEPRECATÓRIU, -IE, deprecatorii, adj. (Livr.; despre formule, părți dintr-un discurs) Care are forma unei deprecații. – Din fr. déprécatoire, lat. deprecatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecaţie
DEPRECÁȚIE, deprecații, s. f. (Livr.) Figură retorică prin care este implorat cel pe care vrem să-l înduplecăm; implorare. [Var.: deprecațiúne s. f.] – Din fr. déprécation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecație
DEPRECÁȚIE, deprecații, s. f. (Livr.) Figură retorică prin care este implorat cel pe care vrem să-l înduplecăm; implorare. [Var.: deprecațiúne s. f.] – Din fr. déprécation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecaţiune
DEPRECAȚIÚNE s. f. v. deprecație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecațiune
DEPRECAȚIÚNE s. f. v. deprecație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprecia
DEPRECIÁ, depreciez, vb. I. 1. Tranz. A aprecia ceva sub valoarea sa reală; p. ext. a nesocoti, a minimaliza valoarea unui lucru. 2. Tranz. și refl. A(-și) micșora, a(-și) pierde valoarea sau calitatea; a (se) devaloriza; a (se) degrada. [Pr.: -ci-a] – Din fr. déprécier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depreciat
DEPRECIÁT, -Ă, depreciați, -te, adj. Care nu este apreciat la justa valoare; desconsiderat, devalorizat. ♦ Cu valoare scăzută. [Pr.: -ci-at] – V. deprecia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depreciativ
DEPRECIATÍV, -Ă, depreciativi, -e, adj. Care arată lipsă de considerație sau dispreț, care conține o notă de batjocură. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dépréciatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depreciator
DEPRECIATÓR, -OÁRE, depreciatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care depreciază. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dépréciateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depreciere
DEPRECIÉRE, deprecieri, s. f. Faptul de a (se) deprecia; nesocotire a valorii; devalorizare. ◊ Depreciere monetară = scădere a puterii de cumpărare a unei monede, cauzată de inflație sau de reducerea volumului de bunuri oferite spre vânzare. [Pr.: -ci-e-] – V. deprecia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresa
DEPRESÁ, depresez, vb. I. Tranz. 1. A desface cu presa un ansamblu de două piese care au contact forțat. 2. A rări puieții crescuți prea des, pentru a permite dezvoltarea normală a celorlalți. 3. A modifica proprietățile superficiale ale minereurilor cu ajutorul depresantelor. – Din fr. dépresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresaj
DEPRESÁJ, depresaje, s. n. 1. Desfacere cu ajutorul presei a unui ansamblu de două piese care au contact forțat. 2. Acțiune de rărire a puieților dintr-o pepinieră. 3. Modificare a proprietăților superficiale ale minereurilor cu ajutorul depresantelor. – Din fr. dépressage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresant
DEPRESÁNT, depresante, s. n. Reactiv folosit pentru a împiedica flotația unui anumit mineral dintr-un minereu. – Din fr. dépressant, engl. depressant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresie
DEPRÉSIE s. f. v. depresiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresiometru
DEPRESIOMÉTRU, depresiometre, s. n. Manometru cu care se măsoară depresiunea din lucrările miniere subterane. [Pr.: -si-o-] – Din fr. dépressiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresionar
DEPRESIONÁR, -Ă, depresionari, -e, adj. (În sintagma) Zonă depresionară = zonă din atmosferă cu presiune atmosferică scăzută, proprie formării ciclonilor. [Pr.: -si-o-]- Depresiune + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresiune
DEPRESIÚNE, depresiuni, s. f. I. 1. Formă de relief situată la un nivel mai jos decât regiunile înconjurătoare. 2. Vârtej de aer în care presiunea aerului este mai mică decât în regiunile vecine și care aduce timp nefavorabil în locurile pe unde trece. II. Fig. (În forma depresie) Stare sufletească (patologică) de tristețe (asociată cu neliniște); descurajare, deprimare. III. (Ec. pol.) Fază a ciclului economic, ulterioară crizei economice, în care producția se menține la un nivel scăzut, iar puterea de cumpărare a populației rămâne redusă. [Pr.: -si-u-. – Var.: deprésie s. f.] Din fr. dépression, lat. depressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresiv
DEPRESÍV, -Ă, depresivi, -e, adj. 1. Care provoacă starea de depresie neuropsihică sau scăderea tensiunii arteriale. 2. De depresie (II). 3. (Despre persoane) Înclinat spre tristețe, descurajare. – Din fr. dépressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresor
DEPRESÓR, -OÁRE, depresori, adj., s. n. 1. Adj. (În sintagma) Nerv depresor = nerv senzitiv prin intermediul căruia excitațiile de la receptorii nervoși din pereții sinusului carotidei se transmit la centrii nervoși și determină, pe cale reflexă, scăderea tensiunii arteriale. 2. S. n. Substanță capabilă să deblocheze o genă sau un grup de gene inactive dintr-un genom.- Din fr. dépresseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresuriza
DEPRESURIZÁ, pers. 3 depresurizează, vb. I. Refl. (Despre presiunea atmosferică) A scădea, a slăbi. – Din fr. dépressuriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresurizare
DEPRESURIZÁRE, depresurizări, s. f. Acțiunea de a se depresuriza și rezultatul ei. – V. depresuriza. Cf. fr. dépressurisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depresurizat
DEPRESURIZÁT, -Ă, depresurizați, -te, adj. (Despre presiunea atmosferică) Care a slăbit, a scăzut. – V. depresuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depreună
DEPREÚNĂ adv. Împreună. – De^4 + pre + una.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprima
DEPRIMÁ, deprím, vb. I. Tranz. A provoca (cuiva) o stare de depresie sau de descurajare; a mâhni, a întrista, a descuraja (pe cineva). – Din fr. déprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprimant
DEPRIMÁNT, -Ă, deprimanți, -te, adj. Care deprimă; descurajant, întristător. – Din fr. déprimant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprimare
DEPRIMÁRE, deprimări, s. f. Starea unei persoane descurajate; depresie (II), descurajare, mâhnire. – V. deprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprimat
DEPRIMÁT, -Ă, deprimați, -te, adj. Descurajat, abătut, demoralizat. – V. deprima. Cf. fr. déprimé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprinde
DEPRÍNDE, deprínd, vb. III. 1. Refl. și tranz. A (se) obișnui, a (se) învăța. ♦ Refl. A se familiariza cu cineva. 2. Tranz. A-și însuși cunoștințe (temeinice) într-un domeniu prin învățătură sau prin practică organizată, sistematică. ♦ A dresa. [Perf. s. deprinsei, part. deprins] – Lat. depre(he)ndere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprindere
DEPRÍNDERE, deprinderi, s. f. 1. Faptul de a (se) deprinde. 2. Obișnuință, obicei. 3. Ușurință căpătată de-a lungul timpului într-o îndeletnicire, profesie oarecare; pricepere, destoinicie, dexteritate. 4. (Rar) Practică obișnuită într-o îndeletnicire, ocupație oarecare; exercițiu. – V. deprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprins
DEPRÍNS, -Ă, deprinși, -se, adj. Experimentat, învățat, obișnuit. – V. deprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deprivatizare
DEPRIVATIZÁRE s. f. v. deprivatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deprivatizat
DEPRIVATIZÁT adj. v. deprivatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deprofesionaliza
DEPROFESIONALIZÁ, deprofesionalizez, vb. I. Refl. (Despre oameni sau realizări ale acestora) A-și pierde profesionalismul. [Pr.: -si-o-] – Pref. de- + profesionaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deproletarizat
DEPROLETARIZÁT adj. v. deproletariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deproteiniza
DEPROTEINIZÁ, deproteinizez, vb. I. Tranz. A îndepărta proteinele din produse biologice, alimente etc. [Pr.: -te-i-] – Cf. engl. deproteinize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deproteinizat
DEPROTEINIZÁT, -Ă, deproteinizați, -te, adj. (Despre alimente) Fără proteine. [Pr.: -te-i-] – De la proteină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depunător
DEPUNĂTÓR, -OÁRE, depunători, -oare, s. m. și f. Persoană care depune pentru păstrare o sumă de bani, hârtii de valoare etc. – Depune + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depuncta
DEPUNCTÁ, depunctez, vb. I. Tranz. A reduce în funcție de erori punctajul unui candidat sau concurent la o competiție, la un examen. – Pref. de- + puncta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depunctare
DEPUNCTÁRE, depunctări, s. f. Acțiunea de a depuncta și rezultatul ei. – V. depuncta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depunctat
DEPUNCTÁT, -Ă, depunctați, -te, adj. Căruia i s-a redus punctajul la o competiție sau la un examen. – V. depuncta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depune
DEPÚNE^1, depún, vb. III. 1. Tranz. A lăsa un obiect din mână, punându-l undeva. ◊ Expr. A depune bani (la o instituție bancară) = a lăsa o sumă de bani (în păstrare la o instituție bancară). A depune mandatul = a renunța la o însărcinare încredințată, invocând drept motivare imposibilitatea de a continua îndeplinirea ei. A depune un act (sau o cerere, un memoriu etc.) = a înainta, a preda forului competent un act (sau o cerere, un memoriu etc.) A depune muncă (sau efort, osteneală etc.) = a munci, a se strădui. (Rar) A depune un examen = a da un examen. A depune jurământ(ul) = a) (despre o parte în litigiu sau despre un martor) a se angaja să spună tot adevărul în legătură cu faptele unui proces; b) (despre demnitari, magistrați, militari) a se angaja solemn să-și îndeplinească îndatoririle cu respectarea legilor țării. A depune mărturie = (despre un martor) a face declarații în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală în legătură cu faptele unui proces. 2. Tranz. (Despre animale care se înmulțesc prin ouă) A elimina ouăle (la loc potrivit). 3. Refl. (Despre substanțe solide aflate în stare de suspensie sau dizolvate într-un lichid) A se așeza la fund, formând sedimente; a se sedimenta. [Perf. s. depusei, part. depus] – Din lat. deponere (cu sensurile fr. déposer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depune
DEPÚNE^2 pers. 3 depúne, vb. III. Intranz. (Reg.; despre vaci, bivolițe etc.) A-și mări ugerul (ca urmare a secreției abundente de lapte), a fi aproape să fete. [Perf. s. depuse, part. depus] – Lat. deponere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depunere
DEPÚNERE, depuneri, s. f. Acțiunea de a (se) depune^1 și rezultatul ei. 1. Sumă de bani depusă la o instituție bancară. 2. Sediment, depozit pe o suprafață sau pe fundul unui vas. – V. depune^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depurativ
DEPURATÍV, -Ă, depurativi, -e, s. n., adj. (Substanță) care favorizează eliminarea toxinelor și a produșilor de dezasimilație^2. – Din fr. dépuratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depurator
DEPURATÓR^1, depuratoare, s. n. Substanță care favorizează eliminarea toxinelor din organism. – Din fr. dépuratoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depurator
DEPURATÓR^2, -OÁRE, depuratori, -oare, adj. Depurativ. ◊ Aparat depurator = totalitatea organelor de excreție prin care se face curățarea sângelui de toxinele rezultate din activitatea organismului. – Din fr. dépurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depuraţie
DEPURÁȚIE, depurații, s. f. Curățare, purificare (mai ales a sângelui). – Din fr. dépuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

depurație
DEPURÁȚIE, depurații, s. f. Curățare, purificare (mai ales a sângelui). – Din fr. dépuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deputat
DEPUTÁT, -Ă, deputați, -te, s. m. și f. 1. Persoană aleasă pentru a face parte, pe o anumită perioadă, dintr-un organ reprezentativ al statului. ♦ (În România) Parlamentar, membru al Camerei Deputaților. 2. (Înv.) Persoană aleasă și trimisă într-o misiune importantă; delegat, sol. – Din fr. député, it. deputato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deputăţie
DEPUTĂȚÍE, deputății, s. f. 1. Demnitate, sarcină, funcție de deputat (1). 2. Delegație de deputați (2); solie. – Deputat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deputăție
DEPUTĂȚÍE, deputății, s. f. 1. Demnitate, sarcină, funcție de deputat (1). 2. Delegație de deputați (2); solie. – Deputat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deraia
DERAIÁ, deraiez, vb. I. Intranz. 1. (Despre mijloace de transport care circulă pe șine) A sări de pe șine. 2. Fig. A vorbi aiurea, a bate câmpii, a divaga; a se abate, a devia de la subiect. [Pr.: -ra-ia] – Din fr. dérailler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deraiere
DERAIÉRE, deraieri, s. f. Acțiunea de a deraia și rezultatul ei. [Pr.: -ra-ie-] – V. deraia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deranj
DERÁNJ, deranjuri, s. n. 1. Dezordine, neorânduială. 2. Fig. Tulburare a liniștii (cuiva), stânjenire, incomodare. – Din deranja (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deranja
DERANJÁ, deranjez, vb. I. Tranz. 1. A strica rânduiala, ordinea unor obiecte; a răvăși, a răscoli. ◊ Expr. A-și deranja stomacul = a avea o indigestie. 2. Fig. A tulbura liniștea sau activitatea cuiva, a stânjeni, a stingheri, a incomoda pe cineva. ♦ Refl. (În formule de politețe sau ir.) A nu se obosi să facă ceva. Nu vă deranjați. – Din fr. déranger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deranjament
DERANJAMÉNT, deranjamente, s. n. 1. Perturbare în funcționarea normală a unei mașini, a unei instalații etc.; defectare. 2. Indigestie; diaree. – Din fr. dérangement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deranjare
DERANJÁRE, deranjări, s. f. Acțiunea de a (se) deranja și rezultatul ei. – V. deranja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deranjat
DERANJÁT, -Ă, deranjați, -te, adj. Care este în dezordine, în neorânduială; răvășit, răscolit; mutat de la loc. – V. deranja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derapa
DERAPÁ, pers. 3 derapează, vb. I. Intranz. (Despre roți de cauciuc și despre vehicule cu asemenea roți) A aluneca într-o direcție înclinată față de direcția normală de mers. – Din fr. déraper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derapaj
DERAPÁJ, derapaje, s. n. Faptul de a derapa; derapare. – Din fr. dérapage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derapare
DERAPÁRE, derapări, s. f. 1. Faptul de a derapa. 2. Deplasare a ancorei pe fundul apei datorită vântului, valurilor etc. care acționează asupra navei. 3. Deplasare laterală a unui avion în timpul aterizării sau al unui viraj cu înclinare laterală prea mică. – V. derapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deratiza
DERATIZÁ, deratizez, vb. I. Tranz. A stârpi șoarecii sau șobolanii prin otrăvire cu substanțe chimice sau prin culturi microbiene. – Din fr. dératiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deratizant
DERATIZÁNT, -Ă, deratizanți, -te, adj., s. n. (Substanță) cu ajutorul căreia se deratizează. – Deratiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deratizare
DERATIZÁRE, deratizări, s. f. Acțiunea de a deratiza și rezultatul ei. – V. deratiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derăteca
DERĂTECÁ vb. I v. deretica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derâdere
DERẤDERE s. f. Bătaie de joc, luare în râs; zeflemisire. – Pref. de- + râdere (după fr. dérision).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derbedeu
DERBEDÉU, derbedei, s. m. Om fără căpătâi, om de nimic; pierde-vară, vagabond, haimana. – Din tc. derbeder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derby
DÉRBY, derby-uri, s. n. 1. Cursă specială de trap sau de galop a celor mai buni cai de trei ani, care are loc o dată pe an. 2. Întrecere sportivă de mare importanță între două echipe, pentru stabilirea clasamentului. [Scris și: derbi (pl. derbiuri)] – Din engl., fr. derby.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derdeluş
DERDELÚȘ, derdelușuri, s. n. Loc în pantă unde se dau copiii cu săniuța; săniuș. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derdeluș
DERDELÚȘ, derdelușuri, s. n. Loc în pantă unde se dau copiii cu săniuța; săniuș. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derdica
DERDICÁ vb. I v. deretica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derege
DERÉGE vb. III v. drege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deregla
DEREGLÁ, dereglez, vb. I. Tranz. și refl. A face să iasă sau a ieși din regimul normal, din funcționarea normală; a (se) defecta, a (se) deranja, a (se) strica. – Din fr. dérégler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereglaj
DEREGLÁJ, dereglaje, s. n. Dereglare. – Din fr. déréglage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereglare
DEREGLÁRE, dereglări, s. f. Acțiunea de a (se) deregla și rezultatul ei; stricare, deranjare. – V. deregla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereş
DÉREȘ, -Ă, dereși, -e, adj. (Reg.; despre cai; și substantivat) Cu părul roșu amestecat cu alb și negru. – Din magh. deres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereș
DÉREȘ, -Ă, dereși, -e, adj. (Reg.; despre cai; și substantivat) Cu părul roșu amestecat cu alb și negru. – Din magh. deres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereteca
DERETECÁ vb. I v. deretica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deretica
DERETICÁ, derétic, vb. I. Intranz. A face ordine și curățenie prin casă. ♦ Tranz. A pune ceva în ordine; a aranja. [Var.: derătecá, derdicá, deretecá vb. I] – Lat. de-radicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereticare
DERETICÁRE, dereticări, s. f. Acțiunea de a deretica și rezultatul ei. – V. deretica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dereticat
DERETICÁT s. n. Faptul de a deretica. – V. deretica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deriva
DERIVÁ, derív, vb. I. 1. Intranz. (Mai ales la pers. 3) A se trage, a proveni, a rezulta din... ♦ (Lingv.) a) (Despre limbă, cuvinte și sensul lor) A-și trage originea din...; (tranz.) a arăta proveniența unui cuvânt din altul. b) (Despre cuvinte, de obicei cu determinări introduse prin prep. „de la”) A se forma cu ajutorul unui sufix sau al unui prefix. 2. Tranz. A abate o apă curgătoare din albia ei naturală în altă albie sau într-un canal. ♦ A îndrepta vehiculele de pe o cale de comunicație pe altă cale. ♦ A ramifica o cale de comunicație sau un canal de la traseul principal pentru a forma un traseu secundar. 3. Tranz. (Mat.) A calcula derivata unei funcții. 4. Intranz. (Despre un vas plutitor) A se abate, a se depărta din drumul său normal sub acțiunea vântului sau a unui curent; a devia. – Din fr. dériver, lat. derivare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivare
DERIVÁRE, derivări, s. f. Acțiunea de a deriva și rezultatul ei. 1. Provenire a unui lucru din... ♦ (Lingv.) a) Provenire a unui cuvânt din altul, arătare a provenienței unui cuvânt din altul. b) Procedeu prin care se formează un cuvânt din altul cu ajutorul sufixelor sau al prefixelor; derivație (3). ♦ (Lingv.; în sintagmele) Derivare regresivă (sau inversă) = derivare prin suprimarea unor afixe de la cuvinte deja existente. 2. Operație folosită în calculul diferențial pentru obținerea unei derivate. – V. deriva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivat
DERIVÁT, -Ă, (I) derivați, -te, adj., (II 1) derivați, s. m., (II, 2, 3, 4) derivate, s. n. I. 1. Adj. Care derivă (1) din ceva. ♦ Format prin derivare (1 b). 2. (Despre cursul unei ape) Abătut din albia sa naturală. ♦ (Despre vehicule) Abătut de pe o cale de comunicație pe alta. ♦ (Despre căi de comunicație, canale) Abătut, ramificat din traseul principal. II. 1. S. m. (Chim.) Substanță preparată din alta și care de obicei păstrează structura de bază a substanței din care provine. 2. S. n. Produs industrial obținut prin prelucrarea unei materii prime de bază. 3. S. n. Cuvânt care derivă din alt cuvânt. 4. S. n. Lucru care rezultă, derivă (1) din altul. – V. deriva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivată
DERIVÁTĂ, derivate, s. f. (Mat.) Limita raportului dintre creșterea funcției și creșterea variabilei, când creșterea variabilei tinde către zero. – Din fr. derivée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivativ
DERIVATÍV, -Ă, derivativi, -e, adj. Care trage sau abate ceva în altă parte. ♦ (Med.; adesea substantivat, n.) Care se referă la evacuarea surplusului de sânge dintr-un organ bolnav, în scopul favorizării unei funcționări normale a inimii, și la evacuarea substanțelor toxice din organism. – Din fr. dérivatif, lat. derivativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivatograf
DERIVATOGRÁF, derivatografe, s. n. Aparat pentru înregistrarea variației greutății unui corp supus încălzirii treptate în anumite medii ambiante. – Din fr. dérivatographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivaţie
DERIVÁȚIE, derivații, s. f. 1. Ramificație secundară, temporară sau permanentă, a unui curs de apă, a unei canalizări, a unui circuit electric, a unei conducte de fluid sau a unei căi de comunicație. 2. Abatere a unui proiectil din planul de tragere, cauzată de rotația în jurul axei sale. 3. Derivare (1). 4. Operație în cadrul analizei matematice, folosită pentru a găsi derivata unei funcții. [Var.: (înv.) derivațiúne s. f.] – Din fr. dérivation, lat. derivatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivație
DERIVÁȚIE, derivații, s. f. 1. Ramificație secundară, temporară sau permanentă, a unui curs de apă, a unei canalizări, a unui circuit electric, a unei conducte de fluid sau a unei căi de comunicație. 2. Abatere a unui proiectil din planul de tragere, cauzată de rotația în jurul axei sale. 3. Derivare (1). 4. Operație în cadrul analizei matematice, folosită pentru a găsi derivata unei funcții. [Var.: (înv.) derivațiúne s. f.] – Din fr. dérivation, lat. derivatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivaţiune
DERIVAȚIÚNE s. f. v. derivație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivațiune
DERIVAȚIÚNE s. f. v. derivație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivă
DERÍVĂ, derive, s. f. 1. Unghiul dintre direcția de deplasare dorită a unui avion sau a unei nave și direcția reală de deplasare determinată de vânt (la avioane) sau de curenții maritimi (la nave). ◊ Expr. A merge (sau a fi) în derivă = a pluti în voia vântului și a valurilor. (Rar) A fi la deriva unei puteri = a fi dependent de..., a fi la cheremul... 2. (Tehn.) Abatere într-un singur sens a valorii unei mărimi față de valoarea inițială. 3. Unghi format de direcția de tragere a unei arme cu planul de ochire, servind la tragerile indirecte. 4. Partea fixă a ampenajului vertical al unui avion, al unui planor etc. – Din fr. dérive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivometru
DERIVOMÉTRU, derivometre, s. n. Aparat de bord pentru măsurarea derivei (1) unui avion în zbor normal. – Din fr. dérivomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derivor
DERIVÓR, derivoare, s. n. (Mar.) 1. Placă de lemn sau de metal prinsă de chila unei ambarcațiuni cu pânze cu scopul de a împiedica deplasarea laterală a ambarcațiunii. 2. Pânză pentru vreme rea, pentru furtună. – Din fr. dériveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deriziune
DERIZIÚNE, deriziuni, s. f. (Livr.) Luare în râs, derâdere. [Pr.: -zi-u-) – Din fr. dérision, lat. derisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derizoriu
DERIZÓRIU, -IE, derizorii, adj. (Despre valori) Neînsemnat, de nimic, ridicol. – Din fr. dérisoire, lat. derisorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatalgie
DERMATALGÍE, dermatalgii, s. f. Nevralgie a pielii, care apare în diferite forme de reumatism, de gută etc. – Din fr. dermatalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatină
DERMATÍNĂ s. f. Înlocuitor sintetic al pielii, obținut prin aglomerarea cu ajutorul unui liant a fibrelor de piele naturală rezultate din măcinarea deșeurilor și folosit în industria încălțămintei și în marochinărie. – Din fr. dermatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatită
DERMATÍTĂ, dermatite, s. f. 1. Inflamație a pielii; (la pl.) nume generic dat unei grupe de maladii inflamatorii ale pielii; dermită. 2. Boală de piele periodică, la cabaline, ce se manifestă sub formă de răni care apar vara, se închid iarna și reapar, în același loc, la revenirea căldurii. – Din fr. dermatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatofiţie
DERMATOFIȚÍE, dermatofiții, s. f. Boală de piele provocată de ciuperci microscopice parazite, localizate în pielea capului, în țesutul subcutanat și la rădăcina părului. – Din fr. dermatophitie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatofiție
DERMATOFIȚÍE, dermatofiții, s. f. Boală de piele provocată de ciuperci microscopice parazite, localizate în pielea capului, în țesutul subcutanat și la rădăcina părului. – Din fr. dermatophitie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatograf
DERMATOGRÁF dermatografe, s. n., adj. (Creion colorat) care are o compoziție specială și servește la machiaj. – Din fr. dermatographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatolog
DERMATOLÓG, -Ă, dermatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în boli de piele. – Din fr. dermatologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatologic
DERMATOLÓGIC, -Ă, dermatologici, -ce, adj. Care aparține dermatologiei, privitor la dermatologie. – Din fr. dermatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatologie
DERMATOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul bolilor de piele. – Din fr. dermatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatom
DERMATÓM, dermatomuri, s. n. Instrument chirurgical cu care se taie fâșii subțiri de piele pentru transplantarea lor. – Din fr. dermatome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatomicoză
DERMATOMICÓZĂ, dermatomicoze, s. f. Infecție provocată de ciuperci microscopice, la nivelul pielii, la unghii, păr etc. – Din fr. dermatomycose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatonevroză
DERMATONEVRÓZĂ, dermatonevroze, s. f. Boală de piele provocată de anumite tulburări ale sistemului nervos. – Din fr. dermatonévrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatoree
DERMATORÉE s. f. Transpirație abundentă care apare în anumite boli febrile. – Din fr. dermatorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatovenerologie
DERMATOVENEROLOGÍE s. f. Parte a medicinii care studiază bolile de piele și bolile venerice. – Din fr. dermatovénérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatoză
DERMATÓZĂ, dermatoze, s. f. Nume generic dat bolilor de piele. ◊ Dermatoze profesionale = boli de piele cauzate de contactul cu substanțe toxice în timpul procesului de muncă. – Din fr. dermatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermatozoonoză
DERMATOZOONÓZĂ, dermatozoonoze, s. f. Boală de piele foarte contagioasă, provocată de localizarea unor artropode parazitare de dimensiuni foarte reduse. – Din fr. dermatozoonose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermă
DÉRMĂ, derme, s. f. Stratul mijlociu al pielii vertebratelor, sub epidermă, conținând vase sangvine și limfatice, terminații nervoase, glande sebacee etc. – Din fr. derme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermic
DÉRMIC, -Ă, dermici, -ce, adj. Care ține de dermă, privitor la dermă; p. ext. de piele, al pielii. – Din fr. dermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermită
DERMÍTĂ, dermite, s. f. Inflamație a pielii provocată de diferite cauze mecanice, fizice, infecții etc.; dermatită (1). – Din fr. dermite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermografism
DERMOGRAFÍSM s. n. Reacție particulară a pielii care, la o atingere ușoară, se umflă. – Din fr. dermographisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermopunctură
DERMOPUNCTÚRĂ s. f. (Med.) Metodă de acupunctură simplificată. – Din engl. dermopuncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dermotrop
DERMOTRÓP, -Ă, dermotropi, -e, adj. (Despre bacterii sau virusuri) Care se fixează pe piele. – Din fr. dermotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deroba
DEROBÁ, derobez, vb. I. Refl. (Despre cai) A părăsi brusc direcția impusă de călăreț în momentul când nu poate trece de un obstacol; a se întoarce în loc. ♦ Fig. A se sustrage, a se eschiva de la ceva. – Din fr. dérober.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derobare
DEROBÁRE s. f. Acțiunea de a se deroba. – V. deroba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deroca
DEROCÁ, derochez, vb. I. Tranz. A curăța albia unui râu de mâl, de nisip etc. – Din fr. dérocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derocare
DEROCÁRE, derocări, s. f. Acțiunea de a deroca și rezultatul ei. – V. deroca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derocat
DEROCÁT, -Ă, derocați, -te, adj. (Despre albia râurilor) Care a fost curățată de mâl, de nisip etc. – V. deroca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deroga
DEROGÁ, deróg, vb. I. Intranz. A face o excepție de la prevederile unui act normativ sau ale unei convenții, în temeiul unui alt act. – Din fr. déroger, lat. derogare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derogare
DEROGÁRE, derogări, s. f. Acțiunea de a deroga și rezultatul ei; excepție de la prevederile unui act normativ sau ale unei convenții, în temeiul unui alt act. – V. deroga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derogatoriu
DEROGATÓRIU, -IE, derogatorii, adj. Care conține o derogare, cu caracter de derogare. – Din fr. dérogatoire, lat. derogatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derogaţiune
DEROGAȚIÚNE, derogațiuni, s. f. (Înv.) Derogare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dérogation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derogațiune
DEROGAȚIÚNE, derogațiuni, s. f. (Înv.) Derogare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dérogation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deromantizat
DEROMANTIZÁT adj. v. deromantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

derula
DERULÁ, derulez, vb. I. 1. Tranz. A desface, a desfășura, a întinde ceva care a fost rulat. 2. Tranz. A tăia furnir dintr-un buștean căruia i se dă o mișcare lentă de învârtire în fața fierăstrăului. 3. Refl. (Despre fapte) A se desfășura.- Din fr. dérouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derulare
DERULÁRE, derulări, s. f. Acțiunea de a (se) derula și rezultatul ei. – V. derula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derulator
DERULATÓR, derulatoare, s. n. Dispozitiv folosit pentru rebobinarea peliculei cinematografice. – Derula + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derulor
DERULÓR, deruloare, s. n. Mașină de derulat furnire. – Cf fr. d é r o u l e u s e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deruralizat
DERURALIZÁT adj. v. deruraliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

derusifica
DERUSIFICÁ, derusífic, vb. I. Tranz. 1. A înlătura caracterul rusesc. 2. A înlătura influența limbii ruse din structura cuvintelor, expresiilor etc. – Pref. de- + rusifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derusificare
DERUSIFICÁRE s. f. v. derusifica. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

derusificat
DERUSIFICÁT adj. v. derusifica. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deruta
DERUTÁ, derutez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se încurce, să se zăpăcească, astfel încât să nu mai știe ce să facă sau încotro s-o apuce; a dezorienta, a zăpăci. – Din fr. dérouter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derutant
DERUTÁNT, -Ă, derutanți, -te, adj. Care derutează. – Din fr. déroutant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derutare
DERUTÁRE, derutări, s. f. Acțiunea de a deruta și rezultatul ei. – V. deruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derutat
DERUTÁT, -Ă, derutați, -te, adj. Încurcat, zăpăcit, dezorientat. – V. deruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derută
DERÚTĂ, derute, s. f. Stare de zăpăceală, de dezorientare. – Din fr. déroute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derviş
DERVÍȘ, derviși, s. m. Călugăr musulman. – Din tc. derviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

derviș
DERVÍȘ, derviși, s. m. Călugăr musulman. – Din tc. derviș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dervişesc
DERVIȘÉSC, -EÁSCĂ, dervișești, adj. (Rar) De derviș. – Derviș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dervișesc
DERVIȘÉSC, -EÁSCĂ, dervișești, adj. (Rar) De derviș. – Derviș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

des
DES, DEÁSĂ, deși, -se, adj. I. 1. (Despre colectivități sau corpuri compuse din unități identice) Cu elementele, cu părțile componente apropiate, cu intervale foarte mici sau cu foarte puține goluri între părți. ♦ (Despre țesături) Țesut strâns; bătut. 2. (Despre părțile componente ale unei colectivități sau ale unei unități) Așezat unul lângă altul sau foarte aproape unul de altul; strâns. 3. (Despre ploaie, ceață, umbră etc.) Compact, dens; de nepătruns. II. 1. (Despre întâmplări, fenomene sau acțiuni; adesea adverbial) Care se repetă de (mai) multe ori la intervale mici de timp, urmând mereu unul după altul; repetat, frecvent. ♦ (Despre mișcări care se repetă; adesea adverbial) Repede, iute, grăbit. – Lat. densus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

des-de-dimineaţă
DES-DE-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

des-de-dimineață
DES-DE-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

des-dimineaţă
DES-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

des-dimineață
DES-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desacraliza
DESACRALIZÁ, desacralizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde caracterul sacru. – Din fr. désacraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desacralizare
DESACRALIZÁRE, desacralizări, s. f. Acțiunea de a (se) desacraliza. – V. desacraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desacralizat
DESACRALIZÁT, -Ă, desacralizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterul sacru. – V. desacraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desag
DESÁG s. m. v. desagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desagă
DESÁGĂ, desagi, s. f. Traistă formată din două părți, care se poartă pe umăr sau pe șa. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale acestui obiect; p. ext. traistă. [Var.: deság s. m.] – Din ngr. disákki(on), bg. disagi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desaliniza
DESALINIZÁ, desalinizez, vb. I. Tranz. A desăra; a face mai puțin sărat. – Cf. fr. dessaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desalinizare
DESALINIZÁRE, desalinizări, s. f. Acțiunea de a desaliniza și rezultatul ei; desărare. – V. desaliniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desalinizat
DESALINIZÁT, -Ă, desalinizați, -te, adj. Care a fost supus procesului de desalinizare, care este mai puțin sărat; desărat. – V. desaliniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desant
DESÁNT, desanturi, s. n. 1. Trupe special pregătite pentru a fi parașutate sau debarcate pe teritoriul inamic. 2. Trupe de infanterie transportate, în timpul luptei, pe tancuri. – Din fr. descente, rus. desant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desanta
DESANTÁ, desantez, vb. I. Tranz. A lansa un desant. – Din desant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desantare
DESANTÁRE, desantări, s. f. Acțiunea de a desanta. – V. desanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desatelizat
DESATELIZÁT adj. v. desateliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

desăgăriţă
DESĂGĂRÍȚĂ, desăgărițe, s. f. (Rar) Călugăriță care umblă cu desaga pentru a strânge daruri. – Desagă + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăgăriță
DESĂGĂRÍȚĂ, desăgărițe, s. f. (Rar) Călugăriță care umblă cu desaga pentru a strânge daruri. – Desagă + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăgel
DESĂGÉL, desăgei, s. m. (Pop.) Desăguță. – Desag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăgi
DESĂGÍ, desăgesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îndesa. – Din desagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăgior
DESĂGIÓR, desăgiori, (Pop.) Desăguță. – Desag + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăguţă
DESĂGÚȚĂ, desăguțe, s. f. Diminutiv al lui desagă; desăgel, desăgior. – Desag + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăguță
DESĂGÚȚĂ, desăguțe, s. f. Diminutiv al lui desagă; desăgel, desăgior. – Desag + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăra
DESĂRÁ, desărez, vb. I. Tranz. A îndepărta, total sau parțial, sarea (dintr-un aliment); a face mai puțin sărat; a desaliniza. – Pref. de- + săra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desărare
DESĂRÁRE, desărări, s. f. Acțiunea de a desăra și rezultatul ei; desalinizare. – V. desăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desărat
DESĂRÁT, -Ă, desărați, -te, adj. Din care s-a eliminat, total sau parțial, sarea; desalinizat. – V. desăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desărcina
DESĂRCINÁ, desărcinez, vb. I. Tranz. A elibera pe cineva de o îndatorire, de o misiune, dintr-o funcție. – Pref. de- + [în]sărcina (după fr. déchanger).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desărcinare
DESĂRCINÁRE, desărcinări, s. f. Acțiunea de a desărcina și rezultatul ei. – V. desărcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârşi
DESĂVÂRȘÍ, desăvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină desăvârșit, perfect; a (se) perfecționa. 2. Tranz. A face ca o acțiune să capete formă definitivă. ♦ (Rar) A duce la îndeplinire; a realiza, a săvârși, a termina. – De la desăvârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârși
DESĂVÂRȘÍ, desăvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină desăvârșit, perfect; a (se) perfecționa. 2. Tranz. A face ca o acțiune să capete formă definitivă. ♦ (Rar) A duce la îndeplinire; a realiza, a săvârși, a termina. – De la desăvârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârşire
DESĂVÂRȘÍRE, desăvârșiri, s. f. Acțiunea de a (se) desăvârși și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Cu desăvârșire = cu totul, în întregime, pe deplin; absolut. – V. desăvârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârșire
DESĂVÂRȘÍRE, desăvârșiri, s. f. Acțiunea de a (se) desăvârși și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Cu desăvârșire = cu totul, în întregime, pe deplin; absolut. – V. desăvârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârşit
DESĂVÂRȘÍT, -Ă, desăvârșiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Perfect. 2. (Despre fapte, stări, procese etc.) Deplin, complet, absolut. – De^4 + săvârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desăvârșit
DESĂVÂRȘÍT, -Ă, desăvârșiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Perfect. 2. (Despre fapte, stări, procese etc.) Deplin, complet, absolut. – De^4 + săvârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descalifica
DESCALIFICÁ, descalífic, vb. I. Tranz. 1. A declara pe cineva nedemn de stima, de respectul altora (din cauza unei fapte reprobabile pe care a săvârșit-o); a dezonora. 2. A elimina o persoană sau o echipă dintr-o competiție sportivă din cauza săvârșirii unor abateri. 3. Refl. A-și pierde calificarea (profesională). – Pref. de- + califica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descalificare
DESCALIFICÁRE, descalificări, s. f. Acțiunea de a (se) descalifica și rezultatul ei. – V. descalifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descalificat
DESCALIFICÁT, -Ă, descalificați, -te, adj. Care a suferit o descalificare; dezonorat. – V. descalifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descarcera
DESCARCERÁ, descarcerez, vb. I. Tranz. A elibera pe cineva dintr-un blocaj cauzat de un accident rutier, cutremur etc. – Pref. des- + [în]carcera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descarcerare
DESCARCERÁRE, descarcerări, s. f. Acțiunea de a descarcera și rezultatul ei. V. descarcera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descarcerat
DESCARCERÁT adj. v. descarcera [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

descălca
DESCĂLCÁ, descálc, vb. I. Tranz. A înlătura cu fierul de călcat o cută sau o îndoitură a unei țesături. – Pref. des- + călca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălcare
DESCĂLCÁRE, descălcări, s. f. Acțiunea de a descălca și rezultatul ei. – V. descălca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descăleca
DESCĂLECÁ, descálec, vb. I. Intranz. 1. A coborî, a se da jos de pe cal. 2. (Termen folosit mai ales de cronicari în legătură cu întemeierea Țărilor Române) A se așeza într-un loc, întemeind o țară. [Var.: descălicá vb. I] – Lat. *discaballicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălecare
DESCĂLECÁRE, descălecări, s. f. Acțiunea de a descăleca și rezultatul ei; coborâre de pe cal. ♦ (Termen folosit mai ales de cronicari) Așezare, statornicire într-un loc pentru a întemeia o țară; descălecat, descălecătoare. [Var.: descălicáre s. f.] – V. descăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălecat
DESCĂLECÁT, descălecaturi, s. n. Descălecare. [Var.: descălicát s. n.] – V. descăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălecătoare
DESCĂLECĂTOÁRE s. f. (Termen folosit mai ales de cronicari) Descălecare. [Var.: descălicătoáre s. f.] – Descăleca + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălecător
DESCĂLECĂTÓR, descălecători, s. m. (Înv.) Întemeietor de țară. [Var.: descălicătór s. m.] – Descăleca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălica
DESCĂLICÁ vb. I v. descăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălicare
DESCĂLICÁRE s. f. v. descălecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălicat
DESCĂLICÁT s. n. v. descălecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălicătoare
DESCĂLICĂTOÁRE s. f. v. descălecătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălicător
DESCĂLICĂTÓR s. m. v. descălecător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălţa
DESCĂLȚÁ, descálț, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) scoate încălțămintea din picioare. – Lat. discalciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălța
DESCĂLȚÁ, descálț, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) scoate încălțămintea din picioare. – Lat. discalciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălţare
DESCĂLȚÁRE, descălțări, s. f. Acțiunea de a (se) descălța și rezultatul ei; descălțat^1. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălțare
DESCĂLȚÁRE, descălțări, s. f. Acțiunea de a (se) descălța și rezultatul ei; descălțat^1. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălţat
DESCĂLȚÁT^1, descălțaturi, s. n. Descălțare. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălțat
DESCĂLȚÁT^1, descălțaturi, s. n. Descălțare. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălţat
DESCĂLȚÁT^2, -Ă, descălțați, -te, adj. Care și-a scos sau căruia i s-a scos încălțămintea din picioare; desculț. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descălțat
DESCĂLȚÁT^2, -Ă, descălțați, -te, adj. Care și-a scos sau căruia i s-a scos încălțămintea din picioare; desculț. – V. descălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descăpăţâna
DESCĂPĂȚÂNÁ, descăpățânez, vb. I. Tranz. (Înv.) A decapita. – Pref. des- + căpățână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descăpățâna
DESCĂPĂȚÂNÁ, descăpățânez, vb. I. Tranz. (Înv.) A decapita. – Pref. des- + căpățână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărca
DESCĂRCÁ, descárc, vb. I. Tranz. 1. A goli, parțial sau în întregime, un vehicul de transport; a da jos încărcătura. 2. A suprima sau a micșora forțele care acționează asupra unui corp solid, unui sistem tehnic etc. și care ar putea produce deformarea acestora. 3. A scoate încărcătura dintr-o armă de foc. ♦ A face să ia foc, a declanșa o armă; a trage un foc de armă. ♦ A consuma energia înmagazinată de un acumulator electric. ♦ Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde încărcătura electrică. ♦ Refl. (Despre trăsnet sau furtună) A se dezlănțui. 4. Fig. A da curs liber unor stări sufletești, a se elibera sufletește (împărtășind ceva cuiva). ♦ Refl. A se ușura de o vină, de un păcat etc. ◊ Expr. (Tranz.) A-și descărca conștiința (sau inima) = a-și ușura conștiința, făcând confidențe cuiva. 5. A declara în mod oficial că o gestiune a fost corectă și că nu e nimic de imputat gestionarului. – Lat. discarricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărcare
DESCĂRCÁRE, descărcări, s. f. Acțiunea de a (se) descărca și rezultatul ei; descărcat. – V. descărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărcat
DESCĂRCÁT s. n. Descărcare. – V. descărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărcător
DESCĂRCĂTÓR, -OÁRE, descărcători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care descarcă, care provoacă descărcarea; (despre acte) care eliberează de răspundere; justificativ. 2. S. n. Dispozitiv pentru descărcarea benzii de cauciuc a unui transport în diferite puncte de pe traseul său. ♦ Dispozitiv de descărcare prin răsturnare a vagoanelor de mină, a vagoanelor de marfă etc. 3. S. n. (În sintagma) Descărcător electric = aparat de protecție a instalațiilor electrice împotriva supratensiunilor, destinat limitării valorilor acestora. – Descărca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărcătură
DESCĂRCĂTÚRĂ, descărcături, s. f. 1. Ceea ce se descarcă dintr-un vehicul de transport. 2. Declanșare a unei arme de foc; zgomotul produs de aceasta. – Descărca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărna
DESCĂRNÁ, descărnez, vb. I. 1. Refl. A slăbi, a fi foarte slab. 2. Tranz. (În industria pielăriei) A îndepărta țesutul conjunctiv subcutanat, aderent la dermă). – Pref. des- + carne (după fr. décharner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărnare
DESCĂRNÁRE, descărnări, s. f. Acțiunea de a (se) descărna și rezultatul ei. – V. descărna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descărnat
DESCĂRNÁT, -Ă, descărnați, -te, adj. Foarte slab, numai piele și oase. – V. descărna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătărăma
DESCĂTĂRĂMÁ, descătărămez, vb. I. Tranz. A desprinde din catarame. ♦ Refl. (Rar) A-și scoate hainele (încheiate cu catarame). – Pref. des- + [în]catarama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătărămare
DESCĂTĂRĂMÁRE s. f. Acțiunea de a (se) descătărăma și rezultatul ei. – V. descătărăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătuşa
DESCĂTUȘÁ, descătușez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) elibera din lanțuri sau din cătușe; fig. a (se) elibera dintr-o constrângere, dintr-o apăsare, din robie. – Pref. des- + [în]cătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătușa
DESCĂTUȘÁ, descătușez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) elibera din lanțuri sau din cătușe; fig. a (se) elibera dintr-o constrângere, dintr-o apăsare, din robie. – Pref. des- + [în]cătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătuşare
DESCĂTUȘÁRE, descătușări, s. f. Acțiunea de a (se) descătușa și rezultatul ei. – V. descătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătușare
DESCĂTUȘÁRE, descătușări, s. f. Acțiunea de a (se) descătușa și rezultatul ei. – V. descătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătuşat
DESCĂTUȘÁT, -Ă, descătușați, -te, adj. Care a fost eliberat din lanțuri, din constrângere, din apăsare etc.; dezrobit, liber. – V. descătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descătușat
DESCĂTUȘÁT, -Ă, descătușați, -te, adj. Care a fost eliberat din lanțuri, din constrângere, din apăsare etc.; dezrobit, liber. – V. descătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descăzut
DESCĂZÚT s. n. Primul termen al unei scăderi, numărul din care se scade alt număr. – De^4 + scăzut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descâlci
DESCÂLCÍ, descâlcesc, vb. IV. Tranz. A descurca fire de ață, de păr etc. încâlcite, încurcate. ♦ Fig. A descurca, a lămuri, a limpezi. – Pref. des- + [în]câlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descâlcire
DESCÂLCÍRE, descâlciri, s. f. Acțiunea de a descâlci și rezultatul ei. – V. descâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descâlcit
DESCÂLCÍT^1, descâlcituri, s. n. Faptul de a descâlci. – V. descâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descâlcit
DESCÂLCÍT^2, -Ă, descâlciți, -te, adj. (Despre fire de păr, de ață etc.). Care a fost descurcat. – V. descâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descânta
DESCÂNTÁ, descấnt, vb. I. 1. Intranz. A rosti descântece însoțite de anumite gesturi magice pentru a îndepărta un farmec, a vindeca de o boală etc. ♦ Tranz. A fermeca, a vrăji (rostind descântece). 2. Tranz. A certa, a mustra, a bate la cap. – Lat. *discantare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descântat
DESCÂNTÁT, descântaturi, s. n. Faptul de a descânta. – V. descânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descântat
DESCÂNTÁT, -Ă, descântați, -te, adj. v. DESCÂNTA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

descântător
DESCÂNTĂTÓR, -OÁRE, descântători, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care descântă, care face vrăji. – Descânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descântătură
DESCÂNTĂTÚRĂ, descântături, s. f. (Rar) Descântec. – Descânta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descântec
DESCẤNTEC, descântece, s. n. Faptul de a descânta. ♦ Formulă magică (în versuri) însoțită de gesturi, cu care se descântă; vrajă, descântătură. – De la descânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descendent
DESCENDÉNT, -Ă, descendenți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care coboară; coborâtor. 2. S. m. și f. Persoană care coboară din..., care se trage din...; urmaș. – Din fr. descendant, lat. descendens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descendenţă
DESCENDÉNȚĂ, descendențe, s. f. 1. Înrudire în linie directă coborâtoare; filiație. 2. (Cu sens colectiv) Posteritate, urmași. – Din fr. descendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descendență
DESCENDÉNȚĂ, descendențe, s. f. 1. Înrudire în linie directă coborâtoare; filiație. 2. (Cu sens colectiv) Posteritate, urmași. – Din fr. descendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descensiune
DESCENSIÚNE, descensiuni, s. f. (Livr.) Coborâre, scădere. – Din lat. descensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descensiv
DESCENSÍV, -Ă, descensivi, -e, adj. (Livr.) Descendent. – Din descensiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentra
DESCENTRÁ, descentrez, vb. I. Tranz. (Despre piesele unui aparat) A face să-și piardă poziția simetrică față de centru, a deplasa astfel încât axa piesei să nu mai coincidă cu axa dată. ◊ Refl. Roata s-a descentrat. – Pref. des- + centra (după fr. décentrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentraliza
DESCENTRALIZÁ, descentralizez, vb. I. Tranz. A acorda autonomie unor instituții. – Din fr. décentraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentralizare
DESCENTRALIZÁRE, descentralizări, s. f. Acțiunea de a descentraliza și rezultatul ei. 1. Sistem de organizare și de conducere întemeiat pe autonomie, puterea de decizie aparținând autorităților locale. 2. Transferare în afara centrelor urbane supraaglomerate a unor unități industriale, comerciale sau a unor servicii. – V. descentraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentralizat
DESCENTRALIZÁT, -Ă, descentralizați, -te, adj. (Despre organele locale ale administrației de stat, ale unor instituții, organizații) Căruia i s-a acordat autonomie (administrativă). – V. descentraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentralizator
DESCENTRALIZATÓR, -OÁRE, descentralizatori, -oare, adj. Care descentralizează. – Descentraliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentrare
DESCENTRÁRE, descentrări, s. f. Acțiunea de a (se) descentra. – V. descentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descentrat
DESCENTRÁT, -Ă, descentrați, -te, adj. (Tehn.; despre piesele unui aparat) Care și-a pierdut poziția simetrică față de centru, care s-a deplasat în așa fel încât axa piesei nu mai coincide cu axa dată. – V. descentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschegare
DESCHEGÁRE s. f. v. deschega [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deschegat
DESCHEGÁT adj. v. deschega [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

descheia
DESCHEIÁ, deschéi, vb. I. 1. Tranz. A scoate un nasture din butonieră, a face să nu mai fie încheiat. 2. Refl. (Despre obiecte compuse din bucăți; p. ext. despre bucățile care alcătuiesc un întreg) A se desface din încheieturi. [Pr.: -che-ia. – Var.: deschiá vb. I] – Lat. disclavare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descheiat
DESCHEIÁT, -Ă, descheiați, -te, adj. (Despre haine) Cu nasturii scoși din butonieră; neîncheiat; (despre persoane) cu haina neîncheiată. [Pr.: -che-iat. – Var.: deschiát, -ă adj.] – V. descheia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschia
DESCHIÁ vb. I v. descheia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschiaburi
DESCHIABURÍ, deschiaburesc, vb. IV. Tranz. (În trecut) A scoate pe cineva din rândul chiaburilor. – Pref. des- + [în]chiaburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschiaburire
DESCHIABURÍRE, deschiaburiri, s. f. Acțiunea de a deschiaburi și rezultatul ei. – V. deschiaburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschiat
DESCHIÁT, -Ă adj. v. descheiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschide
DESCHÍDE, deschíd, vb. III. 1. Tranz. A da la o parte, a împinge în lături o ușă, o fereastră, un capac etc. care închide ceva. ◊ Expr. A(-i) deschide (cuiva) porțile = a(-i) da (cuiva) acces (la ceva), a-i acorda (cuiva) liberă trecere. ♦ A descoperi deschizătura de acces într-o încăpere sau într-un spațiu, dând la o parte ușa sau capacul care o închide. ◊ Expr. A-și deschide sufletul (sau inima) = a face destăinuiri, a spune tot ce are pe suflet; a se confesa. A deschide (sau, refl., a i se deschide) cuiva pofta de mâncare = a provoca cuiva (sau a căpăta) poftă de mâncare. ♦ A descuia. ♦ Refl. (Despre ferestre și uși) A lăsa liber accesul sau vederea în... sau spre..., a da spre... ♦ A îndepărta terenurile sterile situate deasupra unui zăcământ, în vederea exploatării lui. 2. Tranz. A desface, a face să nu mai fie împreunat sau strâns. ◊ Expr. A deschide gura = a) a îndepărta buzele și fălcile una de alta pentru a sorbi, a mânca sau a vorbi; b) a vorbi. A deschide cuiva gura = a face, a obliga pe cineva să vorbească. A deschide ochii = a) a ridica pleoapele, descoperind ochii; p. ext. a se deștepta din somn; b) a se naște. A deschide (sau, refl., a i se deschide) cuiva ochii = a face pe cineva (sau a ajunge) să-și dea seama de ceva. A(-și) deschide ochii (bine) = a fi foarte atent la ceva; a înțelege bine ceva. A deschide ochii mari = a se mira tare de ceva. A deschide mâna = a desface degetele strânse în pumn; fig. a fi darnic. A deschide brațele = a întinde brațele în lături pentru a îmbrățișa pe cineva; fig. a primi pe cineva cu bucurie. 3. Tranz. A desface, a dezlipi un plic, a scoate din plic, a despături o scrisoare (pentru a lua cunoștință de conținut). ♦ A întoarce coperta (împreună cu una sau mai multe file ale) unei cărți, a unui caiet, a desface o carte sau un caiet la o anumită pagină. ♦ A face o incizie sau o intervenție chirurgicală într-o rană, într-un organ al corpului. 4. Refl. (Despre pământ sau formații ale lui; p. anal. despre valuri) A se despica, a se crăpa. ♦ (Despre găuri sau crăpături) A se forma. ♦ (Despre răni) A începe să sângereze sau să supureze; a înceta să mai fie închis. ♦ (Despre flori) A-și desface petalele. ♦ (Despre peisaje, priveliști) A se înfățișa vederii, a se desfășura. 5. Tranz. (Adesea fig.) A săpa, a tăia, a croi un drum, o șosea, o cărare. ◊ Expr. A deschide cuiva carieră = a face cuiva posibilă o carieră bună. 6. Tranz. A porni o acțiune (juridică); a începe. ◊ Expr. A deschide vorba despre ceva = a începe, a aborda un subiect. ♦ A face prima mișcare într-o partidă de șah. ♦ A pasa mingea unui coechipier pentru ca acesta să întreprindă o acțiune ofensivă. 7. Tranz. A face să ia naștere, să funcționeze, a înființa, a organiza o școală, o instituție etc. 8. Tranz. (În expr.) A deschide o paranteză = a pune primul dintre cele două semne care formează o paranteză; fig. a face o digresiune în cursul unei expuneri. 9. Refl. (Despre culori sau obiecte colorate) A căpăta o nuanță mai apropiată de alb. ♦ Tranz. și refl. Fig. A da sau a căpăta o înfățișare luminoasă, prietenoasă. 10. Refl. (Despre vocale) A trece din seria vocalelor închise în seria vocalelor deschise. [Prez. ind. și: (reg.) deschiz; perf. s. deschisei, part. deschis. – Var.: (pop.) deșchíde vb. III] – Lat. discludere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschidere
DESCHÍDERE, deschideri, s. f. I. Acțiunea de a (se) deschide și rezultatul ei. ♦ (La șah) Mutare sau serie de mutări cu care începe o partidă. ♦ (Sport) Pasare a mingii de către un jucător unui coechipier, pentru a întreprinde o acțiune ofensivă. ◊ Expr. În deschidere = în primul meci dintr-o competiție. II. 1. Distanța, depărtarea dintre fălcile unei menghine, ale unui clește etc. ♦ Distanța orizontală dintre marginile spațiului unui gol. 2. Spațiu liber într-un zid, într-un perete etc., pentru iluminare și aerisire sau pentru circulație. ♦ Locul unde apare sau unde se formează o deschizătură, o gaură, o intrare. 3. Loc unde apar la suprafață rocile de adâncime în urma eroziunii scoarței pământului. ◊ Deschidere geologică = loc unde apar, la suprafața pământului, rocile sau mineralele; afloriment. 4. (Lingv.) Lărgimea canalului fonator în timpul articulării unui sunet. [Var.: (pop.) deșchídere s. f.] – V. deschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschinga
DESCHINGÁ, deschíng, vb. I. Tranz. A scoate sau a slăbi chinga. – Pref. des- + [în]chinga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschis
DESCHÍS, -Ă, deschiși, -se, adj. 1. (Despre uși, porți, capace etc.) Dat la o parte spre a lăsa descoperită o deschizătură. 2. (Despre încăperi, lăzi etc.) Cu ușa sau capacul neînchise sau neîncuiate. ◊ Expr. Aplauze la scenă deschisă = aplauze în timpul desfășurării unui spectacol. A avea (sau a ține) casă deschisă = a avea mereu musafiri; a fi primitor. ♦ (Despre vehicule) Neacoperit. Camion deschis. ♦ (În sintagmele) Scrisoare deschisă = scrisoare cu conținut polemic, destinată publicității. Vot deschis sau alegere deschisă = vot sau alegere pe față, prin ridicarea mâinii. Ședință (sau adunare) deschisă = ședință (sau adunare) la care sunt invitate și persoane din afara organizației respective. 3. Fig. (Adesea adverbial) Lipsit de ascunzișuri, de fățărnicie; franc, sincer. Expr. Deschis la vorbă sau cu sufletul deschis, cu inima deschisă = sincer, fără ascunzișuri. Deschis la minte (sau la cap) = deștept, receptiv. Cu pieptul deschis = fără teamă, plin de curaj. ♦ (Despre războaie, certuri etc.) Declarat, manifest. 4. (Despre obiecte care se pot închide) Cu marginile (sau cu părțile componente) desfăcute, îndepărtate; care nu mai e îmbinat sau strâns. A lăsa foarfecele deschis. ♦ (Despre ochi) Cu pleoapele ridicate, cu vederea liberă; fig. care nu doarme, care e treaz, vigilent. ◊ Expr. A avea ochii deschiși = a privi cu multă atenție; a fi vigilent. ♦ (Despre mână) Cu degetele întinse, răsfirate; fig. darnic. ♦ (Despre brațe) Desfăcut în lături pentru a cuprinde ceva sau pentru a îmbrățișa pe cineva.** (Despre aripi) Desfăcut, întins pentru zbor. ♦ (Despre răni) Care sângerează sau supurează, care nu este vindecat. 5. (Despre terenuri) Neîngrădit, neîmprejmuit; p. ext. care se întinde pe o mare distanță; (despre drumuri) pe care se poate circula nestingherit, fără obstacole. ◊ Oraș deschis = oraș nefortificat sau neapărat, care, potrivit dreptului internațional, nu poate fi bombardat sau atacat în timp de război. Port deschis = port în care au acces navele de orice naționalitate. 6. (În sintagmele) Vocală deschisă = vocală pronunțată cu maxilarele mai îndepărtate decât în cazul vocalelor închise. Silabă deschisă = silabă terminată în vocală. 7. (Despre circuite electrice) Care este întrerupt; (despre aparate electrice de conectare) cu contactele separate. 8. (Despre culori) Cu nuanță mai apropiată de alb decât de negru; pal, luminos, clar. [Var.: (pop.) deșchís, -ă adj.] – V. deschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschizător
DESCHIZĂTÓR, -OÁRE, deschizători, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care deschide uși, ferestre, lăzi etc. ◊ Deschizător de drumuri = inițiator, inovator. 2. S. n. Ustensilă folosită pentru desfacerea capsulelor, căpăcelelor etc. la sticlele închise ermetic; destupător. – Deschide + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deschizătură
DESCHIZĂTÚRĂ, deschizături, s. f. Loc liber prin care se poate pătrunde în interiorul unui lucru sau prin care se poate vedea. – Deschide + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descifra
DESCIFRÁ, descifrez, vb. I. Tranz. 1. A citi (și a înțelege) un text neciteț sau scris într-o limbă străină, cu caractere complicate ori cu semne convenționale. ♦ A interpreta un plan, o hartă etc. ♦ A citi și a interpreta, la prima vedere, o partitură muzicală. 2. Fig. A înțelege ceva obscur, a-i prinde sensul; a ghici, a desluși. – Pref. des- + cifră (după fr. déchiffrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descifrabil
DESCIFRÁBIL, -Ă, descifrabili, -e, adj. Care poate fi (ușor) descifrat. – Descifra + suf. -bil (după fr. déchiffrable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descifrare
DESCIFRÁRE, descifrări, s. f. Acțiunea de a descifra și rezultatul ei. – V. descifra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descinde
DESCÍNDE, descínd, vb. III. Intranz. 1. A-și avea originea, a se trage din cineva. 2. A se da jos, a coborî. 3. A ajunge (și a se opri) într-un loc; a fi cazat (la un hotel, la o gazdă). 4. (Despre organele forței publice) A se deplasa, a sosi la fața locului în vederea unei investigații sau a unei percheziții. [Perf. s. descinsei, part. descins] – Din lat. descendere, fr. descendre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descindere
DESCÍNDERE, descinderi, s. f. Acțiunea de a descinde și rezultatul ei. ♦ Deplasare a unui organ de urmărire penală la locul săvârșirii infracțiunii, pentru a face constatări și a strânge probe. – V. descinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descinge
DESCÍNGE, descíng, vb. III. Tranz. și refl. A(-și) dezlega, a(-și) desface, a(-și) scoate cureaua, brâul, cingătoarea. ◊ Refl. (Despre cingătoare) I s-a descins centura. [Perf. s. descinsei, part. descins] – Lat. discingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descins
DESCÍNS, -Ă, descinși, -se, adj. Cu brâul, cingătoarea sau cureaua dezlegată. – V. descinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descintra
DESCINTRÁ, descintrez, vb. I. Tranz. A îndepărta cintrele care au servit la construirea unei bolți sau a unui arc. – După fr. décintrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descintrare
DESCINTRÁRE, descintrări, s. f. Acțiunea de a descintra și rezultatul ei. – V. descintra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleia
DESCLEIÁ, descleiez, vb. I. Tranz. 1. A dezlipi ceea ce este lipit (cu clei). ◊ Refl. S-au descleiat scaunele. 2. A spăla și a curăța de substanțe cleioase firele de mătase naturală sau țesăturile de bumbac. – Pref. des- + [în]cleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleiere
DESCLEIÉRE, descleieri, s. f. Acțiunea de a (se) descleia și rezultatul ei. ♦ Operație de finisare a țesăturilor prin eliminarea apretului de încleiere aplicat pe firele de urzeală înainte de țesere. – V. descleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleşta
DESCLEȘTÁ, descleștez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) desface, a (se) degaja dintr-o strânsoare, dintr-o încleștare. ◊ Expr. (Tranz.) A-i descleșta cuiva fălcile = a face pe cineva să vorbească. (Refl.) A i se descleșta cuiva fălcile = a începe, în sfârșit, să vorbească. 2. A (se) desprinde, a (se) smulge cu greu din locul unde se află fixat. – Pref. des- + [în]cleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleșta
DESCLEȘTÁ, descleștez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) desface, a (se) degaja dintr-o strânsoare, dintr-o încleștare. ◊ Expr. (Tranz.) A-i descleșta cuiva fălcile = a face pe cineva să vorbească. (Refl.) A i se descleșta cuiva fălcile = a începe, în sfârșit, să vorbească. 2. A (se) desprinde, a (se) smulge cu greu din locul unde se află fixat. – Pref. des- + [în]cleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleştare
DESCLEȘTÁRE, descleștări, s. f. Acțiunea de a (se) descleșta și rezultatul ei. – V. descleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleștare
DESCLEȘTÁRE, descleștări, s. f. Acțiunea de a (se) descleșta și rezultatul ei. – V. descleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleştat
DESCLEȘTÁT, -Ă, descleștați, -te, adj. Desfăcut dintr-o încleștare; degajat. – V. descleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descleștat
DESCLEȘTÁT, -Ă, descleștați, -te, adj. Desfăcut dintr-o încleștare; degajat. – V. descleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descloci
DESCLOCÍ, desclocesc, vb. IV. Tranz. A face ca o cloșcă să înceteze să mai clocească. – Pref. des- + cloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoase
DESCOÁSE, descós, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) desface cusăturile. 2. Tranz. Fig. A pune cuiva întrebări multe și insistente pentru a afla anumite lucruri; a iscodi. ♦ A analiza amănunțit o problemă sau o situație pentru a o înțelege. [Perf. s. descusui, part. descusut] – Pref. des- + coase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoasere
DESCOÁSERE, descoaseri, s. f. Acțiunea de a (se) descoase și rezultatul ei. – V. descoase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoji
DESCOJÍ, descojesc, vb. IV. Tranz. A curăța de coajă. – Pref. des- + coji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descojire
DESCOJÍRE, descojiri, s. f. Acțiunea de a descoji și rezultatul ei. – V. descoji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descojit
DESCOJÍT^1, descojituri, s. n. Faptul de a descoji. – V. descoji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descojit
DESCOJÍT^2, -Ă, descojiți, -te, adj. Care este curățat de coajă, fără coajă. – V. descoji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descojitor
DESCOJITÓR, descojitoare, s. n. Mașină pentru decorticat boabele de cereale înainte de măcinare. – Descoji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descolăci
DESCOLĂCÍ, descolăcesc, vb. IV. Refl. A se desface din încolăcire. – Pref. des- + [în]colăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descolăcire
DESCOLĂCÍRE, descolăciri, s. f. Acțiunea de a se descolăci și rezultatul ei. – V. descolăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descolăcit
DESCOLĂCÍT, -Ă, descolăciți, -te, adj. Care nu mai este încolăcit. – V. descolăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descomplecta
DESCOMPLECTÁ vb. I v. descompleta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descomplectare
DESCOMPLECTÁRE s. f. v. descompletare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descompleta
DESCOMPLETÁ, descompletez, vb. I. Tranz. A lua ceva dintr-un tot, lăsându-l incomplet. ♦ Refl. A nu mai fi complet. [Var.: descomplectá vb. I] – Pref. des- + completa (după fr. décompléter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descompletare
DESCOMPLETÁRE, descompletări, s. f. Acțiunea de a (se) descompleta și rezultatul ei. [Var.: descomplectáre s. f.] – V. descompleta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descompune
DESCOMPÚNE, descompún, vb. III. 1. Tranz. A desface în părțile componente. ♦ Refl. Fig. A se destrăma, a se dezmembra. 2. Refl. (Despre materii și corpuri organice) A se altera, a se strica; a putrezi. 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A se schimba în rău, fizic sau moral; (despre față, trăsături etc.) a se crispa. 4. Tranz. (Mat.) A scrie un număr natural sub formă de produs de numere prime. [Perf. s. descompusei, part. descompus] – Pref. des- + compune (după fr. décomposer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descompunere
DESCOMPÚNERE, descompuneri, s. f. Faptul de a (se) descompune. ♦ Reacție chimică în urma căreia o substanță constituită din molecule cu structură mai complicată trece în mai multe substanțe constituite din molecule cu structură mai simplă. – V. descompune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descompus
DESCOMPÚS, -Ă, descompuși, -se, adj. 1. Desfăcut în părțile componente. 2. (Despre materii organice) Alterat, stricat, putrezit. 3. Fig. Care s-a schimbat în rău, moral sau fizic; (despre fața omului) crispat. – V. descompune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconcentra
DESCONCENTRÁ, desconcentrez, vb. I. Tranz. A lăsa la vatră un ostaș concentrat. – Pref. des- + concentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconcentrare
DESCONCENTRÁRE, desconcentrări, s. f. Acțiunea de a se desconcentra și rezultatul ei. – V. desconcentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconcentrat
DESCONCENTRÁT, -Ă, desconcentrați, -te, adj. (Despre militari concentrați) Lăsat la vatră. – V. desconcentra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descongestiona
DESCONGESTIONÁ, descongestionez, vb. I. Tranz. A elibera un organ de un aflux de sânge; a face să dispară congestia. ♦ Fig. A elibera o regiune sau o localitate de un surplus de populație; a face ca o cale de comunicație să nu mai fie aglomerată. [Pr.: -ti-o-] – Pref. des- + congestiona (după fr. décongestionner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descongestionare
DESCONGESTIONÁRE, descongestionări, s. f. Acțiunea de a descongestiona și rezultatul ei; dezaglomerare. [Pr.: -ti-o-] – V. descongestiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descongestionat
DESCONGESTIONÁT, -Ă, descongestionați, -te, adj. Care nu mai este congestionat. [Pr.: -ti-o-] – V. descongestiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsidera
DESCONSIDERÁ, desconsíder, vb. I. Tranz. A nu da cuiva considerația, stima, atenția cuvenită; a disprețui. – Pref. des- + considera (după fr. déconsidérer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsiderare
DESCONSIDERÁRE, desconsiderări, s. f. Faptul de a desconsidera; lipsă de considerație, de stimă față de cineva; dispreț, discreditare. – V. desconsidera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsiderat
DESCONSIDERÁT, -Ă, desconsiderați, -te, adj. Disprețuit, discreditat. – V. desconsidera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsideraţie
DESCONSIDERÁȚIE, desconsiderații, s. f. (Rar) Desconsiderare. [Var.: desconsiderațiúne s. f.] – După fr. déconsidération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsiderație
DESCONSIDERÁȚIE, desconsiderații, s. f. (Rar) Desconsiderare. [Var.: desconsiderațiúne s. f.] – După fr. déconsidération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsideraţiune
DESCONSIDERAȚIÚNE s. f. v. desconsiderație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desconsiderațiune
DESCONSIDERAȚIÚNE s. f. v. desconsiderație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoperi
DESCOPERÍ, descópăr, vb. IV. Tranz. 1. A lua, a ridica de pe un obiect sau de pe o persoană ceea ce le acoperă. ♦ Refl. A-și scoate pălăria, căciula etc. ♦ Fig. A lăsa fără acoperire flancul unei unități militare pe front. ♦ A face să nu aibă acoperire legală. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) da pe față, a (se) dezvălui, a (se) da de gol, a (se) trăda. 2. A găsi un lucru căutat, necunoscut sau ascuns; a afla. ◊ Expr. A descoperi America, se spune în bătaie de joc cuiva care face caz de un lucru știut, cunoscut de toată lumea. ♦ A pătrunde o taină, un mister. – Lat. disco(o]perire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoperire
DESCOPERÍRE, descoperiri, s. f. Acțiunea de a (se) descoperi și rezultatul ei; (concr.) ceea ce a fost descoperit, aflat. ♦ Revelație. – V. descoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoperit
DESCOPERÍT, -Ă, descoperiți, -te, adj. 1. Dezvelit, neacoperit; expus vederii. ♦ (Despre cap, p. ext. despre oameni) Fără pălărie, căciulă etc., cu capul gol. ♦ (Despre plafoane) Parțial neacoperit (pentru aerisire și răcoare). ♦ Fig. Fără apărare. Aripa descoperită a armatei. 2. Fără acoperire legală; p. ext. (fam.) cu lipsuri financiare, fără bani. 3. Aflat pentru prima dată. – V. descoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoperitor
DESCOPERITÓR, -OÁRE, descoperitori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o descoperire. – Descoperi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descoperta
DESCOPERTÁ vb. I v. decoperta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descopertă
DESCOPÉRTĂ s. f. v. decopertă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotorosi
DESCOTOROSÍ, descotorosesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) degaja, a (se) elibera, a scăpa de cineva sau de ceva care supără, care incomodează; a (se) dezbăra. – Pref. des- + cotorosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotorosire
DESCOTOROSÍRE, descotorosiri, s. f. Acțiunea de a (se) descotorosi și rezultatul ei. – V. descotorosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotoşmăna
DESCOTOȘMĂNÁ, descotoșmănez, vb. I. (Pop.) Tranz. și refl. A(-și) scoate hainele (prea groase și prea multe); a (se) dezbrăca de lucruri care incomodează. [Prez. ind. și: descotoșmănesc. – Var.: descotoșmăní vb. IV] – Pref. des- + [în]cotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotoșmăna
DESCOTOȘMĂNÁ, descotoșmănez, vb. I. (Pop.) Tranz. și refl. A(-și) scoate hainele (prea groase și prea multe); a (se) dezbrăca de lucruri care incomodează. [Prez. ind. și: descotoșmănesc. – Var.: descotoșmăní vb. IV] – Pref. des- + [în]cotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotoşmăni
DESCOTOȘMĂNI vb. IV v. descotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descotoșmăni
DESCOTOȘMĂNI vb. IV v. descotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descovoia
DESCOVOIÁ, descovói, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îndrepta un obiect încovoiat, arcuit sau curbat; a (se) dezdoi. [Pr.: -vo-ia] – Pref. des- + [în]covoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descovoiere
DESCOVOIÉRE, descovoieri, s. f. Acțiunea de a (se) descovoia și rezultatul ei. – V. descovoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreierat
DESCREIERÁT, -Ă, descreierați, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Lipsit de rațiune, fără minte; smintit, nebun, nesăbuit. – Pref. des- + creier + suf. -at (după fr. écervelé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrescător
DESCRESCĂTÓR, -OÁRE, descrescători, -oare, adj. Care descrește; degresiv. – Descrește + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrescând
DESCRESCẤND, -Ă, descrescânzi, -de, adj. Care descrește. – V. descrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreşte
DESCRÉȘTE, descrésc, vb. III. Intranz. A scădea, a se reduce, a se micșora, a se împuțina. – Pref. des- + crește (după fr. décroître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrește
DESCRÉȘTE, descrésc, vb. III. Intranz. A scădea, a se reduce, a se micșora, a se împuțina. – Pref. des- + crește (după fr. décroître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreştere
DESCRÉȘTERE, descreșteri, s. f. Faptul de a descrește; scădere, reducere, micșorare, împuținare. – V. descrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreștere
DESCRÉȘTERE, descreșteri, s. f. Faptul de a descrește; scădere, reducere, micșorare, împuținare. – V. descrește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreţi
DESCREȚÍ, descrețesc, vb. IV. Tranz. A netezi o țesătură, o haină încrețită; a desface crețurile. ♦ Tranz. și refl. A face să nu mai fie sau a nu mai fi încruntat; fig. a (se) destinde, a (se) însenina. ♦ (Rar) A deschide un obiect legat cu șnur. – Pref. des- + [în]creți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreți
DESCREȚÍ, descrețesc, vb. IV. Tranz. A netezi o țesătură, o haină încrețită; a desface crețurile. ♦ Tranz. și refl. A face să nu mai fie sau a nu mai fi încruntat; fig. a (se) destinde, a (se) însenina. ♦ (Rar) A deschide un obiect legat cu șnur. – Pref. des- + [în]creți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreţire
DESCREȚÍRE, descrețiri, s. f. Acțiunea de a (se) descreți și rezultatul ei. – V. descreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrețire
DESCREȚÍRE, descrețiri, s. f. Acțiunea de a (se) descreți și rezultatul ei. – V. descreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descreţit
DESCREȚÍT, -Ă, descrețiți, -te, adj. Cu crețurile desfăcute, netezite. – V. descreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrețit
DESCREȚÍT, -Ă, descrețiți, -te, adj. Cu crețurile desfăcute, netezite. – V. descreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrie
DESCRÍE, descriu, vb. III. Tranz. 1. A prezenta, a înfățișa, a zugrăvi (prin cuvinte) pe cineva sau ceva. 2. A trasa o linie curbă, un arc sau un arc de cerc. 3. A parcurge o traiectorie. – Din fr. décrire (după scrie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descriere
DESCRÍERE, descrieri, s. f. Acțiunea de a descrie și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Scriere sau pasaj dintr-o scriere în care este înfățișat prin enumerarea detaliilor, un aspect, un cadru, o situație etc. – V. descrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descriptibil
DESCRIPTÍBIL, -Ă, descriptibili, -e, adj. Care poate fi descris. – Din fr. descriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descriptiv
DESCRIPTÍV, -Ă, descriptivi, -e, adj. 1. Care descrie; care conține o descriere. 2. (În sintagma) Geometrie descriptivă = ramură a geometriei care folosește metode de cercetare bazate pe reprezentarea unui punct din spațiu cu ajutorul proiecțiilor pe două planuri. – Din fr. descriptif, lat. descriptivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descriptivism
DESCRIPTIVÍSM s. n. Curent lingvistic care folosește metode mecaniciste de descriere a limbilor din punct de vedere formal și fiziologic, fără cercetarea dezvoltării lor istorice. – Descriptiv + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descriptivist
DESCRIPTIVÍST, -Ă, descriptiviști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al descriptivismului. – Din fr. descriptiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descripţie
DESCRÍPȚIE, descripții, s. f. (Rar) Descriere. ♦ (Log.) Procedeu de descriere a unui obiect ca fiind singurul deținător al unei proprietăți. [Var.: (înv.) descripțiúne s. f.] – Din fr. description, lat. descriptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descripție
DESCRÍPȚIE, descripții, s. f. (Rar) Descriere. ♦ (Log.) Procedeu de descriere a unui obiect ca fiind singurul deținător al unei proprietăți. [Var.: (înv.) descripțiúne s. f.] – Din fr. description, lat. descriptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descripţiune
DESCRIPȚIÚNE s. f. v. descripție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descripțiune
DESCRIPȚIÚNE s. f. v. descripție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrucişa
DESCRUCIȘÁ, descrucișez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să nu mai fie așezat cruciș. – Pref. des- + [în]crucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrucișa
DESCRUCIȘÁ, descrucișez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să nu mai fie așezat cruciș. – Pref. des- + [în]crucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrucişare
DESCRUCIȘÁRE, descrucișări, s. f. Acțiunea de a descrucișa și rezultatul ei. – V. descrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrucișare
DESCRUCIȘÁRE, descrucișări, s. f. Acțiunea de a descrucișa și rezultatul ei. – V. descrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descrunta
DESCRUNTÁ, descrúnt, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A(-și) descreți fruntea; a(-și) îmblânzi privirea, expresia aspră, încruntată a feței. – Pref. des- + [în]crunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuama
DESCUAMÁ, pers. 3 descuamează, vb. I. Refl. (Despre epidermă) A se coji în urma unei boli contagioase eruptive sau de piele. – Din fr. desquamer, lat. desquamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuamare
DESCUAMÁRE, descuamări, s. f. Faptul de a se descuama; fenomen patologic de cojire a epidermei. – V. descuama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuamat
DESCUAMÁT, -Ă, descuamați, -te, adj. (Despre piele) Care s-a cojit în urma unei boli contagioase eruptive sau de piele. – V. descuama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuamaţie
DESCUAMÁȚIE, descuamații, s. f. (Rar) Descuamare. ♦ Scuamă. – Din fr. desquamation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuamație
DESCUAMÁȚIE, descuamații, s. f. (Rar) Descuamare. ♦ Scuamă. – Din fr. desquamation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuia
DESCUIÁ, descúi, vb. I. Tranz. A deschide cu cheia. [Pr. -cu-ia] – Lat. discuneare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuiat
DESCUIÁT, -Ă, descuiați, -te, adj. (Despre uși, încăperi etc.) Care nu (mai) este încuiat; care a fost deschis cu cheia. ♦ Fig. (Despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care se adaptează ușor la împrejurări, la situații noi; receptiv, deschis; deștept, ager. – V. descuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculţ
DESCÚLȚ, -Ă, desculți, -e, adj. Cu picioarele goale; descălțat. ♦ Fig. (Substantivat) Om sărac. – Lat. *disculceus (= disculceatus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculț
DESCÚLȚ, -Ă, desculți, -e, adj. Cu picioarele goale; descălțat. ♦ Fig. (Substantivat) Om sărac. – Lat. *disculceus (= disculceatus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculţa
DESCULȚÁ, descúlț, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) descălța. – Lat. *disculciare sau din rom. desculț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculța
DESCULȚÁ, descúlț, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) descălța. – Lat. *disculciare sau din rom. desculț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculţat
DESCULȚÁT, -Ă, desculțați, -te, adj. (Reg.) Descălțat, desculț. – V. desculța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desculțat
DESCULȚÁT, -Ă, desculțați, -te, adj. (Reg.) Descălțat, desculț. – V. desculța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descumpăni
DESCUMPĂNÍ, descumpănesc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva să-și piardă echilibrul sufletesc; a dezorienta, a dezechilibra; a zăpăci. – Pref. des- + cumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descumpănire
DESCUMPĂNÍRE, descumpăniri, s. f. Faptul de a descumpăni; dezorientare, dezechilibrare. – V. descumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descumpănit
DESCUMPĂNÍT, -Ă, descumpăniți, -te, adj. Care și-a pierdut, și-a zdruncinat echilibrul sufletesc; dezorientat, dezechilibrat. – V. descumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descuraja
DESCURAJÁ, descurajez, vb. I. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă curajul, entuziasmul, speranța; a (se) demoraliza. – După fr. décourager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurajant
DESCURAJÁNT, -Ă, descurajanți, -te, adj. Descurajator. – Descuraja + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurajare
DESCURAJÁRE, descurajări, s. f. Faptul de a (se) descuraja; p. ext. starea unei persoane care și-a pierdut curajul; deprimare, demoralizare. – V. descuraja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurajat
DESCURAJÁT, -Ă, descurajați, -te, adj. Care și-a pierdut curajul, entuziasmul, speranța; deprimat, demoralizat. – V. descuraja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurajator
DESCURAJATÓR, -OÁRE, descurajatori, -oare, adj. Care te face să-ți pierzi curajul; demoralizant, deprimant. – Descuraja + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurca
DESCURCÁ, descúrc, vb. I. 1. Tranz. A face să nu mai fie încurcat; a descâlci. 2. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate pe cineva dintr-o situație încurcată, dificilă, neobișnuită. 3. Tranz. A lămuri, a limpezi, a clarifica o problemă, o situație confuză, încurcată. – Pref. des- + [în]curca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurcăreţ
DESCURCĂRÉȚ, -EÁȚĂ, descurcăreți, -țe, adj. Care știe să se descurce (2) (cu abilitate). – Descurca + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descurcăreț
DESCURCĂRÉȚ, -EÁȚĂ, descurcăreți, -țe, adj. Care știe să se descurce (2) (cu abilitate). – Descurca + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

descusut
DESCUSÚT, -Ă, descusuți, -te, adj. (Despre o cusătură; p. ext. despre un lucru cusut) Cu ața ruptă, destrămat în locul unde a fost cusut; a cărui cusătură este desfăcută. – V. descoase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deseară
DESEÁRĂ v. diseară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deseatină
DESEÁTINĂ s. f. v. desetină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deseca
DESECÁ, deséc vb. I. Tranz. 1. A elimina excesul de apă de la suprafața terenurilor joase în vederea cultivării lor sau din motive sanitare profilactice. 2. A elimina apa din diferite materiale. – Pref. de- + seca (după fr. dessécher).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desecare
DESECÁRE, desecări, s. f. Acțiunea de a deseca și rezultatul ei. ♦ Eliminare a surplusului de apă dintr-un teren umed pentru a-l face cultivabil sau apt pentru construcții. ♦ Operație de eliminare mecanică a apei din cărbune. – V. deseca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desecat
DESECÁT, -Ă, desecați, -te, adj. (Despre terenuri) Din care s-a eliminat surplusul de apă. – V. deseca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desegregaţie
DESEGREGÁȚIE, desegregații, s. f. Înlăturare a segregației rasiale. – Din fr. déségrégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desegregație
DESEGREGÁȚIE, desegregații, s. f. Înlăturare a segregației rasiale. – Din fr. déségrégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desemn
DESÉMN s. n. v. desen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desemna
DESEMNÁ^1, desemnez, vb. I. Tranz. A indica, a numi o persoană considerând-o cea mai potrivită pentru desfășurarea unei activități, pentru ocuparea unei demnități sau a unei funcții. ♦ (Rar) A indica unei persoane un anumit lucru. ♦ A numi într-o funcție. – Din fr. désigner, lat. designare (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desemna
DESEMNÁ^2 vb. I v. desena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desemnare
DESEMNÁRE, desemnări, s. f. Faptul de a desemna^1. – V. desemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desen
DESÉN, desene, s. n. 1. Reprezentare grafică a unui obiect, a unei figuri, a unui peisaj pe o suprafață plană sau curbă, prin linii, puncte, pete, simboluri etc. 2. Arta sau tehnica de a desena. ♦ Desen tehnic (sau liniar) = reprezentare a obiectelor tehnice (piese, organe de mașini etc.) folosind proiecțiile orizontale și verticale la o anumită scară și indicând dimensiunile obiectului. 3. Planul unei construcții. 4. Ornamentația unei țesături. [Pl. și: desenuri. – Var.: desémn s. n.] – Din fr. dessin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desena
DESENÁ, desenez, vb. I. 1. Tranz. A executa un desen (1). 2. Refl. A apărea, a ieși în evidență; a se profila, a se contura. 3. Tranz. Fig. (Rar) A schița, a contura o problemă, o chestiune. [Var.: desemná, (înv.) desiná vb. I] – Din fr. dessiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desenare
DESENÁRE, desenări, s. f. Acțiunea de a desena (1) și rezultatul ei; desenat. – V. desena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desenat
DESENÁT s. n. Desenare. – V. desena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desenator
DESENATÓR, -OÁRE, desenatori, -oare, s. m. și f. Persoană care desenează; artist care practică arta desenului, în special a desenului decorativ sau tehnic. – Din fr. dessinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desenatură
DESENATÚRĂ, desenaturi, s. f. Proiectare și creare de mostre și desene noi pentru țesătorie. – Desena + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desensibiliza
DESENSIBILIZÁ, desensibilizez, vb. I. Tranz. 1. A preveni sau a înlătura sensibilitatea unei persoane față de anumite medicamente, vaccinuri, seruri etc. 2. A micșora sensibilitatea unei emulsii fotografice. – Din fr. désensibiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desensibilizant
DESENSIBILIZÁNT, -Ă, desensibilizanți, -te, adj. Care desensibilizează. – Desensibiliza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desensibilizare
DESENSIBILIZÁRE, desensibilizări, s. f. Acțiunea de a desensibiliza și rezultatul ei. ♦ Metodă terapeutică prin care se previne sau se înlătură sensibilitatea unui organism față de un agent patogen sau față de medicamente, seruri, vaccinuri. – V. desensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desensibilizat
DESENSIBILIZÁT, -Ă, desensibilizați, -te, adj. Lipsit de sensibilitate. – V. desensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desensibilizator
DESENSIBILIZATÓR, desensibilizatoare, s. n. Substanță care se adaugă în soluțiile developatoare pentru a micșora sensibilitatea la lumină a emulsiilor fotografice. – Din fr. désensibilisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deseori
DÉSEORI adv. Adeseori. [Pr.: -se-ori] – Des + oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desert
DESÉRT, deserturi, s. n. Fel de mâncare, de obicei dulciuri, fructe, brânzeturi etc., care se servește la sfârșitul mesei; timpul când se servește această mâncare. – Din fr. dessert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desertiza
DESERTIZÁ, desertizez, vb. I. Tranz. 1. A scoate din montură o piatră prețioasă. 2. A efectua o desertizare. – Cf. fr. dessertir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desertizare
DESERTIZÁRE, desertizări, s. f. Acțiunea de a desertiza și rezultatul ei. ♦ Operație de desfacere a elementelor unui mecanism îmbinate prin sertizare. – V. desertiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deservent
DESERVÉNT, deservenți, s. m. (Rar) Persoană care deservește^2. – Din fr. desservant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deservi
DESERVÍ^1, deservesc, vb. IV. Tranz. A provoca cuiva un prejudiciu, a acționa în dauna cuiva, a nu servi cum trebuie. – Din fr. desservir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deservi
DESERVÍ^2, deservesc, vb. IV. Tranz. 1. A presta un serviciu în folos public, a servi o colectivitate. 2. A avea în grijă supravegherea și dirijarea funcționării unei mașini. – Din fr. desservir, lat. deservire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deserviciu
DESERVÍCIU, deservicii, s. n. Prejudiciere (neintenționată) adusă unei persoane; contraserviciu (2). – Pref. de- + serviciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deservire
DESERVÍRE^1, deserviri, s. f. Acțiunea de a deservi^1 și rezultatul ei. – V. deservi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deservire
DESERVÍRE^2, deserviri, s. f. Acțiunea de a deservi^2 și rezultatul ei. – V. deservi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desesiza
DESESIZÁ, desesizez, vb. I. Refl. (Despre autorități) A se declara incompatibil pentru cercetarea și soluționarea unui litigiu. ♦ Tranz. A face să înceteze învestirea unui organ de jurisdicție pentru soluționarea unui litigiu, prin hotărârea unui organ juridic superior. – Din fr. dessaisir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desesizare
DESESIZÁRE, desesizări, s. f. Faptul de a (se) desesiza. – V. desesiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deset
DÉSET s. n. (Rar) 1. Desiș de tufe sau de copăcei. 2. Îngrămădire de oameni sau de lucruri; înghesuială, aglomerație. – Des + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desetină
DESETÍNĂ, desetine, s. f. 1. (În sec. XV-XVIII, în Moldova) Impozit de zece la sută din produse, mai ales din recolta de la stupii de albine; zeciuială, dijmă. 2. Măsură agrară rusească, folosită în trecut și la noi, egală cu 1,09 ha. [Acc. și: desétină. – Var.: (2) deseátină s. f.] – Din bg., sb. desetina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desface
DESFÁCE, desfác, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) descompune în părțile componente. ♦ Tranz. A face ca ceva efectuat să revină la starea anterioară. ♦ Tranz. A anula o învoială, un contract etc. 2. Tranz. și refl. A (se) desprinde din locul sau din legătura în care este prins, fixat. 3. Refl. și tranz. A (se) despărți, a (se) separa de cineva sau de ceva. 4. Tranz. A deschide un obiect, dezlegându-l, tăindu-l, ridicându-i capacul etc. ♦ A desfășura, deschizând, întinzând, răsfirând; a despături. ◊ Expr. A desface patul = a pregăti patul pentru dormit. ♦ Refl. (Despre flori) A-și deschide petalele. 5. Tranz. A vinde produse; a lichida prin vânzare. 6. Intranz. (În superstiții; construit cu dativul persoanei) A înlătura vraja sau farmecul făcute asupra cuiva. – Pref. des- + face.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfacere
DESFÁCERE, desfaceri, s. f. Acțiunea de a (se) desface și rezultatul ei; desfăcut^1, descompunere, despărțire, dezorganizare; anulare; vânzare. ♦ Lichidare. – V. desface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăcut
DESFĂCÚT^1 s. n. Desfacere. – V. desface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăcut
DESFĂCÚT^2, -Ă, desfăcuți, -te, adj. 1. (Despre obiecte formând un tot) Descompus, desprins (în bucăți); răsfirat, împrăștiat, demontat. 2. (Jur.) Anulat. 3. (Despre haine) Descheiat, dezlegat. ♦ (Despre scrisori, pachete etc.) Deschis. – V. desface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşa
DESFĂȘÁ, desfắș, vb. I. Tranz. A desface un copil de fașă sau, p. ext., de scutecele cu care este înfășat. [Prez. ind.: desfăș, desfeși, desfașă, desfășăm etc.] – Lat. disfasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășa
DESFĂȘÁ, desfắș, vb. I. Tranz. A desface un copil de fașă sau, p. ext., de scutecele cu care este înfășat. [Prez. ind.: desfăș, desfeși, desfașă, desfășăm etc.] – Lat. disfasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşare
DESFĂȘÁRE, desfășări, s. f. Acțiunea de a desfășa și rezultatul ei. – V. desfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășare
DESFĂȘÁRE, desfășări, s. f. Acțiunea de a desfășa și rezultatul ei. – V. desfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşat
DESFĂȘÁT, -Ă, desfășați, -te, adj. Cu fașa sau cu scutecele desfăcute. – V. desfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășat
DESFĂȘÁT, -Ă, desfășați, -te, adj. Cu fașa sau cu scutecele desfăcute. – V. desfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşura
DESFĂȘURÁ, desfășór, vb. I. I. Tranz. A face ca un obiect să nu mai fie înfășurat sau ghemuit, a desface, a întinde în toată lungimea sau suprafața. ◊ Refl. Un sul de hârtie se desfășoară. ♦ Refl. (Despre unități militare) A trece de la o formație de marș la dispozitivul de luptă. 2. Refl. și tranz. Fig. (Despre locuri și priveliști din natură) A (se) înfățișa, a (se) arăta treptat (în toată amploarea); a (se) întinde, a (se) așterne până departe. ♦ Refl. (Despre fapte, evenimente etc.) A se petrece, a decurge; a evolua în fazele sale succesive. 3. Tranz. A înfăptui o acțiune de durată, pe etape succesive și pe un plan larg. ◊ Refl. Ce viață trepidantă trebuie să se desfășoare acolo! [Prez. ind. și: desfắșur] – Pref. des- + [în]fășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășura
DESFĂȘURÁ, desfășór, vb. I. I. Tranz. A face ca un obiect să nu mai fie înfășurat sau ghemuit, a desface, a întinde în toată lungimea sau suprafața. ◊ Refl. Un sul de hârtie se desfășoară. ♦ Refl. (Despre unități militare) A trece de la o formație de marș la dispozitivul de luptă. 2. Refl. și tranz. Fig. (Despre locuri și priveliști din natură) A (se) înfățișa, a (se) arăta treptat (în toată amploarea); a (se) întinde, a (se) așterne până departe. ♦ Refl. (Despre fapte, evenimente etc.) A se petrece, a decurge; a evolua în fazele sale succesive. 3. Tranz. A înfăptui o acțiune de durată, pe etape succesive și pe un plan larg. ◊ Refl. Ce viață trepidantă trebuie să se desfășoare acolo! [Prez. ind. și: desfắșur] – Pref. des- + [în]fășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşurare
DESFĂȘURÁRE, desfășurări, s. f. Acțiunea de a (se) desfășura și rezultatul ei. ♦ Așezare a unei suprafețe geometrice pe un plan fără deformări, rupturi, îndoiri. ♦ (În literatură și în reprezentări scenice, în sintagma) Desfășurarea acțiunii = evoluția acțiunii, succesiunea diferitelor momente ale acesteia în vederea deznodământului. – V. desfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășurare
DESFĂȘURÁRE, desfășurări, s. f. Acțiunea de a (se) desfășura și rezultatul ei. ♦ Așezare a unei suprafețe geometrice pe un plan fără deformări, rupturi, îndoiri. ♦ (În literatură și în reprezentări scenice, în sintagma) Desfășurarea acțiunii = evoluția acțiunii, succesiunea diferitelor momente ale acesteia în vederea deznodământului. – V. desfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşurat
DESFĂȘURÁT, -Ă, desfășurați, -te, adj. (Despre obiecte înfășurate) Întins, desfăcut. ♦ (Despre un grup compact) Răsfirat într-o anumită ordine. ♦ (În sintagma) Plan desfășurat = plan (de muncă, de activitate) defalcat pe perioade de timp. – V. desfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășurat
DESFĂȘURÁT, -Ă, desfășurați, -te, adj. (Despre obiecte înfășurate) Întins, desfăcut. ♦ (Despre un grup compact) Răsfirat într-o anumită ordine. ♦ (În sintagma) Plan desfășurat = plan (de muncă, de activitate) defalcat pe perioade de timp. – V. desfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăşurător
DESFĂȘURĂTÓR, desfășurătoare, s. n. Planificare amănunțită a unei acțiuni, a unei ceremonii etc. – Desfășura + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfășurător
DESFĂȘURĂTÓR, desfășurătoare, s. n. Planificare amănunțită a unei acțiuni, a unei ceremonii etc. – Desfășura + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăt
DESFẮT s. n. (Rar) Desfătare. – Din desfăta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăta
DESFĂTÁ, desfắt, vb. I. Refl. A-și petrece timpul într-o stare de mulțumire, de bucurie, de încântare; a petrece, a se distra; a simți o mare plăcere, a se delecta. ♦ Tranz. A încânta, a fermeca. [Prez. ind. și: desfătez] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfătare
DESFĂTÁRE, desfătări, s. f. Faptul de a (se) desfăta; plăcere mare; încântare, delectare; petrecere, veselie. ♦ Desfrâu. – V. desfăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfătat
DESFĂTÁT, -Ă, desfătați, -te, adj. (Înv.) 1. Desfătător. ♦ (Despre locuri) Plăcut la vedere; deschis, larg, frumos. 2. (Despre oameni) Bucuros, vesel; înclinat spre plăceri senzuale. – V. desfăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfătător
DESFĂTĂTÓR, -OÁRE, desfătători, -oare, adj. Care-ți desfată ochii sau simțurile; încântător, plăcut. – Desfăta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfătui
DESFĂTUÍ, desfătuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A sfătui pe cineva să nu facă ceea ce avea de gând; a abate, a opri de la... – Pref. de- + sfătui (după fr. déconseiller).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfătuire
DESFĂTUÍRE, desfătuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a desfătui și rezultatul ei. – V. desfătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăţa
DESFĂȚÁ, desfắț, vb. I. Tranz. 1. A scoate fețele sau învelitorile de pânză de pe perne sau de pe plăpumi. 2. (Reg.) A deschide, a întinde la vedere; a expune. – Pref. des- + [în]făța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăța
DESFĂȚÁ, desfắț, vb. I. Tranz. 1. A scoate fețele sau învelitorile de pânză de pe perne sau de pe plăpumi. 2. (Reg.) A deschide, a întinde la vedere; a expune. – Pref. des- + [în]făța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfăţat
DESFĂȚÁT, -Ă, desfățați, -te, adj. 1. (Despre perne sau plăpumi) Fără față. 2. (Reg.) Larg deschis, expus vederii. – V. desfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfățat
DESFĂȚÁT, -Ă, desfățați, -te, adj. 1. (Despre perne sau plăpumi) Fără față. 2. (Reg.) Larg deschis, expus vederii. – V. desfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfereca
DESFERECÁ, desférec, vb. I. 1. Refl. (Despre roți, p. ext. despre car; la pers. 3) A pierde șinele de fier. 2. Tranz. și refl. A (se) desface din fiare, din cătușe, din lanțuri. 3. Refl. (Despre pietrele de moară, la pers. 3) A-și toci zimții de pe fețele interioare, între care sunt zdrobite boabele. – Pref. des- + fereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desferecare
DESFERECÁRE, desferecări, s. f. Acțiunea de a (se) desfereca și rezultatul ei. – V. desfereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desferecat
DESFERECÁT, -Ă, desferecați, -te, adj. 1. (Despre roți, p. ext. despre car) Care și-a pierdut șinele de fier. 2. Desfăcut din fiare, din cătușe, din lanțuri. 3. (Despre pietrele de moară) Cu zimții tociți. – V. desfereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfia
DESFIÁ, desfiez, vb. I. Tranz. A anula o înfiere. [Pr.: -fi-a] – Pref. des- + [în]fia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfiat
DESFIÁT, -Ă, desfiați, -te, adj. (Despre minori) Căruia i-a fost anulată înfierea. [Pr.: -fi-at] – V. desfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfid
DESFÍD s. n. (Înv.; rar) Sfidare, înfruntare. – Din desfide (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfide
DESFÍDE, desfíd, vb. III. Tranz. 1. A chema, a provoca pe cineva să dovedească un lucru, știut fiind că nu va reuși. ♦ A spune cuiva că nu este crezut sau că este considerat incapabil. 2. A înfrunta, a nesocoti un pericol; a sfida, a brava. [Nu se folosește la timpuri trecute, la gerunziu și participiu] – Din fr. défier, lat. diffidere (după sfida).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfidere
DESFÍDERE, desfideri, s. f. (Rar) Faptul de a desfide; provocare, sfidare. – V. desfide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfiere
DESFIÉRE, desfieri, s. f. Acțiunea de a desfia. [Pr.: -fi-e-] – V. desfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfigura
DESFIGURÁ, desfigurez, vb. I. Tranz. A strica, a urâți fața, forma, înfățișarea firească a cuiva, urâțind-o; a poci, a sluți. – După fr. défigurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfigurare
DESFIGURÁRE, desfigurări, s. f. Faptul de a desfigura; urâțire, pocire, sluțire. – V. desfigura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfigurat
DESFIGURÁT, -Ă, desfigurați, -te, adj. Urâțit, pocit, sluțit, deformat. – V. desfigura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfiinţa
DESFIINȚÁ, desființez, vb. I. Tranz. A face ca ceva să nu mai existe; a suprima; a distruge, a nimici. ♦ A abroga, a anula un contract, o convenție etc. – Pref. des- + [în]ființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desființa
DESFIINȚÁ, desființez, vb. I. Tranz. A face ca ceva să nu mai existe; a suprima; a distruge, a nimici. ♦ A abroga, a anula un contract, o convenție etc. – Pref. des- + [în]ființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfiinţare
DESFIINȚÁRE, desființări, s. f. Acțiunea de a desființa și rezultatul ei; suprimare, distrugere, nimicire, înlăturare; abrogare, anulare. – V. desființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desființare
DESFIINȚÁRE, desființări, s. f. Acțiunea de a desființa și rezultatul ei; suprimare, distrugere, nimicire, înlăturare; abrogare, anulare. – V. desființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfiinţat
DESFIINȚÁT, -Ă, desființați, -te, adj. Suprimat, înlăturat; distrus, nimicit. ♦ (Jur.) Abrogat, anulat. – V. desființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desființat
DESFIINȚÁT, -Ă, desființați, -te, adj. Suprimat, înlăturat; distrus, nimicit. ♦ (Jur.) Abrogat, anulat. – V. desființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfira
DESFIRÁ, desfír, vb. I. Refl. (Rar; despre fire înfășurate, p. ext. despre obiectul pe care sunt înfășurate aceste fire) A se desfășura (1). – Lat. disfilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfoia
DESFOIÁ, desfói, vb. I. 1. Tranz. A desprinde, a smulge petalele unei flori. 2. Refl. (Despre flori sau boboci) A înflori, a se deschide. – Pref. des- + [în]foia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfoiat
DESFOIÁT, -Ă, desfoiați, -te, adj. (Despre flori) Cu petalele desprinse, căzute. – V. desfoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfoiere
DESFOIÉRE, desfoieri, s. f. Acțiunea de a (se) desfoia și rezultatul ei. – V. desfoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrâna
DESFRÂNÁ, desfrânez, vb. I. Refl. (Rar) A se deda destrăbălării, a duce o viață necumpătată, de plăceri ușoare. – Pref. des- + [în]frâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrânare
DESFRÂNÁRE, desfrânări, s. f. Faptul de a se desfrâna, de a fi desfrânat; destrăbălare, stricăciune, depravare. – V. desfrâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrânat
DESFRÂNÁT, -Ă, desfrânați, -te, adj. (Adesea substantivat) Destrăbălat, corupt, depravat, imoral. – V. desfrâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrâu
DESFRẤU, desfrâuri, s. n. Purtare, atitudine desfrânată, corupție, depravare; imoralitate. – Pref. des- + frâu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrunzi
DESFRUNZÍ, desfrunzesc, vb. IV. Refl. (Despre copaci sau despre pădure) A-și pierde frunzele. ♦ Tranz. A despuia de frunze. – Pref. des- + [în]frunzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrunzire
DESFRUNZÍRE, desfrunziri, s. f. Acțiunea de a (se) desfrunzi și rezultatul ei. – V. desfrunzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfrunzit
DESFRUNZÍT, -Ă, desfrunziți, -te, adj. Care și-a pierdut frunzele, fără frunze. – V. desfrunzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfunda
DESFUNDÁ, desfúnd, vb. I. Tranz. 1. A deschide un butoi scoțându-i fundul sau dându-i cep; p. ext. a deschide o sticlă astupată, scoțându-i dopul; a destupa. ♦ Refl. (Rar; despre torenți de apă) A se revărsa. 2. A curăța sau a goli un canal; o conductă, un șanț înfundat etc. 3. A face ca un drum, un teren să devină impracticabile din cauza ploii, a apei revărsate, a noroiului etc. 4. A ara adânc, a desțeleni un teren, de obicei pentru pregătirea unei plantații viticole sau pomicole. – Pref. des- + [în]funda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfundare
DESFUNDÁRE, desfundări, s. f. Faptul de a (se) desfunda. – V. desfunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desfundat
DESFUNDÁT, -Ă, desfundați, -te, adj. 1. (Despre butoaie, sticle sau alte recipiente închise) Cu fundul (sau capacul, dopul) scos; deschis, destupat. 2. (Despre canale, țevi etc.) Curățat, golit de impuritățile care îl obturau. 3. (Despre artere de circulație sau terenuri) Impracticabil (din cauza ploilor). – V. desfunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshăma
DESHĂMÁ, deshám, vb. I. Tranz. A scoate hamul de pe cal; a desprinde calul de la un vehicul. – Pref. des- + [în]hăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshămare
DESHĂMÁRE, deshămări, s. f. Acțiunea de a deshăma și rezultatul ei. – V. deshăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidrata
DESHIDRATÁ, deshidratez, vb. I. Tranz. și refl. (Despre corpuri) A pierde sau a face să-și piardă, total sau parțial, apa pe care o conține. – Din fr. déshydrater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidratant
DESHIDRATÁNT, -Ă, deshidratanți, -te, s. m., adj. (Substanță) care deshidratează. – Din fr. déshydratant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidratare
DESHIDRATÁRE, deshidratări, s. f. Acțiunea de a (se) deshidrata și rezultatul ei; eliminare totală sau parțială a apei pe care o conține un corp în mod normal. ♦ (Med.) Pierdere anormală a apei din țesuturile organice prin transpirație, vomă repetată sau diaree. – V. deshidrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidratator
DESHIDRATATÓR, deshidratatoare, s. n. Ventilator pentru uscarea fructelor și a legumelor. – Deshidrata + suf. -tor. Cf. fr. déshydrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidrogena
DESHIDROGENÁ v. dehidrogena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshidrogenare
DESHIDROGENÁRE v. dehidrogenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshuma
DESHUMÁ, deshumez, vb. I. Tranz. A dezgropa osemintele unui mort; a exhuma. – Pref. des- + [în]huma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deshumare
DESHUMÁRE, deshumări, s. f. Acțiunea de a deshuma și rezultatul ei; exhumare. – V. deshuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desicant
DESICÁNT, -Ă, desicanți, -te, adj. 1. (Despre anumite materiale sau substanțe) Care absoarbe umiditatea. 2. S. m. Material sau substanță care are proprietatea de a absorbi excesul de umiditate dintr-un anumit mediu. – Din engl. desiccant.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

desigila
DESIGILÁ, desigilez, vb. I. Tranz. A deschide o încăpere sau un obiect sigilat prin scoaterea sigiliului; a despecetlui. – Pref. de- + sigila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desigilare
DESIGILÁRE, desigilări, s. f. Acțiunea de a desigila și rezultatul ei; desfacere a unui sigiliu; despecetluire. – V. desigila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

design
DESIGN s. n. 1. Domeniu multidisciplinar interesat de ansamblul factorilor (social-economici, funcționali, tehnici, ergonomici, estetici etc.) care contribuie la aspectul și calitatea produsului de mare serie. 2. Aspect exterior, fel în care se prezintă un lucru (din punct de vedere estetic). [Pr.: dizáin] – Din engl. design.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

designa
DESIGNÁ, designez, vb. I. Tranz. (Livr.) A desemna^1, a indica. – Din fr. désigner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

designare
DESIGNÁRE, designări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a designa. – V. designa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

designer
DESIGNER, designeri, s. m. Specialist în design. [Pr.: dizáinăr] – Din engl. designer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desigur
DESÍGUR adv. 1. Da. 2. Fără îndoială, cu siguranță, negreșit, bineînțeles. – De^4 + sigur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desime
DESÍME, desimi, s. f. Însușirea de a fi des, compact sau îndesat; (concr.) desiș (2). – Des + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desina
DESINÁ vb. I v. desena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desincroniza
DESINCRONIZÁ, desincronizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde sincronismul. – Pref. de- + sincroniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desinenţă
DESINÉNȚĂ, desinențe, s. f. Element morfologic care, adăugat la tema unui cuvânt, exprimă în flexiunea nominală cazul, numărul (la adjectiv și genul), iar în flexiunea verbală persoana, numărul (și diateza). – Din fr. désinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desinență
DESINÉNȚĂ, desinențe, s. f. Element morfologic care, adăugat la tema unui cuvânt, exprimă în flexiunea nominală cazul, numărul (la adjectiv și genul), iar în flexiunea verbală persoana, numărul (și diateza). – Din fr. désinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desinenţial
DESINENȚIÁL, -Ă, desinențiali, -e, adj. (Lingv.) Care se referă la desinență, specific desinențelor. [Pr.: -ți-al] – Din fr. désinentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desinențial
DESINENȚIÁL, -Ă, desinențiali, -e, adj. (Lingv.) Care se referă la desinență, specific desinențelor. [Pr.: -ți-al] – Din fr. désinentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desinit
DÉSINIT s. n. Termen folosit la descrierea lucrărilor sau a manuscriselor, pentru a indica cuvintele care încheie un text. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desista
DESISTÁ, desistez, vb. I. Tranz. (Jur.) A renunța la o acțiune sau la un drept care urma să fie valorificat pe cale de acțiune. – Din fr. désister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desistare
DESISTÁRE, desistări, s. f. Acțiunea de a desista și rezultatul ei. – V. desista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desiş
DESÍȘ, desișuri, s. n. 1. Grup de arbuști, de tufe, de buruieni etc.; p. ext. pădure tânără foarte deasă. 2. Fig. (Rar) Mulțime mare, îngrămădeală, îmbulzeală (de oameni). – Des^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desiș
DESÍȘ, desișuri, s. n. 1. Grup de arbuști, de tufe, de buruieni etc.; p. ext. pădure tânără foarte deasă. 2. Fig. (Rar) Mulțime mare, îngrămădeală, îmbulzeală (de oameni). – Des^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desjuca
DESJUCÁ vb. I v. dejuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desktop
DÉSKTOP, desktopuri, s. n. Imagine care apare la deschiderea calculatorului și pe care se pot vedea simbolurile programelor ce pot fi activate. – Din engl. desktop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desluşi
DESLUȘÍ, deslușesc, vb. IV. 1. Tranz. A distinge, a deosebi un sunet sau un zgomot (dintr-o larmă de zgomote); a auzi. 2. Tranz. A distinge, a recunoaște, a observa, a vedea (în semiîntuneric sau într-un spațiu slab luminat). ♦ (Despre lumină) A face să apară clar conturul lucrurilor. 3. Tranz. A desprinde dintr-un complex de idei, a limpezi, a lămuri, a clarifica o problemă, o idee etc. ♦ Refl. (Despre idei, probleme) A deveni limpede, explicit; a se clarifica. ♦ Tranz. A explica, a da lămuriri, a face pe cineva să priceapă ceva. ♦ Refl. A se lămuri, a se edifica (asupra unui lucru); a înțelege. – Din bg. doslušam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desluși
DESLUȘÍ, deslușesc, vb. IV. 1. Tranz. A distinge, a deosebi un sunet sau un zgomot (dintr-o larmă de zgomote); a auzi. 2. Tranz. A distinge, a recunoaște, a observa, a vedea (în semiîntuneric sau într-un spațiu slab luminat). ♦ (Despre lumină) A face să apară clar conturul lucrurilor. 3. Tranz. A desprinde dintr-un complex de idei, a limpezi, a lămuri, a clarifica o problemă, o idee etc. ♦ Refl. (Despre idei, probleme) A deveni limpede, explicit; a se clarifica. ♦ Tranz. A explica, a da lămuriri, a face pe cineva să priceapă ceva. ♦ Refl. A se lămuri, a se edifica (asupra unui lucru); a înțelege. – Din bg. doslušam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desluşire
DESLUȘÍRE, deslușiri, s. f. Acțiunea de a (se) desluși și rezultatul ei; lămurire, explicație. – V. desluși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deslușire
DESLUȘÍRE, deslușiri, s. f. Acțiunea de a (se) desluși și rezultatul ei; lămurire, explicație. – V. desluși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desluşit
DESLUȘÍT, -Ă, deslușiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Care se aude limpede. 2. Care se vede precis. 3. Pe înțeles, lămurit, răspicat. – V. desluși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deslușit
DESLUȘÍT, -Ă, deslușiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Care se aude limpede. 2. Care se vede precis. 3. Pe înțeles, lămurit, răspicat. – V. desluși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desluşitor
DESLUȘITÓR, -OÁRE, deslușitori, -oare, adj. (Înv.) Care lămurește, care explică. – Desluși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deslușitor
DESLUȘITÓR, -OÁRE, deslușitori, -oare, adj. (Înv.) Care lămurește, care explică. – Desluși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desman
DESMÁN, desmani, s. m. Mamifer insectivor acvatic, de circa 20 cm lungime, cu blană prețioasă; șobolan-moscat (Desmana moschata). – Din fr. desman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desmin
DESMÍN s. n. Alumosilicat hidratat de sodiu și de calciu, alb, gălbui sau roșiatic, sticlos, cu cristale grupate în formă de snopi, întâlnit la unele roci bazice și în filoane termale. – Din fr. desmine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desmodrom
DESMODRÓM, -Ă, desmodromi, -e, adj. (Despre mecanisme) La care legăturile dintre elemente asigură o mișcare univocă și complet determinată a oricărui element condus. – Din fr. desmodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desocializat
DESOCIALIZÁT adj. v. desocializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

desofisticare
DESOFISTICÁRE, desofisticări, s. f. Eliminare a sofisticării. – Pref. de- + sofisticare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desolidariza
DESOLIDARIZÁ, desolidarizez, vb. I. Refl. A se despărți de ideile, de acțiunile, de atitudinile unor persoane sau ale unui grup de persoane; a nu mai simți, a nu mai activa solidar cu cineva; a rupe legăturile de solidaritate cu cineva. – Din fr. désolidariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desolidarizare
DESOLIDARIZÁRE, desolidarizări, s. f. Faptul de a se desolidariza. – V. desolidariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desolvata
DESOLVATÁ, desolvatez, vb. I. Tranz. A elimina lichidul reținut de anumite substanțe prin îmbibare. – Din fr. désolvater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desolvatare
DESOLVATÁRE, desolvatări, s. f. Acțiunea de a desolvata și rezultatul ei. – V. desolvata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desonorizant
DESONORIZÁNT, -Ă, desonorizanți, -te, adj. Care atenuează sau înlătură zgomotul. – Desonoriza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desorbţie
DESÓRBȚIE, desorbții, s. f. Îndepărtare a unei substanțe adsorbite de pe suprafața unui adsorbant. – Din germ. Desorption, fr. désorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desorbție
DESÓRBȚIE, desorbții, s. f. Îndepărtare a unei substanțe adsorbite de pe suprafața unui adsorbant. – Din germ. Desorption, fr. désorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desovietiza
DESOVIETIZÁ, desovietizez, vb. I. Tranz. A scoate de sub influența puterii și a ideologiei sovietice. – Pref. de- + sovietiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desovietizare
DESOVIETIZÁRE s. f. v. desovietiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

desovietizat
DESOVIETIZÁT adj. v. desovietiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

despacheta
DESPACHETÁ, despachetez, vb. I. Tranz. A desface, a scoate un obiect din ambalajul în care se află împachetat. ♦ A deschide, a desface un pachet, o ladă etc. pentru a scoate obiectele din interior. – Pref. des- + [îm]pacheta. Cf. fr. dépaqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despachetare
DESPACHETÁRE, despachetări, s. f. Acțiunea de a despacheta și rezultatul ei. – V. despacheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăduchea
DESPĂDUCHEÁ, despăduchez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) curăța de păduchi. – Pref. des- + păduche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăduchere
DESPĂDUCHÉRE, despăducheri, s. f. Acțiunea de a (se) despăduchea și rezultatul ei. – V. despăduchea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăduri
DESPĂDURÍ, despăduresc, vb. IV. Tranz. A tăia (în mod nerațional) pădurea de pe un anumit teren. ♦ A defrișa. – Pref. des- + [îm]păduri (după fr. déboiser).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despădurire
DESPĂDURÍRE, despăduriri, s. f. Acțiunea de a despăduri și rezultatul ei. ♦ Defrișare. – V. despăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despădurit
DESPĂDURÍT, -Ă, despăduriți, -te, adj. (Despre un teren, o regiune etc.) De pe care s-au tăiat pădurile. – V. despăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăgubi
DESPĂGUBI, despăgubesc, vb. IV. Tranz. și refl. A plăti cuiva sau a lua de undeva echivalentul unei pierderi (materiale, morale) suferite. – Pref. des- + păgubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăgubire
DESPĂGUBÍRE, despăgubiri, s. f. Acțiunea de a (se) despăgubi și rezultatul ei; compensare a unei pagube. ♦ (Concr.) Sumă ce urmează a fi plătită unei persoane pentru repararea prejudiciului ce i-a fost cauzat printr-o infracțiune; dezdăunare, daună, compensație. ◊ Despăgubire de război = sumă pe care un stat răspunzător de dezlănțuirea unui război de agresiune este obligat s-o plătească statului victimă a agresiunii, pentru repararea prejudiciilor cauzate. – V. despăgubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăgubit
DESPĂGUBÍT, -Ă, despăgubiți, -te, adj. Care a primit despăgubire; dezdăunat. – V. despăgubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăienjeni
DESPĂIENJENÍ, despăienjenesc, vb. IV. Refl. (Despre ochi sau privire) A începe să zărească, să vadă bine; a se limpezi. [Pr.: -pă-ien-] – Pref. des- + [îm]păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţământ
DESPĂRȚĂMẤNT, despărțăminte, s. n. (Înv.) Despărțitură; secție. – Despărți + suf. -ământ (după fr. département).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțământ
DESPĂRȚĂMẤNT, despărțăminte, s. n. (Înv.) Despărțitură; secție. – Despărți + suf. -ământ (după fr. département).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţenie
DESPĂRȚÉNIE, despărțenii, s. f. (Înv.) Despărțire (2), divorț. – Despărți + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțenie
DESPĂRȚÉNIE, despărțenii, s. f. (Înv.) Despărțire (2), divorț. – Despărți + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţi
DESPĂRȚÍ, despárt, vb. IV. 1. Refl. A se îndepărta de cineva sau de ceva plecând în altă parte, a părăsi, vremelnic sau definitiv, pe cineva sau ceva; (despre mai multe persoane) a se separa, plecând în direcții diferite. ♦ Refl. Fig. A se înstrăina, a se detașa sufletește de cineva sau de ceva; a rupe legăturile cu cineva. ♦ Refl. A se lipsi de ceva de care e legat sufletește; a renunța la... 2. Refl. A divorța. 3. Tranz. (Despre bariere, obstacole etc.; adesea fig.) A separa, a izola, a pune între... ♦ Tranz. și refl. A (se) împărți (în două sau mai multe părți); a (se) separa, a (se) segmenta. – Lat. *dispartire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărți
DESPĂRȚÍ, despárt, vb. IV. 1. Refl. A se îndepărta de cineva sau de ceva plecând în altă parte, a părăsi, vremelnic sau definitiv, pe cineva sau ceva; (despre mai multe persoane) a se separa, plecând în direcții diferite. ♦ Refl. Fig. A se înstrăina, a se detașa sufletește de cineva sau de ceva; a rupe legăturile cu cineva. ♦ Refl. A se lipsi de ceva de care e legat sufletește; a renunța la... 2. Refl. A divorța. 3. Tranz. (Despre bariere, obstacole etc.; adesea fig.) A separa, a izola, a pune între... ♦ Tranz. și refl. A (se) împărți (în două sau mai multe părți); a (se) separa, a (se) segmenta. – Lat. *dispartire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţire
DESPĂRȚÍRE, despărțiri, s. f. Faptul de a (se) despărți. 1. Separare; momentul când cineva se desparte de altcineva sau de ceva; timpul cât cineva stă despărțit; despărțit^1. 2. Divorț. 3. Diviziune, împărțire, segmentare. ♦ (Concr.) Despărțitură. ♦ (Înv.) Circumscripție (polițienească sau administrativă); p. ext. localul unde erau instalate birourile unei circumscripții. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțire
DESPĂRȚÍRE, despărțiri, s. f. Faptul de a (se) despărți. 1. Separare; momentul când cineva se desparte de altcineva sau de ceva; timpul cât cineva stă despărțit; despărțit^1. 2. Divorț. 3. Diviziune, împărțire, segmentare. ♦ (Concr.) Despărțitură. ♦ (Înv.) Circumscripție (polițienească sau administrativă); p. ext. localul unde erau instalate birourile unei circumscripții. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţit
DESPĂRȚÍT^1 s. n. Despărțire (1). ◊ Despărțitul oilor = desfacerea tovărășiei de stână, toamna, când se împart proprietarilor oile și produsele lor. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțit
DESPĂRȚÍT^1 s. n. Despărțire (1). ◊ Despărțitul oilor = desfacerea tovărășiei de stână, toamna, când se împart proprietarilor oile și produsele lor. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţit
DESPĂRȚÍT^2, -Ă, despărțiți, -te, adj. 1. Separat (unul de altul). 2. Divorțat. 3. Fără legătură, izolat (de ceilalți). 4. (Înv.) Deosebit, diferit. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțit
DESPĂRȚÍT^2, -Ă, despărțiți, -te, adj. 1. Separat (unul de altul). 2. Divorțat. 3. Fără legătură, izolat (de ceilalți). 4. (Înv.) Deosebit, diferit. – V. despărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţitor
DESPĂRȚITÓR, -OÁRE, despărțitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care desparte. 2. S. n. (În sintagma) Despărțitor de lan = organ al mașinilor agricole de recoltat destinat separării de restul lanului a plantelor care urmează să fie tăiate. – Despărți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțitor
DESPĂRȚITÓR, -OÁRE, despărțitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care desparte. 2. S. n. (În sintagma) Despărțitor de lan = organ al mașinilor agricole de recoltat destinat separării de restul lanului a plantelor care urmează să fie tăiate. – Despărți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărţitură
DESPĂRȚITÚRĂ, despărțituri, s. f. 1. Parte despărțită dintr-un vas, dintr-o încăpere, dintr-o ladă etc.; încăpere mică despărțită din una mai mare; compartiment. 2. Construcție făcută cu scopul de a separa, de a delimita ceva. 3. (Înv.) Grup, ceată izolată. – Despărți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despărțitură
DESPĂRȚITÚRĂ, despărțituri, s. f. 1. Parte despărțită dintr-un vas, dintr-o încăpere, dintr-o ladă etc.; încăpere mică despărțită din una mai mare; compartiment. 2. Construcție făcută cu scopul de a separa, de a delimita ceva. 3. (Înv.) Grup, ceată izolată. – Despărți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despătura
DESPĂTURÁ vb. I v. despături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăturare
DESPĂTURÁRE s. f. v. despăturire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despături
DESPĂTURÍ, despăturesc, vb. IV. Tranz. A desface ceva care fusese îndoit, strâns sau împăturit. [Var.: despăturá vb. I] – Pref. des- + [îm]pături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despăturire
DESPĂTURÍRE, despăturiri, s. f. Acțiunea de a despături și rezultatul ei. [Var.: despăturáre s. f.] – V. despături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despecetlui
DESPECETLUÍ, despecetluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A rupe, a scoate pecețile de pe o învelitoare, o scrisoare, un pachet (pentru a desface, a deschide); a desigila. – Pref. des- + pecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despecetluire
DESPECETLUÍRE, despecetluiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a despecetlui și rezultatul ei; despecetluit. – V. despecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despecetluit
DESPECETLUÍT s. n. (Înv.) Despecetluire. – V. despecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despecializare
DESPECIALIZÁRE, despecializări, s. f. Pierdere a specializării. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. déspécialisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despera
DESPERÁ vb. I v. dispera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperant
DESPERÁNT, -Ă adj. v. disperant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperare
DESPERÁRE s. f. v. disperare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperat
DESPERÁT, -Ă adj. v. disperat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperaţie
DESPERÁȚIE, desperații, s. f. (Înv.) Desperare. – Din lat. desperatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperație
DESPERÁȚIE, desperații, s. f. (Înv.) Desperare. – Din lat. desperatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperechea
DESPERECHEÁ, desperechez, vb. I. Tranz. 1. A despărți, a desface două elemente, lucruri, ființe etc. care formează o pereche. 2. A scoate o parte dintr-o serie de lucruri care alcătuiesc o totalitate; a descompleta. – Pref. des- + [îm]perechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperecheat
DESPERECHEÁT, -Ă, desperecheați, -te, adj. 1. Despărțit, separat (de perechea lui). 2. Care nu (mai) face parte dintr-un tot sau dintr-o serie; izolat, stingher. – V. desperechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desperechere
DESPERECHÉRE, desperecheri, s. f. Acțiunea de a desperechea și rezultatul ei. – V. desperechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despersonaliza
DESPERSONALIZÁ vb. I v. depersonaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despersonalizare
DESPERSONALIZÁRE s. f. v. depersonalizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despersonalizat
DESPERSONALIZÁT, -Ă adj. v. depersonalizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despica
DESPICÁ, despíc, vb. I. 1. Tranz. A tăia, a sparge de-a lungul, desfăcând în două sau în mai multe bucăți. ◊ Expr. A despica părul (sau firul) în patru = a cerceta prea cu de-amănuntul, cu minuțiozitate exagerată. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) frânge, a (se) sfâșia. 2. Tranz. și refl. A (se) crăpa, a (se) spinteca (pe o anumită porțiune). ♦ Refl. (Despre muguri) A plesni, a se deschide. ♦ Tranz. (Rar) A despărți, a separa. 3. Tranz. A străbate de-a curmezișul (văzduhul, o mulțime compactă etc.). 4. Tranz. Fig. A pătrunde cu perspicacitate un lucru complex; a analiza, a interpreta, a explica, a dezlega; p. ext. a expune amănunțit. – Lat. *despicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despicare
DESPICÁRE, despicări, s. f. Acțiunea de a (se) despica. – V. despica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despicat
DESPICÁT, -Ă, despicați, -te, adj. Tăiat, desfăcut de-a lungul; crăpat. – V. despica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despicătură
DESPICĂTÚRĂ, despicături, s. f. 1. Tăietură, crăpătură făcută în lungime. 2. Bucată despicată, mai ales dintr-un lemn. – Despica + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despiedeca
DESPIEDECÁ vb. I v. despiedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despiedica
DESPIEDICÁ, despiédic, vb. I. Tranz. 1. A scoate piedica de la picioarele unui animal sau de la roata unui vehicul. 2. A ridica piedica de la o armă de foc. [Var.: despiedecá vb. I] – Pref. des- + [îm]piedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despiedicare
DESPIEDICÁRE, despiedicări, s. f. Acțiunea de a despiedica și rezultatul ei. – V. despiedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despieptănat
DESPIEPTĂNÁT, -Ă, despieptănați, -te, adj. Cu pieptănătura desfăcută, cu părul deranjat. – Pref. des- + pieptănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despinteca
DESPINTECÁ, despíntec, vb. I. Tranz. (Rar) A spinteca. – Pref. des- + spinteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despironi
DESPIRONÍ, despironesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Rar) A (se) desprinde din piroane. – Pref. des- + pironi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despleti
DESPLETÍ, despletesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) desface din împletitură; a (se) deșira. ♦ Refl. și tranz. A(-și) desface cosițele. ♦ Refl. Fig. (Despre râuri, pâraie) A se răsfira. – Pref. des- + [îm]pleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despletire
DESPLETÍRE, despletiri, s. f. Acțiunea de a (se) despleti și rezultatul ei. – V. despleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despletit
DESPLETÍT, -Ă, despletiți, -te, adj. 1. Desfăcut din împletitură, neîmpletit, deșirat. 2. (Despre femei) Cu părul neîmpletit sau desfăcut din împletitură; p. ext. nepieptănat, zbârlit, neîngrijit. – V. despleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despodobi
DESPODOBÍ, despodobesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) scoate podoabele. – Pref. des- +[îm]podobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despoia
DESPOIÁ vb. I v. despuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despoiat
DESPOIÁT, -Ă adj. v. despuiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despoiere
DESPOIÉRE s. f. v. despuiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despot
DÉSPOT, despoți, s. m. 1. (În Antichitate și în Evul Mediu) Conducător cu puteri discreționare; tiran. ♦ Fig. Om excesiv de autoritar, care, în acțiunile sale, nu ține seama de alții, care vrea să-și impună cu orice preț voința. 2. (În Imperiul Bizantin) Guvernator autonom al unei provincii, al unui ținut. [Acc. și: despót] – Din ngr. despótis, fr. despote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotat
DESPOTÁT, despotate, s. n. (Rar) 1. Demnitatea de despot. 2. Teritoriu guvernat de un despot. – Din fr. despotat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotcovi
DESPOTCOVÍ, despotcovesc, vb. IV. Refl. (Despre cai) A-și pierde potcoavele. ♦ Tranz. A scoate unui animal potcoavele. – Pref. des- + potcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotcovit
DESPOTCOVÍT, -Ă, despotcoviți, -te, adj. Căruia i-au căzut sau i-au fost scoase potcoavele; fără potcoave. – V. despotcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotic
DESPÓTIC, -Ă, despotici, -ce, adj. (Despre o faptă, un regim, o lege) De despot, caracteristic despoților; tiranic, dictatorial, samavolnic; (despre oameni) care se comportă ca un despot; absolut, arbitrar (2). – Din fr. despotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotism
DESPOTÍSM s. n. Regim politic caracterizat prin puterea nelimitată și guvernarea arbitrară, neîngrădită de nicio lege, a despotului; absolutism, tiranie, autocrație; despoție (1). ♦ Fig. Comportare sau atitudine arbitrară; samavolnicie. – Din fr. despotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotmoli
DESPOTMOLÍ, despotmolesc, vb. IV. Tranz. A scoate un vehicul, o navă etc. din nămol; a scoate pe cineva din împotmolire. ♦ A curăța un șanț, un bazin etc. de nămolul depus la fund. – Pref. des- + [îm]potmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despotmolire
DESPOTMOLÍRE, despotmoliri, s. f. Acțiunea de a despotmoli. – V. despotmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despoţie
DESPOȚÍE, despoții, s. f. (Rar) 1. Formă de guvernământ autocratică; despotism. 2. Țară condusă de un despot. – Despot + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despoție
DESPOȚÍE, despoții, s. f. (Rar) 1. Formă de guvernământ autocratică; despotism. 2. Țară condusă de un despot. – Despot + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despovăra
DESPOVĂRÁ, despovărez, vb. I. Tranz. A lua sau a ușura cuiva povara. – Pref. des- + [îm]povăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprăfui
DESPRĂFUÍ, desprăfuiesc, vb. IV. Tranz. A executa operația de desprăfuire. – Pref. des- + prăfui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprăfuire
DESPRĂFUÍRE, desprăfuiri, s. f. Operație de separare și de eliminare a prafului dintr-un curent de aer sau de gaz în scopul curățirii acestora sau al recuperării solide valoroase. – V. desprăfui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprăfuitor
DESPRĂFUITÓR, desprăfuitoare, s. n. Aparat sau instalație folosite la desprăfuire. [Pr.: -fu-i-] – Desprăfui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despre
DÉSPRE prep. 1. (Introduce un complement indirect, un complement circumstanțial de relație sau un atribut) În legătură cu..., privitor la..., referitor la..., de... Înțelegea că este vorba despre ei. ♦ (Înv.) Împotriva..., asupra... ♦ (Pop.) După, dinspre. Văr despre tată. 2. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Din partea, din regiunea, de la. ♦ (Pop.) Spre, înspre, către. 3. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Aproape de..., către..., înspre... Era despre ziuă. 4. (Introduce un atribut) Din partea de..., dinspre... Peretele despre curte. 5. (Înv.; introduce un complement de agent, indicând autorul unei acțiuni) De, de către, din partea. – De^4 + spre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprejmui
DESPREJMUÍ, desprejmuiesc, vb. IV. Tranz. A scoate, a desființa împrejmuirea unei curți, a unui loc etc. – Pref. des- + [îm]prejmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprejmuire
DESPREJMUÍRE, desprejmuiri, s. f. Acțiunea de a desprejmui și rezultatul ei. – V. desprejmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despresura
DESPRESURÁ, despresór, vb. I. Tranz. A elibera o unitate militară împresurată sau o cetate asediată, îndepărtând armata asediatoare. [Prez. ind. și: desprésur] – Des^1- + [îm]presura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despresurare
DESPRESURÁRE, despresurări, s. f. Acțiunea de a despresura și rezultatul ei. – V. despresura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreţ
DESPRÉȚ s. n. v. dispreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreț
DESPRÉȚ s. n. v. dispreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreţui
DESPREȚUÍ vb. IV v. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprețui
DESPREȚUÍ vb. IV v. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreţuire
DESPREȚUÍRE s. f. v. disprețuire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprețuire
DESPREȚUÍRE s. f. v. disprețuire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreuna
DESPREUNÁ, despreunez, vb. I. Tranz. (Pop.) A despărți ființe sau lucruri care sunt împreună sau unite. [Pr.: -pre-u-] – Pref. des- + [îm]preuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despreunare
DESPREUNÁRE, despreunări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a despreuna și rezultatul ei. [Pr.: -pre-u-] – V. despreuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprimăvăra
DESPRIMĂVĂRÁ, pers. 3 desprimăvărează, vb. I. Refl. 1. A veni primăvara, a se face primăvară. 2. (Rar; despre elemente din natură) A lua aspect de primăvară. – Cf. primăvară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprimăvărare
DESPRIMĂVĂRÁRE s. f. Faptul de a se desprimăvăra. ♦ Trecere de la iarnă la primăvară; început de primăvară. – V. desprimăvăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprimăvărat
DESPRIMĂVĂRÁT, -Ă, desprimăvărați, -te, adj. (Rar; despre elemente din natură) Care are aspect de primăvară (timpurie). – V. desprimăvăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprinde
DESPRÍNDE, desprínd, vb. III. I. Tranz. 1. A desface un lucru de altul cu care este unit, prins; a separa. 2. A rupe, a dezlipi și a scoate sau a lua ceva din locul în care a fost prins, așezat, pus. ♦ A desface un obiect din balamalele, nasturii, copcile, șireturile etc. care îl susțin. ♦ A lua din cui sau din cuier. 3. A scoate din jug sau din hamuri un animal de tracțiune; a dejuga, a deshăma. II. Refl. 1. A se desface și a cădea sau a se îndepărta de la locul unde era prins, fixat; a se detașa. 2. A se desface dintr-un tot, a se separa; p. ext. a se contura, a se desluși. ♦ (Despre oameni) A ieși dintr-un grup sau dintr-o mulțime, a se detașa. ♦ (Rar) A se despărți, a se separa de cineva. 3. Fig. A rezulta, a reieși. ♦ A se distinge, a se înțelege, a se auzi. [Perf. s. desprinsei, part. desprins] – Pref. des- + prinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprindere
DESPRÍNDERE, desprinderi, s. f. Acțiunea de a (se) desprinde și rezultatul ei; desfacere, dezlipire, detașare. – V. desprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desprins
DESPRÍNS, -Ă, desprinși, -se, adj. 1. Care a fost desfăcut, separat, rupt, dezlipit de altceva. 2. (Despre nasturi, capse) Descheiat. – V. desprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despriponi
DESPRIPONÍ, despriponesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A dezlega un animal de la priponul de care fusese legat. – Pref. des- + priponi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despriponire
DESPRIPONÍRE, despriponiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a despriponi și rezultatul ei. – V. despriponi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desproprietări
DESPROPRIETĂRÍ, desproprietăresc, vb. IV. Tranz. A lua cuiva dreptul de proprietate. [Pr.: -pri-e-] – Pref. des- + [îm]proprietări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desproprietărire
DESPROPRIETĂRÍRE, desproprietăriri, s. f. Acțiunea de a desproprietări și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. desproprietări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despuia
DESPUIÁ, despói, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) dezbrăca în pielea goală. ♦ A (se) desfrunzi; a lăsa sau a rămâne fără verdeață. 2. Tranz. A-i lua cuiva tot ce are; a jefui, a prăda. 3. Tranz. A jupui de piele. ♦ (Rar) A curăța de coajă; a coji. 4. Tranz. A scoate dintr-o scriere, dintr-un dosar, dintr-o publicație etc. tot ce prezintă interes, dintr-un anumit punct de vedere; a excerpta. ◊ Expr. A despuia scrutinul = a scoate din urnă și a număra voturile obținute într-o alegere. [Pr.: -pu-ia. – Var.: despoiá vb. I] – Lat. dispoliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despuiat
DESPUIÁT, -Ă, despuiați, -te, adj. 1. Dezbrăcat, în pielea goală; p. ext. îmbrăcat foarte sumar sau decoltat. ♦ (Despre copaci sau plante) Lipsit de frunze, de verdeață. 2. Jefuit, prădat. 3. (Despre o carte, un dosar, o publicație etc.) Din care s-a extras tot ce interesează dintr-un anumit punct de vedere, care a fost excerptat. [Pr.: -pu-iat. – Var.: despoiát, -ă adj.] – V. despuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

despuiere
DESPUIÉRE, despuieri, s. f. Acțiunea de a (se) despuia și rezultatul ei. ◊ Despuierea scrutinului = scoaterea din urnă a buletinelor de vot și numărarea lor. [Pr.: -pu-ie-. – Var.: despoiére s. f.] – V. despuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destabiliza
DESTABILIZÁ, destabilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde stabilitatea. – Pref. de- + stabiliza. Cf. fr. d é s t a b i 1 i s e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destabilizare
DESTABILIZÁRE, destabilizări, s. f. Acțiunea de a destabiliza și rezultatul ei. – V. destabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destabilizat
DESTABILIZÁT, -Ă, destabilizați, -te, adj. Care și-a pierdut stabilitatea. – V. destabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destabilizator
DESTABILIZATÓR, -OÁRE, destabilizatori, -oare, adj. Care destabilizează. – Destabiliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destaliniza
DESTALINIZÁ, destalinizez, vb. I. A înlătura aspectele autoritare și cultul, personalității, proprii regimurilor staliniste din fosta URSS și fostele țări satelite. – Din fr. déstaliniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destalinizat
DESTALINIZÁT adj. v. destaliniza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

destăinui
DESTĂINUÍ, destắinui, vb. IV. 1. Tranz. A spune cuiva, a da la iveală o taină, un gând ascuns; a mărturisi, a divulga. 2. Refl. A-și da pe față gândurile sau sentimentele. ♦ Fig. A se da pe față, a ieși la iveală; a se trăda. [Prez. ind. și: destăinuiesc] – Pref. des- + tăinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destăinuire
DESTĂINUÍRE, destăinuiri, s. f. Acțiunea de a (se) destăinui și rezultatul ei; divulgare, mărturisire. – V. destăinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destăinuit
DESTĂINUÍT adj. v. DESTĂINUI. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

destărniţa
DESTĂRNIȚÁ, destărnițez, vb. I. Tranz. (Reg.) A scoate tarnița de pe un animal de călărie; a deșeua. – Pref. des- + [în]tărnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destărnița
DESTĂRNIȚÁ, destărnițez, vb. I. Tranz. (Reg.) A scoate tarnița de pe un animal de călărie; a deșeua. – Pref. des- + [în]tărnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destin
DESTÍN, destine, s. n. 1. Soartă, viitor. 2. Forță sau voință supranaturală despre care se crede că hotărăște în mod fatal și irevocabil tot ce se petrece în viața omului; fatalitate. – Din fr. destin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destina
DESTINÁ, destinez, vb. I. Tranz. 1. A stabili, a hotărî (ceva) dinainte, în vederea unui scop; a hărăzi. 2. A hotărî dinainte soarta unei ființe sau a unui lucru; a ursi, a meni, a sorti, a predestina. – Din fr. destiner, lat. destinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinare
DESTINÁRE, destinări, s. f. Acțiunea de a destina și rezultatul ei. – V. destina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinat
DESTINÁT, -Ă, destinați, -te, adj. 1. Stabilit, hotărât dinainte; hărăzit. 2. Ursit, menit, sortit, predestinat. – V. destina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinatar
DESTINATÁR, -Ă, destinatari, -e, s. m. și f. Persoană căreia i se încredințează sau i se trimite ceva; adresant. – Din fr. destinataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinatoriu
DESTINATÓRIU, -IE, destinatorii, adj. (Livr.) Care fixează o destinație. – Din fr. destinatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinaţie
DESTINÁȚIE, destinații, s. f. 1. Întrebuințare (hotărâtă dinainte). 2. Loc, persoană către care se îndreaptă cineva sau unde se trimite ceva. – Din fr. destination, lat. destinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinație
DESTINÁȚIE, destinații, s. f. 1. Întrebuințare (hotărâtă dinainte). 2. Loc, persoană către care se îndreaptă cineva sau unde se trimite ceva. – Din fr. destination, lat. destinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinde
DESTÍNDE, destínd, vb. III. Refl. 1. A se desface din încordare; a se relaxa, a slăbi. ♦ Fig. (Despre nervi sau stări de surescitare) A se liniști, a se calma, a se descărca, a se deconecta. 2. (Despre ființe, corpul sau părți ale corpului lor) A se întinde, a se îndrepta (din închircire, din ghemuire). [Perf. s. destinsei, part. destins] – Pref. des- + [în]tinde (după fr. détendre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destindere
DESTÍNDERE, destinderi, s. f. 1. Faptul de a se destinde; slăbire, încetare a unei încordări; relaxare; fig. încetare a unei tensiuni nervoase, a unei stări de surescitare, de încordare; liniștire. 2. Creștere a volumului unui gaz; expansiune, detentă. – V. destinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destins
DESTÍNS, -Ă, destinși, -se, adj. Care a pierdut din încordare, care nu este întins; (despre nervi) relaxat, calmat, liniștit. – V. destinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destinzător
DESTINZĂTÓR, -OÁRE, destinzători, -oare, adj. (Rar) Care destinde. – Destinde + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destitui
DESTITUÍ, destítui, vb. IV. Tranz. A scoate, a îndepărta pe cineva, dintr-un post, dintr-o funcție; a revoca. – Din fr. destituer, lat. destituere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destituire
DESTITUÍRE, destituiri, s. f. Acțiunea de a destitui și rezultatul ei; scoatere din funcție. – V. destitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destoia
DESTOIÁ, destói, vb. I. Tranz. (Reg.) A-și ușura inima, a-și descărca necazul; a se răzbuna. ◊ Expr. A-și destoia foamea = a-și potoli foamea. – Cf. ostoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destoinic
DESTÓINIC, -Ă, destoinici, -ce, adj. (Despre oameni și acțiunile lor). 1. Vrednic, merituos. ♦ Isteț, îndemânatic. 2. (Urmat de un verb la infinitiv sau la conjunctiv) Capabil; p. ext. în măsură (să facă ceva); competent. – Cf. sl. dostoinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destoinicie
DESTOINICÍE s. f. Însușirea de a fi destoinic; aptitudine, capacitate, pricepere, iscusință. – Destoinic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrăbăla
DESTRĂBĂLÁ, destrăbălez, vb. I. Refl. A duce o viață imorală, de desfrâu; a avea purtări dezmățate. – Probabil din destrăbălat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrăbălare
DESTRĂBĂLÁRE, destrăbălări, s. f. Faptul de a se destrăbăla, de a fi destrăbălat; desfrâu, dezmăț. – V. destrăbăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrăbălat
DESTRĂBĂLÁT, -Ă, destrăbălați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care duce o viață imorală; desfrânat. ♦ (Despre purtarea, ținuta oamenilor) Care denotă imoralitate, plin de imoralitate; dezmățat. 2. S. m. și f. Persoană desfrânată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrăma
DESTRĂMÁ, destrám, vb. I. 1. Refl. (Despre țesături sau obiecte țesute) A se zdrențui prin desfacerea neregulată și ruperea firelor din cauza uzurii sau a folosirii necorespunzătoare; a se rupe. ◊ Tranz. A destrăma o țesătură. ♦ Fig. A se răsfira, a se risipi. Niște nourași albi se destramă în aer. 2. Tranz. (Adesea fig.) A desface, a deșira un ghem, o împletitură etc. ♦ Tranz. A desfoia, a desface, a afâna un material textil fibros pentru a separa impuritățile și a-l pregăti pentru cardare. 3. Tranz. A mărunți semifabricatele fibroase (celuloza, maculatura etc.) în vederea transformării lor în pastă de hârtie. 4. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A (se) descompune, a (se) desface în elementele componente; a (se) dizolva, a (se) dezmembra, a (se) nimici; p. ext. a slăbi. – Pref. des- + tramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrămare
DESTRĂMÁRE, destrămări, s. f. Acțiunea de a (se) destrăma și rezultatul ei. – V. destrăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrămat
DESTRĂMÁT, -Ă, destrămați, -te, adj. 1. Cu fire desfăcute; rărit, zdrențuit. 2. Fig. Răsfirat, împrăștiat. 3. (Rar) Distrus, nimicit. 4. (Înv.) Dezordonat, dezmățat, destrăbălat. – V. destrăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrămător
DESTRĂMĂTÓR, destrămătoare, s. n. Mașină folosită pentru destrămarea zdrențelor, în filatură, în industria hârtiei și a celulozei. – Destrăma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrămător
DESTRĂMĂTÓR adj. m. v. LUP (4). (Text.; în sintagmele) Lup amestecător = mașină de destrămat și de amestecat materia primă, care formează amestecul de fibre în filaturile de lână și de vigonia. Lup bătător = mașină de lucru folosită în filaturile de bumbac, care execută destrămarea și curățarea de impurități a bumbacului desfoiat în prealabil. Lup destrămător = mașină de lucru folosită în filaturile de lână și de vigonia pentru destrămarea firelor și a țesăturilor, în vederea recuperării fibrelor și a reintroducerii lor în amestec. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

destrămătură
DESTRĂMĂTÚRĂ s. f. (Rar) Fire sau smocuri rupte, destrămate dintr-o țesătură; zdrențe. ♦ Ruptură, răritură. – Destrăma + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destroieni
DESTROIENÍ, destroienesc, vb. IV. Tranz. A deszăpezi. – Pref. des- + [în]troieni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destroienire
DESTROIENÍRE, destroieniri, s. f. Acțiunea de a destroieni și rezultatul ei; deszăpezire. – V. destroieni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destroienit
DESTROIENÍT, -Ă, destroieniți, -te, adj. Deszăpezit. – V. destroieni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructibil
DESTRUCTÍBIL, -Ă, destructibili, -e, adj. Care poate fi distrus. – Din fr. destructible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructiv
DESTRUCTÍV, -Ă adj. v. distructiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructor
DESTRUCTÓR, -OÁRE, destructori, -oare, s. m. și f., adj. (Rar) (Persoană) care distruge. – Din fr. destructeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructura
DESTRUCTURÁ, destructurez, vb. I. Tranz. A desființa structura a ceva. – Pref. de- + structura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructurare
DESTRUCTURÁRE, destructurări, s. f. Acțiunea de a destructura și rezultatul ei. – V. destructura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destructurat
DESTRUCTURÁT, -Ă, destructurați, -te, adj. Care are structura desființată. – V. destructura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destruna
DESTRUNÁ, destrunez, vb. I. Tranz. (Rar) A slăbi, a destinde o strună încordată (la arc, la un instrument muzical etc.) – Pref. de- + [în]struna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destrunare
DESTRUNÁRE, destrunări, s. f. (Rar) Acțiunea de a destruna și rezultatul ei. – V. destruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destul
DESTÚL, -Ă, destui, -le, adj., adv. 1. Adj., adv. (Care este) în cantitate suficientă, atât cât trebuie. 2. Adj., adv. (Care este) în cantitate sau în număr mare; mult. ◊ (Substantivat, n. pl.) A suferit destule. 3. Adj., adv. (Care este) mai mult decât trebuie, prea mult. ♦ (Cu valoare de interjecție) Ajunge! încetează!. 4. Adv. (Urmat de un adjectiv sau de un adverb de care se leagă prin prep. „de”) a) (Exprimă ideea de diminuare a calității pozitive indicate de adjectivul sau adverbul pe care-l însoțește) Aproape..., suficient de..., relativ... S-au înțeles destul de bine. b) (Exprimă ideea de sporire a calității negative indicate de adjectivul sau adverbul pe care-l însoțește). Destul de puțin. Destul de rău. – De^4 + sătul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destulor
DESTÚLOR v. destul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

destulora
DESTÚLORA v. destul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

destupa
DESTUPÁ, destúp, vb. I. Tranz. 1. A scoate dopul unei sticle sau capacul unui vas înfundat. 2. A da la o parte, a înlătura ceea ce acoperă un obiect, o gaură, o deschizătură; a descoperi, a dezveli; a deschide. ◊ Expr. (Fam.) A-și destupa urechile = a asculta cu atenție, a încerca să înțeleagă exact ceea ce aude. – Pref. de- + [a]stupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destupare
DESTUPÁRE, destupări, s. f. Acțiunea de a destupa și rezultatul ei. – V. destupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

destupător
DESTUPĂTÓR, destupătoare, s. n. Deschizător (2). – Destupa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desţeleni
DESȚELENÍ, desțelenesc, vb. IV. 1. Tranz. A ara adânc un teren (multă vreme) necultivat sau cultivat cu plante perene, pentru a-l însămânța. 2. Refl. (Rar; despre copaci) A ieși din rădăcini (în urma unei lovituri, a unei furtuni etc.). – Pref. des- + [în]țeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desțeleni
DESȚELENÍ, desțelenesc, vb. IV. 1. Tranz. A ara adânc un teren (multă vreme) necultivat sau cultivat cu plante perene, pentru a-l însămânța. 2. Refl. (Rar; despre copaci) A ieși din rădăcini (în urma unei lovituri, a unei furtuni etc.). – Pref. des- + [în]țeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desţelenire
DESȚELENÍRE, desțeleniri, s. f. Acțiunea de a (se) desțeleni și rezultatul ei. – V. desțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desțelenire
DESȚELENÍRE, desțeleniri, s. f. Acțiunea de a (se) desțeleni și rezultatul ei. – V. desțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desţelenit
DESȚELENÍT, -Ă, desțeleniți, -te, adj. (Despre terenuri necultivate) Arat adânc în vederea însămânțării. – V. desțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desțelenit
DESȚELENÍT, -Ă, desțeleniți, -te, adj. (Despre terenuri necultivate) Arat adânc în vederea însămânțării. – V. desțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desublima
DESUBLIMÁ, desublimez, vb. I. Intranz. și tranz. (Fiz.; despre substanțe) A trece sau a face să treacă direct din stare gazoasă în stare solidă. – Din fr. désublimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desublimare
DESUBLIMÁRE, desublimări, s. f. Acțiunea de a desublima și rezultatul ei. – V. desublima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desublimat
DESUBLIMÁT, -Ă, desublimați, -te, adj. Care a trecut din stare gazoasă direct în stare solidă. – V. desublima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desuet
DESUÉT, -Ă, desueți, -te, adj. Ieșit din uz, din modă, necorespunzător spiritului vremii; perimat. [Pr.: -su-et] – Din fr. désuet, lat. desuetus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desuetudine
DESUETÚDINE s. f. (În expr.) A cădea în desuetudine = a ieși din uz, a nu se mai folosi, a nu mai fi obișnuit; a se perima. [Pr.: -su-e-] – Din fr. désuétude, lat. desuetudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfita
DESULFITÁ, desulfitez, vb. I. Tranz. A îndepărta dioxidul de sulf din must sau din unele vinuri. – Din fr. désulfiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfitare
DESULFITÁRE, desulfitări, s. f. Acțiunea de a desulfita și rezultatul ei. – V. desulfita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfitat
DESULFITÁT, -Ă, desulfitați, -te, adj. (Despre must, vin) Căruia i s-a îndepărtat dioxidul de sulf. – V. desulfita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfura
DESULFURÁ, desulfurez, vb. I. Tranz. A elimina sulful sau compușii sulfului din unele substanțe. – Din fr. désulfurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfurare
DESULFURÁRE, desulfurări, s. f. Acțiunea de a desulfura și rezultatul ei. – V. desulfura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

desulfurat
DESULFURÁT, -Ă, desulfurați, -te, adj. Din care a fost eliminat sulful sau compușii lui. – V. desulfura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszăpezi
DESZĂPEZÍ, deszăpezesc, vb. IV. Tranz. A curăța de zăpadă (redând circulației) un drum, un loc etc.; a destroieni. – Pref. des- + [în]zăpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszăpezire
DESZĂPEZÍRE, deszăpeziri, s. f. Acțiunea de a deszăpezi; destroienire. – V. deszăpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszăpezit
DESZĂPEZÍT, -Ă, deszăpeziți, -te, adj. Care a fost curățat de zăpadă (și redat circulației); destroienit. – V. deszăpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszăvorâre
DESZĂVORẤRE, deszăvorâri, s. f. Acțiunea de a deszăvorî. – V. deszăvorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszăvorî
DESZĂVORÎ́, deszăvorăsc, vb. IV. Tranz. A da într-o parte zăvorul pentru a deschide o ușă, o poartă, o cameră etc. încuiată. – Pref. des- + zăvorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszice
DESZÍCE vb. III v. dezice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deszicere
DESZÍCERE s. f. v. dezicere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşabloniza
DEȘABLONIZÁ, deșablonizez, vb. I. Tranz. (Rar) A elibera de șabloane (2); a desființa șabloanele (2). – Pref. de- + șabloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșabloniza
DEȘABLONIZÁ, deșablonizez, vb. I. Tranz. (Rar) A elibera de șabloane (2); a desființa șabloanele (2). – Pref. de- + șabloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşanţ
DEȘÁNȚ adv. (Reg.) În mod ciudat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșanț
DEȘÁNȚ adv. (Reg.) În mod ciudat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşănţa
DEȘĂNȚÁ, deșănțez, vb. I. Refl. (Rar) A se destrăbăla. – Din deșănțat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșănța
DEȘĂNȚÁ, deșănțez, vb. I. Refl. (Rar) A se destrăbăla. – Din deșănțat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşănţare
DEȘĂNȚÁRE, deșănțări, s. f. (Adesea fig.) Destrăbălare, dezmăț. – V. deșănța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșănțare
DEȘĂNȚÁRE, deșănțări, s. f. (Adesea fig.) Destrăbălare, dezmăț. – V. deșănța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşănţat
DEȘĂNȚÁT, -Ă, deșănțați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) dezmățat, care încalcă limitele bunei-cuviințe. 2. Adj., s. m. și f. (Om) dezordonat, neglijent. 3. Adj. (Reg.; despre lucruri) Ciudat, curios, straniu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșănțat
DEȘĂNȚÁT, -Ă, deșănțați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) dezmățat, care încalcă limitele bunei-cuviințe. 2. Adj., s. m. și f. (Om) dezordonat, neglijent. 3. Adj. (Reg.; despre lucruri) Ciudat, curios, straniu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşcă
DÉȘCĂ, dești, s. f. (Pop.) Termen familiar cu care un soldat se adresa altui soldat mai vechi în serviciu sau, p. gener., care denumea un ostaș în vârstă, cu experiență. [Pl. și: deșce] – Din sb. dečko „băiat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșcă
DÉȘCĂ, dești, s. f. (Pop.) Termen familiar cu care un soldat se adresa altui soldat mai vechi în serviciu sau, p. gener., care denumea un ostaș în vârstă, cu experiență. [Pl. și: deșce] – Din sb. dečko „băiat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşchide
DEȘCHÍDE vb. III v. deschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșchide
DEȘCHÍDE vb. III v. deschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşchidere
DEȘCHÍDERE s. f. v. deschidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșchidere
DEȘCHÍDERE s. f. v. deschidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşchis
DEȘCHÍS, -Ă adj. v. deschis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșchis
DEȘCHÍS, -Ă adj. v. deschis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşcolarizare
DEȘCOLARIZÁRE s. f. v. deșcolariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deșcolarizare
DEȘCOLARIZÁRE s. f. v. deșcolariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deşcolarizat
DEȘCOLARIZÁT adj. v. deșcolariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deșcolarizat
DEȘCOLARIZÁT adj. v. deșcolariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deşela
DEȘELÁ^1, deșél, vb. I. Tranz. A îndoi, a vătăma, a frânge spinarea unui animal sau, p. ext, a unui om cu poveri ori eforturi prea mari sau cu lovituri puternice; a speti. ◊ Refl. S-a deșelat de atâta cărătură. – Pref. de- + șale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșela
DEȘELÁ^1, deșél, vb. I. Tranz. A îndoi, a vătăma, a frânge spinarea unui animal sau, p. ext, a unui om cu poveri ori eforturi prea mari sau cu lovituri puternice; a speti. ◊ Refl. S-a deșelat de atâta cărătură. – Pref. de- + șale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşela
DEȘELÁ^2 vb. I v. deșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșela
DEȘELÁ^2 vb. I v. deșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşelat
DEȘELÁT^1 s. n. Faptul de a (se) deșela^1. ◊ Loc. adv. Pe deșelate = fără șa, fără frâu. – V. deșela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșelat
DEȘELÁT^1 s. n. Faptul de a (se) deșela^1. ◊ Loc. adv. Pe deșelate = fără șa, fără frâu. – V. deșela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşelat
DEȘELÁT^2, -Ă, deșelați, -te, adj. (Despre animale, p. ext., despre oameni) Care are spinarea îndoită, vătămată, frântă de poveri, de eforturi prea mari sau de lovituri; spetit; p. ext., foarte obosit. – V. deșela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșelat
DEȘELÁT^2, -Ă, deșelați, -te, adj. (Despre animale, p. ext., despre oameni) Care are spinarea îndoită, vătămată, frântă de poveri, de eforturi prea mari sau de lovituri; spetit; p. ext., foarte obosit. – V. deșela^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşelat
DEȘELÁT^3, -Ă adj. v. deșeuat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșelat
DEȘELÁT^3, -Ă adj. v. deșeuat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşert
DEȘÉRT, -ÁRTĂ, (1) deșerți, -arte, adj., (II) deșerturi, s. n. I. Adj. 1. Care nu conține nimic în interior; gol. 2. (Despre terenuri, țări, regiuni) Lipsit de vietăți și de vegetație; pustiu. ♦ Nelocuit, nepopulat. 3. Fig. Lipsit de temei; amăgitor. 4. Fig. Fără rezultat; nefolositor, zadarnic. II. S. n. 1. Spațiu gol; pustietate. ◊ Loc. adv. În deșert = a) (în legătură cu privirea) în gol, fără țintă; b) în van, zadarnic. 2. Regiune cu climă aridă, cu ploi extrem de puține, în care viața vegetală și animală este foarte redusă, iar populația foarte rară; pustiu; 3. (În limbajul bisericesc; în expr.) A lua în deșert = a batjocori; a nesocoti. 4. (Pop.) Partea scobită a corpului la animale cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului. – Lat. (I) desertus, (II) din lat. desertum, fr. désert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșert
DEȘÉRT, -ÁRTĂ, (1) deșerți, -arte, adj., (II) deșerturi, s. n. I. Adj. 1. Care nu conține nimic în interior; gol. 2. (Despre terenuri, țări, regiuni) Lipsit de vietăți și de vegetație; pustiu. ♦ Nelocuit, nepopulat. 3. Fig. Lipsit de temei; amăgitor. 4. Fig. Fără rezultat; nefolositor, zadarnic. II. S. n. 1. Spațiu gol; pustietate. ◊ Loc. adv. În deșert = a) (în legătură cu privirea) în gol, fără țintă; b) în van, zadarnic. 2. Regiune cu climă aridă, cu ploi extrem de puține, în care viața vegetală și animală este foarte redusă, iar populația foarte rară; pustiu; 3. (În limbajul bisericesc; în expr.) A lua în deșert = a batjocori; a nesocoti. 4. (Pop.) Partea scobită a corpului la animale cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului. – Lat. (I) desertus, (II) din lat. desertum, fr. désert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşerta
DEȘERTÁ, deșért, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. A scoate întregul conținut dintr-un recipient. ◊ Expr. A deșerta sacul (până la fund) = a spune tot ce știi (noutăți, glume, necazuri etc.). ♦ A bea până la fund băutura dintr-un vas; a da pe gât o băutură. 2. Refl. (Despre locuri populate de oameni) A deveni gol, pustiu. – Din deșert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșerta
DEȘERTÁ, deșért, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. A scoate întregul conținut dintr-un recipient. ◊ Expr. A deșerta sacul (până la fund) = a spune tot ce știi (noutăți, glume, necazuri etc.). ♦ A bea până la fund băutura dintr-un vas; a da pe gât o băutură. 2. Refl. (Despre locuri populate de oameni) A deveni gol, pustiu. – Din deșert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertare
DEȘERTÁRE, deșertări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) deșerta; golire, deșertat^1. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertare
DEȘERTÁRE, deșertări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) deșerta; golire, deșertat^1. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertat
DEȘERTÁT^1 s. n. (Pop.) Deșertare. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertat
DEȘERTÁT^1 s. n. (Pop.) Deșertare. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertat
DEȘERTÁT^2, -Ă, deșertați, -te, adj. (Pop.; despre recipiente) Care este gol, care nu mai conține nimic în interior. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertat
DEȘERTÁT^2, -Ă, deșertați, -te, adj. (Pop.; despre recipiente) Care este gol, care nu mai conține nimic în interior. – V. deșerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertăciune
DEȘERTĂCIÚNE, deșertăciuni, s. f. 1. Lipsă de valoare, de folos, de importanță; zădărnicie; p. ext., lucru lipsit de valoare. 2. Preocupare pentru lucruri nefolositoare; ușurință, vanitate. – Deșert + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertăciune
DEȘERTĂCIÚNE, deșertăciuni, s. f. 1. Lipsă de valoare, de folos, de importanță; zădărnicie; p. ext., lucru lipsit de valoare. 2. Preocupare pentru lucruri nefolositoare; ușurință, vanitate. – Deșert + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertic
DEȘÉRTIC, -Ă, deșertici, -ce, adj. Referitor la deșerturi. – Deșert + suf. -ic (după fr. désertique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertic
DEȘÉRTIC, -Ă, deșertici, -ce, adj. Referitor la deșerturi. – Deșert + suf. -ic (după fr. désertique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertifica
DEȘERTIFICÁ, pers. 3 deșertífică, vb. I. Refl. A se transforma în deșert, a deveni deșert. – Din deșertificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertifica
DEȘERTIFICÁ, pers. 3 deșertífică, vb. I. Refl. A se transforma în deșert, a deveni deșert. – Din deșertificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşertificare
DEȘERTIFICÁRE, deșertificări, s. f. Transformare a unei regiuni în deșert. – De la deșert (după fr. désertification).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșertificare
DEȘERTIFICÁRE, deșertificări, s. f. Transformare a unei regiuni în deșert. – De la deșert (după fr. désertification).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşeu
DEȘÉU, deșeuri, s. n. Rest dintr-un material rezultat dintr-un proces tehnologic de realizare a unui anumit produs, care nu mai poate fi valorificat direct pentru realizarea produsului respectiv. – Din fr. déchet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșeu
DEȘÉU, deșeuri, s. n. Rest dintr-un material rezultat dintr-un proces tehnologic de realizare a unui anumit produs, care nu mai poate fi valorificat direct pentru realizarea produsului respectiv. – Din fr. déchet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşeua
DEȘEUÁ, deșeuez, vb. I. Tranz. A scoate șaua de pe spinarea unui animal de călărie. [Pr.: -șe-ua. – Var.: deșelá vb. I] – Pref. de- + [în]șeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșeua
DEȘEUÁ, deșeuez, vb. I. Tranz. A scoate șaua de pe spinarea unui animal de călărie. [Pr.: -șe-ua. – Var.: deșelá vb. I] – Pref. de- + [în]șeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşeuat
DEȘEUÁT, -Ă, deșeuați, -te, adj. (Despre animalele de călărie) Care nu are șa, căruia i s-a scos șaua. [Pr.: -șe-uat. – Var.: deșelát, -ă adj.] – V. deșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșeuat
DEȘEUÁT, -Ă, deșeuați, -te, adj. (Despre animalele de călărie) Care nu are șa, căruia i s-a scos șaua. [Pr.: -șe-uat. – Var.: deșelát, -ă adj.] – V. deșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşi
DEȘÍ conj. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, măcar că. ◊ (În construcții eliptice, cu valoare de complement circumstanțial concesiv) Deși tânăr, e înțelept. – De^4 + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deși
DEȘÍ conj. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, măcar că. ◊ (În construcții eliptice, cu valoare de complement circumstanțial concesiv) Deși tânăr, e înțelept. – De^4 + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşira
DEȘIRÁ, deșír, vb. I. Refl. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață, în special despre mărgele) A ieși de pe ața pe care au fost înșirate (adesea căzând și împrăștiindu-se). ◊ Tranz. Deșiră mărgele. 2. (Despre ața înfășurată pe ghem sau despre gheme) A se desfășura într-un fir lung continuu. ◊ Tranz. Deșiră ața de pe ghem. 3. (Despre împletituri sau obiecte împletite) A se desface, a se destrăma. ◊ Tranz. A deșirat dantela. 4. Fig. (Despre oameni sau corpul omenesc) A se destinde (2) în toată lungimea lui. 5. Fig. (Rar; despre locuri și peisaje din natură) A se desfășura în fața privitorului. – Lat. diserrare. Cf. șir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșira
DEȘIRÁ, deșír, vb. I. Refl. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață, în special despre mărgele) A ieși de pe ața pe care au fost înșirate (adesea căzând și împrăștiindu-se). ◊ Tranz. Deșiră mărgele. 2. (Despre ața înfășurată pe ghem sau despre gheme) A se desfășura într-un fir lung continuu. ◊ Tranz. Deșiră ața de pe ghem. 3. (Despre împletituri sau obiecte împletite) A se desface, a se destrăma. ◊ Tranz. A deșirat dantela. 4. Fig. (Despre oameni sau corpul omenesc) A se destinde (2) în toată lungimea lui. 5. Fig. (Rar; despre locuri și peisaje din natură) A se desfășura în fața privitorului. – Lat. diserrare. Cf. șir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşirabil
DEȘIRÁBIL, -Ă, deșirabili, -e, adj. Care se poate deșira. – Deșira + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșirabil
DEȘIRÁBIL, -Ă, deșirabili, -e, adj. Care se poate deșira. – Deșira + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşirare
DEȘIRÁRE, deșirări, s. f. Acțiunea de a (se) deșira și rezultatul ei. – V. deșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșirare
DEȘIRÁRE, deșirări, s. f. Acțiunea de a (se) deșira și rezultatul ei. – V. deșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşirat
DEȘIRÁT, -Ă, deșirați, -te, adj. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață) Care a ieșit de pe ața pe care au fost înșirate. 2. (Despre ața înfășurată pe ghem sau despre gheme) Care s-a desfășurat într-un fir lung continuu. 3. (Despre împletituri, țesături) Destrămat, desfăcut. 4. Fig. (Despre manifestări ale gândirii) Fără șir; dezordonat, dezlânat. 5. Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Excesiv de înalt și de slab. ♦ (Despre părți ale corpului omenesc) Prea lung și slab. – V. deșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșirat
DEȘIRÁT, -Ă, deșirați, -te, adj. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață) Care a ieșit de pe ața pe care au fost înșirate. 2. (Despre ața înfășurată pe ghem sau despre gheme) Care s-a desfășurat într-un fir lung continuu. 3. (Despre împletituri, țesături) Destrămat, desfăcut. 4. Fig. (Despre manifestări ale gândirii) Fără șir; dezordonat, dezlânat. 5. Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Excesiv de înalt și de slab. ♦ (Despre părți ale corpului omenesc) Prea lung și slab. – V. deșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşoca
DEȘOCÁ, deșochez, vb. I. Tranz. (Med.) A scoate pe cineva din starea de șoc (2). – Pref. des- + șoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșoca
DEȘOCÁ, deșochez, vb. I. Tranz. (Med.) A scoate pe cineva din starea de șoc (2). – Pref. des- + șoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşocant
DEȘOCÁNT, -Ă, deșocanți, -te, adj. (Rar) Care deșochează. – Deșoca + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșocant
DEȘOCÁNT, -Ă, deșocanți, -te, adj. (Rar) Care deșochează. – Deșoca + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşocare
DEȘOCÁRE, deșocări, s. f. Acțiunea de a deșoca și rezultatul ei. – V. deșoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșocare
DEȘOCÁRE, deșocări, s. f. Acțiunea de a deșoca și rezultatul ei. – V. deșoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşocat
DEȘOCÁT, -Ă, deșocați, -te, adj. Care a fost scos din starea de șoc. – V. deșoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșocat
DEȘOCÁT, -Ă, deșocați, -te, adj. Care a fost scos din starea de șoc. – V. deșoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşosa
DEȘOSÁ, pers. 3 deșosează, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Despre dinți) A(-și) dezveli partea inferioară prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) A(-și) dezveli rădăcina. – Din fr. déchausser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșosa
DEȘOSÁ, pers. 3 deșosează, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Despre dinți) A(-și) dezveli partea inferioară prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) A(-și) dezveli rădăcina. – Din fr. déchausser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşosare
DEȘOSÁRE, deșosări, s. f. Acțiunea de a (se) deșosa. – V. deșosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșosare
DEȘOSÁRE, deșosări, s. f. Acțiunea de a (se) deșosa. – V. deșosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşosat
DEȘOSÁT, -Ă, deșosați, -te, adj. 1. (Despre dinți) Care are dezvelită partea inferioară, prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) Care are rădăcina ieșită din pământ. – V. deșosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșosat
DEȘOSÁT, -Ă, deșosați, -te, adj. 1. (Despre dinți) Care are dezvelită partea inferioară, prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) Care are rădăcina ieșită din pământ. – V. deșosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşt
DEȘT s. n. v. deget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșt
DEȘT s. n. v. deget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deştept
DEȘTÉPT, -EÁPTĂ, deștepți, -te, adj. 1. Care nu doarme; treaz. ♦ Trezit din letargie, dintr-o stare de amorțeală. 2. (Adesea substantivat) Care înțelege cu ușurință și exact ceea ce citește, aude, vede; ager la minte, inteligent. ♦ (Fam.) Șiret, viclean, șmecher. – De la deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deștept
DEȘTÉPT, -EÁPTĂ, deștepți, -te, adj. 1. Care nu doarme; treaz. ♦ Trezit din letargie, dintr-o stare de amorțeală. 2. (Adesea substantivat) Care înțelege cu ușurință și exact ceea ce citește, aude, vede; ager la minte, inteligent. ♦ (Fam.) Șiret, viclean, șmecher. – De la deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deştepta
DEȘTEPTÁ, deștépt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) trezi din somn. ♦ A (se) trezi din letargie, dintr-o stare de amorțeală, de visare etc.; p. ext. a reveni sau a face să revină la viață. 2. Refl. (Despre sentimente, dorințe, idei etc.) A se ivi, a apărea; a se stârni, a se dezlănțui. 3. Refl. A deveni conștient, a ajunge să înțeleagă, să-și dea seama de realități. ♦ A deveni (mai) inteligent. – Lat. dispectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deștepta
DEȘTEPTÁ, deștépt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) trezi din somn. ♦ A (se) trezi din letargie, dintr-o stare de amorțeală, de visare etc.; p. ext. a reveni sau a face să revină la viață. 2. Refl. (Despre sentimente, dorințe, idei etc.) A se ivi, a apărea; a se stârni, a se dezlănțui. 3. Refl. A deveni conștient, a ajunge să înțeleagă, să-și dea seama de realități. ♦ A deveni (mai) inteligent. – Lat. dispectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşteptare
DEȘTEPTÁRE, deșteptări, s. f. Faptul de a (se) deștepta; deșteptat. ♦ Momentul când se trezește cineva din somn. ♦ Semnal care anunță scularea de dimineață în internate, cazărmi etc. – V. deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșteptare
DEȘTEPTÁRE, deșteptări, s. f. Faptul de a (se) deștepta; deșteptat. ♦ Momentul când se trezește cineva din somn. ♦ Semnal care anunță scularea de dimineață în internate, cazărmi etc. – V. deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşteptat
DEȘTEPTÁT s. n. Deșteptare. – V. deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșteptat
DEȘTEPTÁT s. n. Deșteptare. – V. deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşteptăciune
DEȘTEPTĂCIÚNE s. f. Însușirea de a fi deștept (2); inteligență. ♦ (Adesea ir.) Faptă sau vorbă de om deștept (2). – Deștept + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșteptăciune
DEȘTEPTĂCIÚNE s. f. Însușirea de a fi deștept (2); inteligență. ♦ (Adesea ir.) Faptă sau vorbă de om deștept (2). – Deștept + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşteptător
DEȘTEPTĂTÓR, -OÁRE, deșteptători, -oare, adj. Care deșteaptă din somn. ◊ Ceas deșteptător (și substantivat, n.) = ceasornic care sună automat la o oră spre a deștepta pe cineva din somn. – Deștepta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșteptător
DEȘTEPTĂTÓR, -OÁRE, deșteptători, -oare, adj. Care deșteaptă din somn. ◊ Ceas deșteptător (și substantivat, n.) = ceasornic care sună automat la o oră spre a deștepta pe cineva din somn. – Deștepta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşterne
DEȘTÉRNE, deștérn, vb. III. (Rar) 1. Tranz. A strânge așternutul de pe pat sau fața de pe masă (cu obiectele rânduite pe ea). 2. Refl. A se întinde, a se desfășura, a se succeda (pe dinaintea ochilor). [Var.: diștérne vb. III] – Pref. des- + [a]șterne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșterne
DEȘTÉRNE, deștérn, vb. III. (Rar) 1. Tranz. A strânge așternutul de pe pat sau fața de pe masă (cu obiectele rânduite pe ea). 2. Refl. A se întinde, a se desfășura, a se succeda (pe dinaintea ochilor). [Var.: diștérne vb. III] – Pref. des- + [a]șterne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşucheat
DEȘUCHEÁT, -Ă, deșucheați, -te, adj. (Pop.; despre oameni, despre sentimentele și acțiunile lor; adesea substantivat) 1. Nebun, smintit. 2. Dezmățat, destrăbălat, imoral. – Pref. de- + șucheat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșucheat
DEȘUCHEÁT, -Ă, deșucheați, -te, adj. (Pop.; despre oameni, despre sentimentele și acțiunile lor; adesea substantivat) 1. Nebun, smintit. 2. Dezmățat, destrăbălat, imoral. – Pref. de- + șucheat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşuchetură
DEȘUCHETÚRĂ, deșucheturi, s. f. (Rar) Faptă deșucheată. – Deșucheat + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșuchetură
DEȘUCHETÚRĂ, deșucheturi, s. f. (Rar) Faptă deșucheată. – Deșucheat + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşuruba
DEȘURUBÁ, deșurubez, vb. I. Tranz. A desface (prin învârtire) un șurub din locul în care se afla înșurubat. ♦ A desprinde, a desface un obiect din șuruburi. – Pref. de- + [în]șuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșuruba
DEȘURUBÁ, deșurubez, vb. I. Tranz. A desface (prin învârtire) un șurub din locul în care se afla înșurubat. ♦ A desprinde, a desface un obiect din șuruburi. – Pref. de- + [în]șuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşurubare
DEȘURUBÁRE, deșurubări, s. f. Acțiunea de a deșuruba. – V. deșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșurubare
DEȘURUBÁRE, deșurubări, s. f. Acțiunea de a deșuruba. – V. deșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deşurubat
DEȘURUBÁT, -Ă, deșurubați, -te, adj. (Despre șuruburi) Desfăcut (total sau parțial) prin învârtire din locul în care se afla înșurubat. ♦ (Despre obiecte prinse în șuruburi) Cu șuruburile (total sau parțial) scoase. – V. deșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deșurubat
DEȘURUBÁT, -Ă, deșurubați, -te, adj. (Despre șuruburi) Desfăcut (total sau parțial) prin învârtire din locul în care se afla înșurubat. ♦ (Despre obiecte prinse în șuruburi) Cu șuruburile (total sau parțial) scoase. – V. deșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaila
DETAILÁ vb. I v. detalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detailat
DETAILÁT, -Ă adj. v. detaliat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detailist
DETAILÍST, -Ă, detailiști, -ste, s. m. și f. Persoană care vinde în detaliu, cu amănuntul, cu bucata. ◊ (Adjectival) Negustor detailist. – Din fr. détailliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detalia
DETALIÁ, detaliez, vb. I. Tranz. A arăta, a expune, a analiza, a demonstra ceva în mod amănunțit. ♦ Refl. (Rar) A ieși în evidență, a se contura în toate amănuntele. [Pr.: -li-a. – Var.: detailá vb. I] – Din it. dettagliare, fr. détailler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaliat
DETALIÁT, -Ă, detaliați, -te, adv., adj. (În mod) amănunțit. [Pr.: -li-at. – Var.: detailát, -ă adj.] – V. detalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaliere
DETALIÉRE, detalieri, s. f. Acțiunea de a (se) detalia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. detalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaliu
DETÁLIU, detalii, s. n. Amănunt. ◊ Loc. adv. În detaliu = a) în fiecare amănunt luat aparte; b) cu de-amănuntul, în mod detaliat. ◊ Expr. (A vinde) în detaliu = (a vinde) în cantități mici, cu bucata, cu amănuntul. ♦ Circumstanță de amănunt în care se petrece ceva. ♦ Lucru mărunt, lipsit de importanță, secundar (în ansamblul celorlalte). – Din it. dettaglio, fr. détail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detartra
DETARTRÁ, detartrez, vb. I. Tranz. A curăța de tartru. – Din fr. détartrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detartraj
DETARTRÁJ, detartraje, s. n. Detartrare. – Din fr. détartrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detartrant
DETARTRÁNT, -Ă, detartranți, -te, s. n., adj. (Substanță) care detartrează. – Din fr. détartrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detartrare
DETARTRÁRE, detartrări, s. f. Acțiunea de a detartra. – V. detartra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaşa
DETAȘÁ, detașez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) desprinde, a (se) desface, a (se) separa (dintr-un ansamblu unitar). ♦ Refl. (Sport) A se desprinde de ceilalți concurenți în timpul concursului, luând-o cu mult înainte. 2. Tranz. A deplasa un angajat în mod temporar și în interes de serviciu de la o unitate la alta sau dintr-o localitate în alta. 3. Refl. A ieși în evidență, a se evidenția. – Din fr. détacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detașa
DETAȘÁ, detașez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) desprinde, a (se) desface, a (se) separa (dintr-un ansamblu unitar). ♦ Refl. (Sport) A se desprinde de ceilalți concurenți în timpul concursului, luând-o cu mult înainte. 2. Tranz. A deplasa un angajat în mod temporar și în interes de serviciu de la o unitate la alta sau dintr-o localitate în alta. 3. Refl. A ieși în evidență, a se evidenția. – Din fr. détacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaşabil
DETAȘÁBIL, -Ă, detașabili, -e, adj. Care poate fi detașat. – Din fr. détachable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detașabil
DETAȘÁBIL, -Ă, detașabili, -e, adj. Care poate fi detașat. – Din fr. détachable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaşament
DETAȘAMÉNT, detașamente, s. n. 1. Grup de subunități sau de unități militare reunite temporar sub o comandă unică pentru a îndeplini o misiune cu caracter independent. 2. Echipă, grup. – Din fr. détachement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detașament
DETAȘAMÉNT, detașamente, s. n. 1. Grup de subunități sau de unități militare reunite temporar sub o comandă unică pentru a îndeplini o misiune cu caracter independent. 2. Echipă, grup. – Din fr. détachement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaşare
DETAȘÁRE, detașări, s. f. Acțiunea de a (se) detașa. – V. detașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detașare
DETAȘÁRE, detașări, s. f. Acțiunea de a (se) detașa. – V. detașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detaşat
DETAȘÁT, -Ă, detașați, -te, adj. Desprins, separat, izolat (de cineva sau de ceva). ♦ (Sport; adverbial) În mod evident, categoric. A câștigat detașat cursa. – V. detașa. Cf. fr. détaché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detașat
DETAȘÁT, -Ă, detașați, -te, adj. Desprins, separat, izolat (de cineva sau de ceva). ♦ (Sport; adverbial) În mod evident, categoric. A câștigat detașat cursa. – V. detașa. Cf. fr. détaché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detecta
DETECTÁ, detectez, vb. I. Tranz. A identifica, a descoperi, a determina existența unui element care este ascuns (vederii). – Din fr. détecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectabil
DETECTÁBIL, -Ă, detectabili, -e, adj. Care poate fi detectat. – Din fr. détectable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectare
DETECTÁRE, detectări, s. f. Faptul de a detecta. – V. detecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectiv
DETECTÍV, detectivi, s. m. Agent aflat în serviciul poliției sau al unei persoane particulare, care culege date ori investighează în cazul unei persoane. – Din fr. détective.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectivism
DETECTIVÍSM s. n. Aptitudine sau atitudine, manieră de detectiv. – Detectiv + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectivist
DETECTIVÍST, -Ă, detectiviști, -ste, adj. Caracteristic detectivului, referitor la detectivi; detectivistic. – Detectiv + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detectivistic
DETECTIVÍSTIC, -Ă, detectivistici, -ce, adj. Detectivist. – Din germ. detektivistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detector
DETECTÓR, detectoare, s. n. Aparat sau dispozitiv folosit pentru a detecta ceva. ◊ (În sintagmele) Detector colorimetric = aparat pentru determinarea concentrației gazelor toxice în aer. Detector de metale = aparat electronic pentru detectarea obiectelor metalice ascunse vederii. Detector de proximitate = aparat electronic care detectează apropierea unei persoane sau a unui obiect de o zonă controlată. – Din fr. détecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detecţie
DETÉCȚIE, detecții, s. f. Operație de identificare a prezenței unui semnal util într-o recepție de unde electromagnetice. – Din fr. détection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detecție
DETÉCȚIE, detecții, s. f. Operație de identificare a prezenței unui semnal util într-o recepție de unde electromagnetice. – Din fr. détection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detensiona
DETENSIONÁ, detensionez, vb. I. Tranz. A elimina sau a reduce tensiunea. [Pr.: -si-o-] – Pref. de- + tensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detensionare
DETENSIONÁRE, detensionări, s. f. Acțiunea de a detensiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. detensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detensionat
DETENSIONÁT, -Ă, detensionați, -te, adj. Căruia i s-a eliminat sau i s-a redus tensiunea. [Pr.: -si-o-] – V. detensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detentă
DETÉNTĂ, detente, s. f. 1. (Fiz.) Expansiune. 2. Calitate a unui sportiv prin care reușește să se desprindă de la sol în înălțime sau în lungime (prin combinarea forței și a vitezei). – Din fr. détente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detentor
DETENTÓR, detentori, s. m. (Jur.) Deținător. – Din fr. détenteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detenţie
DETÉNȚIE, detenții, s. f. (Jur.) 1. Reținere a cuiva în stare de arest, pentru cercetări. 2. Pedeapsă penală care privează pe cineva de libertate pentru o perioadă dată. 3. (Rar) Posedare, păstrare a unui bun, fără intenția de a deveni proprietarul lui. [Var.: detențiúne s. f.] – Din fr. détention, lat. detentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detenție
DETÉNȚIE, detenții, s. f. (Jur.) 1. Reținere a cuiva în stare de arest, pentru cercetări. 2. Pedeapsă penală care privează pe cineva de libertate pentru o perioadă dată. 3. (Rar) Posedare, păstrare a unui bun, fără intenția de a deveni proprietarul lui. [Var.: detențiúne s. f.] – Din fr. détention, lat. detentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detenţiune
DETENȚIÚNE s. f. v. detenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detențiune
DETENȚIÚNE s. f. v. detenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detergent
DETERGÉNT, -Ă, detergenți, -te, s. m., adj. (Produs) care (dizolvat în apă) are proprietatea de a spăla, de a curăța, de a degresa. – Din fr. détergent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deteriora
DETERIORÁ, deteriorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) uza, a (se) strica (prin întrebuințare îndelungată, în urma unui accident etc.). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. déteriorer, lat. deteriorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deteriorare
DETERIORÁRE, deteriorări, s. f. Acțiunea de a (se) deteriora și rezultatul ei; stricare, uzare. [Pr.: -ri-o-] – V. deteriora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deteriorat
DETERIORÁT, -Ă, deteriorați, -te, adj. Uzat, stricat. [Pr.: -ri-o-] – V. deteriora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determina
DETERMINÁ, detérmin, vb. I. Tranz. 1. A condiționa în mod necesar, a servi drept cauză pentru apariția sau dezvoltarea unui fapt, a unui fenomen; a cauza, a pricinui. 2. A fixa (cu precizie); a stabili, a hotărî (o dată, un termen etc.). ♦ Spec. A preciza însușirile unui corp, ale unei plante, ale unui fenomen (în vederea repartizării acestora în categorii). ♦ Spec. A calcula, a deduce pe baza unor date. 3. A face ca cineva să ia o anumită hotărâre. 4. (Despre cuvinte sau propoziții) A preciza sensul altui cuvânt sau altei propoziții. Adverbele determină verbele pe care le însoțesc. – Din fr. déterminer, lat. determinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinabil
DETERMINÁBIL, -Ă, determinabili, -e, adj. Care poate fi determinat. – Din fr. déterminable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinant
DETERMINÁNT, -Ă, determinanți, -te, adj., s. m. I. Adj. 1. Care determină sau este de natură să determine ceva; hotărâtor. 2. (Despre cuvinte sau propoziții; adesea substantivat) Care precizează sensul altui cuvânt sau al altei propoziții cu care este în legătură, fiind subordonat acestora. II. S. m. Expresie matematică ale cărei elemente sunt așezate sub forma unui tabel și care servește la rezolvarea sistemelor de ecuații. – Din fr. déterminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinare
DETERMINÁRE, determinări, s. f. Faptul de a determina. ♦ (Concr.) Cuvânt sau propoziție care precizează sensul altui cuvânt sau al altei propoziții cu care este în legătură, fiind subordonate acestora. – V. determina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinat
DETERMINÁT, -Ă, determinați, -te, adj. 1. Care a fost precizat, care a fost stabilit. 2. (Despre cuvinte sau propoziții) Al cărui sens este precizat de alt cuvânt sau de altă propoziție. – V. determina. Cf. fr. déterminé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinativ
DETERMINATÍV, -Ă, determinativi, -e, adj. (Adesea substantivat, n.) Determinant. – Din fr. déterminatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinator
DETERMINATÓR, determinatoare, s. n. Lucrare pe baza căreia se identifică diverse specii, genuri etc. de plante și de animale. – Determina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinism
DETERMINÍSM s. n. Teorie, concepție potrivit căreia fenomenele sunt generate de înlănțuiri de cauze și efecte, prin condiționări și legități, prin interacțiuni necesare și repetitive. – Din fr. déterminisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinist
DETERMINÍST, -Ă, determiniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține determinismului, privitor la determinism. 2. S. m. și f. Adept al determinismului. – Din fr. déterministe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

determinist
DETERMINIST ≠ stocastic.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

detesta
DETESTÁ, detést, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A nu (se) putea suferi, a (se) disprețui profund. – Din fr. détester, lat. detestari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detestabil
DETESTÁBIL, -Ă, detestabili, -e, adj. Vrednic de ură, de dispreț. ♦ Care este foarte rău, care este cu mult sub nivelul așteptat sau cerut. – Din fr. détestable, lat. detestabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detestare
DETESTÁRE, detestări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) detesta. – V. detesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detona
DETONÁ, detonez, vb. I. Tranz. A declanșa o explozie. ♦ Intranz. A exploda. – Din fr. détoner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detonabil
DETONÁBIL, -Ă, detonabili, -e, adj. Detonant. – Din it. detonabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detonant
DETONÁNT, -Ă, detonanți, -te, adj. Care (poate) produce o detonație; detonabil. – Din fr. détoner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detonator
DETONATÓR, detonatoare, s. n. Element, dispozitiv etc. care (poate) produce detonația unei substanțe explozive. – Din fr. détonateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detonaţie
DETONÁȚIE, detonații, s. f. Explozie; zgomot produs de o explozie. – Din fr. détonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detonație
DETONÁȚIE, detonații, s. f. Explozie; zgomot produs de o explozie. – Din fr. détonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detorsiona
DETORSIONÁ, detorsionez, vb. I. Tranz. A înlătura o torsiune (1). [Pr.: -si-o-] – Pref. de- + torsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detorsionare
DETORSIONÁRE, detorsionări, s. f. Acțiunea de a detorsiona. [Pr.: -si-o-] – V. detorsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detorsionat
DETORSIONÁT, -Ă, detorsionați, -te, adj. Care nu mai este răsucit. [Pr.: -si-o-] – V. detorsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detorsiune
DETORSIÚNE, detorsiuni, s. f. Detorsionare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. détorsion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detoxifica
DETOXIFICÁ, detoxífic, vb. I. Tranz. A neutraliza acțiunea produselor toxice din organism, din spațiu etc. – Din fr. détoxifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detoxificare
DETOXIFICÁRE, detoxificări, s. f. Acțiunea de a detoxifica și rezultatul ei. – V. detoxifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detoxificat
DETOXIFICÁT, -Ă, detoxificați, -te, adj. Care a fost supus detoxificării. – V. detoxifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detraca
DETRACÁ vb. I. Refl. (Livr.; folosit numai la timpurile compuse) A se sminti, a se țicni; a decădea din punct de vedere moral. – Din fr. détraquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detracare
DETRACÁRE, detracări, s. f. (Livr.) Faptul de a se detraca. – V. detraca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detracat
DETRACÁT, -Ă, detracați, -te, adj. (Livr.; adesea substantivat) Smintit, țicnit, dezechilibrat; decăzut din punct de vedere moral. – V. detraca. Cf. fr. détraqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detracta
DETRACTÁ, detractez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ponegri, a defăima pe cineva. – Din fr. détracter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detractare
DETRACTÁRE, detractări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a detracta. – V. detracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detractor
DETRACTÓR, -OÁRE, detractori, -oare, s. m. și f. (Livr.) Calomniator. – Din fr. détracteur, lat. detractor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detriment
DETRIMÉNT s. n. (În loc. prep.) În detrimentul (cuiva sau a ceva) = în dauna, în paguba (cuiva sau a ceva). – Din fr. détriment, lat. detrimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detritic
DETRÍTIC, -Ă, detritici, -ce, adj. (Geol.) Clastic. – Din fr. détritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detritus
DETRÍTUS s. n. 1. Material rezultat din fărâmițarea rocilor prin acțiunea agenților externi. 2. Material granular mărunt rezultat în urma uzurii unui drum pietruit din cauza circulației. 3. (Rar) Tartru dentar. – Din fr. détritus, lat. detritus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detrona
DETRONÁ, detronez, vb. I. Tranz. A înlătura de la domnie, a alunga de pe tron. ♦ (Ir.) A înlătura pe cineva dintr-o demnitate, dintr-o funcție. ♦ A deposeda pe cineva de titlul de campion. – Din fr. détrôner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detronare
DETRONÁRE, detronări, s. f. Acțiunea de a detrona. – V. detrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detronat
DETRONÁT, -Ă, detronați, -te, adj. Înlăturat de la domnie, alungat de pe tron. – V. detrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detuna
DETUNÁ, detún, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A face un zgomot ca al tunetului; a bubui; p. ext. a răsuna. ♦ Tranz. (Rar) A face să răsune. 2. Intranz. Fig. (Despre oameni) A-și manifesta mânia în mod zgomotos. 3. Intranz. și tranz. (La pers. 3) A trăsni. 4. Tranz. (Adesea fig.) A zdrobi, a nimici; a nărui. – Lat. detonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detunare
DETUNÁRE, detunări, s. f. Acțiunea de a detuna (1) și rezultatul ei; bubuit, detunătură. – V. detuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detunat
DETUNÁT, -Ă, detunați, -te, adj. (Rar) Lovit de trăsnet; trăsnit. – V. detuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detunător
DETUNĂTÓR, -OÁRE, detunători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care răsună puternic; bubuitor. 2. S. n. Partea dindărăt a țevii unei arme de foc de infanterie, în care intră tubul cartușului. – Detuna + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detunătură
DETUNĂTÚRĂ, detunături, s. f. Zgomot puternic (ca al tunetului) produs de o explozie, de o armă de foc etc.; bubuit, detunare, detunet. – Detuna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

detunet
DETÚNET, detunete, s. n. (Rar) Detunătură. – Detuna + suf. -et. Cf. tunet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deturna
DETURNÁ, deturnez, vb. I. Tranz. A întrebuința fonduri bănești (sau alte bunuri) pentru altă destinație decât cea legal prevăzută. ♦ (Impr.) A delapida. ◊ A sili pe cineva să schimbe sau a schimba în mod ilegal ruta, direcția de zbor a unui avion. – Din fr. détourner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deturnare
DETURNÁRE, deturnări, s. f. Faptul de a deturna. – V. deturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deţinător
DEȚINĂTÓR, -OÁRE, deținători, -oare, s. m. și f. Persoană care are în păstrare bunuri materiale; persoană care posedă un lucru, un titlu, un premiu, o recompensă etc. – Deține + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deținător
DEȚINĂTÓR, -OÁRE, deținători, -oare, s. m. și f. Persoană care are în păstrare bunuri materiale; persoană care posedă un lucru, un titlu, un premiu, o recompensă etc. – Deține + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deţine
DEȚÍNE, dețín, vb. III. Tranz. 1. A avea în stăpânire sau în păstrare un bun material. 2. A dispune de..., a poseda, a avea; spec. a poseda un titlu, un premiu etc.; a avea o funcție, un grad etc. 3. A ține pe cineva închis (pentru cercetări sau după ce a fost condamnat). – Din fr. détenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deține
DEȚÍNE, dețín, vb. III. Tranz. 1. A avea în stăpânire sau în păstrare un bun material. 2. A dispune de..., a poseda, a avea; spec. a poseda un titlu, un premiu etc.; a avea o funcție, un grad etc. 3. A ține pe cineva închis (pentru cercetări sau după ce a fost condamnat). – Din fr. détenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deţinere
DEȚÍNERE, dețineri, s. f. Acțiunea de a deține și rezultatul ei. – V. deține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deținere
DEȚÍNERE, dețineri, s. f. Acțiunea de a deține și rezultatul ei. – V. deține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deţinut
DEȚINÚT, -Ă, deținuți, -te, s. m. și f. Persoană ținută sub stare de arest (după ce a fost condamnată sau pentru cercetări); arestat. – V. deține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deținut
DEȚINÚT, -Ă, deținuți, -te, s. m. și f. Persoană ținută sub stare de arest (după ce a fost condamnată sau pentru cercetări); arestat. – V. deține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deucalion
Deucalion 1. Fiul lui Prometheus. S-a căsătorit cu Pyrrha, fiica lui Epimetheus și a Pandorei. În epoca de bronz, cînd Zeus a pus la cale să nimicească seminția umană dezlănțuind potopul, el a hotărît să-i cruțe numai pe Deucalion și pe Pyrrha, singurii oameni drepți și cucernici de pe pămînt. Sfătuiți de Prometheus, cei doi au construit o corabie, cu care au plutit nouă zile și nouă nopți pe apă. În cea de-a noua zi, după ce potopul se sfîrșise, ei au coborît de pe corabie în munții Thessaliei. Dorind să reînvie neamul omenesc, Deucalion l-a rugat pe Zeus să-l ajute. Zeus i-a poruncit să arunce peste umăr în urma lui oasele mamei lui. Prin mamă, Zeus a înțeles glia străbună. Pricepînd tîlcul vorbelor lui și socotind că oasele pămîntului sînt pietrele, Deucalion și Pyrrha au făcut întocmai: au aruncat înapoia lor, peste umăr, pietrele întîlnite în cale. Din pietrele aruncate de Deucalion au răsărit de îndată bărbați, din cele aruncate de Pyrrha – femei. 2. Fiul regelui Minos cu Pasiphaë. Era prieten cu Theseus și a participat la vînătoarea mistrețului din Calydon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

deunăzi
DEÚNĂZI adv. (Pop.) Zilele trecute, nu de mult, acum câteva zile. [Acc. și: deunăzí – Var.: dăúnăzi adv.] – De^4 + ună (= una) + zi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deusexmachina
DÉUS EX MÁCHINA loc. s. n. Întâmplare sau persoană apărută la momentul potrivit. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deuteric
DEUTÉRIC, -Ă, deutérici, -e, adj. Se spune despre un compus sau corp în care deuteriul a înlocuit total sau parțial hidrogenul. ♦ Se spune despre un corp marcat cu deuteriu. ♦ (În sint.) Apă deuterică = apă grea. (din deuteriu + suf. -ic; cf. fr. deutéré) [def., et. TLF – folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deuteriu
DEUTÉRIU s. n. Izotop al hidrogenului, folosit drept combustibil termonuclear în reactoarele nucleare. [Pr.: deu-] – Din fr. deutérium, germ. Deuterium, engl. deuterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deuteron
DEUTERÓN, deuteroni, s. n. Nucleu al atomului de deuteriu, format dintr-un proton și un neutron. [Pr.: deu-] – Din fr. deutéron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deux
DEUX s. n. (în pas de deux) v. adagio (2). (Parte dintr-o) compoziție muzicală care se cântă într-un tempo lent. ♦ Prima parte lentă, executată de doi soliști, într-un balet clasic („pas de deux”). [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

deux-pièces
DEUX-PIÈCES, deux-pieces-uri, s. n. Îmbrăcăminte feminină compusă din fustă și jachetă. [Pr.: döpiés] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devale
DEVÁLE adv. (Pop.) În jos, mai la vale; mai încolo. – De^4 + vale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devaliza
DEVALIZÁ, devalizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A prăda, a jefui pe cineva de bunuri. – Din fr. dévaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devalizare
DEVALIZÁRE, devalizări, s. f. Faptul de a devaliza. – V. devaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devaloriza
DEVALORIZÁ, devalorizez, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A reduce, a face să scadă valoarea monedei sau a altor valori (în raport cu aurul); a deprecia. ◊ Refl. Banii se devalorizează. – Din fr. dévaloriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devalorizare
DEVALORIZÁRE, devalorizări, s. f. (Adesea fig.) Acțiunea de a (se) devaloriza și rezultatul ei; scădere a valorii; (în special) reducere de către stat a valorii monedei în raport cu aurul, argintul sau cu valutele străine. – V. devaloriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devalorizat
DEVALORIZÁT, -Ă, devalorizați, -te, adj. (Despre monede și alte valori; adesea fig.) Care și-a micșorat valoarea; depreciat. – V. devaloriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devans
DEVÁNS, devansuri, s. n. Devansare. – Din devansa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devansa
DEVANSÁ, devansez, vb. I. Tranz. 1. A întrece pe cineva, a o lua cuiva înainte; a depăși. 2. A săvârși sau a face să se petreacă ceva mai devreme decât era normal sau prevăzut; a grăbi (o acțiune, un fapt). – Din fr. devancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devansare
DEVANSÁRE, devansări, s. f. Faptul de a devansa. – V. devansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devasta
DEVASTÁ, devastez, vb. I. Tranz. A distruge, a ruina, a pustii o țară, o regiune, o casă. ♦ A jefui, a prăda. – Din fr. dévaster, lat. devastare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devastare
DEVASTÁRE, devastări, s. f. Acțiunea de a devasta. – V. devasta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devastat
DEVASTÁT, -Ă, devastați, -te, adj. Distrus, ruinat, pustiit. ♦ Jefuit, prădat. – V. devasta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devastator
DEVASTATÓR, -OÁRE, devastatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care devastează; distrugător, pustiitor. – Din fr. dévastateur, lat. devastator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devălmaş
DEVĂLMÁȘ, devălmași, s. m. Persoană care stăpânea în devălmășie cu altele o suprafață de teren; p. ext. părtaș la o afacere. ◊ (Adjectival) Țăran devălmaș. – De-a valma + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devălmaș
DEVĂLMÁȘ, devălmași, s. m. Persoană care stăpânea în devălmășie cu altele o suprafață de teren; p. ext. părtaș la o afacere. ◊ (Adjectival) Țăran devălmaș. – De-a valma + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devălmăşie
DEVĂLMĂȘÍE, devălmășii, s. f. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Formă de stăpânire sau de folosire în comun a pământurilor din hotarul satului, specifică obștii sătești. ♦ Activitate desfășurată în comun. ◊ Loc. adv. În devălmășie = în comun, de-a valma. – Devălmaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devălmășie
DEVĂLMĂȘÍE, devălmășii, s. f. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Formă de stăpânire sau de folosire în comun a pământurilor din hotarul satului, specifică obștii sătești. ♦ Activitate desfășurată în comun. ◊ Loc. adv. În devălmășie = în comun, de-a valma. – Devălmaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devălmăşie
DEVĂLMĂȘÍE s. f. Drept de proprietate pe care două sau mai multe persoane numite devălmași îl au asupra aceluiași bun nedivizat între ele în cote părți. (Dicționar de termeni juridici, Ed. Național, București, 2000)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

devălmășie
DEVĂLMĂȘÍE s. f. Drept de proprietate pe care două sau mai multe persoane numite devălmași îl au asupra aceluiași bun nedivizat între ele în cote părți. (Dicționar de termeni juridici, Ed. Național, București, 2000)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

developa
DEVELOPÁ, developez, vb. I. Tranz. A trata cu un reactiv chimic un film, o placă sau hârtie fotografică care au fost expuse, pentru a face să apară imaginea. ♦ A face să apară (prin diverse procedee) semnele scrise cu cerneală simpatică. – Din fr. développer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

developant
DEVELOPÁNT, -Ă developánți, -te, s. n. adj. (Fot.) (Substanță) cu ajutorul căreia se developează. – Din fr. développante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

developare
DEVELOPÁRE, developări, s. f. Acțiunea de a developa. – V. developa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

developat
DEVELOPÁT, -Ă, developați, -te, adj. (Despre filme, plăci sau hârtie fotografică) Tratat cu un reactiv chimic, după expunere, pentru a face să apară imaginea. – V. developa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

developator
DEVELOPATÓR, developatoare, s. n. Substanță chimică cu ajutorul căreia se developează. ♦ Substanță chimică folosită pentru sintetizarea coloranților fixați pe fibrele textile. – Din fr. développateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deveni
DEVENÍ, devín, vb. IV. Intranz. 1. A se transforma, a se preface în...; a lua, a primi aspectul sau forma de... 2. A începe sau a ajunge să fie; a se face. A deveni profesor. 3. (Fam.; în expr.) Cum devine cazul (sau chestia) = cum stau lucrurile, ce s-a întâmplat. – Din fr. devenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devenire
DEVENÍRE, deveniri, s. f. Acțiunea de a deveni. ◊ Loc. adv. În devenire = în curs de transformare, de evoluție. – V. deveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devenit
DEVENÍT, -Ă, deveniți, -te, adj. Care a devenit. O frază devenită celebră. – V. deveni.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dever
DÉVER s. n. Volumul vânzărilor de mărfuri pe o perioadă dată (exprimat în bani). ◊ (Fam.) Cu dever (mare) = (despre magazine) cu vânzare intensă, cu afluență mare de cumpărători; cu vad. – Din tc. devir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deverbal
DEVERBÁL, deverbale, adj., s. n. (Lingv.) (Cuvânt) derivat de la verb. – Din fr. déverbal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deversa
DEVERSÁ, deversez, vb. I. Tranz. A scurge surplusul de apă dintr-un râu sau dintr-un lac (de acumulare). ♦ (Tehn.) A face să se scurgă un lichid (rezidual) într-o apă naturală. – Din fr. déverser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deversare
DEVERSÁRE, deversări, s. f. Acțiunea de a deversa. – V. deversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deversor
DEVERSÓR, deversoare, s. n. Parte a unei construcții hidrotehnice care asigură scurgerea dirijată a surplusului de apă dintr-o amenajare hidrotehnică. – Din fr. déversoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devia
DEVIÁ, deviez, vb. I. Intranz. 1. A se abate de la o direcție dată. 2. Fig. A se îndepărta de la subiectul în discuție; a se abate de la calea bună (comițând erori, fapte reprobabile). [Pr.: -vi-a] – Din fr. dévier, lat. deviare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviator
DEVIATÓR, -OÁRE, deviatori, -oare, s. m. și f. Membru al unui partid politic, care se abate de la linia politică a partidului; deviaționist. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. déviateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviaţie
DEVIÁȚIE, deviații, s. f. Abatere de la direcția dată sau normală. ◊ (Med.) Deviație de sept = deformare a peretelui despărțitor al cavității nazale. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. déviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviație
DEVIÁȚIE, deviații, s. f. Abatere de la direcția dată sau normală. ◊ (Med.) Deviație de sept = deformare a peretelui despărțitor al cavității nazale. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. déviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviaţionism
DEVIAȚIONÍSM s. n. Atitudine de deviaționist. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviaționism
DEVIAȚIONÍSM s. n. Atitudine de deviaționist. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviaţionist
DEVIAȚIONÍST, -Ă, deviaționiști, -ste, s. m. și f. Deviator. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviaționist
DEVIAȚIONÍST, -Ă, deviaționiști, -ste, s. m. și f. Deviator. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviere
DEVIÉRE, devieri, s. f. Faptul de a devia. [Pr.: -vi-e-] – V. devia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devinaţie
DEVINÁȚIE s. f. v. divinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devinație
DEVINÁȚIE s. f. v. divinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devirilizat
DEVIRILIZÁT adj. v. deviriliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

devirusa
DEVIRUSÁ, devirusez, vb. I. Tranz. A elimina din programele de operare informații, introduse intenționat sau nu, care le afectează funcționarea. – Pref. de- + virusa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devirusa
DEVIRUSÁ, deviruséz, vb. I Tranz. (Inform.) A curăța, cu ajutorul unui program, un calculator afectat de un virus informatic.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

devirusare
DEVIRUSÁRE, devirusări, s. f. Acțiunea de a devirusa și rezultatul ei. – V. devirusa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devirusare
DEVIRUSÁRE, devirusări, s. f. (Inform.) Acțiunea de a devirusa și rezultatul ei. – V. devirusa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

devitaliza
DEVITALIZÁ, devitalizez, vb. I. Tranz. (Med.) A face să înceteze funcțiile vitale ale unui țesut, organ etc. A devitaliza un dinte. – Din fr. dévitaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devitalizare
DEVITALIZÁRE, devitalizări, s. f. Faptul de a devitaliza. – V. devitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devitalizat
DEVITALIZÁT, -Ă, devitalizați, -te, adj. (Despre țesuturi, organe) Care nu mai are funcții vitale. – V. devitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devitaminiza
DEVITAMINIZÁ, devitaminizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde vitaminele. – Din fr. dévitaminiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devitrificare
DEVITRIFICÁRE s. f. Pierdere a transparenței unui obiect de sticlă din cauza acțiunii prelungite a căldurii în timpul procesului de fabricație. – După fr. dévitrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviz
DEVÍZ, devize, s. n. Evaluare anticipată și amănunțită a cheltuielilor necesare pentru executarea unei lucrări proiectate. – Din fr. devis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deviză
DEVÍZĂ, devize, s. f. Formulă care exprimă concis o idee călăuzitoare în comportarea sau în activitatea cuiva. – Din fr. devise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devize
DEVÍZE s. n. pl. Documente de credit și de plată (cambii, cecuri etc.) emise în valută străină și pe baza cărora beneficiarul obține o anumită cantitate de valută dintr-o altă țară; mijloc de plată în valută străină. – Din fr. devises.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devlă
DÉVLĂ, devle, s. f. (Fam.) Țeasta capului; căpățână; p. ext. cap (considerat de obicei ca sediu al inteligenței). – Cf. bg., sb. debel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devoltor
DEVOLTÓR, devoltoare, s. n. Mașină sau transformator electric folosit pentru reducerea tensiunii electrice alternative într-o rețea, prin producerea unei tensiuni în opoziție de fază cu tensiunea rețelei. – Din fr. dévolteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devoluţiune
DEVOLUȚIÚNE, devoluțiuni, s. f. (În sintagma) Devoluțiune succesorală = transmitere a unei averi la moștenitori. – Din fr. dévolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devoluțiune
DEVOLUȚIÚNE, devoluțiuni, s. f. (În sintagma) Devoluțiune succesorală = transmitere a unei averi la moștenitori. – Din fr. dévolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devon
DEVÓN, devoni, s. m. Peștișor artificial de metal prevăzut cu cârlige, care servește ca momeală la prinderea peștilor răpitori. – Din fr. devon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devonian
DEVONIÁN, -Ă, devonieni, -e, adj. 1. (În sintagma) Perioada (sau era) devoniană (și substantivat, n.) = a treia (sau a patra) perioadă a erei paleozoice, caracterizată prin existența plantelor cu organizare simplă, a tuturor claselor de nevertebrate etc. 2. Care aparține perioadei devoniene, privitor la această perioadă. [Pr.: -ni-an] – Din fr. dévonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devora
DEVORÁ, devorez, vb. I. Tranz. (Despre animale și, ir., despre oameni) A mânca cu lăcomie, a înghiți pe nemestecate. ♦ Fig. A consuma, a mistui, a înghiți. Focul a devorat casa. ◊ Expr. A devora o carte = a citi o carte de la un capăt la altul cu mare interes și fără a-și întrerupe o clipă lectura. – Din fr. dévorer, lat. devorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devorant
DEVORÁNT, -Ă, devoranți, -te, adj. (Livr.) Care devorează; fig. arzător, mistuitor; care nu poate fi potolit, stăpânit; devorator. – Din fr. dévorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devorator
DEVORATÓR, -OÁRE, devoratori, -oare, adj. Devorant. – Din fr. dévorateur. Cf. devora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devota
DEVOTÁ, devotez, vb. I. Refl. A se pune fără rezerve în serviciul cuiva sau a ceva; a se dedica, a se consacra în întregime. – Din lat. devotare, fr. dévouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devotament
DEVOTAMÉNT s. n. Atașament sincer față de o persoană sau față de o cauză și hotărârea de a o servi în orice împrejurare și fără rezerve; abnegație. – Din fr. dévouement (după devota).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devotat
DEVOTÁT, -Ă, devotați, -te, adj. Plin de devotament, de abnegație față de cineva sau de ceva; credincios. – V. devota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devoţiune
DEVOȚIÚNE s. f. (Livr.) Evlavie, cucernicie. ♦ (Rar) Devotament. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dévotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devoțiune
DEVOȚIÚNE s. f. (Livr.) Evlavie, cucernicie. ♦ (Rar) Devotament. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dévotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

devreme
DEVRÉME adv. De timpuriu, din timp. – De^4 + vreme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dexter
DÉXTER, -Ă, dexteri, -e, adj. (Latinism) Abil, îndemânatic. – Din lat. dexter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dexteritate
DEXTERITÁTE, (2) dexterități, s. f. 1. Abilitate, dibăcie, îndemânare (fizică). 2. (Ieșit din uz) Obiect de învățământ (desen, muzică, caligrafie, gimnastică, gospodărie, lucru de mână) având drept scop să dezvolte însușirile artistice și îndemânarea practică a elevilor. – Din fr. dextérité, lat. dexteritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dextrină
DEXTRÍNĂ, dextrine, s. f. Pulbere albă sau albă-gălbuie, amorfă, solubilă în apă, obținută prin degradarea amidonului și folosită ca material de apretare, la fabricarea unor cleiuri etc. – Din fr. dextrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dextrinizare
DEXTRINIZÁRE, dextrinizări, s. f. Transformare a amidonului în dextrină. – Cf. engl. dextrinization.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dextrocardie
DEXTROCARDÍE s. f. Anomalie care constă în situarea inimii în (sau spre) partea dreaptă a toracelui. – Din fr. dextrocardie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dextrogir
DEXTROGÍR, -Ă, dextrogiri, -e, adj. (Fiz.; despre substanțe) Care rotește planul de polarizare al luminii spre dreapta. Glucoza este dextrogiră. – Din fr. dextrogyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dextroză
DEXTRÓZĂ, dextroze, s. f. Tip de glucoză solubilă în apă, folosită în alimentația dietetică. – Din fr. dextrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezabie
DEZABIÉ, dezabieuri, s. n. Îmbrăcăminte ușoară (elegantă), purtată de femei în casă. – Din fr. deshabillé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezabona
DEZABONÁ, dezabonez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A(-și) anula un abonament. – Din fr. désabonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaburi
DEZABURÍ, dezaburesc, vb. IV. Tranz. A înlătura aburul de pe geamuri. – Pref. des- + aburi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaburire
DEZABURÍRE, dezaburiri, s. f. Proces sau procedeu de îndepărtare a aburilor depuși pe o suprafață. – V. dezaburi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezaburitor
DEZABURITÓR, dezaburitoare, s. n. Instalație împotriva aburirii geamurilor la autoturisme. – Dezaburi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezabuza
DEZABUZÁ, dezabuzez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A face să devină sau a deveni blazat, dezamăgit. – Din fr. désabuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezabuzat
DEZABUZÁT, -Ă, dezabuzați, -te, adj. (Livr.) Persoană care și-a pierdut speranțele, entuziasmul; dezamăgit. – V. dezabuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezacord
DEZACÓRD, dezacorduri, s. n. Lipsă de acord, de armonie (între sunete sau, p. ext., între opinii, sentimente, fenomene). – Din fr. désaccord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezacorda
DEZACORDÁ, dezacordez, vb. I. Refl. (Despre instrumente muzicale cu coarde) A-și pierde consonanța tonurilor (prin slăbirea coardelor); a se discorda. – Din fr. désaccorder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezacordare
DEZACORDÁRE, dezacordări, s. f. Faptul de a se dezacorda. – V. dezacorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezacordat
DEZACORDÁT, -Ă, dezacordați, -te, adj. (Despre instrumente muzicale cu coarde) Care nu mai este acordat; discordat. – V. dezacorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezactiva
DEZACTIVÁ, dezactivez, vb. I. Tranz. A face inactive particulele unei substanțe; a îndepărta substanțele radioactive de undeva. – Din fr. désactiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezactivare
DEZACTIVÁRE, dezactivări, s. f. Acțiunea de a dezactiva. – V. dezactiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezactualiza
DEZACTUALIZÁ, dezactualizez, vb. I. Refl. A-și pierde actualitatea. [Pr.: -tu-a-] – Pref. des- + actualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezactualizare
DEZACTUALIZÁRE, dezactualizări, s. f. Acțiunea de a se dezactualiza și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. dezactualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezactualizat
DEZACTUALIZÁT, -Ă, dezactualizați, -te, adj. Care și-a pierdut actualitatea. [Pr.: -tu-a-] – V. dezactualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezafecta
DEZAFECTÁ, dezafectez, vb. I. Tranz. A schimba destinația unui imobil. – Din fr. désaffecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaglomera
DEZAGLOMERÁ, dezaglomerez, vb. I. Tranz. și refl. (Despre un loc, un spațiu) A (se) elibera de (o parte din) mulțimea înghesuită de oameni, de vehicule etc. – Pref. des- + aglomera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaglomerare
DEZAGLOMERÁRE, dezaglomerări, s. f. Acțiunea de a (se) dezaglomera. – V. dezaglomera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagreabil
DEZAGREÁBIL, -Ă, dezagreabili, -e, adj. Neplăcut, supărător; penibil. [Pr.: -gre-a-] – Din fr. désagréable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagrega
DEZAGREGÁ, pers. 3 dezagrégă, vb. I. Refl. (Despre corpuri) A se desface în părțile constitutive. ♦ (Despre nucleul atomic al unui element; impr.) A se dezintegra. ♦ Fig. (Despre o comunitate) A-și pierde cu totul coeziunea. – După fr. désagréger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagregabil
DEZAGREGÁBIL, -Ă, dezagregabili, -e, adj. Care se poate dezagrega. – Dezagrega + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagregare
DEZAGREGÁRE, dezagregări, s. f. Acțiunea de a se dezagrega și rezultatul ei. – V. dezagrega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagregat
DEZAGREGÁT, -Ă, dezagregați, -te, adj. (Despre corpuri) Desfăcut în părțile componente. ♦ (Despre nuclee atomice; impr.) Dezintegrat. ♦ Fig. (Despre o comunitate) Care și-a pierdut cu totul coeziunea. – V. dezagrega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezagrement
DEZAGREMÉNT, dezagremente, s. n. (Livr.) Neplăcere, neajuns. – Din fr. désagrément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezalcooliza
DEZALCOOLIZÁ, dezalcoolizez, vb. I. Tranz. A supune un alcoolic unui tratament pentru a-l scoate de sub dependența de alcool. – Pref. des- + alcooliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezalcoolizare
DEZALCOOLIZÁRE, dezalcoolizări, s. f. Acțiunea de a dezalcooliza și rezultatul ei. – V. dezalcooliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamăgi
DEZAMĂGÍ, dezamăgesc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva să-și piardă speranțele, iluziile; a deziluziona, a decepționa. – Pref. des- + amăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamăgire
DEZAMĂGÍRE, dezamăgiri, s. f. Faptul de a dezamăgi sau de a fi dezamăgit; deziluzie, decepție. – V. dezamăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamăgit
DEZAMĂGÍT, -Ă, dezamăgiți, -te, adj. Înșelat în așteptările sale; deziluzionat, decepționat. – V. dezamăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamăgitor
DEZAMĂGITÓR, -OÁRE, dezamăgitori, -oare, adj. Care dezamăgește. – Dezamăgi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambala
DEZAMBALÁ, dezambalez, vb. I. Tranz. 1. A scoate ambalajul. 2. A face ca un motor ambalat să revină la viteza nominală. ♦ Refl. Fig. A se elibera de griji; a se retrage dintr-o acțiune, a renunța la ceva. – Din fr. désemballer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambalare
DEZAMBALÁRE, dezambalări, s. f. Acțiunea de a (se) dezambala. – V. dezambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambalat
DEZAMBALÁT, -Ă, dezambalați, -te, adj. Care a fost scos din ambalaj. – V. dezambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambiguiza
DEZAMBIGUIZÁ, dezambiguizez, vb. I. Tranz. și refl. A elimina sau a face să se elimine ambiguitatea unui enunț. – Din fr. désambiguïser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambiguizare
DEZAMBIGUIZÁRE, dezambiguizări, s. f. Acțiunea de a (se) dezambiguiza și rezultatul ei. Cf. fr. désambiguïsation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambiguizat
DEZAMBIGUIZÁT adj. v. dezambiguiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezambreia
DEZAMBREIÁ, dezambreiez, vb. I. Tranz. A scoate din ambreiaj. [Pr.: -bre-ia] – Pref. des- + ambreia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambreiat
DEZAMBREIÁT, -Ă, dezambreiați, -te, adj. Care a fost scos din ambreiaj. [Pr.: -bre-iat] – V. dezambreia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezambreiere
DEZAMBREIÉRE, dezambreieri, s. f. Acțiunea de a dezambreia. [Pr.: -bre-ie-] – V. dezambreia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamorsa
DEZAMORSÁ, dezamorsez, vb. I. Tranz. A scoate amorsa unui proiectil (pentru a-l împiedica să explodeze). – Din fr. désamorcer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezamorsare
DEZAMORSÁRE, dezamorsări, s. f. Faptul de a dezamorsa. – V. dezamorsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezanamorfoză
DEZANAMORFÓZĂ s. f. (Cin.) Operație prin care se restabilesc proporțiile normale ale imaginilor proiectate pe ecran. – Din fr. désanamorphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezanexa
DEZANEXÁ, dezanexez, vb. I. Tranz. A retroceda un teritoriu. – Din fr. désannexer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezanexare
DEZANEXÁRE, dezanexări, s. f. Acțiunea de a dezanexa. – V. dezanexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezanexat
DEZANEXÁT, -Ă, dezanexați, -te, adj. (Despre teritorii) Retrocedat. – V. dezanexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangaja
DEZANGAJÁ, dezangajez, vb. I. 1. Tranz. A face să înceteze un angajament. 2. Refl. A se retrage dintr-un angajament, dintr-un conflict, dintr-o confruntare etc. – Din fr. désengager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangajare
DEZANGAJÁRE s. f. 1. Încetare a unui angajament. 2. Acțiune, măsură menită să separe forțele armate opuse angrenate în incidente sau în ciocniri; situație care rezultă din această acțiune. – V. dezangaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangajat
DEZANGAJÁT, -Ă, dezangajați, -te, adj. Care s-a retras dintr-un angajament, o confruntare etc. – V. dezangaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangrena
DEZANGRENÁ, dezangrenez, vb. I. Tranz. A scoate din angrenaj. – Din fr. désengrener.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangrenare
DEZANGRENÁRE, dezangrenări, s. f. Acțiunea de a dezangrena. – V. dezangrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezangrenat
DEZANGRENÁT, -Ă, dezangrenați, -te, adj. Care a fost scos din angrenaj. – V. dezangrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaproba
DEZAPROBÁ, dezaprób, vb. I. Tranz. A se declara împotriva unui lucru (spus sau făcut de cineva), a găsi rău, reprobabil (ceva spus sau făcut de cineva). – Din fr. désapprouver (după aproba).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaprobare
DEZAPROBÁRE, dezaprobări, s. f. Acțiunea de a dezaproba; (concr.) cuvânt, act scris etc. prin care se dezaprobă ceva. – V. dezaproba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaprobator
DEZAPROBATÓR, -OÁRE, dezaprobatori, -oare, adj. Care dezaprobă, care exprimă dezaprobare. – Din fr. désapprobateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarbora
DEZARBORÁ, dezarborez, vb. I. Tranz. A demonta arborada unei nave. – Din fr. désarborer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarima
DEZARIMÁ, dezarimez, vb. I. Tranz. (Mar.) A goli magazia unei nave de mărfuri. – Din fr. désarimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarma
DEZARMÁ, dezarmez, vb. I. 1. Tranz. A lua cuiva armele, a sili pe cineva să predea armele. 2. Intranz. și tranz. (Despre sau cu privire la state) A(-și) lichida sau a(-și) limita forțele armate și armamentul. 3. Tranz. Fig. A face pe cineva să renunțe la o acțiune, a pune pe cineva în imposibilitate de a riposta. – Din fr. désarmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarmant
DEZARMÁNT, -Ă, dezarmanți, -te, adj. Care anihilează puterea de a reacționa sau de a riposta a cuiva; care face pe cineva să renunțe la luptă, să capituleze. – Din fr. désarmant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarmare
DEZARMÁRE, dezarmări, s. f. Acțiunea de a dezarma; ansamblu de măsuri privind lichidarea sau limitarea armamentelor și a forțelor armate, în primul rând a armelor de distrugere în masă. – V. dezarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarmat
DEZARMÁT, -Ă, dezarmați, -te, adj. 1. Căruia i s-au luat armele, care nu mai este înarmat. 2. Fig. Lipsit de puterea de a riposta, de a reacționa; lipsit de apărare; care nu știe să se descurce în viață, care este învins de împrejurări. – V. dezarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarticula
DEZARTICULÁ, dezarticulez, vb. I. 1. Tranz. A amputa un membru sau o parte a lui la nivelul unei articulații. 2. Refl. (Despre oase) A ieși din articulații; a se disloca. 3. Refl. Fig. A-și pierde coeziunea, unitatea. – Din fr. désarticuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarticulare
DEZARTICULÁRE, dezarticulări, s. f. Acțiunea de a (se) dezarticula; dezarticulație. – V. dezarticula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarticulat
DEZARTICULÁT, -Ă, dezarticulați, -te, adj. 1. (Despre oase) Ieșit, sărit din articulații; dislocat. 2. Fig. Incapabil de mișcări coordonate; (despre mișcări) care arată, trădează lipsă de coordonare; dezordonat. 3. (Despre membre sau părți ale lor) Amputat la nivelul unei articulații. 4. (Rar; despre cuvinte și despre sunetele vorbirii) Rău articulat, pronunțat neclar. – V. dezarticula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarticulaţie
DEZARTICULÁȚIE, dezarticulații, s. f. (Rar) Dezarticulare. – Din fr. désarticulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezarticulație
DEZARTICULÁȚIE, dezarticulații, s. f. (Rar) Dezarticulare. – Din fr. désarticulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasambla
DEZASAMBLÁ, dezasamblez, vb. I. Tranz. A desface un asamblaj de piese. – Din fr. désassembler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasamblare
DEZASAMBLÁRE, dezasamblări, s. f. Acțiunea de a dezasambla. – V. dezasambla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasamblat
DEZASAMBLÁT, -Ă, dezasamblați, -te, adj. Care a fost desfăcut în mai multe piese. – V. dezasambla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasimila
DEZASIMILÁ, pers. 3 dezasimilează, vb. I. Refl. A suporta un proces de dezasimilație. – Din fr. désassimiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasimilare
DEZASIMILÁRE, dezasimilări, s. f. Dezasimilație. – V. dezasimila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasimilator
DEZASIMILATÓR, -OÁRE, dezasimilatori, -oare, adj. Care contribuie la dezasimilație. – Din fr. désasimilateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasimilaţie
DEZASIMILÁȚIE, dezasimilații, s. f. Proces biologic de transformare a unor substanțe complexe, specifice organismului, în alte substanțe mai simple și nespecifice, pe care organismul le elimină; catabolism, dezasimilare. – Din fr. désassimilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasimilație
DEZASIMILÁȚIE, dezasimilații, s. f. Proces biologic de transformare a unor substanțe complexe, specifice organismului, în alte substanțe mai simple și nespecifice, pe care organismul le elimină; catabolism, dezasimilare. – Din fr. désassimilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasorta
DEZASORTÁ, dezasortez, vb. I. Tranz. 1. A face ca magazinele să rămână lipsite de sortimente variate de mărfuri. 2. A desperechea (2). – După fr. désassortir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasortare
DEZASORTÁRE, dezasortări, s. f. Acțiunea de a dezasorta și rezultatul ei. – V. dezasorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezasortat
DEZASORTÁT, -Ă, dezasortați, -te, adj. 1. (Despre magazine) Lipsit de sortimente variate de mărfuri. 2. Desperecheat. – V. dezasorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezastros
DEZASTRÓS, -OÁSĂ adj. v. dezastruos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezastru
DEZÁSTRU, dezastre, s. n. Nenorocire mare; catastrofă. – Din fr. désastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezastruos
DEZASTRUÓS, -OÁSĂ, dezastruoși, -oase, adj. Cu caracter de dezastru, de proporțiile unui dezastru; catastrofal. [Pr.: -tru-os. – Var.: dezastrós, -oásă adj.] – Din fr. désastreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavantaj
DEZAVANTÁJ, dezavantaje, s. n. Împrejurare neprielnică, nefavorabilă pentru cineva (în raport cu altcineva), aspect sau condiție care creează cuiva o situație de inferioritate; inconvenient. ♦ Prejudiciu, pagubă. – Din fr. désavantage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavantaja
DEZAVANTAJÁ, dezavantajez, vb. I. Tranz. A crea cuiva un dezavantaj, a pune pe cineva pe nedrept într-o situație defavorabilă, de inferioritate (în raport cu altcineva). – Din fr. désavantager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavantajos
DEZAVANTAJÓS, -OÁSĂ, dezavantajoși, -oase, adj. Care dezavantajează, care pricinuiește un dezavantaj; defavorabil, nefavorabil, neprielnic, păgubitor. – Din fr. désavantageux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavua
DEZAVUÁ, dezavuez, vb. I. Tranz. (Livr.) A dezaproba, a condamna spusele sau faptele cuiva. ♦ A refuza să recunoască ceva. – Din fr. désavouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavuabil
DEZAVUÁBIL, -Ă, dezavuabili, -e, adj. (Livr.) Care poate sau trebuie să fie dezavuat. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. désavouable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezavuare
DEZAVUÁRE, dezavuări, s. f. (Livr.) Faptul de a dezavua. [Pr.: -vu-a-] – V. dezavua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaxa
DEZAXÁ, dezaxez, vb. I. 1. Tranz. A deplasa o axă din poziția ei normală. ◊ Refl. Osia s-a dezaxat. 2. Refl. Fig. (Despre oameni) A se abate de la linia normală de conduită; a-și pierde echilibrul moral (și mintal). – Din fr. désaxer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaxare
DEZAXÁRE, dezaxări, s. f. Acțiunea de a (se) dezaxa și rezultatul ei. ♦ Fig. Dezechilibru moral (și mintal). – V. dezaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezaxat
DEZAXÁT, -Ă, dezaxați, -te, adj. 1. (Despre axe) Care s-a deplasat din poziția normală. 2. Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Dezechilibrat moral (și mintal). – V. dezaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbalotare
DEZBALOTÁRE, dezbalotări, s. f. Desfacere a baloturilor de paie. – Pref. dez- + balotare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbate
DEZBÁTE^1, dezbát, vb. III. Tranz. A discuta pe larg și adesea în contradictoriu o chestiune, o problemă etc. cu una sau mai multe persoane; a supune ceva discuției. ♦ A examina o cauză, un proces (cu participarea ambelor părți). – Din fr. débattre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbate
DEZBÁTE^2, dezbát, vb. III. Tranz. (Pop.) 1. A desface ceva care fusese bătut, fixat, prins în cuie; a desprinde ceva de unde fusese bătut, înțepenit (în cuie). 2. A afâna un pământ bătut, uscat, întărit. – Pref. dez- + bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbatere
DEZBÁTERE, dezbateri, s. f. Faptul de a dezbate^1; analiză amănunțită, discutare, deliberare; discuție largă asupra unei probleme de interes general. – V. dezbate^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbăiera
DEZBĂIERÁ, dezbáier, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A(-și) dezlega, a(-și) desface, a(-și) deznoda băierile. [Pr.: -bă-ie-] – Pref. dez- + [îm]băiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbăra
DEZBĂRÁ, dezbár, vb. I. Refl. 1. A renunța la o deprindere rea, a se lăsa, a se dezobișnui de un nărav; a se dezvăța. 2. A reuși să scape de cineva sau de ceva care supără, incomodează; a se descotorosi. [Prez. ind. și: dezbắr] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbărare
DEZBĂRÁRE s. f. Acțiunea de a se dezbăra; dezvăț. – V. dezbăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbăta
DEZBĂTÁ, dezbát, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) trezi din beție. ♦ Tranz. Fig. A face pe cineva să vadă adevărata realitate. – Pref. dez- + [îm]băta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbina
DEZBINÁ, dezbín, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. A face să nu se mai înțeleagă, să se dușmănească sau a nu se mai înțelege între ei, a se dușmăni; a (se) învrăjbi. 2. Refl. (Rar) A se desface, a se separa, a se rupe (de undeva). – Lat. disglut(i)nare (după îmbina).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbinare
DEZBINÁRE, dezbinări, s. f. Faptul de a (se) dezbina; învrăjbire, neînțelegere, discordie; conflict, ceartă. – V. dezbina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbinător
DEZBINĂTÓR, -OÁRE, dezbinători, -oare, adj. (Rar) Care dezbină; învrăjbitor. – Dezbina + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbobina
DEZBOBINÁ, dezbobinez, vb. I. Tranz. A desfășura, a scoate un fir, o sârmă de pe o bobină. – Pref. dez- + bobina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbobinare
DEZBOBINÁRE, dezbobinări, s. f. Acțiunea de a dezbobina. – V. dezbobina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrăca
DEZBRĂCÁ, dezbrác, vb. I. 1. Refl. și tranz. A-și scoate sau a scoate cuiva îmbrăcămintea cu care se află îmbrăcat; a (se) despuia. 2. Tranz. Fig. A jefui, a prăda pe cineva (de tot ce are). – Lat. *disbracare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrăcare
DEZBRĂCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) dezbrăca. – V. dezbrăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrăcat
DEZBRĂCÁT, -Ă, dezbrăcați, -te, adj. Cu hainele scoase de pe el, fără haine; gol. ♦ (Adesea substantivat) Sărac, lipsit de mijloace materiale. – V. dezbrăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrobodi
DEZBROBODÍ, dezbrobodesc, vb. IV. Refl. A-și scoate, a-și lua de pe cap broboada, basmaua, năframa etc. – Pref. dez- + [îm]brobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrobodire
DEZBROBODÍRE s. f. Acțiunea de a se dezbrobodi. – V. dezbrobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbrobodit
DEZBROBODÍT, -Ă, dezbrobodiți, -te, adj. Cu broboada scoasă de pe cap, cu capul fără broboadă. – V. dezbrobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezbumba
DEZBUMBÁ, dezbúmb, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A(-și) descheia o haină încheiată cu nasturi; a(-și) descheia nasturii de la o haină. – Pref dez- + [îm]bumba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezdăuna
DEZDĂUNÁ, dezdăunez, vb. I. Tranz. A despăgubi. [Scris și des-. – Pr.: -dă-u-] – Pref. dez- + dăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezdăunare
DEZDĂUNÁRE, dezdăunări, s. f. Acțiunea de a dezdăuna și rezultatul ei; despăgubire. [Scris și des-. – Pr.: -dă-u-] – V. dezdăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezdăunat
DEZDĂUNÁT, -Ă, dezdăunați, -te, adj. Despăgubit. [Scris și desdăunat. -Pr.: -dă-u-] – V. dezdăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezdoi
DEZDOÍ, dezdói, vb. IV. 1. Tranz. A desface, a întinde, a despături un lucru îndoit. 2. Refl. A reveni în poziție dreaptă, întinsă (după ce a fost îndoit); a se îndrepta, a se destinde. [Prez. ind. și: dezdoiesc] – Pref. dez- + [în]doi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezdoire
DEZDOÍRE s. f. Acțiunea de a (se) dezdoi. – V. dezdoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechilibra
DEZECHILIBRÁ, dezechilibrez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă echilibrul. ♦ Fig. A-și pierde sau a face să-și piardă judecata clară. 2. Tranz. și refl. A face să nu existe sau a nu exista echilibru (între cheltuieli și venituri, între diverse ramuri economice etc.). – Din fr. déséquilibrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechilibrare
DEZECHILIBRÁRE, dezechilibrări, s. f. Acțiunea de a (se) dezechilibra și rezultatul ei. – V. dezechilibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechilibrat
DEZECHILIBRÁT, -Ă, dezechilibrați, -te, adj. 1. Care și-a pierdut echilibrul, care nu mai are echilibru. ♦ Fig. (Despre oameni) Care și-a pierdut judecata clară; tulburat (mintal). 2. Care este lipsit de proporție justă între diversele elemente componente. – V. dezechilibra. Cf. fr. déséquilibré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechilibru
DEZECHILÍBRU s. n. Lipsă de echilibru. ♦ Fig. Tulburare mintală; lipsă de judecată clară. – Din fr. déséquilibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechipa
DEZECHIPÁ, dezechipez, vb. I. Tranz. A lua înapoi unui soldat (care a terminat stagiul militar) sau unei unități militare echipamentul; a scoate echipamentul de pe un vas de război. ♦ Refl. A-și scoate echipamentul; p. gener. a se dezbrăca. – Pref. dez- + echipa. Cf. fr. d é s é q u i p e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechipare
DEZECHIPÁRE, dezechipări, s. f. Acțiunea de a (se) dezechipa. – V. dezechipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezechipat
DEZECHIPÁT, -Ă, dezechipați, -te, adj. Care nu mai are echipament sau care are echipamentul descompletat; care nu și-a pus (încă) echipamentul. – V. dezechipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezemulsiona
DEZEMULSIONÁ, dezemulsionez, vb. I. Tranz. A separa lichidele dintr-o emulsie. [Pr.: -si-o-] – Pref. dez- + emulsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezemulsionant
DEZEMULSIONÁNT, dezemulsionante, s. n. Substanță care dezemulsionează. [Pr.: -si-o-] – Dezemulsiona + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeroiza
DEZEROIZÁ, dezeroizez, vb. I. Tranz. A înlătura idealizarea unor fapte, personaje etc. [Pr.: -ro-i-] – Pref. dez- + erou + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeroizare
DEZEROIZÁRE, dezeroizări, s. f. Acțiunea de a dezeroiza. [Pr.: -ro-i-] – V. dezeroiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeroizat
DEZEROIZÁT, -Ă, dezeroizați, -te, adj. Care a pierdut calitatea de erou. [Pr.: -ro-i-] – V. dezeroiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezerotizare
DEZEROTIZÁRE s. f. v. dezerotiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezerotizat
DEZEROTIZÁT adj. v. dezerotiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezerta
DEZERTÁ, dezertez, vb. I. Intranz. (Despre militari) A părăsi în mod nejustificat unitatea din care face parte, locul în care prestează serviciul sau câmpul de luptă (trecând uneori la inamic). ♦ Fig. A-și părăsi îndatoririle, obligațiile, a se sustrage de la îndeplinirea lor. – Din fr. déserter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezertare
DEZERTÁRE, dezertări, s. f. Faptul de a dezerta. – V. dezerta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezertor
DEZERTÓR, -OÁRE, dezertori, -oare, s. m. și f. Militar care dezertează. – Din fr. déserteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezesperant
DEZESPERÁNT, -Ă, dezesperanți, -te, adj. Care te duce la disperare, care te face să disperi. – Din fr. désespérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeşua
DEZEȘUÁ, dezeșuez, vb. I. Tranz. A repune în stare de plutire o navă eșuată. [Pr.: -șu-a] – Din fr. déséschouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeșua
DEZEȘUÁ, dezeșuez, vb. I. Tranz. A repune în stare de plutire o navă eșuată. [Pr.: -șu-a] – Din fr. déséschouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeşuare
DEZEȘUÁRE, dezeșuări, s. f. Acțiunea de a dezeșua. [Pr.: -șu-a-] – V. dezeșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeșuare
DEZEȘUÁRE, dezeșuări, s. f. Acțiunea de a dezeșua. [Pr.: -șu-a-] – V. dezeșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeşuat
DEZEȘUÁT, -Ă, dezeșuați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost pus în stare de plutire după o eșuare. [Pr.: -șu-at] – V. dezeșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezeșuat
DEZEȘUÁT, -Ă, dezeșuați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost pus în stare de plutire după o eșuare. [Pr.: -șu-at] – V. dezeșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezetatiza
DEZETATIZÁ, dezetatizez, vb. I. Tranz. A reduce sau a suprima controlul statului în sectoare economice; a reda proprietățile persoanelor de la care au fost confiscate de către stat sau moștenitorilor acestora. – Pref. dez- + etatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgărdina
DEZGĂRDINÁ, dezgărdinez, vb. I. Tranz. A desprinde din gardină fundul unui butoi; p. gener. a desprinde, a scoate un lucru de la locul unde este fixat. – Pref. dez- + gardină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheţ
DEZGHÉȚ, dezghețuri, s. n. Topire naturală a gheții sau a zăpezii (din cauza căldurii). – Din dezgheța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheț
DEZGHÉȚ, dezghețuri, s. n. Topire naturală a gheții sau a zăpezii (din cauza căldurii). – Din dezgheța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheţa
DEZGHEȚÁ, dezghéț, vb. I. Refl. 1. (Despre lichide înghețate; la pers. 3) A redeveni lichid, a înceta de a mai fi înghețat; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) a se muia la căldură (prin topirea lichidului pe care îl conțin). ◊ Tranz. Căldura a dezghețat râul. ♦ (Despre ființe înghețate) A se dezmorți; a se încălzi. 2. Fig. (Despre oameni) A-și pierde sfiala, stângăcia, neîndemânarea; a deveni vioi, îndrăzneț, priceput. – Lat. disglaciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheța
DEZGHEȚÁ, dezghéț, vb. I. Refl. 1. (Despre lichide înghețate; la pers. 3) A redeveni lichid, a înceta de a mai fi înghețat; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) a se muia la căldură (prin topirea lichidului pe care îl conțin). ◊ Tranz. Căldura a dezghețat râul. ♦ (Despre ființe înghețate) A se dezmorți; a se încălzi. 2. Fig. (Despre oameni) A-și pierde sfiala, stângăcia, neîndemânarea; a deveni vioi, îndrăzneț, priceput. – Lat. disglaciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheţare
DEZGHEȚÁRE, dezghețări, s. f. Acțiunea de a (se) dezgheța. – V. dezgheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghețare
DEZGHEȚÁRE, dezghețări, s. f. Acțiunea de a (se) dezgheța. – V. dezgheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgheţat
DEZGHEȚÁT, -Ă, dezghețați, -te, adj. 1. (Despre lichide înghețate) Care a redevenit lichid; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) care s-a muiat la căldură (prin topirea lichidului). ♦ (Despre ființe înghețate) Dezmorțit; încălzit. 2. Fig. (Despre oameni; adesea adverbial) Isteț, vioi, priceput. – V. dezgheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghețat
DEZGHEȚÁT, -Ă, dezghețați, -te, adj. 1. (Despre lichide înghețate) Care a redevenit lichid; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) care s-a muiat la căldură (prin topirea lichidului). ♦ (Despre ființe înghețate) Dezmorțit; încălzit. 2. Fig. (Despre oameni; adesea adverbial) Isteț, vioi, priceput. – V. dezgheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghioca
DEZGHIOCÁ, dezghióc, vb. I. Tranz. A deschide, a desface și a îndepărta învelișul anumitor fructe sau legume; a scoate un fruct din coajă sau boabele dintr-o păstaie. ♦ A desface pănușile sau boabele de pe știuletele de porumb. – Cf. g h i o a c ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghiocare
DEZGHIOCÁRE, dezghiocări, s. f. Acțiunea de a dezghioca; dezghiocat^1. – V. dezghioca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghiocat
DEZGHIOCÁT^1 s. n. Dezghiocare. – V. dezghioca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghiocat
DEZGHIOCÁT^2, -Ă, dezghiocați, -te, adj. (Despre unele fructe sau legume) Desfăcut din coajă sau din păstăi; (despre boabele de porumb) desfăcut de pe știuleți; (despre știuleți) scos din pănuși. – V. dezghioca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezghiocător
DEZGHIOCĂTÓR, dezghiocătoare, s. n. Mașină pentru scoaterea semințelor de plante leguminoase din păstăi. – Dezghioca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgoli
DEZGOLÍ, dezgolesc, vb. IV. Tranz. și refl. A lăsa sau a rămâne gol, a(-și) descoperi trupul sau o parte a lui; a (se) dezbrăca, a (se) despuia. – Pref. dez- + goli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgolire
DEZGOLÍRE, dezgoliri, s. f. Faptul de a (se) dezgoli. – V. dezgoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgolit
DEZGOLÍT, -Ă, dezgoliți, -te, adj. Dezbrăcat, gol. – V. dezgoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgoveală
DEZGOVEÁLĂ, dezgoveli, s. f. (Pop.) Faptul de a dezgovi. – Dezgovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgovi
DEZGOVÍ, dezgovesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A scoate găteala de pe capul miresei și a-i îmbrobodi capul cu maramă. – Pref. dez- + govi (reg. „a ține de urât miresei” < sl.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgrădi
DEZGRĂDÍ, dezgrădesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A scoate gardul care împrejmuia un loc, a lăsa (un loc) fără îngrăditură. – Pref. dez- + [în]grădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgrădire
DEZGRĂDÍRE, dezgrădiri, s. f. (Rar) Faptul de a dezgrădi. – V. dezgrădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgrădit
DEZGRĂDÍT, -Ă, dezgrădiți, -te, adj. (Rar) 1. (Despre un loc) Cu gardul scos sau stricat. 2. Desfăcut dintr-o împletitură. – V. dezgrădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgropa
DEZGROPÁ, dezgróp, vb. I. Tranz. 1. A scoate un cadavru sau osemintele cuiva din mormânt; a exhuma, a deshuma. ♦ Fig. A scoate la iveală (lucruri uitate). 2. A scoate din pământ, a aduce la suprafață, prin săpături, un obiect îngropat. – Pref. dez- + [în]gropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgropare
DEZGROPÁRE, dezgropări, s. f. Acțiunea de a dezgropa; dezgropat. – V. dezgropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgropat
DEZGROPÁT s. n. Dezgropare. – V. dezgropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgust
DEZGÚST s. n. Aversiune pentru mâncare sau, p. ext., pentru un lucru, o persoană etc.; scârbă, silă. – Pref. dez- + gust (după fr. dégoût).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgusta
DEZGUSTÁ, dezgúst, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde gustul, dorința pentru ceva. ♦ Tranz. A provoca, a inspira cuiva dezgust, scârbă, aversiune. – Pref. dez- + gusta (după fr. dégoûter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgustat
DEZGUSTÁT, -Ă, dezgustați, -te, adj. Cuprins de dezgust (pentru cineva sau ceva); scârbit. – V. dezgusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezgustător
DEZGUSTĂTÓR, -OÁRE, dezgustători, -oare, adj. Care trezește dezgust; respingător, scârbos. – Dezgusta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezice
DEZÍCE, dezíc, vb. III. Tranz. A contrazice, a nega, a tăgădui (o afirmație); a retracta. ♦ Refl. A nu mai recunoaște un lucru spus, a-și retrage cuvântul. [Var.: deszíce vb. III] – Din fr. dédire (după zice).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezicere
DEZÍCERE s. f. Acțiunea de a (se) dezice; afirmație prin care se dezice ceva. [Var.: deszícere s. f.] – V. dezice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezideologiza
DEZIDEOLOGIZÁ, dezideologizez, vb. I. Tranz. A scoate administrația, poliția, justiția, cultura etc. de sub influența unei ideologii. [Pr.: -de-o-] – Pref. dez- + ideologie + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deziderat
DEZIDERÁT, deziderate, s. n. Ceea ce ar fi de dorit să se întâmple, să se realizeze; cerință, dorință. – Din lat. desideratum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deziluzie
DEZILÚZIE, deziluzii, s. f. Decepție, dezamăgire. – Din fr. désillusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deziluziona
DEZILUZIONÁ, deziluzionez, vb. I. Tranz. A pricinui cuiva o deziluzie, a face (pe cineva) să-și piardă speranțele, încrederea, iluziile; a decepționa, a dezamăgi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. désillusionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deziluzionat
DEZILUZIONÁT, -Ă, deziluzionați, -te, adj. Înșelat în așteptări; dezamăgit, decepționat. [Pr.: -zi-o-] – V. deziluziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincrimina
DEZINCRIMINÁ, dezincriminez, vb. I. Tranz. (Jur.) A scoate de sub incriminare; a disculpa. – Pref. dez- + incrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincriminare
DEZINCRIMINÁRE, dezincriminări, s. f. (Jur.) Acțiunea de a dezincrimina. – V. dezincrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincriminat
DEZINCRIMINÁT, -Ă, dezincriminați, -te, adj. Care a fost scos de sub incriminare. – V. dezincrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincrusta
DEZINCRUSTÁ, dezincrustez, vb. I. Tranz. A curăța de depunerile de piatră un cazan de aburi, o instalație termică etc. – Din fr. désincruster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincrustant
DEZINCRUSTÁNT, dezincrustante, s. n. Substanță folosită pentru a împiedica depunerile de piatră în cazanele de abur, în instalațiile termice etc., sau pentru a dezincrusta un astfel de cazan, o instalație etc. – Din fr. désinscrustant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezincrustare
DEZINCRUSTÁRE, dezincrustări, s. f. Faptul de a dezincrusta. – V. dezincrusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezindividualiza
DEZINDIVIDUALIZÁ, dezindividualizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să-și piardă individualitatea; a depersonaliza. [Pr.: -du-a-] – Pref. dez- + individualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezindividualizare
DEZINDIVIDUALIZÁRE, dezindividualizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a dezindividualiza. [Pr.: -du-a-] – V. dezindividualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezindividualizat
DEZINDIVIDUALIZÁT, -Ă, dezindividualizați, -te, adj. Care și-a pierdut individualitatea, care s-a depersonalizat. [Pr.: -du-a-] – V. dezindividualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezindustrializare
DEZINDUSTRIALIZÁRE s. f. v. dezindustrializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezindustrializat
DEZINDUSTRIALIZÁT adj. v. dezindustrializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezinfecta
DEZINFECTÁ, dezinfectez, vb. I. Tranz. A distruge germenii patogeni din afara organismului, pentru a împiedica orice contaminare. – Din fr. désinfecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfectant
DEZINFECTÁNT, -Ă, dezinfectanți, -te, adj., s. m. (Substanță sau agent fizic) care are proprietatea de a dezinfecta. [Pl.. și: (n.) dezinfectante] – Din fr. désinfectant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfectare
DEZINFECTÁRE, dezinfectări, s. f. Acțiunea de a dezinfecta și rezultatul ei; dezinfecție. – V. dezinfecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfecţie
DEZINFÉCȚIE, dezinfecții, s. f. Dezinfectare. – Din fr. désinfection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfecție
DEZINFÉCȚIE, dezinfecții, s. f. Dezinfectare. – Din fr. désinfection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfesta
DEZINFESTÁ, dezinfestez, vb. I. Tranz. A curăța de paraziți o cultură, o casă etc. – Din fr. désinfester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfestant
DEZINFESTÁNT, dezinfestanți, s. m. (Rar) Pesticid. [Pl. și: (n.) dezinfestante] – Din fr. désinfestant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfestare
DEZINFESTÁRE, dezinfestări, s. f. Acțiunea de a dezinfesta. – V. dezinfesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinfestat
DEZINFESTÁT, -Ă, dezinfestați, -te, adj. Care a fost curățat de paraziți. – V. dezinfesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinflama
DEZINFLAMÁ, dezinflamez, vb. I. Tranz. și refl. (Med.) A (se) dezumfla (1). – Pref. dez- + inflama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinflamare
DEZINFLAMÁRE, dezinflamări, s. f. Acțiunea de a dezinflama. – V. dezinflama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinflamat
DEZINFLAMÁT, -Ă, dezinflamați, -te, adj. Dezumflat^2. – V. dezinflama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinforma
DEZINFORMÁ, dezinformez, vb. I. Tranz. A informa (în mod intenționat) greșit. – Pref. dez- + informa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinformare
DEZINFORMÁRE, dezinformări, s. f. Faptul de a dezinforma. – V. dezinforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinformat
DEZINFORMÁT, -Ă, dezinformați, -te, adj. Care este greșit informat (de cei din jur). – V. dezinforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinhiba
DEZINHIBÁ, dezinhíb, vb. I. Tranz. și refl. A face să iasă sau a ieși din starea de inhibiție. – Pref. dez- + inhiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinhibare
DEZINHIBÁRE, dezinhibări, s. f. Acțiunea de a (se) dezinhiba. – V. dezinhiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinhibat
DEZINHIBÁT, -Ă, dezinhibați, -te, adj. Care a ieșit din starea de inhibiție. – V. dezinhiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinhibiţie
DEZINHIBÍȚIE s. f. Ieșirea din starea de inhibiție, înlăturare a inhibiției; dezinhibare. – Din fr. desinhibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinhibiție
DEZINHIBÍȚIE s. f. Ieșirea din starea de inhibiție, înlăturare a inhibiției; dezinhibare. – Din fr. desinhibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinsectiza
DEZINSECTIZÁ, dezinsectizez, vb. I. Tranz. A curăța de insecte dăunătoare o locuință, un spital etc. – Din fr. désinsectiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinsectizare
DEZINSECTIZÁRE, dezinsectizări, s. f. Acțiunea de a dezinsectiza. – V. dezinsectiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinsectizat
DEZINSECTIZÁT, -Ă, dezinsectizați, -te, adj. Care a fost curățat de insecte dăunătoare. – V. dezinsectiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinsecţie
DEZINSÉCȚIE, dezinsecții, s. f. Distrugere a insectelor parazite (transmițătoare de boli) aflate în mediul uman. – Din fr. desinsection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinsecție
DEZINSÉCȚIE, dezinsecții, s. f. Distrugere a insectelor parazite (transmițătoare de boli) aflate în mediul uman. – Din fr. desinsection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintegra
DEZINTEGRÁ, dezintegrez, vb. I. Refl. (Despre nucleele atomice) A se transforma spontan în alte nuclee atomice; (impr.) a se dezagrega. ◊ Tranz. A dezintegra un nucleu atomic. – Din fr. désintégrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintegrare
DEZINTEGRÁRE, dezintegrări, s. f. Acțiunea de a (se) dezintegra și rezultatul ei. – V. dezintegra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintegrat
DEZINTEGRÁT, -Ă, dezintegrați, -te, adj. (Despre nucleele atomice) Care a suferit o dezintegrare; (impr.) dezagregat. – V. dezintegra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinteres
DEZINTERÉS s. n. Lipsă de interes (față de cineva sau de ceva); indiferență, nepăsare. – Din dezinteresa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinteresa
DEZINTERESÁ, dezinteresez, vb. I. Refl. A nu manifesta niciun interes pentru cineva sau ceva, a nu-i păsa, a nu se (mai) îngriji de cineva sau de ceva. – Din fr. désintéresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinteresare
DEZINTERESÁRE, dezinteresări, s. f. Faptul de a se dezinteresa; nepăsare. – V. dezinteresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinteresat
DEZINTERESÁT, -Ă, dezinterersați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu are în vedere interesul, folosul personal, care nu caută un câștig pentru sine. – V. dezinteresa. Cf. fr. désintéressé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintoxica
DEZINTOXICÁ, dezintóxic, vb. I. Tranz. și refl. A scăpa, a (se) vindeca de o intoxicație. – Din fr. désintoxiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintoxicare
DEZINTOXICÁRE, dezintoxicări, s. f. Acțiunea de a (se) dezintoxica. – V. dezintoxica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintoxicat
DEZINTOXICÁT, -Ă, dezintoxicați, -te, adj. Care s-a vindecat de o intoxicație. – V. dezintoxica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintoxicaţie
DEZINTOXICÁȚIE, dezintoxicații, s. f. Dezintoxicare. – Din fr. désintoxication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezintoxicație
DEZINTOXICÁȚIE, dezintoxicații, s. f. Dezintoxicare. – Din fr. désintoxication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinvolt
DEZINVÓLT, -Ă, dezinvolți, -te, adj. (Despre oameni) Care se mișcă, se manifestă liber, degajat; (despre manifestări ale oamenilor) care arată degajare. – Din fr. désinvolte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezinvoltură
DEZINVOLTÚRĂ s. f. Atitudine sau comportare firească, degajată, plină de îndrăzneală. – Din fr. désinvolture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deziotacizare
DEZIOTACIZÁRE, deziotacizări, s. f. (Rar) Eliminare a iotacizării. – Pref. dez- + iotacizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezirabil
DEZIRÁBIL, -Ă, dezirabili, -e, adj. Care corespunde dorinței, care stârnește dorință. – Din fr. désirable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezîntoarcere
DEZÎNTOARCÉRE s. f. v. dezîntoarce [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezlănţui
DEZLĂNȚUÍ, dezlắnțui, vb. IV. Refl. și tranz. A porni sau a face să pornească cu violență, a(-și) da curs liber; a izbucni sau a face să izbucnească; a (se) declanșa. ♦ Refl. A năvăli cu furie, a se năpusti. – Pref. dez- + lanț + suf. -ui (după fr. déchaîner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlănțui
DEZLĂNȚUÍ, dezlắnțui, vb. IV. Refl. și tranz. A porni sau a face să pornească cu violență, a(-și) da curs liber; a izbucni sau a face să izbucnească; a (se) declanșa. ♦ Refl. A năvăli cu furie, a se năpusti. – Pref. dez- + lanț + suf. -ui (după fr. déchaîner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlănţuire
DEZLĂNȚUÍRE, dezlănțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezlănțui și rezultatul ei. – V. dezlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlănțuire
DEZLĂNȚUÍRE, dezlănțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezlănțui și rezultatul ei. – V. dezlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlănţuit
DEZLĂNȚUÍT, -Ă, dezlănțuiți, -te, adj. Care se manifestă cu o putere ce nu poate fi stăvilită. – V. dezlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlănțuit
DEZLĂNȚUÍT, -Ă, dezlănțuiți, -te, adj. Care se manifestă cu o putere ce nu poate fi stăvilită. – V. dezlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlâna
DEZLÂNÁ, pers. 3 dezlânează, vb. I. Refl. (Rar; despre fire textile răsucite) A-și pierde aspectul răsucit; a se scămoșa. ♦ Fig. (Despre stări sau manifestări ale oamenilor) A deveni fără șir, lipsit de logică. – Pref. dez- + lână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlânare
DEZLÂNÁRE, dezlânări, s. f. Faptul de a se dezlâna. – V. dezlâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlânat
DEZLÂNÁT, -Ă, dezlânați, -te, adj. 1. (Rar) Destrămat, rărit. 2. Fig. Care este fără șir, fără logică; prolix. – V. dezlâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlega
DEZLEGÁ, dezlég, vb. I. Tranz. 1. A deschide ceva desfăcând legătura cu care este închis; a desface. ◊ Expr. A dezlega sacul = a spune tot ce îl frământă, toate veștile pe care le știe. A dezlega punga = a da bani, a cheltui. ♦ A face să nu mai fie înnodat, legat. ♦ Tranz. și refl. A (se) desface din legături, a (se) elibera din strânsoare. ◊ Expr. (Tranz.) A(-i) dezlega (sau, refl., a i se dezlega cuiva) limba = a face pe cineva (sau a începe singur) să vorbească, să se destăinuiască. 2. (Mai ales în practicile religioase, în basme) A scuti de obligațiile avute sau asumate, de jurăminte etc., a da voie să nu facă un lucru. ♦ (În religia creștină) A rosti o formulă de iertarea păcatelor. 3. A găsi soluția unei probleme, a unei ghicitori, a unei enigme etc.; a rezolva. ♦ A citi, a descifra (un scris neciteț). – Lat. disligare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlegare
DEZLEGÁRE, dezlegări, s. f. Acțiunea de a (se) dezlega și rezultatul ei. ♦ Permisiune, voie (de a face ceva). – V. dezlega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlegat
DEZLEGÁT, -Ă, dezlegați, -te, adj. 1. Care nu este legat, care a fost desfăcut din legături. ◊ Expr. A avea limba dezlegată = a fi extrem de vorbăreț, a spune tot ce știe. 2. Care a fost absolvit de un blestem, de păcate etc. 3. (Despre probleme) Rezolvat. – V. dezlega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlegător
DEZLEGĂTÓR, -OÁRE, dezlegători, -oare, s. m. și f. Persoană care dezleagă (în mod sistematic) probleme, jocuri, enigme etc. – Dezlega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlipi
DEZLIPÍ, dezlipesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) desprinde din locul unde este lipit, prins sau fixat. 2. A se depărta sau a face să se depărteze de un loc sau de un obiect (de care se află adesea proptit). ♦ Refl. (Adesea fig.) A se depărta de o persoană; a se despărți. – Pref. dez- + lipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlipire
DEZLIPÍRE, dezlipiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezlipi. – V. dezlipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlipit
DEZLIPÍT, -Ă, dezlipiți, -te, adj. (Despre obiecte lipite, prinse, fixate strâns de altele) Desfăcut, desprins, cu lipitura stricată. – V. dezlipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlocui
DEZLOCUÍ, pers. 3 dezlocuiesc, vb. IV. Tranz. (Fiz.; despre corpuri) A scoate o parte egală cu volumul său din fluidul în care a fost introdus; a disloca. – Pref. dez- + [în]locui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezlocuit
DEZLOCUÍT, -Ă, dezlocuiți, -te, adj. (Despre lichide) Scos de la locul pe care-l ocupa, dat la o parte și înlocuit de un corp solid. – V. dezlocui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăţ
DEZMẮȚ, dezmățuri, s. n. 1. Purtare nerușinată, dezmățată, imorală; destrăbălare, deșănțare, dezmățare. 2. Fig. Debandadă, haos (2), anarhie. – Din dezmăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăț
DEZMẮȚ, dezmățuri, s. n. 1. Purtare nerușinată, dezmățată, imorală; destrăbălare, deșănțare, dezmățare. 2. Fig. Debandadă, haos (2), anarhie. – Din dezmăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăţa
DEZMĂȚÁ, dezmắț, vb. I. Refl. (Rar) A se destrăbăla. – Din dezmățat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăța
DEZMĂȚÁ, dezmắț, vb. I. Refl. (Rar) A se destrăbăla. – Din dezmățat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăţare
DEZMĂȚÁRE s. f. Dezmăț. – V. dezmăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmățare
DEZMĂȚÁRE s. f. Dezmăț. – V. dezmăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmăţat
DEZMĂȚÁT, -Ă, dezmățați, -te, adj. Lipsit de rușine, de bună-cuviință; destrăbălat, desfrânat, deșănțat, imoral. ♦ Cu înfățișare dezordonată, neglijentă. – Pref. dez- + maț + suf. -at (propriu: „căruia îi atârnă zdrențele ca mațele unei vite spintecate”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmățat
DEZMĂȚÁT, -Ă, dezmățați, -te, adj. Lipsit de rușine, de bună-cuviință; destrăbălat, desfrânat, deșănțat, imoral. ♦ Cu înfățișare dezordonată, neglijentă. – Pref. dez- + maț + suf. -at (propriu: „căruia îi atârnă zdrențele ca mațele unei vite spintecate”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmânia
DEZMÂNIÁ, dezmấnii, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A-și potoli sau a face să-și potolească mânia; a (se) îmblânzi, a (se) îmbuna. [Pr.: -ni-a. – Prez. ind. și: dezmâniez] – Pref. dez- + mânia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmembra
DEZMEMBRÁ, dezmembrez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) descompune, a (se) împărți, a (se) desface în mai multe părți; p. ext. a (se) desființa în urma unei împărțiri. – Din fr. démembrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmembrabil
DEZMEMBRÁBIL, -Ă, dezmembrabili, -e, adj. Care poate fi desfăcut în părțile componente. – Dezmembra + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmembrare
DEZMEMBRÁRE, dezmembrări, s. f. Faptul de a (se) dezmembra. – V. dezmembra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmeteci
DEZMETECÍ vb. IV v. dezmetici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmetecire
DEZMETECÍRE s. f. v. dezmeticire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmetecit
DEZMETECÍT, -Ă adj. v. dezmeticit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmetic
DEZMÉTIC, -Ă, dezmetici, -ce, adj. (Rar; adesea substantivat) Bezmetic. – Cf. bezmetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmetici
DEZMETICÍ, dezmeticesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Adesea fig.) A-și reveni sau a face să-și revină dintr-o stare de amețeală, de spaimă etc.; a (se) dezmeți. [Var.: dezmetecí vb. IV] – Din dezmetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmeticire
DEZMETICÍRE, dezmeticiri, s. f. (Adesea fig.) Faptul de a (se) dezmetici. [Var.: dezmetecíre s. f.] – V. dezmetici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmeticit
DEZMETICÍT, -Ă, dezmeticiți, -te, adj. (Adesea fig.) Care și-a revenit după o amețeală, o spaimă etc. [Var.: dezmetecít, -ă adj.] – V. dezmetici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmeţi
DEZMEȚÍ, dezmețesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) dezmetici. – Pref. dez- + [a]meți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmeți
DEZMEȚÍ, dezmețesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) dezmetici. – Pref. dez- + [a]meți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmierda
DEZMIERDÁ, dezmiérd, vb. I. 1. Tranz. A mângâia pe cineva atingându-l ușor cu palma ori spunându-i vorbe drăgăstoase; a alinta. 2. Refl. (Rar) A se bucura de ceva; a se desfăta. ♦ A se răsfăța. [Var.: (reg.) dizmierdá vb. I] – Lat. *dismerdare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmierdare
DEZMIERDÁRE, dezmierdări, s. f. Acțiunea de a (se) dezmierda și rezultatul ei; alintare; gest sau vorbă care dezmiardă. ♦ Răsfăț. [Var.: (reg.) dizmierdáre s. f.] – V. dezmierda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmierdat
DEZMIERDÁT, -Ă, dezmierdați, -te, adj. 1. Căruia i se fac toate plăcerile, gusturile; alintat, răsfățat. 2. (Pop.) Plin de farmec; desfătător. [Var.: (reg.) dizmierdát, -ă adj.] – V. dezmierda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmierdător
DEZMIERDĂTÓR, -OÁRE, dezmierdători, -oare, adj. Care dezmiardă; mângâietor, alintător. ♦ Care încântă, care desfată; desfătător. – Dezmierda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezminţi
DEZMINȚÍ, dezmínt, vb. IV. 1. Tranz. A declara că un fapt, o afirmație etc. nu corespunde adevărului; a nega, a contesta. ♦ A arăta că ceva este altfel decât pare; a fi în dezacord cu... ♦ A contrazice pe cineva. 2. Refl. A se arăta altfel decât se credea că este, a dovedi nestatornicie în fapte sau în idei; a înșela așteptările. ♦ A reveni asupra celor spuse înainte; a retracta. – Pref. dez- + minți (după fr. démentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezminți
DEZMINȚÍ, dezmínt, vb. IV. 1. Tranz. A declara că un fapt, o afirmație etc. nu corespunde adevărului; a nega, a contesta. ♦ A arăta că ceva este altfel decât pare; a fi în dezacord cu... ♦ A contrazice pe cineva. 2. Refl. A se arăta altfel decât se credea că este, a dovedi nestatornicie în fapte sau în idei; a înșela așteptările. ♦ A reveni asupra celor spuse înainte; a retracta. – Pref. dez- + minți (după fr. démentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezminţire
DEZMINȚÍRE, dezmințiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezminți și rezultatul ei; afirmație, declarație prin care se dezminte ceva. – V. dezminți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmințire
DEZMINȚÍRE, dezmințiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezminți și rezultatul ei; afirmație, declarație prin care se dezminte ceva. – V. dezminți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmirişti
DEZMIRIȘTÍ, dezmiriștesc, vb. IV. Tranz. A ara stratul superficial de la suprafața pământului, după recoltare. – Pref. dez- + miriște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriști
DEZMIRIȘTÍ, dezmiriștesc, vb. IV. Tranz. A ara stratul superficial de la suprafața pământului, după recoltare. – Pref. dez- + miriște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriştire
DEZMIRIȘTÍRE, dezmiriștiri, s. f. Acțiunea de a dezmiriști; dezmiriștit. – V. dezmiriști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriștire
DEZMIRIȘTÍRE, dezmiriștiri, s. f. Acțiunea de a dezmiriști; dezmiriștit. – V. dezmiriști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriştit
DEZMIRIȘTÍT s. n. Dezmiriștire. – V. dezmiriști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriștit
DEZMIRIȘTÍT s. n. Dezmiriștire. – V. dezmiriști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriştitor
DEZMIRIȘTITÓR, dezmiriștitoare, s. n. Mașină agricolă folosită la dezmiriștire. – Dezmiriști + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmiriștitor
DEZMIRIȘTITÓR, dezmiriștitoare, s. n. Mașină agricolă folosită la dezmiriștire. – Dezmiriști + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorţeală
DEZMORȚEÁLĂ, dezmorțeli, s. f. Faptul de a (se) dezmorți; revenire, trezire din amorțeală; dezmorțire. ♦ Starea celui dezmorțit. – Dezmorți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorțeală
DEZMORȚEÁLĂ, dezmorțeli, s. f. Faptul de a (se) dezmorți; revenire, trezire din amorțeală; dezmorțire. ♦ Starea celui dezmorțit. – Dezmorți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorţi
DEZMORȚÍ, dezmorțesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate din amorțeală; fig. a (se) trezi din inerție, a (se) anima, a (se) însufleți. ◊ Expr. (Refl.) A i se dezmorți (cuiva) limba = a i se dezlega (cuiva) limba, v. dezlega. 2. Refl. (Despre lichide foarte reci) A deveni mai puțin rece. ♦ (Despre pământ) A se dezgheța. – Pref. dez- + [a]morți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorți
DEZMORȚÍ, dezmorțesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate din amorțeală; fig. a (se) trezi din inerție, a (se) anima, a (se) însufleți. ◊ Expr. (Refl.) A i se dezmorți (cuiva) limba = a i se dezlega (cuiva) limba, v. dezlega. 2. Refl. (Despre lichide foarte reci) A deveni mai puțin rece. ♦ (Despre pământ) A se dezgheța. – Pref. dez- + [a]morți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorţire
DEZMORȚÍRE s. f. Acțiunea de a (se) dezmorți; dezmorțeală; dezghețare; fig. reînviere. – V. dezmorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorțire
DEZMORȚÍRE s. f. Acțiunea de a (se) dezmorți; dezmorțeală; dezghețare; fig. reînviere. – V. dezmorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorţit
DEZMORȚÍT, -Ă, dezmorțiți, -te, adj. 1. (Despre ființe) Ieșit din amorțeală, trezit din toropeală; fig. trezit din starea de pasivitate; reînviat. 2. (Despre pământ) Dezghețat. – V. dezmorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmorțit
DEZMORȚÍT, -Ă, dezmorțiți, -te, adj. 1. (Despre ființe) Ieșit din amorțeală, trezit din toropeală; fig. trezit din starea de pasivitate; reînviat. 2. (Despre pământ) Dezghețat. – V. dezmorți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoşteni
DEZMOȘTENÍ, dezmoștenesc, vb. IV. Tranz. A lipsi pe cineva de dreptul de moștenire, a înlătura pe cineva de la o moștenire. ♦ Fig. A priva pe cineva de un drept al său; a frustra. – Pref. dez- + moșteni (după fr. déshériter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoșteni
DEZMOȘTENÍ, dezmoștenesc, vb. IV. Tranz. A lipsi pe cineva de dreptul de moștenire, a înlătura pe cineva de la o moștenire. ♦ Fig. A priva pe cineva de un drept al său; a frustra. – Pref. dez- + moșteni (după fr. déshériter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoştenire
DEZMOȘTENÍRE, dezmoșteniri, s. f. Acțiunea de a dezmoșteni și rezultatul ei. – V. dezmoșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoștenire
DEZMOȘTENÍRE, dezmoșteniri, s. f. Acțiunea de a dezmoșteni și rezultatul ei. – V. dezmoșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoştenit
DEZMOȘTENÍT, -Ă, dezmoșteniți, -te, adj. 1. Care a fost înlăturat de la o moștenire. 2. Fig. (Adesea substantivat) Lipsit de bunurile vieții; privat de drepturi. – V. dezmoșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezmoștenit
DEZMOȘTENÍT, -Ă, dezmoșteniți, -te, adj. 1. Care a fost înlăturat de la o moștenire. 2. Fig. (Adesea substantivat) Lipsit de bunurile vieții; privat de drepturi. – V. dezmoșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaţionaliza
DEZNAȚIONALIZÁ, deznaționalizez, vb. I. Refl. (Despre grupuri etnice) A-și pierde particularitățile naționale. ♦ Tranz. A face ca un grup etnic să-și piardă particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaționaliza
DEZNAȚIONALIZÁ, deznaționalizez, vb. I. Refl. (Despre grupuri etnice) A-și pierde particularitățile naționale. ♦ Tranz. A face ca un grup etnic să-și piardă particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaţionalizare
DEZNAȚIONALIZÁRE, deznaționalizări, s. f. Acțiunea de a se deznaționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaționalizare
DEZNAȚIONALIZÁRE, deznaționalizări, s. f. Acțiunea de a se deznaționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaţionalizat
DEZNAȚIONALIZÁT, -Ă, deznaționalizați, -te, adj. (Despre grupuri etnice) Care și-a pierdut particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznaționalizat
DEZNAȚIONALIZÁT, -Ă, deznaționalizați, -te, adj. (Despre grupuri etnice) Care și-a pierdut particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznădăjdui
DEZNĂDĂJDUÍ, deznădăjduiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă orice nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); a despera. – Pref. dez- + nădăjdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznădăjduire
DEZNĂDĂJDUÍRE s. f. Faptul de a deznădăjdui; p. ext. deznădejde. ◊ Loc. vb. (Înv.) A aduce (pe cineva) la (sau în) deznădăjduire = a deznădăjdui; a exaspera. – V. deznădăjdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznădăjduit
DEZNĂDĂJDUÍT, -Ă, deznădăjduiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care și-a pierdut orice nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); desperat. 2. (Despre sentimente, manifestări ale omului etc.) Care trădează, exprimă deznădejde; provocat de deznădejde. – V. deznădăjdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznădejde
DEZNĂDÉJDE, deznădejdi, s. f. Stare sufletească a omului care nu mai are nicio nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); desperare. – Pref. dez- + nădejde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznisipa
DEZNISIPÁ vb. I v. denisipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznisipare
DEZNISIPÁRE s. f. v. denisipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznisipat
DEZNISIPÁT, -Ă adj. v. denisipat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznoda
DEZNODÁ, deznód, vb. I. Tranz. 1. A desface un nod ori o ață, o sfoară etc. fixate printr-un nod sau, p. ext. a desface obiectul legat în acest fel. ◊ Expr. A deznoda punga (sau băierile pungii) = a scoate banii, a da banii; a face o cheltuială. ♦ Fig. A clarifica, a soluționa o situație încurcată, un conflict. 2. Fig. A deșela, a speti pe cineva cu bătaia sau din cauza unor poveri prea grele. – Pref. dez- + [în]noda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznodare
DEZNODÁRE, deznodări, s. f. Acțiunea de a deznoda și rezultatul ei. – V. deznoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznodat
DEZNODÁT, -Ă, deznodați, -te, adj. 1. (Despre noduri, ațe, sfori etc.) Dezlegat, desfăcut. 2. Fig. (Fam.; despre corpul omului sau despre oameni) Înalt și slab; deșirat. 3. Fig. (Despre gânduri, imagini, stil etc.) Lipsit de concizie, fără șir; dezlânat. – V. deznoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

deznodământ
DEZNODĂMẤNT, deznodăminte, s. n. Felul cum ia sfârșit, cum se rezolvă o situație, o încurcătură, un conflict etc. ♦ Spec. Parte finală a unei compoziții epice sau dramatice, care aduce soluția intrigii. – Deznoda + suf. -ământ (după fr. dénouement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezobişnui
DEZOBIȘNUÍ, dezobișnuiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă un obicei, un viciu; a (se) dezvăța. – Pref. dez- + obișnui (după fr. déshabituer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezobișnui
DEZOBIȘNUÍ, dezobișnuiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă un obicei, un viciu; a (se) dezvăța. – Pref. dez- + obișnui (după fr. déshabituer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezobişnuire
DEZOBIȘNUÍRE s. f. Faptul de a (se) dezobișnui. – V. dezobișnui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezobișnuire
DEZOBIȘNUÍRE s. f. Faptul de a (se) dezobișnui. – V. dezobișnui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezocupa
DEZOCUPÁ, dezocúp, vb. I. 1. Tranz. A elibera un loc ocupat. 2. Refl. A face liber. – Pref. dez- + ocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezodoriza
DEZODORIZÁ, dezodorizez, vb. I. Tranz. A îndepărta mirosul neplăcut sau nedorit al unui corp sau de pe un corp, din aer, apă etc. – Din fr. désodoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezodorizant
DEZODORIZÁNT, -Ă, dezodorizanți, -te, adj., s. n. (Substanță) care are proprietatea de a dezodoriza; deodorant. – Din fr. désodorisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezodorizare
DEZODORIZÁRE, dezodorizări, s. f. Acțiunea de a dezodoriza și rezultatul ei. – V. dezodoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezodorizator
DEZODORIZATÓR, dezodorizatoare, s. n. Dispozitiv care conține o substanță dezodorizantă și care servește la dezodorizare. – Dezodoriza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezola
DEZOLÁ, dezolez, vb. I. Tranz. A întrista, a mâhni profund; a deprima. – Din fr. désoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezolant
DEZOLÁNT, -Ă, dezolanți, -te, adj. Care întristează, care mâhnește profund; jalnic, deprimant, dezolator. – Din fr. désolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezolare
DEZOLÁRE, dezolări, s. f. Mâhnire adâncă; deprimare. ♦ Fig. Singurătate tristă și apăsătoare; pustiu, pustietate. – V. dezola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezolat
DEZOLÁT, -Ă, dezolați, -te, adj. Cu o stare sufletească apăsătoare, dureroasă; adânc întristat, foarte mâhnit. – V. dezola. Cf. fr. désolé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezolator
DEZOLATÓR, -OÁRE, dezolatori, -oare, adj. (Rar) Dezolant. – Dezola + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezongulare
DEZONGULÁRE s. f. (Med. vet.) Desprindere și cădere a cornului copitei la animale. – Din fr. désongler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezonoare
DEZONOÁRE s. f. Lipsă de onoare; necinste; p. ext. ocară, rușine. – Din fr. déshonneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezonora
DEZONORÁ, dezonorez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde onoarea, a (se) face de rușine. – Din fr. déshonorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezonorant
DEZONORÁNT, -Ă, dezonoranți, -te, adj. Care dezonorează; rușinos. – Din fr. déshonorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezonorat
DEZONORÁT, -Ă, dezonorați, -te, adj. Care și-a pierdut onoarea; care s-a făcut de rușine. – V. dezonora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezordine
DEZÓRDINE, dezordini, s. f. 1. Lipsă de ordine; neorânduială. 2. Lipsă de organizare, de disciplină; debandadă. ♦ Tulburare (socială); revoltă, răscoală. – Pref. dez- + ordine (după fr. désordre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezordonat
DEZORDONÁT, -Ă, dezordonați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este deprins cu ordinea; neglijent (în îmbrăcăminte, în muncă, în felul de viață etc.). ♦ (Despre manifestările omului) Care arată lipsă de ordine. 2. (Despre lucruri, încăperi, locuri) Lipsit de ordine; care se află în neorânduială. – Din fr. désordonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorganiza
DEZORGANIZÁ, dezorganizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde organizarea, funcționarea normală, bunul mers. – Din fr. désorganiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorganizare
DEZORGANIZÁRE, dezorganizări, s. f. Faptul de a (se) dezorganiza; lipsă de organizare. – V. dezorganiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorganizat
DEZORGANIZÁT, -Ă, dezorganizați, -te, adj. Care nu (mai) este organizat; care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală. – V. dezorganiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorganizator
DEZORGANIZATÓR, -OÁRE, dezorganizatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care dezorganizează. – Din fr. désorganisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorienta
DEZORIENTÁ, dezorientez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să piardă sau a-și pierde simțul orientării, siguranța direcției etc. ♦ Fig. A face pe cineva să piardă sau a-și pierde cumpătul, siguranța de sine, judecata rece și clară; a (se) zăpăci. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. désorienter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorientare
DEZORIENTÁRE, dezorientări, s. f. Faptul de a fi dezorientat, starea celui dezorientat; nesiguranță, șovăială; descumpănire. [Pr.: -ri-en-] – V. dezorienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezorientat
DEZORIENTÁT, -Ă, dezorientați, -te, adj. Care nu se poate orienta în spațiu, care nu știe exact unde se află, încotro trebuie să se îndrepte. ♦ Fig. Care nu știe ce atitudine să ia într-o anumită situație; descumpănit. [Pr.: -ri-en-] – V. dezorienta. Cf. fr. désorienté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezosa
DEZOSÁ, dezosez, vb. I. Tranz. A desprinde carnea de pe oase. – Din fr. désosser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezosare
DEZOSÁRE, dezosări, s. f. Acțiunea de a dezosa. – V. dezosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezosat
DEZOSÁT, -Ă, dezosați, -te, adj. (Despre carne) Care a fost desprinsă de pe oase. – V. dezosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezoxida
DEZOXIDÁ, dezoxidez, vb. I. Tranz. A îndepărta (prin diferite procedee chimice) oxigenul dintr-o substanță. – Din fr. désoxyder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezoxidant
DEZOXIDÁNT, -Ă, dezoxidanți, -te, adj., s. m. (Substanță) care provoacă dezoxidarea, care dezoxidează. – Din fr. désoxydant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezoxidare
DEZOXIDÁRE, dezoxidări, s. f. Acțiunea de a dezoxida. – V. dezoxida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezoxiribonucleic
DEZOXIRIBONUCLÉIC adj. (În sintagma) Acid dezoxiribonucleic = acid nucleic cu rol esențial în mecanismul ereditar al celulelor vii. [Pr.: -cle-ic] – Din fr. désoxyribonucléique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezoxiribonucleic
DEZOXIRIBONUCLÉIC, -Ă, dezoxiribonucléici, -e, adj. (În sint.) Acid dezoxiribonucleic. Polimer dezoxiribonucleic. Polinucleotid dezoxiribonucleic. Sinteză dezoxiribonucleică. [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezrădăcina
DEZRĂDĂCINÁ, dezrădăcinez, vb. I. Tranz. 1. A scoate o plantă din pământ cu rădăcină cu tot. 2. Fig. A determina dispariția unei idei, a unei deprinderi etc.; a stârpi. – Pref. dez- + [în]rădăcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrădăcinare
DEZRĂDĂCINÁRE, dezrădăcinări, s. f. Acțiunea de a dezrădăcina. – V. dezrădăcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrădăcinat
DEZRĂDĂCINÁT, -Ă, dezrădăcinați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre plante) Care a fost scos din pământ cu rădăcină cu tot. 2. Adj., s. m. și f. P. anal. (Persoană) care și-a părăsit locul de naștere și se simte străină. ♦ (Persoană) care nu se poate adapta (la noile condiții de mediu, de viață). – V. dezrădăcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrăsuci
DEZRĂSUCÍ, dezrăsucesc, vb. IV. Tranz. A face ca un fir sau, p. ext., un obiect să nu mai fie răsucit; a desface. ♦ Tranz. și refl. A (se) desface din depănătură. – Pref. dez- + răsuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrăsucire
DEZRĂSUCÍRE, dezrăsuciri, s. f. Faptul de a (se) dezrăsuci. – V. dezrăsuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrăsucit
DEZRĂSUCÍT, -Ă, dezrăsuciți, -te, adj. Care nu mai este răsucit; care s-a desfăcut din depănătură. – V. dezrăsuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrobi
DEZROBÍ, dezrobesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) elibera din starea de robie; p. gener. a (se) elibera de sub o asuprire politică sau socială. ♦ Tranz. A elibera un stat, un popor de sub o ocupație; a asigura independența unui stat. 2. Tranz. A elibera pe cineva din prizonierat sau dintr-o detenție nedreaptă. 3. Tranz. Fig. A scăpa pe cineva dintr-o situație umilitoare, apăsătoare. – Pref. dez- + robi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrobire
DEZROBÍRE, dezrobiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezrobi și rezultatul ei. – V. dezrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrobit
DEZROBÍT, -Ă, dezrobiți, -te, adj. Care a fost eliberat din robie, p. gener. de sub asuprire politică sau socială, de sub o ocupație, din prizonierat etc. – V. dezrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezrobitor
DEZROBITÓR, -OÁRE, dezrobitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care dezrobește. – Dezrobi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumaniza
DEZUMANIZÁ, dezumanizez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde sentimentele, a se abrutiza. – Din fr. déshumaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumanizare
DEZUMANIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) dezumaniza și rezultatul ei. – V. dezumaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumanizat
DEZUMANIZÁT, -Ă, dezumanizați, -te, adj. Care și-a pierdut sentimentele. – V. dezumaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumfla
DEZUMFLÁ, dezúmflu, vb. I. 1. Tranz. A face ca un obiect umflat sau un organ inflamat să-și recapete volumul normal sau să-și scadă volumul. ◊ Refl. Cauciucul s-a dezumflat. ◊ Expr. (Refl.) A i se dezumfla buzunarele = a rămâne fără bani, cu buzunarele goale. 2. Refl. Fig. (Despre oameni) A-și reveni dintr-o stare de exaltare; (despre manifestări ale omului) a se potoli, a se tempera. – Pref. dez- + umfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumflare
DEZUMFLÁRE, dezumflări, s. f. Acțiunea de a (se) dezumfla și rezultatul ei; dezumflat^1. – V. dezumfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumflat
DEZUMFLÁT^1 s. n. Dezumflare. – V. dezumfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezumflat
DEZUMFLÁT^2, -Ă, dezumflați, -te, adj. Care nu mai e umflat, care și-a revenit la volumul normal sau care și-a micșorat volumul. ♦ Fig. (Despre oameni sau manifestările lor) Temperat, resemnat, potolit; dezamăgit. – V. dezumfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezuni
DEZUNÍ, dezunesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) 1. A (se) desface, a (se) dezlipi, a (se) separa. 2. A (se) dezbina, a (se) învrăjbi. – Din fr. désunir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezunire
DEZUNÍRE, dezuniri, s. f. (Rar) 1. Desfacere, dezlipire, separare. 2. Dezbinare, neînțelegere, vrajbă. – V. dezuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvălui
DEZVĂLUÍ, dezvắlui, vb. IV. 1. Tranz. A face cunoscut; a arăta, a releva. ♦ A destăinui, a divulga. 2. Refl. A ieși în evidență, a se arăta; a se desfășura. [Prez. ind. și: dezvăluiesc] – Pref. dez- + [în]vălui (după fr. dévoiler).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvăluire
DEZVĂLUÍRE, dezvăluiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezvălui și rezultatul ei; ceea ce (se) dezvăluie; destăinuire. – V. dezvălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvăţ
DEZVẮȚ s. n. Faptul de a (se) dezvăța; dezobișnuire. – Din dezvăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvăț
DEZVẮȚ s. n. Faptul de a (se) dezvăța; dezobișnuire. – Din dezvăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvăţa
DEZVĂȚÁ, dezvắț, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde o deprindere, un obicei etc.; a (se) dezobișnui; a (se) dezbăra. – Pref. dez- + [în]văța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvăța
DEZVĂȚÁ, dezvắț, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde o deprindere, un obicei etc.; a (se) dezobișnui; a (se) dezbăra. – Pref. dez- + [în]văța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezveli
DEZVELÍ, dezvelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A îndepărta o învelitoare de pe sine sau de pe altcineva ori ceva; a (se) descoperi. ♦ Tranz. Spec. A despacheta. ♦ Tranz. A da jos acoperișul de pe o casă. ♦ Tranz. A inaugura un monument, o statuie etc. (îndepărtând învelitoarea care le acoperă). 2. Tranz. Fig. A face să apară, a lăsa să se vadă; a arăta. ♦ Refl. (Rar) A apărea în fața cuiva; a se înfățișa. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) da în vileag; a (se) trăda. 4. Refl. (Despre mugurii și bobocii plantelor; p. ext. despre plante) A se deschide. – Pref. dez- + [în]veli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvelire
DEZVELÍRE, dezveliri, s. f. Acțiunea de a (se) dezveli. ♦ Operație de îndepărtare a straturilor sterile care acoperă un zăcământ, în vederea exploatării acestuia. – V. dezveli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvelit
DEZVELÍT, -Ă, dezveliți, -te, adj. 1. Care a fost scos din sau de sub învelitoare. 2. (Despre monumente) Care a fost inaugurat. 3. (Despre construcții) Care are acoperișul scos. – V. dezveli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezverga
DEZVERGÁ, dezvérg, vb. I. Tranz. (Mar.) 1. A desprinde o velă de pe vergă sau de pe strai^2. 2. A coborî vergile. – De la vergă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvergare
DEZVERGÁRE, dezvergări, s. f. Acțiunea de a dezverga. – V. dezverga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinovăţi
DEZVINOVĂȚÍ, dezvinovățesc, vb. IV. Refl. A-și dovedi sau a căuta să-și dovedească nevinovăția; a se dezvinui, a se disculpa. ♦ Tranz. (Rar) A declara pe cineva nevinovat, a demonstra nevinovăția cuiva. – Pref. dez- + [în]vinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinovăți
DEZVINOVĂȚÍ, dezvinovățesc, vb. IV. Refl. A-și dovedi sau a căuta să-și dovedească nevinovăția; a se dezvinui, a se disculpa. ♦ Tranz. (Rar) A declara pe cineva nevinovat, a demonstra nevinovăția cuiva. – Pref. dez- + [în]vinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinovăţire
DEZVINOVĂȚÍRE, dezvinovățiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezvinovăți; cuvinte, argumente, probe prin care cineva (se) dezvinovățește; dezvinuire, disculpare. – V. dezvinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinovățire
DEZVINOVĂȚÍRE, dezvinovățiri, s. f. Acțiunea de a (se) dezvinovăți; cuvinte, argumente, probe prin care cineva (se) dezvinovățește; dezvinuire, disculpare. – V. dezvinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinui
DEZVINUÍ, dezvinuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) dezvinovăți. – Pref. dez- + [în]vinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvinuire
DEZVINUÍRE, dezvinuiri, s. f. (Rar) Dezvinovățire. – V. dezvinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvirgina
DEZVIRGINÁ, dezvirginez, vb. I. Tranz. A face ca o fată să-și piardă virginitatea; a deflora. – Pref. dez- + virgin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvirginare
DEZVIRGINÁRE s. f. Faptul de a dezvirgina; deflorare. – V. dezvirgina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvolt
DEZVÓLT, -OÁLTĂ, dezvólți, -oálte, adj. (Despre flori) Deschis. (din dezvoalbe) [în DOOM-2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dezvolta
DEZVOLTÁ, dezvólt, vb. I. 1. Refl. (Despre materie, fenomene) A trece prin diferite faze progresive, spre o treaptă superioară; a evolua, a se transforma. ♦ A se extinde dobândind proporții, însemnătate, forță; a crește, a se mări. ♦ (Despre ființe) A evolua crescând treptat (în sens fizic); a crește; (despre oameni) a evolua treptat (în ceea ce privește intelectul). 2. Tranz. A amplifica în mod creator (o doctrină, o teorie, o idee), a completa cu idei, cu informații noi. 3. Tranz. A expune amănunțit; a desfășura. Oratorul dezvoltă subiectul. 4. Tranz. A produce, a degaja. Unele fermentații dezvoltă căldură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvoltare
DEZVOLTÁRE, dezvoltări, s. f. Acțiunea de a (se) dezvolta și rezultatul ei. – V. dezvolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dezvoltat
DEZVOLTÁT, -Ă, dezvoltați, -te, adj. 1. (Despre ființe și însușirile lor) Care a ajuns la gradul normal de dezvoltare, evoluat. ♦ Proeminent. ♦ Ajuns într-un stadiu înaintat, superior. Cultură dezvoltată. 2. Expus în mod amănunțit; amplu. Plan dezvoltat. – V. dezvolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

di
DI interj. (Adesea cu „i” prelungit) Cuvânt cu care se îndeamnă la mers animalele de tracțiune, mai ales caii. [Var.: díe interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diabet
DIABÉT, diabeturi, s. n. Nume dat mai multor boli metabolice și endocrine caracterizate prin poliurie sau glicozurie; boală de zahăr. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diabetic
DIABÉTIC, -Ă, diabetici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Caracteristic diabetului; de natura diabetului. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de diabet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diabetogen
DIABETOGÉN, -Ă, diabetogeni, -e, adj. (Med.) Care produce diabet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabétogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diabolic
DIABÓLIC, -Ă, diabolici, -ce, adj. 1. De diavol; care vine de la diavol; drăcesc. 2. Care denotă cruzime, rău, crud; perfid, viclean; primejdios, funest. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabolique, lat. diabolicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diabolizare
DIABOLIZÁRE s. f. v. diaboliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diabolizat
DIABOLIZÁT adj. v. diaboliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diabolo
DIÁBOLO, diabolouri, s. n. Jucărie formată dintr-un mosoraș subțiat la mijloc, care se aruncă în sus și se prinde pe o sforicică întinsă între două bețișoare. – Din fr. diabolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diac
DIAC^1, dieci, s. m. 1. (În Evul Mediu) Scriitor de cancelaria domnească și slujbaș al vistieriei din Țările Române; grămătic, uricar; p. ext. copist. ♦ Cărturar, învățat. 2. (Reg.) Cântăreț bisericesc. – Din sl. dijakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diac
DIÁC^2, diace, s. n. Diodă semiconductoare care permite trecerea curentului electric în ambele sensuri de conducție, sub acțiunea unei tensiuni de comandă aplicate la bornele ei. [Pr.: di-ac] – Din fr. diac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diachenă
DIACHÉNĂ, diachene, s. f. Fruct format din două achene lipite. [Pr.: di-a-] – Din fr. diakène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaclază
DIACLÁZĂ, diaclaze, s. f. Crăpătură formată de-a lungul unui depozit de roci prin presiune sau prin răcire. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaclase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diacon
DIÁCON, diaconi, s. m. Membru al clerului hirotonit în prima treaptă a ierarhiei bisericești. [Pr.: di-a-] – Din sl. dijakonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaconic
DIACÓNIC, diaconice, s. n. Loc în altar unde se păstrează veșmintele liturgice. [Pr.: di-a-] – Din sl. dijakonĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaconie
DIACONÍE s. f. Calitatea, funcția de diacon; timpul cât cineva exercită această funcție. [Pr.: di-a-] – Diacon + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diacritic
DIACRÍTIC, diacritice, adj. (În sintagma) Semn diacritic (și substantivat n.) = semn grafic care dă unei litere a alfabetului o valoare specială. [Pr.: di-a-] – Din fr. diacritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diacronic
DIACRÓNIC, -Ă, diacronici, -ce, adj. (Despre metode de studiu, puncte de vedere etc.) Care privește, expune, interpretează fenomenele evolutiv, istoric. [Pr.: di-a-] – Din fr. diachronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diacronie
DIACRONÍE s. f. Evoluție, desfășurare istorică a unui fenomen; metodă care studiază evoluția în timp a unui fenomen. [Pr.: di-a-] – Din fr. diachronie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diadem
DIADÉM s. n. v. diademă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diademă
DIADÉMĂ, diademe, s. f. Cunună din metale și pietre prețioase, purtată pe cap de suverani, de unii reprezentanți ai bisericii și, în reprezentările plastice, de anumite divinități; podoabă din diverse materiale purtată de femei pe frunte, la anumite ocazii. [Pr.: di-a-. – Var.: (înv.) diadém s. n.] – Din fr. diadème, lat. diadema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diadoh
DIADÓH, diadohi, s. m. 1. Titlu purtat de generalii lui Alexandru Macedon care și-au împărțit imperiul după moartea acestuia; persoană care avea acest titlu. 2. Titlu purtat de prințul moștenitor al Greciei moderne; persoană având acest titlu. [Pr.: di-a-] – Din fr. diadoque, germ. Diadoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafan
DIAFÁN, -Ă, diafani, -e, adj. Care lasă să străbată lumina fără să se poată distinge clar contururile; străveziu. ♦ (Despre oameni) Cu pielea străvezie, delicată, fină. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafaniza
DIAFANIZÁ, diafanizez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A deveni sau a face să devină diafan, străveziu; a (se) subția. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafilm
DIAFÍLM, diafilme, s. n. Film fotografic care cuprinde o succesiune de diapozitive pe o temă dată și care poate fi proiectat pe un ecran. [Pr.: di-a-] – Din rus. diafilm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafiză
DIAFÍZĂ, diafize, s. f. (Anat.) Porțiunea din mijloc a unui os lung. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafonie
DIAFONÍE s. f. Trecere nedorită a semnalelor de pe un canal pe altul la sisteme audio cu două sau mai multe canale. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaforă
DIAFÓRĂ, diafore, s. f. Figură de stil care constă în repetarea unui cuvânt, dar cu o altă semnificație. [Pr.: di-a-] – Din germ. Diaphora, fr. diaphore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaforetic
DIAFORÉTIC, -Ă, diaforetici, -ce, adj., s. n. (Medicament, substanță) care provoacă transpirația. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphorétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaforeză
DIAFORÉZĂ, diaforeze, s. f. Transpirație abundentă (fiziologică sau patologică). [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphorèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafotie
DIAFOTÍE s. f. (Tel.) Influență perturbatoare între semnalele de imagine corespunzătoare unor canale diferite de transmisie. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphotie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafragma
DIAFRAGMÁ, diafragmez, vb. I. Tranz. A limita deschiderea unui obiectiv fotografic cu ajutorul unei diafragme. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafragmare
DIAFRAGMÁRE, diafragmări, s. f. Acțiunea de a diafragma. [Pr.: di-a-] – V. diafragma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafragmat
DIAFRAGMÁT, -Ă, diafragmați, -te, adj. (Despre obiective fotografice) Care are deschiderea limitată cu ajutorul unei diafragme. [Pr.: di-a-] – V. diafragma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafragmatic
DIAFRAGMÁTIC, -Ă, diafragmatici, -ce, adj. (Fot.) Referitor la diafragmă (3). [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diafragmă
DIAFRÁGMĂ, diafragme, s. f. 1. Organ muscular-tendinos care separă toracele de abdomen și care participă la respirație. ♦ Cartilaj care separă cele două nări. 2. Membrană elastică (la microfon, telefon, gramofon etc.) care, prin vibrațiile ei, reproduce sunetele. 3. Dispozitiv la obiectivele aparatelor fotografice, format din mai multe plăcuțe opace mobile, care limitează trecerea luminii. 4. Dispozitiv alcătuit dintr-o membrană cu un orificiu, care, introdus într-o conductă, măsoară debitul și viteza fluidului. 5. (Constr.) Element de rigidizare a construcției alcătuit dintr-o placă plană sau dintr-un planșeu. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragme, lat. diaphragma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagenetic
DIAGENÉTIC, -Ă, diagenetici, -ce, adj. (Geol.) Cu caracter de diageneză. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diageneză
DIAGENÉZĂ s. f. Totalitatea transformărilor chimice, mineralogice, de structură etc. pe care le suferă sedimentele în cursul consolidării lor. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagnostic
DIAGNÓSTIC, diagnostice, s. n. Identificarea unei afecțiuni, pe baza datelor clinice și a examenelor de laborator; diagnoză. [Pr.: di-ag-] – Din fr. diagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagnostica
DIAGNOSTICÁ, diagnostichez, vb. I. Tranz. A stabili diagnosticul unui bolnav. [Pr.: di-ag-] – Din fr. diagnostiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagnosticare
DIAGNOSTICÁRE s. f. Faptul de a diagnostica. [Pr.: di-ag-] – V. diagnostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagnostician
DIAGNOSTICIÁN, -Ă, diagnosticieni, -e, s. m. și f. Medic specialist în stabilirea diagnosticului. [Pr.: di-ag-nos-ti-ci-an] – Din fr. diagnosticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagnoză
DIAGNÓZĂ, diagnoze, s. f. (Rar) Diagnostic. [Pr.: di-ag-] – Din fr. diagnose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagonal
DIAGONÁL, -Ă, diagonali, -e, s. f., adj. I. S. f. 1. Segment de dreaptă care unește două unghiuri (sau vârfuri) nealăturate ale unui poligon sau două vârfuri ale unui poliedru aflate pe fețe diferite. ◊ Loc. adv. În diagonală = pe direcția unei drepte înclinate față de un punct de referință; de-a curmezișul. ♦ Curea purtată de-a curmezișul pieptului la unele uniforme (militare). 2. Porțiune de linie de cale ferată sau de tramvai care întretaie oblic mai multe linii paralele dintr-o stație, pentru a permite trecerea vagoanelor de pe o linie pe alta. 3. Bară înclinată, pusă în curmeziș, cu rol de sprijin al unor elemente de construcție. II. Adj. Ca o diagonală (I 1); curmeziș; cruciș. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diagramă
DIAGRÁMĂ, diagrame, s. f. 1. Reprezentare grafică schematică a unui fenomen, a unui obiect, a unei corelații între mărimi. 2. Schemă a amplasării locurilor dintr-o sală de spectacole, din vagoane etc. 3. Linie lăsată pe o hârtie de un aparat înregistrator, care reprezintă modul de desfășurare a unor fenomene. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialect
DIALÉCT, dialecte, s. n. 1. Variantă teritorială a unei limbi, cuprinzând adesea mai multe graiuri. 2. (Impr.) Grai. 3. (Impr.) Limbă. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialecte, lat. dialectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectal
DIALECTÁL, -Ă, dialectali, -e, adj. (Despre cuvinte, expresii, termeni, vorbire) Caracteristic unui dialect; care aparține unui dialect; privitor la un dialect. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectalism
DIALECTALÍSM, dialectalisme, s. n. Particularitate dialectală. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectalizare
DIALECTALIZÁRE, dialectalizări, s. f. v. DIALECTALIZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dialectic
DIALÉCTIC, -Ă, dialectici, -ce, adj. II. Care este conform cu dialectica (I) sau care o confirmă; care se bazează pe dialectică; care privește fenomenele de pe pozițiile dialecticii. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectique, lat. dialecticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectic
DIALÉCTIC, -Ă, dialectici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Proces de gândire care rezidă în analiza și discutarea argumentelor contradictorii, în scopul descoperirii adevărului; arta de a ajunge la adevăr prin dialog. II. Adj. Care este conform cu dialectica (I) sau care o confirmă; care se bazează pe dialectică; care privește fenomenele de pe pozițiile dialecticii. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectique, lat. dialecticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectică
DIALÉCTICĂ s. f. I. 1. Proces de gândire care rezidă în analiza și discutarea argumentelor contradictorii, în scopul descoperirii adevărului; arta de a ajunge la adevăr prin dialog. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectique, lat. dialecticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectician
DIALECTICIÁN, -Ă, dialecticieni, -e, s. m. și f., adj. 1. (Persoană) care gândește conform cu principiile dialecticii (II 1). 2. (În filosofia antică) (Persoană) care folosește arta discuției în contradictoriu. [Pr.: di-a-lec-ti-ci-an] – Din fr. dialecticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectizat
DIALECTIZÁT adj. v. dialectiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dialectolog
DIALECTOLÓG, -Ă, dialectologi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în dialectologie. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectologic
DIALECTOLÓGIC, -Ă, dialectologici, -ce, adj. Privitor la dialecte sau la dialectologie, care aparține dialectelor sau dialectologiei. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialectologie
DIALECTOLOGÍE s. f. Disciplină a lingvisticii care studiază dialectele și graiurile unei limbi. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialelă
DIALÉLĂ, dialele, s. f. (Log.) Definire a unei noțiuni în cerc vicios printr-o altă noțiune. [Pr.: di-a-] – Din fr. diallèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialingvistică
DIALINGVÍSTICĂ s. f. Ramură a lingvisticii care studiază elementele lingvistice care, aparent, nu pot fi sistematizate după principii formale. [Pr.: di-a-] – Din engl. dialinguistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialipetal
DIALIPETÁL, -Ă, dialipetali, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante cu flori) A cărei corolă are petalele separate, libere. 2. S. f. (La pl.) Subclasă de plante dicotiledonate cu corolă dialipetală (1); (și la sg.) plantă care aparține acestei subclase. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialypétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialisepal
DIALISEPÁL, -Ă, dialisepali, -e, adj. (Despre plante cu flori) Al cărei caliciu are sepalele separate, libere. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialysépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dializare
DIALIZÁRE s. f. v. dializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dializat
DIALIZÁT adj. v. dializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dializă
DIALÍZĂ, dialize, s. f. 1. Proces de separare a unei substanțe cu dispersie coloidală de particulele cu dispersie moleculară, bazat pe proprietatea unor membrane de a reține numai particulele coloidale. 2. (Med.) Tehnică de epurare a anumitor substanțe conținute în lichidele biologice. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dializor
DIALIZÓR, dializoare, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se efectuează dializa. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialyseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialog
DIALÓG, dialoguri, s. n. 1. Convorbire între două sau mai multe persoane. ♦ Spec. Convorbire (cu caracter oficial) care are loc între reprezentanții a două părți, a două țări etc. ♦ Spec. Procedeu literar specific genului epic sau dramatic, constând în alternarea replicilor personajelor. ◊ Linie de dialog = semn ortografic de punctuație care indică începutul vorbirii fiecărui participant la o convorbire. 2. Operă literară scrisă sub formă de dialog (1). [Pr.: di-a-] – Din fr. dialogue, lat. dialogus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialoga
DIALOGÁ, dialoghez, vb. I. Intranz. A întreține o conversație, a vorbi cu cineva. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialoguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialogare
DIALOGÁRE, dialogări, s. f. Acțiunea de a dialoga și rezultatul ei. [Pr.: di-a-] – V. dialoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dialogat
DIALOGÁT, -Ă, dialogați, -te, adj. (Despre opere literare) Compus în formă de dialog. [Pr.: di-a-] – V. dialoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamagnetic
DIAMAGNÉTIC, -Ă, diamagnetici, -ce, adj. (Fiz.; despre corpuri) Caracterizat prin diamagnetism. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamagnétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamagnetism
DIAMAGNETÍSM s. n. (Fiz.) Proprietate a unui corp de a avea o magnetizare de sens contrar intensității câmpului magnetic care i se aplică. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamagnétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamant
DIAMÁNT, diamante, s. n. 1. Varietate cristalină de carbon, de obicei transparentă și cu luciu puternic, având cea mai mare duritate dintre toate mineralele și folosită ca piatră prețioasă sau la diverse unelte de șlefuit, de tăiat etc.; adamant. 2. Unealtă pentru tăiatul sticlei, alcătuită dintr-un diamant (1) comun fixat într-un suport metalic cu mâner. 3. Cel mai mic corp de literă de tipar. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamantat
DIAMANTÁT, -Ă, diamantați, -te, adj. 1. (Rar) Împodobit cu diamante. 2. (În sintagma) Piatră diamantată = instrument abraziv fabricat din granule de diamant încorporate într-un liant, folosit pentru șlefuirea dinților și a lucrărilor protetice dentare. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamanté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamantic
DIAMÁNTIC, -Ă, diamantici, -ce, adj. (Rar) Diamantin. [Pr.: di-a-] – Diamant + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamanticale
DIAMANTICÁLE s. f. pl. (Înv.) Bijuterii împodobite cu diamante; p. gener. bijuterii, pietre prețioase. [Pr.: di-a-] – Din ngr. diamandiká.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamantifer
DIAMANTIFÉR, -Ă, diamantiferi, -e, adj. (Despre zăcăminte minerale, terenuri etc.) Care conține diamante, bogat în diamante. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamantifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamantin
DIAMANTÍN, -Ă, diamantini, -e, adj. Strălucitor ca diamantul (1), asemănător cu diamantul; adamantin, diamantic. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diamantizare
DIAMANTIZÁRE s. f. v. diamantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diamantizat
DIAMANTIZÁT adj. v. diamantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diametral
DIAMETRÁL, -Ă, diametrali, -e, adj. Care aparține diametrului, privitor la diametru; care trece prin centrul unui cerc. ◊ Plan diametral = plan care trece prin centrul unei sfere, al unui elipsoid etc. ♦ (Adverbial) Diametral opus = cu desăvârșire opus, în opoziție directă cu...; de neîmpăcat. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamétral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diametru
DIAMÉTRU, diametre, s. n. 1. Segment de dreaptă care unește două puncte ale unui cerc sau ale unei sfere, trecând prin centrul lor; lungimea acestui segment. 2. (În sintagma) Diametru aparent = unghi sub care un observator vede diametrul (1) unui obiect depărtat, în special al unui astru. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamètre, lat. diametrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diana
Diana, veche divinitate italică, identificată mai tîrziu cu Artemis din mitologia greacă. Era considerată zeița luminii, al cărei simbol strălucitor era Luna (v. Artemis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

diapazon
DIAPAZÓN, diapazoane, s. n. 1. Mic instrument acustic format dintr-o bară de oțel în formă de U, care vibrează la lovire, emițând de obicei nota muzicală „la” și servind la acordarea instrumentelor muzicale sau la indicarea tonului pentru un ansamblu coral. ◊ Expr. A fi (sau a se pune) la același diapazon cu cineva = a se afla în aceeași dispoziție, în aceeași stare sufletească cu cineva; a fi (sau a se pune) de acord cu cineva. 2. (Adesea fig.) Totalitatea sunetelor pe care le poate produce vocea omenească sau un instrument muzical, de la sunetul cel mai jos până la cel mai înalt; întindere, registru. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapason.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diapedeză
DIAPEDÉZĂ s. f. (Fiziol.) Trecere a globulelor albe prin pereții vaselor capilare, determinată de digestie sau de o infecție. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapédèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diapozitiv
DIAPOZITÍV, diapozitive, s. n. Imagine fotografică pozitivă realizată pe un film sau pe o placă transparentă, care se utilizează în proiecții. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapositive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaproiector
DIAPROIECTÓR, diaproiectoare, s. n. Proiector pentru diapozitive sau diafilme. [Pr.: di-a-pro-iec-] – Dia[pozitiv] + proiector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaree
DIARÉE, diarei, s. f. Stare patologică manifestată prin eliminarea frecventă de materii fecale moi sau lichide. [Pr.: di-a-] – Din fr. diarrhée, lat. diarrhoea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diareic
DIARÉIC, -Ă, diareici, -ce, adj. Privitor la diaree, care aparține diareii, de diaree. [Pr.: di-a-re-ic] – Din fr. diarrhéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diartroză
DIARTRÓZĂ, diartroze, s. f. (Anat.) Articulație mobilă dintre oase. [Pr.: di-ar-] – Din fr. diarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diascop
DIASCÓP, diascoape, s. n. Aparat care servește la proiecția diapozitivelor. [Pr.: di-a-. – Pl. și: diascopuri] – Din fr. diascope. Cf. germ. Diaskop, rus. diaskop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diascopic
DIASCÓPIC, -Ă, diascopici, -ce, adj. Referitor la diascop și la proiecțiile făcute cu acest aparat. [Pr.: di-a-] – Din fr. diascopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diasistem
DIASISTÉM, diasisteme, s. n. (Lingv.) Sistem lingvistic desprins din analiza a două sisteme (graiuri, dialecte) cu similitudini parțiale; supersistem. [Pr.: di-a-] – Din engl. diasystem, fr. diasystème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diasporă
DIÁSPORĂ s. f. 1. Totalitatea comunităților evreiești dispersate ca urmare a distrugerii Ierusalimului și alungării populației de către Nabucodonosor II, regele Babilonului. 2. P. ext. Grup etnic aflat în afara granițelor țării de origine. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaspora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diastază
DIASTÁZĂ, diastaze, s. f. 1. (Biol.) Enzimă. 2. (Med.) Despărțire accidentală a două oase articulate, în urma unui șoc, a unui efort etc. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diastazic
DIASTÁZIC, -Ă, diastazici, -ce, adj. 1. (Biol.) Enzimatic. 2. (Med.) De diastază; care se datorește diastazei. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diastil
DIASTÍL, diastiluri, s. n. (Arh.) Intercolonament larg de dimensiunea a trei diametre de coloană; p. ext. edificiu cu astfel de intercolonament. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diastolă
DIÁSTOLĂ, diastole, s. f. (Fiziol.) Relaxare fiziologică a cavităților cardiace în timpul umplerii lor cu sângele adus de vene. [Pr.: di-as-] – Din fr. diastole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diastolic
DIASTÓLIC, -Ă, diastolici, -ce, adj. Care se referă la diastolă, care aparține diastolei; care are loc în timpul diastolei. [Pr.: di-as-] – Din fr. diastolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diată
DIÁTĂ, diate, s. f. (Înv.) Testament; prevedere testamentară. [Pr.: di-a-. – Var.: adiátă s. f.] – Din ngr. díeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatecă
DIATÉCĂ, diateci, s. f. Colecție de diapozitive și de diafilme. [Pr.: di-a-] – Dia[film] + suf. -tecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diaterman
DIATERMÁN, -Ă, diatermani, -e, adj. (Despre corpuri, medii) Care posedă o bună conductibilitate termică. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathermane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatermie
DIATERMÍE s. f. Terapie constând în ridicarea temperaturii unor organe interne cu ajutorul curenților de înaltă frecvență. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diateză
DIATÉZĂ^1, diateze, s. f. Categorie gramaticală verbală care exprimă raportul dintre subiect și acțiunea verbului. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diateză
DIATÉZĂ^2, diateze, s. f. Predispoziția unei persoane de a contracta anumite boli. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatomee
DIATOMÉE, diatomee, s. f. (La pl.) Clasă de alge microscopice monocelulare brune-gălbui, cu corpul închis între două valve silicioase, de forma unui capac de cutie; (și la sg.) algă care face parte din această clasă. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatomée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatomit
DIATOMÍT s. n. Rocă sedimentară silicioasă formată mai ales din resturile cochiliilor de diatomee. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatomite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatonic
DIATÓNIC, -Ă, diatonice, adj., s. f. 1. Adj. (În sintagma) Gamă diatonică = gamă formată din seria succesivă a treptelor sale naturale. 2. S. f. Structură melodică formată din tonuri și semitonuri. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatonique, lat. diatonicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diatribă
DIATRÍBĂ, diatribe, s. f. 1. Critică violentă; p. ext. cuvântare polemică vehementă. 2. Text care conține o diatribă (1); lucrare care conține o asemenea critică; pamflet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatribe, lat. diatriba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavol
DIÁVOL, diavoli, s. m. 1. (Bis.) Spiritul suprem al răului care ispitește, dezbină; drac, satana, demon, necuratul, aghiuță. 2. Fig. Nume dat unui copil sau, p. ext. unui om vioi, zglobiu, isteț sau obraznic, rău. – Din sl. dijavolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavolesc
DIAVOLÉSC, -EÁSCĂ, diavolești, adj. De diavol (1), ca de diavol, al diavolului. ♦ Fig. Greu de suportat; cumplit. – Diavol + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavoleşte
DIAVOLÉȘTE adv. 1. Drăcește. 2. Cu multă răutate. – Diavol + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavolește
DIAVOLÉȘTE adv. 1. Drăcește. 2. Cu multă răutate. – Diavol + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavoliţă
DIÁVOLIȚĂ, diavolițe, s. f. (Adesea fig.) Drăcoaică (2). [Acc. și: diavolíță] – Diavol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diavoliță
DIÁVOLIȚĂ, diavolițe, s. f. (Adesea fig.) Drăcoaică (2). [Acc. și: diavolíță] – Diavol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibaci
DIBÁCI, -CE, dibaci, -ce, adj. Îndemânatic, abil, priceput, iscusit. – Cf. sb. gibak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibăci
DIBĂCÍ, dibăcesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A potrivi lucrurile cu îndemânare, cu iscusință; a nimeri. 2. A căuta cu stăruință. 3. A descoperi (după multă căutare); a găsi, a dibui. – Din dibaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibăcie
DIBĂCÍE, dibăcii, s. f. Îndemânare, abilitate, pricepere, iscusință. ♦ Șiretenie, abilitate, viclenie; rafinament. – Dibaci + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diblar
DIBLÁR, diblari, s. m. (Pop.) Lăutar care cântă din diblă; scripcar. – Diblă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diblă
DÍBLĂ, dible, s. f. (Pop. sau peior.) Vioară. – Cf. sb. diple „cimpoi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diblu
DÍBLU, dibluri, s. n. Piesă de lemn, de plastic sau de metal introdusă în zidărie, în care se fixează un cui sau un șurub. – Din germ. Dübel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibol
DIBÓL s. n. (Inform.) Limbaj formalizat specializat în prelucrarea datelor din domeniul economic cu ajutorul calculatorului electronic. – Din engl. dibol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibui
DIBUÍ, díbui, vb. IV. 1. Intranz. A merge cu nesiguranță, șovăielnic, căutând un drum. ♦ Tranz. și intranz. A căuta cu nesiguranță; a căuta pipăind prin întuneric. ◊ Loc. adv. Pe dibuite = pipăind, căutând cu mâinile, fără să vadă; la întâmplare, la nimereală. 2. Intranz. A nimeri. 3. Tranz. A da de urma cuiva care se ascunde; a găsi, a descoperi, a afla, a dibăci. [Prez. ind. și: dibuiesc] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibuială
DIBUIÁLĂ, dibuieli, s. f. Dibuire. ♦ Fig. Lucrare făcută de cineva fără experiență. – Dibui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibuire
DIBUÍRE, dibuiri, s. f. Acțiunea de a dibui și rezultatul ei; dibuială. – V. dibui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dibuit
DIBUÍT s. n. Faptul de a dibui. – V. dibui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicarboxilic
DICARBOXÍLIC, dicarboxilici, adj. (Chim.; în sintagma) Acid dicarboxilic = combinație chimică în a cărei moleculă există două grupări carboxil. – Din engl. dicarboxylic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicasterie
DICASTÉRIE dicasterii, s. f. (Înv.) Tribunal bisericesc care judeca procesele de divorț. – Din ngr. dikastírion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dică
DÍCĂ adv. v. adică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichici
DICHÍCI, dichiciuri, s. n. (Reg.) Cuțit de cizmărie cu care se fac desene pe talpa sau pe căputa încălțămintei. – Din magh. dikics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichis
DICHÍS, dichisuri, s. n. (Pop. și fam.) 1. (La pl.; adesea fig.) Obiecte mărunte, piese, accesorii (de mică importanță) care completează un sistem și ajută la buna lui funcționare. ◊ Loc. adv. Cu dichis (sau cu tot dichisul) = cu toate cele necesare, fără să lipsească nimic; cu grijă, ordonat. 2. Podoabă, găteală, ornament. – Din dichisi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichiseală
DICHISEÁLĂ, dichiseli, s. f. (Pop. și fam.) Dichisire. – Dichisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichisi
DICHISÍ, dichisesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A se îmbrăca îngrijit; a se găti, a se ferchezui; (peior.) a se găti excesiv. ♦ Tranz. A potrivi ceva cu migală; a aranja (cu toate dichisurile). – Din ngr. diíkisa (aor. lui diikó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichisire
DICHISÍRE, dichisiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) dichisi și rezultatul ei; dichiseală. – V. dichisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichisit
DICHISÍT, -Ă, dichisiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Gătit frumos, aranjat cu gust; împodobit. – V. dichisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dichiu
DICHÍU, dichii, s. m. (Înv.) Administrator al bunurilor unei mănăstiri; econom. – Din ngr. díkios (lit. díkeos „drept legitim”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicoct
DICÓCT s. n. v. decoct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicotiledon
DICOTILEDÓN, -Ă adj., s. f. v. dicotiledonat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicotiledonat
DICOTILEDONÁT, -Ă, dicotiledonați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Al cărei embrion are două cotiledoane. 2. S. f. (La pl.) Clasă de plante cu flori al căror embrion are două cotiledoane; (și la sg.) plantă din această clasă. [Var.: (rar) dicotiledón, -ă adj., s. f.] – După fr. dicotylédone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicotiledonate
DICOTILEDONÁTE s. f. pl. v. dicotiledonat [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dicotiledone
DICOTILEDÓNE s. f. pl. v. dicotiledon [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dicotomic
DICOTÓMIC, -Ă, dicotomici, -ce, adj. Care se bifurcă, se împarte în două sau din două în două. [Var.: dihotómic, -ă adj.] – Din fr. dichotomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicotomie
DICOTOMÍE, dicotomii, s. f. 1. (Log.) Diviziune în două părți a unui concept, fără ca acesta să-și piardă înțelesul inițial. 2. Mod de ramificație a talului și a tulpinilor unor plante în două părți egale, care se împart la rândul lor în alte două părți egale etc. [Var.: dihotomíe s. f.] – Din fr. dichotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicroism
DICROÍSM s. n. Proprietate a unei substanțe birefringente de a absorbi selectiv și inegal cele două raze rezultate prin refracție. – Din fr. dichroïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicromatic
DICROMÁTIC, -Ă, dicromatici, -ce, adj. Cu două culori. – Din fr. dichromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicta
DICTÁ, dictez, vb. I. Tranz. 1. A pronunța rar și deslușit cuvintele unei fraze, ale unui text, pentru a fi scrise sau înregistrate întocmai. 2. A impune ceva în mod categoric, a obliga pe cineva să accepte ceva fără condiții; a ordona. ♦ (Despre abstracte) A îndemna, a determina la o acțiune. – Din fr. dicter, lat. dictare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictafon
DICTAFÓN, dictafoane, s. n. Aparat pentru înregistrarea vorbirii, în scopul dactilografierii ulterioare a textului. – Din fr. dictaphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictando
DICTÁNDO adj. invar., s. n. Scriere obișnuită cursivă (după dictare) pe caiete liniate cu linii paralele orizontale. ◊ Caiet de dictando = caiet cu linii paralele orizontale. – Din germ. diktando „(scriind) după dictare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictare
DICTÁRE, dictări, s. f. Acțiunea de a dicta (1) și rezultatul ei. ♦ Lucrare școlară de control, care constă în reproducerea în scris a unui text dictat. – V. dicta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictat
DICTÁT, dictate, s. n. Act prin care un stat impune altui stat condiții împotriva voinței acestuia. – Din germ. Diktat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictator
DICTATÓR, -OÁRE, dictatori, -oare, s. m. și f. 1. S. m. (În Roma antică) Magistrat superior, ales de senat, în vreme de război, de răscoale etc., pe o perioadă de șase luni, cu puteri nelimitate. 2. S. m. și f. Conducător de stat care dispune de puteri politice nelimitate. ♦ Fig. Persoană autoritară, care își impune punctul de vedere, voința; tiran, despot. – Din fr. dictateur, lat. dictator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictatorial
DICTATORIÁL, -Ă, dictatoriali, -e, adj. De dictator; autoritar; impus cu forța. [Pr.: -ri-al] – Din fr. dictatorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictatură
DICTATÚRĂ, dictaturi, s. f. 1. (În Roma antică) Demnitatea, puterea, autoritatea exercitată de un dictator. 2. Regim politic în care întreaga putere este deținută de o persoană sau un grup de persoane, într-o manieră autoritară, arbitrară, recurgând la forță și coerciție. – Din fr. dictature, lat. dictatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicteu
DICTÉU, dicteuri, s. n. (Rar) Dictare. ◊ Dicteu muzical = notare a unei linii melodice după auz. – Din fr. dictée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicton
DICTÓN, dictoane, s. n. Expresie, sentință (formulată de o personalitate celebră) devenită proverb. – Din fr. dicton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dictynna
Dictynna („Fata din plasă”), denumire purtată de Britomartis, în urma faptului că, atunci cînd s-a aruncat în valuri a fost prinsă în plasa unui pescar (v. și Britomartis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dicţie
DÍCȚIE, dicții, s. f. Modul de a pronunța cuvintele, silabele și sunetele. ♦ (În teatru, cinematograf etc.) Arta de a pronunța corect și clar un text. [Pr.: -ți-u-. – Var.: dicțiúne s. f.] – Din fr. diction, lat. dictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicție
DÍCȚIE, dicții, s. f. Modul de a pronunța cuvintele, silabele și sunetele. ♦ (În teatru, cinematograf etc.) Arta de a pronunța corect și clar un text. [Pr.: -ți-u-. – Var.: dicțiúne s. f.] – Din fr. diction, lat. dictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicţionar
DICȚIONÁR, dicționare, s. n. Operă lexicografică cuprinzând cuvintele unei limbi, ale unui dialect, ale unui domeniu de activitate, ale unui scriitor etc., organizate într-o anumită ordine (de obicei alfabetică) și explicate în aceeași limbă sau traduse într-o limbă străină. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dictionnaire, lat. dictionarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicționar
DICȚIONÁR, dicționare, s. n. Operă lexicografică cuprinzând cuvintele unei limbi, ale unui dialect, ale unui domeniu de activitate, ale unui scriitor etc., organizate într-o anumită ordine (de obicei alfabetică) și explicate în aceeași limbă sau traduse într-o limbă străină. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dictionnaire, lat. dictionarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicţionăraş
DICȚIONĂRÁȘ, dicționărașe, s. n. Diminutiv al lui dicționar; (depr.) dicționar lipsit de valoare. [Pr.: -ți-o-] – Dicționar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicționăraș
DICȚIONĂRÁȘ, dicționărașe, s. n. Diminutiv al lui dicționar; (depr.) dicționar lipsit de valoare. [Pr.: -ți-o-] – Dicționar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicţiune
DICȚIÚNE s. f. v. dicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dicțiune
DICȚIÚNE s. f. v. dicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didactic
DIDÁCTIC, -Ă, didactici, -e, adj. 1. Privitor la învățământ. ♦ Care este menit să instruiască. Literatură didactică. ♦ (Peior.) Arid, sec. – Din fr. didactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didactic
DIDÁCTIC, -Ă, didactici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la învățământ. ♦ Care este menit să instruiască. Literatură didactică. ♦ (Peior.) Arid, sec. 2. S. f. Parte a pedagogiei care se ocupă cu principiile, metodele și formele de organizare a procesului de învățământ. – Din fr. didactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didactică
DIDÁCTICĂ, didactici, s. f. 2. Parte a pedagogiei care se ocupă cu principiile, metodele și formele de organizare a procesului de învățământ. – Din fr. didactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didacticism
DIDACTICÍSM s. n. Folosire dogmatică a principiilor și metodelor didactice; tendință de a instrui cu orice preț. – Didactic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didacticist
DIDACTICÍST, -Ă, didacticiști, -ste, adj. Caracterizat prin didacticism; specific didacticismului. – Didactic + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

didahie
DIDAHÍE, didahii, s. f. (Bis.) Predică moralizatoare, cazanie. ♦ P. gener. Învățătură, morală. [Acc. și: didáhie] – Din ngr. didahí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dido
Dido, întemeietoarea legendară a cetății Carthago (Cartagina). Dido, numită și Elissa, era o prințesă de origine feniciană, fiica unui rege tirian și soră cu Pygmalion. La moartea tatălui lor cei doi frați i-au moștenit tronul. Dido s-a căsătorit cu un înalt dregător și preot al lui Heracles, pe nume Sichaeus (sau Sicharbas). Ca să pună mîna pe bogățiile acestuia, Pygmalion l-a asasinat. Nu și-a putut atinge însă scopul, pentru că Dido a încărcat într-ascuns averea lui Sichaeus pe mai multe corăbii și a fugit pe mare, împreună cu alți numeroși fenicieni, care au urmat-o. Ajunși pe coasta Africii, fugarii au cerut adăpost localnicilor. Aceștia le-au făgăduit în dar un petic de pămînt, cît vor putea cuprinde cu o piele de taur. Tăind pielea în fîșii foarte subțiri, Dido a reușit să încercuiască o întindere atît de mare de pămînt încît a ridicat pe locul acela o cetate. Prosperitatea noii așezări a atras însă privirile pizmașe ale celor din jur. Iarbas, un rege vecin, i-a cerut mîna Didonei, amenințînd cu război cetatea în cazul că avea să fie refuzat. Credincioasă memoriei primului ei soț și ca să-și scape supușii de urgia războiului, Dido și-a înălțat singură un rug funerar și s-a sinucis arzînd în flăcări. După o altă versiune (Eneida lui Vergilius), Dido s-ar fi îndrăgostit de Aeneas, care în drumul lui spre Italia a poposit pe țărmurile Carthaginei. Iubită și ulterior părăsită de erou, ea s-a sinucis. În Eneida Dido are și o soră, Anna (v. și Anna Perenna).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

didona
Didona = Dido.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

die
DÍE interj. v. di.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diecel
DIECÉL, diecei, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui diac. [Pr.: di-e-] – Diac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diecezan
DIECEZÁN, -Ă, diecezani, -e, adj. (Bis.) Eparhial. [Pr.: di-e-. – Var.: diocezán, -ă adj.] – Din fr. diocésain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dieceză
DIECÉZĂ, dieceze, s. f. (Bis.) Eparhie. [Pr.: di-e-. – Var.: diocéză s. f.] – Din fr. diocèse, lat. dioecesis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dieciţă
DIECÍȚĂ, diecițe, s. f. (Reg.) Soție de diac. [Pr.: di-e-] – Diac + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dieciță
DIECÍȚĂ, diecițe, s. f. (Reg.) Soție de diac. [Pr.: di-e-] – Diac + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diedru
DIÉDRU, diedre, s. n. Figură geometrică formată din două semiplane mărginite de dreapta lor de intersecție; porțiune de spațiu cuprinsă între aceste semiplane. ◊ (Adjectival) Unghi diedru. [Pr.: di-e-] – Din fr. dièdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dielectric
DIELÉCTRIC, -Ă, dielectrici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. Care izolează din punct de vedere electric; izolator. ◊ Constantă dielectrică = permitivitate. 2. S. m. Material izolant din punct de vedere electric și care se polarizează temporar când este introdus într-un câmp electric. [Pr.: di-e-] – Din fr. diélectrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diencefal
DIENCEFÁL, diencefale, s. n. Segment al creierului situat între trunchiul cerebral și substanța albă a encefalului. [Pr.: di-en-] – Din fr. diencéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diereză
DIERÉZĂ, diereze, s. f. Disocierea în pronunțare a unui diftong în elementele lui componente. [Pr.: di-e-] – Din fr. diérèse, lat. diaeresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diesel
DÍESEL, diesele, s. n. (În sintagma) Motor diesel (și eliptic) = motor cu ardere internă la care combustibilul, pulverizat prin injectare în aerul din cilindru, se aprinde datorită temperaturii înalte a aerului comprimat. [Pr.: dízăl] – Din fr. diesel, germ. Diesel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dieseliza
DIESELIZÁ vb. A echipa un automobil cu un motor Diesel sau a modifica structura unui motor cu aprindere prin scânteie pentru a-l face să funcționeze ca un motor Diesel. [Pron.: dizeliza] – Din fr. diéséliser.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dieselizare
DIESELIZÁRE, dieselizări, s. f. Acțiunea de a dieseliza, de a echipa un automobil cu motor Diesel sau de a modifica structura unui motor cu aprindere prin scânteie pentru a-l face să funcționeze ca un motor Diesel. – Din fr. diésélisation.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dieselizat
DIESELIZÁT adj. v. dieseliza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diespiter
Diespiter, una dintre numirile lui Iupiter.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dietă
DIÉTĂ^1, diete, s. f. Regim alimentar care elimină sau limitează consumul unor alimente sau băuturi în scop profilactic sau terapeutic. [Pr.: di-e-] – Din fr. diète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dietă
DIÉTĂ^2, diete, s. f. (În Evul Mediu) Adunare politică, organ reprezentativ al claselor privilegiate. ♦ (În unele state contemporane) Adunare legislativă. [Pr.: di-e-] – Din fr. diète, lat. dieta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dietetic
DIETÉTIC, -Ă, dietetici, -ce, adj. 1. Care aparține dietei^1, privitor la dietă^1; pe bază de dietă^1. [Pr.: di-e-] – Din fr. diététique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dietetic
DIETÉTIC, -Ă, dietetici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține dietei^1, privitor la dietă^1; pe bază de dietă^1. 2. S. f. Ramură a medicinii care studiază problema dietei^1. [Pr.: di-e-] – Din fr. diététique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dietetică
DIETÉTICĂ s. f. 2. Ramură a medicinii care studiază problema dietei^1. [Pr.: di-e-] – Din fr. diététique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dietetician
DIETETICIÁN, -Ă, dieteticieni, -e, s. m. și f. Specialist în dietetică. [Pr.: di-e-te-ti-ci-an] – Din fr. diététicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diez
DIÉZ, diezi, s. m. Semn muzical convențional pus înaintea unei note sau la începutul portativului, care arată că nota respectivă trebuie executată cu un semiton mai sus; p. ext. interval de un semiton cu care se ridică o notă sau un șir de note. ♦ (Adjectival; despre note) Ridicat cu un semiton. [Pr.: di-ez] – Din fr. dièse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difamant
DIFAMÁNT, -Ă, difamanți, -te, adj. (Livr.) Care defăimează, defăimător; compromițător pentru reputația cuiva. – Din fr. diffamant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difazat
DIFAZÁT, -Ă, difazați, -te, adj. (Despre circuite, mașini etc. electrice) Care are două faze. – Din fr. diphasé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferend
DIFERÉND, diferende, s. n. Deosebire de păreri între două sau mai multe persoane, state etc.; neînțelegere, dezacord. – Din fr. différend.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenţă
DIFERÉNȚĂ, diferențe, s. f. 1. Ceea ce deosebește o ființă de alta, un lucru de altul. ◊ Diferență specifică = trăsătură caracteristică a unei noțiuni, care o deosebește de celelalte noțiuni cuprinse în genul ei proxim. 2. Rezultatul unei scăderi matematice. 3. (Geogr:; în sintagma) Diferență de nivel = deosebire de altitudine între două puncte terestre. [Var.: (înv.) diferínță s. f.] – Din fr. différence, lat. differentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferență
DIFERÉNȚĂ, diferențe, s. f. 1. Ceea ce deosebește o ființă de alta, un lucru de altul. ◊ Diferență specifică = trăsătură caracteristică a unei noțiuni, care o deosebește de celelalte noțiuni cuprinse în genul ei proxim. 2. Rezultatul unei scăderi matematice. 3. (Geogr:; în sintagma) Diferență de nivel = deosebire de altitudine între două puncte terestre. [Var.: (înv.) diferínță s. f.] – Din fr. différence, lat. differentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenţia
DIFERENȚIÁ, diferențiez, vb. I. 1. Tranz. A stabili deosebirea între obiecte sau ființe. 2. Refl. A se deosebi de altcineva sau de altceva; a diferi. 3. Tranz. (Mat.) A calcula o diferențială. [Pr.: -ți-a] – Din fr. différencier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenția
DIFERENȚIÁ, diferențiez, vb. I. 1. Tranz. A stabili deosebirea între obiecte sau ființe. 2. Refl. A se deosebi de altcineva sau de altceva; a diferi. 3. Tranz. (Mat.) A calcula o diferențială. [Pr.: -ți-a] – Din fr. différencier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenţial
DIFERENȚIÁL, -Ă, diferențiali, -e, adj., s. n., s. f. I. Adj. Care face să se deosebească; care diferențiază. ◊ Tarif diferențial = tarif care face diferența de preț. ♦ (Mat.) Referitor la diferențe care tind către zero, care operează cu diferențe extrem de mici. ◊ Ecuație diferențială = ecuație care conține funcțiile căutate, derivatele lor și variabilele independente. Calcul diferențial = capitol al analizei matematice care are ca obiect studiul derivatelor și al diferențialelor (II 2). Geometrie diferențială = ramură a geometriei care studiază figurile geometrice cu metodele analizei matematice. II. 1. S. n. Complex de roți dințate care, angrenându-se, permit ca două roți care au o axă comună și care nu sunt solidarizate să se învârtească cu viteze diferite. 2. S. f. (Mat.) Produsul dintre derivata unei funcții și creșterea variabilei ei independente; suma produselor dintre derivatele parțiale ale unei funcții și creșterile variabilelor ei independente. [Pr.: -ți-al] – Din fr. différentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferențial
DIFERENȚIÁL, -Ă, diferențiali, -e, adj., s. n., s. f. I. Adj. Care face să se deosebească; care diferențiază. ◊ Tarif diferențial = tarif care face diferența de preț. ♦ (Mat.) Referitor la diferențe care tind către zero, care operează cu diferențe extrem de mici. ◊ Ecuație diferențială = ecuație care conține funcțiile căutate, derivatele lor și variabilele independente. Calcul diferențial = capitol al analizei matematice care are ca obiect studiul derivatelor și al diferențialelor (II 2). Geometrie diferențială = ramură a geometriei care studiază figurile geometrice cu metodele analizei matematice. II. 1. S. n. Complex de roți dințate care, angrenându-se, permit ca două roți care au o axă comună și care nu sunt solidarizate să se învârtească cu viteze diferite. 2. S. f. (Mat.) Produsul dintre derivata unei funcții și creșterea variabilei ei independente; suma produselor dintre derivatele parțiale ale unei funcții și creșterile variabilelor ei independente. [Pr.: -ți-al] – Din fr. différentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenţiat
DIFERENȚIÁT, -Ă, diferențiați, -te, adj. Care se deosebește, se distinge între două sau mai multe ființe sau lucruri; deosebit prin caracterele sale specifice. [Pr.: -ți-at] – V. diferenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferențiat
DIFERENȚIÁT, -Ă, diferențiați, -te, adj. Care se deosebește, se distinge între două sau mai multe ființe sau lucruri; deosebit prin caracterele sale specifice. [Pr.: -ți-at] – V. diferenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferenţiere
DIFERENȚIÉRE, diferențieri, s. f. Faptul de a (se) diferenția. [Pr.: -ți-e-] – V. diferenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferențiere
DIFERENȚIÉRE, diferențieri, s. f. Faptul de a (se) diferenția. [Pr.: -ți-e-] – V. diferenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferi
DIFERÍ, difér, vb. IV. Intranz. A se diferenția (de altcineva sau de altceva); a se deosebi. – Din fr. différer, lat. differre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferinţă
DIFERÍNȚĂ s. f. v. diferență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferință
DIFERÍNȚĂ s. f. v. diferență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diferit
DIFERÍT, -Ă, diferiți, -te, adj. 1. (Urmează după substantivul pe care îl determină) Care diferă, care se deosebește (de cineva sau de ceva), care nu este asemănător (cu cineva sau cu ceva); deosebit. 2. (La pl.; precedă substantivul pe care îl determină) Fel de fel de..., tot felul de...; variați, diverși, feluriți. – V. diferi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dificil
DIFICÍL, -Ă, dificili, -e, adj. 1. Care prezintă dificultăți; greu (de făcut), anevoios, complicat, greu de rezolvat. 2. (Despre persoane și despre caracterul lor) Care se împacă greu cu alții, greu de mulțumit; exigent, mofturos, capricios; susceptibil. – Din fr. difficile, lat. difficilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dificultate
DIFICULTÁTE, dificultăți, s. f. Greutate de a face ceva; anevoință. ♦ Piedică, obstacol. ◊ Expr. A face (sau a crea) dificultăți = a pune (cuiva) piedici; a opune rezistență, a se împotrivi (într-o problemă). – Din fr. difficulté, lat. difficultas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dificultos
DIFICULTÓS, -OÁSĂ, dificultoși, -oase, adj. (Livr.) Care este plin de dificultăți. – Din fr. difficultueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difluenţă
DIFLUÉNȚĂ, difluențe, s. f. Împărțire a cursului unei ape curgătoare în două brațe, la vărsarea ei în altă apă curgătoare. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. diffluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difluență
DIFLUÉNȚĂ, difluențe, s. f. Împărțire a cursului unei ape curgătoare în două brațe, la vărsarea ei în altă apă curgătoare. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. diffluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diform
DIFÓRM, -Ă, diformi, -e, adj. (Despre ființe sau despre părți ale corpului lor) Cu anomalii; urât, pocit, slut. ♦ (Rar; despre materii) Inform. – Din fr. difforme, lat. difformis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diforma
DIFORMÁ vb. I v. deforma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diformare
DIFORMÁRE s. f. v. deformare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diformat
DIFORMÁT, -Ă adj. v. deformat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diformitate
DIFORMITÁTE, diformități, s. f. Deviere, abatere de la forma normală; p. ext. urâțenie, sluțenie. – Din fr. difformité, lat. difformitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difracta
DIFRACTÁ, pers. 3 difráctă, vb. I. Refl. și tranz. A suferi sau a produce o difracție. – Din fr. diffracter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difractat
DIFRACTÁT, -Ă, difractați, -te, adj. Care a suferit o difracție. – V. difracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difracţie
DIFRÁCȚIE, difracții, s. f. Mod de propagare a undelor de lumină, radio, acustice etc. în spatele unui obstacol, prin ocolirea marginilor lui și prin abaterea aparentă de la traiectoria rectilinie. – Din fr. diffraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difracție
DIFRÁCȚIE, difracții, s. f. Mod de propagare a undelor de lumină, radio, acustice etc. în spatele unui obstacol, prin ocolirea marginilor lui și prin abaterea aparentă de la traiectoria rectilinie. – Din fr. diffraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difteric
DIFTÉRIC, -Ă, difterici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. De natura difteriei, care aparține difteriei, privitor la difterie. ◊ Anghină difterică = difterie. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) bolnavă de difterie. – Din fr. diphtérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difterie
DIFTERÍE, difterii, s. f. Boală contagioasă acută produsă de bacili, caracterizată prin formarea unor membrane false pe amigdale, pe faringe sau pe laringe, prin greutate în respirație și la înghițirea alimentelor, prin febră etc.; anghină difterică. – Din fr. diphtérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diftină
DIFTÍNĂ, (2) diftine, s. f. 1. Țesătură de bumbac, deasă și rezistentă, cu una dintre fețe pufoasă. 2. Sortiment de diftină (1). – Din fr. duvetine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diftong
DIFTÓNG, diftongi, s. m. Pronunțare în aceeași silabă a unei vocale cu o semivocală; grup de două sunete format dintr-o vocală și o semivocală care se pronunță în aceeași silabă. – Din fr. diphtongue, lat. diphtongus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diftonga
DIFTONGÁ, diftonghez, vb. I. Refl. (Despre vocale) A se transforma în diftong. ♦ Tranz. A articula o vocală transformând-o în diftong. – Din fr. diphtonguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diftongare
DIFTONGÁRE, diftongări, s. f. Acțiunea de a (se) diftonga și rezultatul ei. – V. diftonga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diftongat
DIFTONGÁT, -Ă, diftongați, -te, adj. (Despre vocale) Care a devenit diftong, rostit ca diftong. – V. diftonga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuz
DIFÚZ, -Ă, difuzi, -e, adj. Răspândit în toate părțile; împrăștiat, risipit. ♦ Care este neclar, lipsit de organizare. Stil difuz. – Din fr. diffus, lat. diffusus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuza
DIFUZÁ, difuzez, vb. I. 1. Tranz. A răspândi, a propaga o știre, o idee etc. (prin viu grai, prin presă, prin radio etc.). ♦ A distribui, a pune în vânzare o carte, o publicație etc. 2. Tranz. A propaga, a răspândi, a împrăștia în toate direcțiile sunete, lumină, căldură etc. ◊ Refl. Razele luminoase se difuzează când trec printr-un corp translucid. 3. Intranz. (Despre moleculele unui corp) A pătrunde în masa altui corp cu care se află în contact. – Din fr. diffuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzabil
DIFUZÁBIL, -Ă, difuzabili, -e, adj. Care (se) poate difuza. – Difuza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzare
DIFUZÁRE, difuzări, s. f. Acțiunea de a (se) difuza și rezultatul ei; răspândire, propagare. – V. difuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzibil
DIFUZÍBIL, -Ă, difuzibili, -e, adj. (Despre fluide) Care difuzează (3) cu ușurință. – Din fr. diffusible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzibilitate
DIFUZIBILITÁTE s. f. Proprietatea pe care o au unele corpuri de a difuza (3). – Din fr. diffusibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzie
DIFÚZIE s. f. v. difuziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuziune
DIFUZIÚNE, difuziuni, s. f. 1. Împrăștierea în toate direcțiile a razelor unui fascicul de lumină, a undelor de radio etc. care trec printr-un mediu translucid sau care se reflectă când întâlnesc o suprafață cu asperități. 2. Pătrunderea moleculelor unui corp în masa altui corp cu care vin în contact. [Pr.: -zi-u-. – Var.: difúzie s. f.] – Din fr. diffusion, lat. diffusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

difuzor
DIFUZÓR, (I) difuzoare, s. n., (II) difuzori, s. m. I. S. n. 1. Dispozitiv (în formă de pâlnie) pentru redarea sunetelor transmise pe cale electrică și răspândirea lor în mediul înconjurător. 2. Dispozitiv translucid din sticlă, porțelan etc., care împrăștie uniform lumina unei lămpi. 3. Aparat întrebuințat la extragerea prin difuziune (2) a unei substanțe. 4. Piesă a carburatorului unui motor, care pulverizează combustibilul printr-un curent de aer. II. S. m. Persoană care difuzează (presa). – Din fr. diffuseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dig
DIG, diguri, s. n. Construcție de piatră, de pământ sau de beton, executată în lungul malului unei ape ori îndreptată spre larg, servind la dirijarea cursului de apă sau la apărarea malurilor de acțiunea apei și a curenților. – Din fr. digue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digama
DIGÁMA s. m. Semivocală cu valoare de u consonantic, componenta a unor diftongi, triftongi etc. [Scris și: digamma. – Acc. și: dígama] – Din fr. digamma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digera
DIGERÁ, digér, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A mistui alimentele. [Prez. ind. și: digerez] – Din fr. digérer, lat. digerere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digerabil
DIGERÁBIL, -Ă, digerabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care se poate digera (cu ușurință); digestibil. – Din fr. digérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digerare
DIGERÁRE s. f. Acțiunea de a digera; digestie. – V. digera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digest
DIGEST, digesturi, s. n. Rezumat. ♦ Publicație periodică ce conține rezumate. [Pr.: dáigest] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digeste
DIGÉSTE s. f. pl. Culegere care cuprinde păreri ale juriștilor antici romani asupra problemelor de drept; pandecte. – Din fr. digeste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digestibil
DIGESTÍBIL, -Ă, digestibili, -e, adj. (Rar) Digerabil. – Din fr. digestible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digestie
DIGÉSTIE, digestii, s. f. Proces fiziologic complex prin care alimentele introduse în organism sunt transformate treptat în substanțe asimilabile; mistuire, digerare. – Din fr. digestion, lat. digestio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digestiv
DIGESTÍV, -Ă, digestivi, -e, adj. Referitor la digestie, care aparține digestiei. ◊ Aparat (sau tub) digestiv = totalitatea organelor cu ajutorul cărora se face digestia. – Din fr. digestif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digit
DÍGIT, digiți, s. m. (Inform., Electron.) Cifră. – Din engl. digit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digital
DIGITÁL, -Ă, digitali, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține degetelor, care se referă la degete. ◊ Amprentă digitală v. amprentă. 2. Adj. (Cib.) Care este sau poate fi reprezentat prin cifre ori prin numere. 3. Adj. (Electron.; despre aparate, dispozitive, instrumente, sisteme) Care generează, măsoară, prelucrează sau stochează semnale digitale (2). 4. S. f. (Bot.) Degețel-roșu. 5. S. f. Substanță extrasă din frunzele de degețel-roșu, folosită ca tonic al aparatului circulator. – Din fr. digital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitalină
DIGITALÍNĂ s. f. Substanță extrasă din frunzele digitalei și întrebuințată ca întăritor cardiovascular, ca diuretic etc. – Din fr. digitaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitaliza
DIGITALIZÁ, digitalizez, vb. I. Tranz. (Inform., Electron.) A transforma semnalele analogice în semnale digitale. – Digital + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitalizare
DIGITALIZÁRE, digitalizări, s. f. (Inform., electron.) Acțiunea de a digitaliza. – V. digitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitalizat
DIGITALIZÁT, -Ă, digitalizați, -te, adj. (Inform., Electron.; despre semnale analogice) Care a fost transformat în semnal digital. – V. digitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitat
DIGITÁT, -Ă, digitați, -te, adj. (Despre frunze) Care are foliolele dispuse ca degetele unei mâini deschise. – Din fr. digité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitaţie
DIGITÁȚIE s. f. Tehnica repartizării degetelor pe clapele sau pe coardele instrumentelor muzicale, pe clapele mașinii de scris etc. – Din fr. digitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitație
DIGITÁȚIE s. f. Tehnica repartizării degetelor pe clapele sau pe coardele instrumentelor muzicale, pe clapele mașinii de scris etc. – Din fr. digitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitigrad
DIGITIGRÁD, digitigrade, s. n. (La pl.) Nume dat unui grup de mamifere care se sprijină în mers numai pe degete; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. ◊ (Adjectival) Animal digitigrad. – Din fr. digitigrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digitiza
DIGITIZÁ, digitizez, vb. I. tranz. A converti un semnal electric de tip analog într-o formă digitală, recunoscută de computer. – Din engl. digitize.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

digitizare
DIGITIZÁRE, digitizări, s. f. Procesul de convertire a unui semnal electric de tip analog într-unul digital echivalent. – V. digitiza, cf. engl. digitization.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

digitizat
DIGITIZÁT adj. v. digitiza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

digitron
DIGITRÓN s. n. (Electron.) Tub cu descărcare luminescentă, cu mai mulți catozi, folosit pentru indicații alfanumerice în aparatura digitală de măsurare. – Din fr. digitron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diglosie
DIGLOSÍE s. f. 1. (Med.) Malformație constând într-o limbă bifidă. 2. Coexistența în aceeași țară a două limbi (una savantă și alta populară) sau a două stadii ale aceleiași limbi; bilingvism. – Din fr. diglossie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digraf
DIGRÁF, digrafe, s. n. (Mat.) Graf direcțional. – Din fr. digraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digresie
DIGRÉSIE s. f. v. digresiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

digresiune
DIGRESIÚNE, digresiuni, s. f. Abatere de la subiect, în vorbire sau în scris; excurs; parte a unei lucrări care conține o asemenea abatere. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv.) digrésie s. f.] – Din fr. digression, lat. digressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihai
DIHÁI adv. (Pop. și fam.; în sintagma) Mai dihai = mai mult, mai grozav, mai ceva, și mai și. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihanie
DIHÁNIE, dihănii, s. f. 1. Animal sălbatic; fiară, jivină. 2. Ființă ciudată, monstruoasă; namilă. 3. Ființă, vietate. [Pl. și: dihanii] – Din sl. dyhanije „răsuflare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihonie
DIHÓNIE, dihonii, s. f. (Reg.) Neînțelegere care degenerează în dușmănie. – Din ngr. dihónia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihor
DIHÓR, dihori, s. m. Mamifer carnivor de mărimea unei pisici, cu corpul lung, cu picioarele scurte și cu blană cafenie, care se apără de dușmani răspândind un miros urât (Putorius putorius). [Acc. și: díhor] – Probabil din sl. *dyhorŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihotomic
DIHOTÓMIC, -Ă adj. v. dicotomic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dihotomie
DIHOTOMÍE s. f. v. dicotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmar
DIJMÁR, dijmari, s. m. Persoană care strângea dijmele; dijmuitor. – Dijmă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmaş
DIJMÁȘ, dijmași, s. m. Țăran iobag obligat să plătească dijmă. – Dijmă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmaș
DIJMÁȘ, dijmași, s. m. Țăran iobag obligat să plătească dijmă. – Dijmă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmă
DÍJMĂ, dijme, s. f. (în Evul Mediu, în Țările Române) Dare care reprezenta a zecea parte din produsele principale, percepută de stăpânii feudali de la producătorii direcți; formă de rentă funciară feudală, care consta în cedarea de către țăran proprietarului funciar a unei părți din producția obținută de pe bucata de pământ primită de la acesta spre a fi lucrată în parte. – Din sl. dižma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmărit
DIJMĂRÍT s. n. Dare în bani care se plătea în Țara Românească pentru stupi și pentru porci. – Dijmă + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmui
DIJMUÍ, dijmuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A aduna dijma. 2. (Fam.) A-și face în mod abuziv parte din ceva. – Dijmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmuială
DIJMUIÁLĂ, dijmuieli, s. f. (Rar) Dijmuire. [Pr.: -mu-ia-] – Dijmui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmuire
DIJMUÍRE, dijmuiri, s. f. Acțiunea de a dijmui și rezultatul ei; dijmuială, dijmuit. – V. dijmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmuit
DIJMUÍT s. n. Dijmuire. – V. dijmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dijmuitor
DIJMUITÓR, dijmuitori, s. m. Dijmar. [Pr.: -mu-i-] – Dijmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilata
DILATÁ, dilát, vb. I. Refl. 1. (Despre unele corpuri) A-și mări dimensiunile sub influența căldurii. ◊ Tranz. Căldura dilată corpurile. 2. (Despre unele părți de organe, orificii etc.) A se mări, a se lărgi. ◊ Tranz. Atropina dilată pupila. [Prez. ind. și: dilatez] – Din fr. dilater, lat. dilatare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatabil
DILATÁBIL, -Ă, dilatabili, -e, adj. Care se poate dilata, care poate fi dilatat. – Din fr. dilatable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatant
DILATÁNT, -Ă, dilatanți, -te, adj. Dilatator. ♦ (Substantivat) Ceea ce servește pentru a dilata. – Din fr. dilatant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatare
DILATÁRE, dilatări, s. f. Acțiunea de a (se) dilata și rezultatul ei. – V. dilata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatat
DILATÁT, -Ă, dilatați, -te, adj. 1. (Despre unele corpuri) Cu dimensiunile mărite sub influența căldurii. 2. (Despre organe, părți de organe, orificii etc.) Mărit, lărgit. – V. dilata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatator
DILATATÓR, -OÁRE, dilatatori, -oare, adj. Care dilată; dilatant. ◊ (Anat.) Mușchi dilatatori = mușchi care au funcția de a dilata deschiderile pe care se inserează. ♦ (Substantivat, n.) Instrument chirurgical care servește la dilatarea unei cavități, a unui orificiu etc. – Din fr. dilatateur, lat. dilatator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilataţie
DILATÁȚIE, dilatații, s. f. Creștere a dimensiunilor unui corp sub acțiunea căldurii; dilatare. ◊ Coeficient de dilatație = creșterea unității de lungime, de suprafață sau de volum a unui corp, raportată la 1°C de creștere a temperaturii. ♦ (Med.) Mărire patologică sau terapeutică a diametrului unui orificiu, al unei cavități, al unui vas etc. – Din fr. dilatation, lat. dilatatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatație
DILATÁȚIE, dilatații, s. f. Creștere a dimensiunilor unui corp sub acțiunea căldurii; dilatare. ◊ Coeficient de dilatație = creșterea unității de lungime, de suprafață sau de volum a unui corp, raportată la 1°C de creștere a temperaturii. ♦ (Med.) Mărire patologică sau terapeutică a diametrului unui orificiu, al unei cavități, al unui vas etc. – Din fr. dilatation, lat. dilatatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatometrie
DILATOMETRÍE s. f. Procedeele de măsurare a dilatației corpurilor și metodele prin care se studiază, pe baza dilatației, transformările fizico-chimice suferite de corpuri sub influența căldurii. – Din fr. dilatométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatometru
DILATOMÉTRU, dilatometre, s. n. Aparat care măsoară dilatația corpurilor. – Din fr. dilatomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilatoriu
DILATÓRIU, -IE, dilatorii, adj. (Livr.) Care tinde la amânarea soluționării unui litigiu. – Din fr. dilatoire, lat. dilatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilauden
DILAUDÉN s. n. (Farm.) Derivat puternic al morfinei, folosit ca analgezic. [Pr.: -la-u-] – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilematic
DILEMÁTIC, -Ă, dilematici, -ce, adj. Cu caracter de dilemă; care prezintă o dilemă. – Din fr. dilémmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dilemă
DILÉMĂ, dileme, s. f. Raționament cu două soluții, dintre care trebuie aleasă una, deși ambele duc la aceeași concluzie. ♦ Alternativă care pune în dificultate. – Din fr. dilemme, lat. dilemma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diletant
DILETÁNT, -Ă, diletanți, -te, s. m. și f. Persoană care manifestă preocupări într-un domeniu al artei, al științei sau al tehnicii fără a avea pregătirea profesională corespunzătoare; persoană care se ocupă de ceva din afara profesiunii sale, numai din plăcere; amator; (peior.) persoană care nu adâncește problemele profesiunii sale. – Din fr. dilettante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diletant
DILETÁNT, -Ă, diletanți, -te, s. m. și f. Persoană care manifestă preocupări într-un domeniu al artei, al științei sau al tehnicii fără a avea pregătirea profesională corespunzătoare; persoană care se ocupă de ceva din afara profesiunii sale, numai din plăcere; amator; (peior.) persoană care nu adâncește problemele profesiunii sale. – Din fr. dilettante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diletantism
DILETANTÍSM s. n. Faptul de a se ocupa ca diletant de o ramură a artei, a științei sau a tehnicii. ♦ (Peior.) Lipsă de pregătire temeinică, de seriozitate sau de aptitudini, dovedită de cineva în propriul domeniu de activitate. – Din fr. dilettantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dili
DILÍ, dilesc, vb. IV. refl. (Fam.) A înnebuni. – Din țig. da- (part. dilo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dili
DILÍ, dilésc, vb. IV. (Arg.) 3. Refl. A înnebuni.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diligent
DILIGÉNT, -Ă, diligenți, -te, adj. (Livr.) Harnic, sârguincios, zelos. – Din lat. diligens, -ntis, fr. diligent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diligenţă
DILIGÉNȚĂ^1, diligențe, s. f. Trăsură mare, acoperită, cu care se făcea în trecut transportul regulat de poștă și de călători pe distanțe mai lungi; poștalion. – Din fr. diligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diligență
DILIGÉNȚĂ^1, diligențe, s. f. Trăsură mare, acoperită, cu care se făcea în trecut transportul regulat de poștă și de călători pe distanțe mai lungi; poștalion. – Din fr. diligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diligenţă
DILIGÉNȚĂ^2, diligențe, s. f. (Livr.) Sârguință, osteneală; zel, promptitudine. – Din lat. diligentia, fr. diligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diligență
DILIGÉNȚĂ^2, diligențe, s. f. (Livr.) Sârguință, osteneală; zel, promptitudine. – Din lat. diligentia, fr. diligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diliu
DILÍU, -ÍE, dilii, s. m. și f., adj. (Fam.) (Om) aiurit, nebun. – De la dili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diliu
DILÍU, -ÍE, dilii, adj. (Arg.) Nebun, sărit de pe fix, aiurit – Din țig. dilo.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dilua
DILUÁ, diluez, vb. I. 1. Tranz. A micșora concentrația unei soluții. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) atenua, a (se) micșora, a slăbi. [Pr.: -lu-a] – Din fr. diluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluant
DILUÁNT, diluanți, s. m. Substanță care diluează (1). [Pr.: -lu-ant] – Din fr. diluant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluare
DILUÁRE, diluări, s. f. Acțiunea de a (se) dilua. [Pr.: -lu-a-] – V. dilua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluat
DILUÁT, -Ă, diluați, -te, adj. 1. (Despre soluții) Care e mai puțin concentrat; slab. ♦ (Substantivat, n.) Soluție căreia i s-a micșorat concentrația. 2. Fig. (Despre texte, idei, stil) Dezlânat, prolix. [Pr.: -lu-at] – V. dilua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluţie
DILÚȚIE, diluții, s. f. Raportul dintre o cantitate de soluție și cantitatea de substanță dizolvată în aceasta. – Din fr. dilution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluție
DILÚȚIE, diluții, s. f. Raportul dintre o cantitate de soluție și cantitatea de substanță dizolvată în aceasta. – Din fr. dilution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluvian
DILUVIÁN, -Ă, diluvieni, -e, adj. Care ține de diluviu, provenit din diluviu, de diluviu. ♦ (Geol.; substantivat, n.) Pleistocen. [Pr.: -vi-an] – Din fr. diluvien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diluviu
DILÚVIU, diluvii, s. n. 1. Potopul biblic; p. gener. potop. 2. (Geol.) Pleistocen. – Din fr., lat. diluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimensiona
DIMENSIONÁ, dimensionez, vb. I. Tranz. A stabili, pe bază de calcul, dimensiunile unei construcții, ale unei mașini, ale unui aparat, ale unei piese etc. [Pr.: -si-o-] – Din germ. dimensionieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimensional
DIMENSIONÁL, -Ă, dimensionali, -e, adj. Care arată dimensiunea, privitor la dimensiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. dimensional, fr. dimensionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimensionare
DIMENSIONÁRE, dimensionări, s. f. Acțiunea de a dimensiona. [Pr.: -si-o-] – V. dimensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimensiune
DIMENSIÚNE, dimensiuni, s. f. 1. Mărime (lungime, lățime sau înălțime) necesară la determinarea întinderii figurilor și a corpurilor (geometrice). ◊ Expr. (Fam.) A patra dimensiune = ceva imposibil, ceva neconceput încă de mintea omenească. ♦ Spec. Mărime fizică considerată din punctul de vedere al legăturii dintre unitatea sa de măsură și unitățile mărimilor fundamentale ale unui sistem de unități de măsură. 2. Mărime, măsură, proporție. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dimension, lat. dimensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimer
DIMÉR, dimeri, s. m. Compus chimic rezultat din combinarea a două molecule identice. – Din fr. dimère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimerizat
DIMERIZÁT adj. v. dimeriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dimerlie
DIMERLÍE, dimerlii, s. f. (Reg.) Baniță (pentru cereale). [Var.: dimirlíe s. f.] – Cf. tc. demirli „de fier”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimie
DIMÍE s. f. Țesătură groasă de lână (albă), folosită la confecționarea hainelor țărănești; aba, pănură. – Din tc. dimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimineaţă
DIMINEÁȚĂ, dimineți, s. f., adv. 1. S. f. Partea de la început a zilei (din zori până la prânz). ◊ Loc. adj. și adv. De dimineață = a) (care are loc) în partea de la început a zilei, în zori, (foarte) devreme; b) (care are loc) din momentul când începe ziua, de când se face ziuă. Ziua bună se cunoaște de dimineață. ◊ Loc. adv. (Pop.) În faptul dimineții = în zori de zi. ◊ Expr. Bună dimineața! sau (pop.) dimineața bună! formulă de salut, la întâlnire, în timpul dimineții. A umbla cu bună dimineața = a) a umbla cu colindul în dimineața (sau în ajunul) Crăciunului; b) (glumeț și ir.) a umbla fără treabă (pe la vecini). 2. Adv. (În forma dimineața) În timpul dimineții (1). ◊ (În forma dimineață, după adverbele de timp „azi”, „mâine”, „poimâine”, „ieri”, „alaltăieri”) Plouă de ieri-dimineață. ♦ În fiecare dimineață (1). ♦ (În forma dimineață precedat de adverbele „mai”, „foarte”, „tare” și uneori de prep. „de”) Mai (sau foarte) devreme. – Lat. *demanitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimineață
DIMINEÁȚĂ, dimineți, s. f., adv. 1. S. f. Partea de la început a zilei (din zori până la prânz). ◊ Loc. adj. și adv. De dimineață = a) (care are loc) în partea de la început a zilei, în zori, (foarte) devreme; b) (care are loc) din momentul când începe ziua, de când se face ziuă. Ziua bună se cunoaște de dimineață. ◊ Loc. adv. (Pop.) În faptul dimineții = în zori de zi. ◊ Expr. Bună dimineața! sau (pop.) dimineața bună! formulă de salut, la întâlnire, în timpul dimineții. A umbla cu bună dimineața = a) a umbla cu colindul în dimineața (sau în ajunul) Crăciunului; b) (glumeț și ir.) a umbla fără treabă (pe la vecini). 2. Adv. (În forma dimineața) În timpul dimineții (1). ◊ (În forma dimineață, după adverbele de timp „azi”, „mâine”, „poimâine”, „ieri”, „alaltăieri”) Plouă de ieri-dimineață. ♦ În fiecare dimineață (1). ♦ (În forma dimineață precedat de adverbele „mai”, „foarte”, „tare” și uneori de prep. „de”) Mai (sau foarte) devreme. – Lat. *demanitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminua
DIMINUÁ, diminuez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai mic (din punct de vedere cantitativ, calitativ, intensiv etc.); a (se) micșora, a scădea. [Pr.: -nu-a] – Din fr. diminuer, lat. diminuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminuare
DIMINUÁRE, diminuări, s. f. Acțiunea de a (se) diminua și rezultatul ei; micșorare, scădere. [Pr.: -nu-a-] – V. diminua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminuendo
DIMINUÉNDO adv. (Muz.) Decrescendo. [Pr.: -nu-en-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminutiv
DIMINUTÍV, -Ă, diminutivi, -e, adj., s. n. (Cuvânt) derivat cu ajutorul unui sufix prin care se denumesc ființe, obiecte etc. considerate (în mod real sau afectiv) mai mici decât cele exprimate de cuvântul de bază. – Din fr. diminutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminutiva
DIMINUTIVÁ, diminutivez, vb. I. Tranz. (Lingv.) A face să devină diminutiv, a forma diminutive. – Din fr. diminutiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminutival
DIMINUTIVÁL, -Ă, diminutivali, -e, adj. (Despre sufixe, particule) Care formează diminutive; (despre cuvinte, formații lexicale) format prin derivare cu sufixe, cu particule diminutivale. – Diminutiv + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminutivare
DIMINUTIVÁRE, diminutivări, s. f. (Lingv.) Acțiunea de a diminutiva și rezultatul ei. – V. diminutiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diminutivat
DIMINUTIVÁT, -Ă, diminutivați, -te, adj. Care a devenit diminutiv. – V. diminutiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimirlie
DIMIRLÍE s. f. v. dimerlie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimisie
DIMÍSIE s. f. v. demisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimon
DÍMON s. m. v. demon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimorf
DIMÓRF, -Ă, dimorfi, -e, adj. Care prezintă dimorfism, caracterizat prin dimorfism. – Din fr. dimorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimorfism
DIMORFÍSM s. n. 1. Proprietate a unei substanțe de a cristaliza în două forme deosebite. 2. Existența a două forme distincte la una și aceeași specie de animale sau de vegetale (în funcție de sex, de sezon etc.). – Din fr. dimorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimpotrivă
DIMPOTRÍVĂ adj. invar., adv. 1. Adj. invar. Din față, din partea cealaltă, de dincolo; opus. ♦ Fig. Potrivnic, neprielnic, nefavorabil. 2. Adv. Din contra; cu totul altfel; invers. 3. Adv. (Rar) Față în față. – De^4 + împotrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimprejur
DIMPREJÚR adv., adj. invar. Din jur, din vecinătate. – De^4 + împrejur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimprejurul
DIMPREJÚRUL prep. Din jurul, din apropierea (unei ființe sau unui lucru). – De^4 + împrejurul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dimpreună
DIMPREÚNĂ adv. Împreună (1). – De^4 + împreună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

din
DIN prep. I. (Cu sens local) 1. (Introduce un atribut care arată locul unde se află cineva sau ceva, unde se întâmplă ceva) Oglinda din perete. 2. (Introduce un complement care arată punctul de plecare) A ieșit din casă. ♦ (În corelație cu prep. „în”, arată succesiunea în spațiu de la un loc la altul de același fel) Sărea din piatră în piatră. 3. (Introduce un complement sau un atribut care arată originea, proveniența) Medicament extras din plante. ◊ Din jos de... = mai jos de...; dincolo de... Din sus de... = mai sus de... II. (Cu sens temporal) 1. (Introduce un complement care arată momentul existenței, timpul când se petrece o acțiune) Îl striga din mers. 2. (Introduce un complement care indică punctul de plecare în timp) Din tinerețe. III. (Cu sens partitiv) Dintre. Într-una din zile. IV. (Introduce un complement de cauză) A greșit din neglijență. V. (Introduce un complement de mod) Povestește din amintire. VI. (Introduce un complement instrumental) Bate din palme. VII. (Construcția prepozițională indică materia din care este făcut un lucru) Mămăligă din făină necernută. VIII. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri, al unei schimbări) Ei fac din noapte zi. IX. (Pop.; introduce un complement de relație) În ce privește, în privința. Din glume îi întrece pe toți. – De^4 + în.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinadins
DINADÍNS adv. Cu un anumit scop, în mod conștient; intenționat, înadins. ◊ Cu dinadins(ul) = în mod expres, în special. Cu tot dinadinsul = a) cu toată stăruința, cu orice preț; b) cu adevărat, în adevăr. – De^4 + înadins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinadinsul
DINADÍNSUL adv. v. dinadins. [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dinafară
DINAFÁRĂ adv. (În loc. adv.) Pe dinafară = pe de rost, reproducând (întocmai) din memorie. – De^4 + în afară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinainte
DINAÍNTE adv. 1. (Local) În față, înainte. ◊ Loc. adj. De dinainte = aflat în față. ◊ Expr. A (sau a-l) lua (pe cineva) gura pe dinainte = v. gură. A nu-i trece cuiva pe dinainte = a acorda cuiva respect sau (prea multă) considerație. ♦ (Adjectival) Din față, anterior. Rândul dinainte. ♦ (Substantivat; în forma dinaintea) Jumătatea din față a corpului unui animal sau al unui om. 2. (Temporal) De mai înainte, de mai de mult. ◊ Loc. adj. De dinainte = de adineauri; de mai înainte. ♦ Din timp, de cu vreme. – De^4 + înainte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinaintea
DINAÍNTEA prep. 1. Din sau în locul aflat înaintea cuiva sau a ceva, din sau în fața cuiva sau a ceva. ♦ (Precedat de prep. „pe”) Prin fața cuiva sau a ceva. 2. Din timpul care precedă, înainte de... Anii dinaintea erei noastre. – De^4 + înaintea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinam
DINÁM, dinamuri, s. n. Generator electric de curent continuu. – Din fr. dynamo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamic
DINÁMIC, -Ă, dinamici, -ce, adj. I. 1. (Mec.) De mișcare, de forță; privitor la mișcare, la forță. 2. Plin de mișcare, de acțiune, activ; care este în continuă (și intensă) mișcare, evoluție; care se desfășoară rapid. ◊ Verb reflexiv dinamic = verb reflexiv a cărui acțiune se face cu participarea intensă sau cu un interes special din partea subiectului. El se gândește. Ea își amintește. ♦ (Despre oameni) Care dovedește forță vitală, putere de a se afirma și de a acționa; energic. – Din fr. dynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamic
DINÁMIC, -Ă, dinamici, -ce, adj., s. f. I. Adj. 1. (Mec.) De mișcare, de forță; privitor la mișcare, la forță. 2. Plin de mișcare, de acțiune, activ; care este în continuă (și intensă) mișcare, evoluție; care se desfășoară rapid. ◊ Verb reflexiv dinamic = verb reflexiv a cărui acțiune se face cu participarea intensă sau cu un interes special din partea subiectului. El se gândește. Ea își amintește. ♦ (Despre oameni) Care dovedește forță vitală, putere de a se afirma și de a acționa; energic. II. S. f. 1. Parte a mecanicii care studiază mișcarea corpurilor sub acțiunea diferitelor forțe. 2. (Tehn.) Raport între valorile maxime și minime ale unui semnal. 3. Dezvoltare intensă, schimbare continuă, bogăție de mișcare. ◊ Dinamica populației = totalitatea schimbărilor (cantitative) care au loc în cadrul unei unități de populație. – Din fr. dynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamică
DINÁMICĂ s. f. II. 1. Parte a mecanicii care studiază mișcarea corpurilor sub acțiunea diferitelor forțe. 2. (Tehn.) Raport între valorile maxime și minime ale unui semnal. 3. Dezvoltare intensă, schimbare continuă, bogăție de mișcare. ◊ Dinamica populației = totalitatea schimbărilor (cantitative) care au loc în cadrul unei unități de populație. – Din fr. dynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamism
DINAMÍSM s. n. 1. Putere vitală, forță de acțiune, de mișcare. 2. Concepție filosofică, contrară mecanicismului, care explică lumea prin existența unei forțe sau a anumitor forțe care interacționează, ireductibile la materie. – Din fr. dynamisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamita
DINAMITÁ, dinamitez, vb. I. Tranz. A pune dinamită (sau un alt exploziv) pentru a arunca în aer obstacole naturale, construcții dezafectate, obiective militare în timp de război etc. – Din fr. dynamiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamitard
DINAMITÁRD, -Ă, dinamitarzi, -de, adj. (Livr.) Anarhic, distrugător. – Din fr. dynamitard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamitare
DINAMITÁRE, dinamitări, s. f. Acțiunea de a dinamita. – V. dinamita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamită
DINAMÍTĂ s. f. Exploziv detonant care are la bază nitroglicerina. – Din fr. dynamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamiza
DINAMIZÁ, dinamizez, vb. I. Tranz. A face să devină (mai) dinamic; a stimula. – Din fr. dynamiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamizare
DINAMIZÁRE, dinamizări, s. f. Acțiunea de a dinamiza. – V. dinamiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamo-electric
DINÁMO-ELÉCTRIC, -Ă, dinamo-electrici, -ce, adj. Care transformă energia mecanică în energie electrică, privitor la această transformare. – Din fr. dynamo-électrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamograf
DINAMOGRÁF, dinamografe, s. n. Dinamometru înregistrator. – Din fr. dynamographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamometrie
DINAMOMETRÍE s. f. Măsurare a forței (contracției musculare) cu ajutorul dinamometrului. – Din fr. dynamométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinamometru
DINAMOMÉTRU, dinamometre, s. n. Instrument pentru măsurarea forțelor. – Din fr. dynamomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinapoi
DINAPÓI adv. 1. În partea din urmă; în spate, înapoi, dindărăt. ♦ (Adjectival) Care se află în spate; posterior. ♦ (Substantivat; în forma dinapoia) Jumătatea din spate a corpului unui animal sau al unui om. 2. De la spate, din urmă, dindărăt. – De^4 + înapoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinapoia
DINAPÓIA prep. Înapoia, în spatele (cuiva sau a ceva), în partea din urmă (a ceva sau a cuiva), după (cineva sau ceva); dindărătul. [Pr.: -po-ia] – De^4 + înapoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinar
DINÁR, dinari, s. m. 1. Monedă de aur sau de argint de origine arabă, care a circulat în trecut și în Europa. 2. Unitate monetară curentă în Algeria, Bahrein, Iordania, Iraq, Serbia, Kuweit, Libia, Tunisia, Yemen. – Din ngr. dinárion, fr. dinar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinastic
DINÁSTIC, -Ă, dinastici, -ce, adj. Privitor la dinastie, care aparține dinastiei. ♦ (Despre oameni, curente etc.) Partizan al dinastiei. – Din fr. dynastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinastie
DINASTÍE, dinastii, s. f. Succesiune de suverani din aceeași familie; familie domnitoare. ♦ Succesiune de oameni celebri din aceeași familie. – Din fr. dynastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinatron
DINATRÓN s. n. (Electron.) (În sintagma) Efect dinatron = scădere a curentului între doi electrozi ai unui tub electronic la creșterea tensiunii dintre ei. – Din engl., fr. dynatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dină
DÍNĂ, dine, s. f. (Fiz.) Unitate de măsură a forței, egală cu forța care imprimă unui corp cu masa de un gram accelerația de un centimetru pe secundă la pătrat. – Din fr. dyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinăuntru
DINĂÚNTRU adv. Din interior. ♦ (Adjectival) Care se află înăuntru, în interior. [Var.: dinlăúntru adv.] – De^4 + înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dincoace
DÍNCOACE adv. În partea aceasta, în partea dinspre vorbitor. ♦ (Adjectival) Care se află în partea dinspre vorbitor. ◊ Loc. adj. De dincoace = care se află în partea aceasta (dinspre vorbitor). ◊ Loc. prep. Dincoace de... = în partea aceasta (dinspre vorbitor). De dincoace de... = din partea aceasta. [Acc. și: dincoáce] – De^4 + încoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dincolo
DÍNCOLO adv. 1. În partea cealaltă, în partea opusă vorbitorului. ◊ Loc. adj. De dincolo = care se află în cealaltă parte; care se află peste hotare. ◊ Loc. prep. Dincolo de... = a) în partea cealaltă a...; b) în afară de... Pe dincolo = în partea cealaltă (trecând de-a curmezișul sau pe ocolite), prin cealaltă parte. ♦ (Bis.) În lumea cealaltă, în lumea de apoi. 2. (În corelație cu „ici”, „colo”, „aici” etc.) În altă parte. Aici înflorește o floare, dincolo un copac. ◊ Expr. Așa și pe dincolo = așa cum s-a spus mai sus, în felul în care se cunoaște sau într-un fel pe care vorbitorul nu vrea să-l spună. [Acc. și: dincólo] – De^4 + încolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dincotro
DINCOTRÓ adv. (Adesea în propoziții interogative) Din care direcție, de unde, din ce parte. – De^4 + încotro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dindărăt
DINDĂRẮT adv. Dinapoi. ♦ (Adjectival) Care se află dinapoi, în spate. – De^4 + îndărăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dindărătul
DINDĂRẮTUL prep. Dinapoia. – De^4 + îndărătul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dineu
DINÉU, dineuri, s. n. Masă de seară (de gală). [Pl. și: dinee] – Din fr. dîner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dingo
DÍNGO, dingo, s. m. Specie de câine sălbatic din Australia (Canis dingo). – Din fr. dingo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinioare
DINIOÁRE adv. (Reg.) Adineauri. [Pr.: -ni-oa-] – Lat. de una hora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinlăuntru
DINLĂÚNTRU adv. v. dinăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dino
Dino, una dintre cele trei fiice monstruoase ale lui Phorcys și Ceto (v. și Graeae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dinoceras
DINOCÉRAS, dinocerași, s. m. Mamifer fosil asemănător cu rinocerul, cu caninii foarte dezvoltați. – Din fr. dinocéras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinoteriu
DINOTÉRIU s. m. Mamifer fosil proboscidian mai mare decât elefantul, cu doi fildeși curbați în jos și fixați pe maxilarul inferior. – Din fr. dinothérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinozaur
DINOZÁUR, dinozauri, s. m. Reptilă fosilă uriașă din ordinul dinozaurienilor. [Pr.: -za-ur] – Din fr. dinosaure, it. dinosauro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinozaurian
DINOZAURIÁN, dinozaurieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile fosile de dimensiuni gigantice, având unele caractere intermediare între reptile, păsări și mamifere; (și la sg.) animal din acest ordin. ◊ (Adjectival) Reptilă dinozauriană. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. dinosaurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinspre
DÍNSPRE prep. 1. (Introduce un complement care arată punctul de plecare al acțiunii) Din direcția... 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Cam spre..., aproximativ în momentul... Dinspre seară. 3. (Introduce un complement indirect care arată originea, descendența) Din partea, după. Văr dinspre tată. – De^4 + înspre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dintâi
DINTẤI num. (De obicei precedat de „cel”) Primul dintr-o serie de obiecte, ființe, fenomene de același fel. ♦ (Adverbial) În primul moment, (mai) întâi. ♦ (Adjectival) Primul ca importanță, ca valoare, ca rang etc. dintre mai mulți. [Var.: (reg.) dentắi num.] – De^4 + întâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinte
DÍNTE, dinți, s. m. 1. Fiecare dintre organele osoase mici, acoperite cu un strat de smalț, situate în cavitatea bucală a majorității vertebratelor și servind de obicei pentru a rupe, a mesteca și a fărâmița alimentele; p. restr. fiecare dintre organele osoase mici așezate în partea din față a maxilarelor. ◊ Dinte de lapte = fiecare dintre dinții care le cresc copiilor în primii ani ai vieții și care cad mai târziu, fiind înlocuiți cu dinții definitivi. ◊ Expr. Soare cu dinți = soare pe timp geros, răcoros sau ploios. A se ține de ceva cu dinții = a nu ceda cu niciun preț, a nu renunța nicidecum la ceva. Înarmat până în dinți = v. înarmat. A-i scoate (cuiva) și dinții din gură = a-i lua (cuiva) tot ce are, a sărăci (pe cineva). A-și arăta dinții = a amenința; a se manifesta în mod nefavorabil. Printre dinți = (în legătură cu verbe de declarație) neclar, nedeslușit (și cu nemulțumire). A avea un dinte împotriva (sau contra) cuiva = a avea un motiv de nemulțumire, de supărare sau de dușmănie împotriva cuiva. ♦ Compuse: dintele-dracului = plantă erbacee cu flori albe, roșii-purpurii sau verzui așezate în spice (Polygonum hydropiper); (porumb) dinte-de-cal (sau dintele-calului) = varietate de porumb cu boabe mari, late și albicioase, cu un șănțuleț la vârf. 2. Fiecare dintre crestăturile, zimții, proeminențele (ascuțite și regulate) de pe marginea unor unelte sau piese de mașină; fiecare dintre colții pieptenelui, ai greblei, ai grapei etc. 3. Înălțime stâncoasă, izolată, cu pereții abrupți; colț. – Lat. dens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dintotdeauna
DINTOTDEAÚNA adv. De o veșnicie, din vecie. (din de^4 + întotdeauna) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dintre
DÍNTRE prep. 1. (Introduce un atribut care arată locul ocupat de cineva sau de ceva între două sau mai multe obiecte) Care se află între..., în mijlocul... Spațiul dintre pat și masă. ♦ (Introduce un complement care arată punctul de plecare) Din mijlocul... Iese luna dintre nori. 2. (Introduce un atribut care arată detașarea unui obiect din mijlocul mai multora de același fel) Printre, între, din. Dintre sute de elevi. 3. (Introduce un atribut exprimând o corelație sau o alternanță) Între. Raportul dintre parte și întreg. 4. (Introduce un atribut care indică răstimpul dintre două momente cunoscute) Situat între... Momentul dintre noapte și zi. 5. (Introduce un atribut care exprimă un raport de reciprocitate) Care există între... S-au întărit legăturile dintre ei. – De^4 + între.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dintru
DÍNTRU prep. (Mai ales înaintea lui „un”, „al”, „însul”, „acest”, „o dată”, cu elidarea vocalei finale proprii) 1. (Cu sens local) Din, dinspre. Privește dintr-un colț al sălii. ◊ Dintr-acolo = din partea aceea. 2. (Partitiv) Din. Vorbește cu unii dintre noi. ♦ (Indicând apartenența) Facem parte dintr-o lume nouă. 3. (Cu sens temporal; introduce un complement circumstanțial care indică momentul plecării) De la. Pleacă dintr-o clipă într-alta. ♦ (Introduce un atribut care indică timpul desfășurării unei acțiuni) Din, petrecut în... Mi-a povestit o întâmplare dintr-o dimineață de vară. 4. (Introduce un complement care indică originea, proveniența) Din. Planta se dezvoltă dintr-o sămânță. 5. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri) Din. Și-a făcut o scurtă dintr-un palton. ♦ (Introduce un complement indirect care arată starea de la care se trece) Se trezește dintr-un somn greu. 6. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Cu. A nimerit dintr-un foc (de pușcă). ◊ Loc. adv. Dintr-odată = cu o singură mișcare; pe neașteptate; brusc, deodată. 7. (Introduce un complement instrumental) Cu. Are pensie și trăiește dintr-însa. 8. (Introduce un atribut care indică materia) Din. Mănăstirea dintr-un Lemn. 9. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Din cauza. S-a supărat dintr-o nimica toată. – De^4 + întru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţa
DINȚÁ, dințez, vb. I. Tranz. A face dinți (2) pe marginea unui obiect. – Din dințat (derivat regresiv) sau din dinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dința
DINȚÁ, dințez, vb. I. Tranz. A face dinți (2) pe marginea unui obiect. – Din dințat (derivat regresiv) sau din dinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţar
DINȚÁR, dințare, s. n. 1. Unealtă cu care se înclină dinții fierăstrăului de o parte și de alta a pânzei lui. 2. Grătar în dreptul scocului morii. – Dinte + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințar
DINȚÁR, dințare, s. n. 1. Unealtă cu care se înclină dinții fierăstrăului de o parte și de alta a pânzei lui. 2. Grătar în dreptul scocului morii. – Dinte + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţare
DINȚÁRE, dințări, s. f. Acțiunea de a dința și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Totalitatea dinților unui obiect. – V. dința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințare
DINȚÁRE, dințări, s. f. Acțiunea de a dința și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Totalitatea dinților unui obiect. – V. dința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţat
DINȚÁT, -Ă, dințați, -te, adj. Cu dinți; crestat sau tăiat în formă de dinți; zimțat. – Dinte + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințat
DINȚÁT, -Ă, dințați, -te, adj. Cu dinți; crestat sau tăiat în formă de dinți; zimțat. – Dinte + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţărit
DINȚĂRÍT s. n. (Glumeț) Plată care urma să fie dată de creștini unui turc, fiindcă și-a obosit dinții mâncând în casa lor. – Dinte + suf. -ărit (după tc. diș-parasi „bani de dinți”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințărit
DINȚĂRÍT s. n. (Glumeț) Plată care urma să fie dată de creștini unui turc, fiindcă și-a obosit dinții mâncând în casa lor. – Dinte + suf. -ărit (după tc. diș-parasi „bani de dinți”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţătură
DINȚĂTÚRĂ s. f. Parte dințată a unui obiect. ♦ Spec. Totalitatea zimților de pe marginea unei mărci poștale. – Dința + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințătură
DINȚĂTÚRĂ s. f. Parte dințată a unui obiect. ♦ Spec. Totalitatea zimților de pe marginea unei mărci poștale. – Dința + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţişor
DINȚIȘÓR, dințișori, s. m. Diminutiv al lui dinte. – Dinte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințișor
DINȚIȘÓR, dințișori, s. m. Diminutiv al lui dinte. – Dinte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dinţură
DÍNȚURĂ, dințuri, s. f. Plantă erbacee cu flori roșii sau albe dispuse în spice, care crește prin semănături sau ierburi (Odontites rubra). – Dinte + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dințură
DÍNȚURĂ, dințuri, s. f. Plantă erbacee cu flori roșii sau albe dispuse în spice, care crește prin semănături sau ierburi (Odontites rubra). – Dinte + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diocezan
DIOCEZÁN, -Ă adj. v. diecezan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioceză
DIOCÉZĂ s. f. v. dieceză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diochea
DIOCHEÁ vb. I v. deochea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diocheat
DIOCHEÁT, -Ă adj. v. deocheat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diochetură
DIOCHETÚRĂ s. f. v. deochetură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diochi
DIÓCHI s. n. v. deochi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diodă
DIÓDĂ, diode, s. f. Element al unui circuit electric cu doi electrozi, care are o rezistență mică față de un sens de trecere a curentului electric și foarte mare față de sensul opus; tub electronic care are doi electrozi (dintre care unul emite electroni). ◊ Diodă tunel = diodă de construcție specială folosită ca amplificator și generator de oscilații. Diodă stabilizatoare de tensiune = diodă folosită ca element de referință în stabilizatoarele de tensiune și de curent. Diodă (electro)luminescentă = diodă cu emisie luminoasă la trecerea curentului electric prin ea; led. [Pr.: di-o-] – Din fr. diode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioic
DIÓIC, -Ă, dioici, -ce, adj. (Despre plante unisexuate) Care are florile mascule și femele pe indivizi deosebiți ai aceleiași specii. [Pr.: di-o-ic] – Din fr. dioïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diomede
Diomede = Diomedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

diomedes
Diomedes 1. Fiul zeului Ares și rege al Thraciei, vestit pentru faptul că-și hrănea caii cu carne omenească. A fost ucis de Heracles, la porunca lui Eurystheus (v. și Heracles). 2. Erou etolian, care a participat la războiul împotriva Troiei. Era fiul lui Tydeus și al lui Deiphyle, una dintre fiicele lui Adrastus. A participat la expediția epigonilor împotriva cetății Thebae (v. și Adrastus). În ciclul troian el este prietenul și tovarășul nedespărțit al lui Odysseus, pe care-l însoțește în toate misiunile mai grele (intervenția făcută de Odysseus pe lîngă Agamemnon ca s-o sacrifice pe Iphigenia, plecarea lui Odysseus la Lemnos ca să-l caute pe Philoctetes rănit etc.). Diomedes este un luptător curajos, care seamănă moartea în rîndul troienilor. O rănește în luptă și pe Aphrodite, faptă care-i atrage mînia zeiței. După terminarea războiului, Diomedes se întoarce acasă dar, fiindcă acolo află de infidelitatea soției lui, Aegiale, părăsește meleagurile natale și o pornește din nou prin lume. Poposește pe țărmurile Italiei și se stabilește la curtea regelui Daunus. După o versiune s-ar fi căsătorit chiar cu fiica regelui și ar fi trăit acolo pînă la adînci bătrîneți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

diona
Diona = Dione.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dionaea
Dionaea, denumire purtată de Aphrodite ca fiică a lui Zeus și a Dionei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dione
Dione, mama Aphroditei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dioneea
Dioneea = Dionaea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dionină
DIONÍNĂ s. f. (Fam.) Medicament pe bază de morfină, folosit ca analgezic al tusei. [Pr.: di-o-] – Din fr. dionine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dionisiac
DIONISIÁC, -Ă, dionisiaci, -ce, adj. 1. (În sintagma) Sărbătorile (sau serbările) dionisiace (și substantivat, f. pl.) = serbări organizate în Grecia antică în cinstea zeului Dionysos. 2. (În opoziție cu apolinic) Care are o atitudine afectivă cu impulsuri pasionale, exaltate sau iraționale. [Pr.: di-o-ni-si-ac] – Din fr. dionysiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dionisii
Dionisii = Dionysia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dionisos
Dionis(os) = Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dionysia
Dionysia, serbări în cinstea lui Dionysus, celebrate mai întîi în Grecia, apoi în întreaga lume veche.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dionysus
Dionysus, în mitologia greacă, zeul vinului și al viței de vie, denumit (la romani) și Bacchus. Era de asemenea poreclit Bromius, Liber, Lyaeus etc. Dionysus era una dintre cele mai importante divinități cunoscute în vechime și al cărei cult era răspîndit în întreaga lume. El era fiul lui Zeus cu muritoarea Semele, fiica regelui Cadmus și a Harmoniei. Făcea deci parte din cea de-a doua generație de olimpieni. Se spunea că, îndemnată de Hera, Semele l-a rugat pe Zeus să i se arate în toată forța și splendoarea sa zeiască. Zeus îi împlinește ruga: el i se înfățișează ca un nor de foc. Neputînd suporta însă strălucirea acestei priveliști, Semele cade fulgerată și naște, înainte de vreme. Zeus ia copilul și-l adăpostește în propria lui coapsă de unde, la termenul stabilit, se naște viu și nevătămat Dionysus. (De aceea se spunea că Dionysus era zeul „care s-a născut de două ori”). Ca să-și pună la adăpost copilul de gelozia Herei, Zeus îl încredințează regelui Athamas și soției acestuia, Ino, ca să-l crească. În casa lor Dionysus trăiește travestit în haine femeiești pentru a nu fi recunoscut. Hera îi dă totuși de urmă și, drept răzbunare, le ia mințile lui Ino și lui Athamas. Atunci Zeus îl trimite pr Dionysus departe, la Nysa, și-l dă în grija nimfelor de acolo ca să-l crească (v. și Hyades). Cînd s-a făcut mare, Dionysus a început să cutreiere întreaga lume: Aegyptus, Syria, Phrygia, Thracia și, în sfîrșit, India, răspîndind peste tot în drum cultul lui. Pe cei care i-au stat împotrivă i-a pedepsit aspru, fie luîndu-le mințile (ca, de pildă, regelui Lycurgus, lui Pentheus, Agave etc.), fie metamorfozîndu-i în rechini (ca, de exemplu, pe pirații care voiau să-l vîndă ca sclav în drum spre Naxos). În sfîrșit, Dionysus a coborît în Infern ca să caute acolo umbra mamei lui și să-i redea viața. Hades s-a învoit să i-o dea și Dionysus a dus-o pe Semele cu sine în Olympus. El a mai participat la lupta zeilor cu giganții și se spunea că l-ar fi ucis pe Eurytus cu o lovitură de tirs. Este de asemenea cunoscut episodul dragostei dintre Ariadne și zeu, după ce aceasta fusese părăsită de către Theseus (v. și Ariadne). Cultul lui Dionysus era răspîndit în întreaga lume veche. La serbările date în cinstea lui (dionysia sau bacchanalia) participa toată lumea dar, mai ales, femeile. Atunci zeul era sărbătorit în cîntece și dansuri, adesea cu caracter orgiastic. Dionysus era închipuit însoțit de un cortegiu alcătuit din bacchante, sileni, satiri etc. Misterele lui Dionysus s-au celebrat în Italia pînă tîrziu în epoca imperială.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dioptric
DIÓPTRIC, -Ă, dioptrici, -ce, adj. 1. Care este în legătură cu refracția luminii, care aparține acestei refracții. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioptric
DIÓPTRIC, -Ă, dioptrici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care este în legătură cu refracția luminii, care aparține acestei refracții. 2. S. f. Parte a opticii care studiază fenomenele de refracție a luminii. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioptrică
DIÓPTRICĂ s. f. 2. Parte a opticii care studiază fenomenele de refracție a luminii. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioptrie
DIOPTRÍE, dioptrii, s. f. Unitate de măsură a puterii unei lentile, având la bază puterea lentilei cu distanța focală de un metru. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioptru
DIÓPTRU, dioptre, s. n. (Fiz.) 1. Suprafață care separă două medii transparente cu indici de refracție diferiți. 2. Dispozitiv sau instrument optic care determină linia de vizare spre un punct dat. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioram
DIORÁM s. n. v. dioramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioramă
DIORÁMĂ, diorame, s. f. Tablou de mari dimensiuni (alcătuit din mai multe planuri), așezat într-o sală obscură și care, sub efectul unui joc de lumini, dă spectatorului impresia realității. ♦ Reprezentare spațială a unei porțiuni de ecosistem, în care se expun, în muzee, animale împăiate, manechine etc. [Pr.: di-o-. Var.: (înv.) diorám s. n.] – Din fr. diorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioramic
DIORÁMIC, -Ă, dioramici, -ce, adj. Care aparține unei diorame, privitor la o dioramă. [Pr.: di-o-] – Din fr. dioramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diorie
DIORÍE, diorii, s. f. (Înv.) Termen de plată; scadență, soroc. [Pr.: di-o-] – Din ngr. dioría.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diorit
DIORÍT, diorite, s. n. Rocă eruptivă grăunțoasă, cenușie-verzuie, folosită ca piatră de construcție și ca ornament. [Pr.: di-o-] – Din fr. diorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioscuri
Dioscuri, se numeau cei doi frați, Castor și Pollux, fiii lui Zeus (Dios), născuți din unirea acestuia cu Leda. Ei le aveau drept surori pe Helena și pe Clytaemnestra. Cum Leda era însă soția muritorului Tyndareus, regele Lacedaemonului, copiii ei purtau și numele de tindarizi. Pentru că Leda se împreunase în aceeași noapte și cu Zeus – care luase înfățișarea unei lebede – și cu bărbatul ei, cele două perechi de gemeni care au ieșit din ouăle născute de ea au fost atribuite atît lui Zeus, cît și lui Tyndareus, în felul următor: Helena și Pollux – născuți cu Zeus, iar Castor și Clytaemnestra – cu Tyndareus. Cei doi frați, Castor și Pollux, unul muritor iar celălalt părtaș la nemurire datorită părintelui lui divin, erau simbolul vitejiei și al dragostei frățești. Au participat amîndoi la vînătoarea mistrețului din Calydon (v. și Meleager), la expediția argonauților, au organizat ei înșiși o expediție împotriva Atticii ca s-o elibereze pe sora lor Helena, răpită de către Theseus, au luptat alături de Iason în Iolcus etc. Într-o bună zi însă Castor e ucis într-o luptă pe care cei doi o dădeau – ca de obicei luptînd alături – împotriva lui Idas și a lui Lynceus. Rănit și el, Pollux e învăluit într-un nor de către Zeus și ridicat la ceruri. El nu vrea însă să se bucure de nemurirea pe care i-o oferă tatăl său, dacă fratele lui trebuie să rămînă printre cei morți, în Infern. Împlinindu-i ruga, Zeus îi împarte nemurirea cu Castor. În felul acesta cei doi frați rămîn și după moarte nedespărțiți, petrecînd alături, o zi din două, printre zeii nemuritori. După o altă legendă, Castor și Pollux au fost transformați după moarte de Zeus într-o constelație, a Gemenilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dioxid
DIOXÍD, dioxizi, s. m. (Chim.) Bioxid. [Pr.: di-o-] – Din fr. dioxyde, engl. dioxide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dioxină
DIOXÍNĂ s. n. Grup de substanțe foarte toxice, care pot să apară în sinteza unor erbicide, dezinfectanți etc. [Pr.: di-o-] – Din fr. dioxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipetal
DIPETÁL, -Ă, dipetali, -e, adj. (Despre corole) Care are două petale; (despre flori, plante) care are corola formată din două petale. – Din fr. dipétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplegie
DIPLEGÍE, diplegii, s. f. Paralizie bilaterală. – Din fr. diplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplocefal
DIPLOCEFÁL, -Ă, diplocefali, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Făt monstruos) care prezintă diplocefalie. – Din fr. diplocéphal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplocefalie
DIPLOCEFALÍE, diplocefalii, s. f. (Med.) Monstruozitate caracterizată prin existența a două capete pe un trunchi. – Din fr. diplocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplococ
DIPLOCÓC, diplococi, s. m. Fiecare dintre germenii patogeni care produc pneumonia, meningita etc. – Din fr. diplocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplodoc
DIPLODÓC, diplodoci, s. m. Reptilă dinozauriană fosilă, amfibie, erbivoră, cu gâtul și coada foarte lungi. – Din fr., lat. diplodocus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplograf
DIPLOGRÁF, diplografe, s. n. Mașină de scris care funcționează simultan cu două feluri de caractere. – Din fr. diplographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diploid
DIPLOÍD, -Ă, diploide, adj. (Biol.; despre celule organice sau organisme) Cu număr dublu de cromozomi. ◊ Fază diploidă = perioadă în dezvoltarea unor organisme în care numărul de cromozomi ai celulelor obișnuite este dublu în raport cu acela al celulelor sexuale. [Pr.: -plo-id] – Din fr. diploïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diploidie
DIPLOIDÍE s. f. (Biol.) Caracter al celulelor sau organismelor diploide. [Pr.: -plo-i-] – Din fr. diploïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomat
DIPLOMÁT^1, -Ă, diplomați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care a obținut o diplomă. – Din fr. diplômé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomat
DIPLOMÁT^2, -Ă, diplomați, -te, s. m. și f., s. n., adj. I. 1. S. m. și f. Reprezentant oficial al unui stat bucurându-se de privilegii și imunități în țara unde își îndeplinește misiunea. 2. S. m. și f. Persoană care știe cum să trateze o afacere, cum să se comporte într-o situație (pentru a-și atinge scopurile). 3. Adj. Care denotă calcul, abilitate (în comportare); diplomatic^2. II. S. n. Prăjitură preparată dintr-o cremă aromată cu adaos de frișcă și fructe zaharisite. – Din fr. diplomate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomatic
DIPLOMÁTIC^1, -Ă, diplomatici, -ce, adj. 2. (Rar) Care aparține diplomelor și documentelor oficiale vechi, privitor la aceste diplome și documente. – Din fr. diplomatique, lat. diplomaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomatic
DIPLOMÁTIC^2, -Ă, diplomatici, -ce, adj. Referitor la diplomație sau la diplomați^2, care aparține diplomației sau diplomaților^2. ♦ Diplomat^2. – Din fr. diplomatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomatic
DIPLOMÁTIC^1, -Ă, diplomatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină auxiliară a istoriei care cercetează diplomele și documentele oficiale vechi și le stabilește autenticitatea. 2. Adj. (Rar) Care aparține diplomelor și documentelor oficiale vechi, privitor la aceste diplome și documente. – Din fr. diplomatique, lat. diplomaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomatică
DIPLOMÁTICĂ s. f. 1. Disciplină auxiliară a istoriei care cercetează diplomele și documentele oficiale vechi și le stabilește autenticitatea. – Din fr. diplomatique, lat. diplomaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomaţie
DIPLOMAȚÍE, (2) diplomații, s. f. 1. Activitate desfășurată de un stat prin reprezentanții săi diplomatici, în scopul realizării politicii sale externe. 2. Comportare abilă, subtilă, șireată. 3. Carieră, profesie de diplomat^2. 4. Totalitatea reprezentanților constituiți în corp diplomatic. – Din fr. diplomatie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomație
DIPLOMAȚÍE, (2) diplomații, s. f. 1. Activitate desfășurată de un stat prin reprezentanții săi diplomatici, în scopul realizării politicii sale externe. 2. Comportare abilă, subtilă, șireată. 3. Carieră, profesie de diplomat^2. 4. Totalitatea reprezentanților constituiți în corp diplomatic. – Din fr. diplomatie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplomă
DÍPLOMĂ, diplome, s. f. 1. Act oficial care certifică pregătirea profesională a unei persoane, un anumit titlu etc. 2. Act eliberat unui premiant, unui participant la o expoziție sau la un concurs, prin care se recunoaște valoarea acestuia. 3. (În Evul Mediu) Act prin care se acorda cuiva un titlu de noblețe, anumite privilegii etc. – Din fr. diplôme, lat. diploma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diplopie
DIPLOPÍE, diplopii, s. f. Tulburare a vederii care constă în perceperea dublă a imaginii unui obiect. – Din fr. diplopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipnoi
DIPNÓI, dipnoi, s. m. (La pl.) Grup de pești care respiră atât prin branhii cât și prin plămâni; (și la sg.) pește din acest grup. ◊ (Adjectival) Pești dipnoi. – Cf. fr. dipnoé, dipnoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipod
DIPÓD, -Ă, dipozi, -de, adj. (Despre versuri) Care este format din două picioare metrice. – Din fr. dipode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipodie
DIPODÍE s. f. Vers format din două picioare metrice. – Din fr. dipodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipol
DIPÓL, dipoli, s. m. 1. Circuit electric cu două borne de acces pentru conectarea la o rețea exterioară. 2. (În sintagma) Dipol electric = a) sistem de două sarcini electrice apropiate, egale și de semn contrar; b) antenă de telecomunicații formată din două conductoare dispuse și alimentate simetric. – Din germ. Dipol, fr. dipôle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipolar
DIPOLÁR, -Ă, dipolari, -e, adj. Care aparține dipolilor, privitor la dipoli. – Din fr. dipolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipsoman
DIPSOMÁN, -Ă, dipsomani, -e, s. m. și f. (Med.) Bolnav de dipsomanie; alcoolic. – Din fr. dipsomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipsomanie
DIPSOMANÍE s. f. (Med.) Nevoie patologică irezistibilă de a bea alcool; alcoolism cronic. – Din fr. dipsomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipter
DIPTÉR, diptere, s. n. I. (La pl.) Ordin de insecte cu o singură pereche de aripi și cu aparatul bucal adaptat pentru supt sau pentru înțepat și supt; (și la sg.) insectă din acest ordin. ♦ (Adjectival; despre insecte) Cu două aripi. II. Edificiu antic înconjurat cu două șiruri de coloane. ◊ (Adjectival) Templu dipter. [Var.: diptéră s. f.] – Din fr. diptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dipteră
DIPTÉRĂ s. f. v. dipter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diptic
DIPTÍC, diptice, s. n. Icoană sau tablou alcătuit din două piese legate între ele încât să se poată deschide și închide ca o carte. ♦ P. gener. Operă literară sau muzicală alcătuită din două părți. [Acc. și: díptic] – Din fr. diptyque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirae
Dirae v. Erinyes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dirce
Dirce, soția lui Lycus, regele cetății Thebae. A chinuit-o pe Antiope, prima soție a lui Lycus, și, drept pedeapsă, a fost ucisă de către fiii acesteia, Amphion și Zethus (v. și Antiope, Amphion).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dire
Dire = Dirae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

direclie
DIRECLÍE, direclii, s. f. Monedă de argint bătută în Spania, care a circulat în Țările Române în vremea lui Caragea. – Din tc. direkli „cu stâlpi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direct
DIRÉCT, -Ă, direcți, -te, adj., s. f., adv. 1. Adj. Care duce la țintă, de-a dreptul, fără ocol; drept. ◊ În linie directă = din tată în fiu. 2. S. f. Lovitură dată de un boxer cu mâna întinsă drept înainte. 3. Adv. De-a dreptul, fără ocol. 4. Adj. Care se face, are loc fără intermediar sau fără ascunzișuri, fățiș; nemijlocit. ◊ Vot direct = vot exprimat prin participarea la urnă a fiecărui cetățean. Impozit direct = impozit asupra venitului sau proprietății, perceput pe baza unor roluri nominale. Complement direct = complement care determină un verb tranzitiv. Vorbire directă sau stil direct = procedeu sintactic și stilistic de redare fidelă a spuselor sau gândurilor cuiva. 5. Adv. Fără intermediar, în mod nemijlocit; fără ascunzișuri, fățiș. ◊ Expr. A fi (sau a face) direct răspunzător (de ceva) = a răspunde (sau a face să răspundă) personal și integral (de faptele sale). 6. Adv. (În sintagma) Mărimi direct proporționale = mărimi al căror raport este de asemenea natură încât creșterea sau scăderea uneia de un număr de ori provoacă creșterea sau scăderea celeilalte de același număr de ori. – Din fr. direct, lat. directus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directiv
DIRECTÍV, -Ă, directivi, -e, adj. 1. (Rar) Care indică direcția, privitor la direcție. 2. (Tehn.) Care are direcție fixă. – Din fr. directif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directivă
DIRECTÍVĂ, directive, s. f. Instrucțiune generală dată de un organ superior celor din subordinea sa. – Din fr. directive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directivitate
DIRECTIVITÁTE s. f. Proprietate a unui emițător sau receptor de a radia, respectiv de a capta unde (acustice sau electromagnetice) preferențial în sau din anumite direcții. – Din fr. directivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

director
DIRECTÓR^1, -OÁRE, directori, -oare, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Care dirijează sau conduce ceva, care indică direcția. ◊ Roți directoare = roțile din față ale unui vehicul, cu ajutorul cărora se stabilește direcția de mers. Plan director = hartă sau plan al unei regiuni la scara de 1/20 000. Linie directoare = linie fixă pe care alunecă altă linie care, prin mișcarea ei în spațiu, descrie o suprafață. ♦ Fig. Care indică linia de conduită, care îndrumează (activitatea). 2. S. f. (Mat.) Curbă pe care se sprijină generatoarele rectilinii ale unei suprafețe riglate. 3. S. n. (Elt.) Element care mărește directivitatea unei antene. – Din fr. directeur, lat. director.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

director
DIRÉCTOR^2, -OÁRE, directori, -oare, s. m. și f. Persoană care conduce o întreprindere, o instituție, o publicație etc. sau un sector al acestora; funcție deținută de această persoană. – Din fr. directeur, lat. director.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directoraş
DIRECTORÁȘ, directorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui director^2. – Director^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directoraș
DIRECTORÁȘ, directorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui director^2. – Director^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directorat
DIRECTORÁT, directorate, s. n. Funcția de director^2; perioadă cât cineva este director^2. ♦ (Concr.) Local unde este instalată o direcție. – Din fr. directorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

directorial
DIRECTORIÁL, -Ă, directoriali, -e, adj. Al directorului^2, privitor la director^2. [Pr.: -ri-al] – Din fr. directorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţie
DIRÉCȚIE, direcții, s. f. I. 1. Orientare în spațiu a unei ființe, a unui obiect, a unei acțiuni etc.; sens de desfășurare a unei acțiuni. ◊ Loc. adv. În toate direcțiile = peste tot, pretutindeni. 2. (Mat.) Proprietate comună a tuturor dreptelor paralele cu o dreaptă fixă dată. II. 1. Acțiunea de a conduce, de a dirija (o instituție, o întreprindere etc.); conducere. 2. Post, funcție de director^2; p. ext. durata acestei funcții. 3. Organ de conducere a unei întreprinderi, instituții, organizații etc. ◊ Direcție de scenă = regie. ♦ Subdiviziune în sistemul de organizare a unui minister, a unui organ central etc., care conduce o anumită ramură de activitate a instituției respective. 4. Biroul directorului^2. III. Ansamblul organelor folosite pentru conducerea unui autovehicul. ♦ (Și în sintagma bară de direcție) Bară de oțel articulată la ambele capete de roțile unui vehicul și care servește la orientarea roților într-o anumită direcție. [Var.: direcțiúne s. f.] – Din fr. direction, lat. directio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcție
DIRÉCȚIE, direcții, s. f. I. 1. Orientare în spațiu a unei ființe, a unui obiect, a unei acțiuni etc.; sens de desfășurare a unei acțiuni. ◊ Loc. adv. În toate direcțiile = peste tot, pretutindeni. 2. (Mat.) Proprietate comună a tuturor dreptelor paralele cu o dreaptă fixă dată. II. 1. Acțiunea de a conduce, de a dirija (o instituție, o întreprindere etc.); conducere. 2. Post, funcție de director^2; p. ext. durata acestei funcții. 3. Organ de conducere a unei întreprinderi, instituții, organizații etc. ◊ Direcție de scenă = regie. ♦ Subdiviziune în sistemul de organizare a unui minister, a unui organ central etc., care conduce o anumită ramură de activitate a instituției respective. 4. Biroul directorului^2. III. Ansamblul organelor folosite pentru conducerea unui autovehicul. ♦ (Și în sintagma bară de direcție) Bară de oțel articulată la ambele capete de roțile unui vehicul și care servește la orientarea roților într-o anumită direcție. [Var.: direcțiúne s. f.] – Din fr. direction, lat. directio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţiona
DIRECȚIONÁ, direcționez, vb. I. Tranz. A orienta, a îndruma într-un anumit sens. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcționa
DIRECȚIONÁ, direcționez, vb. I. Tranz. A orienta, a îndruma într-un anumit sens. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţional
DIRECȚIONÁL, -Ă, direcționali, -e, adj. Care arată direcția; care emite într-o singură direcție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcțional
DIRECȚIONÁL, -Ă, direcționali, -e, adj. Care arată direcția; care emite într-o singură direcție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţionare
DIRECȚIONÁRE, direcționări, s. f. Acțiunea de a direcționa. [Pr.: -ți-o-] – V. direcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcționare
DIRECȚIONÁRE, direcționări, s. f. Acțiunea de a direcționa. [Pr.: -ți-o-] – V. direcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţionat
DIRECȚIONÁT, -Ă, direcționați, -te, adj. Care a fost orientat într-un anumit sens. – V. direcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcționat
DIRECȚIONÁT, -Ă, direcționați, -te, adj. Care a fost orientat într-un anumit sens. – V. direcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcţiune
DIRECȚIÚNE s. f. v. direcție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direcțiune
DIRECȚIÚNE s. f. v. direcție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diregător
DIREGĂTÓR s. m. v. dregător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diregătorie
DIREGĂTORÍE s. f. v. dregătorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

direge
DIRÉGE vb. III v. drege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirept
DIRÉPT, -EÁPTĂ adj. v. drept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dires
DIRÉS^1 s. n. v. dres^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dires
DIRÉS^2, -EÁSĂ adj. v. dres^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirham
DIRHÁM, dirhami, s. m. Unitate monetară principală în Maroc. – Din fr. dirham.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirigenţie
DIRIGENȚÍE, dirigenții, s. f. Îndrumare și supraveghere a unei clase de elevi de către un diriginte; oră de clasă la care are loc în mod special această îndrumare. – Diriginte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirigenție
DIRIGENȚÍE, dirigenții, s. f. Îndrumare și supraveghere a unei clase de elevi de către un diriginte; oră de clasă la care are loc în mod special această îndrumare. – Diriginte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diriginte
DIRIGÍNTE, -Ă, diriginți, -te, s. m. și f. 1. Profesor însărcinat cu dirigenția unei clase de elevi. 2. (În trecut) Director al unei școli primare rurale. 3. Șef al unui oficiu poștal sau vamal. 4. P. restr. Responsabil al unei farmacii. – După fr. dirigeant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirigui
DIRIGUÍ, diriguiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A conduce, a dirija. – Din lat. dirigere (după cârmui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diriguitor
DIRIGUITÓR, -OÁRE, diriguitori, -oare, adj. (Rar; și substantivat) Care conduce, călăuzește, dirijează; conducător. [Pr.: -gu-i-] – Dirigui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirija
DIRIJÁ, dirijez, vb. I. Tranz. A conduce, a îndruma o instituție, o organizație, o activitate etc. ♦ Spec. A conduce o orchestră, un cor (în calitate de dirijor). – Din fr. diriger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijabil
DIRIJÁBIL, -Ă, dirijabili, -e, s. n., adj. 1. S. n. Aerostat de formă cilindrică, cu secțiune circulară sau ovală și cu extremitățile alungite, prevăzut cu o nacelă pentru călători și cu mijloace proprii de propulsie și de mișcare în orice direcție. 2. Adj. Care poate fi dirijat. – Din fr. dirigeable (după dirija).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijare
DIRIJÁRE, dirijări, s. f. Acțiunea de a dirija; conducere, îndrumare. – V. dirija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijat
DIRIJÁT, -Ă, dirijați, -te, adj. Care este supus unei acțiuni de îndrumare, conducere și control. – V. dirija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijism
DIRIJÍSM s. n. Concepție economică care susține intervenția statului în economia de piață. – Din fr. dirigisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijor
DIRIJÓR, -OÁRE, dirijori, -oare, s. m. și f. Persoană care conduce o orchestră sau un cor. – Dirija + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirijoral
DIRIJORÁL, -Ă, dirijorali, -e, adj. Care aparține dirijorului, specific sau necesar dirijorului. – Dirijor + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dirt-track
DIRT-TRACK s. n. Cursă motociclistă cu circuit închis, care are loc pe o pistă cu zgură (și adesea cu obstacole). [Pr.: dắrt-trec] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dis-de-dimineaţă
DIS-DE-DIMINEÁȚĂ adv. Foarte de dimineață; în zorii zilei. [Var.: (pop.) des-de-dimineáță, des-dimineáță adv.] – Dis- + de^4 + dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dis-de-dimineață
DIS-DE-DIMINEÁȚĂ adv. Foarte de dimineață; în zorii zilei. [Var.: (pop.) des-de-dimineáță, des-dimineáță adv.] – Dis- + de^4 + dimineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disamară
DISAMÁRĂ, disamare, s. f. Fruct uscat format din două samare. – Din fr. disamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disartrie
DISARTRÍE s. f. (Med.) Tulburare constând în articularea defectuoasă a cuvintelor. – Din fr. dysarthrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disc
DISC^1, discuri, s. n. 1. Placă circulară și plată de o anumită greutate, pe care o aruncă atleții discoboli la distanță. ♦ Probă de atletism care se practică cu acest obiect. 2. Orice obiect de formă circulară și plată. ◊ Plug cu disc = plug cu tracțiune mecanică, a cărui parte tăietoare este constituită din una sau mai multe plăci circulare și plate, care taie și răstoarnă brazda. (Fiz.) Discul lui Newton = placă circulară împărțită în șapte sectoare colorate, reproducând culorile spectrului solar și care, prin rotire rapidă, apare albă sau gri, demonstrând sinteza luminii albe. 3. Semnal mobil de formă circulară care indică unui tren reducerea vitezei. 4. Placă circulară din material plastic, care servește la înregistrarea și reproducerea vocii, a sunetelor etc. cu ajutorul unui aparat special. ◊ Disc de frecvență = disc^1 (4) cu înregistrări speciale, folosit la verificarea și măsurarea caracteristicilor de redare ale pick-up-urilor. ♦ Muzică înregistrată pe un disc^1 (4). 5. (În sintagmele) Disc intervertebral = cartilaj fibros și elastic așezat între două vertebre alăturate și contribuind la solidarizarea lor. Hernie de disc = hernie a unui disc intervertebral. – Din fr. disque, lat. discus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disc
DISC^2, discuri, s. n. Taler (circular) de metal (prețios) pe care se strâng în biserică, de la credincioși, bani pentru nevoile cultului sau pe care se pune agnețul (la oficierea căsătoriilor). [Var.: díscos s. n.] – Din sl. disk(os)ŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disc-jockey
DISC-JOCKEY, disc-jockey, s. m. Prezentator într-o discotecă, la radio etc. de muzică ușoară și de dans înregistrată. [Pr.: -gióchei] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discernământ
DISCERNĂMẤNT s. n. Facultatea de a discerne. – Din fr. discernement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discerne
DISCÉRNE, discérn, vb. III. Tranz. A deosebi, a distinge lucrurile unele de altele; a judeca limpede, cu pătrundere și cu precizie. – Din fr. discerner, lat. discernere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discernere
DISCÉRNERE s. f. Acțiunea de a discerne. – V. discerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dischetă
DISCHÉTĂ, dischete, s. f. Disc constituind suportul magnetic al informației cu care se operează în informatică. – Din fr. disquette, engl. diskete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dischinezie
DISCHINEZÍE, dischinezii, s. f. Proces patologic caracterizat prin alterarea mecanismului de reglare a activității motorii a organelor contractile. ◊ Dischinezie biliară = încetinire a secreției biliare. – Din fr. dyscinésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplina
DISCIPLINÁ, disciplinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) obișnui cu spiritul de disciplină, de ordine. – Din fr. discipliner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplinabil
DISCIPLINÁBIL, -Ă, disciplinabili, -e, adj. Care poate fi disciplinat. – Disciplina + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplinar
DISCIPLINÁR, -Ă, disciplinari, -e, adj. (Adesea adverbial) Conform cu disciplina, privitor la disciplină, urmărind disciplina sau disciplinarea. ◊ Pedeapsă (sau sancțiune) disciplinară = sancțiune care se aplică unei persoane pentru încălcarea regulilor de disciplină a muncii din instituția sau organizația în care activează. Pe cale disciplinară = prin pedeapsă disciplinară. – Din fr. disciplinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplinare
DISCIPLINÁRE, disciplinări, s. f. Acțiunea de a (se) disciplina. – V. disciplina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplinat
DISCIPLINÁT, -Ă, disciplinați, -te, adj. Care se supune din proprie inițiativă disciplinei și ordinii, care manifestă spirit de disciplină. – V. disciplina. Cf. fr. discipliné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disciplină
DISCIPLÍNĂ, (2) discipline, s. f. 1. Totalitatea regulilor de comportare și de ordine obligatorii pentru membrii unei colectivități. ♦ Ordine; spirit de ordine, deprindere cu o ordine strictă. 2. Ramură a unei științe; p. gener. știință. – Din fr. discipline, lat. disciplina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discipol
DISCÍPOL, discipoli, s. m. Persoană care primește învățătura de la un maestru; învățăcel, elev, ucenic. ♦ Persoană care adoptă, urmează și continuă doctrina, învățătura, principiile cuiva. [Var.: discípul s. m.] – Din lat. discipulus. Cf. fr. disciple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discipul
DISCÍPUL s. m. v. discipol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disco
DÍSCO adj. invar., s. m. (Muzică) de factură modernă; după care se dansează în discoteci. – Din engl., fr. disco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discobol
DISCOBÓL, -Ă, discoboli, -e, s. m. și f. Atlet aruncător de disc^1. – Din fr. discobole, lat. discobolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discofil
DISCOFÍL, -Ă, discofili, -e, s. m. și f. Amator de muzică înregistrată pe discuri; colecționar de discuri. – Din fr. discophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discofilie
DISCOFILÍE s. f. Pasiune de a colecționa discuri^1 (4). – Din fr. discophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discografic
DISCOGRÁFIC, -Ă, discografici, -ce, adj. 1. De disc^1 (4). 2. De discografie (1). – Din fr. discographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discografie
DISCOGRAFÍE, discografii, s. f. 1. Totalitatea discurilor^1 (4) înregistrate de un cântăreț, de o formație etc. 2. (Med.) Radiografie a unui disc intervertebral. – Din fr. discographie, engl. discography.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discoidal
DISCOIDÁL, -Ă, discoidali, -e, adj. Care este în formă de disc^1, cu aspect de disc^1. [Pr.: -co-i-] – Din fr. discoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disconfort
DISCONFÓRT s. n. Lipsă de confort. ♦ Stare neplăcută de nesiguranță, de insatisfacție. – Din engl. discomfort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discontinuitate
DISCONTINUITÁTE, discontinuități, s. f. Lipsă de continuitate; intermitență. ♦ (Mat., Fiz.) Variație bruscă și în salturi a valorii unei mărimi; trecere de la o valoare la alta fără parcurgerea mărimilor intermediare. [Pr.: -nu-i-] – Din fr. discontinuité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discontinuu
DISCONTÍNUU, -UĂ, discontinui, -ue, adj. Care este lipsit de continuitate; intermitent. [Pr.: -nu-u] – Din fr. discontinu, lat. discontinuus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discopatie
DISCOPATÍE, discopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile discurilor intervertebrale. – Din fr. discopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discorda
DISCORDÁ, pers. 3 discordează, vb. I. 1. Intranz. A fi în discordanță, a nu concorda, a nu se potrivi. 2. Refl. (Despre instrumente muzicale cu coarde) A se dezacorda. – Din fr. discorder, lat. discordare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordant
DISCORDÁNT, -Ă, discordanți, -te, adj. Nepotrivit, distonant, nearmonios, strident. ◊ Strate discordante = strate ale scoarței Pământului ale căror suprafețe de stratificație nu sunt paralele între ele. – Din fr. discordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordanţă
DISCORDÁNȚĂ, discordanțe, s. f. Nepotrivire flagrantă între două sau mai multe elemente, fenomene etc.; distonanță, dezacord. ♦ (Geol.) Poziția unor strate discordante. – Din fr. discordance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordanță
DISCORDÁNȚĂ, discordanțe, s. f. Nepotrivire flagrantă între două sau mai multe elemente, fenomene etc.; distonanță, dezacord. ♦ (Geol.) Poziția unor strate discordante. – Din fr. discordance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordare
DISCORDÁRE, discordări, s. f. Acțiunea de a (se) discorda și rezultatul ei. – V. discorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordat
DISCORDÁT, -Ă, discordați, -te, adj. 1. (Despre instrumente muzicale cu coarde) Dezacordat. ♦ (Despre arcuri) Care nu este întins sau încordat suficient. 2. Fig. (Rar; despre oameni) Indispus, posomorât. – V. discorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discordia
Discordia, la romani, zeița vrajbei, numită în mitologia greacă Eris (v. Eris).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

discordie
DISCÓRDIE, discordii, s. f. Neînțelegere, dezbinare între oameni, colectivități etc.; disensiune, dezacord; p. ext. ceartă, vrajbă; dușmănie. – Din lat., it. discordia. Cf. fr. discorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discos
DÍSCOS s. n. v. disc^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discotecă
DISCOTÉCĂ, discoteci, s. f. 1. Colecție de discuri^1 (4); p. ext. mobilă cu rafturi în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru păstrarea și audierea discurilor^1. 2. Local în care se ascultă muzică modernă înregistrată și se dansează. – Din fr. discothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discount
DISCOUNT, discounturi, s. n. Rabat comercial. [Pr.: discắunt] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrazic
DISCRÁZIC, -Ă, discrazici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de discrazie. – Din fr. dyscrasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrazie
DISCRAZÍE, discrazii, s. f. Stare generală morbidă caracterizată prin tulburări ale umorilor organismului. – Din fr. dyscrasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discredit
DISCRÉDIT s. n. (Rar) Pierdere sau micșorare a prestigiului, a considerației, a influenței, a încrederii de care se bucură cineva sau ceva. – Din fr. discrédit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discredita
DISCREDITÁ, discreditez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde creditul, considerația, încrederea altora; a (se) compromite. – Din fr. discréditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreditare
DISCREDITÁRE s. f. Faptul de a (se) discredita; compromitere. – V. discredita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreditat
DISCREDITÁT, -Ă, discreditați, -te, adj. Care și-a pierdut creditul, considerația, bunul renume; compromis. – V. discredita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrepant
DISCREPÁNT, -Ă, discrepanți, -te, adj. Care arată o nepotrivire flagrantă, un dezacord evident, o mare deosebire. – Din it. discrepante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrepanţă
DISCREPÁNȚĂ, discrepanțe, s. f. Nepotrivire sau deosebire flagrantă între lucruri, aspecte, fenomene etc. – Din it. discrepanza, lat. discrepantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrepanță
DISCREPÁNȚĂ, discrepanțe, s. f. Nepotrivire sau deosebire flagrantă între lucruri, aspecte, fenomene etc. – Din it. discrepanza, lat. discrepantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discret
DISCRÉT, -Ă, discreți, -te, adj. I. 1. (Despre oameni) Care știe să păstreze un secret ce i s-a încredințat; care este rezervat, reținut în vorbe și în acțiuni. ♦ (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Caracteristic omului discret (1). ♦ (Adverbial) Fără a atrage atenția. 2. Fig. (Despre obiecte) Care nu atrage atenția, nu șochează. II. 1. (Mat.) Mulțime discretă = mulțime care conține numai puncte izolate. 2. (Fiz.) Alcătuit din semnale distincte. – Din fr. discret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreţie
DISCRÉȚIE s. f. 1. Însușirea de a fi discret. ◊ Expr. A păstra discreția = a nu răspândi o știre, a nu divulga un secret încredințat. ♦ Rezervă în atitudine, reținere în vorbe și în fapte. 2. Fig. Calitatea de a nu atrage atenția, de a nu șoca (prin aspect). 3. (Fam.; în loc. adv. și expr.) La discreție = fără nicio restricție, din belșug. La discreția cuiva = la dispoziția cuiva. [Var.: (înv.) discrețiúne s. f.] – Din fr. discrétion, lat. discretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreție
DISCRÉȚIE s. f. 1. Însușirea de a fi discret. ◊ Expr. A păstra discreția = a nu răspândi o știre, a nu divulga un secret încredințat. ♦ Rezervă în atitudine, reținere în vorbe și în fapte. 2. Fig. Calitatea de a nu atrage atenția, de a nu șoca (prin aspect). 3. (Fam.; în loc. adv. și expr.) La discreție = fără nicio restricție, din belșug. La discreția cuiva = la dispoziția cuiva. [Var.: (înv.) discrețiúne s. f.] – Din fr. discrétion, lat. discretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreţionar
DISCREȚIONÁR, -Ă, discreționari, -e, adj. 1. Care e lăsat la bunul-plac al cuiva; arbitrar. 2. (Jur.) Putere discreționară = prerogativă recunoscută de lege în unele state unor organe de stat de a lua măsuri, fără a fi îngrădite în inițiativa lor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. discrétionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreționar
DISCREȚIONÁR, -Ă, discreționari, -e, adj. 1. Care e lăsat la bunul-plac al cuiva; arbitrar. 2. (Jur.) Putere discreționară = prerogativă recunoscută de lege în unele state unor organe de stat de a lua măsuri, fără a fi îngrădite în inițiativa lor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. discrétionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discreţiune
DISCREȚIÚNE s. f. v. discreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrețiune
DISCREȚIÚNE s. f. v. discreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discrimina
DISCRIMINÁ, discriminez, vb. I. Tranz. A separa, a face deosebire, a face distincție, a distinge. – Din lat., it. discriminare, fr. discriminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discriminant
DISCRIMINÁNT, -Ă, discriminanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Rar) Discriminatoriu. 2. S. m. Expresie matematică formată din coeficienții unei ecuații de gradul doi. – Din fr. discriminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discriminare
DISCRIMINÁRE, discriminări, s. f. Acțiunea de a discrimina și rezultatul ei. 1. Deosebire, distincție netă făcută între mai multe obiecte, idei etc. 2. Politică prin care un stat sau o categorie de cetățeni ai unui stat sunt lipsiți de anumite drepturi pe baza unor considerente nelegitime. ◊ Discriminare rasială = segregație. – După fr. discrimination, lat. discriminatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discriminatoriu
DISCRIMINATÓRIU, -IE, discriminatorii, adj. Care face sau creează o discriminare; discriminant. – Din lat. discriminator, -oris, fr. discriminatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discromatop
DISCROMATÓP, -Ă, discromatopi, -e, s. m. și f. (Med.) Discromatopsie. – Din fr. dyschromatope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discromatopsic
DISCROMATÓPSIC, -Ă, discromatopsici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) 1. Adj. De discromatopsie. 2. S. m. și f. Persoană care suferă de discromatopsie. – Din fr. dyschromatopsique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discromatopsie
DISCROMATOPSÍE s. f. (Med.) Incapacitate de a distinge culorile. – Din fr. dyschromatopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discromie
DISCROMÍE, discromii, s. f. (Med.) Tulburare de durată în pigmentarea pielii. – Din fr. dyschromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discui
DISCUÍ, discuiesc, vb. IV. Tranz. A lucra pământul (pentru mărunțirea bulgărilor, afânare, distrugerea buruienilor etc.) cu ajutorul discuitorului, al plugului cu disc^1 etc. – Disc^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuire
DISCUÍRE, discuiri, s. f. Acțiunea de a discui. – V. discui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuitor
DISCUITÓR, discuitoare, s. n. Unealtă agricolă formată dintr-o grapă cu discuri^1, folosită la discuire. [Pr.: -cu-i-] – Discui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disculpa
DISCULPÁ, discúlp, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) dezvinovăți. ♦ Tranz. A recunoaște că un acuzat nu este vinovat (și a-l scoate din cauză). – Din fr. disculper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disculpare
DISCULPÁRE, disculpări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a (se) disculpa; dezvinovățire. – V. disculpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discurs
DISCÚRS, discursuri, s. n. Specie a genului oratoric, constând dintr-o expunere făcută în fața unui auditoriu pe o temă politică, morală etc.; cuvântare. ♦ (Înv.) Tratare în scris a unui subiect de natură științifică sau literară. – Din fr. discours, lat. discursus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discursiv
DISCURSÍV, -Ă, discursivi, -e, adj. 1. Care se realizează prin trecere logică de la premise la concluzie prin mai multe etape intermediare. 2. (Despre memorie) Care se dispersează, se împrăștie. 3. Care nu se supune unei continuități riguroase. – Din fr. discursif, lat. discursivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discursivitate
DISCURSIVITÁTE s. f. Caracterul discursiv (1) al unei idei, fraze, expuneri etc.; însușirea unei expuneri de a fi clară, explicită, de a se întemeia pe raționament. – Discursiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuta
DISCUTÁ, discút, vb. I. 1. Intranz. A vorbi, a sta de vorbă cu cineva despre ceva; a conversa. 2. Tranz. A analiza, a examina o lucrare, un proiect, o lege etc. în cadrul unui grup sau al unui colectiv. – Din fr. discuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discutabil
DISCUTÁBIL, -Ă, discutabili, -e, adj. Care poate fi discutat; neconvingător, îndoielnic. – Din fr. discutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discutare
DISCUTÁRE s. f. Faptul de a discuta. – V. discuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuţie
DISCÚȚIE, discuții, s. f. 1. Schimb de păreri, de vederi; convorbire, conversație. ♦ Conversație animată în contradictoriu; controversă, dispută; ceartă. ◊ Loc. adv. Fără discuție = fără îndoială; neîndoios, indiscutabil. ◊ Expr. Nu (mai) încape discuție = desigur. 2. Analiză, examinare, dezbatere minuțioasă a unei probleme, făcută de obicei în cadrul unui colectiv organizat. [Var.: discuțiúne s. f.] – Din fr. discussion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuție
DISCÚȚIE, discuții, s. f. 1. Schimb de păreri, de vederi; convorbire, conversație. ♦ Conversație animată în contradictoriu; controversă, dispută; ceartă. ◊ Loc. adv. Fără discuție = fără îndoială; neîndoios, indiscutabil. ◊ Expr. Nu (mai) încape discuție = desigur. 2. Analiză, examinare, dezbatere minuțioasă a unei probleme, făcută de obicei în cadrul unui colectiv organizat. [Var.: discuțiúne s. f.] – Din fr. discussion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuţiune
DISCUȚIÚNE s. f. v. discuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

discuțiune
DISCUȚIÚNE s. f. v. discuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disdedimineaţă
DIS-DE-DIMINEAȚĂ adv. foarte devreme. v. dis. (Dicționar universal al limbei române, ed. 8., de Lazăr Șăineanu)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

disdedimineață
DIS-DE-DIMINEAȚĂ adv. foarte devreme. v. dis. (Dicționar universal al limbei române, ed. 8., de Lazăr Șăineanu)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diseară
DISEÁRĂ adv. În seara zilei curente; astă-seară. ◊ În diseară = spre seară, pe înserat; (fiind vorba de poziția Soarelui) aproape de asfințit. [Pr.: (reg.) desáră. – Var.: deseáră adv.] – De^4 + seară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diseca
DISECÁ, diséc, vb. I. Tranz. A efectua o disecție. ♦ Fig. A analiza ceva în mod minuțios pentru a scoate în evidență caracteristici sau aspecte ascunse, necunoscute. – Din fr. disséquer, lat. dissecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disecare
DISECÁRE, disecări, s. f. Acțiunea de a diseca și rezultatul ei; disecție. – V. diseca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disecţie
DISÉCȚIE, disecții, s. f. Deschidere a unui organism, urmată de separarea și analizarea metodică a componentelor lui, prin mijloace chirurgicale, în scopul studierii anatomice sau al realizării unei operații; disecare. – Din fr. dissection, lat. dissectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disecție
DISÉCȚIE, disecții, s. f. Deschidere a unui organism, urmată de separarea și analizarea metodică a componentelor lui, prin mijloace chirurgicale, în scopul studierii anatomice sau al realizării unei operații; disecare. – Din fr. dissection, lat. dissectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disemina
DISEMINÁ, diseminez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrăștia (în toate părțile), a (se) risipi. – Din diseminare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diseminare
DISEMINÁRE, diseminări, s. f. Împrăștiere, răspândire (în toate părțile). ♦ Spec. Răspândire pe cale naturală a semințelor, fructelor, polenului etc. în momentul maturizării lor. ♦ Răspândire în organismul unei ființe a agenților unei boli. – După fr. dissémination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diseminat
DISEMINÁT, -Ă, diseminați, -te, adj. Răspândit; împrăștiat (în toate părțile), risipit. – V. disemina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disensiune
DISENSIÚNE, disensiuni, s. f. Neînțelegere sau ceartă cauzată de nepotrivirea de interese, de păreri etc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dissension, lat. dissensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disepal
DISEPÁL, -Ă, disepali, -e, adj. (Despre caliciu) Care are două sepale; (despre flori, plante) care are caliciul format din două sepale. – Din fr. disépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diserta
DISERTÁ, disertez, vb. I. Intranz. (Rar) A ține o disertație. – Din fr. disserter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disertaţie
DISERTÁȚIE, disertații, s. f. Expunere științifică asupra unei probleme. ♦ Spec. Lucrare științifică susținută în public de autor, pentru dobândirea unui grad științific. [Var.: dizertáție s. f.] – Din fr. dissertation, lat. dissertatio. Cf. rus. disertațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disertație
DISERTÁȚIE, disertații, s. f. Expunere științifică asupra unei probleme. ♦ Spec. Lucrare științifică susținută în public de autor, pentru dobândirea unui grad științific. [Var.: dizertáție s. f.] – Din fr. dissertation, lat. dissertatio. Cf. rus. disertațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfagie
DISFAGÍE s. f. (Med.) Dificultate în înghițirea alimentelor în afecțiuni ale gurii, faringelui și esofagului. – Din fr. dysphagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfazie
DISFAZÍE s. f. (Med.) Afazie. – Din fr. dysphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfonie
DISFONÍE s. f. (Med.) Modificare temporară sau permanentă a timbrului și intensității vocii datorită unor leziuni ale coardelor vocale, ale nervilor laringieni sau ale unor centri nervoși superiori. – Din fr. dysphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disforie
DISFORÍE s. f. (Med.) Tulburare a dispoziției (3) manifestată printr-o stare (penibilă) de tristețe și frică, însoțită uneori de iritabilitate extremă și de agresivitate. – Din fr. dysphorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncţie
DISFÚNCȚIE, disfuncții, s. f. 1. (Med.) Tulburare a funcției unui organ, aparat sau sistem. 2. (Tehn.) Reducere a adaptării sau integrării unui subsistem la sistemul din care face parte. – Din germ. Disfunktion, it. disfunzione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncție
DISFÚNCȚIE, disfuncții, s. f. 1. (Med.) Tulburare a funcției unui organ, aparat sau sistem. 2. (Tehn.) Reducere a adaptării sau integrării unui subsistem la sistemul din care face parte. – Din germ. Disfunktion, it. disfunzione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncţional
DISFUNCȚIONÁL, -Ă, disfuncționali, -e, adj. Care se referă la disfuncție. – Disfuncție + suf. -onal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncțional
DISFUNCȚIONÁL, -Ă, disfuncționali, -e, adj. Care se referă la disfuncție. – Disfuncție + suf. -onal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncţionalitate
DISFUNCȚIONALITÁTE, disfuncționalități, s. f. Lipsă de funcționalitate. – Disfuncțional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disfuncționalitate
DISFUNCȚIONALITÁTE, disfuncționalități, s. f. Lipsă de funcționalitate. – Disfuncțional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disgrafie
DISGRAFÍE s. f. (Med.) Perturbare patologică a scrisului, care se deformează devenind neciteț. – Din fr. dysgraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disgravidie
DISGRAVIDÍE s. f. Tulburare patologică ce apare în cursul gravidității; gestoză. – Pref. dis- + gravidă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disident
DISIDÉNT, -Ă, disidenți, -te, s. m. și f. Persoană care are păreri sau opinii deosebite față de colectivitatea, organizația etc. din care face parte. ◊ (Adjectival) Grup disident. [Var.: dizidént, -ă s. m. și f.] – Din fr. dissident, lat. dissidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disidenţă
DISIDÉNȚĂ, disidențe, s. f. Atitudine, manifestare de disident. ♦ (Concr.) Grup de persoane cu opinii diferite de acelea ale majorității; sciziune formată prin acțiunea unui astfel de grup. [Var.: dizidénță s. f.] – Din fr. dissidence, lat. dissidentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disidență
DISIDÉNȚĂ, disidențe, s. f. Atitudine, manifestare de disident. ♦ (Concr.) Grup de persoane cu opinii diferite de acelea ale majorității; sciziune formată prin acțiunea unui astfel de grup. [Var.: dizidénță s. f.] – Din fr. dissidence, lat. dissidentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimetrie
DISIMETRÍE, disimetrii, s. f. Lipsă de simetrie; asimetrie. – Din fr. dissymétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimila
DISIMILÁ, pers. 3 disimilează, vb. I. Refl. (Despre sunetele vorbirii) A suferi o disimilație. – Din fr. dissimiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimilare
DISIMILÁRE, disimilări, s. f. (Fon.) Faptul de a se disimila; disimilație. – V. disimila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimilaţie
DISIMILÁȚIE, disimilații, s. f. (Fon.) Modificare sau dispariție a unui sunet dintr-un cuvânt sub influența altui sunet, identic sau asemănător (din acel cuvânt); disimilare. – Din fr. dissimilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimilație
DISIMILÁȚIE, disimilații, s. f. (Fon.) Modificare sau dispariție a unui sunet dintr-un cuvânt sub influența altui sunet, identic sau asemănător (din acel cuvânt); disimilare. – Din fr. dissimilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimilitudine
DISIMILITÚDINE s. f. (Rar) Lipsă de asemănare; deosebire. – Din fr. dissimilitude, lat. dissimilitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimula
DISIMULÁ, disimulez, vb. I. Tranz. A ascunde adevărata față a unui lucru, a unei situații etc. (dându-i o aparență înșelătoare); a camufla, a masca. ♦ Fig. A deghiza. – Din fr. dissimuler, lat. dissimulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimulare
DISIMULÁRE, disimulări, s. f. Acțiunea de a disimula și rezultatul ei; camuflare, mascare. – V. disimula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimulat
DISIMULÁT, -Ă, disimulați, -te, adj. Care ascunde (sub un aspect înșelător) adevărata înfățișare a lucrurilor, a situațiilor etc. ♦ (Despre oameni și firea lor) Închis, ascuns; fals, ipocrit. – V. disimula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimulator
DISIMULATÓR, -OÁRE, disimulatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care disimulează. – Din fr. dissimulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimulaţie
DISIMULÁȚIE, disimulații, s. f. (Rar) Disimulare. – Din fr. dissimulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disimulație
DISIMULÁȚIE, disimulații, s. f. (Rar) Disimulare. – Din fr. dissimulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disipa
DISIPÁ, pers. 3 disipează, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Tehn.) A risipi, a pierde energia sau a o elimina sub formă de căldură. 2. A face să dispară (sau a dispărea) prin împrăștiere (norii, ceața etc.). – Din fr. dissiper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disipare
DISIPÁRE, disipări, s. f. Acțiunea de a disipa și rezultatul ei. – V. disipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disipativ
DISIPATÍV, -Ă, disipativi, -e, adj. (Tehn.; despre corpuri, sisteme tehnice, instalații) Care disipează energie sau căldură. – Din fr. dissipatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disipator
DISIPATÓR, disipatoare, s. n. (Tehn.) Corp, sistem tehnic sau instalație care disipează energie sau căldură. – Din fr. dissipateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjunct
DISJÚNCT, -Ă, disjuncți, -te, adj. Disjunctiv. ◊ (Mat.) Mulțimi disjuncte = mulțimi care nu au elemente comune. – Din lat. disjunctus. Cf. fr. disjoint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjunctiv
DISJUNCTÍV, -Ă, disjunctivi, -e, adj. Care separă, care deosebește, care exclude; disjunct. ◊ Propoziție disjunctivă = propoziție coordonată care se află într-un raport de excludere cu coordonata ei. Conjuncție disjunctivă = conjuncție care leagă propoziții sau părți de propoziție disjunctive. Judecată disjunctivă = judecată care enunță incompatibilitatea între diverse predicate ce pot fi atribuite unuia și aceluiași subiect. – Din fr. disjonctif, lat. disjunctivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjunctivă
DISJUNCTÍVĂ s. f. v. disjunctiv [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

disjunctor
DISJUNCTÓR, disjunctoare, s. n. Întrerupător acționat automat sau prin comandă voită, care servește la protejarea circuitului de variațiile anormale ale intensității sau tensiunii electrice. – Din fr. disjoncteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjuncţie
DISJÚNCȚIE, disjuncții, s. f. 1. Relație logică între două enunțuri care se exclud reciproc; operator logic exprimat prin termenii disjunctivi „sau”, „ori” și „fie”. 2. (Med.) Desfacere, îndepărtare sau decelare a unor elemente articulate. – Din fr. disjonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjuncție
DISJÚNCȚIE, disjuncții, s. f. 1. Relație logică între două enunțuri care se exclud reciproc; operator logic exprimat prin termenii disjunctivi „sau”, „ori” și „fie”. 2. (Med.) Desfacere, îndepărtare sau decelare a unor elemente articulate. – Din fr. disjonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjunge
DISJÚNGE, disjúng, vb. III. Tranz. (Jur.) A despărți două litigii care fuseseră unite, spre a le cerceta și soluționa în mod separat. ♦ P. gener. A separa o chestiune de alta (aparținând aceluiași ansamblu). – Din lat. disjungere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disjungere
DISJÚNGERE, disjungeri, s. f. Acțiunea de a disjunge. – V. disjunge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislalie
DISLALÍE s. f. (Med.) Greutate în pronunțarea cuvintelor. – Din fr. dyslalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislexic
DISLÉXIC, -Ă, dislexici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de dislexie. – Din fr. dyslexique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislexie
DISLEXÍE, dislexii, s. f. (Med.) Tulburare la citit manifestată prin modificarea cuvintelor, prin greșeli de lectură etc. – Din fr. dyslexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disloca
DISLOCÁ, dislóc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) mișca din locul unde se afla, a (se) deplasa, a (se) desprinde (din întregul din care face parte). ♦ Refl. (Despre strate geologice) A-și modifica poziția inițială (orizontală). ♦ Tranz. și refl. (Med.) A (se) deplasa (un os sau un membru) din articulații. ♦ Tranz. A deplasa trupele dintr-un loc în altul, a le schimba dintr-o garnizoană în alta. ♦ Tranz. A separa doi termeni ai unui grup sintactic prin introducerea între ei a unui cuvânt sau mai multor cuvinte. – Din fr. disloquer, lat. dislocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislocare
DISLOCÁRE, dislocări, s. f. Acțiunea de a (se) disloca și rezultatul ei; dislocație. – V. disloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislocat
DISLOCÁT, -Ă, dislocați, -te, adj. Care a fost mișcat, deplasat, desprins din locul în care se afla. – V. disloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislocaţie
DISLOCÁȚIE, dislocații, s. f. (Rar) Dislocare. – Din fr. dislocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dislocație
DISLOCÁȚIE, dislocații, s. f. (Rar) Dislocare. – Din fr. dislocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dismenoree
DISMENORÉE, dismenoree, s. f. Sindrom dureros care precedă sau însoțește menstruația. – Din fr. dysménorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dismenoreic
DISMENORÉIC, -Ă, dismenoreici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de dismenoree. [Pr.: -re-ic] – Din fr. dysménorrhéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dismnezie
DISMNEZÍE s. f. (Med.) Slăbire a memoriei. – Din fr. dysmnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disocia
DISOCIÁ, disociez, vb. I. Tranz. 1. (Chim.) A scinda în mod reversibil o moleculă în molecule mai simple sau în ioni; a descompune temporar și reversibil o combinație. ◊ Refl. Atomii se disociază. 2. A despărți, a separa, a delimita între ele noțiuni, probleme, idei care formează de obicei un ansamblu unic. [Pr.: -ci-a] – Din fr. dissocier, lat. dissociare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociabil
DISOCIÁBIL, -Ă, disociabili, -e, adj. Care poate fi disociat. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociabilitate
DISOCIABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi disociabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociativ
DISOCIATÍV, -Ă, disociativi, -e, adj. Care disociază. [Pr.: -ci-a-] – Disocia(t) + suf. -iv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociaţie
DISOCIÁȚIE, disociații, s. f. Disociere. ♦ Rezultatul unei disocieri. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociation, lat. dissociatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociație
DISOCIÁȚIE, disociații, s. f. Disociere. ♦ Rezultatul unei disocieri. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociation, lat. dissociatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disociere
DISOCIÉRE, disocieri, s. f. Acțiunea de a (se) disocia și rezultatul ei; disociație. [Pr.: -ci-e-] – V. disocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disolut
DISOLÚT, -Ă, disoluți, -te, adj. (Livr.) Corupt, decăzut. – Din fr. dissolu, lat. dissolutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disolutiv
DISOLUTÍV, -Ă, disolutivi, -e, adj. (Livr.) Care descompune, dezagregă sau degradează. – Din fr. dissolutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disoluţie
DISOLÚȚIE, disoluții, s. f. Descompunere, dezagregare; decădere, degradare. – Din fr. dissolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disoluție
DISOLÚȚIE, disoluții, s. f. Descompunere, dezagregare; decădere, degradare. – Din fr. dissolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disonant
DISONÁNT, -Ă, disonanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care sună neplăcut, care produce o disonanță. – Din fr. dissonant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disonanţă
DISONÁNȚĂ, disonanțe, s. f. (Muz.) Lipsă de consonanță, de armonie între sunete; asociere de sunete de înălțimi diferite. ♦ Asociere nearmonioasă de silabe sau de cuvinte; cacofonie. ♦ P. gener. Lipsă de armonie. – Din fr. dissonance, lat. dissonantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disonanță
DISONÁNȚĂ, disonanțe, s. f. (Muz.) Lipsă de consonanță, de armonie între sunete; asociere de sunete de înălțimi diferite. ♦ Asociere nearmonioasă de silabe sau de cuvinte; cacofonie. ♦ P. gener. Lipsă de armonie. – Din fr. dissonance, lat. dissonantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disparat
DISPARÁT, -Ă, disparați, -te, adj. Fără legătură cu alte lucruri de același fel; desperecheat. – Din fr. disparate, lat. disparatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispare
DISPÁRE vb. III v. dispărea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disparent
DISPARÉNT, -Ă, disparenți, -te, adj. (Rar) Care este pe cale să dispară. – Dispărea + suf. -ent (după apărea – aparent).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disparitate
DISPARITÁTE s. f. (Livr.) Lipsă de legătură, de armonie, de potrivire între elemente. – Din fr. disparité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispariţie
DISPARÍȚIE, dispariții, s. f. Faptul de a nu mai (putea) fi văzut sau găsit; faptul de a înceta să mai existe, să mai trăiască. ◊ Loc. vb. A fi pe cale (sau în curs) de dispariție = a fi pe punctul de a dispărea. – Din fr. disparition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispariție
DISPARÍȚIE, dispariții, s. f. Faptul de a nu mai (putea) fi văzut sau găsit; faptul de a înceta să mai existe, să mai trăiască. ◊ Loc. vb. A fi pe cale (sau în curs) de dispariție = a fi pe punctul de a dispărea. – Din fr. disparition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispater
Dis(Pater), denumire purtată în mitologia romană de o zeitate subpămînteană, identificată mai tîrziu cu Pluto.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dispărea
DISPĂREÁ, dispár, vb. II. Intranz. 1. A se face nevăzut, a ieși din câmpul vizual, a nu mai putea fi văzut (deși continuă să existe), a pieri (dinaintea ochilor). ♦ A se pierde fără urmă, a nu mai putea fi găsit. 2. A înceta să mai existe; a se stinge, a pieri. ♦ (Despre ființe) A muri. [Var.: dispáre vb. III] – Din fr. disparaître (după părea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispărut
DISPĂRÚT, -Ă, dispăruți, -te, adj. 1. De a cărui soartă nu se mai știe nimic. ◊ Expr. A fi dat dispărut = (în timp de război) a fi considerat ca pierdut fără urmă. 2. Care a încetat să mai existe, care a pierit, care s-a stins. ♦ (Despre ființe; adesea substantivat) Mort. – V. dispărea. Cf. fr. disparu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispecer
DISPÉCER, dispeceri, s. m. Tehnician sau sistem automat care urmărește, coordonează și reglementează operativ mersul producției dintr-o întreprindere sau, la căile ferate, supraveghează mersul trenurilor pe o anumită porțiune a liniei etc. – Din engl., fr. dispatcher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispecerat
DISPECERÁT, dispecerate, s. n. Serviciu în care își desfășoară activitatea dispecerul. – Din dispecer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensa
DISPENSÁ, dispensez, vb. I. 1. Refl. A se lipsi de cineva sau de ceva; a renunța la... 2. Tranz. A scuti pe cineva de o obligație, de o îndatorire etc. – Din fr. dispenser, lat. dispensare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensabil
DISPENSÁBIL, -Ă, dispensabili, -e, adj. De care cineva se poate dispensa; pentru care se poate acorda o dispensă. – Din fr. dispensable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensar
DISPENSÁR, dispensare, s. n. Unitate medico-sanitară care asigură asistența populației dintr-o anumită zonă teritorială, de obicei fără spitalizare. – Din fr. dispensaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensare
DISPENSÁRE, dispensări, s. f. Acțiunea de a (se) dispensa. – V. dispensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensariza
DISPENSARIZÁ, dispensarizez, vb. I. Tranz. (A interna și) a îngriji pe cineva într-un dispensar. – Dispensar + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensarizare
DISPENSARIZÁRE s. f. Faptul de a dispensariza. – V. dispensariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensator
DISPENSATÓR, -OÁRE, dispensatori, -oare, adj. (Rar) Care distribuie, care dă fiecăruia partea sa. – Din fr. dispensateur, lat. dispensator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispensă
DISPÉNSĂ, dispense, s. f. Scutire a unei persoane de obligația îndeplinirii unor condiții legale; (concr.) act, document care atestă această scutire. – Din fr. dispense.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispepsie
DISPEPSÍE, dispepsii, s. f. Tulburare a procesului de digestie (manifestată prin dureri, balonări etc.). – Din fr. dyspepsie, lat. dyspepsia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispeptic
DISPÉPTIC, -Ă, dispeptici, -ce, adj. Al dispepsiei, privitor la dispepsie. ♦ (Adesea substantivat) Care suferă de dispepsie. – Din fr. dyspeptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispera
DISPERÁ, dispér, vb. I. 1. Intranz. A-și pierde orice speranță, a deznădăjdui. 2. Tranz. (Rar) A face pe cineva să-și piardă răbdarea; a exaspera. [Prez. ind. și: disperez. – Var.: desperá vb. I] – Din lat. desperare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disperant
DISPERÁNT, -Ă, disperanți, -te, adj. Care provoacă disperare. [Var.: desperánt, -ă, adj.] – Dispera + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disperare
DISPERÁRE, disperări, s. f. Faptul de a dispera; desperație. ◊ Loc. adv. Cu disperare = (în mod) disperat, deznădăjduit; fig. (în legătură cu modul de a munci, de a se strădui etc. pentru ceva) din toate puterile, aprig. ◊ Expr. A duce (sau a împinge pe cineva) la disperare = a face (pe cineva) să-și piardă nădejdea; a exaspera. [Var.: desperáre s. f.] – V. dispera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disperat
DISPERÁT, -Ă, disperați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Ajuns la disperare; deznădăjduit. 2. (Despre manifestări sau atitudini) Care exprimă, care dovedesc disperare. 3. Care provoacă disperare; care prezintă puține posibilități de scăpare; periculos, grav. [Var.: desperát, -ă adj.] – V. dispera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispers
DISPÉRS, disperse, adj. (Chim.; în sintagma) Sistem dispers = amestec eterogen a două sau mai multor substanțe, dintre care cel puțin una este divizată în particule foarte mici. – Din lat. dispersus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersa
DISPERSÁ, dispersez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrăștia, a (se) răspândi, a (se) risipi în toate părțile. ♦ (Chim.) A realiza o dispersie sau a fi în stare de dispersie. ♦ Refl. (Fiz.; despre unde) A se descompune într-un spectru de unde cu frecvențe diferite. ♦ Tranz. și refl. (În timp de război) A (se) deplasa în chip organizat (populația, instituțiile etc.) din centrele aglomerate, în regiuni mai ferite. – Din fr. disperser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersare
DISPERSÁRE, dispersări, s. f. Acțiunea de a (se) dispersa și rezultatul ei; împrăștiere, răspândire. – V. dispersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersat
DISPERSÁT, -Ă, dispersați, -te, adj. Împrăștiat. ◊ Atenție dispersată = atenție distributivă, v. distributiv. – V. dispersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersie
DISPÉRSIE, dispersii, s. f. 1. Împrăștiere, răspândire, risipire. ♦ Spec. (Chim.) Stare de împrăștiere, într-un mediu oarecare, a unei substanțe aflate în particule foarte mici. ♦ Spec. (Fiz.) Separare a unei radiații sau a unei unde sonore în urma refracției, difracției etc. 2. (Mat.) Repartizare a unei mulțimi de valori în jurul unei anumite valori tipice. [Var.: dispersiúne s. f.] – Din fr. dispersion, lat. dispersio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersional
DISPERSIONÁL, -Ă, dispersionali, -e, adj. (Rar) De dispersie. [Pr.: -si-o-] – Din engl. dispersional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersiune
DISPERSIÚNE s. f. v. dispersie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersiv
DISPERSÍV, -Ă, dispersivi, -e, adj. Care permite dispersia. – Din fr. dispersif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispersor
DISPERSÓR, dispersoare, s. n. Dispozitiv care reglează amestecul combustibil într-un carburator. – Dispersa + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

displace
DISPLÁCE vb. III v. displăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

display
DISPLAY, display-uri, s. n. (Inform., Electron.) 1. Dispozitiv de vizualizare folosit ca periferic la calculatoare. 2. Afișaj optoelectronic care conține un grup de cifre, folosit la instrumentele de măsură. 3. Caracter tipografic sau literă tipografică aldină cursivă. [Pr.: -pléĭ] – Din engl. display.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

displăcea
DISPLĂCEÁ, displác, vb. II. Intranz. A nu-i plăcea, a nu agrea. [Var.: displáce vb. III] – Din it. dispiacere (după plăcea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

displăcut
DISPLĂCÚT, -Ă, displăcuți, -te, adj. Neplăcut, dezagreabil. – V. displăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispnee
DISPNÉE s. f. Greutate în respirație în boli cardiace sau respiratorii; năduf. – Din fr. dyspnée, lat. dyspnoea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispneic
DISPNÉIC, -Ă, dispneici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Suferind) de dispnee. [Pr.: -ne-ic] – Din fr. dyspnéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disponibil
DISPONÍBIL, -Ă, disponibili, -e, adj., s. n. 1. Adj. De care se poate dispune, care nu are (momentan) o destinație precisă, care stă la dispoziție pentru a fi utilizat. ♦ (Despre oameni) Care nu este ocupat; liber; care a fost scos (temporar) dintr-un post. 2. S. n. Bani sau alte bunuri de care o instituție, o întreprindere, o persoană etc. poate dispune, la un moment dat, fără a afecta restul cheltuielilor sau nevoilor. – Din fr. disponible, lat. disponibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disponibilitate
DISPONIBILITÁTE, disponibilități, s. f. 1. Însușirea de a fi disponibil; starea a ceea ce este disponibil. 2. (n loc. adv.) În disponibilitate = scos (temporar) dintr-un post. 3. (Cont.; la pl.) Activele lichide și cele cu grad ridicat de lichiditate ale unei întreprinderi, formate din numerar și din echivalente de numerar. 4. Lucru, bun de care se poate dispune; rezervă. 5. (Mai ales la pl.) Stare sufletească în care sentimentele și rațiunea se manifestă libere și în plenitudinea lor. – Din fr. disponibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disponibiliza
DISPONIBILIZÁ, disponibilizez, vb. I. Tranz. 1. A face să fie disponibil. 2. A concedia. – Disponibil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disponibilizat
DISPONIBILIZÁT, -Ă, disponibilizați, -te, adj., s. m. și f. 1. (Om) care a devenit disponibil. 2. (Om) care a fost concediat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispozare
DISPOZÁRE s. f. v. dispoza. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dispozitiv
DISPOZITÍV, dispozitive, s. n. 1. Ansamblu de piese legate între ele într-un anumit fel (de obicei imobil), care îndeplinește o funcție bine determinată într-un sistem tehnic. ◊ (Electron.) Dispozitiv optoelectronic = dispozitiv care are proprietatea de a transforma un semnal luminos într-unul electric sau invers. 2. Dispunerea pe teren a trupelor în vederea unei acțiuni de luptă sau a unei deplasări; p. ext. (concr.) trupele astfel dispuse pe teren (și zona în care se află). 3. Parte finală a unei hotărâri judecătorești, în care se arată soluția dată litigiului (și unele dispoziții accesorii). – Din fr. dispositif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispoziţie
DISPOZÍȚIE, dispoziții, s. f. 1. Prevedere obligatorie cuprinsă într-un act normativ; măsură sau hotărâre luată de un organ ierarhic superior și obligatorie pentru organul în subordine. ◊ Loc. adv. La dispoziție = la îndemână. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a se afla etc.) la dispoziția cuiva = a fi gata să satisfacă dorințele, ordinele cuiva. 2. Așezare a unor elemente într-un anumit loc, într-un anumit fel, într-o anumită ordine; alcătuire, construcție după un anumit plan. 3. Stare sufletească (bună sau rea); p. ext. dorință (momentană) de a face un anumit lucru. 4. (La pl.) Aptitudini. [Var.: dispozițiúne s. f.] – Din fr. disposition, lat. dispositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispoziție
DISPOZÍȚIE, dispoziții, s. f. 1. Prevedere obligatorie cuprinsă într-un act normativ; măsură sau hotărâre luată de un organ ierarhic superior și obligatorie pentru organul în subordine. ◊ Loc. adv. La dispoziție = la îndemână. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a se afla etc.) la dispoziția cuiva = a fi gata să satisfacă dorințele, ordinele cuiva. 2. Așezare a unor elemente într-un anumit loc, într-un anumit fel, într-o anumită ordine; alcătuire, construcție după un anumit plan. 3. Stare sufletească (bună sau rea); p. ext. dorință (momentană) de a face un anumit lucru. 4. (La pl.) Aptitudini. [Var.: dispozițiúne s. f.] – Din fr. disposition, lat. dispositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispoziţional
DISPOZIȚIONÁL, -Ă, dispoziționali, -e, adj. (Cu caracter) de dispoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dispositionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispozițional
DISPOZIȚIONÁL, -Ă, dispoziționali, -e, adj. (Cu caracter) de dispoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dispositionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispoziţiune
DISPOZIȚIÚNE s. f. v. dispoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispozițiune
DISPOZIȚIÚNE s. f. v. dispoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreţ
DISPRÉȚ s. n. Sentiment de desconsiderare a cuiva sau a ceva; lipsă de considerație sau de stimă față de cineva sau de ceva. ◊ Loc. adv. Cu dispreț = în mod disprețuitor. [Var.: (înv.) despréț s. n.] – Din it. disprezzo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreț
DISPRÉȚ s. n. Sentiment de desconsiderare a cuiva sau a ceva; lipsă de considerație sau de stimă față de cineva sau de ceva. ◊ Loc. adv. Cu dispreț = în mod disprețuitor. [Var.: (înv.) despréț s. n.] – Din it. disprezzo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreţui
DISPREȚUÍ, disprețuiesc, vb. IV. Tranz. A avea sau a manifesta dispreț față de cineva sau de ceva; a trata cu dispreț pe cineva sau ceva, a nu lua în seamă. [Var.: (înv.) desprețuí vb. IV] – Dispreț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disprețui
DISPREȚUÍ, disprețuiesc, vb. IV. Tranz. A avea sau a manifesta dispreț față de cineva sau de ceva; a trata cu dispreț pe cineva sau ceva, a nu lua în seamă. [Var.: (înv.) desprețuí vb. IV] – Dispreț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreţuire
DISPREȚUÍRE, disprețuiri, s. f. Acțiunea de a disprețui. [Var.: (înv.) desprețuíre s. f.] – V. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disprețuire
DISPREȚUÍRE, disprețuiri, s. f. Acțiunea de a disprețui. [Var.: (înv.) desprețuíre s. f.] – V. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreţuit
DISPREȚUÍT, -Ă, disprețuiți, -te, adj. Care este tratat cu dispreț; desconsiderat. – V. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disprețuit
DISPREȚUÍT, -Ă, disprețuiți, -te, adj. Care este tratat cu dispreț; desconsiderat. – V. disprețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispreţuitor
DISPREȚUITÓR, -OÁRE, disprețuitori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care disprețuiește, care exprimă sau dovedește dispreț. [Pr.: -țu-i-] – Disprețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disprețuitor
DISPREȚUITÓR, -OÁRE, disprețuitori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care disprețuiește, care exprimă sau dovedește dispreț. [Pr.: -țu-i-] – Disprețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporţie
DISPROPÓRȚIE, disproporții, s. f. Lipsă de proporție între mai multe elemente comparabile; deosebire, nepotrivire flagrantă. – Din fr. disproportion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporție
DISPROPÓRȚIE, disproporții, s. f. Lipsă de proporție între mai multe elemente comparabile; deosebire, nepotrivire flagrantă. – Din fr. disproportion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporţional
DISPROPORȚIONÁL, -Ă, disproporționali, -e, adj. Disproporționat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporțional
DISPROPORȚIONÁL, -Ă, disproporționali, -e, adj. Disproporționat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporţionalitate
DISPROPORȚIONALITÁTE, disproporționalități, s. f. Însușirea de a fi disproporțional. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Disproportionalität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporționalitate
DISPROPORȚIONALITÁTE, disproporționalități, s. f. Însușirea de a fi disproporțional. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Disproportionalität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporţionat
DISPROPORȚIONÁT, -Ă, disproporționați, -te, adj. (Despre mai multe elemente comparabile) Lipsit de proporție; nepotrivit (de mare sau de mic). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproporționat
DISPROPORȚIONÁT, -Ă, disproporționați, -te, adj. (Despre mai multe elemente comparabile) Lipsit de proporție; nepotrivit (de mare sau de mic). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disprosiu
DISPRÓSIU s. n. Element chimic din grupul lantanidelor care se găsește în compoziția unor aliaje magnetice speciale. – Din fr. dysprosium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disproteinemie
DISPROTEINEMÍE, disproteinemii, s. f. (Med.) Dereglare a echilibrului proteinic. [Pr.: -te-i-] – Din fr. dysprotéinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispune
DISPÚNE, dispún, vb. III. 1. Tranz. A hotărî, a decide; a ordona. 2. Intranz. A avea la dispoziție, a avea posibilitatea de a utiliza ceva sau pe cineva după propria dorință. 3. Intranz. A ieși învingător într-o competiție sportivă, într-un meci; a învinge. 4. Tranz. A așeza într-o anumită ordine; a aranja. 5. Refl. A căpăta o bună dispoziție, a deveni vesel; a se înveseli. – Din fr. disposer, lat. disponere (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispunere
DISPÚNERE, dispuneri, s. f. Acțiunea de a (se) dispune și rezultatul ei. – V. dispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispus
DISPÚS, -Ă, dispuși, -se, adj. Aflat într-o situație sau într-o stare sufletească potrivită pentru a face un lucru; înclinat să..., gata să... ◊ Expr. A fi (bine) dispus = a) a avea bună dispoziție, a fi vesel, mulțumit; b) a fi ușor amețit de băutură. A fi rău (sau prost) dispus = a fi într-o stare sufletească rea. – V. dispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disputa
DISPUTÁ, dispút, vb. I. 1. Tranz. (Despre persoane, grupări sau colectivități; construit cu dativul pronumelui) A lupta pentru dobândirea unui lucru, pentru întâietate, a fi în concurență, în rivalitate pentru...; a rivaliza. 2. Refl. (Despre întreceri, competiții sportive) A avea loc; a se desfășura. – Din fr. disputer, lat. disputare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disputabil
DISPUTÁBIL, -Ă, disputabili, -e, adj. Care poate fi disputat. – Din fr. disputable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disputare
DISPUTÁRE, disputări, s. f. Faptul de a (se) disputa (2). – V. disputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disputat
DISPUTÁT, -Ă, disputați, -te, adj. Care dă naștere la discuții vii, controversate. Problemă disputată. ♦ (Despre întreceri, competiții) Care dă naștere la o luptă vie pentru obținerea victoriei. – V. disputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dispută
DISPÚTĂ, dispute, s. f. 1. Discuție în contradictoriu între două sau mai multe persoane ori grupuri de persoane; controversă; p. ext. ceartă. 2. Luptă pentru întâietate, pentru tranșarea în favoarea sa a unei rivalități; spec. întrecere sportivă; desfășurare a unei întreceri sportive. – Din fr. dispute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disritmicitate
DISRITMICITÁTE s. f. (Rar) Lipsă de ritmicitate. – Pref. dis- + ritmicitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distant
DISTÁNT, -Ă, distanți, -te, adj. (Despre oameni) Care este de o politețe rece și puțin comunicativă în relațiile cu ceilalți, care este rezervat; (despre atitudinea, manifestările oamenilor) care exprimă, trădează pe omul distant. – Din fr. distant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanţa
DISTANȚÁ, distanțez, vb. I. 1. Tranz. A lăsa o anumită distanță între două sau mai multe ființe sau lucruri; a rări. 2. Refl. A se depărta (de un punct fix, de cineva sau de ceva); a lăsa în urmă, la o distanță (tot mai) apreciabilă (pe cineva sau ceva). ♦ Fig. A se deosebi (în mod sensibil) de cineva în idei, în concepții etc.; a întrece, a depăși pe cineva ca valoare. – Din fr. distancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanța
DISTANȚÁ, distanțez, vb. I. 1. Tranz. A lăsa o anumită distanță între două sau mai multe ființe sau lucruri; a rări. 2. Refl. A se depărta (de un punct fix, de cineva sau de ceva); a lăsa în urmă, la o distanță (tot mai) apreciabilă (pe cineva sau ceva). ♦ Fig. A se deosebi (în mod sensibil) de cineva în idei, în concepții etc.; a întrece, a depăși pe cineva ca valoare. – Din fr. distancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanţare
DISTANȚÁRE, distanțări, s. f. Faptul de a (se) distanța. – V. distanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanțare
DISTANȚÁRE, distanțări, s. f. Faptul de a (se) distanța. – V. distanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanţat
DISTANȚÁT, -Ă, distanțați, -te, adj. Care este separat unul de altul; care se află la distanță unul de altul. – V. distanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanțat
DISTANȚÁT, -Ă, distanțați, -te, adj. Care este separat unul de altul; care se află la distanță unul de altul. – V. distanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanţă
DISTÁNȚĂ, distanțe, s. f. 1. Interval care desparte două puncte în spațiu; depărtare. ◊ Loc. adv. La distanță = la o oarecare depărtare. De la distanță = de la un punct depărtat. Din distanță în distanță = din loc în loc, la anumite intervale (egale). ◊ Expr. A ține pe cineva la distanță = a se arăta distant față de cineva. ♦ Interval de timp care desparte două momente, două evenimente. 2. Fig. (Rar) Deosebire, diferență. Distanța de la roșu la roz. – Din fr. distance, lat. distantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanță
DISTÁNȚĂ, distanțe, s. f. 1. Interval care desparte două puncte în spațiu; depărtare. ◊ Loc. adv. La distanță = la o oarecare depărtare. De la distanță = de la un punct depărtat. Din distanță în distanță = din loc în loc, la anumite intervale (egale). ◊ Expr. A ține pe cineva la distanță = a se arăta distant față de cineva. ♦ Interval de timp care desparte două momente, două evenimente. 2. Fig. (Rar) Deosebire, diferență. Distanța de la roșu la roz. – Din fr. distance, lat. distantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanţier
DISTANȚIÉR, distanțiere, s. n. 1. Piesă care are funcția de a menține distanța reglementară dintre două piese, două elemente etc. 2. Instrument care servește la măsurarea distanțelor mici dintre nave. [Pr.: -ți-er] – Distanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distanțier
DISTANȚIÉR, distanțiere, s. n. 1. Piesă care are funcția de a menține distanța reglementară dintre două piese, două elemente etc. 2. Instrument care servește la măsurarea distanțelor mici dintre nave. [Pr.: -ți-er] – Distanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disten
DISTÉN s. n. Silicat natural de aluminiu, de culoare albăstruie sau gălbuie și cu luciu sidefiu, utilizat ca piatră semiprețioasă. – Din fr. disthène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distih
DISTÍH, distihuri, s. n. Unitate strofică alcătuită din două versuri cu structură metrică de obicei deosebită și cu înțeles de sine stătător. – Din fr. distique, lat. distichon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distila
DISTILÁ, distilez, vb. I. Tranz. A trece un lichid în stare de vapori prin fierbere și a condensa vaporii astfel obținuți (pentru a separa un component lichid). – Din fr. distiller, lat. distillare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilabil
DISTILÁBIL, -Ă, distilabili, -e, adj. Care poate fi distilat. – Din fr. distilable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilare
DISTILÁRE, distilări, s. f. Acțiunea de a distila. – V. distila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilat
DISTILÁT, -Ă, distilați, -te, adj. Care a fost supus distilării; obținut prin distilare. ♦ (Substantivat, n.) Produs obținut prin distilare. – V. distila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilator
DISTILATÓR, -OÁRE, distilatori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană calificată în operația de distilare. 2. S. n. Aparat cu care se face distilarea. – Din fr. distillateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilaţie
DISTILÁȚIE, distilații, s. f. Distilare. – Din fr. distillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilație
DISTILÁȚIE, distilații, s. f. Distilare. – Din fr. distillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distilerie
DISTILERÍE, distilerii, s. f. Instalație industrială pentru distilare; întreprindere care posedă asemenea instalații. – Din fr. distillerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distinct
DISTÍNCT, -Ă, distincți, -te, adj. 1. Care se deosebește prin anumite trăsături proprii de alte lucruri de același fel sau asemănătoare; deosebit, diferit. 2. (Adesea adverbial) Clar, evident, lămurit, deslușit. – Din fr. distinct, lat. distinctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distinctiv
DISTINCTÍV, -Ă, distinctivi, -e, adj. Care caracterizează un lucru în mod exclusiv; prin care un lucru se distinge, diferă de altul; care servește pentru recunoaștere; caracteristic. – Din fr. distinctif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distincţie
DISTÍNCȚIE, distincții, s. f. 1. Deosebire, diferență. A face distincție. Fără distincție. 2. Finețe, eleganță în înfățișare și comportări. 3. Decorație sau titlu care se acordă unei persoane pentru merite deosebite. [Var.: distincțiúne s. f.] – Din fr. distinction, lat. distinctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distincție
DISTÍNCȚIE, distincții, s. f. 1. Deosebire, diferență. A face distincție. Fără distincție. 2. Finețe, eleganță în înfățișare și comportări. 3. Decorație sau titlu care se acordă unei persoane pentru merite deosebite. [Var.: distincțiúne s. f.] – Din fr. distinction, lat. distinctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distincţiune
DISTINCȚIÚNE s. f. v. distincție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distincțiune
DISTINCȚIÚNE s. f. v. distincție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distinge
DISTÍNGE, distíng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) deosebi de altcineva sau de altceva prin trăsături specifice. 2. Refl. A se remarca, a ieși în evidență prin meritele, rezultatele, realizările sale. ♦ Tranz. A acorda cuiva o distincție, un premiu pentru meritele sale. 3. Tranz. A vedea limpede, lămurit; a observa. – Din fr. distinguer, lat. distinguere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distingere
DISTÍNGERE, distingeri, s. f. Faptul de a (se) distinge. – V. distinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distins
DISTÍNS, -Ă, distinși, -se, adj. 1. Care se remarcă prin însușirile sale, care iese din comun; deosebit, remarcabil; (despre oameni) ilustru, eminent. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Plin de distincție (2). ◊ (În formule de adresare) Distinsă doamnă! ◊ (În formule de încheiere sau, rar, de introducere a scrisorilor) Primiți, vă rog, distinse salutări. – V. distinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distom
DISTÓM, distomi, s. m. (Biol.) Denumire veche a unui gen de viermi paraziți de tipul gălbezei (1); p. restr. gălbează (1). – Din fr. distome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distomatoză
DISTOMATÓZĂ s. f. (Med.) Boală determinată de infestarea omului cu diferiți distomi; p. restr. gălbează (2). – Din fr. distomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distona
DISTONÁ, pers. 3 distonează, vb. I. Intranz. A fi în dezacord, a nu se potrivi cu ansamblul sau cu restul. ♦ Spec. (Despre sunete muzicale) A suna fals. – Din it. distonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distonant
DISTONÁNT, -Ă, distonanți, -te, adj. Care distonează; strident; fals. – Distona + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distonanţă
DISTONÁNȚĂ, distonanțe, s. f. Faptul de a distona; caracterul a ceea ce distonează. – Distona + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distonanță
DISTONÁNȚĂ, distonanțe, s. f. Faptul de a distona; caracterul a ceea ce distonează. – Distona + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distonare
DISTONÁRE, distonări, s. f. Acțiunea de a distona și rezultatul ei. – V. distona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distonie
DISTONÍE, distonii, s. f. Dereglare funcțională a sistemului nervos vegetativ. – Din fr. dystonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distorsiometru
DISTORSIOMÉTRU, distorsiometre, s. n. (Electron.) Aparat pentru măsurarea distorsiunilor armonice. [Pr.: -si-o-] – Din fr. distorsiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distorsiona
DISTORSIONÁ, distorsionez, vb. I. Intranz. (Despre aparate) A produce distorsiune (1). [Pr.: -si-o-] – De la distorsiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distorsionare
DISTORSIONÁRE, distorsionări, s. f. Acțiunea de a distorsiona. [Pr.: -si-o-] – V. distorsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distorsionat
DISTORSIONÁT, -Ă, distorsionați, -te, adj. Care prezintă distorsiuni. [Pr.: -si-o-] – Din distorsiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distorsiune
DISTORSIÚNE, distorsiuni, s. f. 1. Abatere (supărătoare) a unei oscilații, a unei imagini etc. de la forma inițială. 2. Răsucire, torsiune convulsivă a unor părți ale corpului. [Pr.: -si-u-] – Din fr. distorsion, lat. distorsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distra
DISTRÁ, distrez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A petrece sau a face pe cineva să-și petreacă timpul în mod agreabil; a (se) înveseli, a (se) amuza. 2. Tranz. (Rar) A distrage. – Din fr. distraire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distractiv
DISTRACTÍV, -Ă, distractivi, -e, adj. Care distrează (1); plăcut, amuzant. – Din distracție (după atracție – atractiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distracţie
DISTRÁCȚIE, distracții, s. f. 1. Ceea ce distrează, ceea ce produce destindere sufletească; amuzament, petrecere; agrement. 2. Lipsă de atenție, de concentrare. – Din fr. distraction, lat. distractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distracție
DISTRÁCȚIE, distracții, s. f. 1. Ceea ce distrează, ceea ce produce destindere sufletească; amuzament, petrecere; agrement. 2. Lipsă de atenție, de concentrare. – Din fr. distraction, lat. distractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrage
DISTRÁGE, distrág, vb. III. Tranz. A abate atenția cuiva de la un lucru, de la o preocupare, de la o grijă etc.; a distra. [Part. distras] – Din fr. distraire (după trage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distragere
DISTRÁGERE s. f. (Rar) Acțiunea de a distrage. – V. distrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrat
DISTRÁT, -Ă, distrați, -te, adj. Care este absent la ceea ce se petrece în jurul lui, care se gândește în altă parte, la altceva. – V. distra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribui
DISTRIBUÍ, distríbui, vb. IV. Tranz. A împărți ceva în mai multe locuri sau la mai multe persoane, dând fiecăreia una sau mai multe părți; a repartiza. – Din fr. distribuer, lat. distribuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuire
DISTRIBUÍRE, distribuiri, s. f. Faptul de a distribui; împărțire, repartizare. – V. distribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuit
DISTRIBUÍT, -Ă, distribuiți, -te, adj. Împărțit, repartizat. – V. distribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuitor
DISTRIBUITÓR, -OÁRE, distribuitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care distribuie ceva. ♦ Persoană (fizică sau juridică) care asigură distribuirea unor produse sau a unor servicii contra cost. 2. S. n. Aparat, piesă, dispozitiv sau mașină care asigură distribuirea rațională a unui material, a combustibilului etc. [Pr.: -bu-i-] – Distribui + suf. -tor. Cf. fr. distributeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distributiv
DISTRIBUTÍV, -Ă, distributivi, -e, adj. 1. (În sintagmele) Numeral distributiv = numeral care arată repartizarea obiectelor în grupuri exprimate numeric. Atenție distributivă = atenție care poate fi îndreptată în mai multe direcții în același timp; atenție dispersată; p. ext. lipsă de concentrare; neatenție. 2. Caracterizat prin distributivitate. – Din fr. distributif, lat. distributivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distributivitate
DISTRIBUTIVITÁTE s. f. Proprietate a unei operații matematice sau logice de a putea fi efectuată separat asupra diferiților termeni dintr-o expresie, rezultatul astfel obținut fiind același ca și în cazul când operația ar fi fost aplicată întregii expresii. – Din fr. distributivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuţie
DISTRIBÚȚIE, distribuții, s. f. 1. Distribuire, repartizare; mod de distribuire, de repartizare. ♦ Spec. Repartizarea rolurilor dintr-o piesă, dintr-o operă etc. la actori, la cântăreți; p. ext. ansamblul actorilor, cântăreților care joacă într-o piesă, într-o operă etc. ♦ (Lingv.) Proprietate a unui element de a apărea sau nu în diferite contexte; totalitate a vecinătăților unui element. 2. Ansamblul organelor unei mașini care comandă automat efectuarea diferitelor faze de funcționare a mașinii. – Din fr. distribution, lat. distributio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuție
DISTRIBÚȚIE, distribuții, s. f. 1. Distribuire, repartizare; mod de distribuire, de repartizare. ♦ Spec. Repartizarea rolurilor dintr-o piesă, dintr-o operă etc. la actori, la cântăreți; p. ext. ansamblul actorilor, cântăreților care joacă într-o piesă, într-o operă etc. ♦ (Lingv.) Proprietate a unui element de a apărea sau nu în diferite contexte; totalitate a vecinătăților unui element. 2. Ansamblul organelor unei mașini care comandă automat efectuarea diferitelor faze de funcționare a mașinii. – Din fr. distribution, lat. distributio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuţional
DISTRIBUȚIONÁL, -Ă, distribuționali, -e, adj. De distribuție. ◊ Analiză distribuțională = metodă de analiză specifică lingvisticii structurale bazată pe principiul descrierii distribuției elementelor lingvistice. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. distributionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distribuțional
DISTRIBUȚIONÁL, -Ă, distribuționali, -e, adj. De distribuție. ◊ Analiză distribuțională = metodă de analiză specifică lingvisticii structurale bazată pe principiul descrierii distribuției elementelor lingvistice. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. distributionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

district
DISTRÍCT, districte, s. n. Unitate administrativ-teritorială din unele țări, care cuprinde fie capitala țării și împrejurimile ei, fie un teritoriu care are o populație cu compoziție națională omogenă. – Din fr. district, lat. districtus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

districtual
DISTRICTUÁL, -Ă, districtuali, -e, adj. Care aparține districtului, privitor la district. [Pr.: -tu-al] – Din fr. districtuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrofic
DISTRÓFIC, -Ă, distrofici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține distrofiei, privitor la distrofie. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de distrofie. – Din fr. dystrophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrofie
DISTROFÍE, distrofii, s. f. Stare patologică constând în alterarea structurii unui țesut, a unui organ, a unui sistem sau a organismului, în urma tulburărilor de nutriție. – Din fr. dystrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distructiv
DISTRUCTÍV, -Ă, distructivi, -e, adj. Care distruge; distrugător, nimicitor. [Var.: destructív, -ă adj.] – Din fr. destructif (după distruge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrugător
DISTRUGĂTÓR, -OÁRE, distrugători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care distruge; nimicitor, distructiv. 2. S. n. Navă de luptă de tonaj mediu și cu viteză mare, fără cuirasă, care dispune de armament de artilerie, rachete și torpile; contratorpilor. – Distruge + suf. -ător (după fr. destructeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distruge
DISTRÚGE, distrúg, vb. III. Tranz. A face să nu mai existe (stricând, spărgând, dărâmând etc.); a nimici, a ruina. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să-și piardă sau a-și pierde întreaga avere, întreaga sănătate, întreaga liniște sufletească etc. [Perf. s. distruséi, part. distrus] – Din it. distruggere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrugere
DISTRÚGERE, distrugeri, s. f. Acțiunea de a (se) distruge și rezultatul ei; nimicire, ruinare. – V. distruge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

distrus
DISTRÚS, -Ă, distruși, -se, adj. Nimicit, dărâmat, ruinat. ♦ Fig. (Despre oameni) Ruinat din punct de vedere material, fizic sau moral. – V. distruge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

disurie
DISURÍE, disurii, s. f. (Med.) Eliminare dificilă a urinei, care apare la hipertrofie a prostatei, cistită etc. – Din fr. dysurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dişterne
DIȘTÉRNE vb. III v. deșterne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dișterne
DIȘTÉRNE vb. III v. deșterne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ditai
DÍTAI adj. invar. (Fam.) Care este (foarte) mare; coșcogea, ditamai. – Cf. țig. dita „iată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ditamai
DÍTAMAI adj. invar. (Fam.) Care este (foarte) mare; coșcogea, ditai. – Ditai + mai^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ditiramb
DITIRÁMB, ditirambi, s. m. 1. (La vechii greci și la romani) Imn în onoarea lui Dionysos (Bachus); p. ext. poem liric plin de entuziasm. 2. Fig. Elogiu exagerat, în termeni bombastici, adus cuiva. – Din fr. dithyrambe, lat. dithyrambus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ditirambic
DITIRÁMBIC, -Ă, ditirambici, -ce, adj. 1. Care aparține ditirambilor (1), privitor la ditirambi. 2. Fig. (Despre stil, vorbire, cuvinte etc.) Plin de elogii exagerate; emfatic, retoric. – Din fr. dithyrambique, lat. dithyrambicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diuretic
DIURÉTIC, -Ă, diuretici, -ce, adj., s. n. (Medicament, ceai etc.) care produce sau mărește diureza. [Pr.: di-u-] – Din fr. diurétique, lat. diureticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diureză
DIURÉZĂ, diureze, s. f. Producere și eliminare a urinei; creștere a cantității de urină. [Pr.: di-u-] – Din fr. diurèse, lat. diuresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diurn
DIÚRN, -Ă, diurni, -e, adj. De zi, din timpul zilei; care are loc în timpul zilei; care durează o zi. ◊ Mișcare (sau rotație) diurnă = mișcare aparentă de rotație a sferei cerești (împreună cu aștrii care par fixați pe ea) în jurul axei polilor, care durează o zi siderală. [Pr.: di-urn] – Din fr. diurne, lat. diurnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diurnă
DIÚRNĂ, diurne, s. f. 1. Indemnizație plătită unui angajat pentru acoperirea cheltuielilor de deplasare în altă localitate în interes de serviciu. 2. Sumă zilnică plătită unui ziler. [Pr.: di-ur-] – Din lat. diurna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diurnist
DIURNÍST, -Ă, diurniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană angajată și plătită cu ziua; ziler. [Pr.: di-ur-] – Diurnă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divaga
DIVAGÁ, divaghez, vb. I. Intranz. A se abate de la subiectul în discuție; p. ext. a vorbi aiurea, a bate câmpii. – Din fr. divaguer, lat. divagari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divagare
DIVAGÁRE, divagări, s. f. Faptul de a divaga; divagație; digresiune. – V. divaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divagaţie
DIVAGÁȚIE, divagații, s. f. Divagare; digresiune. – Din fr. divagation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divagație
DIVAGÁȚIE, divagații, s. f. Divagare; digresiune. – Din fr. divagation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divan
DIVÁN, divane, s. n. I. Canapea fără spătar, pe care se poate ședea sau dormi. II. 1. (În Imperiul Otoman) Consiliu cu atribuții politice, administrative și juridice, alcătuit din cei mai înalți demnitari; (în Țările Române) Sfat Domnesc. ◊ Divan ad-hoc v. ad-hoc. ♦ Adunare, ședință a divanului (II 1). ♦ Sală, clădire în care se adunau membrii divanului (II 1); sediul divanului; p. gener. loc de adunare și de consfătuire. 2. (Înv.) Judecată, proces. ◊ Expr. (Glumeț) A face (cuiva) divan pe spinare = a bate (pe cineva). III. Culegere postumă de versuri aparținând unui poet oriental. [Pl. și: divanuri] – Din tc. divan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divanist
DIVANÍST, divaniști, adj. (În sintagma) Boier divanist = boier divanit, v. divanit. – Divan + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divanit
DIVANÍT, divaniți, adj. (În sintagma) Boier divanit = (și substantivat) boier care era membru al divanului (II 1); boier divanist; p. ext. persoană cu trecere pe lângă domnitor, făcând parte din protipendadă. – Din ngr. ntivanítis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divă
DÍVĂ, dive, s. f. (Adesea glumeț sau ir.) Cântăreață sau artistă celebră de teatru ori de cinema. – Din it., fr. diva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diverge
DIVÉRGE, pers. 3 divérge, vb. III. Intranz. (Despre linii geometrice, razele unui fascicul etc.) A se îndepărta, a se răsfira dintr-un punct comun în direcții diferite. – Din fr. diverger, lat. divergere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divergent
DIVERGÉNT, -Ă, divergenți, -te, adj. 1. (Despre linii geometrice, raze luminoase dintr-un fascicul etc.) Care se depărtează dintr-un punct comun în direcții diferite; (despre fascicule de raze luminoase) a cărui secțiune crește pe măsura depărtării de un punct de referință; (despre sisteme optice) care produce un fascicul de raze de lumină ce se depărtează unele de altele. ♦ (Mat.; despre șiruri de numere) Care nu are o limită finită, care tinde spre infinit. 2. Fig. (Despre păreri, concepții, atitudini) Care se deosebesc, se contrazic între ele; care urmăresc scopuri diferite. – Din fr. divergent, lat. divergens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divergenţă
DIVERGÉNȚĂ, divergențe, s. f. 1. Deosebire, dezacord de păreri, de concepții, de atitudini; p. ext. neînțelegere. ◊ Expr. A face (sau a fi în) divergență = (despre o parte a unui complet de judecată) a-și exprima sau a avea păreri deosebite de ale majorității asupra unei pricini judecate. 2. Proprietatea unor linii geometrice, unor raze și fascicule luminoase, unor sisteme optice etc. de a fi divergente. ♦ (Mat.) Mărime a unui câmp vectorial egală cu suma derivatelor parțiale ale componentelor vectorului într-un punct dat. – Din fr. divergence, lat. divergentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divergență
DIVERGÉNȚĂ, divergențe, s. f. 1. Deosebire, dezacord de păreri, de concepții, de atitudini; p. ext. neînțelegere. ◊ Expr. A face (sau a fi în) divergență = (despre o parte a unui complet de judecată) a-și exprima sau a avea păreri deosebite de ale majorității asupra unei pricini judecate. 2. Proprietatea unor linii geometrice, unor raze și fascicule luminoase, unor sisteme optice etc. de a fi divergente. ♦ (Mat.) Mărime a unui câmp vectorial egală cu suma derivatelor parțiale ale componentelor vectorului într-un punct dat. – Din fr. divergence, lat. divergentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divers
DIVÉRS, -Ă, diverși, -se, adj. 1. Care prezintă aspecte, trăsături variate, diferite; diferit, variat, felurit. Fapt divers = a) întâmplare banală, de toate zilele; b) rubrică de ziar care comentează succint evenimentele cotidiene. ♦ (Substantivat, f. pl.) Probleme mărunte și auxiliare care se discută într-o adunare. 2. (La pl., precedând substantivul) Tot felul de..., diferiți. – Din fr. divers, lat. diversus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversifica
DIVERSIFICÁ, diversífic, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, un proces, o acțiune etc. să prezinte aspecte (mai) numeroase și (mai) variate. – Din fr. diversifier, lat. diversificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversificare
DIVERSIFICÁRE, diversificări, s. f. Faptul de a diversifica. – V. diversifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversionism
DIVERSIONÍSM s. n. Atitudine, manifestare cu caracter de diversiune. [Pr.: -si-o-] – Diversiune + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversionist
DIVERSIONÍST, -Ă, diversioniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. De diversiune, cu caracter de diversiune, cu scopul de a provoca o diversiune. 2. S. m. și f. Persoană care provoacă sau încearcă să provoace o diversiune. [Pr.: -si-o-] – Diversiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversitate
DIVERSITÁTE s. f. Caracterul sau însușirea a ceea ce este divers; varietate, felurime. – Din fr. diversité, lat. diversitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diversiune
DIVERSIÚNE, diversiuni, s. f. 1. Încercare de a schimba cursul unei acțiuni, de a abate (prin crearea unor false probleme) intențiile, gândurile, acțiunile sau planurile cuiva. ♦ Spec. Acțiune de luptă astfel dusă încât să-l inducă în eroare pe inamic asupra intențiilor reale de luptă. 2. Acțiune politică întreprinsă cu scopul de a distrage atenția de la problemele reale ale vieții publice. [Pr.: -si-u-] – Din fr. diversion, lat. diversio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diverticul
DIVERTÍCUL, diverticule, s. n. (Anat.) Cavitate saciformă ce comunică cu un canal natural. – Din fr. diverticule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divertisment
DIVERTISMÉNT, divertismente, s. n. 1. Petrecere ușoară, agreabilă și de scurtă durată; distracție, amuzament. 2. Compoziție muzicală instrumentală cu caracter distractiv. ♦ Suită pentru un instrument sau pentru orchestră, alcătuită dintr-o serie de piese cu caracter diferit. ♦ Interludiu de dans, de muzică, de cântece vocale. – Din fr. divertissement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divide
DIVÍDE, divíd, vb. III. Tranz. și refl. (Numai la prez.) A (se) împărți, a (se) diviza. – Din lat. dividere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dividend
DIVIDÉND, dividende, s. n. Parte din profitul unei societăți pe acțiuni care revine fiecărui acționar la sfârșitul fiecărui exercițiu financiar, în raport cu acțiunile pe care le posedă. – Din fr. dividende, lat. dividendus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divin
DIVÍN, -Ă, divini, -e, adj. 1. Provenit de la Dumnezeu sau de la zei, în felul lui Dumnezeu sau al zeilor; dumnezeiesc, ceresc. ♦ Făcut de oameni în slujba sau pentru preamărirea lui Dumnezeu; bisericesc, religios. 2. Fig. Înzestrat cu însușiri cu totul excepționale; minunat. Voce divină. – Din fr. divin, lat. divinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divinatoriu
DIVINATÓRIU, -IE, divinatorii, adj. (Livr.) Care aparține divinației, privitor la divinație, bazat pe divinație. – Din fr. divinatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divinaţie
DIVINÁȚIE, divinații, s. f. (Livr.) Ghicire a viitorului prin metode tradiționale (preziceri, oracole, chiromanție, astrologie). [Var.: (înv.) devináție s. f.] – Din fr. divination, lat. divinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divinație
DIVINÁȚIE, divinații, s. f. (Livr.) Ghicire a viitorului prin metode tradiționale (preziceri, oracole, chiromanție, astrologie). [Var.: (înv.) devináție s. f.] – Din fr. divination, lat. divinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divinitate
DIVINITÁTE, divinități, s. f. 1. Dumnezeu, zeu. 2. Esență divină; dumnezeire. – Din fr. divinité, lat. divinitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diviniza
DIVINIZÁ, divinizez, vb. I. Tranz. 1. A iubi nespus de mult pe cineva; a adora, a idolatriza. 2. A trece pe cineva în rândul divinităților, a atribui cuiva putere divină; a deifica. – Din fr. diviniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divinizare
DIVINIZÁRE, divinizări, s. f. Faptul de a diviniza. – V. diviniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

diviza
DIVIZÁ, divizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) împărți în mai multe părți, grupuri etc. ♦ Tranz. Spec. A efectua o împărțire aritmetică. ♦ Tranz. Spec. A trasa diviziuni pe un instrument de măsură. 2. A face să nu se mai înțeleagă sau a nu se mai înțelege între ei; a (se) despărți, a (se) izola; a (se) dezbina. – Din fr. diviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizare
DIVIZÁRE, divizări, s. f. Acțiunea de a (se) diviza și rezultatul ei. – V. diviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizibil
DIVIZÍBIL, -Ă, divizibili, -e, adj. Care se poate diviza. ♦ Spec. (Despre numere întregi, polinoame etc.) Care se împarte exact (fără rest) cu alt număr, polinom etc. – Din fr. divisible, lat. divisibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizibilitate
DIVIZIBILITÁTE s. f. Însușirea de a putea fi divizat. ♦ Spec. Proprietatea a două numere întregi, a două polinoame etc. de a se împărți exact (fără rest) între ele. – Din fr. divisibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizie
DIVÍZIE, divizii, s. f. 1. Mare unitate militară, constituită din mai multe regimente de arme diferite sau mai multe nave de război. ♦ Comandamentul unei divizii (1). 2. Fiecare dintre categoriile de calificare a echipelor sportive. – Din rus. diviziia. Cf. fr. division.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizion
DIVIZIÓN, divizioane, s. n. Subunitate de artilerie sau de cavalerie care corespunde unui batalion de infanterie. [Pr.: -zi-on] – Din rus. divizion, fr. division.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizionar
DIVIZIONÁR, -Ă, divizionari, -e, adj., s. f. 1. Adj. (În sintagma) Monedă divizionară = monedă reprezentând o fracțiune a unității monetare legale; p. gener. monedă de valoare mică; bani mărunți, mărunțiș. 2. Adj. Care ține de o divizie (1), privitor la o divizie. 3. Adj. Care are loc în cadrul unei divizii (2), care aparține unei divizii. 4. S. f. Echipă care activează una dintre divizii (2). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. divisionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizionism
DIVIZIONÍSM s. n. Curent în pictura sfârșitului sec. XIX si începutului sec. XX, care își are originile în impresionism și al cărui principal reprezentant și inițiator este Georges-Pierre Seurat. În critica de specialitate, poantilismul este considerat a fi doar o verigă a divizionismului. Curentul aduce în pictura vremii tehnica punctării și a divizării imaginilor, scoțând în evidență formele și contururile prin opoziția culorilor complementare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

diviziune
DIVIZIÚNE, diviziuni, s. f. 1. Împărțire, fragmentare, separare; (concr.) fragment sau unitate care se obține printr-o împărțire. ◊ Diviziunea muncii = împărțire a activității în ramuri sau operații specializate de sine stătătoare. 2. Spec. Operație logică de împărțire a genului în specii. 3. Linioară care indică o anumită valoare pe scara sau pe cadranul unui instrument de măsură; valoare care corespunde acestei linioare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. division, lat. divisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divizor
DIVIZÓR, divizori, s. m. Număr întreg prin care se împarte exact alt număr întreg. ◊ Divizor comun v. comun. ♦ Împărțitor. – Din fr. diviseur, lat. divisor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorţ
DIVÓRȚ, divorțuri, s. n. 1. Desfacere pe cale legală a unei căsătorii. ◊ Loc. vb. A da divorț = a intenta acțiune de divorț; a divorța. 2. Fig. Nepotrivire, dezacord între două lucruri, acțiuni, idei etc. – Din fr. divorce, lat. divortium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorț
DIVÓRȚ, divorțuri, s. n. 1. Desfacere pe cale legală a unei căsătorii. ◊ Loc. vb. A da divorț = a intenta acțiune de divorț; a divorța. 2. Fig. Nepotrivire, dezacord între două lucruri, acțiuni, idei etc. – Din fr. divorce, lat. divortium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorţa
DIVORȚÁ, divorțez, vb. I. Intranz. (Despre soți) A se despărți prin divorț. ♦ Tranz. A determina pe cineva să se despartă prin divorț. – Din fr. divorcer (după divorț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorța
DIVORȚÁ, divorțez, vb. I. Intranz. (Despre soți) A se despărți prin divorț. ♦ Tranz. A determina pe cineva să se despartă prin divorț. – Din fr. divorcer (după divorț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorţat
DIVORȚÁT, -Ă, divorțați, -te, adj. Care a fost căsătorit și s-a despărțit legal de soție (sau de soț). – V. divorța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divorțat
DIVORȚÁT, -Ă, divorțați, -te, adj. Care a fost căsătorit și s-a despărțit legal de soție (sau de soț). – V. divorța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divulga
DIVULGÁ, divúlg, vb. I. Tranz. A dezvălui o taină; a da în vileag ceva ascuns. ♦ Spec. A transmite secrete de stat, economice, profesionale unei persoane neîndreptățite să le cunoască, constituind o infracțiune. – Din fr. divulguer, lat. divulgare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divulgare
DIVULGÁRE, divulgări, s. f. Faptul de a divulga. – V. divulga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

divulgator
DIVULGATÓR, -OÁRE, divulgatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care divulgă. – Din fr. divulgateur, lat. divulgator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dixie
DÍXIE s. n. (Muz.) Dixieland. [Pr.: dixi] – Din engl. Dixie, fr. dixie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dixieland
DÍXIELAND, dixielanduri, s. n. Stil ritmat, bazat pe alămuri, în jazzul american; manieră de interpretare în acest stil. [Pr.: díxilend] – Din engl. dixieland.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dixtuor
DIXTUÓR, dixtuoruri, s. n. Lucrare muzicală compusă pentru zece voci sau zece instrumente; ansamblu vocal sau instrumental care execută o asemenea lucrare. [Pr.: -tu-or. – Pl. și: dixtuoare.] – Din fr. dixtuor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizabilitate
DIZABILITÁTE, dizabilități, s. f. Stare fizică, psihică sau mintală, care limitează o persoană în deplasare, activitate, receptare; handicap. – Din engl. disability.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizaharidă
DIZAHARÍDĂ, dizaharide, s. f. Compus organic format din două molecule de monozaharide prin eliminarea dintre ele a unei molecule de apă. – Din fr. disaccharide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizarmonie
DIZARMONÍE, dizarmonii, s. f. 1. Lipsă a armoniei; discordanță. 2. (Psih.) Tip de personalitate caracterizat printr-un dezechilibru net, cu dificultăți de adaptare. – Din fr. disharmonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizenteric
DIZENTÉRIC, -Ă, dizenterici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. De dizenterie, privitor la dizenterie. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care este bolnavă de dizenterie. – Din fr. dysentérique, lat. dysentericus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizenterie
DIZENTERÍE, dizenterii, s. f. Boală infecțioasă contagioasă care se manifestă prin ulcerații intestinale, dureri abdominale violente și diaree cu sânge. – Din fr. dysenterie, lat. dysenteria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizertaţie
DIZERTÁȚIE s. f. v. disertație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizertație
DIZERTÁȚIE s. f. v. disertație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizeur
DIZEUR, dizeuri, s. m. (Înv.) Cântăreț de muzică ușoară. [Pr.: dizör] – Din fr. diseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizeuză
DIZEUZĂ, dizeuze, s. f. (Înv.) Cântăreață de muzică ușoară. [Pr.: dizöză] – Din fr. diseuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgraţia
DIZGRAȚIÁ, dizgrațiez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva de bunăvoința, de favoarea de care s-a bucurat până atunci, a-i retrage favoarea. [Pr.: -ți-a] – Din fr. disgracier (după dizgrație).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgrația
DIZGRAȚIÁ, dizgrațiez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva de bunăvoința, de favoarea de care s-a bucurat până atunci, a-i retrage favoarea. [Pr.: -ți-a] – Din fr. disgracier (după dizgrație).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgraţie
DIZGRÁȚIE, dizgrații, s. f. Pierdere a favorii, a bunăvoinței, a grației unui monarh, a unei persoane influente, a unui superior. – Din it. disgrazia. Cf. fr. disgrâce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgrație
DIZGRÁȚIE, dizgrații, s. f. Pierdere a favorii, a bunăvoinței, a grației unui monarh, a unei persoane influente, a unui superior. – Din it. disgrazia. Cf. fr. disgrâce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgraţiere
DIZGRAȚIÉRE, dizgrațieri, s. f. Acțiunea de a dizgrația. [Pr.: -ți-e-] – V. dizgrația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgrațiere
DIZGRAȚIÉRE, dizgrațieri, s. f. Acțiunea de a dizgrația. [Pr.: -ți-e-] – V. dizgrația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgraţios
DIZGRAȚIÓS, -OÁSĂ, dizgrațioși, -oase, adj. Lipsit de grație, de farmec, de drăgălășenie. ♦ Dezagreabil. [Pr.: -ți-os] – Din it. disgrazioso. Cf. fr. disgracieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizgrațios
DIZGRAȚIÓS, -OÁSĂ, dizgrațioși, -oase, adj. Lipsit de grație, de farmec, de drăgălășenie. ♦ Dezagreabil. [Pr.: -ți-os] – Din it. disgrazioso. Cf. fr. disgracieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizident
DIZIDÉNT, -Ă s. m. și f. v. disident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizidenţă
DIZIDÉNȚĂ s. f. v. disidență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizidență
DIZIDÉNȚĂ s. f. v. disidență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizmierda
DIZMIERDÁ vb. I v. dezmierda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizmierdare
DIZMIERDÁRE s. f. v. dezmierdare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizmierdat
DIZMIERDÁT, -Ă adj. v. dezmierdat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizolva
DIZOLVÁ, dizólv, vb. I. Tranz. 1. A face ca o substanță solidă, lichidă sau gazoasă să se disperseze în altă substanță (lichidă), spre a forma împreună o soluție. ◊ Refl. Zahărul se dizolvă în apă. 2. A desființa ca persoană juridică o organizație, o asociație, o societate, o adunare etc. – Din lat. dissolvere. Cf. it. dissolvere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizolvant
DIZOLVÁNT, -Ă, dizolvanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care are însușirea de a dizolva. ♦ Fig. Care dezagregă, descompune, nimicește. 2. S. m. Substanță (lichidă) care are însușirea de a dizolva în masa ei alte substanțe; solvent. – Din fr. dissolvant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizolvare
DIZOLVÁRE, dizolvări, s. f. Acțiunea de a (se) dizolva și rezultatul ei. – V. dizolva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dizolvat
DIZOLVÁT, -Ă, dizolvați, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Despre substanțe) Care se află dispersat în altă substanță, cu care formează o soluție. 2. S. m. Substanță care se dizolvă în masa altei substanțe; solvat. – V. dizolva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dj
DJ, DJ, s. m. Realizator, prezentator și comentator al unor programe muzicale la radio, cluburi sau discoteci. [Pr.: digéi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

djiboutian
DJIBOUTIÁN, -Ă, djiboutieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Republica Djibouti. 2. Adj. Care aparține Republicii Djibouti sau djiboutienilor (1); privitor la Djibouti ori la djiboutieni. [Pr.: gi-bu-] – Djibouti (n. pr.) + suf. -an. Cf. fr. djiboutien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

djurstvă
DJÚRSTVĂ s. f. v. dejurstvă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

do
DO, do, s. m. Unul dintre cele șapte sunete ale gamei muzicale, situat pe treapta întâi din gama majoră-tip. ♦ Denumire a uneia dintre gamele muzicale (care începe cu sunetul „do”). [Pl.: do] – Din it. do.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doagă
DOÁGĂ, doage, s. f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn (puțin încovoiate) care formează corpul unor vase strânse în cercuri. ◊ Expr. A-i lipsi cuiva o doagă sau a fi (cam) într-o doagă = a fi trăsnit, nebun; a avea comportări anormale. 2. Fig. Fire, mentalitate (ciudată, sucită). ◊ Expr. A ajunge (sau a veni, a cădea) în doaga cuiva = a ajunge să se identifice (în sens rău) cu cineva în felul de a fi, de a gândi. – Lat. doga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doamnă
DOÁMNĂ, doamne, s. f. 1. Termen de politețe pentru o femeie (căsătorită). ◊ Doamnă de onoare = femeie (din aristocrație) aflată în serviciul unei prințese, al unei regine etc. ♦ Soție. ♦ Spec. (Înv.) Soție a unui domnitor sau a unui boier. ♦ Stăpână a unei case, a unei gospodării. 2. Compus: (Bot.; pop.) doamnă-mare sau doamna-codrului = mătrăgună. – Lat. dom(i)na.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doar
DOÁR adv. 1. (Exprimă ideea unei delimitări sau restricții) Numai. Stai doar o clipă! ◊ Expr. Doar că nu... = aproape că..., puțin a lipsit să nu... 2. Vezi bine, cum se știe; desigur. Doar nu m-ai căutat! 3. Poate; probabil. Va reuși doar până la urmă! ◊ Expr. Fără doar și poate = fără nicio îndoială; neapărat. ♦ În speranța că... L-a întrebat, doar va afla ce să facă. ◊ Expr. Într-o doară = la noroc, la întâmplare, pe nimerite. 4. (Reg.; la începutul unei propoziții interogative) Oare? [Var.: doáră adv.] – Lat. de-hora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doară
DOÁRĂ adv. v. doar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobaş
DOBÁȘ s. m. v. tobaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobaș
DOBÁȘ s. m. v. tobaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobă
DÓBĂ s. f. v. tobă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobândă
DOBẤNDĂ, dobânzi, s. f. 1. Sumă de bani care trebuie plătită sau primită pentru utilizarea banilor, în cadrul unei datorii, în legătură cu un depozit etc. ◊ Expr. A plăti (cuiva) cu dobândă = a se răzbuna cu prisosință și violență (pe cineva) pentru o pagubă sau o suferință. 2. Câștig, folos, profit. Mai bine cu un om vrednic la pagubă decât cu un mișel la dobândă. ♦ Cantitate dintr-un produs oferită (cumpărătorului) în plus. 3. (Înv.) Pradă de război. – Din dobândi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobândi
DOBÂNDÍ, dobândesc, vb. IV. Tranz. 1. A obține ceva prin muncă, eforturi, perseverență; a câștiga, a realiza; a face rost de ceva, a găsi, a procura ceva. ♦ A primi, a căpăta. ◊ Expr. A dobândi un copil = a i se naște cuiva un copil. 2. (Înv.) A cuceri un oraș, o cetate etc. – Din sl. dobyti (dobondon).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobândire
DOBÂNDÍRE, dobândiri, s. f. Faptul de a dobândi. – V. dobândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doberman
DÓBERMAN, dobermani, s. m. Rasă de câini de talie mijlocie, cu părul scurt și lucios, de culoare neagră, maro sau gri. – Din germ. Dobermann.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobitoc
DOBITÓC, -OÁCĂ, dobitoci, -oace, s. n., s. m. și f., adj. 1. S. n. Animal patruped (domestic). 2. S. m. și f., adj. (Peior.) (Om) care este lipsit de inteligență sau de bun-simț. – Din sl. dobytŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobitocesc
DOBITOCÉSC, -EÁSCĂ, dobitocești, adj. 1. Care aparține dobitoacelor, privitor la dobitoace. 2. De dobitoc (2), specific unui dobitoc. – Dobitoc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobitoceşte
DOBITOCÉȘTE adv. Ca dobitoacele; prostește; fără bun-simț. – Dobitoc + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobitocește
DOBITOCÉȘTE adv. Ca dobitoacele; prostește; fără bun-simț. – Dobitoc + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobitocie
DOBITOCÍE, dobitocii, s. f. Atitudine, comportare, faptă, vorbă de om prost sau lipsit de bun-simț. – Dobitoc + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doborâre
DOBORẤRE, doborâri, s. f. Acțiunea de a doborî și rezultatul ei. – V. doborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doborât
DOBORẤT, -Ă, doborâți, -te, adj. (Despre oameni) Învins, zdrobit, distrus (sufletește). – V. doborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doborâtor
DOBORÂTÓR, -OÁRE, doborâtori, -oare, adj. Care doboară. – Doborî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doborî
DOBORÎ́, dobór, vb. IV. Tranz. 1. A da jos, a culca, a răsturna, a dărâma (la pământ). 2. A face să se desprindă și să cadă din locul unde este fixat, atârnat, agățat. ♦ A face să cadă o ființă sau un obiect care zboară sau plutește în aer. 3. A înfrânge, a supune, a distruge, a răpune pe cineva. ♦ Fig. A nimici, a desființa, a stârpi, a lichida o stare de lucruri, o situație etc. ♦ Fig. A birui, a copleși. L-a doborât suferința. 4. (Sport) A depăși cel mai bun rezultat anterior, a bate recordul existent. – Cf. oborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doboş
DÓBOȘ, doboșuri, s. n. Tort făcut din foi de aluat suprapuse, cu cremă de ciocolată între ele, foaia de deasupra având o glazură de zahăr ars. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doboș
DÓBOȘ, doboșuri, s. n. Tort făcut din foi de aluat suprapuse, cu cremă de ciocolată între ele, foaia de deasupra având o glazură de zahăr ars. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doboşar
DOBOȘÁR s. m. v. toboșar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doboșar
DOBOȘÁR s. m. v. toboșar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobra
DÓBRA s. f. Unitate monetară în São Tomé e Príncipe. (din port. dobra < lat. duplus = dublu) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dobrogean
DOBROGEÁN, -Ă, dobrogeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Dobrogea. 2. Adj. Care aparține Dobrogei sau dobrogenilor (1), privitor la Dobrogea ori la dobrogeni. – Dobrogea (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobrogeancă
DOBROGEÁNCĂ, dobrogence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Dobrogea. – Dobrogean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dobzăla
DOBZĂLÁ, dobzălez, vb. I. Tranz. (Reg.) A bate tare pe cineva. – Cf. magh. dobzani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doc
DOC^1, (2) docuri, s. n. 1. Țesătură de bumbac mai groasă, din care se fac haine de vară, salopete, prelate etc. 2. Sortiment de doc (1). – Din engl. duck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doc
DOC^2, docuri, s. n. Bazin portuar (împreună cu construcțiile și instalațiile aferente), în care vapoarele sunt încărcate, descărcate sau reparate; ansamblu de construcții, de instalații, de servicii tehnice și administrative care servesc un port; magazie într-un port, în care se depozitează cerealele și alte mărfuri. ◊ Doc plutitor = instalație plutitoare servind la repararea navelor. – Din fr., engl. dock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docar
DOCÁR, docare, s. n. Trăsurică ușoară cu două sau cu patru roți. – Din engl., fr. dog-cart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docăraş
DOCĂRÁȘ, docărașe, s. n. Diminutiv al lui docar. – Docar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docăraș
DOCĂRÁȘ, docărașe, s. n. Diminutiv al lui docar. – Docar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docent
DOCÉNT, docenți, s. m. 1. (În unele țări) Grad didactic onorific în învățământul superior, corespunzând de obicei aceluia de conferențiar; persoană care are acest grad. 2. (În sintagma doctor docent) Titlu științific acordat doctorilor în științe care s-au distins printr-o activitate valoroasă; persoană care are acest titlu. – Din germ. Dozent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docenţă
DOCÉNȚĂ, docențe, s. f. Titlul, gradul sau funcția de docent; examen pentru obținerea acestui titlu sau grad. – Docent + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docență
DOCÉNȚĂ, docențe, s. f. Titlul, gradul sau funcția de docent; examen pentru obținerea acestui titlu sau grad. – Docent + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docher
DOCHÉR, docheri, s. m. Muncitor care lucrează în docuri^2, la încărcatul și descărcatul vapoarelor. – Din fr., engl. docker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docil
DOCÍL, -Ă, docili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se supune la orice cu ușurință, fără să protesteze; supus, ascultător. – Din fr. docile, lat. docilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docilitate
DOCILITÁTE s. f. Însușirea de a fi docil; supunere. – Din fr. docilité, lat. docilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

docimazie
DOCIMAZÍE, docimazii, s. f. Examen de laborator prin care se stabilește (în medicina judiciară) starea unui organ în momentul morții. – Din fr. docimasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doct
DOCT, -Ă, docți, -te, adj. Învățat, erudit, savant. – Din fr. docte, lat. doctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctor
DÓCTOR, doctori, s. m. 1. Persoană cu studii superioare care se ocupă cu vindecarea, tratarea sau prevenirea bolilor umane și animale; medic. 2. Titlu științific înalt acordat de o instituție academică sau de învățământ superior; persoană care are acest titlu. 3. (Fam.) Persoană foarte pricepută într-un domeniu. 4. (Bot., reg.; în forma doftor) Arbust mediteraneean și tropical din care se extrage saburul (Aloë vera). [Var.: (1, pop.) dóftor s. m.] – Din lat. doctor, fr. docteur. Cf. germ. Doktor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoral
DOCTORÁL, -Ă, doctorali, -e, adj. (Despre manifestările omului) Grav, solemn; pedant, afectat; încrezut, îngâmfat. – Din fr. doctoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctorand
DOCTORÁND, -Ă, doctoranzi, -de, s. m. și f. Persoană care își pregătește lucrarea de doctorat. – Din germ. Doktorand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctorantură
DOCTORANTÚRĂ s. f. (Rar) Perioada cât o persoană este doctorand; p. ext. doctorat. – Din doctorand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoraş
DOCTORÁȘ, doctorași, s. m. Diminutiv al lui doctor (1); medic tânăr; (peior.) medic lipsit de valoare. [Var.: (pop.) doftoráș s. m.] – Doctor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoraș
DOCTORÁȘ, doctorași, s. m. Diminutiv al lui doctor (1); medic tânăr; (peior.) medic lipsit de valoare. [Var.: (pop.) doftoráș s. m.] – Doctor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctorat
DOCTORÁT, doctorate, s. n. Stagiu de calificare științifică superioară, efectuat după terminarea studiilor universitare, în vederea obținerii titlului de doctor (2); examen final, de susținere a unei lucrări, dat pentru obținerea acestui titlu; titlu de doctor (2) obținut în urma acestui examen. – Din fr. doctorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoreasă
DOCTOREÁSĂ, doctorese, s. f. (Pop. și fam.) Soție de doctor (1); femeie care practică medicina; doctoriță. ♦ Femeie care vindecă bolile cu mijloace empirice. [Var.: doftoreásă s. f.] – Doctor + suf. -easă. Cf. fr. doctoresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoricesc
DOCTORICÉSC, -EÁSCĂ adj. v. doftoricesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctorici
DOCTORICÍ vb. IV v. doftorici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctorie
DOCTORÍE, doctorii, s. f. Preparat, substanță care se folosește pentru vindecarea, ameliorarea sau prevenirea unei boli; medicament, leac. [Var.: (pop.) doftoríe s. f.] – Doctor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoriţă
DÓCTORIȚĂ, doctorițe, s. f. Femeie medic. [Acc. și: doctoríță. – Var.: (pop.) dóftoriță s. f.] – Doctor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctoriță
DÓCTORIȚĂ, doctorițe, s. f. Femeie medic. [Acc. și: doctoríță. – Var.: (pop.) dóftoriță s. f.] – Doctor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctrinar
DOCTRINÁR, -Ă, doctrinari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține unei doctrine, privitor la o doctrină. 2. S. m. și f. Persoană care formulează și susține o doctrină. 3. S. m. și f. Persoană care aderă la unele păreri preconcepute, dogmatice. – Din fr. doctrinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doctrină
DOCTRÍNĂ, doctrine, s. f. Totalitatea principiilor unui sistem politic, științific, religios etc. ♦ Ansamblul principiilor dintr-o ramură a cunoașterii. – Din fr. doctrine, lat. doctrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

document
DOCUMÉNT, documente, s. n. 1. Act prin care se adeverește, se constată sau se preconizează un fapt, se conferă un drept, se recunoaște o obligație. 2. Text scris sau tipărit, inscripție sau altă mărturie servind la cunoașterea unui fapt real actual sau din trecut. – Din fr. document, lat. documentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documenta
DOCUMENTÁ, documentez, vb. I. Refl. A se informa amănunțit și temeinic (pe bază de documente). ♦ Tranz. A dovedi, a susține ceva pe bază de documente. – Din fr. documenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentar
DOCUMENTÁR, -Ă, documentari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Cu caracter sau valoare de document. 2. Adj., s. n. (Film sau scriere) care prezintă fapte absolut autentice. – Din fr. documentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentare
DOCUMENTÁRE, documentări, s. f. Acțiunea de a (se) documenta. ♦ Documentație. – V. documenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentarist
DOCUMENTARÍST, -Ă, documentariști, -ste, s. m. și f. 1. Persoană care are funcția de a face documentarea științifică într-o problemă dată; funcție ocupată de această persoană. 2. Autor de filme documentare. – Din fr. documentariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentaristic
DOCUMENTARÍSTIC, -Ă, documentaristici, -ce, adj. De documentarist; de documentare. – Documentar + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentat
DOCUMENTÁT, -Ă, documentați, -te, adj. 1. Întemeiat pe documente, elaborat pe baza unei largi documentații; p. ext. bine informat. 2. Dovedit, susținut pe bază de documente. – V. documenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentaţie
DOCUMENTÁȚIE, documentații, s. f. Totalitatea mijloacelor de informare referitoare la o problemă sau la un domeniu de activitate; documentare. – Din fr. documentation. Cf. rus. d o k u m e n t a ț i i a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

documentație
DOCUMENTÁȚIE, documentații, s. f. Totalitatea mijloacelor de informare referitoare la o problemă sau la un domeniu de activitate; documentare. – Din fr. documentation. Cf. rus. d o k u m e n t a ț i i a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecaedric
DODECAÉDRIC, -Ă, dodecaedrici, -ce, adj. De dodecaedru, privitor la dodecaedru, care formează un dodecaedru. – Din fr. dodécaédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecaedru
DODECAÉDRU, dodecaedre, s. n. Poliedru cu douăsprezece fețe. ♦ Cristal care are aspectul unui astfel de poliedru. – Din fr. dodécaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecafonic
DODECAFÓNIC, -Ă, dodecafonici, -ce, adj. Care aparține dodecafonismului, privitor la dodecafonism; dodecafonist. – Din fr. dodécaphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecafonism
DODECAFONÍSM s. n. (Muz.) Tehnică de compoziție bazată pe folosirea tuturor celor douăsprezece sunete ale gamei cromatice, considerate ca având aceeași importanță și ducând la desființarea legăturilor tonale normale. – Din fr. dodécaphonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecafonist
DODECAFONÍST, -Ă, dodecafoniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține dodecafonismului, privitor la dodecafonism; dodecafonic. 2. S. m. și f. Compozitor care folosește dodecafonismul. – Din fr. dodécaphoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecagon
DODECAGÓN, dodecagoane, s. n. Poligon cu douăsprezece laturi și douăsprezece unghiuri. – Din fr. dodécagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecagonal
DODECAGONÁL, -Ă, dodecagonali, -e, adj. De dodecagon, privitor la dodecagon, care formează un dodecagon. – Din fr. dodécagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecar
DODECÁR, dodecari, s. m. Veche monedă turcească de aur, care a circulat și în Țările Române în sec. XIX. – Din ngr. dodekária „duzină”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecasilab
DODECASILÁB, -Ă, dodecasilabi, -e, s. m., adj. (Vers) care are douăsprezece silabe. – Din fr. dodécasyllabe, lat. duodecasyllabus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodecasilabic
DODECASILÁBIC, -Ă, dodecasilabici, -ce, adj. (Despre versuri) Care are douăsprezece silabe. – Din fr. dodécasyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dodii
DÓDII s. f. pl. (Pop. și fam.; în expr.) A vorbi sau a grăi (cam) în dodii = a vorbi fără șir; a aiuri. A lăsa (pe cineva) în dodiile lui = a lăsa (pe cineva) să-și facă nestingherit toanele, capriciile. A umbla sau a merge (ca) în dodii = a umbla sau a merge în neștire, năuc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftor
DÓFTOR s. m. v. doctor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoraş
DOFTORÁȘ s. m. v. doctoraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoraș
DOFTORÁȘ s. m. v. doctoraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoreasă
DOFTOREÁSĂ s. f. v. doctoreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftori
DOFTORÍ, doftoresc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A îngriji un bolnav (cu mijloace empirice); a doftorici. 2. Refl. (Despre bolnavi) A se trata; a se vindeca (în urma unui tratament). – Din doftor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoricesc
DOFTORICÉSC, -EÁSCĂ, doftoricești, adj. (Pop.) De doctor; medical. [Var.: (fam.) doctoricésc, -eáscă adj.] – Doftor + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftorici
DOFTORICÍ, doftoricesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A îngriji un bolnav (folosind mijloace empirice); a doftori. 2. Refl. (Despre bolnavi) A se trata; a se vindeca (în urma unui tratament). [Var.: (fam.) doctoricí vb. IV] – Din doftor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftorie
DOFTORÍE s. f. v. doctorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoriţă
DOFTORÍȚĂ s. f. v. doctoriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoriță
DOFTORÍȚĂ s. f. v. doctoriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doftoroaie
DOFTOROÁIE, doftoroaie, s. f. (Pop.) 1. Femeie (bătrână) care vindecă bolile cu mijloace empirice. 2. Soție de doctor (1); femeie care practică medicina. – Doftor + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dog
DOG, dogi, s. m. Rasă de câini de talie foarte mare, cu botul lat și turtit, cu părul scurt, des și lins. – Din fr. dogue, engl. dog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogar
DOGÁR, (1) dogari, s. m., (2) dogare, s. n. 1. S. m. Meșteșugar care confecționează doage sau vase din doage; butnar. 2. S. n. Unealtă cu lama în formă de seceră, folosită pentru făcut doage. – Doagă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogărie
DOGĂRÍE^1 s. f. Meseria dogarului; butnărie. – Dogar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogărie
DOGĂRÍE^2, (1) dogării, s. f. 1. Atelier în care se lucrează obiecte din doage. 2. Cantitate de obiecte lucrate din doage. – Doagă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doge
DÓGE, dogi, s. m. Titlu purtat de conducătorii politici ai unora dintre vechile republici aristocratice italiene; persoană care avea acest titlu. – Din it. doge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogger
DÓGGER s. n. (Geol.) Epoca mijlocie a jurasicului. [Pr.: dógăr] – Din fr., engl. dogger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogi
DOGÍ, dogesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre butoaie, putini etc.) A avea doagele desfăcute, depărtate una de alta, rupte. ◊ Tranz. Uscăciunea dogește butoaiele. 2. Fig. (Despre voce) A suna răgușit. – Din doagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogit
DOGÍT, -Ă, dogiți, -te, adj. 1. (Despre vase făcute din doage) Cu doagele desfăcute, depărtate una de alta, desprinse din cercuri. ◊ Expr. Sună a dogit = produce, la cea mai ușoară atingere, un sunet caracteristic de vas cu doagele desfăcute, plesnite. 2. Fig. (Despre voce) Răgușit, hodorogit. – V. dogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatic
DOGMÁTIC, -Ă, dogmatici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de dogme, privitor la dogme; care se sprijină pe dogme. 3. S. m. și f. Adept al dogmatismului; dogmatist. – Din fr. dogmatique, lat. dogmaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatic
DOGMÁTIC, -Ă, dogmatici, -ce, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Care ține de dogme, privitor la dogme; care se sprijină pe dogme. 2. S. f. Parte a teologiei care cuprinde expunerea sistematică a adevărurilor revelate ce se referă la Dumnezeu și la acțiunea sa; tratat asupra dogmelor religioase. 3. S. m. și f. Adept al dogmatismului; dogmatist. – Din fr. dogmatique, lat. dogmaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatică
DOGMÁTICĂ s. f. 2. Parte a teologiei care cuprinde expunerea sistematică a adevărurilor revelate ce se referă la Dumnezeu și la acțiunea sa; tratat asupra dogmelor religioase. – Din fr. dogmatique, lat. dogmaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatician
DOGMATICIÁN, dogmaticieni, s. m. Specialist în dogmatică. [Pr.: -ci-an] – De la dogmatică. Cf. engl. dogmatician.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatism
DOGMATÍSM s. n. 1. Atitudine bazată pe o dogmă, respingând îndoiala și critica. 2. Comportament al unei persoane dogmatice. – Din fr. dogmatisme. Cf. rus. dogmatizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatist
DOGMATÍST, -Ă, dogmatiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Dogmatic (3). – Din fr. dogmatiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatiza
DOGMATIZÁ, dogmatizez, vb. I. Intranz. A vorbi, a expune pe un ton dogmatic, sentențios. – Din fr. dogmatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmatizare
DOGMATIZÁRE, dogmatizări, s. f. Acțiunea de a dogmatiza. – V. dogmatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogmă
DÓGMĂ, dogme, s. f. 1. Învățătură, teză etc. fundamentală a unei religii, care nu poate fi supusă criticii. 2. Teză, doctrină politică, științifică etc. considerată imuabilă și impusă ca adevăr incontestabil. – Din fr. dogme, lat. dogma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogoare
DOGOÁRE s. f. Căldură arzătoare produsă de soare, de foc sau de un obiect foarte fierbinte; dogoreală. – Din dogori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogorât
DOGORẤT, -Ă adj. v. dogorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogorâtor
DOGORÂTÓR, -OÁRE adj. v. dogoritor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogoreală
DOGOREÁLĂ s. f. Faptul de a dogori; dogoare. – Dogori + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogori
DOGORÍ, dogoresc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre soare, foc etc.; la pers. 3) A răspândi căldură puternică, arzătoare. ♦ Tranz. A da cuiva o senzație de căldură arzătoare; a încinge, a înfierbânta ceva. 2. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) A fi aprins, încins, înfierbântat de o emoție, de boală etc. [Var.: dogorî́ vb. IV] – Din bg. dogorja, sb. dogoreti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogorit
DOGORÍT, -Ă, dogoriți, -te, adj. Înfierbântat, ars; pârlit. [Var.: dogorất, -ă adj.] – V. dogori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogoritor
DOGORITÓR, -OÁRE, dogoritori, -oare, adj. Care dogorește; fierbinte, arzător. [Var.: dogorâtór, -oáre adj.] – Dogori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dogorî
DOGORÎ́ vb. IV v. dogori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dohot
DÓHOT, (2) dohoturi, s. n. (Reg.) 1. Lichid uleios obținut prin distilarea unor materiale vegetale și folosit la ungerea osiilor carului și căruței; păcură pentru uns osiile. 2. Sortiment de dohot (1). – Din ucr. dehotĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dohotniţă
DOHÓTNIȚĂ, dohotnițe, s. f. (Reg.) Vas în care se păstrează dohotul. – Dohot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dohotniță
DOHÓTNIȚĂ, dohotnițe, s. f. (Reg.) Vas în care se păstrează dohotul. – Dohot + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doi
DOI, DÓUĂ num. card. Număr având în numărătoare locul între unu și trei și indicat matematic prin cifrele 2 și II. ◊ (Adjectival) Vine cu doi prieteni. ◊ Loc. adv. În (sau din) două vorbe (sau cuvinte) = pe scurt, fără multă vorbă. La doi pași = aproape. ◊ Expr. (Fam.) (A spune) două vorbe și-un cuvânt = (a spune) pe scurt, în puține cuvinte. (Fam.) În doi timpi și trei mișcări = foarte repede, imediat. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Tomul doi. ◊ (Intră în componența num. adverbial) A venit de două ori. ◊ (Intră în componența num. distributiv) Plecau câte doi. ◊ (Substantivat) Trei de doi. ◊ Loc. adv. În (sau pe din) două = în două bucăți, în două părți (egale). În (sau pe din) două cu... = amestecat (în părți egale) cu altceva. Una-două = întruna, mereu, continuu. Cu una, cu două = (în construcții negative) cu ușurință, repede. Nici una, nici două = pe neașteptate; imediat. Din două una sau una din două = ori una, ori alta; ori..., ori... ◊ Expr. Una și cu una fac două = fără vorbă multă; scurt, limpede. A nu vorbi sau a nu zice (nici) două = a nu scoate o vorbă; a tăcea. ♦ (Adjectival) Vreo doi = câțiva. ♦ (Substantivat) Cifră care indică numărul definit mai sus. A scris un doi pe tablă. – Lat. *dui, duae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doică
DÓICĂ, doici, s. f. Femeie care alăptează (și îngrijește) copilul altei femei. ♦ Dădacă. – Din bg. dojka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doilea
DÓILEA, DÓUA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între întâiul și al treilea. ◊ Loc. adj. De-al doilea = (despre veri) care sunt copiii verilor primari. ◊ Loc. adv. A doua zi = în ziua următoare. A doua oară = data următoare; cu altă ocazie. Al doilea = după primul, pe urmă. (Pop.) De-al doilea = a doua oară. ◊ Expr. A pune (sau a lăsa, a trece etc.) ceva pe planul al doilea = a considera ceva ca fiind de importanță secundară. [Pr.: do-i-/ doi-] – Doi + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doime
DOÍME, doimi, s. f. 1. Jumătate dintr-un întreg (împărțit în părți egale). 2. Spec. (Muz.) Jumătate dintr-o notă întreagă. – Doi + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinar
DOINÁR, doinari, s. m. (Pop.) Doinaș. – Doină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinaş
DOINÁȘ, doinași, s. m. (Pop.) Cântăreț de doine; doinar. – Doină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinaș
DOINÁȘ, doinași, s. m. (Pop.) Cântăreț de doine; doinar. – Doină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doină
DÓINĂ, doine, s. f. Specie a liricii populare și a folclorului muzical românesc, care exprimă un sentiment de dor, de jale, de revoltă, de dragoste etc., preluată și de poezia cultă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doini
DOINÍ, doinesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A cânta doine (din gură, din fluier, din frunză etc.). – Din doină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinire
DOINÍRE, doiniri, s. f. Faptul de a doini; (concr.) doină. – V. doini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinişoară
DOINIȘOÁRĂ, doinișoare, s. f. Doiniță. – Doină + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinișoară
DOINIȘOÁRĂ, doinișoare, s. f. Doiniță. – Doină + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doinitor
DOINITÓR, -OÁRE, doinitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care doinește. – Doini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doiniţă
DOINÍȚĂ, doinițe, s. f. Diminutiv al lui doină; doinișoară. – Doină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doiniță
DOINÍȚĂ, doinițe, s. f. Diminutiv al lui doină; doinișoară. – Doină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprece
DÓISPRECE, DÓUĂSPRECE num. card. v. doisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprecelea
DÓISPRECELEA, DÓUĂSPRECEA num. ord. v. doisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprezece
DÓISPREZECE, DÓUĂSPREZECE num. card. Număr având în numărătoare locul între unsprezece și treisprezece. ◊ (Adjectival) Are doisprezece copii. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Secolul doisprezece. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De douăsprezece ori. ◊ (Intră în componența num. distributiv) Câte doisprezece oameni. ◊ (Substantivat) Trei de doisprezece. [Var.: (reg.) dóisprece, dóuăsprece; dóișpe, dóuășpe num. card.] – Doi + spre + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprezecelea
DÓISPREZECELEA, DÓUĂSPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al unsprezecelea și al treisprezecelea. ◊ Expr. În ceasul al doisprezecelea = în ultimul moment. [Var.: (reg.) dóisprecelea, dóuăsprecea; dóișpelea, dóuășpea num. ord.] – Doisprezece + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprezecime
DOISPREZECÍME, doisprezecimi, s. f. A douăsprezecea parte dintr-un întreg, împărțit în părți egale. – Doisprezece + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doisprezecime
DOISPREZECÍME, doisprezecimi, s. f. A douăsprezecea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

doişpe
DÓIȘPE, DÓUĂȘPE num. card. v. doisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doișpe
DÓIȘPE, DÓUĂȘPE num. card. v. doisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doişpelea
DÓIȘPELEA, DÓUĂȘPEA num. ord. v. doisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doișpelea
DÓIȘPELEA, DÓUĂȘPEA num. ord. v. doisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dojană
DOJÁNĂ, dojeni, s. f. Observație cu caracter moralizator, făcută cuiva care a comis o greșeală (ușoară); mustrare, ceartă. – Din dojeni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dojeni
DOJENÍ, dojenesc, vb. IV. Tranz. și refl. (recipr.) A(-și) face observații moralizatoare; a (se) mustra, a (se) certa. – Din sl. dognati, doženon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dojenire
DOJENÍRE, dojeniri, s. f. Acțiunea de a (se) dojeni și rezultatul ei; mustrare. – V. dojeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dojenitor
DOJENITÓR, -OÁRE, dojenitori, -oare, adj. Care dojenește; care exprimă un reproș, o imputare, o nemulțumire. – Dojeni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dol
DOL, doluri, s. n. (Jur.) Acțiune făcută cu rea-credință, cu viclenie, pentru a determina pe cineva să încheie un contract nefavorabil sau să admită o clauză defavorabilă într-un contract. – Din fr. dol, lat. dolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolar
DOLÁR, dolari, s. m. Unitate monetară în Statele Unite ale Americii, în Canada, Australia, Liberia etc. – Din engl., fr. dollar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolby
DOLBY® s. n. Denumire comercială a unui sistem electronic de reducere a zgomotului de fond de pe benzile magnetice. – Din engl. Dolby [system].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolce
DÓLCE adv. (Muz.; indică modul de executare) Delicat, cu blândețe. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolcissimo
DOLCÍSSIMO adv. (Muz:; indică modul de executare) Cu multă duioșie. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doldora
DÓLDORA adj. invar., adv. (Umplut, plin, îndesat etc.) peste măsură, până la refuz. – Din tc. doldur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doleanţă
DOLEÁNȚĂ, doleanțe, s. f. Dorință, cerere, plângere (expusă în scris sau oral). [Pr.: -le-an-] – Din fr. doléance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doleanță
DOLEÁNȚĂ, doleanțe, s. f. Dorință, cerere, plângere (expusă în scris sau oral). [Pr.: -le-an-] – Din fr. doléance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolicocefal
DOLICOCEFÁL, -Ă, dolicocefali, -e, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are craniul alungit din față către spate; (despre craniu) alungit din față către spate. [Var.: dolihocefál, -ă adj.] – Din fr. dolichocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolicocefalie
DOLICOCEFALÍE s. f. Însușirea de a fi dolicocefal, faptul de a aparține tipului dolicocefal. [Var.: dolihocefalíe s. f.] – Din fr. dolichocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolie
DÓLIE, dolii, s. f. 1. Șanț sau unghi format la intersecția a două versante de acoperiș. 2. (Reg.) Loc în care un râu curge încet, lin. – Din sl. dolĕ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolihocefal
DOLIHOCEFÁL, -Ă adj. v. dolicocefal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolihocefalie
DOLIHOCEFALÍE s. f. v. dolicocefalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolină
DOLÍNĂ, doline, s. f. Formă negativă de relief carstic cu aspect de pâlnie, formată prin dizolvarea la suprafață a unor roci solubile. – Din sb. dolina. Cf. fr. doline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doliu
DÓLIU, doliuri, s. n. 1. Durere profundă pricinuită de moartea cuiva sau de o mare nenorocire colectivă; atitudine plină de tristețe a celui căruia i-a murit cineva. ◊ Zi de doliu = zi care amintește un eveniment dureros. 2. Semn exterior (îmbrăcăminte neagră, panglică neagră etc.) prin care cineva își exprimă doliul (1); perioadă cât cineva poartă asemenea semne. ◊ Loc. adj. De doliu = (despre haine, culori etc.) care se folosește pentru a exprima durerea la moartea și după moartea unei rude. ◊ Loc. adv. În doliu = în haine de culoare neagră (în semn de doliu 1). – Din lat. dolium. Cf. fr. deuil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doljean
DOLJEÁN, -Ă, doljeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Dolj. 2. Adj. Care aparține județului Dolj sau doljenilor (1); referitor la județul Dolj ori la doljeni. – Dolj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doljeancă
DOLJEÁNCĂ, doljence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Dolj. – Doljean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolly
DÓLLY s. n. (Cin.) Dispozitiv pe care se instalează aparatul de filmat pentru a executa vederi panoramice. – Din fr., engl. dolly.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolman
DOLMÁN, dolmane, s. n. Haină ofițerească scurtă, îmblănită și împodobită cu brandenburguri. ♦ Haină bărbătească groasă, căptușită cu blană. – Din fr. dolman, germ. Dolman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolmen
DOLMÉN, dolmene, s. n. Monument funerar megalitic, format dintr-o lespede mare de piatră așezată orizontal pe altele dispuse vertical. – Din fr. dolmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolofan
DOLOFÁN, -Ă, dolofani, -e, adj. (Despre ființe și părți ale lor) Gras, durduliu, rotofei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolomit
DOLOMÍT s. n. v. dolomită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolomită
DOLOMÍTĂ s. f. 1. Mineral format din carbonat de calciu și carbonat de magneziu, cristalizat în sistemul romboedric. 2. Rocă cu aspect grăunțos formată din dolomită (1). [Var.: dolomít s. n.] – Din fr. dolomite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolomitic
DOLOMÍTIC, -Ă, dolomitici, -ce, adj. De dolomită, care conține dolomită, care este format din dolomită. – Din fr. dolomitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolomitizare
DOLOMITIZÁRE s. f. Transformare a rocilor calcaroase în dolomită prin îmbogățirea în magneziu. – După fr. dolomitisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dolon
Dolon, războinic troian, trimis de către Hector să-i spioneze pe greci. A fost prins însă de Diomedes și Odysseus și silit să-i trădeze pe ai săi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dolopes
Dolopes, neam din Thessalia. Printre conducătorii dolopilor se număra și Peleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dolopi
Dolopi = Dolopes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dolosiv
DOLOSÍV, -Ă, dolosivi, -e, adj. (Jur.; despre acțiuni, contracte etc.) Făcut prin înșelăciune, cu rea-credință. – Din fr. dolosif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dom
DOM, domuri, s. n. 1. Catedrală impunătoare, biserică principală în unele orașe italiene, germane etc.; p. ext. clădire monumentală; p. restr. acoperiș care îmbracă la exterior o cupolă a unei clădiri monumentale. 2. Recipient de oțel montat la partea superioară a cazanelor orizontale de aburi. 3. Structură geologică în formă de boltă largă, circulară sau eliptică. [Var.: (înv., 1) dómă s. f.] – Din fr. dôme. Cf. it. d u o m o, germ. Dom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domă
DÓMĂ s. f. v. dom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dombră
DÓMBRĂ s. f. v. domră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domenial
DOMENIÁL, -Ă, domeniali, -e, adj. (Rar) Care aparține unui domeniu (1), privitor la un domeniu. [Pr.: -ni-al] – Din fr. domanial (după domeniu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domeniu
DOMÉNIU, domenii, s. n. 1. (În Evul Mediu) Proprietate funciară formată din rezerva seniorială, din pământurile țăranilor dependenți etc., care a constituit celula economică de bază în Europa Apuseană. 2. Sector al unei științe, al unei arte; sferă de activitate. 3. (Mat.) Mulțime de puncte situate pe o dreaptă, pe o suprafață, în spațiu, caracterizată prin aceea că pentru fiecare punct există o vecinătate a lui cuprinsă în mulțime și prin faptul că oricare două puncte din mulțime se pot uni printr-o linie poligonală cuprinsă în acea mulțime. 4. (Fiz.) Interval de valori pentru care poate fi folosit un instrument dat de măsură. – Din fr. domaine. Cf. lat. dominium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domeniu
DOMÉNIU, doménii, s. m. 3. (Mat.) ~ ♦ Domeniu integral = inel (6), în care operația de înmulțire este comutativă, care conține un element neutru față de operația de înmulțire și în care nu există nici o pereche de elemente nenule al căror produs să fie nul. ◊ Mulțimea numerelor întregi față de operațiile de adunare și înmulțire formează un domeniu integral. [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

domestic
DOMÉSTIC, -Ă, domestici, -ce, adj. 1. (Despre animale) Care trăiește pe lângă casă, fiind folosit în anumite scopuri. 2. Care este legat de casă, de gospodărie, de familie, specific vieții gospodărești; p. ext. intim, privat. – Din fr. domestique, lat. domesticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domestici
DOMESTICÍ, domesticesc, vb. IV. Tranz. A obișnui un animal sălbatic să trăiască alături de oameni (spre a le aduce anumite foloase); a îmblânzi. ◊ Refl. Cerbul s-a domesticit. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să devină sau a deveni mai potolit, mai sociabil. – Din domestic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domesticire
DOMESTICÍRE, domesticiri, s. f. Acțiunea de a (se) domestici și rezultatul ei; îmblânzire. – V. domestici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domesticit
DOMESTICÍT, -Ă, domesticiți, -te, adj. Îmblânzit. – V. domestici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domesticitate
DOMESTICITÁTE s. f. (Rar) Starea, condiția de animal domestic. – Din fr. domesticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domicilia
DOMICILIÁ, domiciliez, vb. I. Intranz. A-și avea domiciliul undeva; a locui. [Pr.: -li-a] – Din fr. domicilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domiciliar
DOMICILIÁR, -Ă, domiciliari, -e, adj. Privitor la domiciliu; făcut la domiciliu. [Pr.: -li-ar] – Din fr. domiciliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domiciliere
DOMICILIÉRE s. f. Faptul de a domicilia. [Pr.: -li-e-] – V. domicilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domiciliu
DOMICÍLIU, domicilii, s. n. Casa sau locul unde locuiește cineva în mod statornic; locuință. – Din lat. domicilium, fr. domicile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domina
DOMINÁ, domín, vb. I. 1. Tranz. A ține pe cineva sau ceva sub influența sau stăpânirea sa; a stăpâni. ♦ Refl. A nu-și da pe față sentimentele, gândurile etc.; a se reține, a se stăpâni. 2. Tranz. și intranz. A întrece (cu mult) prin înălțime lucrurile sau ființele înconjurătoare, a se înălța deasupra tuturor. 3. Intranz. și tranz. A se impune prin număr sau prin intensitate; a predomina, a prevala. ♦ Tranz. A se dovedi net superior adversarului (într-o întrecere sportivă). – Din fr. dominer, lat. dominari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominant
DOMINÁNT, -Ă, dominanți, -te, adj., s. f. 1. Adj. Care domină. ♦ (Despre însușiri, factori, trăsături etc.) Predominant, specific, caracteristic. 2. S. f. Trăsătură caracteristică a unei lucrări, a unui proces etc. 3. S. f. (Muz.) Treapta a cincea a modului major și a modului minor; acord compus pe această treaptă. – Din fr. dominant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominanţă
DOMINÁNȚĂ, dominanțe, s. f. Însușirea de a fi dominant; preponderență. – Din fr. dominance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominanță
DOMINÁNȚĂ, dominanțe, s. f. Însușirea de a fi dominant; preponderență. – Din fr. dominance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominare
DOMINÁRE, dominări, s. f. Acțiunea de a (se) domina. – V. domina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominator
DOMINATÓR, -OÁRE, dominatori, -oare, adj. (Rar) Dominant; căruia îi place să domine, să se impună. – Din fr. dominateur, lat. dominator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominaţie
DOMINÁȚIE, dominații, s. f. Faptul de a domina, de a-și exercita influența sau stăpânirea; putere, stăpânire, influență exercitată asupra cuiva sau a ceva. – Din fr. domination, lat. dominatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominație
DOMINÁȚIE, dominații, s. f. Faptul de a domina, de a-și exercita influența sau stăpânirea; putere, stăpânire, influență exercitată asupra cuiva sau a ceva. – Din fr. domination, lat. dominatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominican
DOMINICÁN^1, -Ă, dominicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Călugăr dintr-un ordin catolic întemeiat în Franța la începutul sec. XIII. 2. Adj. Care aparține dominicanilor^1 (1), privitor la dominicani^1. – Din fr. dominicain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominican
DOMINICÁN^2, -Ă, dominicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Dominicane sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține dominicanilor^2 (1), privitor la dominicani^2. – Din fr. dominicain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dominion
DOMINIÓN, dominioane, s. n. Denumire dată începând din a doua jumătate a sec. XIX, unor posesiuni engleze care se bucurau de o anumită independență (Canada, Australia, Noua Zeelandă). [Pr.: -ni-on] – Din fr. dominion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domino
DOMINÓ, (1) dominouri, s. n. 1. Îmbrăcăminte de bal mascat, în formă de mantie lungă cu glugă. ♦ Persoană care poartă la bal o asemenea îmbrăcăminte. 2. Numele unui joc de societate care se joacă cu 28 de piese plate, dreptunghiulare, însemnate cu un număr de puncte (de la zero la șase) și pe care jucătorii le combină între ele după anumite reguli. [Acc. și: (2) dómino] – Din fr. domino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domiri
DOMIRÍ vb. IV v. dumeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domn
DOMN, domni, s. m. 1. Termen de politețe pentru un bărbat. ♦ (Fam.; la voc.) Termen impersonal de adresare care însoțește de obicei o frază exclamativă, interogativă etc. ♦ Soț. ♦ (Pop.) Orășean. 2. Persoană care are autoritatea, posibilitatea de a face ceva; stăpân. 3. Titlu purtat de suveranii Țării Românești și ai Moldovei; voievod, domnitor; persoană care purta acest titlu. 4. Dumnezeu. ♦ Isus Hristos. ◊ Expr. A da (sau a lăsa pe cineva) în plata (sau mila) Domnului = a lăsa (pe cineva) în pace, a(-l) lăsa să facă ce vrea; a ignora. ♦ (La voc.) Exclamație, invocație impersonală exprimând mirare, amărăciune, surpriză. Doamne, ce vorbă ți-a ieșit din gură! ◊ Expr. Vezi, Doamne = chipurile, vorba vine. [Voc. (1-3) domnule, dom'le, (4) doamne; nom., voc. și (1) domnu, don’, dom’] – Lat. dom(i)nus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnesc
DOMNÉSC, -EÁSCĂ, domnești, adj. 1. Care aparține domnului (3), privitor la domn; care emană de la domn; care aparține curții domnului. ♦ Bogat, îmbelșugat; elegant. 2. (În sintagmele) Mere domnești = varietate de mere mari, de culoare gălbuie-portocalie dungată cu roșu. Măr domnesc = soi de măr care produce asemenea mere. – Domn + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domneşte
DOMNÉȘTE adv. Ca un domn (3), ca un boier, boierește; p. ext. foarte bine. – Domn + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnește
DOMNÉȘTE adv. Ca un domn (3), ca un boier, boierește; p. ext. foarte bine. – Domn + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domni
DOMNÍ, domnesc, vb. IV. Intranz. 1. A conduce un principat, o țară, o împărăție în calitate de domn (3). ♦ Fig. A fi stăpânitor; a stăpâni. Între noi va domni pacea. 2. Fig. A o duce foarte bine, a nu avea nicio grijă. 3. Fig. (Despre o înălțime, o clădire etc.) A domina (2). – Din domn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnialui
DOMNIALÚI pron. pers. m. v. dumnealui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnie
DOMNÍE, domnii, s. f. 1. Autoritatea politică și juridică a domnului (3); demnitatea de domn. ♦ Timpul cât un domn (3) se află la conducerea țării. ♦ Regiune sau populație stăpânită de un domn (3). 2. Dominație, stăpânire, putere. 3. (Înv.; formează locuțiuni pronominale cu valoare de pronume de reverență) Vom face cum vei hotărî Domnia Ta. ♦ (Cu valoare de pronume al maiestății) Măria Ta. – Domn + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnişoară
DOMNIȘOÁRĂ, domnișoare, s. f. Termen de politețe pentru o fată (sau o femeie nemăritată); duduie. ◊ Domnișoară de onoare = a) fată tânără care însoțește mireasa la cununie; b) fată (din aristocrație) aflată în serviciul unei prințese, al unei regine etc. ♦ (Fam.) Fiică. – Doamnă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnișoară
DOMNIȘOÁRĂ, domnișoare, s. f. Termen de politețe pentru o fată (sau o femeie nemăritată); duduie. ◊ Domnișoară de onoare = a) fată tânără care însoțește mireasa la cununie; b) fată (din aristocrație) aflată în serviciul unei prințese, al unei regine etc. ♦ (Fam.) Fiică. – Doamnă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnişor
DOMNIȘÓR, domnișori, s. m. Diminutiv al lui domn; (pop.) termen de politețe pentru un bărbat tânăr (necăsătorit). ♦ Fiu (neînsurat) al stăpânului (în raport cu angajații acestuia). – Domn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnișor
DOMNIȘÓR, domnișori, s. m. Diminutiv al lui domn; (pop.) termen de politețe pentru un bărbat tânăr (necăsătorit). ♦ Fiu (neînsurat) al stăpânului (în raport cu angajații acestuia). – Domn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnişorică
DOMNIȘORÍCĂ, domnișorele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui domnișoară. [Pl. și: domnișorici] – Domnișoară + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnișorică
DOMNIȘORÍCĂ, domnișorele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui domnișoară. [Pl. și: domnișorici] – Domnișoară + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnitor
DOMNITÓR, -OÁRE, domnitori, -oare, s. m., adj. I. S. m. Domn (3); spec. titlu purtat de suveranii României între 1859 și 1881; persoană care avea acest titlu. II. Adj. 1. (În sintagma) Familie (sau casă) domnitoare = dinastie. 2. Fig. (Rar) Care domnește, stăpânește, domină. – Domni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domniţă
DOMNÍȚĂ, domnițe, s. f. Fiică (sau soție) de domn (3); prințesă. ♦ (Poetic și fam.) Termen cu care un bărbat se adresează unei femei tinere. – Doamnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domniță
DOMNÍȚĂ, domnițe, s. f. Fiică (sau soție) de domn (3); prințesă. ♦ (Poetic și fam.) Termen cu care un bărbat se adresează unei femei tinere. – Doamnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domnu
DÓMNU s. m. voc. v. domn (1). Termen de politețe pentru un bărbat. ♦ (Fam.; la voc.) Termen impersonal de adresare care însoțește de regulă o frază exclamativă, interogativă etc. ♦ Soț. ♦ (Pop.) Orășean. [Voc. (1-3) domnule, dom'le; nom., voc. și (1) domnu, don', dom'] [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

domol
DOMÓL, -OÁLĂ, domoli, -oale, adj. 1. (Adesea adverbial) Care se mișcă sau se face fără grabă; încet, potolit. ◊ Expr. (Adverbial) A o lăsa (sau a o lua) mai domol = a proceda cu calm, a nu se pripi. 2. (Despre sunete, glas) Care este cu tonul scăzut, cu intensitate redusă; lin, înfundat. ♦ (Despre vorbe) Liniștit, blând, calm. 3. (Despre oameni și animale) Blajin, blând, pașnic. 4. (Despre atmosferă, climă, vânt, temperatură etc.) Temperat, moale, dulce. 5. (Despre senzații, sentimente etc.) Care are intensitate scăzută; moderat, slab. 6. (Despre terenuri înclinate) Care are pantă lină. – Din domoli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domoli
DOMOLÍ, domolesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să se miște sau a se mișca mai încet. ♦ Tranz. A înfrâna, a struni un animal. 2. Refl. (Despre elemente sau fenomene ale naturii) A se liniști, a se potoli, a scădea în intensitate. 3. Tranz. și refl. A (se) calma, a (se) îmblânzi, a (se) tempera. 4. Refl. (Despre pante, dealuri etc.) A deveni mai puțin înclinat, mai lin, mai ușor de urcat. – Cf. sl. domolitise „a obține prin rugăciuni”, ucr. domolyty „a obține”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domolire
DOMOLÍRE, domoliri, s. f. Acțiunea de a (se) domoli. – V. domoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

domră
DÓMRĂ, domre, s. f. Instrument muzical cu coarde, cu cutia de rezonanță circulară și cu gâtul lung, de origine rusească. [Var.: dómbră s. f.] – Din rus. domra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dona
DONÁ, donez, vb. I. Tranz. A face o donație, a dărui un bun. – Din fr. donner, lat. donare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donare
DONÁRE s. f. Faptul de a dona; donație. – V. dona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donatar
DONATÁR, -Ă, donatari, -e, s. m. și f. Persoană căreia i se face o donație. – Din fr. donataire, lat. donatarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donator
DONATÓR, -OÁRE, donatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o donație. ◊ Donator de sânge = persoană sănătoasă care oferă o cantitate din sângele propriu pentru transfuzii. – Din fr. donateur, lat. donator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donaţie
DONÁȚIE, donații, s. f. Contract prin care una dintre părți transmite celeilalte proprietatea unui bun material fără să primească ceva în schimb; donare. ♦ (Concr.) Bun material transmis printr-un astfel de contract. [Var.: (înv.) donațiúne s. f.] – Din fr. donation, lat. donatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donație
DONÁȚIE, donații, s. f. Contract prin care una dintre părți transmite celeilalte proprietatea unui bun material fără să primească ceva în schimb; donare. ♦ (Concr.) Bun material transmis printr-un astfel de contract. [Var.: (înv.) donațiúne s. f.] – Din fr. donation, lat. donatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donaţiune
DONAȚIÚNE s. f. v. donație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donațiune
DONAȚIÚNE s. f. v. donație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchihotesc
DONCHIHOTÉSC, -Ă adj. v. donquijotesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchihotism
DONCHIHOTÍSM s. n. v. donquijotism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchijotesc
DONCHIJOTÉSC, -Ă adj. v. donquijotesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchijotism
DONCHIJOTÍSM s. n. v. donquijotism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchişotesc
DONCHIȘOTÉSC, -Ă adj. v. donquijotesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchișotesc
DONCHIȘOTÉSC, -Ă adj. v. donquijotesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchişotism
DONCHIȘOTÍSM s. n. v. donquijotism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donchișotism
DONCHIȘOTÍSM s. n. v. donquijotism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dondăi
DONDĂÍ vb. IV v. dondăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dondăni
DONDĂNÍ, dondănesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. și tranz. A bombăni, a mormăi, a bodogăni. ♦ A spune vorbe fără legătură. ♦ Tranz. (Rar) A bate pe cineva la cap, a-l pisa. 2. Tranz. A flecări, a îndruga. [Var.: dondăí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donicioară
DONICIOÁRĂ, donicioare, s. f. Diminutiv al lui doniță. – Doniță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doniţă
DONIȚĂ, donițe, s. f. 1. Vas făcut din doage de lemn, cu toartă (și capac), cu care se cară și în care se ține apa; cofă, botă. 2. Găleată de lemn (largă în partea de sus) în care se mulg vacile sau oile; șiștar. 3. Conținutul unei donițe (1, 2). [Pl. și: doniți] – Din sb. dojnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doniță
DONIȚĂ, donițe, s. f. 1. Vas făcut din doage de lemn, cu toartă (și capac), cu care se cară și în care se ține apa; cofă, botă. 2. Găleată de lemn (largă în partea de sus) în care se mulg vacile sau oile; șiștar. 3. Conținutul unei donițe (1, 2). [Pl. și: doniți] – Din sb. dojnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donjon
DONJÓN, donjoane, s. n. Turnul principal, cel mai bine fortificat al unui castel medieval. – Din fr. donjon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donjuan
DONJUÁN, donjuani, s. m. Bărbat care umblă întruna după aventuri amoroase; om seducător, crai. [Pr.: -ju-an, j pron. și sp. h] – Din fr. don Juan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donjuanesc
DONJUANÉSC, -Ă, donjuanești, adj. (Livr.) De donjuan. [Pr.: -ju-a-, j pron. și sp. h] – Don Juan (n. pr.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donjuanism
DONJUANÍSM s. n. Atitudine, caracter, faptă de donjuan. [Pr.: -ju-a-, j pron. și sp. h] – Don Juan (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donor
DONÓR, -OÁRE, donori, -oare, s. m., adj. 1. S. m. (Fiz.) Atom tri- sau pentavalent care, introdus într-un semiconductor, cedează electroni acceptorului. 2. S. m. (Biol.) Individ care cedează celule, cromozomi etc. 3. Adj. (Despre atomi) Care poate ceda electroni. – Din fr. donneur, engl. donor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donquijotesc
DONQUIJOTÉSC, -Ă, donquijotești, adj. Caracterizat prin donquijotism. [Pr. donchiho-. – Var.: donchihotésc, -éscă, donchijotésc, -ă, donchișotésc, -ă adj.] – Don Quijote (n. pr.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

donquijotism
DONQUIJOTÍSM s. n. (Livr.) Atitudine sau purtare caracteristică omului lipsit de simțul realității, care urmărește scopuri fantastice și irealizabile, manifestând eroism în lupta cu obstacole imaginare. [Var.: donchihotísm, donchijotísm, donchișotísm s. n.] – Din fr. donquichottisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dop
DOP, dopuri, s. n. 1. Bucată de plută, de cauciuc, de sticlă etc. cu care se astupă deschizătura unei sticle, a unui vas îngust etc.; astupuș. ◊ Expr. (Mare) cât un dop sau dop de saca = (despre oameni; glumeț) mic și îndesat; bondoc. 2. Bucată de lemn care astupă deschizătura de sus a fluierului, a cavalului etc., lăsând o gaură mică prin care se suflă. 3. Piesă de metal cu care se închide o conductă. 4. Cerumen adunat în canalul auditiv extern al urechii, care împiedică auzul. – Cf. săs. dop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopa
DOPÁ, dopez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) administra (în mod nepermis) substanțe chimice stimulatoare spre a obține temporar mărirea randamentului fiziologic dincolo de limitele normale, într-o întrecere sportivă. – Din fr. doper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopaj
DOPÁJ, dopaje, s. n. Dopare. – Din fr. dopage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopant
DOPÁNT, -Ă, dopanți, -te, adj., s. n. (Substanță stimulatoare) care sporește calitățile motrice (ale unui sportiv) – Din fr. dopant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopare
DOPÁRE, dopări, s. f. Acțiunea de a (se) dopa și rezultatul ei; dopaj. – V. dopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doping
DÓPING s. n. Substanță chimică stimulatoare folosită la dopare. ♦ Dopaj, dopare. – Din engl., fr. doping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopotrivă
DOPOTRÍVĂ adv. v. deopotrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopuşor
DOPUȘÓR, dopușoare, s. n. Diminutiv al lui dop. – Dop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dopușor
DOPUȘÓR, dopușoare, s. n. Diminutiv al lui dop. – Dop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dor
DOR, doruri, s. n. 1. Dorință puternică de a vedea sau de a revedea pe cineva sau ceva drag, de a reveni la o îndeletnicire preferată; nostalgie. ◊ Loc. adv. Cu dor = duios; pătimaș. 2. Stare sufletească a celui care tinde, râvnește, aspiră la ceva; năzuință, dorință. 3. Suferință pricinuită de dragostea pentru cineva (care se află departe). 4. (Pop.) Durere fizică. Dor de dinți. 5. Poftă, gust (de a mânca sau de a bea ceva). De dorul fragilor (sau căpșunilor) mănânci și frunzele. 6. Atracție erotică. 7. (Pop.; în loc. adv.) În dorul lelii = fără țintă hotărâtă, fără rost, la întâmplare. – Lat. pop. dolus (< dolere „a durea”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dori
DORÍ, doresc, vb. IV. Tranz. 1. A fi stăpânit de tendința lăuntrică de a face, de a avea sau de a dobândi ceva; a tinde, a râvni, a năzui la ceva. ◊ Expr. A fi de dorit = a fi necesar, recomandabil, a se cuveni. A lăsa de dorit = a avea lipsuri, a nu satisface. ♦ A avea intenția; a vrea. ◊ Expr. Cum dorești (sau doriți etc.), formulă prin care se lasă la aprecierea interlocutorului luarea unei hotărâri. 2. A ține mult să vadă sau să revadă pe cineva sau ceva drag, a aștepta pe cineva sau ceva cu dor, cu nerăbdare. 3. A simți o atracție erotică. 4. A ura cuiva ceva. – Din dor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorian
DORIÁN, -Ă, dorieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație stabilită în Antichitate în Pelopones, în Grecia insulară și pe coastele Asiei Mici; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține dorienilor (1), privitor la dorieni; doric. [Pr.: -ri-an] – Din fr. dorien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doric
DÓRIC, -Ă, dorici, -ce, adj. Dorian (2). ◊ Stil (sau ordin) doric = una dintre cele trei forme arhitectonice vechi grecești, caracterizată prin coloane fără bază și prin capiteluri fără ornamente. ♦ (Despre clădiri sau elemente arhitectonice) Construit în stil doric. – Din fr. dorique, it. doricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorida
Dorida = Doris.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dorinţă
DORÍNȚĂ, dorințe, s. f. 1. Stare sufletească a celui care tinde, râvnește, aspiră la ceva; năzuință, dor, aspirație. ♦ Ceea ce constituie năzuința, aspirația cuiva. 2. Poftă, gust (de a mânca, de a bea ceva etc.); voie. 3. Atracție erotică. [Pl. și: dorinți] – Dori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorință
DORÍNȚĂ, dorințe, s. f. 1. Stare sufletească a celui care tinde, râvnește, aspiră la ceva; năzuință, dor, aspirație. ♦ Ceea ce constituie năzuința, aspirația cuiva. 2. Poftă, gust (de a mânca, de a bea ceva etc.); voie. 3. Atracție erotică. [Pl. și: dorinți] – Dori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doris
Doris, una dintre oceanide, fiica lui Oceanus și a lui Tethys. S-a căsătorit cu propriul ei frate, Nereus, cu care a avut cincizeci de fete, numite nereide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

doritoare
DORITOÁRE, doritori, s. f. 2. Plantă erbacee târâtoare cu flori mici, albastre sau liliachii (Veronica hederifolia). – Dori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doritor
DORITÓR, -OÁRE, doritori, -oare, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care dorește să facă, să obțină ceva; dornic de ceva. – Dori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doritor
DORITÓR, -OÁRE, doritori, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care dorește să facă, să obțină ceva; dornic de ceva. 2. S. f. Plantă erbacee târâtoare cu flori mici, albastre sau liliachii (Veronica hederifolia). – Dori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dormeză
DORMÉZĂ, dormeze, s. f. Canapea îngustă fără spătar, de obicei cu căpătâi, pe care se poate dormi. – Din fr. dormeuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dormi
DORMÍ, dorm, vb. IV. Intranz. 1. A se afla în stare de somn, a fi adormit. ◊ Expr. A dormi de-a-n picioarele (sau pe picioare) = a) a fi foarte obosit, a pica de somn; b) a fi încet la treabă, a se mișca cu greutate. ♦ Fig. A fi absent la ceea ce se petrece în jur. ♦ Fig. A fi mort. 2. A rămâne peste noapte undeva; a mânea. 3. Fig. A zăcea ascuns; a mocni. [Var.: (reg.) durmí vb. IV] – Lat. dormire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dormit
DORMÍT s. n. Faptul de a dormi; somn. – V. dormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dormita
DORMITÁ, dormitez, vb. I. Intranz. A dormi ușor și intermitent, a ațipi din când în când; a moțăi, a picoti. – Din lat. dormitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dormitor
DORMITÓR, dormitoare, s. n. Cameră de dormit (într-o locuință particulară, într-o școală, într-o cazarmă etc.). ♦ Mobilă adecvată pentru camera de dormit a unei locuințe particulare. – Din lat. dormitorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorn
DORN, dornuri, s. n. (Tehn.) 1. Priboi (1). 2. Unealtă de forma unei tije cilindrice sau conice, având rolul de a prinde, de a degaja, de a deplasa etc. o piesă. – Din germ. Dorn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dornic
DÓRNIC, -Ă, dornici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. Plin de dor; doritor, nerăbdător să facă, să obțină ceva. 2. S. m. Plantă erbacee cu frunzele lungi și înguste și cu flori mici, albe (Falcaria sioides). – Dor + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobanţ
DOROBÁNȚ, dorobanți, s. m. (Înv.) 1. Soldat din infanterie (cu plată). 2. Jandarm (cu atribuții speciale). [Var.: darabán, darabánt, dărăbán s. m.] – Din magh. drabant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobanț
DOROBÁNȚ, dorobanți, s. m. (Înv.) 1. Soldat din infanterie (cu plată). 2. Jandarm (cu atribuții speciale). [Var.: darabán, darabánt, dărăbán s. m.] – Din magh. drabant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobănţesc
DOROBĂNȚÉSC, -EÁSCĂ, dorobănțești, adj. (Înv.) Al dorobanților, privitor la dorobanți. – Dorobanț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobănțesc
DOROBĂNȚÉSC, -EÁSCĂ, dorobănțești, adj. (Înv.) Al dorobanților, privitor la dorobanți. – Dorobanț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobănţime
DOROBĂNȚÍME s. f. (Înv.) Mulțime de dorobanți (1); totalitatea dorobanților. – Dorobanț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorobănțime
DOROBĂNȚÍME s. f. (Înv.) Mulțime de dorobanți (1); totalitatea dorobanților. – Dorobanț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorsal
DORSÁL, -Ă, dorsali, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care se află în regiunea posterioară (a unei ființe sau a unui organ al ei), privitor la această regiune. 2. S. f. (Geogr.) Formă complexă de relief care se întinde pe distanță foarte mare pe fundul oceanelor, separând două bazine. – Din fr. dorsal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorsalgie
DORSALGÍE, dorsalgii, s. f. (Med.) Durere în regiunea dorsală. – Din fr. dorsalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorsoventral
DORSOVENTRÁL, -Ă, dorsoventrali, -e, adj. (Anat.; adesea adverbial) În partea dorsală și ventrală. – Dors[al] + ventral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dorus
Dorus, strămoșul mitic al dorienilor, fiul lui Hellen și urmaș al lui Deucalion și al Pyrrhei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

doruţ
DORÚȚ s. n. (Pop.) Diminutiv al lui dor. – Dor + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doruț
DORÚȚ s. n. (Pop.) Diminutiv al lui dor. – Dor + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dos
DOS, dosuri, s. n. 1. Partea de dindărăt a unui obiect, a unei construcții, a unei curți, a unei ființe etc. ◊ Loc. adv. De-a-ndoasele(a) sau pe de-a-ndoasele(a) = altfel de cum trebuie, de cum e firesc, anapoda; întors invers; cu spatele înainte, de-a-ndăratele(a); Cu dosul în sus = invers de cum e normal, de cum trebuie; în mare dezordine. În dos = în lipsă, în absență, fără să fie de față. ◊ Expr. A scăpa pe (sau prin) ușa din dos = a scăpa cu mare greutate (și pe căi necinstite) dintr-o încurcătură. A intra pe (sau prin) ușa din dos = a obține o favoare (pe căi necinstite, prin protecție). A da dos (la față) sau a da dosul = a se retrage; a fugi, a o șterge. A întoarce (cuiva) dosul = a se întoarce cu spatele la cineva în semn de supărare; a rupe relațiile de prietenie (cu cineva). În dosul lucrurilor = dincolo de aparențe. ♦ Șezut, fund, fese. ◊ Expr. A se scula (sau a fi etc.) cu dosul în sus = a se trezi (sau a fi) indispus (fără motiv). 2. (În sintagmele) Dosul mâinii (sau palmei, labei) = partea din afară a mâinii (sau a palmei, a labei). Dosul limbii = partea de dedesubt a limbii. 3. Partea mai puțin arătoasă (neîmpodobită și neexpusă vederii) a unui obiect. ♦ Spec. Partea de dinăuntru a unei haine. ◊ Pe dos = a) loc. adv. (în legătură cu obiecte de îmbrăcăminte) cu partea de dinăuntru în afară; b) loc. adv. altfel de cum trebuie, de cum e firesc; c) loc. adj. (fig., despre oameni) sucit, ciudat, bizar. 4. (Pop.) Loc unde nu bate soarele; loc ferit, ascuns, adăpostit. – Lat. pop. dossum (= dorsum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dosar
DOSÁR, dosare, s. n. Totalitatea actelor referitoare la o afacere, la o problemă, la o persoană; p. ext. învelitoare (de carton) în care se păstrează aceste acte. ◊ Expr. A închide dosarul = a pune definitiv capăt unei acțiuni judiciare, unor cercetări, unei anchete fără să fi ajuns la soluționarea lor în fond; a clasa. A pune la dosar = a) a pune la o parte, a nu da curs (unei cereri sau unui act); b) a nu-i păsa (de ceva), a nu se sinchisi. – După fr. dossier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dosi
DOSÍ, dosesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) sustrage vederii altora; a (se) ascunde. 2. Tranz. (Pop. și fam.) A fura ceva (ascunzând). 3. Tranz. și intranz. (Înv.) A o lua la fugă; a fugi. – Din dos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dosire
DOSÍRE, dosiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) dosi – V. dosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dosit
DOSÍT, -Ă, dosiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Ascuns, pitit. ♦ Retras, ferit. – V. dosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dosnic
DÓSNIC, -Ă, dosnici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre locuri, străzi, clădiri etc.) Care se află mai la o parte, mai ascuns vederii; retras, lăturalnic, lăturaș, izolat. 2. S. f. Compus: dosnică-galbenă = plantă erbacee cu flori galbene, dispuse în capitule (Carpesium cernuum). – Dos + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospeală
DOSPEÁLĂ, dospeli, s. f. Faptul de a dospi; (concr.) substanță folosită pentru a face să dospească un aluat; plămădeală. – Dospi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospi
DOSPÍ, pers. 3 dospește, vb. IV. Intranz. 1. (Despre aluat) A se transforma într-o masă afânată, crescută sub acțiunea unui ferment sau a unei substanțe chimice specifice introduse intenționat. 2. (Despre alimente) A suferi un proces (natural) de fermentație, modificându-și (în bine sau în rău) gustul sau aspectul. 3. (Despre unele materii organice) A fermenta sub acțiunea unor fermenți naturali, în condiții specifice de căldură, umezeală etc. – Din sb. dospeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospire
DOSPÍRE, dospiri, s. f. Acțiunea de a dospi; creștere; fermentare. – V. dospi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospit
DOSPÍT, -Ă, dospiți, -te, adj. (Despre aluat) Care a crescut, s-a afânat sub acțiunea unui ferment sau a unei substanțe chimice introduse intenționat. ♦ (Despre alimente și despre unele materii organice) Fermentat. – V. dospi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospitoare
DOSPITOÁRE, dospitori, s. f. 2. Poliță pe care se așază cașul ca să dospească. – Dospi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospitor
DOSPITÓR, dospitoare, s. n. 1. Cameră special amenajată într-o fabrică de pâine, în care este pus la dospit aluatul. – Dospi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dospitor
DOSPITÓR, -OÁRE, dospitori, -oare, s. n., s. f. 1. S. n. Cameră special amenajată într-o fabrică de pâine, în care este pus la dospit aluatul. 2. S. f. Poliță pe care se așază cașul ca să dospească. – Dospi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dostoievskian
DOSTOIEVSKIÁN, -Ă, dostoievskieni, -e, adj. De Dostoievski, al lui Dostoievski; în maniera lui Dostoievski. [Pr.: dos-to-iev-ski-an] – Dostoievski (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dota
DOTÁ, dotez, vb. I. Tranz. 1. A utila o instituție, o întreprindere etc. cu cele necesare desfășurării activității; a înzestra. 2. A pune la dispoziția unei instituții sau unei întreprinderi fondurile bănești necesare desfășurării activității. 3. A da dotă unei fete. 4. Fig. A înzestra cu calități intelectuale, sufletești. – Din fr. doter, lat. dotare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotal
DOTÁL, -Ă, dotali, -e, adj. Care ține de dotă, privitor la dotă. – Din fr. dotal, lat. dotalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotare
DOTÁRE, dotări, s. f. Acțiunea de a dota; dotație. – V. dota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotat
DOTÁT, -Ă, dotați, -te, adj. Înzestrat cu calități (intelectuale sau artistice) deosebite. – V. dota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotaţie
DOTÁȚIE, dotații, s. f. Dotare. ♦ (Concr.) Mijloace materiale puse la dispoziția cuiva prin dotare. [Var.: (înv.) dotațiúne s. f.] – Din fr. dotation, lat. dotatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotație
DOTÁȚIE, dotații, s. f. Dotare. ♦ (Concr.) Mijloace materiale puse la dispoziția cuiva prin dotare. [Var.: (înv.) dotațiúne s. f.] – Din fr. dotation, lat. dotatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotaţiune
DOTAȚIÚNE s. f. v. dotație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotațiune
DOTAȚIÚNE s. f. v. dotație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dotă
DÓTĂ, dote, s. f. Totalitatea bunurilor materiale date (cu forme legale) unei fete când se mărită; zestre. – Din fr. dot, lat. dos, dotis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

douăzeci
DOUĂZÉCI num. card. Număr având în numărătoare locul între nouăsprezece și douăzeci și unu. ◊ (Adjectival) Douăzeci de cărți. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Secolul douăzeci. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De douăzeci de ori. ◊ (Intră în componența num. distributiv) Câte douăzeci de mașini. ◊ (Substantivat) Cinci de douăzeci. [Pr.: do-uă-] – Două + zeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

douăzecilea
DOUĂZÉCILEA, -ZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al nouăsprezecelea și al douăzeci și unulea. [Pr.: do-uă-] – Douăzeci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dovadă
DOVÁDĂ, dovezi, s. f. 1. Fapt sau lucru care arată, demonstrează ceva; probă convingătoare, mărturie. ◊ Loc. adv. Ca (sau drept) dovadă = ca semn că..., pentru a dovedi că... ◊ Loc. vb. A da dovadă de... = a dovedi, a vădi, a arăta, a manifesta. ♦ Spec. Probă juridică. 2. Act, document prin care se adeverește ceva; adeverință. – Din dovedi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dovedi
DOVEDÍ, dovedesc, vb. IV. 1. Tranz. A arăta cu probe, cu argumente, cu mărturii existența sau inexistența unui fapt, a unei situații etc.; a demonstra, a proba. 2. Tranz. și refl. A (se) arăta, a (se) manifesta, a (se) vădi într-un anumit fel. 3. Tranz. (Pop.) A învinge, a birui. ♦ A întrece, a lăsa pe cineva în urmă. 4. Tranz. și intranz. (Pop.) A prididi, a răzbi; a termina, a isprăvi. – Din sl. dovesti (dovedon).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dovedire
DOVEDÍRE s. f. Acțiunea de a (se) dovedi și rezultatul ei; probare, adeverire, confirmare. – V. dovedi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doveditor
DOVEDITÓR, -OÁRE, doveditori, -oare, adj. Care dovedește, atestă, confirmă; prin care se dovedește. – Dovedi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dovleac
DOVLEÁC, dovleci, s. m. 1. Nume dat mai multor plante din familia cucurbitaceelor cu tulpina întinsă pe pământ, cu fructe mari, sferice sau ovale, folosite în alimentația omului sau a animalelor; bostan (Cucurbita); p. restr. fructul acestor plante. 2. Fig. Cap de om (prost). – Din tc. devlek, (dial.) dövlek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dovlecel
DOVLECÉL, dovlecei, s. m. Varietate de dovleac cu fructele comestibile, lunguiețe, aproape cilindrice; bostănel (Cucurbita pepo oblonga); p. restr. fructul acestei plante. – Dovleac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doxă
DÓXĂ s. f. (Fam.) Minte, pricepere, deșteptăciune. – Din ngr. dóxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doxologie
DOXOLOGÍE, doxologii, s. f. Cântare liturgică de preamărire a lui Dumnezeu sau a lui Isus Hristos. – Din ngr. doxologhía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doza
DOZÁ, dozez, vb. I. Tranz. 1. A pune împreună, în proporții determinate, substanțele sau materialele care formează un amestec; p. ext. a distribui după o anumită măsură elementele care formează un tot. ♦ A determina proporția în care un element, o substanță sau un material intră, împreună cu altele, în compoziția unui tot. ♦ A determina cantitatea de substanță sau de material care produce un anumit efect într-un amestec. 2. Fig. A folosi ceva în proporții judicioase, bine echilibrate. – Din fr. doser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozabil
DOZÁBIL, -Ă, dozabili, -e, adj. Care se poate doza, a cărui alcătuire poate fi dozată. – Din fr. dosable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozaj
DOZÁJ, dozaje, s. n. 1. Dozare. 2. Proporția dintre diferitele substanțe sau materiale care intră în compoziția unui amestec. – Din fr. dosage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozare
DOZÁRE, dozări, s. f. Acțiunea de a doza și rezultatul ei; dozaj. – V. doza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozator
DOZATÓR, dozatoare, s. n. Aparat sau dispozitiv care dozează. – Doza + suf. -tor (după fr. doseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doză
DÓZĂ^1, doze, s. f. (Adesea fig.) Cantitate determinată dintr-o substanță, dintr-un material etc. care produce un anumit efect sau care formează împreună cu altele un amestec, un tot. – Din fr. dose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

doză
DÓZĂ^2, doze, s. f. 1. Cutie (metalică) izolată în interior, care servește la protecția unor elemente din instalațiile electrice. 2. Dispozitiv care servește la redarea prin mijloace electroacustice a sunetelor înregistrate pe un disc. – Din germ. Dose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozimetrie
DOZIMETRÍE s. f. Capitol al fizicii care studiază tehnica măsurării dozelor^1 de radiație. – Din fr. dosimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dozimetru
DOZIMÉTRU, dozimetre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea dozelor^1 de radiație. – Din fr. dosimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drac
DRAC, draci, s. m. 1. Ființă imaginară, de sex masculin, întruchipare a spiritului rău; diavol, demon, satana, necuratul, aghiuță. ◊ Expr. A fi dracul gol (sau împielițat) sau a fi drac împielițat = a) a fi rău, afurisit; b) a fi isteț, poznaș. Omul (sau salba, poama) dracului sau om al dracului = a) om rău, ticălos; b) om întreprinzător, descurcăreț. A se teme de ceva ca de dracul (sau ca dracul de tămâie) = a se teme foarte tare de ceva. A se uita la cineva ca la dracul = a se uita la cineva cu dușmănie sau cu frică. E tot un drac = e totuna, e același lucru. A avea (sau a fi cu) draci sau a avea pe dracul în el = a) a fi rău dispus, enervat; b) a fi energic, plin de viață, neastâmpărat. Parcă a intrat dracul în el, se zice despre cineva mânios, agitat sau cu o energie inepuizabilă. A băga (pe cineva) în draci (sau în toți dracii) = a intimida, a înfricoșa (pe cineva); a face (pe cineva) să depună toate eforturile (de frică). Trebuie să fie un drac la mijloc, se spune când nu poate fi găsită o explicație logică a unei situații încurcate sau când se bănuiește o cauză ascunsă, greu de găsit. Și-a băgat (sau și-a amestecat) dracul coada, se zice când o situație care părea clară se complică dintr-odată, capătă o evoluție neașteptată. A trage pe dracul de coadă = a fi foarte sărac, a o duce greu. A căuta pe dracul = a intra singur într-o încurcătură, a-și provoca singur neplăceri. A da de (sau peste) dracul ori a vedea (sau a-și găsi) pe dracul = a o păți. A căuta pe dracul și a găsi pe tată-său = a ajunge într-o situație și mai rea decât aceea anterioară. A trimite (pe cineva) la dracul sau a da dracului = a înjura, a blestema (pe cineva), pomenind de diavol. A trimite (pe cineva) de la dracul la tată-său = a purta (pe cineva) de colo până colo. A cere pe dracul și pe tată-său (sau cât dracul pe tată-său) = a cere (pe ceva) un preț exorbitant. A face pe dracu-n patru sau a face și pe dracul = a face tot posibilul, a încerca toate mijloacele. A da (sau a lăsa) dracului (pe cineva sau ceva) = a abandona, a părăsi (pe cineva sau ceva), a renunța definitiv (la cineva sau la ceva). A se duce dracului = (despre persoane dezagreabile; adesea în imprecații) a se duce fără să se mai întoarcă (și într-un loc neștiut); (despre bunuri materiale) a se pierde, a se irosi. A se duce la dracul = a pleca unde vrea (fără să-i mai știe nimeni de urmă și fără să-i mai dorească revederea). A-l lua dracul (sau dracii, mama dracului) = a muri; a o păți. La dracul! formulă exclamativă de dispreț prin care se exprimă dorința de a renunța la ceva, de a se lepăda de ceva. Pe dracul! = (formulă exclamativă de negație) nimic! Al dracului! sau ptiu, drace! exclamații exprimând uimire, enervare, admirație. A nu avea nici pe dracul = a fi perfect sănătos. Lucrul dracului = lucru dificil, dubios, care creează neplăceri. (Glumeț și ir.) Buruiana (sau iarba, tămâia) dracului = tutun. ♦ (În formule de generalizare extremă, cu sensul de „orice”, „oriunde”, „fie cine-o fi”) Face și pe dracul. ◊ Expr. La dracu-n praznic sau la mama dracului, unde și-a înțărcat dracul copiii, unde și-a spart dracul opincile = într-un loc (neprecizat) foarte îndepărtat. ♦ (În expr.) Al dracului (de...) = a) foarte rău, păcătos; b) incomod, dificil; c) foarte, peste măsură de..., grozav; d) energic, descurcăreț, răzbătător. (Așa) de-al dracului! = fără niciun motiv, fiindcă așa vreau! 2. Fig. Om plin de păcate, rău, crud; om poznaș, isteț, vioi. 3. Compus: drac-de-mare = pește marin de culoare cenușie-roșiatică, cu corpul și capul comprimate lateral, a cărui primă aripioară dorsală este formată din țepi veninoși (Trachinus draco). – Lat. draco, „șarpe, balaur”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dracilă
DRÁCILĂ, dracile, s. f. Arbust spinos cu flori galbene și cu fructe în formă de boabe roșii, cultivat adesea ca gard viu. (Berberis vulgaris). [Var.: (reg.) drácină s. f.] – Din sl. dračĭ, dracije „mărăcine”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dracină
DRÁCINĂ s. f. v. dracilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dracoaică
DRACOÁICĂ, drăcoaice, s. f. 1. Ființă imaginară de sex feminin, considerată (ca și dracul) drept întruchipare a spiritului rău. 2. Fig. Femeie sau fată rea, plină de păcate, crudă; spec. fată sau femeie tânără, vioaie, isteață, ispititoare, care se ține de pozne; diavoliță. – Drac + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draconic
DRACÓNIC, -Ă, draconici, -ce, adj. (Despre legi, dispoziții etc.) Care este foarte aspru, de o severitate excesivă. – Din germ. drakonisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dracu
DRÁCU v. drac.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dracu
DRÁCU formă verbală în expr. v. DA^2 (I.9.). Expr. A da (pe cineva sau ceva) dracului (sau la dracu, naibii, în plata Domnului etc.) ori a-l da încolo = a nu voi să știe (de cineva sau de ceva), a renunța la... (II.5.) (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” sau „peste”) A da de dracu = a o păți.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

drag
DRAG, -Ă, dragi, -e, adj., s. m. și f., s. n. I. Adj. 1. Care este iubit, scump, neprețuit pentru cineva, pe care cineva îl iubește, îl prețuiește. ◊ Loc. vb. A prinde drag (de cineva) = a se îndrăgosti (de cineva). ◊ Expr. A-i fi cuiva drag să... = a-i plăcea cuiva mult să facă ceva, a se simți atras spre ceva. Când ți-e lumea (sau viața) mai dragă, se spune când se ivește o întâmplare neprevăzută și neplăcută într-un moment când erai liniștit, fericit. Dragă doamne = vorba vine, ca să zic așa; chipurile. ♦ (Substantivat, fam.) Termen cu care te adresezi unei persoane iubite sau folosit când vorbești despre o asemenea persoană. 2. Care exprimă iubirea, prețuirea; care este plin de afecțiune; plăcut (ochiului). Cuvinte dragi. ◊ Expr. Cu dragă inimă = cu multă plăcere, foarte bucuros. II. S. m. și f. Persoană care iubește pe alta de sex opus, care se află în relații de dragoste cu aceasta; iubit(ă). III. S. n. (Pop.) Iubire, dragoste. ◊ Loc. adj. Mai mare dragul = plăcut, frumos. ◊ Loc. adv. Cu (mare, mult, atâta etc.) drag sau cu tot dragul = (foarte) bucuros, fericit. De drag = din (sau cu) plăcere. ◊ Loc. prep. De dragul... = pentru..., din dragoste sau din prietenie pentru... ◊ Expr. (Ți-e) mai mare dragul = e o mare plăcere, desfătare (să...). – Din sl. dragŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draga
DRAGÁ, draghez, vb. I. Tranz. 1. A săpa cu draga fundul unei ape și a scoate materialul săpat. 2. A curăța de mine marine o cale navigabilă. – Din fr. draguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragaj
DRAGÁJ s. n. Dragare. – Din fr. dragage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragare
DRAGÁRE, dragări, s. f. Acțiunea de a draga; dragaj. – V. draga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragavei
DRAGAVÉI, dragavei, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu flori mici verzui, cu frunze dințate, lungi și înguste, comestibile (Rumex crispus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragă
DRÁGĂ, drage, s. f. 1. Navă special amenajată sau aparatură cu care se draghează. 2. Instrument în formă de sac sau de plasă cu care se colectează organismele vegetale sau animale de pe fundul apelor. – Din fr. drague.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draghină
DRÁGHINĂ, draghini, s. f. (Pop.) Loitră (la căruță). ♦ Fiecare dintre lemnele lungi (de sus și de jos) ale loitrei, în care sunt fixate spetezele. [Pl. și: draghine] – Din ucr. drabyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draglină
DRAGLÍNĂ, dragline, s. f. Dispozitiv, montat pe un excavator, format dintr-un braț metalic mobil la capătul căruia atârnă o cupă manevrată cu cabluri și care servește la săpatul și încărcatul pământului. – Din fr. dragline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draglinist
DRAGLINÍST, -Ă, dragliniști, -ste, s. m. și f. Muncitor care lucrează cu draglina. – Draglină + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragoman
DRAGOMÁN, dragomani, s. m. Interpret, tălmaci oficial folosit în trecut în țările din Orient. ◊ Mare dragoman = dregător în Imperiul Otoman care se ocupa de relațiile diplomatice cu statele europene. – Din ngr. dragomános, dragumános.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragomanlâc
DRAGOMANLẤC s. n. Funcția îndeplinită de dragoman în trecut, în Țările Române. – Dragoman + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragon
DRAGÓN^1, dragoane, s. n. Piesă anexă a armelor albe (săbii, pumnale etc.), din bumbac, mătase, piele, fixată de mânerul armei. – Din fr. dragonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragon
DRAGÓN^2, dragoni, s. m. I. 1. Monstru fabulos, cu cap de câine sau de pisică, cu multe limbi (pe care scoate foc), cu gheare de leu, aripi de vultur și coadă lungă de șarpe. 2. Specie de șopârlă care trăiește pe copaci în unele regiuni tropicale, având de-a lungul corpului două excrescențe ale pielii în formă de aripi (Draco volans). 3. Reprezentare heraldică având profilul unui chip omenesc cu barba formată din șerpi încolăciți. 4. (Astron.) Numele unei constelații din emisfera boreală, dispusă într-un șir lung de stele terminat cu un fel de cap; (pop.) Balaurul. II. Soldat din cavalerie care lupta atât călare, cât și pedestru. – Din fr. dragon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragor
DRAGÓR, (1) dragori, s. m., (2) dragoare, s. n. 1. S. m. Muncitor care manevrează comenzile unei drage (1). 2. S. n. Navă de luptă special amenajată pentru îndepărtarea minelor marine. – Din fr. dragueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dragoste
DRÁGOSTE, dragoste, s. f. I. Sentiment de afecțiune pentru cineva sau ceva; spec. sentiment de afecțiune față de o persoană de sex opus; iubire, amor. ◊ Loc. adv. Cu (multă) dragoste sau cu toată dragostea = cu (multă) plăcere, (foarte) bucuros. ◊ Loc. vb. A prinde dragoste de (sau pentru, față de) cineva (sau de ceva) = a se îndrăgosti de cineva (sau de ceva). ◊ Expr. A avea dragoste = a-i plăcea să... A se topi (sau a se sfârși, a muri) de dragoste pentru cineva = a iubi pe cineva cu patimă. ♦ (Concr.) Ființă iubită; p. gener. ceea ce constituie obiectul iubirii cuiva. ♦ Legătură sexuală; relații amoroase. II. Plantă erbacee cu frunze în formă de lance, dințate și cu flori roz-purpurii (Sedum fabaria). – Din sl. dragostĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drahmă
DRÁHMĂ, drahme, s. f. 1. Unitate monetară în Grecia modernă (înaintea introducerii monedei euro). ♦ Monedă de argint în Grecia antică. 2. Veche unitate de măsură pentru greutăți (cu valori variabile). – Din ngr. drahmí, fr. drachme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draibăr
DRÁIBĂR, draibăre, s. n. Burghiu de oțel pentru găurit lemnul. – Din germ. Treibbohrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draifus
DRÁIFUS, draifuse, s. n. Unealtă din fontă alcătuită din trei brațe, care servește ca suport interior în reparațiile de încălțăminte. – Din germ. Dreifuss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajefiat
DRAJEFIÁT, -Ă, drajefiați, -te, adj. (Rar) Care este prezentat sub formă de drajeu. [Pr.: -fi-at] – Cf. fr. dragéifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajeu
DRAJÉU, drajeuri, s. n. 1. Bomboană făcută dintr-o migdală, o alună, o cremă etc. acoperită cu o glazură de ciocolată sau de zahăr. 2. Medicament în formă de pilulă, cu învelișul făcut din zahăr sau din ciocolată. – Din fr. dragée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajon
DRAJÓN, drajoni, s. m. Lăstar al unei plante crescut din rădăcină și din care (prin separare) se poate dezvolta o nouă plantă. – Din fr. drageon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajona
DRAJONÁ vb. I. Intranz. (Bot.; despre plante) A produce drajoni. – Din fr. drageonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajonaj
DRAJONÁJ, drajonaje, s. n. (Bot.) Drajonare. – Din fr. drageonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drajonare
DRAJONÁRE s. f. Faptul de a drajona; drajonaj. – V. drajona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dram
DRAM, dramuri, s. n. 1. Veche unitate de măsură pentru greutate și capacitate, în Țara Românească (3,18 g, respectiv 3,22 cm^3) și în Moldova (3,23 g, respectiv 3,80 cm^3). ♦ (Pop.) Gram. 2. (Adesea fig.) Bucățică, fărâmă, crâmpei, strop, pic. – Din ngr. drámi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dram
DRAM^2 s. m. Unitate monetară în Armenia. (armeană dram < gr. δραχμή = drahmă; cf. engl. dram) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dramatic
DRAMÁTIC, -Ă, dramatici, -ce, adj. 1. Care ține de dramă sau de teatru, privitor la dramă sau la teatru. ◊ Artă dramatică = ansamblu de principii privitoare la interpretarea și la punerea în scenă a unui spectacol, a unei piese. Artist dramatic = actor. Gen dramatic = gen literar care cuprinde opere scrise sub formă de dialog pentru a fi reprezentate pe scenă, cu conflict gradat din ciocnirea intereselor și sentimentelor personajelor. Cronică dramatică = prezentare critică, analitică a unei reprezentații teatrale. ♦ (Despre vocea cântăreților) Care are o sonoritate amplă, intensă, capabilă să exprime situații zbuciumate, de tensiune. 2. Fig. (Despre întâmplări, împrejurări, situații, momente etc.) Bogat în contraste și în conflicte; zguduitor, impresionant. ◊ (Substantivat, n.) Dramaticul unei situații. – Din fr. dramatique, lat. dramaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramatism
DRAMATÍSM s. n. 1. Încordarea acțiunii, a situației, intensitatea conflictului, profunzimea și ciocnirea sentimentelor care caracterizează o operă (dramatică), un spectacol etc. 2. Fig. Situație, împrejurare care creează o luptă între sentimente și interese, conflicte zguduitoare etc.; tensiune. – Din fr. dramatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramatiza
DRAMATIZÁ, dramatizez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra o operă literară (cu caracter epic) pentru a putea fi reprezentată. 2. Fig. A face ca ceva să devină dramatic (2). ♦ (Ir.) A exagera gravitatea unui eveniment, a unei situații; a lua în tragic. – Din fr. dramatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramatizare
DRAMATIZÁRE, dramatizări, s. f. Acțiunea de a dramatiza și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Piesă de teatru creată prin prelucrarea unei opere literare (cu caracter epic). – V. dramatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramaturg
DRAMATÚRG, dramaturgi, s. m. Autor de piese de teatru. – După fr. dramaturge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramaturgie
DRAMATURGÍE s. f. 1. Totalitatea operelor dramatice care aparțin unui popor, unei epoci, unei școli literare, unui scriitor etc. 2. Arta de a scrie piese de teatru, de a le pune în scenă și de a le interpreta. 3. Teoria, metoda și tehnica artei teatrale. – Din fr. dramaturgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramă
DRÁMĂ, drame, s. f. 1. Specie a genului dramatic caracteristică literaturii moderne, cu caracter grav, în care se redă imaginea vieții reale în datele ei contradictorii, în conflicte puternice și complexe, adesea într-un amestec de elemente tragice și comice. ◊ Dramă lirică (sau muzicală) = (spectacol de) operă; (sens curent) creație de operă cu un puternic caracter dramatic. 2. Artă dramatică. 3. Fig. Întâmplare, situație nefericită, zguduitoare; nenorocire. ◊ Dramă pasională = crimă sau sinucidere determinate de gelozie sau de o dragoste nefericită. ◊ Expr. A face dramă din ceva = a exagera gravitatea unei situații. ♦ Conflict sufletesc puternic, care produce cuiva mari suferințe morale. – Din fr. drame, lat. drama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dramoletă
DRAMOLÉTĂ, dramolete, s. f. Dramă scurtă, de valoare neînsemnată; melodramă siropoasă. – Din germ. Dramolett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draniţă
DRÁNIȚĂ, dranițe, s. f. Fiecare dintre scândurelele subțiri de lemn de brad, mai mari decât șindrila, cu care se acoperă unele case țărănești. – Din rus. dranița, ucr. dranyc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draniță
DRÁNIȚĂ, dranițe, s. f. Fiecare dintre scândurelele subțiri de lemn de brad, mai mari decât șindrila, cu care se acoperă unele case țărănești. – Din rus. dranița, ucr. dranyc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drapa
DRAPÁ, drapez, vb. I. 1. Tranz. A împodobi sau a acoperi o fereastră, o ușă etc. cu o draperie; a acoperi un perete, o mobilă etc. cu stofă aranjată în cute. ♦ A aranja un obiect de îmbrăcăminte în cute dispuse artistic. 2. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca cu un veșmânt larg care cade în falduri. – Din fr. draper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drapaj
DRAPÁJ, drapaje, s. n. (Rar) Drapare. – Din fr. drapage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drapare
DRAPÁRE, drapări, s. f. Acțiunea de a (se) drapa și rezultatul ei. – V. drapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drapat
DRAPÁT, -Ă, drapați, -te, adj. 1. Care este împodobit sau acoperit cu o draperie. 2. Care este dispus în cute; care cade în falduri. – V. drapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drapel
DRAPÉL, drapele, s. n. Semn distinctiv al unui stat, al unei unități militare, al unei organizații, asociații etc. reprezentat printr-o bucată de pânză sau de mătase (într-una sau în mai multe culori, adesea cu o emblemă sau cu o stemă) prinsă de o lance de lemn; steag. ◊ Expr. A fi sub drapel = a servi în armată. A lupta sub drapelul cuiva = a lupta sau a milita pentru cineva sau pentru ceva. A ține sus drapelul = a) a milita cu tărie pentru o idee, o cauză etc.; a rămâne fidel unei cauze; b) a se comporta exemplar într-o acțiune, într-o împrejurare. A ridica drapelul luptei pentru... = a începe lupta sau acțiunea pentru... – Din it. drappello. Cf. fr. drapeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

draperie
DRAPERÍE, draperii, s. f. 1. Perdea grea de stofă, de catifea etc., cu falduri. 2. Veșmânt larg cu falduri care îmbracă o statuie, un personaj antic etc. – Din fr. draperie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drastic
DRÁSTIC, -Ă, drastici, -ce, adj. Foarte aspru, foarte energic; brutal, violent, vehement. ♦ (Despre remedii medicale) Cu efect puternic și rapid. – Din fr. drastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drav
DRAV1DIÁN, -Ă, dravidieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație cu caractere intermediare între negroizi și albi și care locuiește în unele regiuni din India, Sri Lanka și Pakistan sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține dravidienilor (1), privitor la dravidieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de dravidieni (1). [Pr.: -di-an] – Din fr. dravidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcărie
DRĂCĂRÍE, drăcării, s. f. (Pop. și fam.) Drăcie. – Drac + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcesc
DRĂCÉSC, -EÁSCĂ, drăcești, adj. Care ține de draci, privitor la draci; diavolesc, diabolic. ♦ Fig. Greu de suportat; cumplit, infernal. – Drac + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăceşte
DRĂCÉȘTE adv. Ca dracii; diavolește. – Drac + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcește
DRĂCÉȘTE adv. Ca dracii; diavolește. – Drac + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcie
DRĂCÍE, drăcii, s. f. 1. Ștrengărie, poznă, năzbâtie; drăcovenie, drăcărie. 2. Faptă rea; blestemăție. ◊ Expr. Ei, drăcie! sau ei, drăcia dracului! exclamație de surpriză și de nemulțumire. 3. Minunăție, ciudățenie. 4. Vrăjitorie, farmec. – Drac + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcime
DRĂCÍME s. f. (Rar) Mulțime de draci; totalitatea dracilor. – Drac + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcos
DRĂCÓS, -OÁSĂ, drăcoși, -oase, adj. Care se ține de drăcii; poznaș, ștrengar; plin de viață, de vioiciune, isteț. – Drac + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcovenie
DRĂCOVÉNIE, drăcovenii, s. f. (Fam.) Drăcie. – Drac + suf. -ovenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcui
DRĂCUÍ, drắcui, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) ocărî, a (se) înjura, a (se) blestema (pomenind de dracul) [Prez. ind. și: drăcuiesc.] – Drac + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcuire
DRĂCUÍRE, drăcuiri, s. f. Acțiunea de a (se) drăcui. – V. drăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăculeţ
DRĂCULÉȚ, drăculeți, s. m. Drăcușor. – Drac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăculeț
DRĂCULÉȚ, drăculeți, s. m. Drăcușor. – Drac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcuşor
DRĂCUȘÓR, drăcușori, s. m. Diminutiv al lui drac; drăculeț. ♦ Fig. Copil vioi, zglobiu, neastâmpărat. – Drac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăcușor
DRĂCUȘÓR, drăcușori, s. m. Diminutiv al lui drac; drăculeț. ♦ Fig. Copil vioi, zglobiu, neastâmpărat. – Drac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgaică
DRĂGÁICĂ, (I 3, 4, 5, II) drăgaice, s. f. I. 1. Sărbătoare populară închinată coacerii holdelor (la 24 iunie); Sânziene. 2. (Art.) Dans popular jucat mai ales la Drăgaică (I 1); melodie după care se execută acest dans. ◊ Expr. A sări (sau a juca) drăgaica = a sări ca un nebun, a fi neastâmpărat. 3. Fiecare dintre fetele care (îmbrăcate bărbătește) execută drăgaica (2). 4. Târg care se ține la 24 iunie; p. gener. târg. 5. (La pl.) Zâne rele despre care se crede că i-ar sluți pe oameni; iele. II. Plantă erbacee cu frunze lungi și înguste și cu flori galbene-aurii, plăcut mirositoare; sânziană (Galium verum). – Din bg. dragaika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălaş
DRĂGĂLÁȘ, -Ă, drăgălași, -e, adj. Drăguț, grațios, gingaș (ca înfățișare sau comportare). – Drag + suf. -ălaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălaș
DRĂGĂLÁȘ, -Ă, drăgălași, -e, adj. Drăguț, grațios, gingaș (ca înfățișare sau comportare). – Drag + suf. -ălaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălăşenie
DRĂGĂLĂȘÉNIE, (2) drăgălășenii, s. f. 1. Gingășie, grație, drăgălășie (în înfățișare sau comportare). 2. Atitudine plină de atenție, de tandrețe față de cineva; gest tandru, dezmierdare. – Drăgălaș + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălășenie
DRĂGĂLĂȘÉNIE, (2) drăgălășenii, s. f. 1. Gingășie, grație, drăgălășie (în înfățișare sau comportare). 2. Atitudine plină de atenție, de tandrețe față de cineva; gest tandru, dezmierdare. – Drăgălaș + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălăşie
DRĂGĂLĂȘÍE, drăgălășii, s. f. (Rar) Drăgălășenie. – Drăgălaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgălășie
DRĂGĂLĂȘÍE, drăgălășii, s. f. (Rar) Drăgălășenie. – Drăgălaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgănele
DRĂGĂNÉLE s. f. pl. I. (Pop.) Grații, nuri, farmec. II. Varietate de cireșe pietroase. – Din sb. draganela, draganlija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgăstos
DRĂGĂSTÓS, -OÁSĂ, drăgăstoși, -oase, adj. Plin de dragoste, de tandrețe; iubitor, afectuos. – Dragoste + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgosteală
DRĂGOSTEÁLĂ, drăgosteli, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) drăgosti; mângâiere, dezmierdare (între două ființe de sex opus care se iubesc); relații de dragoste. – Drăgosti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgosti
DRĂGOSTÍ, drăgostesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Pop.) A(-și) spune cuvinte de dragoste; a (se) mângâia, a (se) dezmierda. ♦ Refl. recipr. A întreține, a avea relații de dragoste. – Din dragoste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgostire
DRĂGOSTÍRE s. f. (Pop.) Faptul de a (se) drăgosti; p. ext. dragoste. – V. drăgosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguleţ
DRĂGULÉȚ, drăguleți, adj. (Pop.; numai la voc. sg.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguleț
DRĂGULÉȚ, drăguleți, adj. (Pop.; numai la voc. sg.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăgulică
DRĂGULÍCĂ, drăgulice, adj. (Pop.; numai la voc. sg.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguliţă
DRĂGULÍȚĂ, drăgulițe, adj. (Pop.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguliță
DRĂGULÍȚĂ, drăgulițe, adj. (Pop.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguţ
DRĂGÚȚ, -Ă, drăguți, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Drăgălaș, frumușel, grațios (ca înfățișare sau comportare); iubit, drag. ◊ Expr. A fi sau a se arăta, (adverbial) a se purta drăguț (cu sau față de cineva) = a fi amabil, binevoitor (cu cineva). ♦ (Substantivat, fam.). Termen alintător cu care te adresezi unei persoane iubite sau folosit când vorbești despre o asemenea persoană. 2. S. m. și f. (Pop.) Iubit, ibovnic, amant. – Drag + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăguț
DRĂGÚȚ, -Ă, drăguți, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Drăgălaș, frumușel, grațios (ca înfățișare sau comportare); iubit, drag. ◊ Expr. A fi sau a se arăta, (adverbial) a se purta drăguț (cu sau față de cineva) = a fi amabil, binevoitor (cu cineva). ♦ (Substantivat, fam.). Termen alintător cu care te adresezi unei persoane iubite sau folosit când vorbești despre o asemenea persoană. 2. S. m. și f. (Pop.) Iubit, ibovnic, amant. – Drag + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drămălui
DRĂMĂLUÍ, drămăluiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A drămui. – Dram + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drămăluire
DRĂMĂLUÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a drămălui și rezultatul ei; drămuire. – V. drămălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drămui
DRĂMUÍ, drămuiesc, vb. IV. Tranz. A măsura, a cântări, a socoti sau a împărți cu precizie, minuțios, un material, o substanță etc.; a drămălui. ♦ Fig. A împărți, a alege după o matură chibzuință și în amănunt. – Dram + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drămuire
DRĂMUÍRE s. f. Acțiunea de a drămui și rezultatul ei; drămăluire. – V. drămui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăngălău
DRĂNGĂLẮU s. m. v. drângălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drăngăni
DRĂNGĂNÍ vb. IV v. drângăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drănicer
DRĂNICÉR, drăniceri, s. m. Meșteșugar care face dranițe sau acoperă casele cu draniță. – Draniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâmbă
DRẤMBĂ, drâmbe, s. f. Mic instrument muzical popular, alcătuit dintr-un arc de fier prevăzut cu o lamă mobilă elastică de oțel și care, fiind proptit de dinți și făcând să vibreze lama cu degetul, produce un sunet monoton, modulat prin mișcarea buzelor; drâng. ♦ (Ir.) Vioară. – Din ucr. drymba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâmboi
DRÂMBÓI^1, drâmboaie, s. n. Drâmbă (mai mare). – Drâmbă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâmboi
DRÂMBOÍ^2, drâmboiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A-și manifesta supărarea, mânia; a boci în gura mare. [Var.: drâmboiá vb. I] – Din drâmbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâmboia
DRÂMBOIÁ vb. I v. drâmboi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâng
DRÂNG^1, drânguri, s. n. (Reg.) Drâmbă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drâng
DRÂNG^2 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul drâmbei sau (ir.) al viorii. [Var.: drấnga interj.] – Din drâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drânga
DRẤNGA interj. v. drâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drângălău
DRÂNGĂLẮU, drângălăi, s. m. (Rar) Om care își pierde vremea degeaba; pierde-vară. [Var.: drăngălắu s. m.] – Cf. drâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drângăni
DRÂNGĂNÍ, drângănesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A produce sunete discordante la un instrument (cu coarde). [Var.: drăngăní vb. IV] – Drâng + suf. -ăni. Cf. zdrăngăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreavă
DREÁVĂ, dreve, s. f. 1. Fiecare dintre vergelele care trec prin mosoarele alergătorii pentru urzeală. 2. Instrument în formă de arc cu care plăpumarul bate lâna. 3. Chingă de șipci dispuse transversal, care întărește aripa unei mori de vânt. – Din sl. drĕvo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dregător
DREGĂTÓR, dregători, s. m. (În Țara Românească și în Moldova) Demnitar la Curtea domnească cu atribuții în Sfatul domnesc, în administrație, justiție, armată; p. gener. conducător; înalt funcționar. [Var.: (înv. și reg.) diregătór s. m.] – Drege + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dregătoresc
DREGĂTORÉSC, -EÁSCĂ, dregătorești adj. (Înv.) Care aparține dregătorului sau dregătoriei, privitor la dregători sau la dregătorie. – Dregător + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dregătorie
DREGĂTORÍE, dregătorii, s. f. Demnitatea, funcția de dregător. [Var.: (înv. și reg.) diregătoríe s. f.] – Dregător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drege
DRÉGE, dreg, vb. III. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A repara (un obiect, un mecanism etc.), aducând în starea de funcționare. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) întrema, a (se) îndrepta (de bine, de rău) după un accident, după o boală. ◊ Expr. A-și drege glasul (sau vocea) = a tuși ușor înainte de a vorbi sau de a cânta, pentru a-și limpezi vocea. A-și drege gustul = a mânca sau a bea ceva plăcut, pentru a îndepărta gustul neplăcut lăsat de alimentele sau băuturile consumate anterior. ♦ Fig. A îndrepta o greșeală, o nedreptate. ♦ A face ca focul să ardă mai bine. 2. Tranz. A pune ceva la cale; a aranja, a plănui. ◊ Expr. Face și drege = a) se străduiește să rezolve, să realizeze ceva; b) se laudă, face caz că se străduiește să realizeze, să întreprindă ceva. 3. Tranz. A potrivi, a îmbunătăți gustul unei mâncări. ♦ A falsifica, a contraface o băutură. 4. Tranz. și refl. A (se) farda, a (se) sulimeni. [Perf. s. dresei, part. dres. – Var.: (înv. și reg.) dirége, (înv.) derége vb. III] – Lat. dirigere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drelă
DRÉLĂ, drele, s. f. Ciupercă comestibilă de forma unui cornet sau a unei urechi, care crește pe trunchiul unor arbori (Auricularia mesenterica). – Cf. ucr. drehli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dren
DREN, drenuri, s. n. 1. Conductă sau canal care colectează și evacuează apa de pe un teren apos, coboară nivelul unei pânze de apă din sol etc. ♦ Strat de piatră spartă sau de pietriș așezat în spatele unui zid de sprijin sau deasupra unei bolți de pod sau de tunel, care colectează apa de infiltrație. 2. (În forma drenă) Tub sau meșă de bumbac care înlesnește scurgerea secrețiilor dintr-o plagă. [Var.: drénă s. f.] – Din fr. drain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drena
DRENÁ, drenez, vb. I. Tranz. 1. A colecta și a evacua apa de infiltrație de pe un teren, un loc etc. cu ajutorul drenurilor (1). ♦ (Despre o apă curgătoare) A colecta apele provenite din ploi de pe suprafața unui teren, dintr-o rețea hidrografică etc. 2. A face să se scurgă secrețiile dintr-o plagă cu ajutorul drenului (2). – Din fr. drainer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drenaj
DRENÁJ, drenaje, s. n. Drenare. ♦ Construcție hidrotehnică destinată drenării unui teren. – Din fr. drainage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drenare
DRENÁRE, drenări, s. f. Acțiunea de a drena; drenaj. ♦ Deplasare a țițeiului dintr-un zăcământ spre gaura de sondă săpată în acea regiune. ♦ (Med.) Tratament pentru îndepărtarea secrețiilor dintr-o plagă, cu ajutorul drenului (2). – V. drena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drenă
DRÉNĂ s. f. v. dren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drepnea
DREPNEÁ, drepnele, s. f. Pasăre asemănătoare cu rândunica, cu penele de culoare cafenie-închisă și cu gâtul alb (Cypselus apus). – Lat. *drepanella diminutiv al lui drepanis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drept
DREPT, DREÁPTĂ, (A, B) drepți, -te, adj., (C) adv., (D) drepturi, s. n., (E) prep. A Adj. I. 1. Care merge de la un punct la altul direct, fără abatere. ◊ Linie dreaptă (și substantivat, f.) = linie care unește două puncte din spațiu pe drumul cel mai scurt. Unghi drept = unghi format de două drepte perpendiculare una pe alta. Prismă dreaptă = prismă cu muchiile laterale perpendiculare pe baze. ♦ Fig. (Despre privire) Care este fără ascunzișuri; deschis, direct. ♦ (Despre haine) Care are o croială simplă, fără cute, clini etc. 2. (Despre lucruri, ființe, părți ale lor etc.) Care are o poziție verticală (față de un punct de reper). Zid, perete drept. Om drept ca lumânarea. ◊ Expr. A se ține drept = a avea o poziție perfect verticală. (Mil.) A lua (sau a sta, a se ține în) poziția de drepți = a lua (sau a sta, a se ține în) poziție perfect verticală, stând nemișcat. (Cu valoare de interjecție) Drepți! formulă de comandă militară pentru luarea poziției de drepți. (Adverbial) A călca drept = a avea o purtare bună, cinstită. A sta drept = a avea o atitudine de neclintit, a fi dârz, curajos. ♦ (Despre terenuri înclinate, forme de relief sau părți ale lor) Aproape vertical; abrupt, povârnit. ♦ (Despre litere; adesea substantivat, f.) Care are tăietura verticală. 3. Care are o poziție orizontală (față de un punct de reper); orizontal; plan, neted. Câmpie dreaptă. 4. (În sintagma) Complement drept = complement direct, v. direct. II. Fig. 1. (Despre acțiuni ale omului sau despre noțiuni abstracte) Care este, se face etc. potrivit dreptății și adevărului; întemeiat, just, cinstit, bun. ◊ Parte dreaptă = parte care se cuvine în mod legal fiecăruia la o împărțeală. Luptă dreaptă = luptă corp la corp, fără arme, fără înșelătorii și fără ajutor străin. ♦ (Adverbial) În conformitate cu dreptatea, just; în conformitate cu adevărul, adevărat; corect. ◊ Expr. Ce-i drept = într-adevăr, cu adevărat. Ce-i drept e drept, se spune pentru a recunoaște un adevăr incontestabil. Drept că... = adevărat că... A spune drept = a spune adevărul; a vorbi deschis, sincer. (Substantivat) La drept (sau la dreptul) vorbind = în realitate, de fapt. 2. (Despre oameni) Care trăiește și lucrează conform dreptății, adevărului, omeniei, binelui; cinstit, integru, cumsecade. ♦ (În limbajul bisericesc) Cuvios, cucernic. ◊ Expr. (Substantivat) A se odihni cu drepții = a fi mort. ◊ Compus: (adesea substantivat) drept-credincios = care face parte din Biserica creștină ortodoxă; bun creștin. 3. (Reg.; despre bunuri materiale) Care aparține sau se cuvine cuiva pe temeiul unei legi sau al unei recunoașteri oarecare. 4. (Pop.; despre rude) Care este legat de cineva prin legături directe, de sânge; adevărat, bun. B. Adj. (În opoziție cu stâng). 1. (Despre organe ale corpului). Așezat în partea opusă părții corpului omenesc în care se află inima. ◊ Expr. A fi mâna dreaptă a cuiva sau brațul drept al cuiva = a fi cel mai intim, cel mai apropiat colaborator al cuiva; a-i fi cuiva de mare ajutor. ♦ (Substantivat, f. sg. art.) Mâna dreaptă. ♦ (Substantivat, m. sg. art.) Piciorul drept. 2. Care se află de partea sau în direcția mâinii drepte (când cineva stă cu fața în direcția în care este orientat un lucru). Aripa dreaptă a clădirii. ◊ (Substantivat; în locuțiuni) Din dreapta. În dreapta. La (sau spre) dreapta. ◊ Expr. (Substantivat) În dreapta și în stânga sau de-a dreapta și de-a stânga = în ambele părți; în toate părțile, pretutindeni. A ține dreapta = a merge pe partea dreaptă a unui drum. 3. Fig. (Substantivat, f. art.) Orientare politică prin care se susține libertatea individuală în materie de economie și care protejează proprietatea și diviziunile de clasă. ◊ Loc. adj. De dreapta = conservator. C. Adv. 1. (Urmat de determinări locale, indică direcția) În linie dreaptă, fără ocol; direct. Merge drept la birou. ◊ De-a dreptul = fără a se abate din drum, fără înconjur; în mod direct, nemijlocit; chiar. ◊ Loc. prep. (Substantivat) În dreptul... = în fața..., față în față cu... Prin dreptul... = prin fața..., pe dinaintea... Din dreptul... = din fața..., de dinaintea. 2. (Urmat de determinări locale, modale sau temporale) Tocmai, exact. A ajuns drept la timp. D. S. n. 1. Totalitatea regulilor și normelor juridice care reglementează conduita oamenilor în relațiile sociale, într-o colectivitate politic determinată, susceptibile de a fi impuse prin forța coercitivă a statului. Drept penal. 2. Știință sau disciplină care studiază dreptul (D 1). 3. Putere, prerogativă legal recunoscută unei persoane de a avea o anumită conduită, de a se bucura de anumite privilegii etc.; drit. ◊ Loc. adv. De drept = conform legii, în mod legitim, firesc. 4. Răsplată, retribuție care i se cuvine cuiva pentru prestarea unei munci. E. Prep. 1. (Introduce un complement indirect) În loc de..., în calitate de..., ca. Drept cine mă iei? ◊ Drept care... = prin urmare, în concluzie, deci, așadar. 2. (Reg.; introduce un complement circumstanțial de loc) Alături de..., lângă; în dreptul... ◊ Expr. A i se pune soarele drept în inimă = a i se face foame. 3. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru, ca. Drept încercare s-a folosit de un clește. [Var.: (înv. și reg.) dirépt, -eáptă adj.] – Lat. directus (cu unele sensuri după fr. droit).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptaci
DREPTÁCI, -CE, dreptaci, -ce, s. m. și f., adj. (Persoană) care are predispoziția să scrie, să lucreze etc. numai cu mâna dreaptă. – Drept + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptar
DREPTÁR, dreptare, s. n. Riglă, echer sau orice alt instrument folosit (în construcții, în dulgherie etc.) pentru verificarea suprafețelor plane ori pentru trasarea drumurilor. – Drept + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptate
DREPTÁTE, dreptăți, s. f. Principiu moral și juridic care cere să se dea fiecăruia ceea ce i se cuvine și să i se respecte drepturile; echitate; faptul de a recunoaște drepturile fiecăruia și de a acorda fiecăruia ceea ce i se cuvine. ◊ Loc. adv. Cu (sau după) dreptate = după lege, cum se cuvine, în mod just, pe drept, echitabil. Pe bună dreptate = pe drept cuvânt, în mod întemeiat. ◊ Expr. A face cuiva dreptate = a repara o nedreptate săvârșită cuiva; a recunoaște dreptul cuiva într-o chestiune oarecare. A avea dreptate = a fi întemeiat în ceea ce spune sau în ceea ce face. A da (cuiva) dreptate = a recunoaște că ceea ce spune sau face (cineva) este întemeiat, îndreptățit, just. ♦ (Pop.) Judecată. – Drept + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptunghi
DREPTÚNGHI, dreptunghiuri, s. n. Patrulater care are toate unghiurile drepte și laturile opuse egale. ♦ Porțiune delimitată de teren (în forma patrulaterului definit mai sus) la unele jocuri sportive. – Drept + unghi (după fr. rectangle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptunghic
DREPTÚNGHIC, -Ă, dreptunghici, -ce, adj. (Despre figuri geometrice) Care are unul sau mai multe unghiuri drepte. ◊ (Adjectival) Triunghi dreptunghic = triunghi care are un unghi drept. – Dreptunghi + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreptunghiular
DREPTUNGHIULÁR, -Ă, dreptunghiulari, -e, adj. Care are forma unui dreptunghi. – Din dreptunghi (după fr. rectangulaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dres
DRES^1, (II) dresuri, s. n. (Pop.). I. Acțiunea de a drege și rezultatul ei. II. Concr.) 1. Fard, cosmetic, suliman. 2. (La pl.) Mirodenii, condimente. III. (Concr.; la pl.; în forma direse) Denumire dată actelor de cancelarie domnească emise în Țările Române. [Var.: dirés s. n.] – V. drege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dres
DRES^2, DREÁSĂ, dreși, -se, adj. (Pop.) 1. Reparat. 2. Sulimenit; dichisit. 3. (Despre mâncăruri) Căruia i s-au adăugat mirodenii, condimente etc. – V. drege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dres
DRES^3, dresuri, s. n. 1. Ciorap-pantalon. 2. (Sport, balet). Echipament. – Din engl. dress.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresa
DRESÁ, dresez, vb. I. Tranz. I. A învăța, a obișnui, a deprinde un animal să facă, la poruncă, anumite mișcări sau să îndeplinească anumite acțiuni. ♦ Fig. (Peior.) A învăța, a deprinde o persoană să se comporte într-un anumit fel, stabilit de mai înainte de alții. II. (Despre organe de stat sau reprezentanți ai acestor organe) A redacta, a încheia un act (oficial). – Din fr. dresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresaj
DRESÁJ, dresaje, s. n. Dresare a unui animal. – Din fr. dressage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresare
DRESÁRE, dresări, s. f. Acțiunea de a dresa. – V. dresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresat
DRESÁT, -Ă, dresați, -te, adj. (Despre animale) Deprins, învățat să facă, la poruncă, anumite mișcări sau să îndeplinească anumite acțiuni. ♦ Fig. (Peior.; despre oameni) Deprins să se comporte într-un anumit fel, stabilit de mai înainte de alții. – V. dresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresor
DRESÓR, -OÁRE, dresori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă (într-un circ) cu dresarea animalelor. – Din fr. dresseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dressing
DRÉSSING, dressinguri, s. n. Încăpere mică pentru haine; vestiar. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dresură
DRESÚRĂ, dresuri, s. f. 1. Dresare a unui animal. 2. Număr într-un spectacol de circ realizat cu animale dresate. – Din germ. Dressur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreţe
DRÉȚE, drețe, s. f. 1. Plantă acvatică subtropicală cu frunze mari, dințate și violacee pe partea inferioară, cu flori mari (Nymphaea lotus thermalis). 2. Plantă erbacee târâtoare din familia primulaceelor, cu flori galbene solitare, folosită în medicina populară (Lysimachia nummularia). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drețe
DRÉȚE, drețe, s. f. 1. Plantă acvatică subtropicală cu frunze mari, dințate și violacee pe partea inferioară, cu flori mari (Nymphaea lotus thermalis). 2. Plantă erbacee târâtoare din familia primulaceelor, cu flori galbene solitare, folosită în medicina populară (Lysimachia nummularia). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dreyfusard
DREYFUSÁRD, -Ă, dreyfusarzi, -de, adj. Partizan, adept, susținător al cauzei ofițerului francez de origine evreiască Dreyfus, condamnat pe nedrept în timpul celei de-a treia Republici, în scandalul ce a rămas în istorie ca „Afacerea Dreyfus”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

drezină
DREZÍNĂ, drezine, s. f. Vehicul ușor, asemănător cu un vagonet, acționat cu mâna, cu pedale sau cu un motor, care servește la transporturi ușoare pe o linie ferată. – Din fr. draisine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driadă
DRIÁDĂ, driade, s. f. Nimfă a pădurilor în mitologia greacă. [Pr.: dri-a-] – Din fr. dryade, lat. dryas, -adis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driade
Driade = Dryades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

driante
Driante = Dryas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dribla
DRIBLÁ, driblez, vb. I. Intranz. (Sport) A conduce mingea sau pucul (cu piciorul, mâna, crosa etc.) în așa fel încât să-și înșele adversarul direct și să poată trece de el. ♦ Tranz. A-și înșela și a-și depăși adversarul direct printr-o conducere înșelătoare a mingii sau a pucului. ♦ P. gener. (Fam.) A păcăli, a înșela. – Din fr. dribbler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driblaj
DRIBLÁJ, driblaje, s. n. Faptul de a dribla. – Dribla + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driblare
DRIBLÁRE, driblări, s. f. Acțiunea de a dribla și rezultatul ei; dribling. – V. dribla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dribler
DRIBLÉR, -Ă, dribleri, -e, s. m. și f. Jucător într-o echipă sportivă care driblează cu succes ori căruia îi place să dribleze. – Din fr. dribbleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dribling
DRÍBLING, driblinguri, s. n. Driblare. ♦ Procedeu sau ansamblu de procedee tehnice folosite de un sportiv spre a-și dribla adversarul. – Din engl. dribbling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dric
DRIC, dricuri, s. n. 1. Scheletul de sus al unui car (fără roți și loitre). ♦ Cantitate de obiecte, de materiale etc. care se poate încărca pe un asemenea schelet. 2. Vehicul special, tras de cai, care poartă mortul la groapă; car mortuar. ◊ Expr. (Fam.) A fi pe dric = a fi pe sfârșite; a fi într-o situație grea; a fi gata să eșueze. 3. Fig. (Pop.) Punct culminant al zilei, al nopții, al unui anotimp; punct culminant al unei acțiuni care se desfășoară în timp; miez, toi. – Din magh. dërék.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dricar
DRICÁR, dricari, s. m. 1. Fabricant sau negustor de dricuri (1). 2. Proprietar sau vizitiu de dricuri (2); antreprenor de pompe funebre. 3. Persoană care transportă mortul la groapă; cioclu. – Dric + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dril
DRIL, (2) driluri, s. n. 1. Țesătură deasă și groasă din fire de bumbac sau de cânepă bine răsucite, care se folosește la confecționarea îmbrăcămintei de vară, a pânzei de cort etc. 2. Sort de dril (1) – Din germ. Drill.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drink
DRINK, drinkuri, s. n. Băutură alcoolizată. – Din engl. drink.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driopa
Driopa = Dryope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

driopi
Driopi = Dryopes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

driopitec
DRIOPITÉC, driopiteci, s. m. Maimuță fosilă antropomorfă, considerată deopotrivă strămoș al maimuțelor antropoide și al hominizilor. [Pr.: dri-o-] – Din lat. Dryopithecus, denumirea științifică a maimuței.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drişcă
DRÍȘCĂ, driște, s. f. Unealtă a zidarului cu care se netezește tencuiala, mortarul, betonul. – Din bg. drăžka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drișcă
DRÍȘCĂ, driște, s. f. Unealtă a zidarului cu care se netezește tencuiala, mortarul, betonul. – Din bg. drăžka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drişcui
DRIȘCUÍ, drișcuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi tencuiala, betonul sau asfaltul cu drișca. – Drișcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drișcui
DRIȘCUÍ, drișcuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi tencuiala, betonul sau asfaltul cu drișca. – Drișcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drişcuire
DRIȘCUÍRE, drișcuiri, s. f. Acțiunea de a drișcui și rezultatul ei; drișcuit. – V. drișcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drișcuire
DRIȘCUÍRE, drișcuiri, s. f. Acțiunea de a drișcui și rezultatul ei; drișcuit. – V. drișcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drişcuit
DRIȘCUÍT s. n. Drișcuire. – V. drișcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drișcuit
DRIȘCUÍT s. n. Drișcuire. – V. drișcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drit
DRIT, drituri, s. n. (Înv.) Drept (D 3). – Din it. dritto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drive
DRIVE, drive-uri, s. n. Lovitură puternică la tenis, golf și base-ball, care imprimă mingii o viteză și o traiectorie razantă. [Pr.: dráiv] – Din engl. drive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drive-in
DRIVE-IN, drive-in, adj. invar., s. n. (Cinematograf, bar etc.) în aer liber unde se poate intra cu mașina. [Pr.: dráĭvin] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

driver
DRIVER, driveri, s. m., drivere, s. n. I. S. m. Conducător de atelaj într-o cursă de trap. II. S. n. Crosă din lemn cu care se execută drive-uri. [Pr.: dráĭvăr] – Din engl., fr. driver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droagă
DROÁGĂ, droage, s. f. (Reg.) Căruță mare, greoaie și hodorogită. ♦ Roabă. – Din rus. droga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droaie
DROÁIE s. f. (Fam.) Mulțime, ceată mare de oameni sau de animale. ◊ Loc. adv. Cu droaia = în număr mare, cu grămada. ♦ P. gener. Mulțime, grămadă, număr mare (din ceva). ♦ (Adverbial) în mare număr. [Pr.: droa-ie] – Cf. alb. droe, droje.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drob
DROB^1, (1) drobi, s. m., (2, 3) droburi, s. n. 1. S. m. Bucată, bulgăre mai mare de sare; p. gener. bucată mare și compactă din ceva. 2. S. n. Măruntaie de miel. ♦ Mâncare preparată din măruntaie de miel tocate, învelite în prapur și puse la cuptor. 3. S. n. (Reg.) Cutia teascului de vin. – Din bg., sb. drob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drob
DROB^2, drobi, s. m. 1. Arbust din familia leguminoaselor, cu frunze trifoliate, cu flori galbene și cu fructele păstăi turtite (Sarothamnus scoparius). 2. Nume dat mai multor arbuști din familia leguminoaselor, cu frunze trifoliate, flori albe, galbene sau roșietice și fructe păstăi (Cytisus). ◊ Drob-de-munte = mic arbust cu ramuri lungi și subțiri acoperite cu peri aspri, cu frunze păroase pe partea inferioară și cu flori galbene (Cytisus hirsutus). 3. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze acoperite de peri și cu flori mici, galbene-aurii (Neslia paniculata). – Din rus., ucr. drok (confundat cu drob^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobiţă
DROBÍȚĂ, drobițe, s. f. Mic arbust din familia leguminoaselor, cu frunze lanceolate și cu flori galbene, ale cărui ramuri, fierte în apă, dau o culoare galbenă, folosită la vopsit (Genista tinctoria). – Drob^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobiță
DROBÍȚĂ, drobițe, s. f. Mic arbust din familia leguminoaselor, cu frunze lanceolate și cu flori galbene, ale cărui ramuri, fierte în apă, dau o culoare galbenă, folosită la vopsit (Genista tinctoria). – Drob^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobuşor
DROBUȘÓR^1, drobușori, s. m. Diminutiv al lui drob^1 (1). – Drob^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobușor
DROBUȘÓR^1, drobușori, s. m. Diminutiv al lui drob^1 (1). – Drob^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobuşor
DROBUȘÓR^2, drobușori, s. m. Plantă erbacee cu frunze albăstrui și cu flori galbene, ale cărei frunze fermentate dau o culoare albastră, folosită la vopsit (Isatis tinctoria). – Drob^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drobușor
DROBUȘÓR^2, drobușori, s. m. Plantă erbacee cu frunze albăstrui și cu flori galbene, ale cărei frunze fermentate dau o culoare albastră, folosită la vopsit (Isatis tinctoria). – Drob^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drog
DROG^1, droguri, s. n. 1. Substanță de origine vegetală, animală sau minerală care se întrebuințează la prepararea unor medicamente și ca stupefiant. 2. (Fam.) Medicament. – Din fr. drogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drog
DROG^2 subst. Numele a două plante: a) arbust cu flori gălbui solitare, care crește prin locuri pietroase și aride (Genista albida); b) plantă târâtoare din familia leguminoaselor, care crește prin pășuni montane (Genista oligosperma). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droga
DROGÁ, droghez, vb. I. Tranz. și refl. A administra sau a lua stupefiante; a administra sau a lua medicamente în cantități excesive. – Din fr. droguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drogare
DROGÁRE, drogări, s. f. Acțiunea de a (se) droga și rezultatul ei. – V. droga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drogherie
DROGHERÍE, drogherii, s. f. Magazin în care se vând articole de parfumerie și de toaletă, precum și unele preparate farmaceutice. – Din fr. droguerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droghist
DROGHÍST, -Ă, droghiști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Persoană calificată care servește într-o drogherie; proprietar al unei drogherii. – Din fr. droguiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drojdie
DRÓJDIE, drojdii, s. f. 1. Substanță dintr-un lichid care se depune pe fundul unui vas. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a se afla etc.) pe drojdie (sau pe drojdii) = a fi la capătul resurselor materiale, a nu mai avea aproape niciun ban. ♦ Zaț de cafea. 2. (Și în sintagma rachiu de drojdie) Rachiu făcut din drojdie (1) de vin. 3. Fig. Rămășiță, reminiscență, urmă. 4. Fig. (La sg., cu sens colectiv; peior.) Elemente declasate, corupte ale unei societăți; pleavă, gunoi. 5. Nume dat unor ciuperci microscopice unicelulare care trăiesc în colonii și de obicei produc fermentația alcoolică în materii zaharoase. ♦ Preparat industrial făcut din una dintre aceste ciuperci (a berii), întrebuințat ca ferment pentru dospirea aluatului. – Din sl. droždiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drojdioară
DROJDIOÁRĂ, drojdioare, s. f. Diminutiv al lui drojdie (2); drojdiuță. [Pr.: -di-oa-] – Drojdie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drojdiuţă
DROJDIÚȚĂ, drojdiuțe, s. f. Drojdioară. [Pr.: -di-u-] – Drojdie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drojdiuță
DROJDIÚȚĂ, drojdiuțe, s. f. Drojdioară. [Pr.: -di-u-] – Drojdie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dromader
DROMADÉR, dromaderi, s. m. Cămilă cu o singură cocoașă (Camelus dromedarius). [Var.: (înv.) dromadéră s. f.] – Din fr. dromadaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dromaderă
DROMADÉRĂ s. f. v. dromader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dromofobie
DROMOFOBÍE s. f. (Med.) Teamă patologică de călătorie. – Din fr. dromophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dromomanie
DROMOMANÍE, dromomanii, s. f. (Med.) Simptom întâlnit la unii bolnavi psihici constând din îndelungi și repetate deplasări fără scop, din cauza unui impuls patologic de a merge; manie ambulatorie. – Din fr. dromomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dromotrop
DROMOTROP, dromotrope, adj. / dromotropic. [Qr. dramas = curs, drum; trope = intoarcere, de la trepein = a intoarce.] Proprietatea de conducere a excitației prin fibrele nervoase sau prin masa miocardului adult și embrionar. Termenul „dromotrop negativ” semnifică diminuarea conductibilității unui nerv, iar cel de „dromotrop pozitiv” creșterea acestei conductibilități.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dropgol
DRÓPGOL, dropgoluri, s. n. (La rugbi) Lovitură de picior dată în minge în momentul când aceasta atinge pământul și care face ca mingea să treacă peste bara de sus a porții adverse, consemnând înscrierea a trei puncte. – Din engl., fr. dropgoal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dropică
DRÓPICĂ s. f. (Med.; pop.) Hidropizie. – Din ngr. drópikas (= idrópikus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dropicos
DROPICÓS, -OÁSĂ, dropicoși, -oase, s. m. și f. (Pop.) Hidropic. – Dropică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dropie
DRÓPIE, dropii, s. f. Pasăre mare de stepă cu penajul spatelui galben-ruginiu, pieptul și vârful aripilor albe, capul și gâtul sur, a cărei carne este comestibilă (Otis tarda). – Din bg. droplja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dropioi
DROPIÓI, dropioi, s. m. Bărbătușul dropiei. [Pr.: -pi-oi] – Dropie + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drops
DROPS, dropsuri, s. n. Bomboană cu aspect sticlos, de diferite forme și culori, fabricată din caramel și acoperită cu un strat de zahăr cristalizat. – Din germ. Drop(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drosofilă
DROSOFÍLĂ, drosofile, s. f. (La pl.) Gen de musculițe ale căror larve trăiesc în materii aflate în stare de fermentație sau de putrefacție (Drosophila); (și la sg.) musculiță din acest gen. – Din fr. drosophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droşcar
DROȘCÁR, droșcari, s. m. (Înv. și pop.) 1. Birjar. 2. Meseriaș care lucrează droște. – Droșcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droșcar
DROȘCÁR, droșcari, s. m. (Înv. și pop.) 1. Birjar. 2. Meseriaș care lucrează droște. – Droșcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droşcă
DRÓȘCĂ, droște, s. f. (Înv. și pop.) Birjă. – Din ucr. drožka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droșcă
DRÓȘCĂ, droște, s. f. (Înv. și pop.) Birjă. – Din ucr. drožka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droşcuţă
DROȘCÚȚĂ, droșcuțe, s. f. (Înv. și pop.) Birjă mică. – Droșcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

droșcuță
DROȘCÚȚĂ, droșcuțe, s. f. (Înv. și pop.) Birjă mică. – Droșcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drot
DROT, droturi, s. n. 1. Arc de sârmă folosit la scaunele capitonate, la somiere etc. ♦ Sârmă. 2. Instrument metalic de forma unui clește lung, care, încălzit, servește la ondulatul părului. – Din magh. drót.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drug
DRUG, (1, 2) drugi, s. m., (3) druguri, s. n. 1. S. m. Bară de fier sau de lemn având diverse întrebuințări (în lucrări de construcții). ♦ (Înv.) Lingou. 2. S. m. Fiecare dintre cele două lemne groase, sprijinite pe câte două picioare, care alcătuiesc patul sau corpul războiului de țesut manual. 3. S. n. Punct de broderie asemănător cu festonul, prin care se obțin pe cusătură linii (dese și) pline. – Din sb. drug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drugă
DRÚGĂ, drugi, s. f. 1. Fus (mare și gros) pe care se pune fuiorul de tors urzeală pentru lăicere, saci etc. ♦ Cantitate de fuior pusă pe acest fus. 2. (Înv.) Drug scurt. 3. (Reg.) Știulete de porumb. – Din sb. druga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drugă
DRUGĂ, drugi, s. f. Făcăleț (în Crișana).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

drughineaţă
DRUGHINEÁȚĂ, drughinețe, s. f. (Reg.) Drug (de lemn) scurt și gros. – Cf. drug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drughineață
DRUGHINEÁȚĂ, drughinețe, s. f. (Reg.) Drug (de lemn) scurt și gros. – Cf. drug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drugstore
DRUGSTORE, drugstore-uri, s. n. Magazin în care se vând produse cosmetice, farmaceutice, cărți etc. [Pr.: drágstor] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druguleţ
DRUGULÉȚ, druguleți, s. m. Diminutiv al lui drug. – Drug + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druguleț
DRUGULÉȚ, druguleți, s. m. Diminutiv al lui drug. – Drug + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druid
DRUÍD, druizi, s. m. Preot al vechilor celți din Galia și din insulele britanice. – Din fr. druide, lat. druidae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druidic
DRUÍDIC, -Ă, druidici, -ce, adj. (Rar) Care aparține druizilor, privitor la druizi. – Din fr. druidique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drujbă
DRÚJBĂ, drujbe, s. f. Fierăstrău mecanic manual – Din ms. družba (denumire comercială).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drum
DRUM, drumuri, s. n. 1. Cale de comunicație terestră, alcătuită dintr-o bandă îngustă și continuă de teren bătătorit, pietruit, pavat sau asfaltat. ◊ Drumul mare = șosea de mare circulație, care leagă localități principale. Hoț (sau tâlhar) de drumul mare = hoț care atacă oamenii în drum spre a-i jefui. Drum-de-fier = cale ferată. ◊ Loc. adv. Peste drum = în față, vizavi. În drum = în mijlocul circulației; în calea tuturor; în văzul tuturor. Pe toate drumurile = peste tot, pretutindeni. ◊ Expr. A pune pe cineva pe drumuri = a face pe cineva să meargă mai mult decât ar fi necesar pentru rezolvarea unei probleme. A bate (sau a ține, a păzi) drumul (sau drumurile) sau a umbla (sau a fi, a sta) pe drumuri = a umbla de colo-colo, fără rost, a umbla haimana. A fi de pe drumuri = a fi fără familie, fără locuință stabilă, fără rost în viață. A rămâne (sau a ajunge etc.) pe drumuri = a rămâne fără adăpost, fără slujbă, fără mijloace de trai; a sărăci, a scăpata. A lăsa (sau a arunca, a azvârli etc.) (pe cineva) pe drum (sau pe drumuri) = a da (pe cineva) afară din casă sau din serviciu; a lipsi (pe cineva) de cele necesare traiului; a sărăci (pe cineva). A aduna pe cineva de pe drumuri = a adăposti, a ocroti pe cineva. Pe drum = gata să vină, să sosească, să apară, să se nască. A sta (sau a se pune etc.) în drumul cuiva sau a-i sta cuiva în drum = a se afla (sau a ieși) înaintea cuiva, împiedicându-l (să înainteze, să facă o treabă etc.); a împiedica pe cineva într-o acțiune, a i se împotrivi. A se da din drumul cuiva = a se da la o parte, a face cuiva loc să treacă; a înceta să mai împiedice pe cineva în acțiunile sale. A-și face (sau a-și găsi, a-și croi) (un) drum (nou) în viață = a începe o (nouă) carieră, un nou fel de viață, a-și găsi un rost; a reuși. A-și face drum = a) a înainta (prin eforturi) într-o mulțime; b) a se abate din cale spre a se duce undeva sau la cineva. A apuca (sau a lua) alt drum = a se ocupa de altceva, a se iniția în alt domeniu. A ieși cuiva în drum = a întâmpina pe cineva. A da drumul (cuiva sau la ceva) = a) a lăsa din mână; b) a lăsa sau a reda libertatea cuiva; a permite cuiva să intre sau să iasă; c) a desface o cusătură, un tiv (pentru a lărgi sau a lungi o haină). A-și da drumul = a) a se lăsa în jos, a coborî; a se avânta; b) a începe să povestească, să facă destăinuiri; c) a izbucni (într-o avalanșă de vorbe, în țipete, plâns etc.). ♦ Parcurs; rută, itinerar; traseu, cursă (parcurse de cineva sau de ceva). Drumul Oltului. Drum maritim. 2. Călătorie. ◊ Ultimul drum = drumul pe care este condus un mort la groapă. ◊ Expr. A-și căuta (sau a-și vedea) de drum = a) a-și continua călătoria, a merge mai departe; b) a nu se amesteca în treburile altuia. Drum bun! urare adresată cuiva care pleacă într-o călătorie. 3. Traiectorie. – Din sl. drumŭ. Cf. bg., sb. drum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumar
DRUMÁR, drumari, s. m. 1. (Reg.) Drumeț. 2. Lucrător la amenajarea drumurilor. – Drum + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumaş
DRUMÁȘ, drumași, s. m. (Înv.) Drumeț, călător. – Drum + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumaș
DRUMÁȘ, drumași, s. m. (Înv.) Drumeț, călător. – Drum + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumeag
DRUMEÁG, drumeaguri, s. n. Drum îngust. – Drum + suf. -eag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumeţ
DRUMÉȚ, -EÁȚĂ, drumeți, -e, s. m. și f. Persoană care călătorește (pe jos); călător. – Drum + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumeț
DRUMÉȚ, -EÁȚĂ, drumeți, -e, s. m. și f. Persoană care călătorește (pe jos); călător. – Drum + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumeţie
DRUMEȚÍE, drumeții, s. f. Călătorie (făcută pe jos); excursie, turism. – Drumeț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumeție
DRUMEȚÍE, drumeții, s. f. Călătorie (făcută pe jos); excursie, turism. – Drumeț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumlin
DRÚMLIN, drumline, s. n. Formă de relief de origine glaciară, având un contur eliptic. [Acc. și: drumlín] – Din fr. drumlin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drummer
DRUMMER s. m. (Muz.) Baterist. [Pr.: drámăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumui
DRUMUÍ, drumuiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Top.) A lega detaliile unei suprafețe de teren cu triangulația geodezică respectivă. 2. Intranz. (Rar) A merge, a umbla pe drum. – Drum + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumuleţ
DRUMULÉȚ, drumulețe, s. n. Diminutiv al lui drum; drumușor. – Drum + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumuleț
DRUMULÉȚ, drumulețe, s. n. Diminutiv al lui drum; drumușor. – Drum + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumuşor
DRUMUȘÓR, drumușoare, s. n. Drumuleț. – Drum + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drumușor
DRUMUȘÓR, drumușoare, s. n. Drumuleț. – Drum + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drupacee
DRUPACÉE, drupacee, s. f. (La pl.) Grup de pomi fructiferi cu fructele drupe; (și la sg.) pom fructifer din acest grup. – Din fr. drupacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drupă
DRÚPĂ, drupe, s. f. Tip de fruct cu mezocarpul cărnos (și zemos) și cu endocarpul format dintr-un singur sâmbure. – Din fr. drupe, lat. drupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druşcă
DRÚȘCĂ, druște, s. f. (Reg.) Fată care însoțește mireasa la cununie și care are anumite atribuții la ceremonia nunții. – Din ucr. družka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

drușcă
DRÚȘCĂ, druște, s. f. (Reg.) Fată care însoțește mireasa la cununie și care are anumite atribuții la ceremonia nunții. – Din ucr. družka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

druză
DRÚZĂ, druze, s. f. 1. Agregat mineral format din cristale de minerale în formele lor proprii de cristalizare, care se formează pe pereții cavităților unor roci și filoane. 2. Cristale din oxalat de calciu, în formă de stea care apar în unele țesuturi vegetale. – Din fr. druse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dry
DRY adj. invar. (Despre băuturi) Fără zahăr. [Pr.: drai] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dryades
Dryades, nimfe ale pădurilor (v. și Nymphae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dryas
Dryas, fiul lui Ares și tatăl regelui trac Lycurgus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dryope
Dryope, fiica unică a regelui Dryops. A fost iubită de zeul Apollo, – care s-a unit cu ea luînd înfățișarea unei broaște țestoase, – și a avut un fiu, pe Amphissus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dryopes
Dryopes v. Heracles (6).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dryops
Dryops, regele driopilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

dual
DUÁL, duale, s. n. Număr gramatical care indică în unele limbi două obiecte ori ființe alcătuind de obicei o pereche. [Pr.: du-al] – Din fr. duel, lat. dualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dualism
DUALÍSM s. n. 1. (Fil.) Folosire a două principii ireductibile, eterogene (fie în conflict, fie complementare) în analiza procesului cunoașterii sau în explicarea realității. ♦ Credință în două zeități supreme (sau două puteri supranaturale) în opoziție, care determină existența lumii. 2. (Impr.) Dualitate. 3. Formă de conducere statală realizată, în 1867, printr-o uniune personală între Austria și Ungaria. [Pr.: du-a-] – Din fr. dualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dualist
DUALÍST, -Ă, dualiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Al dualismului, privitor la dualism; propriu, caracteristic dualismului. 2. S. m. și f. Adept al dualismului (1). [Pr.: du-a-] – Din fr. dualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dualitate
DUALITÁTE, dualități, s. f. Calitatea, caracterul a ceea ce este dublu sau prezintă o natură dublă; coexistență a două principii sau a două elemente diferite, opuse. ♦ Ansamblu format din două elemente diferite, opuse. [Pr.: du-a-] – Din fr. dualité, lat. dualitas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubală
DUBÁLĂ s. f. v. dubeală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubas
DUBÁS, dubasuri, s. n. Luntre mare care servește la pescuit și la trecerea de pe un țărm al unei ape pe celălalt. – Din rus. dubas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubă
DUBĂ^1, dube, s. f. Autodubă. ♦ Vehicul închis, prevăzut cu ferestruici și gratii, cu care se transportă deținuții. ♦ Fig. Pușcărie, temniță. – Cf. sb. dubak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubă
DÚBĂ^2, dube, s. f. 1. Luntre mică de pescuit (în lacuri), construită dintr-un trunchi de copac scobit. 2. Putină îngropată în pământ sau groapă căptușită cu lemn, în care se pun pieile la tăbăcit împreună cu tananții. – Cf. ucr. dub „stejar, luntre”, rus. dubka „șalupă de stejar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubălar
DUBĂLÁR, dubălari, s. m. (Reg.) Tăbăcar. – Dubală + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubeală
DUBEÁLĂ, dubeli, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dubi; (concr.) argăseală. [Var.: dubálă s. f.] – Dubi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubi
DUBÍ, dubesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A tăbăci, a argăsi. ◊ Expr. A pune (pe cineva) la dubit = a băga (pe cineva) la închisoare. 2. Refl. (Despre in, cânepă etc.) A se muia, a se topi, a se destrăma. – Din ucr. dubyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubios
DUBIÓS, -OÁSĂ, dubioși, -oase, adj. Nesigur, îndoielnic; suspect. [Pr.: -bi-os] – Din lat. dubiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubire
DUBÍRE s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dubi. – V. dubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubit
DUBÍT, -Ă, dubiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre piei) Argăsit, tăbăcit. 2. (Despre in, cânepă etc.) Muiat, topit, destrămat. – V. dubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubitativ
DUBITATÍV, -Ă, dubitativi, -e, adj. (Despre propoziții) Care exprimă o îndoială, o nehotărâre, o nesiguranță, o posibilitate sau o bănuială. – Din fr. dubitatif, lat. dubitativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubitativă
DUBITATÍVĂ s. f. v. dubitativ [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dubiu
DÚBIU, dubii, s. n. Îndoială, nesiguranță, lipsă de încredere. – Din lat. dubium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubla
DUBLÁ, dublez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni de două ori mai mare; a (se) îndoi. 2. Tranz. A reuni două materiale, punându-le unul peste altul. ♦ A căptuși, a acoperi cu un alt material. 3. Tranz. A face o lucrare similară cu alta existentă sau care servește aceluiași scop ca și prima. 4. Tranz. (În teatru, la operă etc.) A înlocui pe titularul unui rol; a juca, a interpreta un rol, alternativ cu titularul lui. ♦ (În film) A înlocui pe titularul rolului în scenele primejdioase, care cer calități fizice deosebite; a realiza dublajul unui actor. ♦ (Sport) A se plasa înapoia coechipierilor din apărare, pentru a putea preveni contraatacurile jucătorilor din echipa adversă. 5. Tranz. (Despre nave) A înconjura, a ocoli un cap. – Din fr. doubler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublaj
DUBLÁJ, dublaje, s. n. Faptul de a dubla; spec. înregistrare a dialogului sau a cântecului vocal dintr-un film de către o altă persoană decât titularul rolului respectiv și cu maximum de sincronizare; înlocuire a dialogului din coloana sonoră originală a unui film cu traducerea orală. – Din fr. doublage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublare
DUBLÁRE, dublări, s. f. Acțiunea de a (se) dubla și rezultatul ei. – V. dubla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublat
DUBLÁT, -Ă, dublați, -te, adj. 1. (Aproximativ) de două ori mai mare sau mai mult; îndoit (II). 2. (Despre obiecte de îmbrăcăminte, de încălțăminte) Căptușit cu alt material. 3. (Despre actori) Înlocuit în unele scene de alt actor. ♦ (Despre filme) Cu dialogul din coloana sonoră originală înlocuit cu traducere orală. – V. dubla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublă
DÚBLĂ, duble, s. f. (Pop.) 1. Măsură de capacitate pentru cereale egală cu un dublu-decalitru; baniță. 2. Pâine de două ori mai mare decât cea obișnuită. [Var.: dúblu s. n.] – Refăcut din dublu[-decalitru].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duble
DUBLÉ s. n. (Obiect de) metal placat cu un strat subțire de aur sau de platină. – Din fr. doublé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublet
DUBLÉT, dublete, s. n. 1. Al doilea exemplar al unui obiect (carte, medalie, marcă etc.), păstrat într-o colecție. 2. Fiecare dintre cuvintele cu același etimon, dar cu aspect fonetic și uneori cu sens diferit, care au intrat într-o limbă dată în momente sau pe căi diferite. 3. (Fiz.) Dipol. 4. (Fiz.) Pereche de linii spectrale cu lungimi de undă apropiate. – Din fr. doublet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublon
DUBLÓN^1, dubloni, s. m. Veche monedă spaniolă de aur. – Din fr. doublon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublon
DUBLÓN^2 s. n. (Tipogr.) Repetare din greșeală a unei litere, a unui cuvânt, a unei linii etc. – Din fr. doublon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublu
DÚBLU^1 s. n. v. dublă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublu
DÚBLU^2, -Ă, dubli, -e, adj., s. m., s.f, s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Cantitate) care este de două ori mai mare sau cuprinde de două ori mai mult în raport cu o cantitate dată; îndoit. ◊ Cuvânt (sau vorbă, afirmație etc.) cu dublu sens (sau înțeles) = cuvânt (sau afirmație etc.) cu două înțelesuri, echivocă. ◊ Compuse: dublu-decalitru, s. m. = unitate de măsură de capacitate pentru cereale, egală cu 20 de litri; vas având această capacitate; dublu-decimetru s. m. = riglă cu lungimea de 20 de centimetri; dublu-ster s. m. = unitate de măsură pentru volumul lemnelor, egală cu doi metri cubi. 2. Adj. Alcătuit din două elemente sau părți egale, identice ori asemănătoare; care are loc între două elemente; care se face în două locuri. ◊ Expr. (Substantivat) A da o dublă = (la unele jocuri cu zaruri) a cădea același număr de puncte la ambele zaruri. (Adverbial) A vedea dublu = a) a vedea două imagini ale aceluiași obiect; a vedea tulbure; b) a fi amețit de băutură. ♦ (Substantivat, m.) Dublu băieți (sau fete, mixt) (și eliptic) = partidă de tenis de câmp sau de masă la care participă câte doi jucători de fiecare parte. 3. (În sintagma) Minge dublă (și substantivat, f.) = mișcare nereglementară constând (la volei și la handbal) în atingerea mingii de către jucător de două sau de mai multe ori consecutiv în momentul primirii sau (la tenis și la tenis de masă) în lăsarea mingii să atingă de două ori la rând aceeași parte a terenului sau a mesei de joc. 4. S. n. Motiv folosit în comedie, care constă în aducerea pe scenă a două personaje identice sau asemănătoare. – Din fr. double.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dublură
DUBLÚRĂ, dubluri, s. f. 1. Actor, cântăreț etc. care înlocuiește într-un spectacol pe titularul rolului. ♦ Figurant care înlocuiește un actor de film în scenele periculoase, la unele repetiții, când se reglează lumina pentm filmare etc. 2. Țesătură (subțire), vatelină, vată, blană etc. care servește la căptușirea unui obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. doublure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dubniu
DÚBNIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 105, produs în mod artificial. [Sb.: Db] (cf. engl. dubnium < n. pr. Dubna – oraș în Rusia, unde se găsește un centru de cercetare a elementelor grele; 1994) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ducal
DUCÁL, -Ă, ducali, -e, adj. Care aparține ducelui^2, privitor la duce^2. – Din fr. ducal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducat
DUCÁT, (1) ducate, s. n., (2) ducați, s. m. 1. S. n. Provincie, teritoriu, stat de sub stăpânirea unui duce^2 sau unei ducese. 2. S. m. Monedă de aur sau de argint (la origine italiană) care a circulat în mai multe țări din Europa, printre care și Țările Române. – Din it. ducato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducă
DÚCĂ^1 s. f. (De obicei precedat de prep. „de”, „la”, „pe”) Plecare, drum, călătorie. ◊ Expr. A fi pe ducă = a fi pe sfârșite; a fi pe moarte. – Din duce^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducă
DÚCĂ^2, duci, s. m. (Înv.) Duce^2. – Din ngr. dúkas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducăreţ
DUCĂRÉȚ, -EÁȚĂ, ducăreți, -e, adj. (Fam.) Umblăreț. – Duce^1 + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducăreț
DUCĂRÉȚ, -EÁȚĂ, ducăreți, -e, adj. (Fam.) Umblăreț. – Duce^1 + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duce
DÚCE^1, duc, vb. III. I. Tranz. 1. A transporta ceva sau pe cineva într-un anumit loc, a lua ceva sau pe cineva dintr-un loc și a-l pune într-altul. ◊ Expr. A duce (pe cineva) la groapă = a conduce un mort la locul de înmormântare. 2. A lua pe cineva cu sine spre a-l conduce, a-l îndruma, a-l introduce undeva; a conduce. ◊ Expr. A duce (pe cineva) cu vorba (sau cu minciuna) = a-i promite (cuiva) mereu ceva, amânând îndeplinirea promisiunii; a înșela (pe cineva) făcându-i promisiuni mincinoase. (Fam.) A duce (pe cineva) cu zăhărelul (sau de nas, cu cobza, cu preșul) = a înșela, a amăgi (cu promisiuni mincinoase). A se lăsa dus de gânduri (de visare etc.) = a se lăsa cuprins, copleșit de gânduri. A-l duce pe cineva gândul (sau mintea, capul) la ceva = a-i veni cuiva ceva în minte; a se pricepe (să facă ceva); a face ceva. ♦ Intranz. (Despre un drum) A conduce sau a ajunge într-un anumit loc, a da în... ♦ Intranz. Fig. A avea drept rezultat. 3. A deplasa pentru a apropia de cineva sau ceva; p. ext. a apropia de cineva sau ceva. Duce lingura la gură. 4. A transmite vești, vorbe, răspunsuri, salutări etc. 5. A-și petrece viața, zilele etc. într-un anumit fel; a trăi. ◊ Expr. A o duce în... = a nu mai înceta cu..., a o ține în... A nu o (mai) duce (mult) = a nu mai avea mult de trăit, a fi pe moarte. 6. A îndura, a suporta, a răbda, a suferi. ◊ Expr. A duce grija (cuiva sau a ceva) = a) a fi îngrijorat să nu (i) se întâmple ceva rău; b) a se interesa, a se ocupa îndeaproape (de cineva sau de ceva). A(-i) duce dorul = a) a-i fi dor de cineva; b) a fi dornic de ceva, a simți lipsa unui lucru. 7. A purta războaie, lupte, tratative etc. 8. A depune, a presta o muncă. ◊ Expr. A (o) duce la capăt (sau la îndeplinire, la bun sfârșit) = a îndeplini (în bune condiții) ceva. 9. A trage, a trasa linii. II. Refl. 1. A merge, a se deplasa, a se mișca, a pleca undeva sau către cineva. ◊ Expr. A se duce drept (sau într-un suflet, glonț, pușcă, întins) = a merge undeva repede, fără ocol. (Pop.) A se duce după cineva = a se mărita. A se tot duce = a merge fără încetare. A se duce cu Dumnezeu (sau în plata, în știrea lui Dumnezeu, în plata Domnului) = a merge unde vrea, unde poate, oriunde. A se duce de râpă = a se prăpădi, a se distruge; a se cheltui; a decădea. Du-te-ncolo! = exclamație prin care se exprimă neîncrederea față de ceea ce spune cineva. (În imprecații) Du-te (sau ducă-se) dracului! (Substantivat) Du-te-vino = mișcare continuă (și intensă) încoace și încolo. (Pop.) Ducă-se pe pustii = a) dracul; b) epilepsie. ♦ A colinda, a cutreiera (fără țintă). ♦ A pluti pe apă sau a zbura în aer. 2. (Despre vești, zvonuri etc.) A se răspândi, a se împrăștia. 3. Fig. A trece; a dispărea. 4. A muri; a se sfârși. III. Intranz. A rezista la... – Lat. ducere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duce
DÚCE^2, duci, s. m. 1. Titlu purtat de conducătorul unui ducat; persoană având acest titlu. 2. Titlu nobiliar superior marchizului și inferior prințului; persoană având acest titlu. ♦ Mare senior feudal. 3. Conducător militar la triburile germanice. – Din fr. duc, lat. dux, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducere
DÚCERE, duceri, s. f. Faptul de a (se) duce^1; plecare; mers. – V. duce^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducesă
DUCÉSĂ, ducese, s. f. Soția unui duce^2; stăpână a unui ducat. – Duce^2 + suf. -esă (după fr. duchesse). Cf. it. duchessa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ducipal
DÚCIPAL, ducipali, s. m. Cal sprinten, voinic, frumos. – Din sl. dučipalŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duco
DÚCO s. n. 1. Lac fabricat pe bază de nitroceluloză. 2. Plastifiant, solvent sau colorant folosit la fabricarea lacurilor de tip duco (1). – Denumire comercială < engl. Du[pont] + co[lour].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duct
DUCT s. n. (Anat.) Canal, tub. – Din lat. ductus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ductil
DUCTÍL, -Ă, ductili, -e, adj. (Despre metale) Care se poate prelucra în fire sau în foi foarte subțiri. – Din fr. ductile, lat. ductilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ductilitate
DUCTILITÁTE s. f. Proprietate a unui metal de a putea fi prelucrat în fire sau în foi foarte subțiri. – Din fr. ductilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dud
DUD, duzi, s. m. Numele a două specii de arbori cu frunzele lobate asimetric, cu fructe mici, cărnoase, albe (Morus alba) sau negre-roșietice (Morus nigra), cu un gust dulce fad, ale căror frunze constituie hrana viermilor de mătase; agud. – Din tc. dut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dudă
DÚDĂ, dude, s. f. Fructul dudului; agudă. – Din dud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dudău
DUDẮU, dudaie, s. n. (Bot.; pop.) Cucută; p. ext. (cu sens colectiv) buruieni, bălării. – Cf. magh. dudva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duducă
DUDÚCĂ, duduci, s. f. (Înv.) Termen de politețe care se dădea fetelor și femeilor tinere de la oraș sau din înalta societate. – Cf. tc. dudu „doamnă armeancă sau grecoaică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duducuţă
DUDUCÚȚĂ, duducuțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui duducă. – Duducă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duducuță
DUDUCÚȚĂ, duducuțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui duducă. – Duducă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dudui
DUDUÍ, dúdui, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pământ, clădiri, ferestre etc.; la pers. 3) A se zgudui, a se cutremura, a bubui (din cauza unor lovituri, explozii etc. repetate). 2. Intranz. (Despre motoare, mașini etc.; p. ext. despre ateliere, fabrici etc.; la pers. 3) A produce un zgomot sacadat. ♦ (Despre foc) A arde puternic și cu zgomot. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A îmboldi, a îndemna (la mers); a alunga, a goni. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duduie
DUDÚIE, dudui, s. f. Domnișoară. [Pr.: -du-ie] – Cf. tc. dudu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duduit
DUDUÍT s. n. Faptul de a dudui; zgomot sacadat; duduitură, durduit. – V. dudui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duduitură
DUDUITÚRĂ, duduituri, s. f. Duduit. [Pr.: -du-i-] – Dudui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duduiţă
DUDUÍȚĂ, duduițe, s. f. Diminutiv al lui duduie. – Duduie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duduiță
DUDUÍȚĂ, duduițe, s. f. Diminutiv al lui duduie. – Duduie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duecento
DUECÉNTO s. n. Cuvânt care indică arta, literatura și în general cultura italiană din sec. XIII. [Pr.: du-e-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duel
DUÉL, dueluri, s. n. Luptă care se desfășoară (după un anumit cod) între două persoane înarmate, în prezența unor martori și care are drept scop tranșarea unui diferend personal. ♦ Luptă în care artileriile celor două armate inamice trag simultan una asupra celeilalte. ♦ Fig. Polemică vie care are loc între două persoane, două publicații etc. – Din fr. duel, lat. duellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duela
DUELÁ, duelez, vb. I. Intranz. și refl. recipr. A se lupta în duel. [Pr.: du-e-] – Din duel. Cf. it. duellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duelgi
DUELGÍ, duelgesc, vb. IV. Refl. (recipr.) (Înv.) A avea mania de a se duela. [Pr.: du-el-] – Din duelgiu (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duelgiu
DUELGÍU, duelgii, s. m. (Înv.) Persoană care are mania de a se duela, care se duelează cu orice prilej. [Pr.: du-el-] – Duel + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duelist
DUELÍST, dueliști, s. m. (Rar) Persoană care se bate în duel. [Pr.: du-e-] – Din fr. duelliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duet
DUÉT, duete, s. n. Ansamblu de două voci care cântă împreună o compoziție muzicală, fiecare executând o partidă separată; lucrare muzicală scrisă pentru acest ansamblu. – Din it. duetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dugheană
DUGHEÁNĂ, dughene, s. f. Prăvălie mică, sărăcăcioasă. [Pl. și: dugheni] – Din tc. dükkân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dughie
DUGHÍE, dughii, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze alungite și ascuțite la vârf, cu flori dispuse în spice, cultivată ca plantă de nutreț; părâng (Setaria italica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duglas
DÚGLAS, duglași, s. m. Arbore din familia pinului, cu tulpina foarte înaltă și cu coroana piramidală (Pseudotsuga menziesii). ♦ P. restr. Lemnul acestui arbore. – Din engl. douglas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dugliş
DÚGLIȘ, -Ă, dugliși, -e, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) leneș, trândav, puturos. – Cf. magh. dög.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dugliș
DÚGLIȘ, -Ă, dugliși, -e, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) leneș, trândav, puturos. – Cf. magh. dög.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duh
DUH, duhuri, s. n. 1. (În superstiții) Ființă supranaturală, imaterială; arătare, strigoi, stafie. ◊ Sfântul Duh = una dintre cele trei ipostaze sub care este înfățișată Trinitatea divină în creștinism. ♦ Spirit rău; drac, diavol. 2. Suflet, spirit (al unei ființe). ♦ (Înv.) Respirație, suflare, răsuflare. ◊ Loc. adv. Într-un duh = foarte repede. ◊ Expr. A-și da duhul = a muri. ♦ (Înv.) Duhoare. 3. Capacitate intelectuală; minte, inteligență; umor, spirit. ◊ Loc. adj. De duh = spiritual, inteligent. Cu (sau plin de) duh = cu spirit, inteligent, subtil, spiritual. ◊ Expr. Sărac cu duhul = prost; naiv; simplu. ♦ Fig. Idee, aspirație. 4. (Înv.) Caracter, fire, natură; temperament. ◊ Loc. adv. Cu duhul blândeții = blând, binevoitor. ♦ Notă caracteristică; specific. ♦ Sens adevărat al unui text, esență; intenție. – Din sl. duhŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhan
DUHÁN, (2) duhanuri, s. n. (Reg.) 1. Tutun. 2. Sort de duhan (1). – Din sb. duhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhăni
DUHĂNÍ, duhănesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A fuma. – Din duhan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhliu
DUHLÍU, -ÍE, duhlii, adj. (Rar) Glumeț, hazliu, spiritual. – Duh + suf. -liu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhni
DUHNÍ, duhnesc, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi un miros urât și greu; a mirosi urât, a duhori. 2. (Rar; despre vânt) A sufla (cu putere), a răbufni, a bufni. ♦ Tranz. Fig. A șopti, a sufla cuiva la ureche în mod neplăcut. – Din sl. duhnonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhoare
DUHOÁRE, duhori, s. f. Miros urât și greu; putoare. ♦ Atmosferă viciată, aer greu (dintr-un spațiu închis). – Contaminare între duh și [put]oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhori
DUHORÍ, duhoresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duhni (1), a puți. – Din duhoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhovnic
DUHÓVNIC, duhovnici, s. m. (La ortodocși) Preot care spovedește pe credincioși; confesor. ♦ Fig. Persoană căreia cineva îi încredințează toate tainele, gândurile, intențiile sale intime. – Din sl. duhovĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhovnicesc
DUHOVNICÉSC, -EÁSCĂ, duhovnicești, adj. Al duhovnicului, privitor la duhovnic; p. gener. preoțesc. – Duhovnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duhovnicit
DUHOVNICÍT adj. v. DUHOVNICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

duios
DUIÓS, -OÁSĂ, duioși, -oase, adj. 1. Mișcător, emoționant. ♦ Mângâietor, blând, dulce. ♦ Sentimental, afectiv. ♦ Iubitor. 2. Jalnic, trist. [Pr.: du-ios] – Lat. *doliosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duioşie
DUIOȘÍE, duioșii, s. f. 1. Simțire gingașă, delicată, pornită din inimă; gingășie. 2. Melancolie, tristețe, jale. [Pr.: du-io-] – Duios + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duioșie
DUIOȘÍE, duioșii, s. f. 1. Simțire gingașă, delicată, pornită din inimă; gingășie. 2. Melancolie, tristețe, jale. [Pr.: du-io-] – Duios + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duium
DUIÚM s. n. Mulțime, grămadă, gloată, droaie (de ființe, obiecte, întâmplări etc.). ◊ Loc. adv. Cu duiumul = în mare număr sau cantitate; unul după celălalt. [Pr.: du-ium] – Din tc. doyum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulamă
DULÁMĂ, dulame, s. f. 1. Haină țărănească lungă (și îmblănită), făcută din postav gros. ♦ Haină lungă purtată în trecut de negustori, preoți etc. 2. Haină de ceremonie purtată de domni și de boieri, făcută din stofă scumpă, adesea împodobită cu blană și cu paftale. – Din tc. dolama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulap
DULÁP, (1, 3) dulapuri, s. n., (2) dulapi, s. m. 1. S. n. Mobilă de lemn sau de metal prevăzută cu rafturi, în care se păstrează rufe, haine, vase, cărți etc. 2. S. m. Scândură lată și groasă. 3. S. n. (Pop.) Scrânciob. – Din tc. dolap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulăpaş
DULĂPÁȘ, dulăpașe, s. n. Dulăpior. – Dulap + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulăpaș
DULĂPÁȘ, dulăpașe, s. n. Dulăpior. – Dulap + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulăpior
DULĂPIÓR, dulăpioare, s. n. Diminutiv al lui dulap; dulăpaș. – Dulap + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulău
DULẮU, dulăi, s. m. Câine mare (și lățos); zăvod. – Din pol. dolow.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulbină
DULBÍNĂ s. f. v. dălbină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulce
DÚLCE, (A) dulci, adj., (B 2) dulciuri, s.n,, (B 1) s. n. A. Adj. I. 1. Care are gustul caracteristic mierii sau zahărului. ♦ Care a fost îndulcit (cu miere, cu zahăr etc.). 2. (Despre lapte) Proaspăt; nefermentat. ♦ (Despre brânzeturi) Care nu a fost sărat sau care a fost puțin sărat. 3. (Despre fructe) Care este produs de un pom fructifer altoit, având gustul dulce (A I 1). 4. (Despre apă) De râu, de izvor, de fântână. II. Fig. 1. Frumos, drăguț, gingaș. Zâmbet dulce. ◊ Expr. A face (cuiva) ochi dulci = a privi (pe cineva) cu dragoste; a curta. ♦ (Despre miros) Aromatic, parfumat. ♦ (Despre glas, sunete etc.) Plăcut la auz; melodios. ♦ (Despre lumină) Puțin intens, blând, potolit. ♦ (Despre culori) Estompat, pal. 2. (Despre somn) Liniștit, calm, odihnitor. 3. (Despre gesturi, acțiuni) Ușor, delicat, gingaș. 4. (Despre terenuri) Puțin înclinat, cu pantă redusă, ușor de urcat. 5. (Despre climă și agenți fizici) Moderat, temperat. 6. (Despre ființe) Simpatic, plăcut la înfățișare sau în comportări. ♦ Iubit, drag. 7. (Despre oameni) Blând, omenos, înțelegător. ♦ Care procură mulțumire; agreabil. ♦ (Despre vorbe) Care place, desfată, mângâie. ♦ (Despre gânduri exprimate, versuri etc.) De dragoste; p. ext. searbăd, fad. B. S. n. 1. Ceea ce e plăcut, bun; ceea ce produce plăcere, bucurie. ◊ Loc. adj. De dulce = (în ritualul Bisericii creștine; despre mâncăruri) care este permis numai în perioadele dintre posturi; (despre zile sau perioade) în care este îngăduit să se mănânce orice fel de aliment. ◊ Expr. (Fam.) A spune (cuiva ceva) de dulce = a spune (cuiva) lucruri dezagreabile, a reproșa (cuiva ceva), a certa pe cineva. ♦ Perioadă de timp cât este îngăduit credincioșilor creștini să mănânce carne. 2. (Mai ales la pl.) Preparat dulce (A I 1), comestibil; desert. – Lat. dulcis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulceag
DULCEÁG, -Ă, dulcegi, -ge, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) Cam dulce, ușor îndulcit. ♦ Fără gust; searbăd, fad. ◊ Fig. Versuri dulcege. 2. Fig. (Despre manifestările oamenilor) Care vrea să pară prietenos; mieros. – Dulce + suf. -eag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulceaţă
DULCEÁȚĂ, (2) dulcețuri, s. f. 1. Însușirea de a fi dulce; gustul mâncărurilor sau băuturilor dulci sau îndulcite; p. ext. gust plăcut al unei mâncări sau băuturi. 2. Preparat alimentar făcut din fructe sau petale de flori fierte în sirop de zahăr. 3. Aliment extrem de gustos; bunătate. 4. Fig. Calitatea de a fi plăcut; ceea ce desfată pe cineva sau procură cuiva o senzație plăcută. ◊ Loc. adv. Cu dulceață = cu drag; din toată inima. ♦ Plăcere, desfătare; mulțumire sufletească, bucurie, fericire. 5. Fig. Blândețe, bunătate, duioșie. [Pl. și: dulceți] – Dulce + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulceață
DULCEÁȚĂ, (2) dulcețuri, s. f. 1. Însușirea de a fi dulce; gustul mâncărurilor sau băuturilor dulci sau îndulcite; p. ext. gust plăcut al unei mâncări sau băuturi. 2. Preparat alimentar făcut din fructe sau petale de flori fierte în sirop de zahăr. 3. Aliment extrem de gustos; bunătate. 4. Fig. Calitatea de a fi plăcut; ceea ce desfată pe cineva sau procură cuiva o senzație plăcută. ◊ Loc. adv. Cu dulceață = cu drag; din toată inima. ♦ Plăcere, desfătare; mulțumire sufletească, bucurie, fericire. 5. Fig. Blândețe, bunătate, duioșie. [Pl. și: dulceți] – Dulce + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulcegărie
DULCEGĂRÍE, dulcegării, s. f. Vorbă, purtare, atitudine dulceagă. – Dulceag + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulcicol
DULCÍCOL, -Ă, dulcicoli, -e, adj. (Despre animale și plante) Care trăiește în apele dulci, specific apelor dulci. – Din dulce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulcinee
DULCINÉE s. f. (Fam.) Femeie iubită; femeie care constituie obiectul unei iubiri ridicole. – Din fr. dulcinée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulcişor
DULCIȘÓR, -OÁRĂ, dulcișori, -oare, adj., s. m. 1. Adj. Diminutiv al lui dulce; destul de dulce, relativ dulce. 2. S. m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori purpurii, care crește în regiunile alpine (Hedysarum obscurum). – Dulce + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulcișor
DULCIȘÓR, -OÁRĂ, dulcișori, -oare, adj., s. m. 1. Adj. Diminutiv al lui dulce; destul de dulce, relativ dulce. 2. S. m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori purpurii, care crește în regiunile alpine (Hedysarum obscurum). – Dulce + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulgher
DULGHÉR, dulgheri, s. m. Meseriaș care execută lemnăria unei case, a unei clădiri sau diverse alte construcții și elemente de construcție din lemn. – Din tc. dülger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulgherie
DULGHERÍE, (3) dulgherii, s. f. 1. Meseria dulgherului; dulgherit. 2. Totalitatea lucrărilor executate de dulgher. 3. Atelierul dulgherului. – Dulgher + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulgherit
DULGHERÍT s. n. Dulgherie (1). – Dulgher + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulgherit
DULGHERÍT, -Ă, dulgheriți, -te, adj. v. DULGHERI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dulie
DULÍE, dulii, s. f. Piesă metalică în care se fixează becul electric și care asigură contactul becului cu rețeaua electrică; fasung. – După fr. douille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dulugea
DULUGEÁ s. f. A duce cu dulugeaua = A duce cu zăhărelul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

duluţă
DULÚȚĂ s. f. (Reg.; în expr.) A se duce duluță = a fugi; a se face nevăzut. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duluță
DULÚȚĂ s. f. (Reg.; în expr.) A se duce duluță = a fugi; a se face nevăzut. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dum-dum
DUM-DÚM s. n. (În sintagma) Glonț (sau proiectil) dum-dum = proiectil de pușcă astfel fabricat încât să explodeze în momentul atingerii țintei, provocând răni grave. – Din fr. dum-dum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumă
DÚMĂ s. f. (În Rusia) 1. Denumire a adunărilor sau consiliilor boierilor (sec. X – începutul sec. XVIII). 2. Denumire a instituției reprezentative alese, cu funcție legislativă sau consultativă, creată cu scopul asigurării tranziției de la monarhia autocrată la cea constituțională. 3. Denumire a Camerei Inferioare a Parlamentului din Federația Rusă. – Din rus. duma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbăţ
DUMBẮȚ s. m. v. dumbeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbăț
DUMBẮȚ s. m. v. dumbeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbeţ
DUMBÉȚ, dumbeți, s. m. Plantă erbacee cu frunze mici și dințate, cu flori purpurii sau albe, dispuse în formă de ciorchine la vârful tulpinii; sclipeț (Teucrium chamaedrys). [Var.: dumbắț s. m.] – Din sl. donbĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbeț
DUMBÉȚ, dumbeți, s. m. Plantă erbacee cu frunze mici și dințate, cu flori purpurii sau albe, dispuse în formă de ciorchine la vârful tulpinii; sclipeț (Teucrium chamaedrys). [Var.: dumbắț s. m.] – Din sl. donbĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbravă
DUMBRÁVĂ, dumbrăvi, s. f. Pădure tânără și nu prea deasă. ♦ Pădure de stejar. – Din sl. donbrava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbravnic
DUMBRÁVNIC, dumbravnici, s. m. Plantă erbacee cu miros caracteristic, cu frunze late, cu flori purpurii, trandafirii, roz sau albe, folosită și ca plantă medicinală și meliferă (Melittis melissophyllum). – Din sl. donbravĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbrăvean
DUMBRĂVEÁN, -Ă, dumbrăveni, -e, adj. Al dumbrăvii, privitor la dumbravă. – Dumbravă + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbrăveancă
DUMBRĂVEÁNCĂ, dumbrăvence, s. f. Pasăre migratoare cu pene albastre-verzui (Coracias garrulus). [Pl. și: dumbrăvenci] – Cf. dumbravă, dumbrăvean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumbrăvioară
DUMBRĂVIOÁRĂ, dumbrăvioare, s. f. Diminutiv al lui dumbravă. – Dumbravă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumeri
DUMERÍ vb. IV v. dumiri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumerire
DUMERÍRE s. f. v. dumirire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumesnic
DUMÉSNIC, -Ă, dumesnici, -ce, adj. (Înv.; despre animale) Domestic (1). – Lat. domesticus (sub influența sl. domaštĭnŭ).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumesnici
DUMESNICÍ, dumesnicesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) domestici. – Din dumesnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumica
DUMICÁ, dumíc, vb. I. Tranz. (Pop.) 1. A sfărâma, a rupe, a tăia în bucățele, a fărâmița un aliment; (în special) a mesteca în gură un aliment. 2. A tăia pe cineva în bucăți; a ciopârți; p. ext. a distruge, a nimici. [Prez. ind. acc. și: dúmic] – Probabil lat. *demicare (< mica „bucățică, fărâmitură”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumicat
DUMICÁT, dumicați, s. m. (Pop.) Bucată mică ruptă dintr-un aliment, atât cât se bagă o dată în gură; îmbucătură. – V. dumica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duminecă
DUMÍNECĂ s. f. v. duminică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duminecea
DUMINECEÁ, duminecele, s. f. Plantă erbacee târâtoare cu flori galbene (Lysimachia nummularia). – Duminecă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duminical
DUMINICÁL, -Ă, duminicali, -e, adj. Care are loc duminică, de duminică. – Duminică + suf. -al (după fr. dominical).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duminică
DUMÍNICĂ, (1) duminici, s. f., adv. 1. S. f. Ultima (sau prima) zi a săptămânii, considerată zi de sărbătoare și de odihnă în civilizațiile creștine. ◊ Loc. adj. De duminică = (despre haine) care se poartă în zilele de sărbătoare; care este de calitate (mai) bună. 2. Adv. În cursul zilei de duminică (1); (art.) în fiecare duminică. [Var.: dumínecă s. f.] – Lat. [dies]dominica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumiri
DUMIRÍ, dumiresc, vb. IV. Refl. și tranz. A pricepe sau a face să priceapă clar (după ce fusese nedumerit), a-și da sau a face să-și dea bine seama; a(-și) explica. [Var.: dumerí, domirí vb. IV] – Din bg. domerja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumirire
DUMIRÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) dumiri și rezultatul ei; lămurire, înțelegere, clarificare. [Var.: dumeríre s. f.] – V. dumiri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumitriţă
DUMITRÍȚĂ, dumitrițe, s. f. (Bot.; pop.) Tufănică; crizantemă. – Din [Sfântul] Dumitru (n. pr.) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumitriță
DUMITRÍȚĂ, dumitrițe, s. f. (Bot.; pop.) Tufănică; crizantemă. – Din [Sfântul] Dumitru (n. pr.) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnealui
DUMNEALÚI, DUMNEAÉI, dumnealor, pron. pers. m. și f. Pronume de politețe pentru persoana a 3-a. ♦ (Fam.) Soț, soție. [Var.: (reg.) domnialúi pron. pers. m., dumneéi pron. pers. f.] – Domnia + lui (ei, lor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneasa
DUMNEASÁ pron. pers. m. și f. (Pop.) Pronume de politețe pentru persoana a 3-a singular. [Gen.-dat. dumisale] – Domnia + sa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneata
DUMNEATÁ pron. pers. Pronume de politețe pentru persoana a 2-a singular. [Gen.-dat. dumitale (abr. d-tale). – Var.: (înv. și reg.) dumnetá, dumneatále pron. pers.] – Domnia + ta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneatale
DUMNEATÁLE pron. pers. v. dumneata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneavoastră
DUMNEAVOÁSTRĂ pron. pers. Pronume de politețe pentru persoana a 2-a (singular și plural). [Var.: (pop.) dumnevoástră pron.] – Domnia + voastră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneei
DUMNEÉI pron. pers. f. v. dumnealui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumneta
DUMNETÁ pron. pers. v. dumneata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnevoastră
DUMNEVOÁSTRĂ pron. pers. v. dumneavoastră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeie
DUMNEZÉIE s. f. (Rar) Zeiță. – De la Dumnezeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeiesc
DUMNEZEIÉSC, -IÁSCĂ, dumnezeiești, adj. 1. Al lui Dumnezeu, privitor la Dumnezeu; divin. 2. Fig. Minunat, superb, splendid. [Pr.: -ze-iesc] – Dumnezeu + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeieşte
DUMNEZEIÉȘTE adv. Minunat, superb, splendid. [Pr.: -ze-ieș-] – Dumnezeu + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeiește
DUMNEZEIÉȘTE adv. Minunat, superb, splendid. [Pr.: -ze-ieș-] – Dumnezeu + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeire
DUMNEZEÍRE s. f. Divinitate; Dumnezeu. [Pr.: -ze-i-] – De la Dumnezeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumnezeu
DUMNEZÉU, (2) dumnezei, s. m. 1. N. pr. (În religiile monoteiste) Ființă supremă personală, cauză transcendentă primordială, principiu fundamental al existenței și ordinii universale, creator și judecător al lumii, binele absolut și principiu al mântuirii care acționează în istorie. ♦ (În religia creștină) Dumnezeu (1) care este unic, dar în același timp întreit în: Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt. ◊ Loc. adj. Bătut de Dumnezeu = năpăstuit, nenorocit. ◊ Expr. Încotro (sau unde, cum) te-a îndrepta Dumnezeu = la voia întâmplării, oriunde. (Va fi) cum va da (sau va vrea) Dumnezeu = (va fi) cum s-o întâmpla, la întâmplare, potrivit destinului. Cum dă Dumnezeu = cum se întâmplă; p. ext. prost, rău. A porni (sau a merge etc.) cu Dumnezeu = a porni (sau a merge etc.) în pace, cu bine, sănătos. Cu Dumnezeu înainte! = noroc! succes! (la drum, într-o acțiune întreprinsă etc.). A nu avea (sau a fi fără) niciun Dumnezeu = a nu crede în nimic; a nu avea (sau a fi fără) niciun sens, nicio valoare, niciun gust. A lăsa (pe cineva) în plata (sau în știrea) lui Dumnezeu = a lăsa (pe cineva) în pace sau la voia întâmplării. A (se) ruga (ca) de toți Dumnezeii = a se ruga cu insistență; a implora. Parcă (sau i se pare că) a apucat (sau a prins) pe Dumnezeu de (un) picior, se spune despre cineva care are un mare și neașteptat noroc. (Purtând accentul în frază) Dumnezeu știe! = nu se știe! Dumnezeule! exclamație de spaimă, durere, deznădejde, entuziasm, mirare. Pentru (numele lui) Dumnezeu! exclamație de implorare, deznădejde sau dezaprobare. Ce Dumnezeu! exclamație de necaz, de nemulțumire. Să dea Dumnezeu! = (formulă de urare) să se împlinească ceea ce doresc (sau dorești etc.)! 2. Divinitate, zeu. – Lat. dom(i)ne deus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumper
DÚMPER, dumpere, s. n. Basculantă la care scaunul se rotește permițând conducerea înainte și înapoi. – Din fr. dumper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dumping
DUMPING, dumpinguri, s. n. Vânzare a mărfurilor pe piața externă la prețuri mai scăzute decât acelea de pe piața internă și mondială, practicată de unele țări în scopul înlăturării concurenților și al acaparării piețelor externe. [Pr.: dámping] – Din engl. dumping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dună
DÚNĂ, dune, s. f. Formă de relief cu aspectul unor coame paralele, apărute sub acțiunea vântului, situate pe țărmurile joase ale mărilor, pe cursul inferior al râurilor și în regiunile nisipoase. – Din fr. dune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunăre
DÚNĂRE s. f. (Pop.) Apă mare; cantitate mare de apă. ◊ Expr. A crește dunăre = a crește peste măsură. Dunăre de mânios sau mânios dunăre = foarte mânios sau supărat. A se face dunăre (turbată) = a se mânia foarte tare. – Din n. pr. Dunăre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunărean
DUNĂREÁN, -Ă, dunăreni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Al Dunării, privitor la Dunăre, din părțile Dunării. 2. S. m. și f. Locuitor din părțile Dunării. – Dunăre (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunăreancă
DUNĂREÁNCĂ, dunărence, s. f. Femeie din părțile Dunării. – Dunărean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunetă
DUNÉTĂ, dunete, s. f. Parte mai înaltă de la pupa unei nave (unde se află cabinele căpitanului și ale ofițerilor sau ale întregului echipaj). – Din fr. dunette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunga
DUNGÁ, dunghez, vb. I. Tranz. și refl. A face ca un obiect să aibă dungi sau a căpăta dungi. ♦ A însemna cu dungi. – Din dungă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dungat
DUNGÁT, -Ă, dungați, -te, adj. Cu dungi; vărgat. – Dungă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dungă
DÚNGĂ, dungi, s. f. 1. Linie vizibilă pe un fond de altă culoare. ♦ Fâșie, dâră. ♦ Cută, încrețitură, zbârcitură a pielii (de pe obraz). 2. Muchie a unui lemn cioplit. ♦ Dunga pantalonului = muchie făcută cu fierul de călcat în lungul pantalonului, în față și în spate. 3. Margine a unor obiecte sau a unor construcții. ♦ Spec. Marginea neascuțită a unor instrumente tăioase. 4. Parte laterală a unui lucru; latură, coastă. ◊ Loc. adv. În dungă = dintr-o parte, într-o parte. ◊ Expr. (Fam.) A fi într-o dungă = a fi nebun, țicnit. A trage clopotul într-o dungă = a trage clopotul izbind limba de o singură parte a lui (pentru a anunța un deces, o alarmă etc.). – Din sl. donga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dungăţea
DUNGĂȚEÁ, dungățele, s. f. Plantă erbacee cu frunzele formate din cinci foliole, cu flori purpurii, originară din Europa meridională (Lotus tetragonolobus). – Dungat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dungățea
DUNGĂȚEÁ, dungățele, s. f. Plantă erbacee cu frunzele formate din cinci foliole, cu flori purpurii, originară din Europa meridională (Lotus tetragonolobus). – Dungat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunguliţă
DUNGULÍȚĂ, dungulițe, s. f. Diminutiv al lui dungă (1); dunguță. – Dungă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunguliță
DUNGULÍȚĂ, dungulițe, s. f. Diminutiv al lui dungă (1); dunguță. – Dungă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunguţă
DUNGÚȚĂ, dunguțe, s. f. (Rar) Dunguliță. – Dungă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dunguță
DUNGÚȚĂ, dunguțe, s. f. (Rar) Dunguliță. – Dungă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duo
DÚO, duouri, s. n. (Muz.) Ansamblu de două instrumente care execută împreună o compoziție muzicală, fiecare având o partitură separată; lucrare pentru acest ansamblu. – Din fr. duo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duodecimal
DUODECIMÁL, -Ă, duodecimali, -e, adj. Care are la bază diviziunea în 12 unități; al cărui număr de bază este 12. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodécimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duoden
DUODÉN, duodenuri, s. n. Segmentul inițial al intestinului subțire. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénum, lat. duodenum [digitorum].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duodenal
DUODENÁL, -Ă, duodenali, -e, adj. Al duodenului, privitor la duoden; care se formează în duoden. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duodenită
DUODENÍTĂ, duodenite, s. f. Inflamație a mucoasei care căptușește duodenul. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duotriodă
DUOTRIÓDĂ, duotriode, s. f. Tub electronic care conține două triode. [Pr.: du-o-tri-o-] – Din fr. duotriode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dup
DUP interj. 1. Cuvânt care imită mersul apăsat, tropăitul încălțămintei etc. 2. Cuvânt care imită zgomotul înfundat produs de o izbitură, o căzătură etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

după
DÚPĂ prep. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. Îndărătul..., în dosul..., înapoia... După casă se află livada. 2. Mai departe de..., dincolo de... După grădina publică s-a oprit. 3. (Exprimă un raport de succesiune) În urma..., pe urma... Se ridică val după val. ◊ Loc. adv. Unul după altul = pe rând, în șir, succesiv. ◊ Expr. (În formule de politețe) După dumneavoastră! = (vin și eu) în urma dumneavoastră! (Pop.) A da (o fată) după cineva = a mărita (o fată) cu cineva. 4. (Cu nuanță finală, după verbe de mișcare) În urma sau pe urma cuiva sau a ceva (spre a da de el, spre a-l ajunge, a-l prinde, a-l păzi, a-l îngriji etc.). Fuge după vânat. ◊ Expr. A se lua (sau a se ține etc.) după cineva (sau ceva) = a) a urmări pe cineva (sau ceva); b) a nu lăsa în pace pe cineva. 5. (Impr.) De pe. Ia un obiect după masă. II. (Introduce un complement circumstanțial de timp) În urma..., trecând de... Venea acasă după apusul soarelui. ◊ Loc. adv. (Și substantivat) După-amiază sau după-prânz, după-masă = în partea zilei care începe în jurul orei 12. După-amiaza sau după-masa = (aproape) în fiecare zi în cursul după-amiezii. După aceea (sau aceasta, asta) = apoi, pe urmă. După toate... = pe lângă toate (neajunsurile) câte s-au întâmplat. ♦ La capătul..., la sfârșitul..., odată cu împlinirea... S-a dus după o săptămână. ♦ Ca rezultat al... După multă muncă a reușit. ◊ Expr. A nu avea (nici) după ce bea apă = a fi foarte sărac. ♦ (În loc. conj.) După ce, introduce o propoziție circumstanțială de timp, arătând că acțiunea din propoziția subordonată se petrece înaintea acțiunii din propoziția regentă. III. (Introduce un complement circumstanțial de mod) 1. Potrivit cu..., în conformitate cu...; la fel cu... A plecat după propria lui dorință. ◊ Loc. conj. După cum (sau cât) = așa cum, precum. ◊ Expr. După cum se întâmplă = ca de obicei. A se da după cineva = a căuta să fie la fel cu cineva; a se acomoda cu cineva. A se lua după capul cuiva (sau după capul său) = a urma sfatul cuiva (sau propriul său îndemn). Dacă ar fi după mine = dacă ar depinde de mine. A se lua după ceva (sau cineva) = a imita, a copia ceva (sau pe cineva). 2. Ținând seama de..., având în vedere..., luând în considerație... Justețea propunerii se judecă după rezultate. ◊ Expr. După toate probabilitățile = probabil. 3. În raport cu..., pe măsura..., în proporția în care... După faptă și răsplată. 4. Având ca model sau ca exemplu... Face pictură după natură. IV. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru a găsi, a afla, a prinde, a obține etc. Fuge după glorie. V. (Introduce un complement indirect) 1. (Arată ființa sau lucrul pe care cineva le iubește, le dorește cu pasiune) Tremura după bani. 2. (Arată motivul, cauza care produce acțiunea) A-i părea rău după ceva. VI. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cu ajutorul..., prin. A preda o limbă după o anumită metodă. VII. (Introduce un atribut) 1. (Arată originea, descendența) Din partea... Văr după mamă. 2. (După un substantiv verbal sau cu sens verbal, indică obiectul acțiunii) Adaptare după o nuvelă. VIII. (În loc. conj.) După ce (că)... = (leagă două propoziții copulative, arătând adăugarea unui fapt la alt fapt) în afară de faptul că..., pe lângă că..., nu-i destul că... [Var.: (înv. și reg.) dúpre prep.] – Lat. de post.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupăi
DUPĂÍ, dupăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A călca îndesat, apăsat, cu zgomot; a tropăi. [Prez. ind. și: dúpăi] – Dup + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupăit
DUPĂÍT s. n. (Reg.) Faptul de a dupăi; zgomot produs de cineva care merge cu pași apăsați; tropăit, dupăitură. – V. dupăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupăitură
DUPĂITÚRĂ, dupăituri, s. f. (Reg.) Dupăit, tropăit. [Pr.: -pă-i-] – Dupăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupăolaltă
DUPĂOLÁLTĂ adv. (Pop.) Unul după altul, unul în urma altuia. [Pr.: -pă-o-. – Var.: dupoláltă adv.] – După + alaltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupcă
DÚPCĂ s. f. v. dutcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duplex
DÚPLEX, duplexuri, s. n. 1. (Și în sintagma sistem duplex) Sistem de telecomunicații care asigură comunicația simultană bilaterală între două posturi. 2. Procedeu de reproducere în două culori a unor ilustrații monocrome (prin contrast). 3. Hârtie sau carton fabricate prin lipirea a două straturi. 4. Apartament construit pe două nivele. – Din fr. duplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duplica
DUPLICÁ, dúplic, vb. I. Tranz. (Rar) A face un duplicat. [Prez. ind. și: duplichez] – Din fr. dupliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duplicat
DUPLICÁT, duplicate, s. n. Al doilea exemplar al unui înscris emanat de la o persoană fizică sau juridică; copie. – Din germ. Duplikat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duplicitar
DUPLICITÁR, -Ă, duplicitari, -e, adj. Fățarnic, ipocrit. – Din duplicitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duplicitate
DUPLICITÁTE s. f. Fățărnicie, ipocrizie, falsitate. – Din fr. duplicité, lat. duplicitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupolaltă
DUPOLÁLTĂ adv. v. dupăolaltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupre
DÚPRE prep. v. după.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dupuros
DUPURÓS, -OÁSĂ, dupuroși, -oase, adj. (Rar) Ciufulit, zbârlit. – Dup (reg. „smoc de păr, de lână”) + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dur
DUR^1, -Ă, duri, -e, adj. 1. (Despre corpuri solide) Greu de zgâriat sau de străpuns; tare. 2. (Despre ape) Care conține săruri (de calciu și magneziu) peste limita admisă pentru apele potabile sau industriale. 3. (În sintagma) Consoană dură = consoană a cărei articulație nu conține niciun element palatal. 4. Fig. Aspru; sever; violent, brutal, crud. – Din fr. dur, lat. durus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dur
DUR^2 interj. v. dura^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dura
DÚRA^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de un lucru care se rostogolește sau se învârte repede. ◊ Loc. adv. De-a dura = peste cap, de-a rostogolul, de-a berbeleacul. ◊ Expr. Dur în jos, dur în sus sau dur la deal, dur la vale sau dur în car, dur în căruță sau dur încoace, dur încolo, exprimă o mișcare continuă sau un schimb de vorbe prelungit, o ezitare, o chibzuire îndelungată. [Var.: dur interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dura
DURÁ^2, durez, vb. I. Tranz. 1. A construi, a zidi, a clădi. ♦ A așeza un stog, o claie etc. 2. A face, a confecționa, a alcătui (un obiect). 3. A aprinde focul. – Lat. dolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dura
DURÁ^3, pers. 3 durează, vb. I. Intranz. 1. (Despre acțiuni în desfășurare) A ține un anumit timp, a se desfășura într-o anumită perioadă de timp. ♦ A persista, a dăinui, a se menține. 2. (Despre lucruri) A se menține (multă vreme) în stare bună; a fi trainic. – Din fr. durer, lat. durare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durabil
DURÁBIL, -Ă, durabili, -e, adj. Care durează (de) mult timp; trainic, rezistent; viabil. – Din fr. durable, lat. durabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durabilitate
DURABILITÁTE s. f. 1. Calitatea a ceea ce este durabil; trăinicie, rezistență; viabilitate. 2. Perioadă cât un bun poate fi utilizat. – Din fr. durabilité, lat. durabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duracid
DURACÍD s. m. Aliaj de fier și siliciu, rezistent la acțiunea acizilor și la oxidare. – Dur^1 + acid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duracryl
DURACRÝL s. n. (Med.) Material acrilic dur, alb sau roz, folosit în stomatologie. – Din fr. duracryl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duraluminiu
DURALUMÍNIU® s. n. Aliaj al aluminiului cu cuprul și cu mici cantități de magneziu, ușor și rezistent, folosit în special la construcția avioanelor. – Dur^1 + aluminiu (după fr. duralumin).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duramater
DÚRA MÁTER s. f. (Anat.) Membrana externă a meningelui. – Din lat. dura mater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duramen
DURAMÉN, duramenuri, s. n. Partea centrală a lemnului din trunchiul și ramurile unui arbore. – Din fr. duramen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durare
DURÁRE s. f. Durat. – V. dura^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durat
DURÁT s. n. Acțiunea de a dura^2; construire, zidire, durare. – V. dura^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durată
DURÁTĂ, durate, s. f. Interval de timp în care se petrece, se desfășoară o acțiune; timpul cât durează ceva. ♦ Spec. Timpul cât ține intonarea sau executarea unei note muzicale; valoarea unei note. ♦ Spec. Interval de timp situat între două evenimente succesive și de aceeași natură. Durata recreației. – După fr. durée. Cf. it. durata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durativ
DURATÍV, -Ă, durativi, -e, adj. (Despre verbe) Care arată că o acțiune durează, nu este momentană; (despre timpurile verbelor) care arată că o acțiune este în curs de desfășurare, nu este terminată. – Din fr. duratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dură
DÚRĂ, dure, s. f. (Pop.) Roată, rotiță (metalică masivă); spec. rotița scripetelui de la ițele războiului de țesut. – Cf. dura^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durăi
DURĂÍ, pers. 3 dúrăie, vb. IV. Intranz. (Pop.) A se da peste cap, de-a dura, a se rostogoli (cu zgomot); p. ext. a hurui. – Dura^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durăit
DURĂÍT s. n. (Pop.) Faptul de a durăi; zgomot produs de un obiect care durăie; huruitură, duruitură. – V. durăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durăit
DURĂÍT, -Ă, durăiți, -te, adj. v. DURĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

durăitură
DURĂITÚRĂ, durăituri, s. f. (Pop.) Durăit. [Pr.: -ră-i-] – Durăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durbacă
DURBÁCĂ, durbace, s. f. 1. Cada teascului de struguri. 2. Vas cu apă rece în care se află serpentina alambicului de țuică. – Cf. tc. dibek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durd
DURD, -Ă, durzi, -de, adj. (Reg.) Durduliu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durdă
DÚRDĂ, durde, s. f. (Înv. și reg.) Pușcă; flintă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durdui
DURDUÍ, pers. 3 dúrduie, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A dudui (2), a hurui. 2. Tranz. fact. A zgudui, a cutremura. – Cf. dudui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durduit
DURDUÍT s. n. (Reg.) Faptul de a durdui; duduitură, duduit. – V. durdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durduliu
DURDULÍU, -ÍE, durdulii, adj. (Despre ființe și părți ale lor) Gras (1), rotofei, dolofan; bucălat; durd. – Durd + suf. -uliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durea
DUREÁ, pers. 3 doáre, vb. II. Tranz. 1. A face să simtă o suferință fizică. ◊ Expr. A atinge pe cineva unde-l doare = a spune cuiva în mod intenționat ceva neplăcut, supărător, dureros; a aduce în discuție un subiect neplăcut pentru interlocutor. ♦ (Despre părți ale corpului, răni, lovituri) A produce cuiva o suferință fizică. ◊ Expr. A-l durea (pe cineva) inima (sau sufletul) = a-i părea (cuiva) rău, a fi mâhnit. Nu-l doare (nici) capul sau nici capul nu-l doare = nu se sinchisește, nu-i pasă, puțin îi pasă. 2. Fig. A produce cuiva o suferință morală; a mâhni, a întrista. – Lat. dolere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durere
DURÉRE, dureri, s. f. 1. Suferință fizică suportată de cineva. 2. Fig. Suferință morală; mâhnire, întristare. ◊ Loc. adv. Cu durere = îndurerat, trist. – V. durea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dureros
DURERÓS, -OÁSĂ, dureroși, -oase, adj. Care provoacă sau exprimă durere (fizică ori morală). ♦ (Adverbial) Cu (sau de) durere; îndurerat. – Durere + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durifica
DURIFICÁ, durífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) dur^1 (1), mai tare. – Din dur^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durificare
DURIFICÁRE, durificări, s. f. Acțiunea de a (se) durifica – V. durifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durilon
DURILÓN, duriloane, s. n. (Rar) Bătătură (2). – Din fr. durillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durit
DURÍT s. n. Mineral organic amorf, de culoare neagră-cenușie, dur și mat, component al cărbunilor de pământ. – Din fr. durit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duritate
DURITÁTE, (3) durități, s. f. 1. Calitatea, însușirea de a fi dur^1 (1), proprietate a unui material prin care se exprimă gradul de rezistență la zgâriere, străpungere, deformare. 2. Proprietatea unei ape de a conține săruri (de calciu și magneziu) peste limita admisă pentru o apă potabilă sau industrială. 3. Atitudine, gest, vorbă plină de asprime, sau violență. – Din fr. dureté, lat. duritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duriţă
DURÍȚĂ, durițe, s. f. Diminutiv al lui dură. – Dură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duriță
DURÍȚĂ, durițe, s. f. Diminutiv al lui dură. – Dură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durligi
DURLÍGI s. m. pl. (Reg.) Papuci de casă (din lână sau postav); târlici. – Cf. târlici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durmi
DURMÍ vb. IV v. dormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duro
DÚRO s. m. Veche monedă de argint spaniolă. – Din sp. duro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duroflex
DUROFLÉX s. n. Material flexibil și dur folosit în industria încălțămintei. – Dur^1 + flex[ibil].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duroscop
DUROSCÓP, duroscoape, s. n. Aparat care servește la măsurarea durității unui metal. – Din fr. duroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durui
DURUÍ, dúrui, vb. IV. 1. Intranz. (Despre vehicule, roțile unui vehicul etc.; la pers. 3) A face zgomot mare în timpul mersului; a hurui. 2. Intranz. și tranz. Fig. A vorbi repede, fără întrerupere (și cu glas ridicat); a turui. – Dur^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duruire
DURUÍRE, duruiri, s. f. Acțiunea de a durui și rezultatul ei. – V. durui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duruit
DURUÍT, duruituri, s. n. Faptul de a durui; zgomot produs de ceva care duruie; huruit, huruitură, duruitură. – V. durui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duruit
DURUÍT, -Ă, duruiți, -te, adj. v. DURUI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

duruitură
DURUITÚRĂ, duruituri, s. f. Duruit. [Pr.: -ru-i-] – Durui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durut
DURÚT s. n. (Pop.) Faptul de a durea. – V. durea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

durut
DURÚT, -Ă, duruți, -te, adj. (Mold.) Care doare; dureros; îndurerat. Adevăruri durute. Inimă durută. – V. durea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

dus
DUS^1 s. n. Faptul de a (se) duce; plecare. – V. duce^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dus
DUS^2, -Ă, duși, -se, adj. 1. Plecat (fără a se mai întoarce); p. ext. mort. ◊ Expr. A dormi dus = a dormi foarte adânc. ♦ (Despre unități de timp și despre acțiuni) Trecut, dispărut (pentru totdeauna). ♦ (Despre ochi) Care este adâncit în orbite (de oboseală, boală, supărare etc.). 2. Fig. Desprins de realitate; absent, îngândurat. ◊ Loc. adv. și adj. Dus pe gânduri = îngândurat. – V. duce^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duş
DUȘ, dușuri, s. n. 1. Instalație sanitară sau tehnică prin care se asigură țâșnirea reglabilă și concomitentă a mai multor jeturi mici de apă. 2. Ansamblu de jeturi de apă realizate cu ajutorul dușului (1); p. ext. spălare etc. făcută prin acest mijloc. ♦ Fig. Vorbă, veste, întâmplare neașteptată și neplăcută. – Din fr. douche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duș
DUȘ, dușuri, s. n. 1. Instalație sanitară sau tehnică prin care se asigură țâșnirea reglabilă și concomitentă a mai multor jeturi mici de apă. 2. Ansamblu de jeturi de apă realizate cu ajutorul dușului (1); p. ext. spălare etc. făcută prin acest mijloc. ♦ Fig. Vorbă, veste, întâmplare neașteptată și neplăcută. – Din fr. douche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşcă
DÚȘCĂ, duști, s. f. Cantitate de băutură (alcoolică) care se poate bea dintr-o singură înghițitură. ◊ Expr. A da (de) dușcă = a bea dintr-o singură înghițitură sau fără să se oprească. – Din sb. dušak (gen. duška).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușcă
DÚȘCĂ, duști, s. f. Cantitate de băutură (alcoolică) care se poate bea dintr-o singură înghițitură. ◊ Expr. A da (de) dușcă = a bea dintr-o singură înghițitură sau fără să se oprească. – Din sb. dušak (gen. duška).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşegubină
DUȘEGUBÍNĂ, dușegubine, s. f. Răscumpărare (în bani sau vite) percepută în Moldova și Țara Românească pentru comiterea unui omor, a unui adulter, pentru răpirea unei fete etc. – De^4 + șugubină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușegubină
DUȘEGUBÍNĂ, dușegubine, s. f. Răscumpărare (în bani sau vite) percepută în Moldova și Țara Românească pentru comiterea unui omor, a unui adulter, pentru răpirea unei fete etc. – De^4 + șugubină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşman
DUȘMÁN, -Ă, dușmani, -e, s. m. și f., adj. 1. (Persoană) care are o atitudine ostilă, răuvoitoare față de ceva sau de cineva, care urăște ceva sau pe cineva; vrăjmaș. 2. Inamic (1) (în război). [Acc. și: (reg.) dúșman] – Din tc. düșman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușman
DUȘMÁN, -Ă, dușmani, -e, s. m. și f., adj. 1. (Persoană) care are o atitudine ostilă, răuvoitoare față de ceva sau de cineva, care urăște ceva sau pe cineva; vrăjmaș. 2. Inamic (1) (în război). [Acc. și: (reg.) dúșman] – Din tc. düșman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmancă
DUȘMÁNCĂ, dușmance, s. f. Dușmană. – Dușman + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmancă
DUȘMÁNCĂ, dușmance, s. f. Dușmană. – Dușman + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmănesc
DUȘMĂNÉSC, -EÁSCĂ, dușmănești, adj. (Înv.) Al dușmanilor, privitor la dușmani. ♦ Dușmănos. – Dușman + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmănesc
DUȘMĂNÉSC, -EÁSCĂ, dușmănești, adj. (Înv.) Al dușmanilor, privitor la dușmani. ♦ Dușmănos. – Dușman + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmăneşte
DUȘMĂNÉȘTE adv. În mod ostil, cu dușmănie, ca un dușman. – Dușman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmănește
DUȘMĂNÉȘTE adv. În mod ostil, cu dușmănie, ca un dușman. – Dușman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmăni
DUȘMĂNÍ, dușmănesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A avea sentimente de ură față de cineva (sau de ceva); a (se) urî. – Din dușman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmăni
DUȘMĂNÍ, dușmănesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A avea sentimente de ură față de cineva (sau de ceva); a (se) urî. – Din dușman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmănie
DUȘMĂNÍE s. f. Sentiment de ură față de cineva sau de ceva; relații pline de ură între persoane; vrăjmășie. – Dușman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmănie
DUȘMĂNÍE s. f. Sentiment de ură față de cineva sau de ceva; relații pline de ură între persoane; vrăjmășie. – Dușman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşmănos
DUȘMĂNÓS, -OÁSĂ, dușmănoși, -oase, adj. Plin de dușmănie, de ură; ostil, răuvoitor, dușmănesc. – Dușman + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușmănos
DUȘMĂNÓS, -OÁSĂ, dușmănoși, -oase, adj. Plin de dușmănie, de ură; ostil, răuvoitor, dușmănesc. – Dușman + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duşumea
DUȘUMEÁ, dușumele, s. f. Pardoseală de scânduri (a unei încăperi). – Din tc. döșeme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dușumea
DUȘUMEÁ, dușumele, s. f. Pardoseală de scânduri (a unei încăperi). – Din tc. döșeme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dutcă
DÚTCĂ, dutce, s. f. Monedă rusească sau poloneză de mică valoare, care a circulat și în Țările Române; veche monedă românească de argint. [Var.: dúpcă s. f.] – Din ucr. dudok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duty-free
DUTY-FREE, duty-free-uri, s. n. Magazin (aflat mai ales în aeroporturi) din care pot fi cumpărate mărfuri scutite de taxe. [Pr.: diutifrí] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duumvir
DUUMVÍR, duumviri, s. m. Magistrat din Roma antică însărcinat împreună cu altul să exercite o anumită funcție. [Pr.: du-um-] – Din lat. duumvir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duumvirat
DUUMVIRÁT s. n. Funcția, autoritatea duumvirilor; perioadă cât era exercitată această funcție. [Pr.: du-um-] – Din lat. duumviratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duză
DÚZĂ, duze, s. f. (Tehn.) 1. Ajutaj. 2. Filieră (pentru mătase). – Din germ. Düse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

duzină
DUZÍNĂ, duzini, s. f. Grup de douăsprezece obiecte de același fel care formează un tot. ◊ Loc. adj. De duzină = care are o calitate inferioară; prost, mediocru. [Pl. și: duzine] – Din ngr. duzina. Cf. it. dozzina, fr. douzaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dvori
DVORÍ, dvoresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A servi, a sluji la curtea unui domnitor sau a unui boier. – Din sl. dvoriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

dymas
Dymas, rege frigian. Din unirea lui cu nimfa Eunoë s-a născut Hecuba, soția lui Priamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

e
E^2 interj. Exclamație care exprimă diferite stări sufletești: a) reproș, enervare; b) plictiseală, indiferență; c) (repetat sau prelungit) mirare, satisfacție, surpriză, admirație. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

e
E^1, e, s. m. 1. A șaptea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (vocală prepalatală mijlocie nerotunjită). [Pl. și: (1, n.) e-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

e-mail
E-MAIL, (2) e-mailuri, s. n. 1. Poștă electronică. 2. Mesaj transmis prin poșta electronică. [Pr.: iméĭl / ímeĭl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ea
Ea = Aea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eac
Eac = Aeacus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eacidul
Eacidul = Aeacides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eagru
Eagru = Oeagrus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eastmancolor
EASTMANCOLOR s. n. Procedeu de realizare a filmului color constând în suprapunerea a trei emulsii, sensibile la trei culori, pe suportul de celuloid. ♦ Film realizat cu acest procedeu. [Pr.: istmăncolór] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eax
Eax = Oeax.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ebal
Ebal = Oebalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ebdomadar
EBDOMADÁR, -Ă adj. v. hebdomadar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eben
EBÉN s. n. Varietate de lemn dur, greu și de culoare închisă, obținută din arbori exotici, în special din abanos, și întrebuințată la confecționarea mobilei de lux și a unor obiecte decorative. – Din fr. ébène, lat. ebenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebenin
EBENÍN, -Ă, ebenini, -e, adj. Negru ca ebeninul. – Din fr. ébénin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebenist
EBENÍST, -Ă, ebeniști, -ste, s. m. și f. 1. Tâmplar specializat în placarea mobilei; p. ext. tâmplar care execută lucrări de tâmplărie fină; artizan de mobilier. 2. Persoană care confecționează sau vinde obiecte din lemn de abanos. – Din fr. ébéniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebenisterie
EBENISTERÍE, s. f. 1. Meșteșugul ebenistului. 2. Atelierul ebenistului. – Din fr. ébénisterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebenistică
EBENÍSTICĂ s. f. Tâmplărie de mare finețe. – Din ebenist. Cf. fr. ébénisterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebonit
EBONÍT s. n. v. ebonită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebonită
EBONÍTĂ s. f. Material plastic obținut prin vulcanizarea cauciucului cu sulf și având, pentru proprietățile sale electroizolante și anticorozive, numeroase utilizări în industrie. [Var.: ebonít s. n.] – Din fr. ébonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboşa
EBOȘÁ, eboșez, vb. I. Tranz. A lamina un lingou în scopul suprimării, prin comprimare, a golurilor interioare sau uniformizării materialului respectiv. – Din fr. ébaucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboșa
EBOȘÁ, eboșez, vb. I. Tranz. A lamina un lingou în scopul suprimării, prin comprimare, a golurilor interioare sau uniformizării materialului respectiv. – Din fr. ébaucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboşare
EBOȘÁRE, eboșări, s. f. Acțiunea de a eboșa și rezultatul ei. – V. eboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboșare
EBOȘÁRE, eboșări, s. f. Acțiunea de a eboșa și rezultatul ei. – V. eboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboşator
EBOȘATÓR, eboșatóri, s. m. Persoană specializată în eboșare. (eboșa + suf. -tor)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eboșator
EBOȘATÓR, eboșatóri, s. m. Persoană specializată în eboșare. (eboșa + suf. -tor)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eboşă
EBÓȘĂ, eboșe, s. f. 1. Semifabricat obținut prin deformare plastică din lingouri. 2. Prima formă (imperfectă) a unei opere în arta plastică. ♦ Schiță, crochiu. – Din fr. ébauche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboșă
EBÓȘĂ, eboșe, s. f. 1. Semifabricat obținut prin deformare plastică din lingouri. 2. Prima formă (imperfectă) a unei opere în arta plastică. ♦ Schiță, crochiu. – Din fr. ébauche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboşoar
EBOȘOÁR, eboșoare, s. n. 1. Spatulă din lemn, fier sau os, cu care sculptorii modelează argila, ceara etc. 2. Daltă folosită de olari, dulgheri etc. – Din fr. ébauchoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eboșoar
EBOȘOÁR, eboșoare, s. n. 1. Spatulă din lemn, fier sau os, cu care sculptorii modelează argila, ceara etc. 2. Daltă folosită de olari, dulgheri etc. – Din fr. ébauchoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebraic
EBRÁIC, -Ă, ebraici, -ce, adj. Care aparține vechilor evrei, privitor la vechii evrei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă semitică vorbită de vechii evrei și folosită astăzi ca limbă oficială în Israel. [Pr.: -bra-ic] – Din fr. hébraïque, lat. hebraicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebraist
EBRAÍST, -Ă, ebraiști, -ste, s. m. și f. Specialist în limba și cultura ebraică. – Din fr. hébraïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebraizare
EBRAIZÁRE, ebraizắri, s. f. Acțiunea de a (se) ebraiza și rezultatul ei. (din ebraiza)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ebrietate
EBRIETÁTE s. f. Stare de beție în urma consumului (excesiv) de băuturi alcoolice; alcoolism acut. [Pr.: -bri-e-] – Din fr. ébrieté, lat. ebrietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebuliometru
EBULIOMÉTRU, ebuliometre, s. n. Aparat care servește la determinarea concentrației alcoolice a unui lichid, prin stabilirea punctului de fierbere al acestuia în comparație cu cel al apei. [Pr.: -li-o-] – Din fr. ébulliomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebulioscop
EBULIOSCÓP, ebulioscoape, s. n. (Tehn.) Ebuliometru. [Pr.: -li-o-] – Din fr. ébullioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebulioscopie
EBULIOSCOPÍE s. f. Metodă fizico-chimică de determinare a maselor moleculare ale componentelor dizolvate dintr-o soluție, pe baza proprietății soluțiilor de a fierbe la temperaturi mai ridicate decât dizolvantul pur. [Pr.: -li-o-] – Din fr. éboullioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebuliţie
EBULÍȚIE, ebuliții, s. f. (Livr.) Fierbere. – Din fr. ébullition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ebuliție
EBULÍȚIE, ebuliții, s. f. (Livr.) Fierbere. – Din fr. ébullition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ec
EC s. n. Unu-unu la zaruri, la jocul de table.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ecarisa
ECARISÁ, ecarisez, vb. I. Tranz. 1. A tăia bușteni pentru a-i transforma în scânduri groase, prismatice. 2. A jupui pielea de pe animalele moarte. – Cf. fr. équarrir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecarisaj
ECARISÁJ s. n. 1. Operație de tratare și de prelucrare a cadavrelor de animale și a deșeurilor de la abatoare în vederea transformării lor în produse furajere sau industriale (făină de oase, clei etc.) ♦ Întreprindere care execută această operație. ♦ Operație de strângere a cadavrelor de animale. 2. Acțiune de stârpire a câinilor vagabonzi. – Din fr. équarrissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecarisare
ECARISÁRE s. f. Acțiunea de a ecarisa (1) și rezultatul ei; operație manuală de tăiere și de fasonare a buștenilor pentru a se obține diferite piese de lemn prismatice (grinzi, traverse etc.). – V. ecarisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecarisat
ECARISÁT, -Ă, ecarisați, -te, adj. (Despre lemne, bușteni etc.) Tăiat în formă prismatică. – V. ecarisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecarlat
ECARLÁT adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Roșu-stacojiu, vișiniu. 2. S. n. Colorant sintetic roșu-vișiniu, folosit în industria textilă. – Din fr. écarlate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecartament
ECARTAMÉNT, ecartamente, s. n. Distanța dintre urmele lăsate pe calea de rulare de roțile de pe aceeași osie ale unui vehicul; distanța dintre fețele interioare ale celor două șine de cale ferată. – Din fr. écartement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecarte
ECARTÉ s. n. (Rar) Numele unui joc de cărți la care participă două persoane. – Din fr. écarté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecatombă
ECATÓMBĂ s. f. v. hecatombă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecg
ECG s. n. v. EKG.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eche
ÉCHE, eche, s. f. Bară fixată pe axul sau pe pana cârmei unei ambarcațiuni sau a unei nave mici, servind la manevrarea acestora. – Din germ. Ecke „colț”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echemus
Echemus, rege al Arcadiei care l-a ucis în luptă pe Hyllus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

echer
ECHÉR, echere, s. n. 1. Instrument în formă de triunghi dreptunghic, folosit pentru trasarea unghiurilor drepte sau a dreptelor perpendiculare în plan ori pentru verificarea unghiurilor drepte; colțar. 2. Instrument topografic pentru fixarea pe teren a aliniamentelor perpendiculare. – Din fr. équerre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echi-
ECHI- Element de compunere însemnând „egal”, cu ajutorul căruia se formează substantive sau adjective. – Din fr. équi-, lat. aequi-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echicurent
ECHICURÉNT, -Ă, echicurenți, -te, adj. (Despre fluide) Care curge în același sens cu altul. – Echi- + curent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echidistant
ECHIDISTÁNT, -Ă, echidistanți, -te, adj. 1. (Despre puncte, drepte, planuri etc.) Care se află la distanțe egale față de un punct, de o dreaptă, de un plan sau care sunt egal distanțate între ele. 2. Fig. Egal plasat față de părți aflate în conflict, față de tendințe, forțe, orientări politice, persoane etc. – Din fr. équidistant, lat. aequidistans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echidistanţă
ECHIDISTÁNȚĂ, echidistanțe, s. f. (Top.) Diferența constantă de înălțime dintre cotele a două puncte situate pe două curbe de nivel. – Din fr. équidistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echidistanță
ECHIDISTÁNȚĂ, echidistanțe, s. f. (Top.) Diferența constantă de înălțime dintre cotele a două puncte situate pe două curbe de nivel. – Din fr. équidistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echidna
Echidna, ființă monstruoasă, jumătate femeie și jumătate șarpe. A avut cu Typhon, apoi cu Orthros, mai mulți copii, printre care se numărau: Cerberus, Himera, Gorgonele, hidra din Lerna, Ladon, leul din Nemea, Scylla, Sfinxul, vulturul care-i mînca ficatul lui Prometheus etc... A murit ucisă în somn de Argus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

echidnă
ECHÍDNĂ, echidne, s. f. Animal insectivor lung de circa 50 cm, cu corpul acoperit cu țepi și cu ciocul cornos foarte ascuțit (Tachyglossus aculeatus). – Din fr. échidné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echigranular
ECHIGRANULÁR, -Ă, echigranulari, -e, adj. (Despre roci, materiale etc.) Ale cărui cristale, granule au dimensiuni aproape egale. – Echi- + granular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilateral
ECHILATERÁL, -Ă, echilaterali, -e, adj. (Despre triunghiuri) Care are toate laturile congruente. – Din fr. équilatéral, lat. aequilateralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibra
ECHILIBRÁ, echilibrez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a fi în stare de echilibru; a (se) cumpăni. ♦ Tranz. A face ca două valori, prețuri, bugete etc. să fie în proporție justă una față de cealaltă. – Din fr. équilibrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibrant
ECHILIBRÁNT, -Ă, echilibránți, -te, adj. Care (re)stabilește echilibrul. (cf. fr. équilibrant) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

echilibrare
ECHILIBRÁRE, echilibrări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) echilibra și rezultatul ei; cumpănire. 2. (Tehn.) Eliminare sau reducere a forțelor dinamice asimetrice care se exercită asupra pieselor unui sistem tehnic, din cauza mișcării accelerate a acestora; contrabalansare. 3. Atenuare a cuplajelor nedorite dintre circuitele unei linii de telecomunicații. – V. echilibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibrat
ECHILIBRÁT, -Ă, echilibrați, -te, adj. 1. Care se află în stare de echilibru. ♦ (Despre două valori, prețuri, bugete) Just proporționat unul față de altul. 2. Fig. (Despre oameni) Cumpănit, ponderat, chibzuit. – V. echilibra. Cf. fr. équilibré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibraţie
ECHILIBRÁȚIE s. f. Ansamblul mijloacelor care îi permit unui organism viu să-și găsească sau să-și mențină echilibrul fizic. (cf. fr. équilibration) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

echilibrație
ECHILIBRÁȚIE s. f. Ansamblul mijloacelor care îi permit unui organism viu să-și găsească sau să-și mențină echilibrul fizic. (cf. fr. équilibration) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

echilibrist
ECHILIBRÍST, -Ă, echilibriști, -ste, s. m. și f. 1. Persoană care s-a specializat în echilibristică. 2. Fig. Persoană care se strecoară cu îndemânare printre dificultăți. – Din fr. équilibriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibristică
ECHILIBRÍSTICĂ s. f. 1. Gen al artei circului care presupune păstrarea echilibrului în diferite poziții sau mișcări dificile ale corpului; număr de circ al echilibristului. 2. Fig. Capacitatea de a se strecura cu îndemânare printre situații dificile; totalitatea eforturilor și mijloacelor utilizate pentru a ieși dintr-o situație dificilă. – Din echilibrist. Cf. germ. Equilibristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibror
ECHILIBRÓR, echilibroare, s. n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se echilibrează țevile tunurilor. – Din fr. équilibreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echilibru
ECHILÍBRU, echilibre, s. n. 1. Stare de repaus a unui corp; stare staționară a unui fenomen. ◊ Echilibru dinamic = echilibru determinat de două procese opuse care se desfășoară cu aceeași intensitate. ◊ Expr. A-și pierde echilibrul = a fi pe punctul de a cădea, de a se prăbuși. 2. Proprietate a unui sistem de forțe sau de alte acțiuni care au ca efect rezultant nul și, în consecință, nu modifică starea corpului ori a fenomenului asupra căruia se exercită. ♦ Fig. Stare de liniște, de armonie, de stabilitate lăuntrică. 3. Stare a unei balanțe economice în care părțile comparate sau raportate sunt egale. ◊ Echilibru bugetar = stare a unui buget în care veniturile acoperă cheltuielile. Echilibru economic = stare de concordanță între elementele interdependente și toate variabilele necesare a fi corelate ale activității economice și sociale. 4. Fig. Proporție, raport just între două lucruri opuse; stare de armonie care rezultă din aceasta. – Din fr. équilibre, lat. aequilibrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echimoză
ECHIMÓZĂ, echimoze, s. f. Pată de culoare roșie-vineție, evoluând până la galben, apărută pe piele prin ieșirea sângelui la suprafață în urma unui traumatism; vânătaie, vinețeală. – Din fr. ecchymose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echină
ECHÍNĂ, echine, s. f. 1. Urnă de pământ ars sau de metal în care grecii păstrau actele. 2. Mulură convexă, specifică ordinului doric, situată imediat sub abacă. – Din fr. échine, it. echino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echingiu
ECHINGÍU s. m. v. achingiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinid
ECHINÍD s. m. v. echinidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinidă
ECHINÍDĂ, echinide, s. f. (Zool.) Arici-de-mare. [Var.: echiníd s. m.] – Din fr. échinide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinism
ECHINÍSM s. n. Poziție anormală a labei piciorului în raport cu gamba, călcătura făcându-se numai pe vârful degetelor. – Din fr. équinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinococ
ECHINOCÓC, echinococi, s. m. 1. Vierme parazit din clasa cestodelor, care se dezvoltă ca larvă în unele organe ale rumegătoarelor, porcilor sau omului, iar ca adult în intestinul carnivorelor (Echinococcus granulosus). 2. Chist hidatic provocat de echinococ (1). – Din fr. échinocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinococoză
ECHINOCOCÓZĂ, echinococoze, s. f. Boală parazitară, frecventă la om și la animale, provocată de echinococ și manifestată prin apariția unor chisturi pline cu lichid transparent în plămâni, ficat etc.; hidatioză. – Din fr. échinococcose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinocţial
ECHINOCȚIÁL, -Ă, echinocțiali, -e, adj. Referitor la echinocțiu, care aparține echinocțiului. ◊ Punct echinocțial = fiecare dintre cele două puncte de intersecție ale eclipticii cu ecuatorul ceresc, în care se află Soarele la echinocțiu. [Pr.: -ți-al. – Var.: echinoxiál, -ă adj.] – Din fr. équinoxial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinocțial
ECHINOCȚIÁL, -Ă, echinocțiali, -e, adj. Referitor la echinocțiu, care aparține echinocțiului. ◊ Punct echinocțial = fiecare dintre cele două puncte de intersecție ale eclipticii cu ecuatorul ceresc, în care se află Soarele la echinocțiu. [Pr.: -ți-al. – Var.: echinoxiál, -ă adj.] – Din fr. équinoxial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinocţiu
ECHINÓCȚIU, echinocții, s. n. Fiecare dintre cele două momente ale anului (20 sau 21 martie și 22 sau 23 septembrie), când durata zilei este egală cu a nopții. [Var.: echinóx, echinoxuri s. n.] – Din lat. aequinoctium, fr. équinoxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinocțiu
ECHINÓCȚIU, echinocții, s. n. Fiecare dintre cele două momente ale anului (20 sau 21 martie și 22 sau 23 septembrie), când durata zilei este egală cu a nopții. [Var.: echinóx, echinoxuri s. n.] – Din lat. aequinoctium, fr. équinoxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinoderm
ECHINODÉRM, echinoderme, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale marine nevertebrate, cu schelet extern calcaros format din plăci, și care se deplasează cu ajutorul ambulacrelor; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din fr. échinoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinox
ECHINÓX s. n. v. echinocțiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echinoxial
ECHINOXIÁL, -Ă adj. v. echinocțial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echion
Echion 1. Unul dintre războinicii care au răsărit din dinții balaurului semănați de Cadmus (v. Cadmus). Echion s-a căsătorit cu Agave, una dintre fiicele lui Cadmus, cu care a avut un fiu, pe Pentheus. 2. Unul dintre argonauți, frate geamăn cu Eurytus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

echionides
Echionides, denumire purtată de Pentheus ca fiu al lui Echion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

echipa
ECHIPÁ, echipez, vb. I. Tranz. 1. A înzestra o navă, un avion, o armată, un soldat etc. cu cele necesare în vederea unei acțiuni, unei expediții etc. ♦ Refl. A-și pune echipamentul; p. gener. a se îmbrăca. 2. A dota cu echipament o întreprindere, o instalație etc. – Din fr. équiper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipaj
ECHIPÁJ, echipaje, s. n. 1. Totalitatea personalului de conducere și de deservire a unei nave, a unui avion, a unui tanc etc. 2. Totalitatea sportivilor care se găsesc pe o ambarcațiune, un avion, un bob, o motocicletă etc. și care participă la conducerea acestora. 3. Partea fixă sau partea mobilă a unui instrument. 4. (Ieșit din uz) Trăsură de lux (împreună cu caii înhămați la ea). – Din fr. équipage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipament
ECHIPAMÉNT, echipamente, s. n. 1. Totalitatea obiectelor de îmbrăcăminte, de încălțăminte și de accesorii cu care este dotat un militar, un sportiv, un excursionist, un scafandru etc. 2. Ansamblul pieselor, dispozitivelor, aparatelor și mașinilor care deservesc un sistem tehnic. ◊ Echipament de bord = ansamblu de aparate, mecanisme și instalații folosite la controlul zborului și conducerii unui avion, precum și pentru asigurarea condițiilor de confort în interiorul acestuia. Echipament de campanie = echipament pe care îl poartă soldații pe front sau la instrucție. – Din fr. équipement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipare
ECHIPÁRE, echipări, s. f. Acțiunea de a (se) echipa și rezultatul ei; îmbarcare; pregătire; înzestrare. – V. echipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipartiţie
ECHIPARTÍȚIE, echipartiții, s. f. Repartizare egală a unei substanțe, a unei forțe etc. între diversele componente ale unui ansamblu. – Din fr. équipartition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipartiție
ECHIPARTÍȚIE, echipartiții, s. f. Repartizare egală a unei substanțe, a unei forțe etc. între diversele componente ale unui ansamblu. – Din fr. équipartition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipat
ECHIPÁT, -Ă, echipați, -te, adj. Prevăzut, înzestrat cu echipamentul sau cu instrumentele necesare. – V. echipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipă
ECHÍPĂ, echipe, s. f. Grup de oameni care, sub conducerea unui șef, îndeplinesc în același timp o muncă sau o acțiune comună. ◊ Spirit de echipă = legătură spirituală între membrii unei echipe, care stă la baza conlucrării lor. ♦ Grup de sportivi constituit într-o formație, în cadrul căreia se antrenează, sub conducerea unui specialist, și participă la competiții. ♦ Fiecare dintre cele două formații care își dispută un meci (de fotbal, baschet, hochei, polo etc.). – Din fr. équipe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipier
ECHIPIÉR, -Ă, echipieri, -e, s. m. și f. Membru al unei echipe sportive. [Pr.: -pi-er] – Din fr. équipier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipolent
ECHIPOLÉNT, -Ă, echipolenți, -te, adj. (Rar) Care este de forțe, de valori egale. ♦ (Despre noțiuni sau judecăți) Care exprimă în forme diferite același conținut. – Din fr. équipollent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipolenţă
ECHIPOLÉNȚĂ s. f. (Rar) Egalitate de forțe, de puteri. ♦ (Log.) Echivalență. – Din fr. équipollence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipolență
ECHIPOLÉNȚĂ s. f. (Rar) Egalitate de forțe, de puteri. ♦ (Log.) Echivalență. – Din fr. équipollence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipotenţial
ECHIPOTENȚIÁL, -Ă, echipotențiali, -e, adj. (Fiz.; despre o linie sau o suprafață) Pe care potențialul are aceeași valoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. équipotentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipotențial
ECHIPOTENȚIÁL, -Ă, echipotențiali, -e, adj. (Fiz.; despre o linie sau o suprafață) Pe care potențialul are aceeași valoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. équipotentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echipotenţialitate
ECHIPOTENȚIALITÁTE s. f. Însușirea, calitatea a ceea ce este echipotențial. [Pr.: -ți-a-] (echipotențial + suf. -itate)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

echipotențialitate
ECHIPOTENȚIALITÁTE s. f. Însușirea, calitatea a ceea ce este echipotențial. [Pr.: -ți-a-] (echipotențial + suf. -itate)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

echiscalar
ECHISCALÁR, -Ă, echiscalari, -e, adj. (Mat.) Calitate a unei linii, a unei suprafețe sau a unei porțiuni din spațiu de a fi locul geometric al punctelor în care un scalar de câmp are aceeași valoare. – Din fr. équiscalaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echistică
ECHÍSTICĂ s. f. Disciplină care studiază sistematizarea și arhitectura așezărilor rurale și urbane din perspectivă istorică. – Din engl. ekistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echitabil
ECHITÁBIL, -Ă, echitabili, -e, adj. (Despre acțiuni, idei etc.) Întemeiat pe dreptate, pe adevăr; just, drept, nepărtinitor. – Din fr. équitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echitate
ECHITÁTE s. f. 1. Dreptate, nepărtinire. ♦ Cinste; omenie. 2. Principiu etic și juridic care stă la baza reglementării tuturor relațiilor sociale în spiritul dreptății, egalității și justiției, al colaborării și respectului reciproc. – Din fr. équité, lat. aequitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echitaţie
ECHITÁȚIE s. f. (Sport) Călărie. – Din fr. équitation, lat. equitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echitație
ECHITÁȚIE s. f. (Sport) Călărie. – Din fr. équitation, lat. equitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echiunghiular
ECHIUNGHIULÁR, -Ă, echiunghiulari, -e, adj. (Mat.) Calitate a unui fascicul de direcții sau de planuri concurente de a forma unghiuri egale între oricare două direcții sau planuri vecine. [Pr.: -chi-un-] – Din engl. equiangular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echiunitar
ECHIUNITÁR, -Ă, echiunitari, -e, adj. (Mat.) Egal cu unitatea. [Pr.: -chi-u-] – Din fr. équiunitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivala
ECHIVALÁ, echivalez, vb. I. Intranz. și tranz. A avea sau a face să aibă aceeași valoare, cu altceva sau cu altcineva; a fi sau a face să fie egal. ♦ A face o echivalare (2). – Din fr. équivaloir, lat. aequivalere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivalare
ECHIVALÁRE, echivalări, s. f. 1. Acțiunea de a echivala. 2. Recunoaștere a valabilității unor studii, examene sau diplome obținute în cadrul unei școli de alt tip sau în străinătate. – V. echivala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivalent
ECHIVALÉNT, -Ă, echivalenți, -te, adj., s. n. I. Adj. (Adesea substantivat) Care are aceeași valoare, același efect, aceeași semnificație sau același sens cu altceva. ♦ (Despre figuri geometrice) Care are aceeași arie cu altă figură, fără a fi identică cu aceasta. II. S. n. Mărime, număr etc. care caracterizează egalitatea sau echivalența, dintr-un anumit punct de vedere, a două efecte sau a două acțiuni. [Pl. și: (II, m.) echivalenți] – Din fr. équivalent, lat. aequivalens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivalenţă
ECHIVALÉNȚĂ, echivalențe, s. f. 1. Egalitate de valoare, de semnificație, de sens; calitatea a ceea ce este echivalent. ◊ Examen de echivalență = examen pentru recunoașterea, cu drepturi egale, a unei diplome (nerecunoscute de stat) sau pentru transferul de la un tip de școală la altul. ♦ (Log.) Relație între două enunțuri care au aceeași valoare de adevăr. 2. (Med.) Denumire dată unei crize de natură epileptică, care se manifestă sub altă formă decât cea convulsivă. 3. (Mat.) Relație simetrică, reflexivă și tranzitivă între elementele unei mulțimi. – Din fr. équivalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivalență
ECHIVALÉNȚĂ, echivalențe, s. f. 1. Egalitate de valoare, de semnificație, de sens; calitatea a ceea ce este echivalent. ◊ Examen de echivalență = examen pentru recunoașterea, cu drepturi egale, a unei diplome (nerecunoscute de stat) sau pentru transferul de la un tip de școală la altul. ♦ (Log.) Relație între două enunțuri care au aceeași valoare de adevăr. 2. (Med.) Denumire dată unei crize de natură epileptică, care se manifestă sub altă formă decât cea convulsivă. 3. (Mat.) Relație simetrică, reflexivă și tranzitivă între elementele unei mulțimi. – Din fr. équivalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivoc
ECHIVÓC, -Ă, echivoci, -ce, adj., echivocuri, s. n. 1. Adj. Care se poate interpreta în mai multe feluri, cu două înțelesuri; neclar, confuz, ambiguu. ♦ Suspect, îndoielnic. ♦ (Substantivat, n.) Expresie, atitudine, situație ambiguă. 2. S. n. Măsură a efectului perturbațiilor asupra comunicațiilor din canale, exprimând cantitatea de informație care rămâne netransmisă din cauza perturbațiilor. – Din fr. équivoque, lat. aequivocus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echivocitate
ECHIVOCITÁTE s. f. (Rar) Caracter, stare echivocă. – Din it. equivocità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

echo
Echo, nimfă care cunoștea legăturile de dragoste ale lui Zeus. Ea o ținea de vorbă pe Hera, în timp ce soțul acesteia alerga după nimfe. Dîndu-și seama de înșelătoria ei, zeița, mînioasă, a transformat-o în ecou. După o altă versiune, Echo s-a îndrăgostit de Narcissus, dar dragostea ei n-a fost împărtășită. Atunci ea s-a retras în singurătate și s-a topit de durere, nemairămînîndu-i decît vocea – ecoul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eclampsie
ECLAMPSÍE, eclampsii, s. f. Sindrom întâlnit la femeile gravide la sfârșitul sarcinii sau imediat după expulzia fătului și manifestat prin pierderea cunoștinței, crampe, convulsii, comă. ◊ Eclampsie puerilă = boală de copii datorată tulburărilor de funcționare a glandei tiroide. – Din fr. éclampsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclamptic
ECLÁMPTIC, -Ă, eclamptici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de eclampsie, de eclampsie. – Din fr. éclamptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclata
ECLATÁ, eclatez, vb. I. Intranz. (Livr.) A străluci, a impresiona puternic prin strălucire. ♦ Fig. A izbucni, a se manifesta violent, brusc. – Din fr. éclater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclatant
ECLATÁNT, -Ă, eclatanți, -te, adj. (Livr.) Care impresionează puternic, care produce vâlvă; răsunător. – Din fr. éclatant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclator
ECLATÓR, eclatoare, s. n. Aparat electric folosit pentru măsurarea tensiunilor înalte, format din doi electrozi între care se produce o descărcare electrică dacă tensiunea dintre ei depășește o anumită valoare. – Din fr. éclateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclectic
ECLÉCTIC, -Ă, eclectici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care adoptă sau susține eclectismul; caracterizat prin eclectism. – Din fr. éclectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclectism
ECLECTÍSM s. n. 1. Îmbinare mecanică, hibridă a unor puncte de vedere ori concepții eterogene sau chiar opuse; lipsă de consecvență în convingeri, în teorii. 2. Sistem de gândire neunitar, care, fără a se întemeia pe idei originale, alege din diverse sisteme de gândire, stiluri artistice etc. ceea ce i se pare mai bun. – Din fr. éclectisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecler
ECLÉR, ecleruri, s. n. Prăjitură în formă alungită, umplută cu cremă și acoperită cu glazură de șerbet, ciocolată etc. [Pl. și: eclere] – Din fr. éclair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleraj
ECLERÁJ, ecleraje, s. n. (Livr.) Iluminare artificială puternică. – Din fr. éclairage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleror
ECLERÓR, eclerori, s. m. (Înv.) Soldat trimis în recunoaștere pentru a cerceta poziția și mișcările inamicului; iscoadă. – Din fr. éclaireur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleu
Ecleu = Oecleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ecleziarh
ECLEZIÁRH, ecleziarhi, s. m. Cleric care are în grijă rânduiala serviciului religios într-o biserică sau într-o mănăstire. [Pr.: -zi-arh] – Din fr. ecclésiarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleziastic
ECLEZIÁSTIC, -Ă, ecleziastici, -ce, adj. Privitor la biserică sau la cler; bisericesc. [Pr.: -zi-as-] – Din fr. ecclésiastique, lat. ecclesiasticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleziastul
ECLEZIÁSTUL s. n. pr. art. Una dintre cărțile Vechiului Testament, care cuprinde teme disparate referitoare la înțelepciune. [Scris și: Ecclesiastul. – Pr.: -zi-astul] – Din fr. ecclésiaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecleziologic
ECLEZIOLÓGIC, -Ă, ecleziológici, -e, adj. Care se referă la ecleziologie, la biserică în calitate de instituție sau comunitate. (din fr. ecclésiologique) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eclidul
Eclidul = Oeclides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eclimetru
ECLIMÉTRU, eclimetre, s. n. Instrument topografic care servește la determinarea distanței zenitale a unui punct sau a diferenței de nivel dintre două cote date. – Din fr. éclimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclipsa
ECLIPSÁ, eclipsez, vb. I. Tranz. 1. (La pers. 3; despre astre) A suferi fenomenul de eclipsă (1). 2. Fig. A pune, a lăsa în umbră, a întuneca, a umbri; a întrece, a depăși pe cineva (în merite, în strălucire). ♦ Refl. (Fam.) A se face nevăzut, a pleca pe furiș; a dispărea. – Din fr. éclipser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclipsare
ECLIPSÁRE, eclipsări, s. f. Faptul de a (se) eclipsa. – V. eclipsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclipsă
ECLÍPSĂ, eclipse, s. f. 1. Dispariție totală sau parțială, de scurtă durată, a imaginii unui astru, ca urmare a interpunerii unui corp ceresc între el și observator sau a intrării lui în conul de umbră al altui corp ceresc fără lumină proprie. 2. Intermitență a luminii unui far sau a unei geamanduri. ♦ Instalație de semnalizare prin semnale Morse, constituită din becuri electrice așezate pe catargul unei nave. 3. Fig. Dispariție, absență (temporară) a cuiva sau a ceva. ♦ Întunecare temporară a cunoștinței; absență. ♦ Scădere a forței creatoare a unei persoane. – Din fr. éclipse, lat. eclipsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecliptic
ECLÍPTIC, -Ă, ecliptici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Cerc imaginar rezultat prin intersecția planului orbitei Pământului cu sfera cerească și care constituie traiectoria descrisă de Soare în mișcarea sa aparentă. 2. Adj. privitor la ecliptică (1), raportat la ecliptică. Coordonate ecliptice. – Din fr. écliptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclisă
ECLÍSĂ, eclise, s. f. 1. Piesă plată de metal, de lemn etc. cu care se acoperă rostul dintre două piese. 2. (La pl.) Pereții laterali ai unui instrument cu coarde. – Din fr. éclisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eclozionator
ECLOZIONATÓR, eclozionatoare, s. n. Compartiment al incubatorului în care are loc ecloziunea (1). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. éclosionnateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecloziune
ECLOZIÚNE, ecloziuni, s. f. 1. Ieșire a puiului din ou în urma incubației. 2. Fig. Ieșire la iveală; înflorire. 3. (Med.; în forma ecluziune) Intervenție chirurgicală prin care o porțiune dintr-un organ, fără a fi extirpată, este scoasă din circuitul fiziologic. [Pr.: -zi-u-. – Var.: ecluziúne s. f.] – Din fr. éclosion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecluza
ECLUZÁ, ecluzez, vb. I. 1. Tranz. A închide cu o ecluză. 2. Intranz. (Despre nave) A trece printr-o ecluză. – Din fr. écluser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecluzare
ECLUZÁRE s. f. Acțiunea de a ecluza și rezultatul ei. – V. ecluza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecluză
ECLÚZĂ, ecluze, s. f. Construcție hidrotehnică specială executată pe traseul unei căi navigabile, pentru a face legătura între două porțiuni cu niveluri diferite. ◊ Ecluză de salvare = cameră metalică, de formă tronconică, montată pe corpul unui submarin, care permite ieșirea echipajului, în caz de naufragiu, fără inundarea submarinului. – Din fr. écluse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecluzist
ECLUZÍST, -Ă, ecluziști, -ste, s. m. și f. Lucrător la ecluză. – Ecluză + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecluziune
ECLUZIÚNE s. f. v. ecloziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecocid
ECOCID, s.n. 1. Distrugerea unor zone întinse ale mediului natural în special ca rezultat al acțiunii umane deliberate. 2. Daune importante în distrugerea sau pierderea ecosistemelor pe un anumit teritoriu; se referă la toate dezastrele majore de mediu cauzate de om. 3. Eco-suicidul derivă din „oikos” (greacă), care înseamnă „casă” sau „acasă” și „caedere” (latină) care are sensul „demolare, ucide”. Aceasta se traduce literal în uciderea casei noastre. Ecocide înseamnă distrugerea mediului natural și este definit ca daune importante în distrugerea sau pierderea ecosistemelor, dezastre majore de mediu. – Din engl ecocid.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ecoencefalografie
ECOENCEFALOGRAFÍE, ecoencefalografii, s. f. (Med.) Metodă de investigare a integrității sistemului nervos central prin folosirea ultrasunetelor. [Pr.: -co-en-] – Din fr. écho-encéphalographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecoetologie
ECOETOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul evaluării comportamentului de supraviețuire al ființelor vii; ecologie comportamentală. (pref. eco^2- + etologie)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ecofeedback
ECOFEEDBACK s. n. (Biol.) Retroacțiune ecologică de natură să mențină stabilitatea ecosistemelor naturale față de diversele influențe din mediul ambiant. [Pr.: -fídbec] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecograf
ECOGRÁF, ecografe, s. n. Aparat pentru stabilirea diagnosticului cu ajutorul ultrasunetelor. – Din fr. échographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecografic
ECOGRÁFIC, -Ă, ecografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la ecografie, de ecografie. – Din fr. échographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecografie
ECOGRAFÍE, ecografii, s. f. (Med.) Metodă de explorare a structurilor vii ale organismelor cu ajutorul reflexiei ultrasunetelor; ultrasonografie. – Din fr. échographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecogramă
ECOGRÁMĂ, ecograme, s. f. (Med.) Diagramă obținută la ecograf. – Din fr. échogramme, engl. echogram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecolalie
ECOLALÍE s. f. Simptom al unor boli nervoase care se manifestă prin repetarea ca un ecou a cuvintelor interlocutorului. ♦ Repetarea automată a vorbelor altuia. – Din fr. écholalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecolocaţie
ECOLOCÁȚIE s. f. Modalitate de orientare a unor organisme în mediu cu ajutorul ultrasunetelor reflectate de anumite obstacole. – Din fr. écholocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecolocație
ECOLOCÁȚIE s. f. Modalitate de orientare a unor organisme în mediu cu ajutorul ultrasunetelor reflectate de anumite obstacole. – Din fr. écholocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecolog
ECOLÓG, -Ă, ecologi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în ecologie. – Din fr. écologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecologic
ECOLÓGIC, -Ă, ecologici, -ce, adj. Care aparține ecologiei, privitor la ecologie. – Din fr. écologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecologie
ECOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul relațiilor dintre organisme și ambianța lor, la nivel de individ, populație sau comunitate. [Var.: oecologíe s. f.] – Din fr. écologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecologist
ECOLOGÍST, -Ă, ecologiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al ecologiei; (persoană) care apără mediul ambiant. – Din fr. écologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecolot
ECOLÓT, ecoloturi, s. n. Ecosondă. – Din germ. Echolot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecometric
ECOMÉTRIC, -Ă, ecometrici, -ce, adj. Referitor la ecometrie, de ecometrie. – Din fr. échométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecometrie
ECOMETRÍE s. f. Operație de măsurare a nivelului unui lichid în sonde. – Din fr. échométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecometru
ECOMÉTRU, ecometre, s. n. Aparat folosit pentru aprecierea adâncimii nivelului stratului de lichid în gurile de sondă, pe baza reflexiei undelor sonore. – Din fr. échomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecomimie
ECOMIMÍE s. f. Simptom al unor boli nervoase care se manifestă prin repetarea mimicii interlocutorului. – Din fr. échomimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

econom
ECONÓM, -OÁMĂ, economi, -oame, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care face economii, care cheltuiește cu cumpătare; strângător, adunător, cumpătat. ♦ (Peior.) Zgârcit. 2. S. m. și f. (În trecut) Persoană însărcinată cu administrarea unei instituții, a averii cuiva etc.; administrator. ♦ Persoană care administrează veniturile unei mănăstiri, episcopii sau mitropolii. – Din fr. économe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economat
ECONOMÁT, economate, s. n. Magazin în care se vând salariaților unor întreprinderi, firme, pensionari etc. produse de primă necesitate (la un preț mai scăzut). – Din fr. économat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

econometric
ECONOMÉTRIC, -Ă, econometrici, -ce, adj. (Tehn.) De econometrie. – Din fr. économétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

econometrie
ECONOMETRÍE s. f. Ansamblul metodelor matematice și statistice folosite ca instrument de studiere a corelațiilor cantitative ale fenomenelor și proceselor economice. – Din fr. économétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economic
ECONÓMIC, -Ă, economici, -ce, adj. 1. Care aparține economiei, privitor la economie; economicesc. 2. (Și adverbial) Care cere puține cheltuieli, care permite economii; ieftin, convenabil, economicos. – Din fr. économique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economicesc
ECONOMICÉSC, -EÁSCĂ, economicești, adj. (Înv.) Economic (1). – Economic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economiceşte
ECONOMICÉȘTE adv. Din punct de vedere economic. – Economic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economicește
ECONOMICÉȘTE adv. Din punct de vedere economic. – Economic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economicitate
ECONOMICITÁTE s. f. Grad de economie. – Economic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economicos
ECONOMICÓS, -OÁSĂ, economicoși, -oase, adj. Economic (2). – Din ngr. ikonómikos (după econom și economie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economie
ECONOMÍE, (2, 3) economii, s. f. 1. Ansamblul activităților umane desfășurate în sfera producției, distribuției și consumului bunurilor materiale și serviciilor. ♦ Economie națională = totalitatea activităților și interdependențelor economice la nivel macro- și microeconomic, coordonat în plan național prin mecanisme proprii de funcționare. Economie politică = știința administrării unor resurse și mijloace limitate, pentru satisfacerea unor necesități numeroase și nelimitate. Economie de schimb = economie în cadrul căreia produsele muncii iau cu precădere forma de mărfuri. Economie naturală = economie în care produsul activității umane este destinat consumului producătorilor. Economie de piață = formă de organizare și funcționare a economiei în care prețul și volumul producției depind, în principiu, de confruntarea dintre cerere și ofertă. Economie socială de piață = tip de economie care îmbină principiile economiei de piață cu cele ale echității și armoniei sociale. Economie subterană = tip de activități economice nedeclarate și neînregistrate în contabilitatea celor care le practică, pentru a se sustrage de la plata impozitelor și taxelor legale. ♦ Ramură, sector de activitate (productivă). 2. Folosire chibzuită a mijloacelor materiale sau bănești, limitată la strictul necesar în cheltuieli; cumpătare, măsură, 3. (Concr.; la pl.) Bani agonisiți și păstrați pentru satisfacerea anumitor necesități. 4. Mod de întocmire a planului sau a părților unei lucrări, ale unei scrieri, ale unei legi etc.; alcătuire, compoziție. [Var.: (înv.) iconomíe s. f.] – Din fr. économie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economisi
ECONOMISÍ, economisesc, vb. IV. Tranz. A folosi cu chibzuială banii sau alte mijloace materiale; a agonisi. – Din ngr. ekonómisa (aor. lui ikonomó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economisire
ECONOMISÍRE, economisiri, s. f. Faptul de a economisi. – V. economisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economist
ECONOMÍST, -Ă, economiști, -ste, s. m. și f. 1. Persoană care se ocupă cu studierea și analiza proceselor și fenomenelor economice; specialist în științele economice. 2. Adept al economismului. – Din fr. économiste, (2) din rus. ekonomist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economizator
ECONOMIZATÓR, economizatoare, s. n. Economizor. – Din economizor, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

economizor
ECONOMIZÓR, economizoare, s. n. 1. Instalație pentru încălzirea apei înainte de a o introduce în sistemul de fierbere al cazanului cu abur. 2. Dispozitiv adaptat la carburatorul unui motor cu explozie pentru reducerea consumului de combustibil. – Din fr. économiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecopraxie
ECOPRAXÍE s. f. (Med.) Reacție patologică de imitare automată a gesturilor și acțiunilor cuiva. – Din fr. échopraxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecorşeu
ECORȘÉU, ecorșee, s. n. Reprezentare a corpului omenesc sau a unui animal fără piele, servind sculptorilor și pictorilor pentru studiul anatomic al musculaturii. – Din fr. écorché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecorșeu
ECORȘÉU, ecorșee, s. n. Reprezentare a corpului omenesc sau a unui animal fără piele, servind sculptorilor și pictorilor pentru studiul anatomic al musculaturii. – Din fr. écorché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecoscop
ECOSCÓP, ecoscoape, s. n. (Med.) Aparat care, utilizând ultrasunetele, vizualizează pe un ecran capul copilului înainte de naștere. – Din fr. échoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecoscopie
ECOSCOPÍE, ecoscopii, s. f. (Med.) Imagine obținută cu ecoscopul. – Din fr. échoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecosez
ECOSÉZ adj. invar. (Despre țesături, obiecte de îmbrăcăminte etc.) Cu carouri, de obicei în culori vii și variate. – Din fr. écossais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecoseză
ECOSÉZĂ, ecoseze, s. f. Vechi dans popular scoțian cu mișcare vie; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. écossaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecosistem
ECOSISTÉM, ecosisteme, s. n. Ansamblu format din biotop și biocenoză, în care se stabilesc relații strânse atât între organisme, cât și între acestea și factorii abiotici. – Din fr. écosystème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecosondă
ECOSÓNDĂ, ecosonde, s. f. Aparat alcătuit dintr-un emițător, un calculator de timp și un receptor, folosit pentru măsurarea marilor adâncimi oceanice. – Din fr. écosonde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecospecie
ECOSPÉCIE, ecospecii, s. f. (Biol.) Grup de plante sau animale format din unul sau mai multe ecotipuri, ai cărui membri se pot reproduce între ei fără ca descendenții să degenereze. – Din engl. ecospecies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecostabilitate
ECOSTABILITÁTE s. f. (Biol.) Stabilitate a genotipului specifică soiurilor sau hibrizilor ameliorați. – Din fr. échostabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecotip
ECOTÍP, ecotipuri, s. n. Grup de plante din aceeași specie, cu anumite însușiri ereditare proprii, formate în urma influenței unor condiții de mediu. – Din fr. écotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecou
ECÓU, ecouri, s. n. 1. Undă reflectată de un obstacol și receptată de un observator. ♦ Undă reflectată care poate fi percepută distinct în raport cu undele directe. 2. Fig. Răsunet, vâlvă produsă de un eveniment, de o problemă etc. ◊ Expr. A se face ecoul cuiva = a repeta, a răspândi cuvintele sau ideile cuiva. – Din fr. écho, lat. echo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecpaia
ECPAIÁ, ecpaiele, s. f. (Înv.) Personalul din serviciul unui mare demnitar. [Pr.: -pa-ia] – Cf. tc. etba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecran
ECRÁN, ecrane, s. n. 1. Suprafață mată, de obicei albă, de pânză, de hârtie etc., dispusă vertical, pe care se proiectează imagini reale produse de aparate de proiecție, folosită în cinematografie, în laboratoare etc.; p. ext. cinematograf. ◊ Ecran cinematografic = ansamblu format din carcasă, ramă și ecranul propriu-zis, confecționat din pânză acoperită cu o soluție specială. Micul ecran = televizor; p. ext. televiziune. Ecran luminescent = perete de sticlă, plan sau ușor curbat, acoperit cu un strat care devine luminescent în punctele de incidență cu fasciculele de radiații electromagnetice, folosit în tuburile catodice, în instalații de raxe X etc. 2. (Tehn.) Perete sau înveliș de protecție împotriva anumitor acțiuni fizice exterioare. – Din fr. écran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecrana
ECRANÁ, ecranez, vb. I. Tranz. A proteja o anumită regiune din spațiu, un sistem tehnic etc. contra unei acțiuni fizice cu ajutorul unui ecran (2). – Din ecran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecranare
ECRANÁRE, ecranări, s. f. Acțiunea de a ecrana și rezultatul ei. – V. ecrana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecraniza
ECRANIZÁ, ecranizez, vb. I. Tranz. A turna un film pe baza unui scenariu adaptat după o operă literară sau muzicală. – Ecran + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecranizare
ECRANIZÁRE, ecranizări, s. f. Acțiunea de a ecraniza și rezultatul ei; (concr.) film realizat prin adaptarea unei opere literare. – V. ecraniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecrazită
ECRAZÍTĂ s. f. Exploziv pe bază de acid picric. – Din fr. écrasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecru
ECRÚ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoarea mătăsii naturale nealbite; bej-deschis. ♦ (Despre mătăsuri) Care nu a fost trecut prin apă clocotită. 2. S. n. Culoare ecru (1). 3. S. n. Țesătură din fire de mătase care au suferit un proces de degomare parțială. [Pr.: e-crü] – Din fr. écru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecruisa
ECRUISÁ, ecruisez, vb. I. Intranz. A modifica proprietățile unui metal sau unui aliaj în urma unui proces de deformare plastică la rece sau la o temperatură inferioară celei la care începe recristalizarea. [Pr.: -cru-i-] – Din ecruisaj (derivat regresiv). Cf. fr. écrouir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecruisaj
ECRUISÁJ, ecruisaje, s. n. Faptul de a ecruisa. ♦ Defecțiune a unui metal sau a unui aliaj care constă în întărirea lor în urma deformării plastice la rece. [Pr.: -cru-i-] – Din fr. écrouissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectazie
ECTAZÍE, ectazii, s. f. 1. Dilatația temporară sau permanentă a unui organ cavitar sau tubular. 2. Licență care constă în folosirea unei silabe scurte cu valoare de silabă lungă. – Din fr. ectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectenie
ECTÉNIE, ectenii, s. f. (În Biserica ortodoxă) Rugăciune de cerere sau de mulțumire rostită de către preot sau diacon, la care se răspunde prin: „Doamne miluiește” ori „Dă, Doamne”. – Din ngr. ektenís.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectimă
ECTÍMĂ, ectime, s. f. Boală infecțioasă de piele provocată de streptococi, manifestată prin pustule și ulcerații care se acoperă cu cruste și lasă cicatrice. – Din fr. ecthyma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectoderm
ECTODÉRM, ectoderme, s. n. Învelișul extern al embrionului, din care se formează epiderma, sistemul nervos, organele de simț, porțiunile anterioare și posterioare ale tractului digestiv. ♦ Tegumentul extern al celenteratelor. – Din fr. ectoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectodermic
ECTODÉRMIC, -Ă, ectodermici, -ce, adj. Care aparține ectodermului, privitor la ectoderm. – Din fr. ectodermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectoendoparazită
ECTOENDOPARAZÍTĂ, ectoendoparazite, s. f. Ciupercă parazită al cărei miceliu se dezvoltă atât la suprafața, cât și în interiorul plantei-gazdă. – Din fr. ectoendoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectogeneză
ECTOGENÉZĂ s. f. Teorie în biologie care absolutizează acțiunea mediului exterior asupra organismelor, negând rolul structurii interne a acestora. – Din fr. ectogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectoparazit
ECTOPARAZÍT, -Ă, ectoparaziți, -te, adj., s. m. și f. 1. (Purice, ploșniță, păduche etc.) care trăiește ca parazit pe suprafața corpului omului și al animalelor. 2. (Ciupercă parazită) al cărei miceliu se dezvoltă la suprafața organelor atacate. – Din fr. ectoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectopic
ECTÓPIC, -Ă, ectopici, -ce, adj. (Med.; despre organe) Care are o poziție anormală. – Din fr. ectopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectopie
ECTOPÍE s. f. (Med.) Anomalie de poziție a unui organ; heterotopie. – Din fr. ectopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectoplasmă
ECTOPLÁSMĂ, ectoplasme, s. f. 1. Zonă periferică a citoplasmei celulare; hialoplasmă. 2. Substanță spirituală pe care spiritiștii susțin că o emană mediile în timpul transei; teleplasmă. – Din fr. ectoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ectropion
ECTROPIÓN s. n. Afecțiune oftalmologică manifestată prin întoarcerea pleoapelor în afară din cauza unei conjunctivite granuloase. [Pr.: -pi-on] – Din fr. ectropion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuadorian
ECUADORIÁN, -Ă, ecuadorieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Ecuador. 2. Adj. Care aparține Ecuadorului sau ecuadorienilor (1), privitor la Ecuador ori la ecuadorieni. [Pr.: -cu-a-do-ri-an] – Din fr. équadorien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuator
ECUATÓR s. n. 1. (Geogr.) Linie imaginară rezultată din intersecția suprafeței Pământului cu planul care trece prin centrul lui, perpendicular pe axa polilor, împărțind globul terestru în două emisfere. 2. Cercul mare al unei sfere, obținut prin intersecția acesteia cu un plan perpendicular pe o axă a sferei. ◊ Ecuator ceresc = cerc de pe sfera cerească, obținut prin intersecția acesteia cu planul ecuatorial terestru. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. équateur, lat. aequator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuatorial
ECUATORIÁL, -Ă, ecuatoriali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține ecuatorului, privitor la ecuator; specific, caracteristic ecuatorului. ◊ Zonă ecuatorială = zonă de circa zece grade care se întinde de o parte și de alta a ecuatorului. Coordonate ecuatoriale = sistem de coordonate pentru determinarea locului unui astru pe sfera cerească. 2. S. n. Lunetă astronomică cu un mecanism care îi permite să se rotească în jurul unei axe perpendiculare pe planul ecuatorului ceresc. [Pr.: -cu-a-to-ri-al] – Din fr. équatorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuaţie
ECUÁȚIE, ecuații, s. f. Relație matematică între mai multe mărimi cunoscute și necunoscute, valabilă numai pentru anumite valori ale mărimilor necunoscute. ◊ Ecuație chimică = reprezentare simbolică a reacțiilor chimice cu ajutorul formulelor și simbolurilor chimice. ♦ Fig. Problemă dificilă, greu de rezolvat. ♦ (Astron.) Ecuația timpului = diferența dintre timpul solar mijlociu și timpul solar adevărat, care apare datorită faptului că mișcarea Soarelui pe bolta cerească nu este uniformă. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. équation, lat. aequatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuație
ECUÁȚIE, ecuații, s. f. Relație matematică între mai multe mărimi cunoscute și necunoscute, valabilă numai pentru anumite valori ale mărimilor necunoscute. ◊ Ecuație chimică = reprezentare simbolică a reacțiilor chimice cu ajutorul formulelor și simbolurilor chimice. ♦ Fig. Problemă dificilă, greu de rezolvat. ♦ (Astron.) Ecuația timpului = diferența dintre timpul solar mijlociu și timpul solar adevărat, care apare datorită faptului că mișcarea Soarelui pe bolta cerească nu este uniformă. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. équation, lat. aequatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecumenic
ECUMÉNIC, -Ă, ecumenici, -ce, adj. Învestit cu autoritate extinsă asupra întregii Biserici creștine. – Din fr. oecuménique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecumenism
ECUMENÍSM s. n. Mișcare de refacere a unității universale a Bisericilor creștine, cu respectarea autonomiei lor, pe calea acordurilor și a dialogului teologic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecuson
ECUSÓN, ecusoane, s. n. 1. Ornament sculptat, pictat etc., de obicei în formă de scut, pe care sunt înfățișate inscripții, elemente heraldice etc. 2. Plăcuță de metal, de plastic etc., având imprimate unele date despre persoana care o poartă, ca legitimație, la locul de muncă, la conferințe, congrese etc. – Din fr. écusson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecvestru
ECVÉSTRU, -Ă, ecveștri, -stre, adj. De călăreț, călare; (despre opere plastice) care reprezintă o persoană călare. – Din fr. équestre, lat. equestris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecvideu
ECVIDÉU, ecvidee, s. n. (La pl.) Grup de mamifere imparicopitate erbivore, cu o singură copită și fără veziculă biliară; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. – Din fr. équidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecvinism
ECVINÍSM s. n. v. echinism.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ecvisetacee
ECVISETACÉE, ecvisetacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee criptogame vasculare cu un singur gen în flora actuală (coada-calului), cu frunze mici, solzoase, concrescute într-o teacă în jurul nodurilor, și care se înmulțesc prin spori (Equisetum); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. équisétacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ecvisetacee
ECVISETACÉE s. f. pl. v. ecvizetacee.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eczematos
ECZEMATÓS, -OÁSĂ, eczematoși, -oase, adj., s. m. și f. (Bolnav) de eczemă. – Din fr. eczémateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eczemă
ECZÉMĂ, eczeme, s. f. Boală de piele, acută sau cronică, de natură infecțioasă sau alergică, caracterizată prin erupții, abcese, leziuni umede sau uscate (însoțite de mâncărimi intense). – Din fr. eczéma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edafic
EDÁFIC, -Ă, edafici, -ce, adj. Care se referă la sol. – Din fr. édaphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edafon
EDAFÓN s. n. Totalitatea organismelor vegetale și animale care trăiesc în sol, legate de anumite condiții specifice de viață. – Din germ. Edaphon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edam
EDÁM s. n. Sortiment de brânză olandeză. – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edec
EDÉC, edecuri, s. n. 1. Odgon lung cu care se leagă de catarg sau de babalele din proră o ambarcațiune sau o navă pentru a fi remorcată de pe mal împotriva curentului unui curs de apă. ◊ Expr. A trage la edec = a remorca o ambarcațiune sau o navă de pe mal cu un odgon împotriva cursului apei. A fi la edecul cuiva = a depinde cu totul de cineva, a fi la remorca cuiva. 2. Lucru care se găsește de multă vreme într-o gospodărie; lucru necesar, p. ext., persoană (indispensabilă) care se găsește de multă vreme undeva. – Din tc. yedek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edecar
EDECÁR, edecari, s. m. Persoană care trage la edec (1). – Edec + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edecliu
EDECLÍU, edeclii, s. m. (Înv.) Slujitor (cu rang inferior) la Curtea domnească. – Din tc. yedecli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edelschwein
EDELSCHWEIN s. n. Rasă de porci crescută mai ales pentru carne. [Pr.: édelșvain] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edelvais
ÉDELVAIS s. m. (Bot.; rar) Floare-de-colț. [Scris și: edelweiss] – Din germ. Edelweiss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edem
EDÉM, edeme, s. n. (Med.) Acumulare excesivă de lichid seros în spațiile intercelulare ale organelor și țesuturilor. ◊ Edem pulmonar = afecțiune cauzată de trecerea plasmei sangvine în alveolele pulmonare. – Din fr. oedème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eden
EDÉN s. n. (În Biblie) Rai, paradis. ♦ Fig. Loc foarte frumos, foarte plăcut, încântător. – Din fr. éden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edenic
EDÉNIC, -Ă, edenici, -ce, adj. De rai. ♦ Fig. Frumos, plăcut, încântător. – Din fr. édénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edenta
EDENTÁ, edentez, vb. I. Tranz. A rupe, a smulge dinții unei roți dințate, ai unei perii de sârmă etc. – Din fr. édenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edentat
EDENTÁT, -Ă, edentați, -te, adj., s. n. (Mamifer primitiv) fără dinți sau cu dinții slab diferențiați.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edentaţie
EDENTÁȚIE s. f. Lipsa unuia sau a mai multor dinți de pe arcadele dentare. – Cf. fr. édenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edentație
EDENTÁȚIE s. f. Lipsa unuia sau a mai multor dinți de pe arcadele dentare. – Cf. fr. édenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edict
EDÍCT, edicte, s. n. 1. (În Roma antică) Act prin care un magistrat făcea cunoscute normele de drept și formele juridice aplicate în timpul magistraturii sale. 2. (În Antichitate și în Evul Mediu) Decret imperativ cu caracter normativ promulgat de un monarh sau de o autoritate laică sau bisericească superioară cu privire la o anumită problemă. – Din lat. edictum, germ. Edikt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edictal
EDICTÁL, -Ă, edictali, -e, adj. (Rar) Privitor la un edict. – Din fr. édictal, lat. edictalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edicul
EDÍCUL, edicule, s. n. 1. Construcție mică ridicată într-un loc public. ♦ Construcție sau învelitoare de protecție care ferește de intemperii o lucrare de artă. 2. Tabernacul într-un templu roman. ♦ Nișă într-o încăpere funerară, pentru portretele morților sau pentru urne. – Din fr. édicule, lat. aediculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edifica
EDIFICÁ, edífic, vb. I. 1. Tranz. (Adesea fig.) A zidi, a ridica, a clădi (construcții monumentale). 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) lămuri, a (se) clarifica. – Din fr. édifier, lat. aedifîcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edificare
EDIFICÁRE, edificări, s. f. Acțiunea de a (se) edifica și rezultatul ei. – V. edifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edificator
EDIFICATÓR, -OÁRE, edificatori, -oare, adj. Care edifică (2), care lămurește în mod convingător. – Din fr. édificateur, lat. aedificator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edificiu
EDIFÍCIU, edificii, s. n. Clădire publică mare, construcție impunătoare (adăpostind o instituție). – Din fr. édifice, lat. aedificium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edil
EDÍL, edili, s. m. 1. (În Antichitatea romană) Magistrat care supraveghea edificiile și instalațiile publice, care se ocupa de aprovizionare, de organizarea jocurilor etc. 2. (Adesea fig.) Persoană care face parte din conducerea administrativă a unui oraș; consilier municipal. – Din fr. édile, lat. aedilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edilitar
EDILITÁR, -Ă, edilitari, -e, adj. Privitor la administrația sau la lucrările de interes public ale unui oraș. – Din fr. édilitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edilitate
EDILITÁTE s. f. 1. Îngrijire a edificiilor și a lucrărilor de interes public ale unui oraș; înzestrare a unui oraș cu astfel de edificii și de lucrări. 2. Disciplină care se ocupă cu studiul, executarea și exploatarea lucrărilor de interes public, destinate să asigure un mediu salubru și un anumit grad de confort într-o localitate. – Din fr. édilité, lat. aedilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edip
Edip = Oedipus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

edita
EDITÁ, editez, vb. I. Tranz. 1. A efectua operațiile de tipărire și de difuzare a unei cărți sau a unei publicații. 2. A stabili, pe baza unei cercetări amănunțite, un text în vederea publicării lui (cu adnotații critice și explicative); a îngriji apariția unei opere. – Din fr. éditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

editare
EDITÁRE, editări, s. f. Faptul de a edita. – V. edita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

editor
EDITÓR, -OÁRE, editori, -oare, s. m. și f. Persoană (fizică sau juridică) având sarcina de a edita o carte, o revistă etc. – Din fr. éditeur, lat. editor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

editorial
EDITORIÁL, -Ă, editoriali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține editurii sau editării, privitor la edituri sau la editare. 2. S. n., adj. (Articol de ziar, de revistă etc., de obicei nesemnat) care exprimă părerea conducerii redacției într-o problemă actuală importantă. [Pr.: -ri-al] – Din fr. éditorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

editorialist
EDITORIALÍST, -Ă, editorialiști, -ste, s. m. și f. Persoană care scrie editoriale (într-un ziar, într-o revistă etc.) – Din fr. éditorialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

editură
EDITÚRĂ, edituri, s. f. Instituție cu personalitate juridică, specializată în valorificarea dreptului de autor, care editează cărți, publicații periodice etc. – Edita + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ediţie
EDÍȚIE, ediții, s. f. 1. Totalitatea exemplarelor unei opere tipărite, dintr-unul sau mai multe tiraje, pentru care s-a folosit același zaț tipografic. ◊ Ediție specială = tiraj suplimentar al unui ziar publicat în afara periodicității obișnuite, cu prilejul unui eveniment important, al unei sărbători etc. Ediție critică = ediție a unui text (vechi, clasic etc.) stabilit prin compararea variantelor și însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar. Ediție definitivă = ediție al cărei text a fost văzut de autor și considerat ca definitiv. 2. Versiune. 3. Competiție sportivă care are loc periodic. [Var.: edițiúne s. f.] – Din fr. édition, lat. editio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ediție
EDÍȚIE, ediții, s. f. 1. Totalitatea exemplarelor unei opere tipărite, dintr-unul sau mai multe tiraje, pentru care s-a folosit același zaț tipografic. ◊ Ediție specială = tiraj suplimentar al unui ziar publicat în afara periodicității obișnuite, cu prilejul unui eveniment important, al unei sărbători etc. Ediție critică = ediție a unui text (vechi, clasic etc.) stabilit prin compararea variantelor și însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar. Ediție definitivă = ediție al cărei text a fost văzut de autor și considerat ca definitiv. 2. Versiune. 3. Competiție sportivă care are loc periodic. [Var.: edițiúne s. f.] – Din fr. édition, lat. editio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ediţiune
EDIȚIÚNE s. f. v. ediție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edițiune
EDIȚIÚNE s. f. v. ediție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edoni
Edoni (sau Edones), locuitori din Thracia, care aveau pentru zeul Dionysus un cult orgiastic.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

edonides
Edonides, denumire purtată de preotesele lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

edoniene
Edoniene = Edonides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

educa
EDUCÁ, edúc, vb. I. Tranz. A forma pe cineva prin educație; a influența în mod intenționat, sistematic și organizat dezvoltarea intelectuală, morală și fizică a copiilor și tineretului sau, p. ext., a oamenilor, a societății etc. – Din fr. éduquer, lat. educare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educabil
EDUCÁBIL, -Ă, educabili, -e, adj. Care poate fi educat, receptiv la educație. – Din fr. éducable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educabilitate
EDUCABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi educabil. – Educabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educare
EDUCÁRE s. f. Acțiunea de a educa și rezultatul ei; cultivare, instruire. – V. educa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educat
EDUCÁT, -Ă, educați, -te, adj. Care a primit educație; manierat, politicos, civilizat. – V. educa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educativ
EDUCATÍV, -Ă, educativi, -e, adj. Care aparține educației, privitor la educație, care contribuie la educația cuiva. – Din fr. éducatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educator
EDUCATÓR, -OÁRE, educatori, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care educă copiii, tineretul (în școli); profesor, învățător. 2. S. f. Persoană cu o pregătire specială care se ocupă de educația copiilor preșcolari (în cămine și în grădinițe). – Din fr. éducateur, lat. educator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educaţie
EDUCÁȚIE s. f. 1. Fenomen social fundamental de transmitere a experienței de viață a generațiilor adulte și a culturii către generațiile de copii și tineri, abilitării pentru integrarea lor în societate. 2. Cunoașterea bunelor maniere și comportarea în societate conform acestora. ◊ Loc. vb. A face educație cuiva = a educa pe cineva. ◊ Educație fizică = ansamblu de exerciții corporale, practicate în școli și universități, destinat întreținerii calităților fizice ale organismului. [Var.: (înv.) educațiúne s. f.] – Din fr. éducation, lat. educatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educație
EDUCÁȚIE s. f. 1. Fenomen social fundamental de transmitere a experienței de viață a generațiilor adulte și a culturii către generațiile de copii și tineri, abilitării pentru integrarea lor în societate. 2. Cunoașterea bunelor maniere și comportarea în societate conform acestora. ◊ Loc. vb. A face educație cuiva = a educa pe cineva. ◊ Educație fizică = ansamblu de exerciții corporale, practicate în școli și universități, destinat întreținerii calităților fizice ale organismului. [Var.: (înv.) educațiúne s. f.] – Din fr. éducation, lat. educatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educaţional
EDUCAȚIONÁL, -Ă, educaționali, -e, adj. Care aparține educației, învățământului, care contribuie la educația cuiva; educativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. educational, fr. éducationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educațional
EDUCAȚIONÁL, -Ă, educaționali, -e, adj. Care aparține educației, învățământului, care contribuie la educația cuiva; educativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. educational, fr. éducationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educaţiune
EDUCAȚIÚNE s. f. v. educație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

educațiune
EDUCAȚIÚNE s. f. v. educație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edulcora
EDULCORÁ, edulcorez, vb. I. Tranz. (Livr.) A atenua; a îndulci. – Din fr. édulcorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edulcorant
EDULCORÁNT, -Ă, edulcoranți, -te, adj., s. n. (Livr.) 1. Adj. Care atenuează, care îndulcește. 2. S. n. Substanță care se adaugă unui medicament pentru a-l îndulci. – Din fr. édulcorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

edulcorat
EDULCORÁT, -Ă, edulcorați, -te, adj. (Livr.) Atenuat, îndulcit. – V. edulcora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eeg
EEG, EEG-uri, s. n. 1. Electroencefalograf. 2. Electroencefalogramă. [Pr.: eeghé] – Din engl. EEG.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eetion
Eetion, rege al cetății Thebae și tatăl Andromachăi. A fost ucis de către Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

efeb
EFÉB, efebi, s. m. (În Grecia antică) Adolescent care își făcea educația într-o efebie. ♦ Tânăr ajuns la pubertate; adolescent. ♦ (Azi) Tânăr de o deosebită frumusețe. – Din fr. éphèbe, lat. ephebus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efebie
EFEBÍE, efebii, s. f. (În Grecia antică) Școala în care se făcea educația militară și cetățenească a tineretului. – Din fr. éphébie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efect
EFÉCT, efecte, s. n. 1. Fenomen care rezultă în mod necesar dintr-o anumită cauză, fiind într-o legătură indestructibilă cu aceasta; rezultat, urmare, consecință. ◊ Expr. A-și face efectul = a da un anumit rezultat, a avea consecința scontată. 2. Impresie produsă de cineva sau de ceva asupra cuiva. ◊ Loc. adj. De efect = care atrage atenția, care produce o impresie puternică. ◊ Loc. vb. A face efect = a impresiona. ◊ (În sintagma) Efect sonor = efect produs prin mijloace electroacustice sau electronice sugerând ascultătorului senzația unui sunet real sau oferindu-i sonorități inedite. 3. (Concr.; la pl.) Bunuri mobile. ♦ Îmbrăcăminte militară, echipament. 4. (La pl.) Valori negociabile (emise de stat), hârtii de valoare. Efecte de comerț. Efecte publice. – Din lat. effectus (cu unele sensuri după fr. effet).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efectiv
EFECTÍV, -Ă, efectivi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea adverbial) Real^2, adevărat. 2. S. n. Numărul de persoane care fac parte dintr-o colectivitate, mai ales dintr-o unitate sau formație militară. – Din fr. effectif, lat. effectivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efector
EFECTÓR, efectori, s. m. (Biol.; adesea adjectival) 1. Organ care acționează sub comanda sistemului nervos central la stimuli externi sau interni primiți de organele receptoare. 2. Substanță care modifică activitatea unor enzime. – Din fr. effecteur, lat. effector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efectua
EFECTUÁ, efectuez, vb. I. Tranz. A face, a realiza, a înfăptui; a îndeplini, a executa. [Pr.: -tu-a] – Din fr. effectuer, lat. effectuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efectuare
EFECTUÁRE, efectuări, s. f. Acțiunea de a efectua și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. efectua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efectuat
EFECTUÁT, -Ă, efectuați, -te, adj. Care este realizat, înfăptuit, îndeplinit, executat. [Pr.: -tu-at] – V. efectua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efedrină
EFEDRÍNĂ s. f. Alcaloid solubil în alcool, în eter și în cloroform, ai cărui derivați, solubili în apă, se folosesc în special în tratamentul bolilor căilor respiratorii. – Din fr. éphédrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efemer
EFEMÉR, -Ă, efemeri, -e, adj., s. f. 1. Adj. De scurtă durată; trecător, vremelnic. 2. S. f. (La pl.) Ordin de insecte cu corpul subțire și moale, terminat cu trei filamente lungi, cu două perechi de aripi transparente, care trăiesc ca adult câteva zile sau ore, iar ca larvă (acvatică) 2-3 ani; efemeride (Ephemera); (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. éphémère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efemeridă
EFEMERÍDĂ, efemeride, s. f. 1. Efemeră (2). 2. (La pl.) Note (de ziar sau de calendar) care arată evenimentele petrecute la aceeași dată în ani diferiți. 3. (La pl.) Lucrare, sub formă de tabele, alcătuită de un observator astronomic care anticipează fenomenele cerești ce se vor desfășura în anul următor. 4. Fig. (La pl.) Lucruri, gânduri etc. trecătoare; știri cotidiene de mică importanță. – Din fr. éphéméride, lat. ephemeris, -idis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efemeriza
EFEMERIZÁ, efemerizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A face să devină sau a deveni efemer. – Efemer + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efemerizare
EFEMERIZÁRE, efemerizări, s. f. (Livr.) Faptul de a (se) efemeriza. – V. efemeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efemina
EFEMINÁ, efeminez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Rar) A (se) moleși, a (se) înmuia. 2. A face să capete sau a căpăta aspect sau caracter feminin. – Din fr. efféminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efeminat
EFEMINÁT, -Ă, efeminați, -te, adj. Cu aspect sau caracter feminin, delicat; p. ext. molatic, moleșit. ♦ Iubitor de plăceri. – Din fr. efféminé, lat. effeminatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efeminaţie
EFEMINÁȚIE s. f. (Rar) Caracterul celui efeminat; moliciune, slăbiciune. – Din fr. effémination, lat. effeminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efeminație
EFEMINÁȚIE s. f. (Rar) Caracterul celui efeminat; moliciune, slăbiciune. – Din fr. effémination, lat. effeminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efendi
EFÉNDI s. m. (Înv.) Titlu onorific dat în Turcia învățaților, funcționarilor; persoană care avea acest titlu. – Din tc. efendi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eferent
EFERÉNT, -Ă, eferenți, -te, adj. Care duce (în afară). ◊ Fibre nervoase eferente = fibre nervoase prin care excitația trece de la centrii nervoși spre zonele periferice ale corpului. – Din fr. efférent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efervescent
EFERVESCÉNT, -Ă, efervescenți, -te, adj. (Despre lichide) Care dezvoltă cu putere gaze în cursul unei reacții chimice. ♦ Fig. Agitat, frământat; clocotitor. – Din fr. effervescent, lat. effervescens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efervescenţă
EFERVESCÉNȚĂ, efervescențe, s. f. Degajare activă și zgomotoasă a unui gaz într-o masă lichidă, datorită unei reacții chimice sau fizice. ♦ Fig. Agitație, frământare, fierbere. – Din fr. effervescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efervescență
EFERVESCÉNȚĂ, efervescențe, s. f. Degajare activă și zgomotoasă a unui gaz într-o masă lichidă, datorită unei reacții chimice sau fizice. ♦ Fig. Agitație, frământare, fierbere. – Din fr. effervescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efet
EFÉT, efeți, s. m. (De obicei la pl.) Judecător care făcea parte dintr-un tribunal penal din Atena antică. – Din fr. éphète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efetonină
EFETONÍNĂ s. f. Efedrină sintetică, cu aceleași utilizări ca și cea naturală. – Din fr. éphétonine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efialte
Efialte = Ephialtes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eficace
EFICÁCE adj. invar. Care produce efectul scontat, care dă un rezultat pozitiv; eficient. – Din fr. efficace, lat. efficax, -acis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficacitate
EFICACITÁTE s. f. Calitatea de a produce efectul (pozitiv) așteptat; eficiență. – Din fr. efficacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficient
EFICIÉNT, -Ă, eficienți, -te, adj. Eficace. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. efficient, lat. efficiens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficientiza
EFICIENTIZÁ, eficientizez, vb. I. Tranz. A face să fie eficient. [Pr.: -ci-en-] – Eficient + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficientizare
EFICIENTIZÁRE, eficientizări, s. f. Acțiunea de a eficientiza și rezultatul ei. [Pr.: -ci-en-] – V. eficientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficienţă
EFICIÉNȚĂ, eficiențe, s. f. Eficacitate. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. efficience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eficiență
EFICIÉNȚĂ, eficiențe, s. f. Eficacitate. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. efficience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efigial
EFIGIÁL, -Ă, efigiali, -e, adj. Care aparține unei efigii; de efigie. [Pr.: -gi-al] – Din fr. effigial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efigie
EFÍGIE, efigii, s. f. Reprezentare în relief pe monede, medalii etc. a chipului unui personaj important. ♦ Imaginea, portretul pictat, desenat, incizat etc. al unei persoane. – Din fr. effigie, lat. effigies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efila
EFILÁ, efilez, vb. I. Tranz. și refl. (Tehn.) A (se) subția. – Din fr. effiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eflora
EFLORÁ, eflorez, vb. I. Tranz. A studia superficial; a frunzări o carte. – Din fr. effleurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eflorescent
EFLORESCÉNT, -Ă, eflorescenți, -te, adj. 1. (Bot.) Care înflorește, care se află în eflorescență (1); fig. înfloritor, bogat în aspecte sau detalii. 2. (Chim.; despre săruri) Care prezintă eflorescență (2). – Din fr. efflorescent, lat. efflorescens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eflorescenţă
EFLORESCÉNȚĂ, eflorescențe, s. f. 1. Începutul înfloririi unei plante; fig. înflorire, dezvoltare sub aspecte bogate. 2. Proprietate a unor săruri cristaline de a se transforma în pulbere, prin pierderea apei de cristalizare; (concr.) sare cu aspect de pulbere rezultată în acest fel. ♦ Depozit de săruri care apare la suprafața unor roci. ♦ Pată sau depozit cristalin de săruri alcalino-pământoase care apare pe suprafața exterioară a construcțiilor de beton sau de zidărie. 3. (Med.) Erupție ușoară pe piele; (pop.) spuzeală. – Din fr. efflorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eflorescență
EFLORESCÉNȚĂ, eflorescențe, s. f. 1. Începutul înfloririi unei plante; fig. înflorire, dezvoltare sub aspecte bogate. 2. Proprietate a unor săruri cristaline de a se transforma în pulbere, prin pierderea apei de cristalizare; (concr.) sare cu aspect de pulbere rezultată în acest fel. ♦ Depozit de săruri care apare la suprafața unor roci. ♦ Pată sau depozit cristalin de săruri alcalino-pământoase care apare pe suprafața exterioară a construcțiilor de beton sau de zidărie. 3. (Med.) Erupție ușoară pe piele; (pop.) spuzeală. – Din fr. efflorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efluent
EFLUÉNT, -Ă, efluenți, -te, adj. (Tehn.; despre lichide) Care iese dintr-o instalație. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. effluent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efluviu
EFLÚVIU, efluvii, s. n. 1. Emanație a unor corpuri, perceptibilă cu ajutorul mirosului. ♦ Fig. Curent, flux, fluid. 2. Descărcare electrică autonomă, de slabă luminozitate, neînsoțită de zgomot sau căldură, între electrozii aflați la o tensiune înaltă. 3. Defect sub forma unor linii subțiri în evantai care apare la developare pe o peliculă cinematografică. – Din fr. effluve, lat. effluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eflux
EFLÚX, efluxuri, s. n. Scurgere dintr-o masă de fluid care se găsește în stare de repaus sau în mișcare. – După it. efflusso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efor
ÉFOR, efori, s. m. 1. Membru în consiliul de conducere al unei eforii; epitrop. 2. Nume dat în Sparta antică fiecăruia dintre cei cinci magistrați cu largi și importante atribuții în politica internă și externă a statului. – Din ngr. éforos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eforat
EFORÁT s. n. Colegiu din Sparta antică alcătuit din cinci efori (2); funcție sau instituție reprezentată de acest colegiu. – Din fr. éphorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eforie
EFORÍE, eforii, s. f. Nume dat unor instituții administrative de utilitate publică sau social-culturală din trecut; consiliul de conducere al acestor instituții; sediul acestor consilii; epitropie. – Din ngr. eforía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efort
EFÓRT, eforturi, s. n. 1. Mobilizare a forțelor fizice sau psihice ale organismului în vederea realizării unui randament superior celui obișnuit sau pentru a învinge o dificultate; strădanie, străduință. 2. (Fiz.) Rezultantă a forțelor interioare dintr-o secțiune a unui corp deformabil, cauzată de solicitări exterioare, de căldură etc. – Din fr. effort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efractor
EFRACTÓR, -OÁRE, efractori, -oare, s. m. și f. Persoană care a comis o efracție. – Din fr. effracteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efracţie
EFRÁCȚIE, efracții, s. f. Spargere a zidurilor, forțare a încuietorilor sau a oricărui dispozitiv de închidere, pentru săvârșirea unei infracțiuni. [Var.: efracțiúne s. f.] – Din fr. effraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efracție
EFRÁCȚIE, efracții, s. f. Spargere a zidurilor, forțare a încuietorilor sau a oricărui dispozitiv de închidere, pentru săvârșirea unei infracțiuni. [Var.: efracțiúne s. f.] – Din fr. effraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efracţiune
EFRACȚIÚNE s. f. v. efracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efracțiune
EFRACȚIÚNE s. f. v. efracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efuziometru
EFUZIOMÉTRU, efuziometre, s. n. Dispozitiv pentru determinarea densității gazelor, bazat pe fenomenul efuziunii (2). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. effusiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efuziune
EFUZIÚNE, efuziuni, s. f. 1. Manifestare, exteriorizare puternică a unor sentimente pozitive. 2. Difuziune a unui gaz printr-un înveliș poros. 3. Proces vulcanic de revărsare a magmei sub formă de lavă la suprafața pământului și de formare a unor produse vulcanice. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. effusion, lat. effusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efuziv
EFUZÍV, -Ă, efuzivi, -e, adj. Vulcanic. – Din fr. effusif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

efuzor
EFUZÓR, efuzoare, s. n. Tub cu secțiune crescătoare, utilizat pentru accelerarea scurgerii unui gaz. – Din efuziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egal
EGÁL, -Ă, egali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial și substantivat) Care este la fel cu altul într-o anumită privință; (despre cetățeni, națiuni etc.) care au aceleași drepturi și aceleași îndatoriri. ◊ Fără egal = excepțional, neasemuit, neîntrecut. ◊ Expr. A trata (pe cineva sau ceva) de la egal la egal = a se comporta într-o împrejurare dată ca fiind în aceeași situație, pe aceeași treaptă cu partenerul său; a duce tratative cu cineva în condiții de egalitate (2). (Sport) A fi egal = a avea același număr de puncte. 2. (Mat.) Care are aceeași valoare în aceeași unitate de măsură. ◊ Semn egal (și substantivat, n.) = semn grafic format din două liniuțe paralele așezate orizontal între două expresii, care exprimă o egalitate. ♦ (Despre figuri geometrice) Care coincide, prin suprapunere, cu o altă figură. 3. (Despre obiecte, fenomene sau ființe, comparate cu ele însele sub diverse aspecte, stări) Neschimbat, statornic; uniform, invariabil; monoton. ◊ Expr. (Adverbial) A-i fi (cuiva) egal = a-i conveni în aceeași măsură și o alternativă și cealaltă; a-i fi indiferent. – Din fr. égal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egala
EGALÁ, egalez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A face să fie sau a fi la fel cu altul într-o anumită privință; a face să devină sau a deveni egal. ♦ Tranz. (Sport) A obține același număr de puncte cu altcineva. – Din fr. égaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalabil
EGALÁBIL, -Ă, egalabili, -e, adj. Care poate fi egalat. – Din fr. égalable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalare
EGALÁRE, egalări, s. f. Acțiunea de a (se) egala. – V. egala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalat
EGALÁT, -Ă, egalați, -te, adj. Făcut sau devenit egal; nivelat; uniformizat. – V. egala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalitar
EGALITÁR, -Ă, egalitari, -e, adj. Care are ca scop egalitatea civilă, politică și socială; privitor la egalitatea civilă, politică și socială; bazat pe egalitate civilă, politică și socială. – Din fr. égalitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalitarism
EGALITARÍSM s. n. Concepție socială care preconizează nivelarea, egalizarea consumului individual și a modului de trai al membrilor societății. – Din fr. égalitarisme, rus. egalitarizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalitarist
EGALITARÍST, -Ă, egalitariști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține egalitarismului, privitor la egalitarism, care susține egalitarismul. 2. S. m. și f. Adept al egalitarismului. – Din fr. égalitariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalitate
EGALITÁTE, egalități, s. f. 1. Faptul de a fi egal; stare a două sau a mai multor lucruri egale între ele. ♦ Uniformitate, uniformizare. ♦ (Sport) Situație în care mai mulți participanți realizează același număr de puncte în cadrul aceluiași concurs. 2. Principiu potrivit căruia tuturor oamenilor și tuturor statelor sau națiunilor li se recunosc aceleași drepturi și li se impun aceleași îndatoriri, prevăzute de regula de drept; situație în care oamenii se bucură de aceleași drepturi și au aceleași îndatoriri. 3. (Mat.) Relație între două sau mai multe cantități, elemente, termeni etc. egali; expresie a acestei relații, scrisă cu ajutorul semnului egal. – Din fr. égalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egaliza
EGALIZÁ, egalizez, vb. I. Tranz. A face ca două sau mai multe lucruri, situații etc. să fie egale între ele în anumite privințe. ♦ Fig. A pune pe același plan, a face să dispară diferențele; a nivela. – Din fr. égaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalizare
EGALIZÁRE, egalizări, s. f. Acțiunea de a egaliza și rezultatul ei. – V. egaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalizator
EGALIZATÓR, -OÁRE, egalizatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care egalizează, care produce sau determină egalizarea. 2. S. n. Produs chimic care se adaugă în băile de vopsire pentru dispersarea, mărirea vitezei de pătrundere și fixarea colorantului. 3. S. n. Dispozitiv care reglează presiunea într-o conductă. – Din fr. égalisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egalizor
EGALIZÓR, egalizoare, s. n. (Tehn.) Corector al caracteristicii de frecvență a unui sistem electroacustic. – Din fr. égaliseur, engl. equalizer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egeean
EGEEÁN, -Ă, egeeni, -e, adj. Care se referă la popoarele din zona Mării Egee. [Pr.: -ge-ean] – Din fr. égéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egeon
Egeon = Aegaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

egeria
Egeria = Aegeria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

egeu
Egeu = Aegeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eghilet
EGHILÉT, eghileți, s. m. Șnur cu capetele îmbrăcate în metal, care împodobește uniforma unor militari. – Din fr. aiguillette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egialeu
Egialeu = Aegialeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

egidă
EGÍDĂ, egide, s. f. Ocrotire, sprijin, protecție; îndrumare, îngrijire. ◊ (În loc. prep.) Sub egida... = sub auspiciile... – Din fr. égide, lat. aegis, -idis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egipt
Egipt = Aegyptus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

egiptean
EGIPTEÁN, -Ă, egipteni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din națiunea formată pe teritoriul Republicii Arabe Egipt. 2. Adj. Care aparține Egiptului sau egiptenilor (1), privitor la Egipt ori la egipteni. ♦ (Substantivat, f.) Limba egipteană. 3. S. m. și f. (La pl.) Vechii locuitori ai văii și deltei Nilului, care au creat în Antichitate unul dintre principalele state ale Orientului; (și la sg.) persoană care aparținea acestor vechi populații. – Egipt (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egipteancă
EGIPTEÁNCĂ, egiptence, s. f. Femeie care aparține populației Republicii Arabe Egipt. – Egiptean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egiptolog
EGIPTOLÓG, egiptologi, s. m. Specialist în egiptologie. – Din fr. égyptologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egiptologie
EGIPTOLOGÍE s. f. Ramură a orientalisticii care se ocupă cu studiul limbii, istoriei și culturii Egiptului antic. – Din fr. égyptologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egipţiană
EGIPȚIÁNĂ, egipțiene, s. f. (Mai ales la pl.) Caracter de literă tipografică caracterizată prin grosimea uniformă a tuturor trăsăturilor, prin construcție aproape geometrică și tălpile picioarelor dreptunghiulare. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. égyptienne, germ. Egyptienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egipțiană
EGIPȚIÁNĂ, egipțiene, s. f. (Mai ales la pl.) Caracter de literă tipografică caracterizată prin grosimea uniformă a tuturor trăsăturilor, prin construcție aproape geometrică și tălpile picioarelor dreptunghiulare. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. égyptienne, germ. Egyptienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egist
Egist = Aegisthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eglindisi
EGLINDISÍ, eglindisesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se distra, a petrece, a se amuza. – Din ngr. eglendízo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eglogă
EGLÓGĂ, egloge, s. f. Mic poem pastoral asemănător idilei; bucolică. – Din fr. églogue, lat. ecloga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egocentric
EGOCÉNTRIC, -Ă, egocentrici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care privește totul prin prisma intereselor și a sentimentelor personale, care se consideră centrul universului; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează o asemenea atitudine. – Din fr. égocentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egocentrism
EGOCENTRÍSM s. n. Atitudine a celui care privește totul prin prisma intereselor și a sentimentelor personale; tendință de a face din sine „centrul universului”; egotism. – Din fr. égocentrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egoism
EGOÍSM s. n. Atitudine de exagerată preocupare pentru interesele personale și de nesocotire a intereselor altora. – Din fr. égoïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egoist
EGOÍST, -Ă, egoiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de egoism; determinat de egoism, care denotă egoism. – Din fr. égoïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egolatrie
EGOLATRÍE s. f. Manie de a se preocupa exagerat de propria persoană; supraestimare a valorii personale; egotism. – Cf. lat. e g o (după idolatrie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egolatru
EGOLÁTRU, -Ă, egolatri, -e, adj. Stăpânit de egolatrie. – Cf. lat. ego (după idolatru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egotism
EGOTÍSM s. n. Atitudine individualistă care provine din acordarea unei importanțe exagerate propriei persoane. – Din fr. égotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egotist
EGOTÍST, -Ă, egotiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de egotism; determinat de egotism. – Din fr. égotiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egrena
EGRENÁ, egrenez, vb. I. Tranz. A separa cu ajutorul unor mașini speciale semințele de fibrele de bumbac pentru a obține puful de bumbac. – Din fr. égrener.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egrenare
EGRENÁRE, egrenări, s. f. Acțiunea de a egrena și rezultatul ei. – V. egrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egrenat
EGRENÁT s. n. Faptul de a egrena. – V. egrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egretă
EGRÉTĂ, egrete, s. f. 1. Gen de păsări migratoare de baltă, de culoare albă, cu spatele împodobit cu un mănunchi de pene ornamentale lungi; erodiu, stârc alb (Egretta); pasăre care face parte din acest gen. 2. Mănunchi de pene de egretă (1) sau de fire albe, folosit ca podoabă la pălării, la chipie militare, la turbane etc. 3. Aglomerare de perișori la extremitatea superioară a fructelor. 4. (Fiz.; în sintagma) Descărcare în egretă = descărcare electrică produsă sub forma unei succesiuni rapide de scântei luminoase între electrozi aflați la o tensiune înaltă. – Din fr. aigrette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egumen
EGÚMEN, -Ă, egumeni, -e, s. m. și f. Stareț. – Din ngr. igúmenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egumeni
EGUMENÍ, egumenesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A conduce o mănăstire; a stăreți. – Din egumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egumenie
EGUMENÍE s. f. Funcția de egumen; timpul cât cineva îndeplinește această funcție; stăreție. – Egumen + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egutare
EGUTÁRE s. f. Îndepărtare a apei din cărbuni și din minereuri, în silozuri sau în grămezi expuse la aer. – După fr. égouttage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

egutor
EGUTÓR, egutoare, s. n. Cilindru gol în interior, cu o manta de sită de metal, care presează banda de material pe sita plană a cutiilor aspiratoare la mașinile de fabricat hârtie, pentru a o stoarce de apă și pentru a o netezi. – Din fr. égouttoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eh
EH interj. Exclamație care exprimă diverse sentimente: dispreț, resemnare, dezamăgire, necaz etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ehe
EHÉ interj. v. ehei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ehehei
EHEHÉI interj. v. ehei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ehei
EHÉI interj. Exclamație care exprimă diverse sentimente: admirație, bucurie, regret, nostalgie; exclamație care însoțește evocarea unor amintiri, constatarea unor fapte etc. [Var.: ehé, ehehéi, hehéi interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ehem
Ehem = Echemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ehidna
Ehidna = Echidna.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ehion
Ehion = Echion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ehionidul
Ehionidul = Echionides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eho
Eho = Echo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ei
EI interj. Exclamație care: a) introduce, însoțește, întărește sau exprimă o întrebare; b) exprimă sau însoțește și întărește un îndemn, o mustrare, o poruncă; c) exprimă mirarea; d) arată trecerea de la o idee la alta. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eidetic
EIDÉTIC, -Ă, eidetici, -ce, adj. 1. Care ține de eidetism. 2. (Psih.) Care provine din imaginație. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eidetism
EIDETÍSM s. n. Anomalie întâlnită în special la copii, care constă în reprezentarea foarte vie a obiectelor văzute anterior, ca și cum acestea ar fi prezente. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eidofor
EIDOFÓR, eidofoare, s. n. Instalație pentru proiecția imaginilor de televiziune pe ecran cinematografic. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidophore, engl. eidofor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eidotea
Eidotea = Eidothea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eidothea
Eidothea (sau Idothea), una dintre fiicele lui Proteus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

einsteiniu
EINSTEINIU s. n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. [Pr.: aĭnștáinĭu] – Din fr. einsteinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejacula
EJACULÁ, ejaculez, vb. I. Tranz. A elimina sperma prin canalul uretral. – Din fr. éjaculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejaculare
EJACULÁRE, ejaculări, s. f. Acțiunea de a ejacula și rezultatul ei; ejaculație. – V. ejacula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejaculaţie
EJACULÁȚIE, ejaculații, s. f. Ejaculare; (concr.) lichid spermatic ejaculat. ♦ Zvârlirea afară a sporilor din sporange, frecventă la unele plante. – Din fr. éjaculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejaculație
EJACULÁȚIE, ejaculații, s. f. Ejaculare; (concr.) lichid spermatic ejaculat. ♦ Zvârlirea afară a sporilor din sporange, frecventă la unele plante. – Din fr. éjaculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejecta
EJECTÁ, ejectez, vb. I. Tranz. A da afară, a evacua cu putere (un fluid, un obiect etc.). – Din fr. éjecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejectabil
EJECTÁBIL, -Ă, ejectabili, -e, adj. Care poate fi catapultat. – Cf fr. éjectable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejector
EJECTÓR, ejectoare, s. n. 1. Aparat care servește la evacuarea unui fluid dintr-un rezervor. 2. Dispozitiv la armele de vânătoare basculante, care, la deschiderea acestora, extrage și aruncă din țeavă tubul cartușului. 3. Dispozitiv folosit la casetofoane pentru scoaterea casetei din locașul ei. – Din fr. éjecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejecţie
EJÉCȚIE, ejecții, s. f. Evacuare cu mare viteză, printr-un ajutaj, a unui curent de fluid folosit pentru propulsie. – Din fr. éjection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ejecție
EJÉCȚIE, ejecții, s. f. Evacuare cu mare viteză, printr-un ajutaj, a unui curent de fluid folosit pentru propulsie. – Din fr. éjection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ekg
EKG, EKG-uri, s. n. 1. Electrocardiograf. 2. Electrocardiogramă. [Pr.: ecaghé. – Var. ECG s. n.] – Din engl. EKG.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

el
EL, EA, ei, ele, pron. pers. 3. 1. (Ține locul persoanei despre care se vorbește) El merge. ♦ (Fam.; la sg.) Soț, bărbat; soție, nevastă. 2. (La genitiv, în formele lui, ei, lor, adesea precedat de „al, a, ai, ale”, cu valoare posesivă) Casa lui. ◊ Expr. Ai lui sau ai ei = persoane legate prin rudenie, interese comune, prietenie etc. de o anumită persoană. Ale lui sau ale ei = a) lucrurile personale ale cuiva; b) capriciile, toanele cuiva. Lasă-l în ale lui! 3. (La dativ, în formele lui, ei, îi, i, lor, le li, cu funcție de complement indirect sau de atribut) Prietenul îi iese înainte. ◊ (În forma i, cu valoare neutră) Dă-i cu bere, dă-i cu vin. 4. (În acuzativ, în formele îl, l, o, îi, i, le, cu funcție de complement direct) Cartea pe care o citesc. ◊ (Precedat de prepoziții, în formele el, ea, ei, ele) Pe el îl caut. ◊ (Precedat de prepoziții, în forma o, cu valoare neutră) Au mai pățit-o și alții. [Pr.: iel, ia, iei, iele] – Lat. illum, illa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elabora
ELABORÁ, elaborez, vb. I. Tranz. 1. A realiza, a da o formă definitivă unei idei, unei doctrine, unui text de lege etc.; a alcătui^1, a întocmi; p. ext. a redacta. 2. A efectua operațiile necesare pentru extragerea de metale din minereuri sau pentru obținerea unor aliaje în stare topită în vederea turnării lor. – Din fr. élaborer, lat. elaborare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elaborare
ELABORÁRE, elaborări, s. f. Acțiunea de a elabora și rezultatul ei; lucrare. – V. elabora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elagaj
ELAGÁJ, elagaje, s. n. Operație de îndepărtare a crăcilor din partea inferioară a tulpinii arborilor, aplicată în exploatările forestiere; elagare. – Din fr. élagage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elagare
ELAGÁRE, elagări, s. f. Elagaj. – Cf. fr. élagage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elamit
ELAMÍT, -Ă, elamiți, -te, s. m. și f. Persoană aparținând unei populații care a trăit în milen. III-I î. H. în Elam (provincie din sud-estul Iranului). ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de elamiți (1). – Din engl. Elamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elan
ELÁN^1, elani, s. m. Animal rumegător nordic din familia cervidelor, cu coarne mari, ramificate și lățite în formă de lopeți (Alces alces). – Din fr. élan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elan
ELÁN^2, elanuri, s. n. 1. Însuflețire creatoare; avânt, entuziasm. 2. (Sport) Complex de mișcări și de procedee executate, în vederea efectuării unei sărituri sau a unei aruncări. – Din fr. élan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elansa
ELANSÁ, elansez, vb. I. Refl. (Livr.) A se avânta, a se repezi. – Din fr. élancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elansare
ELANSÁRE, elansări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a se elansa și rezultatul ei; avântare, repezire; fig. avânt, năzuire către ceva. – V. elansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elansat
ELANSÁT, -Ă, elansați, -te, adj. (Livr.) Zvelt; avântat. – V. elansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elastic
ELÁSTIC, -Ă, elastici, -ce, adj., s. n. I. Adj. 1. (Despre unele obiecte) Care are proprietatea de a-și modifica forma și dimensiunile sub acțiunea unei forțe exterioare și de a reveni de la sine la forma și dimensiunile inițiale după încetarea acțiunii forțelor exterioare care l-au deformat. 2. (Despre ființe, mișcări ale lor etc.) Mlădios, suplu; fig. (despre oameni) care se poate adapta ușor împrejurărilor. II. S. n. Produs textil executat din fire de cauciuc îmbrăcate în fire textile și folosit la confecționarea unor obiecte de îmbrăcăminte; gumă, gumilastic. – Din fr. élastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elasticitate
ELASTICITÁTE s. f. Proprietatea de a fi elastic. – Din fr. élasticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elastină
ELASTÍNĂ s. f. Substanță organică albuminoasă care intră în compoziția fibrelor elastice ale tendoanelor, ale vaselor de sânge, ale pielii etc. – Din fr. élastine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elastomecanică
ELASTOMECÁNICĂ s. f. Parte a mecanicii corpurilor solide, deformabile, care se ocupă cu studiul eforturilor și deformațiilor în corpurile elastice sub acțiunea forțelor exterioare. – Din fr. élastomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elastomer
ELASTOMÉR, elastomeri, s. m. Polimer sintetic cu proprietăți plastice și elastice asemănătoare cu ale cauciucului natural. – Din fr. élastomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elaterid
ELATERÍD, elateride, s. n. (La pl.) Familie de coleoptere cu corp alungit și scorțos; (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. élatéride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elatus
Elatus, unul dintre lapiți, tatăl argonautului Polyphemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eldorado
ELDORÁDO s. n. Țară plină de bogății, încântătoare. – Din fr. Eldorado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleagnacee
ELEAGNACÉE, eleagnacee, s. f. (La pl.) Familie de arbori și de arbuști răspândiți în Europa și în Asia, cu solzișori bruni sau argintii pe părțile aeriene; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -le-ag-] – Din fr. éléagnacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleat
ELEÁT, -Ă, eleați, -te, s. m., adj. 1. S. m. Reprezentant al școlii filosofice grecești din Elea, întemeiată la începutul sec. V î. H. 2. Adj. Care se referă la reprezentanții școlii din Eleea sau la concepțiile lor. [Pr.: -le-at] – Din fr. éléate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleatic
ELEÁTIC, -Ă, eleatici, -ce, adj. Referitor la eleați, al eleaților. [Pr.: -le-a-] – Din fr. éléatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elebor
ELEBÓR, elebori, s. m. Plantă erbacee cu rizomul gros și ramificat, cu flori roșii aplecate în jos; spânz (Helleborus purpurescens). – Din fr. ellébore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electiv
ELECTÍV, -Ă, electivi, -e, adj. Bazat pe alegeri; care are scopul sau dreptul de a alege. – Din fr. électif, lat. electivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electivitate
ELECTIVITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este electiv. – Din fr. électivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elector
ELECTÓR, -OÁRE, electori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care are mandat din partea unui grup de oameni să aleagă prin vot pe cineva. ♦ (Înv.) Persoană care reușea să obțină un mare număr de voturi pentru partidul său. 2. S. m. (În Imperiul Romano-German) Principe sau arhiepiscop făcând parte din colegiul care alegea pe împărat. – Din fr. électeur, lat. elector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electoral
ELECTORÁL, -Ă, electorali, -e, adj. Privitor la alegeri, în vederea alegerilor. – Din fr. électoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electorat
ELECTORÁT, electorate, s. n. 1. Demnitate de elector (2). 2. Teritoriu supus autorității unui elector. 3. Totalitatea alegătorilor în cadrul unor alegeri. – Din fr. électorat, germ. Elektorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electra
Electra 1. Una dintre fiicele lui Oceanus și ale lui Tethys și mama lui Iris – mesagera zeilor – și a harpiilor. 2. Una dintre cele șapte pleiade, fiicele lui Atlas și ale Pleionei, denumite după tatăl lor și atlantide (v. și Atlantides). Din unirea ei cu Zeus s-au născut Fardanus, Iasion și – după o versiune – Harmonia. 3. Fiica lui Agamemnon (v. și Agamemnon) și a Clytaemnestrei. După uciderea lui Agamemnon, numai mila Clytaemnestrei o scapă pe Electra de mînia lui Aegisthus și de moarte. Aegisthus o zăvorăște însă pe Electra în palatul lui din Mycenae. Apoi, temîndu-se că va naște urmași care-i vor lua tronul, el o căsătorește cu sila cu un țăran. La întoarcerea lui Orestes (v. și Orestes), Electra își îndeamnă și-și ajută fratele să-i omoare, la rîndul lui, pe cei doi ucigași. Cînd Orestes e urmărit de erinii, ea e alături de el, înconjurîndu-l cu dragostea și grija ei de soră. Mai tîrziu, Orestes pleacă împreună cu prietenul său Pylades în Taurida. În lipsa lui, zvonindu-se că ar fi mort, Aletes, fiul lui Aegisthus, uzurpă tronul cetății Mycenae. Electra pleacă atunci la Delphi, unde îl întîlnește pe Orestes, se întorc împreună acasă și-l detronează pe Aletes. Electra se căsătorește apoi cu Pylades, prietenul fratelui ei, cu care are mai tîrziu un fiu, pe nume Strophius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

electret
ELECTRÉT, electreți, s. m. Material care prezintă polarizație electrică permanentă la temperatura ambiantă, fără a fi deformat. – Din fr. électret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electric
ELÉCTRIC, -Ă, electrici, -ce, adj. Care aparține electricității, privitor la electricitate, care produce sau are energie legată de prezența electricității. ◊ (Adverbial) Aparat care funcționează electric. ◊ Energie electrică = energie proprie câmpurilor electrice, cantitate de electricitate; (impr.) electricitate (1). Lumină electrică (și substantivat, f.) = sistem de iluminație în care sursele de lumină sunt alimentate cu energie electrică. – Din fr. électrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrician
ELECTRICIÁN, -Ă, electricieni, -e, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană calificată care lucrează sau repară instalații, mașini, aparate etc. electrice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. électricien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electricitate
ELECTRICITÁTE s. f. 1. Una dintre proprietățile fizice fundamentale ale materiei, care se manifestă prin ansamblul fenomenelor legate de apariția, de mișcarea și de interacțiunea corpurilor purtătoare de sarcină electrică. ♦ Totalitatea fenomenelor electrice. ◊ Electricitate atmosferică = ansamblul fenomenelor electrice din atmosferă (fulgere, trăsnete etc.). Electricitate animală = energie electrică produsă de țesuturile vii. ♦ Lumină electrică. 2. Ramură a fizicii care se ocupă cu studiul fenomenelor electrice. – Din fr. électricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrifica
ELECTRIFICÁ, electrífic, vb. I. Tranz. A introduce folosirea energiei electrice, lumina electrică; a efectua lucrări de electrificare. – Din fr. électrifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrificare
ELECTRIFICÁRE, electrificări, s. f. Acțiunea de a electrifica și rezultatul ei; ansamblu de lucrări efectuate pentru introducerea și extinderea folosirii energiei electrice în diferite scopuri în toate ramurile economiei naționale, în activitatea social-culturală și în consumul casnic, pe calea sporirii producției de energie electrică. – V. electrifica. Cf. fr. électrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrificat
ELECTRIFICÁT, -Ă, electrificați, -te, adj. Care a fost dotat cu energie electrică, în care s-a făcut electrificarea. – V. electrifica. Cf. fr. électrifié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrion
Electrion = Electryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

electriza
ELECTRIZÁ, electrizez, vb. I. Tranz. 1. A dezvolta, prin diverse procedee, electricitate în unele corpuri. 2. Fig. A produce asupra cuiva o impresie puternică și bruscă; a entuziasma, a înflăcăra, a anima. – Din fr. électriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrizabil
ELECTRIZÁBIL, -Ă, electrizabili, -e, adj. Care poate fi electrizat. – Din fr. électrisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrizant
ELECTRIZÁNT, -Ă, electrizanți, -te, adj. Care electrizează. – Din fr. électrisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrizare
ELECTRIZÁRE s. f. Acțiunea de a electriza și rezultatul ei; înflăcărare, animare. – V. electriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrizat
ELECTRIZÁT, -Ă, electrizați, -te, adj. 1. (Despre unele corpuri) Care a fost supus electrizării. 2. Fig. Asupra căruia a fost produsă o impresie puternică și bruscă. – V. electriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electro-
ELECTRO- Element de compunere însemnând „electric”, „bazat pe electricitate”, care servește la formarea unor substantive sau adjective. – Din fr. électr(o)-, germ. elektr(o)-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroacupunctură
ELECTROACUPUNCTÚRĂ s. f. Metodă de acupunctură în care acul primește impulsuri electrice; electropunctură. [Pr.: -tro-a-] – Electro- + acupunctură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroacustic
ELECTROACÚSTIC, -Ă, electroacustici, -ce, adj. 2. Referitor la electroacustică (1), de electroacustică. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-acoustique, germ. Elektroakustik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroacustic
ELECTROACÚSTIC, -Ă, electroacustici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a acusticii care studiază transformarea oscilațiilor acustice în oscilații electromagnetice și invers, precum și metodele de măsurare corespunzătoare și aplicațiile tehnice ale acestei transformări. 2. Adj. Referitor la electroacustică (1), de electroacustică. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-acoustique, germ. Elektroakustik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroacustică
ELECTROACÚSTICĂ s. f. 1. Ramură a acusticii care studiază transformarea oscilațiilor acustice în oscilații electromagnetice și invers, precum și metodele de măsurare corespunzătoare și aplicațiile tehnice ale acestei transformări. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-acoustique, germ. Elektroakustik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroanaliză
ELECTROANALÍZĂ, electroanalize, s. f. Totalitatea metodelor electrochimice folosite în analiza chimică cantitativă; analiză electrochimică. [Pr.: -tro-a-] – Din germ. Elektroanalyse, fr. électro-analyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroanestezie
ELECTROANESTEZÍE, electroanestezii, s. f. Anestezie bazată pe folosirea curenților electrici. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-anesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroaprindere
ELECTROAPRÍNDERE, electroaprinderi, s. f. Aprindere printr-o scânteie electrică. [Pr.: -tro-a-] – Electro- + aprindere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrobiologic
ELECTROBIOLÓGIC, -Ă, electrobiologici, -ce, adj. Referitor la electrobiologie, de electrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. électrobiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrobiologie
ELECTROBIOLOGÍE s. f. Studiu al apariției și al efectelor fenomenelor electrice în organismele vii, în special asupra sistemului nervos și a contracțiilor musculare. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. électrobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrobuz
ELECTROBÚZ, electrobuze, s. n. Autovehicul de transport în comun, acționat de un motor electric alimentat de la un acumulator propriu (mecanic sau electric) de energie. – Din germ. Elektrobus, fr. électrobus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocaloric
ELECTROCALÓRIC, -Ă, electrocalorici, -ce, adj. Referitor la căldura dezvoltată sau absorbită în conductoare prin trecerea curentului electric, care aparține acestei călduri. – Din germ. Elektrokalorik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocapilaritate
ELECTROCAPILARITÁTE s. f. Modificare a tensiunii dintre două fluide prin aplicarea unei diferențe de potențial între acestea. – Din fr. électrocapillarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocar
ELECTROCÁR, electrocare, s. n. Cărucior autopropulsat, acționat de un motor electric alimentat de la o baterie de acumulatoare proprie, folosit pentru transportul de materiale pe distanțe scurte în ateliere, depozite, gări etc. – Electro- + car. Cf. engl. electrocar, germ. Elektrokarren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardiograf
ELECTROCARDIOGRÁF, electrocardiografe, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se execută electrocardiogramele, înregistrându-le pe hârtie fotografică sau pe film. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiographe, germ. Elektrokardiograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardiografic
ELECTROCARDIOGRÁFIC, -Ă, electrocardiografici, -ce, adj. De electrocardiografie, referitor la electrocardiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiographique, engl. electrocardiographic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardiografie
ELECTROCARDIOGRAFÍE s. f. Metodă de investigație a funcțiunilor inimii prin înregistrarea grafică a tensiunii și a curenților electrici care însoțesc activitatea mușchiului cardiac. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiographie, germ. Elektrokardiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardiogramă
ELECTROCARDIOGRÁMĂ, electrocardiograme, s. f. Înregistrare grafică a tensiunii și a curenților electrici care însoțesc activitatea musculară a inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiogramme, germ. Elektrokardiogramm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardioscop
ELECTROCARDIOSCÓP, electrocardioscoape, s. n. (Med.) Aparat care permite proiectarea electrocardiogramei pe un ecran. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocardioscopie
ELECTROCARDIOSCOPÍE, electrocardioscopii, s. f. (Med.) Examinare cu electrocardioscopul. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocarist
ELECTROCARÍST, electrocariști, s. m. Lucrător pe electrocar. – Electrocar + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocasnic
ELECTROCÁSNIC, -Ă, electrocasnici, -ce, adj. (Despre aparate) Care este folosit în gospodărie și este acționat electric; electromenajer. – Electro- + casnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocaustică
ELECTROCAÚSTICĂ s. f. Metodă de tratament prin cauterizare electrică. – Din germ. Elektrokaustik, fr. électrocaustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocauter
ELECTROCAUTÉR, electrocautere, s. n. Cauter alcătuit dintr-o tijă metalică prevăzută la extremitate cu un fir de platină, adus la incandescență cu ajutorul curentului electric. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. électrocautère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocauteriza
ELECTROCAUTERIZÁ, electrocauterizez, vb. I. Tranz. A cauteriza cu ajutorul electrocauterului. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. électrocautériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocauterizare
ELECTROCAUTERIZÁRE, electrocauterizări, s. f. Acțiunea de a electrocauteriza și rezultatul ei. [Pr.: -ca-u-] – V. electrocauteriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocauterizat
ELECTROCAUTERIZÁT adj. v. electrocauteriza. [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

electrocăldură
ELECTROCĂLDÚRĂ s. f. Electrotermie. – Electro- + căldură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroceramică
ELECTROCERÁMICĂ s. f. Ramură a ceramicii care se ocupă cu fabricarea, utilizarea și cercetarea proprietăților materialelor ceramice folosite în electrotehnică. – Din fr. électrocéramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrochimic
ELECTROCHÍMIC, -Ă, electrochimici, -ce, adj. Care aparține electrochimiei, privitor la electrochimie. ◊ Analiză electrochimică = electroanaliză. – Din fr. électrochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrochimie
ELECTROCHIMÍE s. f. Ramură a chimiei fizice care studiază fenomenele de transformare a energiei chimice în energie electrică și invers, precum și legile acestor fenomene. – Din fr. électrochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrochimograf
ELECTROCHIMOGRÁF, electrochimografe, s. n. (Med.) Aparat pentru înregistrarea curenților electrici emiși de contracția organelor, vaselor de sânge etc. – Din engl. electrokymograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrochimogramă
ELECTROCHIMOGRÁMĂ, electrochimograme, s. f. (Med.) Înregistrare grafică a conturului unui organ în activitate (inimă, vase mari etc.). [Scris și: electrokimogramă] – Din engl. electrokymogram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrochirurgie
ELECTROCHIRURGÍE s. f. Chirurgie bazată pe folosirea curenților electrici. – Din fr. électrochirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocinetic
ELECTROCINÉTIC, -Ă, electrocinetici, -ce, adj. 2. Care se referă la electrocinetică (1), care aparține electrocineticii. – Din fr. électrocinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocinetic
ELECTROCINÉTIC, -Ă, electrocinetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a electromagnetismului care studiază stările și fenomenele staționare din conductoarele electrice parcurse de curenți electrici de conducție. 2. Adj. Care se referă la electrocinetică (1), care aparține electrocineticii. – Din fr. électrocinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocinetică
ELECTROCINÉTICĂ s. f. 1. Ramură a electromagnetismului care studiază stările și fenomenele staționare din conductoarele electrice parcurse de curenți electrici de conducție. – Din fr. électrocinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocoagula
ELECTROCOAGULÁ, electrocoagulez, vb. I. Tranz. (Med.) A distruge prin coagulare cu ajutorul curentului electric alternativ de înaltă frecvență țesuturile patologice. [Pr.: -co-a-] – Din fr. électrocoaguler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocoagulare
ELECTROCOAGULÁRE, electrocoagulări, s. f. Acțiunea de a electrocoagula și rezultatul ei. [Pr.: -co-a-] – V. electrocoagula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocomunicaţie
ELECTROCOMUNICÁȚIE, electrocomunicații, s. f. Procedeu de comunicare la distanță prin mijloace electromagnetice. – Din fr. électrocommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocomunicație
ELECTROCOMUNICÁȚIE, electrocomunicații, s. f. Procedeu de comunicare la distanță prin mijloace electromagnetice. – Din fr. électrocommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroconcentrare
ELECTROCONCENTRÁRE, electroconcentrări, s. f. (Fiz.) Concentrare a unei soluții coloidale prin deplasarea particulelor în suspensie către anod sau catod, sub acțiunea curentului continuu. – După fr. électroconcentration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroconductor
ELECTROCONDUCTÓR, -OÁRE, electroconductori, -oare, adj. (Despre corpuri sau materiale) Care prezintă conductibilitate electrică. – Electro- + conductor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocorticografie
ELECTROCORTICOGRAFÍE s. f. Tehnică de studiere a activității electrice a scoarței cerebrale, care constă în aplicarea unor electrozi pe suprafața creierului. – Din fr. électrocorticographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocultură
ELECTROCULTÚRĂ s. f. Utilizare a curentului electric pentru dezvoltarea vegetalelor. – Din fr. électroculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocuta
ELECTROCUTÁ, electrocutez, vb. I. Tranz. și refl. A omorî sau a muri prin electrocutare. – Din fr. électrocuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrocutare
ELECTROCUTÁRE, electrocutări, s. f. Faptul de a (se) electrocuta; străbatere a unui organism viu de către un curent electric de intensitate capabilă să-i provoace o vătămare sau chiar moartea. – V. electrocuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrod
ELECTRÓD, electrozi, s. m. Conductor electric prin care intră sau iese curentul dintr-un mediu conductor sau din vid. – Din fr. électrode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodiagnostic
ELECTRODIAGNÓSTIC, electrodiagnostice, s. n. Metodă de diagnostic bazată pe excitabilitatea organismului la curenți electrici. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. électrodiagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodiagnoză
ELECTRODIAGNÓZĂ, electrodiagnoze, s. f. (Rar) Electrodiagnostic. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. électrodiagnose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodializă
ELECTRODIALÍZĂ, electrodialize, s. f. Proces de dializă produs sub acțiunea unei diferențe de potențial electric, electrozii fiind așezați de o parte și de alta a unei membrane, folosit la purificarea apei, la impregnarea stofelor, la tăbăcirea pieilor etc. [Pr.: -di-a-] – Din fr. électrodyalise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodinam
ELECTRODINÁM, electrodinamuri, s. n. Mașină care produce curent electric. – Electro- + dinam (după electrodinamică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodinamic
ELECTRODINÁMIC, -Ă, electrodinamici, -ce, adj. 1. Referitor la stările și la fenomenele legate de prezența câmpului electromagnetic variabil în timp; referitor la acțiunile care se exercită între conductoarele parcurse de curenții electrici; care aparține acestor stări, fenomene și acțiuni. ♦ (Despre instrumente de măsură) Bazat pe interacțiunea dintre două bobine parcurse de curent electric. – Din fr. électrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodinamic
ELECTRODINÁMIC, -Ă, electrodinamici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Referitor la stările și la fenomenele legate de prezența câmpului electromagnetic variabil în timp; referitor la acțiunile care se exercită între conductoarele parcurse de curenții electrici; care aparține acestor stări, fenomene și acțiuni. ♦ (Despre instrumente de măsură) Bazat pe interacțiunea dintre două bobine parcurse de curent electric. 2. S. f. Ramură a fizicii care se ocupă cu studiul proprietăților electrice și magnetice ale materiei. – Din fr. électrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodinamică
ELECTRODINÁMICĂ s. f. 2. Ramură a fizicii care se ocupă cu studiul proprietăților electrice și magnetice ale materiei. – Din fr. électrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrodinamism
ELECTRODINAMÍSM s. n. Totalitatea fenomenelor produse de un curent electric. – Din fr. électrodynamisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroencefalograf
ELECTROENCEFALOGRÁF, electroencefalografe, s. n. Aparat folosit în electroencefalografie. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroencefalografie
ELECTROENCEFALOGRAFÍE s. f. Procedeu de studiere a activității electrice a creierului, bazat pe aplicarea unor electrozi pe pielea capului și pe înregistrarea grafică, sub formă de unde, a curenților corespunzători acestei activități. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroencefalogramă
ELECTROENCEFALOGRÁMĂ, electroencefalograme, s. f. Diagrama activității electrice a creierului obținută cu ajutorul electroencefalografului. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroenergetic
ELECTROENERGÉTIC, -Ă, electroenergetici, -ce, adj. De energie electrică, referitor la energia electrică. [Pr.: -tro-e-] – Din fr. électro-énergétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofiltru
ELECTROFÍLTRU, electrofiltre, s. n. Filtru electric. – Din fr. électrofiltre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofiziologie
ELECTROFIZIOLOGÍE s. f. Ramură a fiziologiei care se ocupă cu studiul manifestărilor electrice ale organelor și țesuturilor (mușchi, inimă etc.). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. électrophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofizioterapie
ELECTROFIZIOTERAPÍE s. f. Tratament medical prin procedee fizice acționate electric. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. électrophysiothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofon
ELECTROFÓN, -Ă, electrofoni, -oáne, adj., s. n. 1. Adj. (Despre instrumente muzicale) Care se caracterizează prin transformarea oscilațiilor electrice în sunete. 2. S. n. (Rar) Pick-up. – Din fr. électrophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofor
ELECTROFÓR, electrofoare, s. n. Dispozitiv pentru experiențe de laborator, alcătuit dintr-un disc electrizat prin frecare și un disc metalic care poate fi electrizat prin influență de primul disc. – Din fr. électrophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroforegramă
ELECTROFOREGRÁMĂ, electroforegrame, s. f. Diagramă electroforetică a conținutului proteic din plasma sângelui. – Din fr. électrophorégramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroforetic
ELECTROFORÉTIC, -Ă, electroforetici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la transmisia particulelor în medii lichide sub influența unui câmp electric. – Din fr. électrophorétique, engl. electrophoretic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroforeză
ELECTROFORÉZĂ, electroforeze, s. f. 1. Deplasare spre electrozi a particulelor dintr-o soluție coloidală sub acțiunea câmpului electric. 2. (Med.) Analiză a diferitelor fracțiuni proteice din lichidele biologice pe baza electroforezei (1). – Din fr. électrophorèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrofotografie
ELECTROFOTOGRAFÍE, electrofotografii, s. f. 1. Procedeu de obținere a fotografiilor bazat pe efectul fotoelectric al luminii. 2. Tehnică de copiere (directă sau indirectă) a materialelor tipărite, în scopul multiplicării rapide. – Electro- + fotografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrogen
ELECTROGÉN, -Ă, electrogeni, -e, adj. Care produce energie electrică prin transformarea altor forme de energie. ◊ Grup electrogen = ansamblu format dintr-un motor și unul sau mai multe generatoare electrice acționate de acesta. – Din fr. électrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrogeotermic
ELECTROGEOTÉRMIC, -Ă, electrogeotermici, -ce, adj. Care produce electricitate pe baza energiei calorice a apelor termale. [Pr.: -ge-o-] – Electro- + geotermic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroglotograf
ELECTROGLOTOGRÁF, electroglotografe, s. n. Aparat electronic care permite vizualizarea și înregistrarea vibrațiilor glotale. – Din fr. électroglottographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroglotogramă
ELECTROGLOTOGRÁMĂ, electroglotograme, s. f. Diagramă a curbelor ce reprezintă forma de undă a impulsurilor glotale înregistrate de electroglotograf. – Din fr. électroglottogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroglotospectrografie
ELECTROGLOTOSPECTROGRAFÍE s. f. Metodă de stabilire a compoziției armonice a semnalelor vorbirii prin analiza impulsurilor obținute cu electroglotograful. – Din fr. électroglottospectrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrograf
ELECTROGRÁF, electrografe, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se face analiza calitativă a metalelor, a aliajelor și a minereurilor. – Din fr. électrographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrografie
ELECTROGRAFÍE, electrografii, s. f. Metodă modernă de investigare a organismelor vii cu ajutorul curentului electric. – Din engl. electrography.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrogravimetrie
ELECTROGRAVIMETRÍE s. f. Metodă electrochimică de analiză cantitativă, care se bazează pe depunerea prin electroliză a metalului la catod și pe cântărirea catodului înainte și după electroliză. – Din fr. électrogravimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrogravură
ELECTROGRAVÚRĂ s. f. Gravură pe cale electrolitică. – Din fr. électrogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroizolant
ELECTROIZOLÁNT, -Ă, electroizolanți, -te, adj., s. m. (Material) care are calitatea de a izola din punct de vedere electric. [Pr.: -tro-i-] – Din fr. électro-isolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrolit
ELECTROLÍT, electroliți, s. m. Compus chimic care, prin dizolvare sau prin topire, se disociază, scindându-se în ioni, și care conduce curentul electric prin transportul acestor ioni. – Din fr. électrolyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrolitic
ELECTROLÍTIC, -Ă, electrolitici, -ce, adj. Privitor la electroliză; produs prin electroliză; folosit la electroliză. – Din fr. électrolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrolizare
ELECTROLIZÁRE s. f. v. electroliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

electrolizat
ELECTROLIZÁT adj. v. electroliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

electroliză
ELECTROLÍZĂ, electrolize, s. f. Descompunere a unui electrolit cu ajutorul curentului electric. – Din fr. électrolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrolizor
ELECTROLIZÓR, electrolizoare, s. n. Aparat cu care se obțin produse chimice pe cale electrolitică. – Din fr. électrolyseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroluminescenţă
ELECTROLUMINESCÉNȚĂ s. f. Lumină produsă de unele substanțe sub acțiunea câmpului electric. [Var.: electroluminiscență s. f.] – Din fr. électroluminescence, germ. Elektrolumineszenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroluminescență
ELECTROLUMINESCÉNȚĂ s. f. Lumină produsă de unele substanțe sub acțiunea câmpului electric. [Var.: electroluminiscență s. f.] – Din fr. électroluminescence, germ. Elektrolumineszenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroluminiscenţă
ELECTROLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. electroluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroluminiscență
ELECTROLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. electroluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromagnet
ELECTROMAGNÉT, electromagneți, s. m. Bucată de oțel care capătă proprietăți magnetice când, printr-un fir metalic care o înfășoară, trece un curent electric. ♦ Corp feromagnetic magnetizat temporar. – Din germ. Elektromagnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromagnetic
ELECTROMAGNÉTIC, -Ă, electromagnetici, -ce, adj. Privitor la electromagnetism, bazat pe electromagnetism. ◊ Câmp electromagnetic = regiune din spațiu în care se pot exercita acțiuni asupra purtătorilor de sarcină electrică sau asupra magneților, având două componente interdependente, și anume câmpul electric și câmpul magnetic. – Din fr. électromagnétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromagnetism
ELECTROMAGNETÍSM s. n. Ramură a electricității care studiază câmpul magnetic produs de sarcinile electrice în mișcare, acțiunea câmpului magnetic asupra curentului electric, undele electrice și cele magnetice, fenomenul inducției electromagnetice etc. – Din fr. électromagnétisme, germ. Elektromagnetismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromecanic
ELECTROMECÁNIC, -Ă, electromecanici, -ce, adj. 1. Care se referă la un dispozitiv mecanic comandat electric. ♦ Care se referă la aplicațiile combinate ale mecanicii și electrotehnicii. – Din fr. électromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromecanic
ELECTROMECÁNIC, -Ă, electromecanici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care se referă la un dispozitiv mecanic comandat electric. ♦ Care se referă la aplicațiile combinate ale mecanicii și electrotehnicii. 2. S. f. Ramură a ingineriei care se ocupă cu aplicațiile tehnice ale electricității, ale termodinamicii și ale mecanicii. – Din fr. électromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromecanică
ELECTROMECÁNICĂ s. f. 2. Ramură a ingineriei care se ocupă cu aplicațiile tehnice ale electricității, ale termodinamicii și ale mecanicii. – Din fr. électromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromecanoterapie
ELECTROMECANOTERAPÍE s. f. Aplicare combinată în tratamentul bolnavilor a electricității și a aparatelor mecanice. – Din fr. électromécanothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromenajer
ELECTROMENAJÉR, -Ă, electromenajeri, -e, adj. (Despre aparate) Care este folosit în gospodărie și este acționat electric; electrocasnic. – Din fr. électroménager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrometalurgie
ELECTROMETALURGÍE s. f. Ramură a metalurgiei care folosește pentru elaborarea și rafinarea metalelor și aliajelor procedee electrolitice sau electrotermice. – Din fr. électrométallurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrometrie
ELECTROMETRÍE s. f. Metodă de analiză chimică cantitativă care folosește ca indicator pentru observarea sfârșitului reacției variația potențialului electric al unui electrod cufundat în soluția de analizat. – Din fr. électrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrometru
ELECTROMÉTRU, electrometre, s. n. Instrument electrostatic pentru măsurarea diferențelor de potențial electric. – Din fr. électromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromiograf
ELECTROMIOGRÁF, electromiografe, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se face electromiografia. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromiografie
ELECTROMIOGRAFÍE s. f. Înregistrare a contracțiilor mușchilor scheletici cu ajutorul electromiografului. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromiogramă
ELECTROMIOGRÁMĂ, electromiograme, s. f. (Med.) Diagramă care reprezintă curenții electrici generați de activitatea musculară. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromobil
ELECTROMOBÍL, electromobile, s. n. Automobil cu motor electric. – Din germ. Elektromobil, fr. électromobile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electromotor
ELECTROMOTÓR, -OÁRE, electromotori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care poate produce curent electric. ◊ Tensiune (sau forță) electromotoare = tensiune electrică la bornele unui generator când circuitul exterior este deschis. 2. S. n. Motor electric. – Din fr. électromoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electron
ELECTRÓN, electroni, s. m. Particulă elementară cu cea mai mică sarcină electrică cunoscută în natură și care intră în alcătuirea atomilor tuturor substanțelor. – Din fr. électron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronarcoză
ELECTRONARCÓZĂ, electronarcoze, s. f. Narcoză produsă prin acțiunea curentului electric asupra creierului; galvanonarcoză. – Din fr. électronarcose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronavigaţie
ELECTRONAVIGÁȚIE, electronavigații, s. f. Metodă de navigație de coastă cu ajutorul aparatelor electrice de navigație. – Din fr. électronavigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronavigație
ELECTRONAVIGÁȚIE, electronavigații, s. f. Metodă de navigație de coastă cu ajutorul aparatelor electrice de navigație. – Din fr. électronavigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronegativ
ELECTRONEGATÍV, -Ă, electronegativi, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Ai cărui atomi captează cu ușurință electroni, transformându-se în ioni negativi. – Din fr. électronégatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronegativitate
ELECTRONEGATIVITÁTE s. f. Proprietate a elementelor chimice de a fi electronegative. – Din fr. électronégativité, engl. electronegativity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronic
ELECTRÓNIC, -Ă, electronici, -ce, adj. 1. Care aparține electronilor sau electronicii, privitor la electroni sau la electronică. – Din fr. électronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronic
ELECTRÓNIC, -Ă, electronici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține electronilor sau electronicii, privitor la electroni sau la electronică. 2. S. f. Știință care studiază fenomenele legate de mișcarea în diferite medii a particulelor încărcate electric, interacțiunea dintre aceste particule, producerea lor etc., precum și construcția și studiul dispozitivelor și aparatelor care funcționează pe baza acestor fenomene. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu producerea dispozitivelor, aparatelor etc. electronice (1). – Din fr. électronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronică
ELECTRÓNICĂ s. f. 2. Știință care studiază fenomenele legate de mișcarea în diferite medii a particulelor încărcate electric, interacțiunea dintre aceste particule, producerea lor etc., precum și construcția și studiul dispozitivelor și aparatelor care funcționează pe baza acestor fenomene. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu producerea dispozitivelor, aparatelor etc. electronice (1). – Din fr. électronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronist
ELECTRONÍST, -Ă, electroniști, -ste, s. m. și f. Specialist în electronică. – Electron[ică] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroniza
ELECTRONIZÁ, electronizez, vb. I. Tranz. A dota cu mijloace electronice. – De la electronică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronizare
ELECTRONIZÁRE, electronizări, s. f. Acțiunea de a electroniza și rezultatul ei. – V. electroniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronizat
ELECTRONIZÁT, -Ă, electronizați, -te, adj. Care a fost dotat cu mijloace electronice. – V. electroniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronograf
ELECTRONOGRÁF, electronografe, s. n. (Med.) Aparat pentru electronografii. – Din fr. électronographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronografic
ELECTRONOGRÁFIC, -Ă, electronografici, -ce, adj. (Med.) De electronografie, referitor la electronografie. – Din engl. electronographic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronografie
ELECTRONOGRAFÍE, electronografii, s. f. (Med.) 1. Metodă de investigare a câmpurilor electrice din corpul uman, precum și a modificărilor acestora, în condiții de boală. 2. (Concr.) Imagine a câmpurilor electrice din corpul uman; clișeu cu această imagine. – Din engl. electrography.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronomicroscopie
ELECTRONOMICROSCOPÍE, electronomicroscopii, s. f. Metodă de studiere a preparatelor histologice cu ajutorul microscopului electronic. – Cf. fr. électron-microscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronopunctură
ELECTRONOPUNCTÚRĂ s. f. Metodă terapeutică de stimulare a punctelor active ale corpului prin atingere cu un electrod care primește impulsuri electrice. – Electron[ică] + [acu]punctură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electronvolt
ELECTRONVÓLT, electronvolți, s. m. Unitate de măsură a energiei, egală cu energia dobândită de un electron accelerat la o diferență de potențial de un volt. – Din fr. électron-volt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrooptic
ELECTROÓPTIC, -Ă, electrooptici, -ce, adj. 1. (Despre dispozitive) Care cuprinde o parte electrică și una optică. [Pr.: -tro-op-] – Din fr. électro-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrooptic
ELECTROÓPTIC, -Ă, electrooptici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre dispozitive) Care cuprinde o parte electrică și una optică. 2. S. f. Teoria electromagnetică a luminii. [Pr.: -tro-op-] – Din fr. électro-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrooptică
ELECTROÓPTICĂ s. f. 2. Teoria electromagnetică a luminii. [Pr.: -tro-op-] – Din fr. électro-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroosmotic
ELECTROOSMÓTIC, -Ă, electroosmotici, -ce, adj. Privitor la electroosmoză. [Pr.: -tro-os-] – Din fr. électro-osmotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroosmoză
ELECTROOSMÓZĂ s. f. Trecere a unui lichid printr-o membrană poroasă sub acțiunea unei diferențe de potențial electric dintre cele două fețe ale membranei. [Pr.: -tro-os-] – Din fr. électro-osmose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electropatologie
ELECTROPATOLOGÍE s. f. (Med.) Studiu al leziunilor și bolilor provocate de electricitatea industrială și de cea atmosferică. – Din fr. électropathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroporţelan
ELECTROPORȚELÁN s. n. Varietate de porțelan folosit la confecționarea izolatoarelor pentru liniile de distribuție a curentului electric și de telecomunicații. – Electro- + porțelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroporțelan
ELECTROPORȚELÁN s. n. Varietate de porțelan folosit la confecționarea izolatoarelor pentru liniile de distribuție a curentului electric și de telecomunicații. – Electro- + porțelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electropozitiv
ELECTROPOZITÍV, -Ă, electropozitivi, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Ai cărui atomi cedează cu ușurință electroni, transformându-se în ioni pozitivi. – Din fr. électropositif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electropozitivitate
ELECTROPOZITIVITÁTE s. f. (Fiz.) Proprietate a elementelor chimice de a fi electropozitive. – Din fr. électropositivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroprelucrare
ELECTROPRELUCRÁRE s. f. Prelucrare a metalelor prin folosirea directă a energiei electrice. – Electro- + prelucrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electropunctură
ELECTROPUNCTÚRĂ s. f. Metodă de acupunctură în care acul primește impulsuri electrice; electroacupunctură. – Din fr. électroponcture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroscop
ELECTROSCÓP, electroscoape, s. n. Aparat care servește la punerea în evidență a stării de electrizare a unui corp și a felului sarcinii electrice a unui corp. – Din fr. électroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroscopic
ELECTROSCÓPIC, -Ă, electroscopici, -ce, adj. Care este în legătură cu electroscopia, care aparține electroscopiei. – Din fr. électroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroscopie
ELECTROSCOPÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul electroscoapelor și al aplicațiilor lor. – Din fr. électroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrosecuritate
ELECTROSECURITÁTE s. f. Protecție împotriva electrocutării. – Electro- + securitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrosomn
ELECTROSÓMN s. n. (Med.) Somn artificial provocat cu ajutorul curentului electric, utilizat în tratamentul unor boli psihice și nervoase. – Electro- + somn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostatic
ELECTROSTÁTIC, -Ă, electrostatici, -ce, adj. 1. Referitor la sarcinile electrice aflate în stare de repaus. ◊ Mașină electrostatică = generator electric care funcționează pe baza fenomenului de electrizare. – Din fr. électrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostatic
ELECTROSTÁTIC, -Ă, electrostatici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Referitor la sarcinile electrice aflate în stare de repaus. ◊ Mașină electrostatică = generator electric care funcționează pe baza fenomenului de electrizare. 2. S. f. Ramură a fizicii care studiază fenomenele ce însoțesc sarcinile electrice aflate în repaus. – Din fr. électrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostatică
ELECTROSTÁTICĂ s. f. 2. Ramură a fizicii care studiază fenomenele ce însoțesc sarcinile electrice aflate în repaus. – Din fr. électrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostimulare
ELECTROSTIMULÁRE s. f. Stimulare a țesuturilor vii prin impulsuri electrice. – Electro- + stimulare. Cf. fr. électrostimulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostivuitor
ELECTROSTIVUITÓR, electrostivuitoare, s. n. Stivuitor acționat de un electromotor alimentat de la baterii de acumulatoare. – Din electro- + stivuitor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

electrostricţiune
ELECTROSTRICȚIÚNE s. f. Deformare a unui dielectric sub acțiunea câmpului electric. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. électrostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrostricțiune
ELECTROSTRICȚIÚNE s. f. Deformare a unui dielectric sub acțiunea câmpului electric. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. électrostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroşoc
ELECTROȘÓC, electroșocuri, s. n. (Med.) Metodă de tratament care constă în trecerea curentului electric prin creier. – Din fr. électrochoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroșoc
ELECTROȘÓC, electroșocuri, s. n. (Med.) Metodă de tratament care constă în trecerea curentului electric prin creier. – Din fr. électrochoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotehnic
ELECTROTÉHNIC, -Ă, electrotehnici, -ce, adj. 2. Care aparține electrotehnicii (1), privitor la aplicarea tehnică a fenomenelor electrice și magnetice. – Din fr. électrotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotehnic
ELECTROTÉHNIC, -Ă, electrotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a științei care studiază fenomenele electrice și magnetice din punctul de vedere al aplicării lor în tehnică. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu aplicațiile fenomenelor electrice și magnetice, precum și cu proiectarea, construcția și exploatarea utilajului respectiv. 2. Adj. Care aparține electrotehnicii (1), privitor la aplicarea tehnică a fenomenelor electrice și magnetice. – Din fr. électrotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotehnică
ELECTROTÉHNICĂ s. f. 1. Ramură a științei care studiază fenomenele electrice și magnetice din punctul de vedere al aplicării lor în tehnică. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu aplicațiile fenomenelor electrice și magnetice, precum și cu proiectarea, construcția și exploatarea utilajului respectiv. – Din fr. électrotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroterapic
ELECTROTERÁPIC, -Ă, electroterapici, -ce, adj. De electroterapie, referitor la electroterapie. – Din fr. électrothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electroterapie
ELECTROTERAPÍE s. f. Tratament medical bazat pe acțiunea curenților electrici ca agenți terapeutici ai anumitor boli. – Din fr. électrothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotermic
ELECTROTÉRMIC, -Ă, electrotermici, -ce, adj. Care aparține electrotermiei, care se referă la electrotermie. – Din fr. électrothermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotermie
ELECTROTERMÍE s. f. Parte a electrotehnicii care se ocupă cu utilizarea energiei electromagnetice pentru obținerea căldurii necesare unor operații tehnologice sau pentru încălzit; electrocăldură. – Din fr. électrothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotipic
ELECTROTÍPIC, -Ă, electrotipici, -ce, adj. Referitor la electrotipie; executat prin electrotipie. – Din fr. électrotypique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotipie
ELECTROTIPÍE s. f. Reproducere de gravuri cu ajutorul electrolizei. – Din fr. électrotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotomie
ELECTROTOMÍE s. f. Secționare a țesuturilor cu ajutorul curenților electrici. – Din fr. électrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotonus
ELECTROTÓNUS s. n. Modificare a excitabilității unui țesut viu (nerv sau mușchi) în cursul trecerii prin țesutul respectiv a unui curent electric continuu. – Din fr. électrotonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotraumatism
ELECTROTRAUMATÍSM, electrotraumatisme, s. n. (Med.) Electrocutare. – Electro- + traumatism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrotropism
ELECTROTROPÍSM s. n. Orientare a organismelor în anumite direcții sub influența curentului electric; galvanotropism. – Din fr. électrotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrovalenţă
ELECTROVALÉNȚĂ, electrovalențe, s. f. Legătură chimică stabilită între ioni cu sarcini electrice de semn contrar, datorită forțelor de atracție dintre aceștia. – Din fr. électrovalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrovalență
ELECTROVALÉNȚĂ, electrovalențe, s. f. Legătură chimică stabilită între ioni cu sarcini electrice de semn contrar, datorită forțelor de atracție dintre aceștia. – Din fr. électrovalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electrum
ELÉCTRUM s. n. Aur nativ care conține o mare cantitate de argint, de culoare galbenă-deschis până la albă-argintie, maleabil și ductil. – Din fr. électrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

electryon
Electryon, rege al cetății Mycenae. Era considerat fiul lui Perseus și al Andromedei și tatăl Alcmenei (v. și Alcmene).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elecţiune
ELECȚIÚNE, elecțiuni, s. f. (Rar) Alegere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élection, lat. electio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elecțiune
ELECȚIÚNE, elecțiuni, s. f. (Rar) Alegere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élection, lat. electio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elefant
ELEFÁNT, elefanți, s. m. Numele a două animale mamifere din ordinul proboscidienilor, cele mai mari animale terestre de azi, cu pielea groasă și aspră, cu nasul modificat într-o trompă mobilă și cu colți foarte lungi de fildeș (Elephas maximus și Loxodonta africana). – Din fr. éléphant, lat. elephantus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elefantiazis
ELEFANTIÁZIS s. n. Boală caracterizată prin dezvoltarea exagerată a membrelor inferioare sau a organelor genitale, care sunt deformate printr-un edem enorm. [Pr.: -ti-a-. – Var.: elefantiáză s. f.] – Din fr. éléphantiasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elefantic
ELEFÁNTIC, -Ă, elefantici, -ce, adj. (Rar) Care este în legătură cu elefanții; de elefant. – Din fr. éléphantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elefantin
ELEFANTÍN, -Ă, elefantini, -e, adj. (Rar) Care se aseamănă cu un elefant. ♦ Care este propriu elefantului. – Din fr. éléphantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elegant
ELEGÁNT, -Ă, eleganți, -te, adj. 1. (Despre îmbrăcăminte) Făcut cu gust, frumos; (despre oameni) care se distinge prin armonia și bunul gust al îmbrăcămintei. 2. (Adesea adverbial) Care se deosebește prin armonia formei, prin îmbinarea plăcută a elementelor, printr-o sobrietate plină de gust. ♦ Fig. Plin de tact, lipsit de brutalitate. – Din fr. élégant, lat. elegans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleganţă
ELEGÁNȚĂ s. f. Calitatea de a fi elegant, de a avea sau de a fi făcut cu gust, cu rafinament, cu grație. ♦ Distincție în limbaj, în stil etc. – Din fr. élégance, lat. elegantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleganță
ELEGÁNȚĂ s. f. Calitatea de a fi elegant, de a avea sau de a fi făcut cu gust, cu rafinament, cu grație. ♦ Distincție în limbaj, în stil etc. – Din fr. élégance, lat. elegantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elegiac
ELEGIÁC, -Ă, elegiaci, -ce, adj. Care are caracterele elegiei; p. ext. melancolic, nostalgic, trist, jalnic. ♦ (Despre poeți) Care scrie elegii sau lucrări cu caracter de elegie. [Pr.: -gi-ac] – Din fr. élégiaque, lat. elegiacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elegie
ELEGÍE, elegii, s. f. 1. Specie a poeziei lirice în care sunt exprimate sentimente de melancolie, de tristețe, de jale; p. ext. plângere, jeluire. 2. Compoziție muzicală cu caracter melancolic, trist. – Din fr. élégie, lat. elegia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elei
ELÉI interj. (Pop.) Exclamație prin care se interpelează ascultătorul. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleison
ELEISÓN v. kyrie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eleison
ELEISÓN v. KYRIE. (Muz.) 1. (Și în sintagma kyrie eleison) Invocație a divinității adoptată în cultul creștin. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

elektron
ELEKTRÓN s. n. Aliaj dur și ușor de aluminiu și magneziu. – Probabil din germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

element
ELEMÉNT, elemente, s. n., (2) elemenți, s. m. 1. Parte componentă a unui întreg; parte care contribuie la formarea unui întreg. ♦ Piesă sau ansamblu de piese care formează o construcție. 2. S. m. Spec. Fiecare dintre piesele componente ale unui radiator de calorifer. 3. Persoană care face parte dintr-o colectivitate. 4. (În filozofia antică) Fiecare dintre cele patru aspecte fundamentale ale materiei (foc, apă, aer, pământ) despre care se credea că stau la baza tuturor corpurilor și fenomenelor naturii. ♦ Fenomen al naturii care se manifestă ca o forță puternică. 5. Mediu în care trăiește o ființă. ♦ Mediu în care cineva se simte bine. 6. (Chim.) Substanță care nu poate fi descompusă în alte substanțe mai simple prin mijloace fizice sau chimice obișnuite și care poate forma, prin combinare chimică, diverse substanțe compuse. 7. Pilă electrică; fiecare celulă a unei pile electrice. 8. Principiu de bază, noțiune fundamentală a unei discipline. – Din fr. élément, lat. elementum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elementar
ELEMENTÁR, -Ă, elementari, -e, adj. 1. De bază, esențial, fundamental. ♦ (Despre cărți, manuale etc.) Care cuprinde elementele de bază ale unei științe. ◊ Învățământ elementar = prima treaptă a învățământului public, cu caracter obligatoriu, unde se predau elementele de bază ale principalelor discipline. 2. Puțin complicat; simplu, ușor; rudimentar. ♦ Primitiv. 3. Care ține de natură și de fenomenele ei. – Din fr. élémentaire, lat. elementarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elementaritate
ELEMENTARITÁTE s. f. (Livr.) Caracter elementar. – Elementar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elen
ELÉN, -Ă, eleni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține Greciei antice sau populației ei, privitor la Grecia antică sau la populația ei; elinesc. ♦ (Substantivat, f.; în forma elină) Limba greacă veche. 2. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația Greciei antice. [Var.: elín, -ă adj.] – Din ngr. Éllin, lat. Hellenes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elena
Elena = Helena.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elenism
ELENÍSM s. n. 1. Perioadă din istoria popoarelor din bazinul Mării Mediterane, cuprinsă între moartea lui Alexandru Macedon și sfârșitul sec. I î. H. 2. Termen care denumește cultura Greciei antice și influențele exercitate de ea. – Din fr. hellénisme, germ. Hellenismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elenist
ELENÍST, -Ă, eleniști, -ste, s. m. și f. Specialist în studiul limbii și culturii Greciei antice și epocii elenistice; p. gener. specialist în studiul limbii și culturii grecești. – Din fr. helléniste, germ. Hellenist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elenistic
ELENÍSTIC, -Ă, elenistici, -ce, adj. Care aparține elenismului, privitor la elenism. – Din fr. hellénistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elephenor
Elephenor, nepot al lui Abas, pe care l-a ucis din greșeală. În urma acestui omor a fost silit să părăsească Euboea și să se exileze. Mai tîrziu, candidînd la mîna Helenei, a participat la războiul troian alături de Acamas și Demophon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eleron
ELERÓN, eleroane, s. n. Fiecare dintre aripioarele de comandă ale cârmei transversale a unui avion, prin manevrarea căreia se realizează mișcările în zbor ale avionului. – Din fr. aileron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleşteu
ELEȘTÉU s. n. v. heleșteu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleșteu
ELEȘTÉU s. n. v. heleșteu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleusin
Eleusin = Eleusis (1).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eleusis
Eleusis 1. Întemeietorul mitic al cetății Eleusis. Era fiul zeului Hermes și tatăl lui Triptolemus. Într-o noapte Eleusis a surprins-o pe Demeter cînd se pregătea să-l treacă prin foc pe Triptolemus ca să-l facă nemuritor. Tatăl, înspăimîntat, a dat un strigăt. Speriată la rîndul ei, Demeter l-a scăpat în foc pe Triptolemus, pe care-l ținea deasupra flăcărilor. Văzîndu-și dorința zădărnicită, zeița mînioasă l-a ucis pe Eleusis. Mai există o variantă a acestei întîmplări, atribuită însă lui Demophon, fratele lui Triptolemus (v. și Demopho(o)n 1.). 2. Cetate din Attica unde se afla un templu măreț închinat zeiței Demeter. Tot acolo se celebrau și Misterele Eleusine.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eleuterie
ELEUTERÍE, (2) eleuterii, s. f. 1. Guvernare liberă a unui stat din Grecia antică. 2. (La pl.) Serbări care se celebrau în cinstea unei victorii. [Pr.: -le-u-] – Din fr. éleuthérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elev
ELÉV, -Ă, elevi, -e, s. m. și f. 1. Persoană care învață într-o școală sau care este instruită de cineva; școlar. 2. Persoană care urmează în concepții și în acțiuni pe maestrul său; discipol, învățăcel, adept. – Din fr. élève.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevat
ELEVÁT, -Ă, elevați, -te, adj. (Despre stil, limbaj etc.; p. ext. despre oameni și manifestările lor) Nobil, superior, rafinat. – Din fr. élevé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevator
ELEVATÓR^1, elevatoare, s. n. 1. Instalație care servește la transportarea materialelor (grele) pe direcție verticală sau aproape verticală și pe distanțe relativ mici. 2. Unealtă cu care se prind și se manevrează prăjinile de foraj, burlanele etc. în exploatările petroliere sau în lucrările de explorare. 3. (Med.) Instrument folosit pentru îndepărtarea unor elemente dure din țesuturi. – Din fr. élévateur, germ. Elevator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevator
ELEVATÓR^2, -OÁRE, elevatori, -oare, adj. Care ridică; care servește la ridicat. – Din fr. élévatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevatorist
ELEVATORÍST, elevatoriști, s. m. Muncitor care lucrează la elevator^1 (1). – Elevator^1 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevaţie
ELEVÁȚIE, elevații, s. f. 1. Reprezentare grafică, la o scară dată, a fețelor exterioare ale unei construcții, mașini etc. 2. Parte a unui zid, a unei pile sau a unei culee de pod situată deasupra terenului. 3. Fig. Însușirea de a fi elevat. – Din fr. élévation, lat. elevatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elevație
ELEVÁȚIE, elevații, s. f. 1. Reprezentare grafică, la o scară dată, a fețelor exterioare ale unei construcții, mașini etc. 2. Parte a unui zid, a unei pile sau a unei culee de pod situată deasupra terenului. 3. Fig. Însușirea de a fi elevat. – Din fr. élévation, lat. elevatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eleveză
ELEVÉZĂ, eleveze, s. f. Aparat metalic folosit pentru creșterea artificială a puilor și a bobocilor. – Din fr. éleveuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elf
ELF, elfi, s. m. (În mitologia popoarelor germanice) Ființă supranaturală imaginată ca un pitic, binevoitor sau răuvoitor, care simbolizează forțele naturii (apa, focul, pământul etc.). – Din fr. elfe, germ. Elf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elibera
ELIBERÁ, eliberez, vb. I. Tranz. 1. A da libertate, a pune în stare de libertate; a înlătura oprimarea (națională, politică, socială); a dezrobi, a descătușa, a emancipa. ◊ Refl. Popoarele coloniale s-au eliberat. ♦ Refl. (Despre militari) A fi lăsat la vatră. ♦ Refl. (Despre atomi) A se desprinde dintr-o moleculă, rămânând în stare liberă. 2. A scoate dintr-o funcție. 3. A da cuiva (la cerere) un act, un document oficial etc. ♦ A preda o marfă. 4. A face liberă o încăpere, un teren etc.; a goli, a evacua. – Din lat. eliberare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliberare
ELIBERÁRE, eliberări, s. f. Acțiunea de a (se) elibera și rezultatul ei; liberare. – V. elibera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliberator
ELIBERATÓR, -OÁRE, eliberatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care eliberează; dezrobitor, liberator. – Elibera + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elice
ELÍCE, elice, s. f. 1. Organ de mașină (având forma unor aripi sau a unor lopeți fixate pe un ax rotativ) care servește la punerea în mișcare a unui avion, a unei nave etc. 2. Linie curbă care taie sub un unghi constant generatoarele unui cilindru sau ale unui con. – Din fr. hélice, lat. helix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elicius
Elicius, denumire sub care era invocat Iupiter la Roma, pentru a-i feri pe oameni de urgia trăsnetului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elicoid
ELICOÍD, elicoide, s. n. (Mat.) 1. Suprafață obținută prin deplasarea pe o elice a unei drepte, a unui triunghi etc. 2. Curbă generată de rotirea unei parabole obișnuite în jurul unui cerc. – Din fr. hélicoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elicoidal
ELICOIDÁL, -Ă, elicoidali, -e, adj. În formă de elice. [Pr.: -co-i-] – Din fr. hélicoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elicopter
ELICOPTÉR, elicoptere, s. n. Aparat de zburat cu motor, a cărui susținere și mișcare sunt asigurate de una sau mai multe elice care se rotesc în jurul unor axe aproape verticale, și care poate ateriza pe un spațiu extrem de redus ori se poate menține în aer într-un punct fix. [Var.: helicoptér s. n.] – Din fr. hélicoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elicopterist
ELICOPTERÍST, elicopteriști, s. m. (Rar) Pilot de elicopter. – Elicopter + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elicostat
ELICOSTÁT, elicostate, s. n. Aparat de zburat prevăzut cu o elice de susținere și completat printr-un mic balon. – Din fr. hélicostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elida
ELIDÁ, elidez, vb. I. Tranz. A înlătura, în scris sau în vorbire, vocala finală a unui cuvânt înaintea vocalei inițiale a cuvântului următor. – Din fr. élider, lat. elidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elidare
ELIDÁRE, elidări, s. f. Acțiunea de a elida și rezultatul ei. – V. elida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elidată
ELIDÁTĂ, elidate, adj. (Lingv.; despre vocala finală a unui cuvânt) Care a dispărut înaintea vocalei inițiale a cuvântului următor. – V. elida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eligibil
ELIGÍBIL, -Ă, eligibili, -e, adj. Care întrunește condițiile spre a fi ales într-o funcție sau într-un organ reprezentativ. – Din fr. éligible, lat. eligibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eligibilitate
ELIGIBILITÁTE s. f. Calitatea de a fi eligibil. – Din fr. éligibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elimina
ELIMINÁ, elímin, vb. I. Tranz. A îndepărta, a înlătura, a exclude (dintr-o colectivitate, dintr-un ansamblu); spec. a da pe un elev afară din școală. ♦ A îndepărta din plămâni aerul (în procesul respirației); a expira. – Din fr. éliminer, lat. eliminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliminare
ELIMINÁRE, eliminări, s. f. Acțiunea de a elimina și rezultatul ei; înlăturare, îndepărtare. ◊ Expr. A proceda prin eliminare = a căuta să descopere ceva înlăturând, pe rând, elementele nerelevante în scopul obținerii esențialului. – V. elimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliminator
ELIMINATÓR, -OÁRE, eliminatori, -oare, adj. (Rar) Eliminatoriu. – Din fr. éliminateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliminatoriu
ELIMINATÓRIU, -IE, eliminatorii, adj. Care elimină, care atrage eliminarea; eliminator. ♦ (Despre probele unui concurs) Care aduce excluderea din examen a concurenților mai slabi. – Din fr. éliminatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elin
ELÍN, -Ă adj. v. elen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elindă
ELÍNDĂ, elinde, s. f. Grindă metalică la excavatoarele cu cupe sau la drage, care susține lanțul fără sfârșit. – Din fr. élinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elinesc
ELINÉSC, -EÁSCĂ, elinești, adj. Elen. – Elin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elineşte
ELINÉȘTE adv. În limba elină. – Elin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elinește
ELINÉȘTE adv. În limba elină. – Elin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elinică
ELÍNICĂ s. f. (Înv.) Limba elină. – Din ngr. elliniki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elinvar
ELINVÁR s. n. Aliaj de oțel, crom și nichel, cu elasticitate constantă la temperatura de lucru, folosit în construcția unor instrumente de măsură de precizie. – Din el[asticitate] + invar[iabilă].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliofob
ELIOFÓB, -Ă adj., s. m. și f. v. heliofob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliport
ELIPÓRT s. n. v. heliport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elipsă
ELÍPSĂ, elipse, s. f. 1. Locul geometric al punctelor dintr-un plan pentru care suma distanțelor la două puncte fixe, numite focare, este constantă. 2. (Figură de stil care constă în) omiterea din vorbire sau din scris a unor elemente care se subînțeleg sau care nu sunt absolut necesare pentru înțelesul comunicării. – Din fr. ellipse, lat. ellipsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elipsograf
ELIPSOGRÁF, elipsografe, s. n. Instrument care servește la desenarea elipselor. – Din fr. ellipsographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elipsoid
ELIPSOÍD, elipsoide, s. n. Suprafață închisă ale cărei secțiuni plane sunt elipse și care are trei planuri de simetrie, perpendiculare două câte două, care se intersectează după trei axe de simetrie. [Pl. și: (m.) elipsoizi] – Din fr. ellipsoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elipsoidal
ELIPSOIDÁL, -Ă, elipsoidali, -e, adj. Care are forma unui elipsoid. [Pr.: -so-i-] – Din fr. ellipsoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliptic
ELÍPTIC, -Ă, eliptici, -ce, adj. 1. În formă de elipsă (1). 2. Care conține o elipsă (2). – Din fr. elliptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elipticitate
ELIPTICITÁTE s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este eliptic. – Din fr. ellipticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elisabetan
ELISABETÁN, -Ă, elisabetani, -e, adj. Care aparține domniei reginei Elisabeta I a Angliei, privitor la această epocă, specific acestei epoci. Teatrul elisabetan. Stil elisabetan. – Din fr. élisabéthain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elissa
Elis(s)a v. Dido.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elitar
ELITÁR, -Ă, elitari, -e, adj. (Livr.) 1. Care aparține elitei (sociale), referitor la elită (socială), de elită (socială). 2. (Despre unele teorii, doctrine) Care atribuie elitei rolul conducător în viața socială. – Din fr. élitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elită
ELÍTĂ, elite, s. f. Grup de persoane care reprezintă ceea ce este mai bun, mai valoros, mai ales într-o comunitate, o societate etc. ♦ Ceea ce este mai bun, mai demn de a fi ales. ◊ Loc. adj. De elită = ales, deosebit, distins. – Din fr. élite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elitism
ELITÍSM s. n. Concepție, doctrină care susține rolul determinant al elitei în societate. – Din fr. élitisme, engl. elitism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elitist
ELITÍST, -Ă, elitiști, -ste, adj. De elită; care favorizează elita. – Din fr. élitiste, engl. elitist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elitizare
ELITIZÁRE s. f. v. elitiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

elitizat
ELITIZÁT adj. v. elitiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

elitră
ELÍTRĂ, elitre, s. f. Fiecare dintre cele două aripi externe sau anterioare, tari și impregnate cu chitină, ale insectelor coleoptere. – Din fr. élytre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elitrotomie
ELITROTOMÍE, elitrotomii, s. f. (Med.) Incizie a peretelui vaginal. – Din fr. élytrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elixir
ELIXÍR, elixire, s. n. 1. Băutură cu proprietăți miraculoase pe care o căutau, în Evul Mediu, alchimiștii pentru a obține viață veșnică; p. ext. (azi) băutură scumpă, aleasă. 2. (Fam.) Soluție alcoolică cu conținut variabil de zahăr și cu diverse esențe sau extracte de plante medicinale (servind ca medicament). [Pr.: -gzir] – Din fr. élixir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elizeu
ELIZÉU s. n. Loc unde cei vechi credeau că se duc sufletele oamenilor virtuoși. ◊ (Adjectival) Câmpiile elizee. – Din fr. Élysée, lat. Elysium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eliziune
ELIZIÚNE, eliziuni, s. f. Suprimare a vocalei finale a unui cuvânt când cuvântul următor începe tot cu o vocală. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. élision, lat. elisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elo
ÉLO subst. (Șah; în sintagma) Sistem ~, punct(e) ~ = Metodă de evaluare introdusă de către matematicianul american de origine maghiară Élő Árpád (1903 – 1992). În conformitate cu acest sistem, fiecărui jucător de șah i se atribuie un număr inițial de puncte, care poate crește sau scădea în funcție de rezultatele pe care le obține în turneele de șah. Acest sistem stă astăzi la baza clasificării jucătorilor de categorie internațională. Cu ajutorul acestui sistem și luând ca punct de plecare cea mai bună perioadă de cinci ani a fiecărui jucător, Élő a determinat lista celor mai valoroși șaptezeci, activi între anii 1855 și 1963. Acest clasament este condus de Lasker, Capablanca și Botvinnik, fiecare cu câte 2720 de puncte. (din Élő (n. pr.)) [Dicț. de șah, Ramón Ibero, Ed. Martínez Roca, BCN, 1977]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

elocinţă
ELOCÍNȚĂ s. f. v. elocvență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocință
ELOCÍNȚĂ s. f. v. elocvență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocuţiune
ELOCUȚIÚNE, elocuțiuni, s. f. 1. Mod de a exprima gândirea prin cuvinte. ♦ Alegerea și așezarea cuvintelor într-un discurs. 2. Parte a retoricii care tratează despre stilul unui discurs. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élocution, lat. elocutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocuțiune
ELOCUȚIÚNE, elocuțiuni, s. f. 1. Mod de a exprima gândirea prin cuvinte. ♦ Alegerea și așezarea cuvintelor într-un discurs. 2. Parte a retoricii care tratează despre stilul unui discurs. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élocution, lat. elocutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocvent
ELOCVÉNT, -Ă, elocvenți, -te, adj. Care are darul de a expune frumos și convingător. ♦ (Adesea adverbial) Plin de înțeles; grăitor, demonstrativ, expresiv, semnificativ. – Din fr. éloquent, lat. eloquens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocvenţă
ELOCVÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi elocvent; arta de a vorbi frumos, emoționant, convingător. ♦ Expresivitate. [Var.: (înv.) elocínță s. f.] – Din fr. éloquence, lat. eloquentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elocvență
ELOCVÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi elocvent; arta de a vorbi frumos, emoționant, convingător. ♦ Expresivitate. [Var.: (înv.) elocínță s. f.] – Din fr. éloquence, lat. eloquentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elodion
ELODIÓN, elodioane, s. n. Instrument muzical asemănător cu armoniul. [Pr.: -di-on] – Din fr. élodion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elogia
ELOGIÁ, elogiez, vb. I. Tranz. A aduce elogii, a lăuda (în cuvinte entuziaste), a preamări. [Pr.: -gi-a] – Din fr. élogier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elogiere
ELOGIÉRE, elogieri, s. f. Acțiunea de a elogia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. elogia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elogios
ELOGIÓS, -OÁSĂ, elogioși, -oase, adj. Care elogiază, laudativ. [Pr.: -gi-os] – Din fr. élogieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elogiu
ELÓGIU, elogii, s. n. Discurs prin care este preamărit cineva; laudă deosebită adusă cuiva, apreciere foarte favorabilă. – Din fr. éloge, it. elogio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elongat
ELONGÁT, -Ă, elongați, -te, adj. (Bot.; despre unele organe) Care crește în lungime, care se alungește față de forma primară. – Din fr. élongé, lat. elongatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elongaţie
ELONGÁȚIE, elongații, s. f. 1. Valoare momentană a unei mărimi oscilatorii. 2. Distanța unghiulară dintre doi aștri în raport cu pământul. 3. Extensie accidentală sau terapeutică a unui ligament ori nerv; leziune produsă de această extensie. – Din fr. élongation, lat. elongatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elongație
ELONGÁȚIE, elongații, s. f. 1. Valoare momentană a unei mărimi oscilatorii. 2. Distanța unghiulară dintre doi aștri în raport cu pământul. 3. Extensie accidentală sau terapeutică a unui ligament ori nerv; leziune produsă de această extensie. – Din fr. élongation, lat. elongatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eloxare
ELOXÁRE, eloxări, s. f. Procedeu electrochimic de obținere a unui strat de oxid pe suprafața pieselor de aluminiu în vederea protecției împotriva coroziunii. – După fr. éloxage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eloxat
ELOXÁT, -Ă, eloxați, -te, adj. (Despre aluminiu, piese din aluminiu) Tratat împotriva oxidării. – Din fr. éloxé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elpenor
Elpenor, unul dintre însoțitorii lui Odysseus. A fost preschimbat de Circe în porc. Recăpătîndu-și înfățișarea lui de om, s-a îmbătat de bucurie în ajunul plecării lui Odysseus și s-a culcat pe acoperișul palatului lui Circe. Cînd și-a adunat tovarășii, Odysseus l-a strigat și pe Elpenor care, amețit de băutură, a sărit de pe acoperiș și a murit pe loc. Mai tîrziu, cînd Odysseus a coborît în Infern el s-a întîlnit acolo cu umbra lui Elpenor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elpis
Elpis, la greci, zeița Speranței, identificată cu Spes din mitologia romană. Cînd Pandora a desfăcut cutia în care erau închise toate relele și le-a dat drumul în lume, speranța singură, uitată la fund, le-a rămas muritorilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eluant
ELUÁNT, eluanți, s. m. Solvent care servește la eluare; developant. [Pr.: -lu-ant] – Din fr. éluant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluare
ELUÁRE, eluări, s. f. Proces de dizolvare și de separare a substanțelor dintr-o coloană cromatografică fixate pe un mediu absorbant, prin spălarea ei cu eluanți; eluțiune. [Pr.: -lu-a-] – Cf. fr. éluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucida
ELUCIDÁ, elucidez, vb. I. Tranz. A clarifica, a desluși, a limpezi, a lămuri o problemă până atunci confuză. – Din fr. élucider, lat. elucidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucidare
ELUCIDÁRE, elucidări, s. f. Acțiunea de a elucida și rezultatul ei; lămurire, deslușire, explicare. – V. elucida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucubrant
ELUCUBRÁNT, -Ă, elucubranți, -te, adj. Aberant, absurd. – Din fr. élucubrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucubraţie
ELUCUBRÁȚIE, elucubrații, s. f. Combinație haotică de elemente absurde; aberație. ♦ Divagație. [Var.: elucubrațiúne s. f.] – Din fr. élucubration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucubrație
ELUCUBRÁȚIE, elucubrații, s. f. Combinație haotică de elemente absurde; aberație. ♦ Divagație. [Var.: elucubrațiúne s. f.] – Din fr. élucubration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucubraţiune
ELUCUBRAȚIÚNE s. f. v. elucubrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elucubrațiune
ELUCUBRAȚIÚNE s. f. v. elucubrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluda
ELUDÁ, eludez, vb. I. Tranz. A ocoli, a evita, a ignora intenționat. – Din fr. éluder, lat. eludere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eludare
ELUDÁRE, eludări, s. f. Acțiunea de a eluda și rezultatul ei. – V. eluda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluţiune
ELUȚIÚNE, eluțiuni, s. f. Eluare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluțiune
ELUȚIÚNE, eluțiuni, s. f. Eluare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluvial
ELUVIÁL, -Ă, eluviali, -e, adj. (Despre soluri) Care s-a diferențiat prin eluvionare. [Pr.: -vi-al] – Din fr. éluvial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluvionare
ELUVIONÁRE, eluvionări, s. f. 1. Acțiunea de formare a eluviilor. 2. Spălare spre adâncime a unor elemente componente din straturile superioare ale solului sub acțiunea apei de precipitații infiltrate în sol. [Pr.: -vi-o-] – După fr. éluvionnement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluviu
ELÚVIU, eluvii, s. n. Produse ale alterării exogene a rocilor, acumulate pe loc și caracterizate prin lipsa stratificației și prin nesortarea materialului. – Din fr. éluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eluviune
ELUVIÚNE, eluviuni, s. f. Proces de formare a eluviilor; produse ale acestui proces. [Pr.: -vi-u-] – Din fr. éluvion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elvetic
ELVÉTIC, -Ă, elvetici, -ce, adj. (Rar) Elvețian. – Din fr. helvétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elveţian
ELVEȚIÁN, -Ă, elvețieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Elveției sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Elveției sau elvețienilor (1), privitor la Elveția ori la elvețieni; elvetic. [Pr.: -ți-an] – Elveția (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elvețian
ELVEȚIÁN, -Ă, elvețieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Elveției sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Elveției sau elvețienilor (1), privitor la Elveția ori la elvețieni; elvetic. [Pr.: -ți-an] – Elveția (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elveţiancă
ELVEȚIÁNCĂ, elvețience, s. f. Femeie care face parte din populația Elveției sau este originară de acolo. [Pr.: -ți-an-] – Elvețian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elvețiancă
ELVEȚIÁNCĂ, elvețience, s. f. Femeie care face parte din populația Elveției sau este originară de acolo. [Pr.: -ți-an-] – Elvețian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

elysiicampi
Elysii Campi v. Elysium.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elysium
Elysium (Cîmpiile Elizee), regiune subpămînteană unde, în concepția celor vechi, ajungeau după moarte umbrele celor virtuoși.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

elzevir
ELZEVÍR, elzevire, s. n. Tip de literă subțire cu talpa triunghiulară. ♦ Ediție imprimată sau publicată de unii dintre membrii vestitei familii de tipografi olandezi Elzévir. – Din fr. élzevir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emaciaţie
EMACIÁȚIE, emaciații, s. f. Emaciere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. émaciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emaciație
EMACIÁȚIE, emaciații, s. f. Emaciere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. émaciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emaciere
EMACIÉRE, emacieri, s. f. Slăbire pronunțată care apare în faza finală a bolilor cronice; cașexie, emaciație. [Pr.: -ci-e-] – Cf. fr. émacier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

email
EMÁIL, (2) emailuri, s. n. 1. Masă sticloasă obținută prin topire sau prin sinterizare, constituită în special din siliciu și din bariu, care se aplică pe suprafața unor obiecte metalice sau ceramice, pentru a le proteja împotriva coroziunii, a le îmbunătăți rezistența mecanică, a realiza izolarea lor electrică, în scop decorativ etc.; smalț, glazură. 2. Obiect emailat sau sort de email (1). 3. Peliculă obținută pe bază de rășini, care au în conținutul lor pigmenți. – Din fr. émail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emaila
EMAILÁ, emailez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui obiect cu email (1); a smălțui. – Din fr. émailler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emailaj
EMAILÁJ s. n. Emailare. – Din fr. émaillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emailare
EMAILÁRE, emailări, s. f. Acțiunea de a emaila și rezultatul ei; smălțuire. – V. emaila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emailat
EMAILÁT, -Ă, emailați, -te, adj. Acoperit cu email (1); smălțuit. – V. emaila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emailor
EMAILÓR, -OÁRE, emailori, -oare, s. m. și f. Persoană specializată în lucrări de emailare; smălțuitor. – Din fr. émailleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emana
EMANÁ, emán, vb. I. 1. Tranz. A emite, a degaja, a răspândi un gaz, vapori, un miros etc.; a exala. 2. Intranz. A proveni, a veni de la...; a izvorî, a-și avea originea. – Din fr. émaner, lat. emanare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanare
EMANÁRE, emanări, s. f. Acțiunea de a emana și rezultatul ei. – V. emana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanatism
EMANATÍSM s. n. Teorie a neoplatonismului care explică sursa și structura realității prin emanații dintr-un principiu suprem transcendent; emanaționism. – Din germ. Emanatism, fr. émanatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanaţie
EMANÁȚIE, emanații, s. f. 1. Emitere, degajare (de gaze, de vapori, de mirosuri etc.); (concr.) ceea ce se degajează, ceea ce se emană. ◊ (Geol.) Emanație vulcanică = a) emitere de produse gazoase legate de activitatea vulcanică; b) produs al acestei activități, reprezentat prin bioxid de carbon, hidrogen, amoniac, hidrogen sulfurat, clor, azot, oxigen etc. 2. Gaz radioactiv obținut prin dezintegrarea radiului, toriului sau actiniului. [Var.: (înv.) emanațiúne s. f.] – Din fr. émanation, lat. emanatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanație
EMANÁȚIE, emanații, s. f. 1. Emitere, degajare (de gaze, de vapori, de mirosuri etc.); (concr.) ceea ce se degajează, ceea ce se emană. ◊ (Geol.) Emanație vulcanică = a) emitere de produse gazoase legate de activitatea vulcanică; b) produs al acestei activități, reprezentat prin bioxid de carbon, hidrogen, amoniac, hidrogen sulfurat, clor, azot, oxigen etc. 2. Gaz radioactiv obținut prin dezintegrarea radiului, toriului sau actiniului. [Var.: (înv.) emanațiúne s. f.] – Din fr. émanation, lat. emanatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanaţionism
EMANAȚIONÍSM s. n. Emanatism. [Pr.: -ți-o-] – Din emanație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanaționism
EMANAȚIONÍSM s. n. Emanatism. [Pr.: -ți-o-] – Din emanație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanaţiune
EMANAȚIÚNE s. f. v. emanație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emanațiune
EMANAȚIÚNE s. f. v. emanație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emancipa
EMANCIPÁ, emancipez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A(-și) câștiga sau a face să-și câștige independența; a (se) elibera (1). ♦ Refl. (Despre copii și adolescenți) A se elibera de prejudecăți, constrângeri, convenții sociale etc. 2. Tranz. (În unele state) A scoate un minor de sub tutela părintească sau a tutorelui și a-i acorda, înainte de a ajunge la majorat, o parte din drepturile unui major. – Din fr. émanciper, lat. emancipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emancipare
EMANCIPÁRE s. f. Acțiunea de a (se) emancipa și rezultatul ei, emancipație. – V. emancipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emancipat
EMANCIPÁT, -Ă, emancipați, -te, adj. 1. Care nu mai depinde de cineva sau de ceva, care a devenit liber, independent. ♦ (Despre copii și adolescenți) Care și-a luat unele libertăți nepotrivite cu vârsta lui; cu purtări libertine. 2. (În unele state) Scos înainte de majorat de sub autoritatea părintească sau a tutorelui. – V. emancipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emancipaţie
EMANCIPÁȚIE s. f. (Înv.) Emancipare. – Din fr. émancipation, lat. emancipatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emancipație
EMANCIPÁȚIE s. f. (Înv.) Emancipare. – Din fr. émancipation, lat. emancipatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emarginat
EMARGINÁT, -Ă, emarginați, -te, adj. (Despre frunze, petale etc.) Care este puțin crestat la vârf. – Din fr. émarginé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emascula
EMASCULÁ, emasculez, vb. I. Tranz. (Rar) A castra. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni impotent. – Din fr. émasculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emasculaţie
EMASCULÁȚIE, emasculații, s. f. (Rar) Castrare. ♦ Impotență. – Din fr. émasculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emasculație
EMASCULÁȚIE, emasculații, s. f. (Rar) Castrare. ♦ Impotență. – Din fr. émasculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embargo
EMBARGÓ, embargouri, s. n. 1. Interzicere de către un stat a exportului sau importului de mărfuri ori a capitalurilor într-o sau dintr-o țară, ca sancțiune pentru încălcarea unor reguli sau principii de drept internațional sau ca mijloc de presiune politică. 2. Reținere de către un stat a navelor comerciale sau de mărfuri ale altui stat aflate pe teritoriul său (în condițiile în care a survenit un conflict între statele respective). – Din fr. embargo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embargou
EMBARGÓU s. n. v. embargo.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

embatic
EMBATÍC, embaticuri, s. n. (Înv.) Formă de arendare a unei proprietăți pe termen foarte lung, în intervalul căruia arendașul beneficia de toate drepturile de proprietate. – Din ngr. embatíkion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embaticar
EMBATICÁR, -Ă, embaticari, -e, s. m. și f. (Înv.) Persoană care arenda o proprietate cu embatic; titularul dreptului de embatic. – Embatic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emblematic
EMBLEMÁTIC, -Ă, emblematici, -ce, adj. De emblemă, care ține de emblemă. – Din fr. emblématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emblemă
EMBLÉMĂ, embleme, s. f. Obiect, imagine (însoțită de o deviză) care poartă în mod convențional un anumit înțeles, care simbolizează o anumită idee. ♦ Simbol; figură alegorică. – Din fr. emblème, lat. emblema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embol
EMBÓL s. n. v. embolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embolie
EMBOLÍE, embolii, s. f. Obstruare bruscă a unui vas sangvin sau limfatic. – Din fr. embolie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embolit
EMBOLÍT s. n. Minereu bogat în argint. – Din germ. Embolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embolus
EMBÓLUS, embolusuri, s. n. Cheag de sânge, celulă grasă sau corp străin care obstruează un vas sangvin, provocând o embolie. [Var.: emból s. n.] – Din fr. embolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriocardie
EMBRIOCARDÍE s. f. Ritm cardiac patologic apărut în miocarditele grave, caracterizat prin accelerarea bătăilor inimii și prin egalizarea pauzelor și a tonalităților celor două zgomote ale ei; ritm fetal. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryocardie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriogeneză
EMBRIOGENÉZĂ s. f. Proces de transformare succesivă a ovulului fecundat și a embrionului până la ecloziune sau naștere; dezvoltare embrionară. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriolog
EMBRIOLÓG, -Ă, embriologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în embriologie. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriologic
EMBRIOLÓGIC, -Ă, embriologici, -ce, adj. Care aparține embriologiei, referitor la embriologie. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriologie
EMBRIOLOGÍE s. f. Parte a biologiei care se ocupă cu studiul embrionului în toate fazele dezvoltării lui, de la formarea celulei-ou până la ecloziune sau naștere. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embrion
EMBRIÓN, embrioni, s. m. 1. Produsul concepției în primele trei luni de viață la om. ♦ (Bot.) Corp multicelular situat în interiorul seminței, din care se formează plantula. 2. Fig. Început al unui lucru, al unei acțiuni etc.; prima fază a dezvoltării unui proces. [Pr.: -bri-on] – Din fr. embryon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embrionar
EMBRIONÁR, -Ă, embrionari, -e, adj. 1. De embrion, privitor la embrion, ca un embrion. ◊ Dezvoltare embrionară = embriogeneză. 2. Fig. Abia născut, abia ivit, în germene; la începutul existenței, dezvoltării. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryonnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embrionat
EMBRIONÁT, -Ă, embrionați, -te, adj. Cu embrion. [Pr.: -bri-o] – Din embrion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

embriotomie
EMBRIOTOMÍE, embriotomii, s. f. Tăiere a fetusului mort în interiorul uterului matern, când nu este posibilă o naștere normală. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emden
ÉMDEN s. n. Rasă de gâște de culoare albă, de 7-10 kg. – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emenagog
EMENAGÓG, emenagoge, s. n. Medicament care provoacă, care favorizează menstruația. – Din fr. emménagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emenda
EMENDÁ, emendez, vb. I. Tranz. A corecta, a îndrepta, a îmbunătăți (un text); a amenda^2. – Din lat. emendare, fr. émender.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emendanda
EMENDÁNDA s. n. pl. Corecturi (tipografice) la un text. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emendaţie
EMENDÁȚIE, emendații, s. f. Faptul de a emenda. – Din lat. emendatio, fr. émendation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emendație
EMENDÁȚIE, emendații, s. f. Faptul de a emenda. – Din lat. emendatio, fr. émendation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emerge
EMÉRGE, pers. 3 emérge, vb. III. Intranz. (Fiz.; despre corpuri, radiații etc.) A părăsi un sistem de medii. – Din fr. émerger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emergent
EMERGÉNT, -Ă, emergenți, -te, adj. (Despre un corp, o radiație etc.) Care părăsește un sistem de medii. – Din fr. émergent, lat. emergens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emergenţă
EMERGÉNȚĂ, emergențe, s. f. Însușire a unui fascicul de radiații de a părăsi un sistem de medii. – Din fr. émergence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emergență
EMERGÉNȚĂ, emergențe, s. f. Însușire a unui fascicul de radiații de a părăsi un sistem de medii. – Din fr. émergence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emeri
EMERÍ s. n. (Rar) Șmirghel. – Din fr. émeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emerit
EMERÍT, -Ă, emeriți, -te, adj. 1. (Ieșit din uz) Calificativ cuprins în titlul de onoare acordat unui artist, unui profesor, unui medic etc. care s-a distins în mod deosebit în activitatea sa. 2. Experimentat, versat, priceput. – Din fr. émérite, lat. emeritus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emersiune
EMERSIÚNE, emersiuni, s. f. 1. Ieșire a unui corp la suprafața unui lichid. 2. Ieșire parțială a unui corp ceresc din conul de umbră al altui corp ceresc sau din spațiul aflat în dreptul altui corp ceresc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. émersion, lat. emersio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emetic
EMETÍC s. n. Tartrat de antimoniu și potasiu, folosit în industria textilă ca mordant, la prepararea lacurilor și în medicină (ca vomitiv); p. ext. orice substanță care provoacă vărsături; vomitiv. – Din fr. émétique, lat. emeticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emetrop
EMETRÓP, -Ă, emetropi, -e, adj., s. m. și f. Persoană care are vederea normală. – Din fr. emmétrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emetropie
EMETROPÍE s. f. Vedere normală, proprietate a ochiului de a vedea normal. – Din fr. emmétropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emfatic
EMFÁTIC, -Ă, emfatici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de emfază; nenatural, pretențios, bombastic, umflat. – Din fr. emphatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emfază
EMFÁZĂ s. f. Atitudine nenaturală, pretențioasă; afectare în scris, în vorbire, în comportare. ♦ (Med.) Atitudine lipsită de naturalețe, în dezacord cu realitatea, prezentă la psihopați, paranoici, schizofrenici etc. – Din fr. emphase, lat. emphasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emfiteoză
EMFITEÓZĂ, emfiteoze, s. f. Contract pe termen lung cu drept de ipotecă pe proprietatea închiriată sau arendată. [Pr.: -te-o-] – Din fr. emphytéose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emfizem
EMFIZÉM, emfizeme, s. n. Sindrom care se datorează infiltrării de aer în interstițiile țesutului conjunctiv al unui organ. ◊ Emfizem pulmonar = dilatare excesivă și permanentă a plămânilor datorită atrofiei și ruperii septurilor dintre alveole, precum și pierderii elasticității. – Din fr. emphysème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emfraxie
EMFRAXÍE, emfraxii, s. f. Obstrucție a unui organ canalicular. – Din fr. emphraxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emiciclu
EMICÍCLU s. n. v. hemiciclu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigra
EMIGRÁ, emigrez, vb. I. Intranz. A-și părăsi patria pentru a se stabili (definitiv sau temporar) în altă țară; a se expatria. – Din fr. émigrer, lat. emigrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigrant
EMIGRÁNT, -Ă, emigranți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care emigrează; emigrat. – Din fr. émigrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigrare
EMIGRÁRE, emigrări, s. f. Acțiunea de a emigra și rezultatul ei; expatriere, emigrație. – V. emigra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigrat
EMIGRÁT, -Ă, emigrați, -te, s. m. și f., adj. Emigrant. – V. emigra. Cf. fr. émigré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigraţie
EMIGRÁȚIE, emigrații, s. f. 1. Situația în care se găsește o persoană emigrată. 2. Timpul cât cineva este emigrat. 3. Totalitatea persoanelor emigrate din aceeași țară, în același loc, într-o anumită perioadă. 4. (Rar) Emigrare. [Var.: emigrațiúne s. f.] – Din fr. émigration, lat. emigratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigrație
EMIGRÁȚIE, emigrații, s. f. 1. Situația în care se găsește o persoană emigrată. 2. Timpul cât cineva este emigrat. 3. Totalitatea persoanelor emigrate din aceeași țară, în același loc, într-o anumită perioadă. 4. (Rar) Emigrare. [Var.: emigrațiúne s. f.] – Din fr. émigration, lat. emigratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigraţiune
EMIGRAȚIÚNE s. f. v. emigrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emigrațiune
EMIGRAȚIÚNE s. f. v. emigrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminamente
EMINAMÉNTE adv. În gradul cel mai înalt, prin excelență, cu deosebire. – Din fr. éminemment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminent
EMINÉNT, -Ă, eminenți, -te, adj. Care se distinge prin calități (intelectuale) deosebite; excepțional, superior, remarcabil, excelent. – Din fr. éminent, lat. eminens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminenţă
EMINÉNȚĂ, eminențe, s. f. (Urmat de un pronume posesiv) Titlu onorific conferit cardinalilor și (în trecut) episcopilor catolici. ◊ Eminență cenușie = colaborator apropiat al unui conducător de stat, demnitar etc. care acționează din umbră, fără a se face observat. – Din fr. éminence, lat. eminentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminență
EMINÉNȚĂ, eminențe, s. f. (Urmat de un pronume posesiv) Titlu onorific conferit cardinalilor și (în trecut) episcopilor catolici. ◊ Eminență cenușie = colaborator apropiat al unui conducător de stat, demnitar etc. care acționează din umbră, fără a se face observat. – Din fr. éminence, lat. eminentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminescian
EMINESCIÁN, -Ă, eminescieni, -e, adj. Care aparține lui Eminescu, privitor la Eminescu, în genul operei lui Eminescu. [Pr.: -ci-an] – Eminescu (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminescianism
EMINESCIANÍSM s. n. Ceea ce este specific gândirii și operei eminesciene. ♦ Tendință de a prelua și cultiva teme, motive etc. eminesciene. [Pr.: -ci-a-] – Eminescian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminescolog
EMINESCOLÓG, eminescologi, s. m. Specialist în eminescologie. – Din eminescologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eminescologie
EMINESCOLOGÍE s. f. Studiul vieții și operei lui Eminescu. – De la Eminescu (după dantologie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emir
EMÍR emiri, s. m. 1. Titlu dat descendenților lui Mahomed; persoană având acest titlu. 2. Titlu dat unui guvernator, unui șef de stat sau unui comandant de oști în unele țări musulmane; persoană având acest titlu. – Din fr. émir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emirat
EMIRÁT, emirate, s. n. 1. Stat condus de un emir (2). 2. Funcția, demnitatea de emir (2). – Din fr. émirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emirian
EMIRIÁN, -Ă, emirieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Emiratelor Arabe Unite sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Emiratelor Arabe Unite sau emirienilor (1), privitor la Emiratele Arabe Unite ori la emirieni. [Pr.: -ri-an] – Din engl. Emirian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisar
EMISÁR, (I) emisari, s. m., (II) emisare, s. n. I. S. m. Trimis al unei organizații politice sau al unui stat, cu o misiune (secretă); p. gener. persoană trimisă undeva cu o misiune oarecare. II. S. n. 1. Apă care colectează apele murdare provenite de la întreprinderi, așezări umane etc., vărsându-le apoi într-o apă mai mare. 2. Curs de apă permanent care se scurge dintr-un lac. – Din fr. émissaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisferă
EMISFÉRĂ, emisfere, s. f. 1. (Geom.) Jumătate dintr-o sferă. 2. Fiecare dintre cele două jumătăți ale sferei cerești sau terestre, mărginite de ecuatorul ceresc, respectiv de ecuatorul terestru, și de meridianul de referință. 3. (Anat.; în sintagma) Emisfere cerebrale = cele două jumătăți simetrice ale creierului mare. – Din fr. hémisphère, lat. hemisphaerium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisferic
EMISFÉRIC, -Ă, emisferici, -ce, adj. În formă de emisferă. – Din fr. hémisphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisie
EMÍSIE s. f. v. emisiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisiune
EMISIÚNE, emisiuni, s. f. 1. (În forma emisie) Creare și punere în circulație a semnelor bănești de către banca centrală a unui stat; emitere. ♦ Punere în circulație a unei noi serii de mărci poștale sau retipărirea la o anumită dată a unei serii mai vechi. 2. (În forma emisie) Producere, de către un corp sau un dispozitiv, a unor gaze, a unor unde etc. care se pot propaga în mediul înconjurător. 3. Program transmis prin radio sau prin televiziune într-o ordine dinainte stabilită. [Pr.: -si-u-. – Var.: emísie s. f.] – Din fr. émission, lat. emissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emisiv
EMISÍV, -Ă, emisivi, -e, adj. Referitor la emisie; care are proprietatea de a emite (radiații, lumină); emițător (1). – Din fr. émissif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emistih
EMISTÍH, emistihuri, s. n. Fiecare dintre cele două jumătăți ale unui vers (despărțite prin cezură). – Din fr. hémistiche, lat. hemistichium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emitanţă
EMITÁNȚĂ, emitanțe, s. f. (Fiz.) Radianță. – Din fr. émittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emitanță
EMITÁNȚĂ, emitanțe, s. f. (Fiz.) Radianță. – Din fr. émittance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emite
EMÍTE, emít, vb. III. Tranz. 1. A enunța, a exprima, a lansa o părere, o teorie etc. ♦ A transmite, a anunța. 2. A elabora un act normativ. ♦ A pune în circulație o bancnotă, o hârtie de valoare etc. 3. A produce gaze, radiații etc. care se pot propaga în mediul înconjurător. – Din lat. emittere. Cf. fr. émettre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emitent
EMITÉNT, -Ă, emitenți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care emite hârtii de valoare, bancnote etc. 2. S. m. (Lingv.) Emițător. 3. S. m. Organism (stat, companie publică sau privată, organism internațional) care lansează un împrumut. – Din lat. emittens, -ntis, it. emittente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emitere
EMÍTERE, emiteri, s. f. Faptul de a emite. – V. emite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emitor
EMITÓR, emitori, s. m. (Electron.) Electrod al unui tranzistor. – Din engl. emitter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emiţător
EMIȚĂTÓR, -OÁRE, emițători, -oare, adj., s. n., s. m. 1. Adj. Care emite; emisiv. ◊ Post emițător = post de radioemisie. 2. S. n. Dispozitiv, aparat sau instalație care emite unde sonore ori electromagnetice sau impulsii de curent. ◊ Emițător radio = radioemițător. 3. S. m. (Lingv.) Persoană care emite un enunț lingvistic. – Emite + suf. -ător (după fr. émetteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emițător
EMIȚĂTÓR, -OÁRE, emițători, -oare, adj., s. n., s. m. 1. Adj. Care emite; emisiv. ◊ Post emițător = post de radioemisie. 2. S. n. Dispozitiv, aparat sau instalație care emite unde sonore ori electromagnetice sau impulsii de curent. ◊ Emițător radio = radioemițător. 3. S. m. (Lingv.) Persoană care emite un enunț lingvistic. – Emite + suf. -ător (după fr. émetteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emolient
EMOLIÉNT, -Ă, emolienți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care are proprietatea de a muia țesuturile congestionate sau înăsprite. 2. S. n. Medicament care înmoaie pielea și mucoasele. Lanolina este un emolient. ♦ Substanță grasă folosită la finisarea produselor textile pentru a le da moliciune, suplețe și luciu. [Pr.: -li-ent] – Din fr. émollient, lat. emolliens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emolument
EMOLUMÉNT, emolumente, s. n. Profit, avantaj. – Din lat. emolumentum, fr. émolument.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emonctoriu
EMONCTÓRIU, emonctorii, s. n. Organ sau deschizătură naturală a corpului prin care se elimină secrețiile sau umorile. – Din fr. émonctoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoncţiune
EMONCȚIÚNE, emoncțiuni, s. f. Eliminare a umorilor superflue. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. émonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoncțiune
EMONCȚIÚNE, emoncțiuni, s. f. Eliminare a umorilor superflue. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. émonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emonda
EMONDÁ, emondez, vb. I. Tranz. A tăia ramurile de pe trunchiurile arborilor în perioada de creștere pentru a stimula dezvoltarea lor în înălțime. – Din fr. émonder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emondaj
EMONDÁJ, emondaje, s. n. 1. Operație de tăiere a ramurilor de pe trunchiurile arborilor în perioada de creștere pentru a stimula dezvoltarea lor în înălțime; emondare, emondație. 2. (Med.) Intervenție chirurgicală constând în înlăturarea exostozelor și osteofitelor epifizelor. – Din fr. émondage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emondare
EMONDÁRE, emondări, s. f. Emondaj. – V. emonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emondaţie
EMONDÁȚIE, emondații, s. f. Emondaj. – Din fr. émondation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emondație
EMONDÁȚIE, emondații, s. f. Emondaj. – Din fr. émondation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emondor
EMONDÓR, emondoare, s. n. Unealtă folosită la emondaj. – Din fr. émondoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emotiv
EMOTÍV, -Ă, emotivi, -e, adj. 1. Care se referă la emoție sau la afectivitate; afectiv, emoțional. 2. Care se emoționează ușor; sensibil, impresionabil. – Din fr. émotif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emotivism
EMOTIVÍSM s. n. Teorie conform căreia propozițiile moralei nu descriu stări de fapt, ci exprimă sau provoacă sentimente și atitudini ce au legătură cu istoria folosirii cuvintelor. – Din fr. émotivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emotivitate
EMOTIVITÁTE s. f. Faptul de a se emoționa ușor; stare emotivă; însușirea de a fi emotiv; impresionabilitate. – Din fr. émotivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţie
EMÓȚIE, emoții, s. f. Reacție afectivă de intensitate mijlocie și de durată relativ scurtă, însoțită adesea de modificări în activitățile organismului, oglindind atitudinea individului față de realitate; p. gener. orice reacție afectivă. [Var.: (înv.) emoțiúne s. f.] – Din fr. émotion, it. emozione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoție
EMÓȚIE, emoții, s. f. Reacție afectivă de intensitate mijlocie și de durată relativ scurtă, însoțită adesea de modificări în activitățile organismului, oglindind atitudinea individului față de realitate; p. gener. orice reacție afectivă. [Var.: (înv.) emoțiúne s. f.] – Din fr. émotion, it. emozione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţiona
EMOȚIONÁ, emoționez, vb. I. Tranz. A produce, a cauza, a provoca o emoție; a impresiona. ♦ Refl. A fi cuprins de o emoție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoționa
EMOȚIONÁ, emoționez, vb. I. Tranz. A produce, a cauza, a provoca o emoție; a impresiona. ♦ Refl. A fi cuprins de o emoție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţional
EMOȚIONÁL, -Ă, emoționali, -e, adj. Care este propriu emoțiilor; provocat de o emoție; care produce o emoție; emotiv. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoțional
EMOȚIONÁL, -Ă, emoționali, -e, adj. Care este propriu emoțiilor; provocat de o emoție; care produce o emoție; emotiv. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţionant
EMOȚIONÁNT, -Ă, emoționanți, -te, adj. Care emoționează; mișcător, tulburător. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoționant
EMOȚIONÁNT, -Ă, emoționanți, -te, adj. Care emoționează; mișcător, tulburător. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţionare
EMOȚIONÁRE s. f. Acțiunea de a (se) emoționa și rezultatul ei; tulburare. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoționare
EMOȚIONÁRE s. f. Acțiunea de a (se) emoționa și rezultatul ei; tulburare. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţionat
EMOȚIONÁT, -Ă, emoționați, -te, adj. Cuprins de emoție. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoționat
EMOȚIONÁT, -Ă, emoționați, -te, adj. Cuprins de emoție. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoţiune
EMOȚIÚNE s. f. v. emoție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emoțiune
EMOȚIÚNE s. f. v. emoție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empatic
EMPÁTIC, -Ă, empátici, -e, adj. Care implică, produce, este caracterizat de sau bazat pe empatie. (cf. fr. empathique, engl. empathic) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

empatie
EMPATÍE s. f. 1. (Fil.) Formă de intuire a realității prin identificare afectivă. 2. Tendință a receptorului de a trăi afectiv, prin transpunere simpatetică, viața eroilor din opere literare, filme etc. – Din fr. empathie, engl. empathy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empireu
EMPIRÉU s. n. 1. (În mitologia greco-romană) Partea cea mai de sus a bolții cerești, unde își aveau lăcașul zeii; reședința zeilor. 2. (În Evul Mediu; în teologia creștină) Al șaptelea cer, lăcașul lui Dumnezeu și al sufletelor celor mântuiți. – Din fr. empyrée, it. empireo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empiric
EMPÍRIC, -Ă, empirici, -ce, adj. Bazat (numai) pe experiență; care privește empirismul, care are la bază empirismul. ◊ Formulă empirică = formulă obținută din încercările de a interpreta datele experimentale, fără suport teoretic. Medicină empirică = tratament al bolilor numai pe bază de experiență și de cazuri antecedente. – Din fr. empirique, lat. empiricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empiriocritic
EMPIRIOCRÍTIC, -Ă, empiriocritici, -ce, adj. Care ține de empiriocriticism, propriu empiriocriticismului. [Pr.: -ri-o-] – Din rus. empiriokritik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empiriocriticism
EMPIRIOCRITICÍSM s. n. Formă pozitivistă a empirismului orientată spre eliminarea elementelor apriorice și dualiste; machism. [Pr.: -ri-o-] – Din rus. empiriokritițizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empiriomonism
EMPIRIOMONÍSM s. n. Variantă a empiriocriticismului potrivit căreia realitatea fizică nu ar fi decât „experiența socialmente organizată a omenirii”. [Pr.: -ri-o-] – Din rus. empiriomonizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empiriosimbolism
EMPIRIOSIMBOLÍSM s. n. (Fil.) Variantă a empiriocriticismului care consideră reprezentările și noțiunile ca simboluri ale senzațiilor noastre. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. empiriosymbolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empirism
EMPIRÍSM s. n. Teorie epistemiologică potrivit căreia informația autentică despre lume trebuie obținută prin mijloace a posteriori, astfel încât nimic nu poate fi gândit fără să fi fost mai întâi simțit. ◊ Empirism logic = variantă a neopozitivismului care admite numai enunțurile logice verificabile în mod nemijlocit prin percepțiile fiecărui subiect în parte. – Din fr. empirisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empirist
EMPIRÍST, -Ă, empiriști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de empirism. 2. S. m. și f. Adept al empirismului. – Din fr. empiriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emplastru
EMPLÁSTRU, emplastre, s. n. Preparat farmaceutic solid, plastic, care are în compoziția sa săruri de plumb, rășini, cauciuc, medicamente și care se aplică pe piele pentru izolarea rănilor sau fixarea pansamentelor; plasture. – Din lat. emplastrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emporiu
EMPÓRIU, emporii, s. n. Târg, port, agenție comercială în țară străină. – Din fr. emporium, ngr. empórion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

empusa
Empusa, spectru monstruos care lua adesea înfățișarea unei femei frumoase. Se hrănea cu carne de om și făcea parte din ceata infernală a zeiței Hecate.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

emu
ÉMU, emu, s. m. Pasăre terestră de talie mare, originară din Australia, asemănătoare cu struțul, dar lipsită de creastă (Dromiceius novaehollandiae). [Acc. și: emú] – Din fr. emu, germ. Emu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emul
EMÚL, emuli, s. m. Persoană care se străduiește să egaleze sau să întreacă pe cineva într-un domeniu de activitate. – Din fr. émule, lat. aemulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulaţie
EMULÁȚIE, emulații, s. f. Sentiment, dorință, strădanie de a egala sau de a întrece pe cineva într-un domeniu de activitate; întrecere. [Var.: emulațiúne s. f.] – Din fr. émulation, lat. aemulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulație
EMULÁȚIE, emulații, s. f. Sentiment, dorință, strădanie de a egala sau de a întrece pe cineva într-un domeniu de activitate; întrecere. [Var.: emulațiúne s. f.] – Din fr. émulation, lat. aemulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulaţiune
EMULAȚIÚNE s. f. v. emulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulațiune
EMULAȚIÚNE s. f. v. emulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulgator
EMULGATÓR, emulgatori, s. m. Substanță chimică folosită la obținerea emulsiilor; emulsiv (2), emulsionant. ♦ Substanță chimică folosită pentru îndepărtarea grăsimilor din produsele textile. – Din germ. Emulgator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsie
EMÚLSIE, emulsii, s. f. Amestec dispers format din două lichide insolubile unul în celălalt. ♦ Strat sensibil la acțiunea luminii, depus pe plăcile și pe filmele fotografice. – Din fr. émulsion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsiona
EMULSIONÁ, emulsionez, vb. I. Intranz. și tranz. A forma sau a prepara o emulsie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsionabil
EMULSIONÁBIL, -Ă, emulsionabili, -e, adj. (Chim.) Care poate fi transformat în emulsie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsionant
EMULSIONÁNT, emulsionante, s. n. Emulgator. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsionare
EMULSIONÁRE, emulsionări, s. f. Acțiunea de a emulsiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. emulsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsiv
EMULSÍV, -Ă, emulsivi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre semințe) Din care se extrage uleiul. 2. S. n. Emulgator. – Din fr. émulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

emulsor
EMULSÓR, emulsoare, s. n. Aparat care servește la obținerea emulsiilor. – Din fr. émulseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enantem
ENANTÉM, enanteme, s. n. Erupție care apare pe mucoase în unele boli contagioase. – Din fr. énanthème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enantiomorfie
ENANTIOMORFÍE s. f. (Fiz.) Proprietate a unor substanțe de a cristaliza în două forme, dintre care una este imaginea simetrică a celeilalte în raport cu un plan; enantiomorfism. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiomorphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enantiomorfism
ENANTIOMORFÍSM s. n. (Fiz.) Enantiomorfie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiomorphisme, engl. enantiomorphism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enantiotropie
ENANTIOTROPÍE s. f. (Chim.) Proprietate a unor substanțe de a prezenta diferite structuri cristaline în aceeași stare de agregare, fiecare dintre acestea fiind stabilă în anumite intervale de temperatură și presiune. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiotropie, engl. enantiotropy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enargit
ENARGÍT s. n. Mineral întâlnit în zăcăminte hidrotermale de cupru. – Din germ. Enargit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enarmonic
ENARMÓNIC, -Ă, enarmonici, -ce, adj. (Despre sunete) De aceeași înălțime, dar cu denumiri, notații diferite. – Din fr. enharmonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enarmonie
ENARMONÍE, enarmonii, s. f. Raportul dintre sunete cu aceeași înălțime, dar cu notații diferite. – Din fr. enharmonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encarpă
ENCÁRPĂ, encarpe, s. f. Ghirlandă de flori, de fructe în relief, folosită ca ornamentație la construcțiile antice. – Din fr. encarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encaustic
ENCAÚSTIC, encaustici s. m. 2. Preparat pe bază de ceară folosit la impregnarea statuilor de marmură sau de ipsos pentru a le da un aspect catifelat sau pentru a le feri de umezeală. – Din fr. encaustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encaustic
ENCAÚSTIC, -Ă, encaustici, -ce, s. f., s. m. 1. S. f. (La vechii greci) Procedeu de pictură în care culorile se foloseau diluate cu ceară. 2. S. m. Preparat pe bază de ceară folosit la impregnarea statuilor de marmură sau de ipsos pentru a le da un aspect catifelat sau pentru a le feri de umezeală. – Din fr. encaustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encaustică
ENCAÚSTICĂ, encaustice, s. f. 1. (La vechii greci) Procedeu de pictură în care culorile se foloseau diluate cu ceară. – Din fr. encaustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefal
ENCEFÁL, encefale, s. n. Parte a sistemului nervos central care cuprinde creierul mare, pedunculii cerebrali și bulbul rahidian. – Din fr. encéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalic
ENCEFÁLIC, -Ă, encefalici, -ce, adj. Care aparține encefalului, privitor la encefal. – Din fr. encéphalique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalină
ENCEFALÍNĂ s. f. (Biol.) Proteină din creier cu acțiune calmantă asupra durerilor. – Din fr. encéphaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalită
ENCEFALÍTĂ, encefalite, s. f. Boală cauzată de inflamarea acută sau cronică a encefalului. ◊ Encefalită letargică = boală contagioasă gravă, provocată de un virus transmis prin musca țețe și manifestată prin somnolență persistentă și progresivă; boala somnului. – Din fr. encéphalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalografie
ENCEFALOGRAFÍE s. f. Metodă de examinare radiografică a encefalului, folosită în diagnosticul unor boli nervoase; (concr.) radiografie a encefalului. – Din fr. encéphalographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefaloid
ENCEFALOÍD, -Ă, encefaloizi, -de, adj. Care are sinuozități și o consistență asemănătoare cu a encefalului. – Din fr. encéphaloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalomielită
ENCEFALOMIELÍTĂ, encefalomielite, s. f. Inflamație a creierului și a măduvei spinării, care prezintă simptome atât de encefalită, cât și de mielită. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. encéphalomyélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefalopatie
ENCEFALOPATÍE, encefalopatii, s. f. Denumire generică pentru afecțiunile organice ale creierului; boală a creierului. – Din fr. encéphalopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encefaloză
ENCEFALÓZĂ, encefaloze, s. f. (Med.) Denumire generică pentru o afecțiune cerebrală degenerativă. – Din fr. encéphalose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encelad
Encelad = Enceladus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enceladus
Enceladus, cel mai puternic dintre giganții care au uneltit împotriva lui Zeus. Părintele zeilor l-a fulgerat însă cu trăsnetul său prăvălindu-l în adîndurile muntelui Aetna.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enchimoză
ENCHIMÓZĂ, enchimoze, s. f. Răspândire de sânge în vasele de la suprafața pielii, fără să fi fost provocată de o lovitură exterioară. – Din fr. enchymose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enciclică
ENCÍCLICĂ, enciclice, s. f. 1. (În Biserica catolică) Scrisoare a Papei către bisericile, clerul și credincioșii din toate țările sau dintr-o anumită țară, conținând o problemă de doctrină sau de actualitate. 2. Scrisoare adresată bisericilor dintr-un teritoriu dat. 3. Scrisoare a oricărui episcop către bisericile și credincioșii săi. – Din fr. encyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enciclopedic
ENCICLOPÉDIC, -Ă, enciclopedici, -ce, adj. Care are caracter de enciclopedie; p. ext. vast, cuprinzător. – Din fr. encyclopédique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enciclopedie
ENCICLOPEDÍE, enciclopedii, s. f. 1. Tip de lucrare lexicografică de proporții diferite care tratează sistematic termeni de bază (nume comune și proprii), noțiuni din toate domeniile sau dintr-un singur domeniu, fie în ordine alfabetică, fie pe probleme sau pe ramuri. 2. Ansamblu multilateral de cunoștințe omenești. ◊ (Fam.) Enciclopedie ambulantă = persoană care are cunoștințe multe, diverse și exacte. – Din fr. encyclopédie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enciclopedism
ENCICLOPEDÍSM s. n. 1. Sistemul și principiile enciclopediștilor (mai ales ale celor francezi din sec. XVIII). 2. Erudiție vastă, multilaterală. – Din fr. encyclopédisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enciclopedist
ENCICLOPEDÍST, -Ă, enciclopediști, -ste, s. m., s. f., adj. 1. S. m. pl. Nume dat gânditorilor, savanților și scriitorilor francezi precursori ai Revoluției Franceze de la sfârșitul sec, XVIII, care au colaborat la editarea unei enciclopedii. 2. Adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care are cunoștințe enciclopedice. – Din fr. encyclopédiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enclavă
ENCLÁVĂ, enclave, s. f. 1. Fragmente de roci de altă natură înglobate în masa rocilor eruptive. 2. Teritoriu de mici dimensiuni având o populație puțin numeroasă, aflat în apropierea graniței dintre două state, în interiorul unuia, dar aparținând celuilalt. 3. Situare geografică a unui stat sau teritoriu înconjurat total de spațiul altui stat. – Din fr. enclave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enclitic
ENCLÍTIC, -Ă, enclitici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care este legat de un cuvânt precedent, cu care alcătuiește o unitate, fiind lipsit de accent propriu. ◊ Articol enclitic = articol hotărât care se atașează la sfârșitul unui cuvânt. – Din fr. enclitique, lat. encliticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encliză
ENCLÍZĂ, enclize, s. f. Atașare a unui cuvânt, a unei silabe sau a altui element neaccentuat la cuvântul precedent; postpunere. – Din fr. enclise, germ. Enklise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encomiastic
ENCOMIÁSTIC, -Ă, encomiastici, -ce, adj. Cu caracter laudativ, elogios. [Pr.: -mi-as-] – Din encomion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encomion
ENCOMIÓN, encomioane, s. n. (Livr.) Cuvântare de laudă, elogiu în onoarea cuiva. [Pr.: -mi-on] – Din ngr. enkómion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

encondrom
ENCONDRÓM, encondroame, s. n. Tumoare, excrescență cartilaginoasă care se dezvoltă pe un os. – Din fr. enchondrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endarterită
ENDARTERÍTĂ, endarterite, s. f. Inflamație a arterei care poate produce obstruarea acesteia. – Din fr. endartérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endecagon
ENDECAGÓN, endecagoane, s. n. Poligon cu unsprezece laturi (și tot atâtea unghiuri). – Din fr. (h)endécagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endecasilab
ENDECASILÁB, endecasilabi, s. m. Vers care are unsprezece silabe. – Din fr. (h)endécasyllabe, lat. hendecasillabus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endecasilabic
ENDECASILÁBIC, endecasilabice, adj. (Despre versuri) Care are unsprezece silabe. – Din fr. (h)endécasyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endemic
ENDÉMIC, -Ă, endemici, -ce, adj. (Despre plante sau animale) Care trăiește numai pe un anumit teritoriu; (despre unele boli) care are cauze locale, specifice unei anumite regiuni); care are caracter permanent în anumite regiuni. – Din fr. endémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endemicitate
ENDEMICITÁTE s. f. (Biol.) Caracter endemic; endemism. – Din fr. endémicité, engl. endemicity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endemie
ENDEMÍE, endemii, s. f. Prezență într-o comunitate a unei boli infecțioase sau de nutriție sub formă de cazuri sporadice semnalate o perioadă îndelungată de timp. – Din fr. endémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endemism
ENDEMÍSM s. n. (Biol.) Fenomen constând în existența unor specii, genuri, familii exclusiv pe un teritoriu determinat, relativ limitat. ♦ Caracter endemic; endemicitate. – Din fr. endémisme, engl. endemism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endemoepidemic
ENDEMOEPIDÉMIC, -Ă, endemoepidemici, -ce, adj. Care se referă la boli infecțioase prezente în mod endemic într-o populație, dar care pot provoca uneori izbucniri epidemice. [Pr.: -mo-e-] – Endemie + epidemic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endetail
EN DÉTAIL loc. adj., loc. adv. (Care este) în cantități mici, cu bucata, cu amănuntul. [Pr.: ãdetáĭ] – Loc. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endimion
Endimion = Endymion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

endoblast
ENDOBLÁST s. n. (Biol.) Endoderm. – Din fr. endoblaste, engl. endoblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocard
ENDOCÁRD, endocarduri, s. n. Membrană subțire care căptușește cavitățile și valvulele inimii. – Din fr. endocarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocardic
ENDOCÁRDIC, -Ă, endocardici, -ce, adj. (Med.) De endocard. – Cf. fr. endocarditique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocardită
ENDOCARDÍTĂ, endocardite; s. f. Boală care constă în inflamarea endocardului cauzată de unii agenți patogeni. – Din fr. endocardite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocarp
ENDOCÁRP, endocarpuri, s. n. Stratul intern al pericarpului care protejează sămânța unor fructe. – Din fr. endocarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocraniu
ENDOCRÁNIU, endocranii, s. n. Fața internă a cutiei craniene. – Din fr. endocrâne (după craniu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocrin
ENDOCRÍN, -Ă, endocrini, -e, adj. 1. (În sintagma) Glandă endocrină = glandă care își varsă direct în sânge secrețiile ce conțin hormoni; glandă cu secreție internă. 2. Care aparține glandelor endocrine, privitor la glandele endocrine. – Din fr. endocrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocrinolog
ENDOCRINOLÓG, -Ă, endocrinologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în endocrinologie. – Din endocrinologie (după bacteriologie – bacteriolog).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocrinologie
ENDOCRINOLOGÍE, s. f. Ramură a biologiei și a medicinii care studiază hormonii, glandele și țesuturile cu secreție internă și funcțiile lor, aflate în condiții normale sau patologice. – Din fr. endocrinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endocrinoterapie
ENDOCRINOTERAPÍE s. f. Tratament medical făcut cu substanțe extrase din glandele endocrine. – Din fr. endocrinothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoderm
ENDODÉRM, endoderme, s. n. 1. Foița interioară a embrionului animalelor superioare, din care provin tubul digestiv și glandele anexe. 2. Strat unicelular interior al peretului corpului la celenterate. 3. (Biol.) Strat celular intern al scoarței tulpinii și rădăcinii, lipsit de spații intercelulare. – Din fr. endoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endodermic
ENDODÉRMIC, -Ă, endodermici, -ce, adj. Care ține de endoderm, referitor la endoderm. – Din fr. endodermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoenzimă
ENDOENZÍMĂ, endoenzime, s. f. Enzimă intracelulară a cărei eliberare nu are loc decât după distrugerea mecanică a celulelor. [Pr.: -do-en-] – Din fr. endoenzyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoestezie
ENDOESTEZÍE s. f. Sentiment, sensibilitate interioară. [Pr.: -do-es-] – Din fr. endoesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endofazie
ENDOFAZÍE s. f. (Psih.) Trăire interioară a actului vorbirii; limbaj interior. – Din fr. endophasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endogamie
ENDOGAMÍE s. f. 1. Contractare obligatorie a căsătoriilor în interiorul unei comunități sau al unui grup social, practicată la unele populații primitive. 2. (Biol.) Unire a doi gameți formați în același organism. – Din fr. endogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endogen
ENDOGÉN, -Ă, endogeni, -e, adj. 1. (Despre fenomenele geologice) Provocat de forțe care provin din interiorul Pământului și care conduc la apariția denivelărilor scoarței. 2. (Med.) Care ia naștere, care se datorează unor cauze din interiorul organismului. – Din fr. endogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endogeneză
ENDOGENÉZĂ s. f. Producere a celulelor în interiorul altor celule. – Din fr. endogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endolimfă
ENDOLÍMFĂ s. f. Lichid care se află în labirintul urechii interne. – Din fr. endolymphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endometrită
ENDOMETRÍTĂ, endometrite, s. f. (Med.) Inflamație a mucoasei uterine. – Din fr. endométrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endometru
ENDOMÉTRU, endometre, s. n. (Anat.) Mucoasă uterină. – Din fr. endomètre, engl. endometrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endomitoză
ENDOMITÓZĂ, endomitoze, s. f. (Biol.) Formă a mitozei în care multiplicarea cromozomilor nu este însoțită de diviziunea nucleului. – Din engl. endomitosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endomorfism
ENDOMORFÍSM s. n. Totalitatea schimbărilor suferite de rocile eruptive la contactul cu alte roci și prin asimilarea acestora. – Din fr. endomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endonazal
ENDONAZÁL, -Ă, endonazali, -e, adj. (Anat.) Al mucoasei nazale; referitor la interiorul nasului. – Din fr. endonasal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoparazit
ENDOPARAZÍT, -Ă, endoparaziți, -te, s. f., s. m., adj. 1. S. f. Ciupercă parazită al cărei miceliu se dezvoltă în interiorul țesuturilor plantei-gazdă, provocând boli grave. 2. S. m. și f., adj. (Animal) care trăiește ca parazit în organele interne ale corpului omenesc și al animalelor. – Din fr. endoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoplasmatic
ENDOPLASMÁTIC, -Ă, endoplasmatici, -ce, adj. (Biol.) De endoplasmă, referitor la endoplasmă. – Din fr. endoplasmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoplasmă
ENDOPLÁSMĂ s. f. Partea internă sau centrală a celulei la organismele monocelulare, înconjurată de ectoplasmă. – Din fr. endoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoplastă
ENDOPLÁSTĂ s. f. Masă protoplasmatică care formează nucleul celulei infuzorilor. – Din fr. endoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoreic
ENDOREÍC, -Ă, endoreici, -ce, adj. (Geogr.) Lipsit de scurgere. Regiune endoreică. [Pr.: -re-ic] – Din fr. endoréique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoschelet
ENDOSCHELÉT s. n. (Biol.) Schelet osos intern caracteristic vertebratelor. – Cf. engl. endoskeleton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoscop
ENDOSCÓP, endoscoape, s. n. Aparat prevăzut cu sisteme optice și de iluminat cu care se face endoscopia. – Din fr. endoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoscopic
ENDOSCÓPIC, -Ă, endoscopici, -ce, adj. (Med.) Referitor la endoscopie. – Din fr. endoscopique, engl. endoscopic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoscopie
ENDOSCOPÍE s. f. Metodă de examinare pe viu a unui organ cavitar sau tubular cu ajutorul endoscopului. – Din fr. endoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endosmoză
ENDOSMÓZĂ s. f. Pătrundere a unui fluid prin osmoză, în spațiul mărginit de o membrană semipermeabilă. – Din fr. endosmose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endosperm
ENDOSPÉRM, endosperme, s. n. Țesut vegetal situat în vecinătatea embrionului, în care se înmagazinează substanțele de rezervă necesare creșterii embrionului. – Din fr. endosperme, germ. Endosperm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoteliu
ENDOTÉLIU, endotelii, s. n. Epiteliu care căptușește o cavitate închisă a corpului. – Din fr. endothélium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endoterm
ENDOTÉRM, -Ă, endotermi, -e, adj. Endotermic. – Din germ. endoterm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endotermic
ENDOTÉRMIC, -Ă, endotermici, -ce, adj. (Despre unele fenomene fizice sau chimice) Care se produce cu absorbție de căldură din mediul înconjurător; endoterm. – Din fr. endothérmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endotermie
ENDOTERMÍE s. f. (Chim.) Reacție care se efectuează prin absorbție de căldură. – Din fr. endothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endotoxină
ENDOTOXÍNĂ, endotoxine, s. f. Substanță toxică a cărei eliberare nu are loc decât odată cu dezintegrarea celulei în care se află. – Din fr. endotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

endymion
Endymion, păstor de o rară frumusețe care l-a rugat pe Zeus să-l lase să doarmă veșnic, ca să rămînă pururea tînăr. Zeus i-a împlinit voia. Văzîndu-l dormind, Artemis (Luna) s-a îndrăgostit de frumosul păstor pe care a început să-l viziteze, noapte de noapte, coborînd din înaltul cerurilor. Din iubirea lor s-au născut cincizeci de fete.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enea
Enea = Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eneacord
ENEACÓRD s. n. Liră cu nouă coarde, folosită de vechii greci. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéacorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneadă
ENEÁDĂ s. f. (Rar) Reunire de nouă lucruri asemănătoare sau de nouă persoane. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneadul
Eneadul = Aeneades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eneagon
ENEAGÓN, eneagoane, s. n. Poligon cu nouă laturi (și tot atâtea unghiuri); [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneasilab
ENEASILÁB, eneasilabi, s. m., adj. (Vers) compus din nouă silabe. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéasyllabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneodă
ENEÓDĂ, eneode, s. f. Tub electronic cu nouă electrozi, utilizat în radioreceptoarele cu modulație de frecvență. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. ennéode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneolitic
ENEOLÍTIC s. n. Ultima fază a neoliticului, caracterizată prin folosirea uneltelor de piatră, de os etc. și a uneltelor și podoabelor de aramă. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. énéolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energetic
ENERGÉTIC, -Ă, energetici, -ce, adj. 1. Privitor la producerea și la folosirea diferitelor forme de energie. ◊ Sistem energetic = ansamblu de instalații organizat unitar în scopul producerii, transmisiunii și distribuției energiei electrice pe un anumit teritoriu. – Din fr. énergétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energetic
ENERGÉTIC, -Ă, energetici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la producerea și la folosirea diferitelor forme de energie. ◊ Sistem energetic = ansamblu de instalații organizat unitar în scopul producerii transportului și distribuției energiei electrice pe un anumit teritoriu. 2. S. f. Ramură a fizicii care studiază fenomenele produse în sistemele fizice din punctul de vedere al transformărilor de energie dintr-o formă în alta; ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul surselor și al posibilităților tehnico-economice de exploatare și de utilizare a diferitelor forme de energie. – Din fr. énergétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energetică
ENERGÉTICĂ s. f. 2. Ramură a fizicii care studiază fenomenele produse în sistemele fizice din punctul de vedere al transformărilor de energie dintr-o formă în alta; ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul surselor și al posibilităților tehnico-economice de exploatare și de utilizare a diferitelor forme de energie. – Din fr. énergétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energetism
ENERGETÍSM s. n. Curent filosofic idealist inițiat la sfârșitul sec. XIX, care a încercat să înlăture noțiunea de materie, înlocuind-o cu aceea de energie, considerată ca substanță unică a lumii, rupând astfel mișcarea de materie. – Din fr. énergétisme, rus. energhetizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energetist
ENERGETÍST, -Ă, energetiști, -ste, adj., s. m. (Adept) al energetismului. – Din fr. énergétiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energic
ENÉRGIC, -Ă, energici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de vigoare, de energie (2); hotărât, viguros; care oglindește, exprimă energie (2). ♦ (Despre medicamente) Cu acțiune promptă, puternică și imediată; eficace. – Din fr. énergique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energie
ENERGÍE, energii, s. f. 1. Capacitate a unui sistem (fizic) de a efectua lucru mecanic la trecerea dintr-o stare dată în altă stare. 2. Forță, putere, tărie, vigoare, capacitate de a acționa. ♦ Fermitate, hotărâre în atitudini, în acțiuni. – Din fr. énergie, lat. energia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energizant
ENERGIZÁNT, -Ă, energizanți, -te, adj., s. n. (Produs, factor) care dă energie, care stimulează un proces metabolic. – Din fr. énergisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energofag
ENERGOFÁG, -Ă, energofagi, -ge, adj. Care este mare consumator de energie. – Energo- + -fag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energointensiv
ENERGOINTENSÍV, -Ă, energointensivi, -e, adj. (Despre procese tehnologice) Mare consumator de energie. – Energ[ie] + intensiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energometru
ENERGOMÉTRU, energometre, s. n. (Med.) Aparat pentru analiza pulsului arterial. – Din fr. énergomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

energumen
ENERGUMÉN, energumeni, s. m. (În superstiții) Om posedat de diavol. ♦ Fig. Om agitat, exaltat. – Din fr. énergumène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enerva
ENERVÁ, enervez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde calmul, a-și ieși sau a scoate pe cineva din fire; a (se) înfuria, a (se) irita; a (se) indispune. – Din fr. énerver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enervant
ENERVÁNT, -Ă, enervanți, -te, adj. Care enervează; agasant, supărător, iritant. – Din fr. énervant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enervare
ENERVÁRE, enervări, s. f. Acțiunea de a (se) enerva și rezultatul ei; tensiune nervoasă caracterizată prin neliniște, nerăbdare, agitație, iritare, înfuriere. – V. enerva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enervat
ENERVÁT, -Ă, enervați, -te, adj. În stare de iritare; scos din fire; nervos, iritat. – V. enerva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enescian
ENESCIÁN, -Ă, enescieni, -e, adj. De Enescu, al lui Enescu; în maniera lui Enescu. [Pr.: -ci-an] – Enescu (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eneu
Eneu = Oeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

engadinez
ENGADINÉZ, -Ă, engadinézi, -e, adj., s. f. (Lingv.) (Care se referă la o) varietate a retoromanei occidentale, denumită și ladină, vorbită în Engiadina (Engadin), pe valea fluviului Inn, în Elveția. [GDLC]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

englez
ENGLÉZ, -Ă, englezi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Marii Britanii sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Marii Britanii sau englezilor (1), privitor la Marea Britanie ori la englezi; englezesc; p. ext. britanic. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de englezi. – Din ngr. englézos, it. inglese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

englezesc
ENGLEZÉSC, -EÁSCĂ, englezești, adj. Care aparține englezilor sau Marii Britanii, privitor la englezi sau la Marea Britanie; englez. – Englez + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

englezeşte
ENGLEZÉȘTE adv. Ca englezii, în limba engleză. ◊ Expr. A o șterge (sau a pleca) englezește = a pleca repede și pe neobservate. – Englez + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

englezește
ENGLEZÉȘTE adv. Ca englezii, în limba engleză. ◊ Expr. A o șterge (sau a pleca) englezește = a pleca repede și pe neobservate. – Englez + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

englezism
ENGLEZÍSM, englezísme, s. n. Anglicism. (din englez + suf. -ism) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

englezoaică
ENGLEZOÁICĂ, englezoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Marii Britanii sau este originară de acolo. – Englez + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

engobă
ENGÓBĂ, engobe, s. f. Pastă servind la acoperirea pieselor de ceramică cu un strat care ascunde culoarea naturală a lutului. [Var.: angóbă s. f.] – Din fr. engobe, germ. Engobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

engolpion
ENGOLPIÓN, engolpioane, s. n. Iconiță rotundă sau ovală lucrată dintr-un metal prețios, cu chipul Mântuitorului sau al Sfintei Fecioare, pe care o poartă arhiereii la gât. [Pr.: -pi-on] – Din ngr. enkólpion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

engramă
ENGRÁMĂ, engrame, s. f. (Psih.) Urmă lăsată de un excitant asupra sistemului nervos. – Din fr. engramme, germ. Engramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enidul
Enidul = Oenides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enigmatic
ENIGMÁTIC, -Ă, enigmatici, -ce, adj. Care constituie sau ascunde o enigmă; greu de înțeles; tainic, misterios. – Din fr. énigmatique, lat. aenigmaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enigmă
ENÍGMĂ, enigme, s. f. Lucru greu de înțeles, nelămurit, ascuns; taină, mister^1. ♦ Ghicitoare, șaradă. – Din fr. énigme, lat. aenigma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enigmistic
ENIGMÍSTIC, -Ă, enigmistici, -ce, adj. 2. Adj. Cu caracter de enigmă; de enigmistică (1). – Din enigmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enigmistic
ENIGMÍSTIC, -Ă, enigmistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Totalitatea jocurilor distractive bazate pe încifrarea și descifrarea cuvintelor (rebus, monoverbe, criptograme etc.) 2. Adj. Cu caracter de enigmă; de enigmistică (1). – Din enigmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enigmistică
ENIGMÍSTICĂ s. f. 1. Totalitatea jocurilor distractive bazate pe încifrarea și descifrarea cuvintelor (rebus, monoverbe, criptograme etc.). – Din enigmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enio
Enio = Enyo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enolază
ENOLÁZĂ s. f. (Chim.) Enzimă cu rol catalizator în fermentația alcoolică. – Din fr. énolase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enolog
ENOLÓG, enologi, s. m. Specialist în enologie. [Var.: oenológ s. m.] – Din fr. oenologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enologie
ENOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu vinificația și cu studiul produselor derivate ale viei și ale vinului. [Var.: oenologíe s. f.] – Din fr. oenologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enomau
Enomau = Oenomaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enona
Enona = Oenone.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enopion
Enopion = Oenopion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enoriaş
ENORIÁȘ, -Ă, enoriași, -e, s. m. și f. Membru al unei parohii. [Pr.: -ri-aș] – Enorie + suf. -aș,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enoriaș
ENORIÁȘ, -Ă, enoriași, -e, s. m. și f. Membru al unei parohii. [Pr.: -ri-aș] – Enorie + suf. -aș,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enorie
ENORÍE, enorii, s. f. Parohie. – Din ngr. enoría.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enorm
ENÓRM, -Ă, enormi, -e, adj. Foarte mare, imens, uriaș, colosal. ♦ (Adverbial) a) Foarte mult; b) (urmat de determinări adjectivale introduse prin prep. „de”, formează superlativul acestora) extrem de..., extraordinar de... – Din fr. énorme, lat. enormis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enormitate
ENORMITÁTE, enormități, s. f. Caracterul a ceea ce este enorm. ♦ Lucru de necrezut, exagerare. ♦ Absurditate, prostie; extravaganță. – Din fr. énormité, lat. enormitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enot
ENÓT, enoți, s. m. Animal cu blană prețioasă, asemănător cu un câine (Nyctereutes prociyonoides). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enotehnică
ENOTÉHNICĂ s. f. Ramură a enologiei care studiază metodele de preparare și de conservare a vinurilor. – Din fr. oenotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enotru
Enotru = Oenotrus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

entalpie
ENTALPÍE s. f. (Fiz.) Mărime termodinamică de stare a unui sistem fizic egală cu diferența dintre energia internă și lucrul mecanic efectuat de un sistem. – Din fr. enthalpie, engl. enthalpy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entelehie
ENTELEHÍE s. f. Noțiune filosofică indicând perfecțiunea ca scop lăuntric al dezvoltării tuturor lucrurilor. – Din fr. entéléchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enteralgie
ENTERALGÍE, enteralgii, s. f. Durere acută de intestine. – Din fr. entéralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterectazie
ENTERECTAZÍE, enterectazii, s. f. Dilatare a intestinului. – Din fr. entérectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterectomie
ENTERECTOMÍE, enterectomii, s. f. Rezecție a unei părți din intestin. – Din fr. entérectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enteric
ENTÉRIC, -Ă, enterici, -ce, adj. Intestinal. – Din fr. entérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterită
ENTERÍTĂ, enterite, s. f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a intestinului subțire, cauzată de infecții, intoxicații sau alergii. – Din fr. entérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enteroanastomoză
ENTEROANASTOMÓZĂ, enteroanastomoze, s. f. Operație chirurgicală prin care se stabilește o legătură între două anse intestinale, pentru a ocoli o tumoare sau altă piedică din tranzitul intestinal. [Pr.: -ro-a-] – Din fr. entéro-anastomose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterobacter
enterobactér s. m., pl. enterobacteri – v. enterobacter [MDN] (gen și formă de pl. prin analogie cu aerobacter).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

enterobacterie
ENTEROBACTÉRIE, enterobacterii, s. f. Nume generic dat germenilor saprofiți care constituie flora intestinală normală a organismului, precum și germenilor patogeni care intră prin intestinul subțire, înmulțindu-se și provocând diferite afecțiuni. – Din fr. entérobactérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterochinază
ENTEROCHINÁZĂ, enterochinaze, s. f. Enzimă prezentă în sucul intestinal, care activează acțiunea secreției pancreatice. – Din fr. entérokinase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterococ
ENTEROCÓC, enterococi, s. m. (Biol.) Microb prezent în intestin. – Din fr. entérocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterocolită
ENTEROCOLÍTĂ, enterocolite, s. f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a intestinului subțire și a celui gros, provocată de germeni patogeni. – Din fr. entérocolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterogastrită
ENTEROGASTRÍTĂ, enterogastrite, s. f. Gastroenterită. – Din fr. entérogastrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterogastron
ENTEROGASTRÓN s. n. v. enterogastronă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterogastronă
ENTEROGASTRÓNĂ, enterogastrone, s. f. Hormon duodenal cu acțiune inhibitoare asupra secreției și motilității gastrice. [Var.: enterogastrón s. n.] – Din fr. entérogastrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterohemoragie
ENTEROHEMORAGÍE, enterohemoragii, s. f. Hemoragie intestinală. – Din fr. entéro-hémorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterologie
ENTEROLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul tractului intestinal. – Din fr. entérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enteromorf
ENTEROMÓRF, -Ă, enteromorfi, -e, adj. (Anat.) Care are formă de intestin. – Din fr. entéromorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enteropatie
ENTEROPATÍE, enteropatii, s. f. Boală a intestinelor. – Din fr. entéropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enterotomie
ENTEROTOMÍE, enterotomii, s. f. Operație chirurgicală executată pe intestin. – Din fr. entérotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entimemă
ENTIMÉMĂ, entimeme, s. f. Formă prescurtată de silogism, în care una dintre premise sau concluzia nu este exprimată, ci subînțeleasă. – Din fr. enthymème, lat. enthymema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entitate
ENTITÁTE, entități, s. f. 1. (Fil.) Existență sau realitate determinată. 2. (În filosofia scolastică) Esență a unui lucru, existentă distinct, independent de acesta. 3. (Inform.) Totalitatea caracteristicilor unui obiect reprezentate sub formă de informații. – Din fr. entité, lat. entitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomofag
ENTOMOFÁG, -Ă, entomofagi, -ge, adj., s. m. și f. (Animal) care se hrănește cu insecte. – Din fr. entomophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomofil
ENTOMOFÍL, -Ă, entomofili, -e, adj. (Despre plante) La care polenizarea se face prin intermediul insectelor. – Din fr. entomophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomolog
ENTOMOLÓG, -Ă, entomologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în entomologie; entomologist. – Din entomologie (derivat regresiv). Cf. germ. Entomolog, it. entomologo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomologic
ENTOMOLÓGIC, -Ă, entomologici, -ce, adj. Care aparține entomologiei, privitor la entomologie. – Din fr. entomologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomologie
ENTOMOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul insectelor. – Din fr. entomologie, germ. Entomologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomologist
ENTOMOLOGÍST, -Ă, entomologiști, -ste, s. m. și f. Entomolog. – Din fr. entomologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entomostraceu
ENTOMOSTRACÉU, entomostracee, s. n. (La pl.) Grup de crustacee inferioare mici, fără apendice abdominal și cu branhii; (și la sg.) crustaceu care face parte din acest grup. – Din fr. entomostracé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entorsă
ENTÓRSĂ, entorse, s. f. Leziune traumatică a unei articulații provocată de executarea bruscă a unei mișcări dincolo de limitele fiziologice, fără a fi urmată de o deplasare permanentă a oaselor sau a ligamentelor. – Din fr. entorse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entozoar
ENTOZOÁR, entozoare, s. n. (La pl.) Nume generic dat animalelor care trăiesc ca parazite în interiorul unei vietăți; (și la sg.) animal din această categorie. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. entozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entrată
ENTRÁTĂ, entrate, s. f. (Muz.) Introducere. – Din it. entrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entropic
ENTRÓPIC, -Ă, entropici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la entropie. – Din fr. entropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entropie
ENTROPÍE, entropii, s. f. 1. Mărime de stare termică a sistemelor fizice, care crește în cursul unei transformări ireversibile a lor și rămâne constantă în cursul unei transformări reversibile. 2. Mărime fundamentală în teoria informației, care indică cantitatea de informație raportată la un element al mesajului transmis. 3. P. gener. Măsură care indică gradul de organizare a unui sistem. – Din fr. entropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entropion
ENTROPIÓN s. n. Inversiune a pleoapei, însoțită de iritația conjunctivei și a corneii. [Pr.: -pi-on] – Din fr. entropion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entuziasm
ENTUZIÁSM, entuziasme, s. n. Stare de însuflețire puternică însoțită de exteriorizarea bucuriei; avânt, înflăcărare; pasiune (în vorbire), exaltare. [Pr.: zi-asm] – Din fr. enthousiasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entuziasma
ENTUZIASMÁ, entuziasmez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) însufleți, a (se) înflăcăra. [Pr.: -zi-as-] – Din fr. enthousiasmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entuziasmat
ENTUZIASMÁT, -Ă, entuziasmați, -te, adj. Cuprins de entuziasm. [Pr.: -zi-as-] – V. entuziasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

entuziast
ENTUZIÁST, -Ă, entuziaști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de entuziasm, gata să se devoteze unei idei, unei cauze; care dovedește entuziasm, care se entuziasmează ușor. [Pr.: -zi-ast] – Din fr. enthousiaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enucleare
ENUCLEÁRE, enucleări, s. f. Extirpare a unei formații organice circumscrise sau a unei tumori prin separare de țesuturile înconjurătoare; enucleație. [Pr.: -cle-a-] – Cf. fr. é n u c l é e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enucleaţie
ENUCLEÁȚIE, enucleații, s. f. Enucleare. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. énucléation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enucleație
ENUCLEÁȚIE, enucleații, s. f. Enucleare. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. énucléation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enumera
ENUMERÁ, enúmăr, vb. I. Tranz. A număra succesiv, unul câte unul, a numi rând pe rând elementele unui tot; a înșira. [Pz. ind. și: enúmer] – Din fr. énumérer, lat. enumerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enumerare
ENUMERÁRE, enumerări, s. f. Acțiunea de a enumera și rezultatul ei; înșirare, enumerație. – V. enumera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enumerativ
ENUMERATÍV, -Ă, enumerativi, -e, adj. Care conține o enumerare, privitor la o enumerare. – Din fr. énumératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enumeraţie
ENUMERÁȚIE, enumerații, s. f. 1. Enumerare. 2. Figură de stil care constă în înșiruirea unor argumente, fapte etc. privitoare la aceeași împrejurare sau temă. ♦ (Înv.) Parte a unui discurs care precedă perorația și în care se recapitulează argumentele expuse anterior. – Din fr. énumération, lat. enumeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enumerație
ENUMERÁȚIE, enumerații, s. f. 1. Enumerare. 2. Figură de stil care constă în înșiruirea unor argumente, fapte etc. privitoare la aceeași împrejurare sau temă. ♦ (Înv.) Parte a unui discurs care precedă perorația și în care se recapitulează argumentele expuse anterior. – Din fr. énumération, lat. enumeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunţ
ENÚNȚ, enunțuri, s. n. 1. Formulare a datelor unei probleme, a unei judecăți; formulă prin care se exprimă ceva. 2. (Log.) Ceea ce poate fi calificat drept adevărat sau fals. – Din enunța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunț
ENÚNȚ, enunțuri, s. n. 1. Formulare a datelor unei probleme, a unei judecăți; formulă prin care se exprimă ceva. 2. (Log.) Ceea ce poate fi calificat drept adevărat sau fals. – Din enunța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunţa
ENUNȚÁ, enúnț, vb. I. Tranz. A formula, a exprima, a expune o idee, o teorie etc. – Din fr. énoncer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunța
ENUNȚÁ, enúnț, vb. I. Tranz. A formula, a exprima, a expune o idee, o teorie etc. – Din fr. énoncer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunţare
ENUNȚÁRE, enunțări, s. f. Acțiunea de a enunța și rezultatul ei – V. enunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunțare
ENUNȚÁRE, enunțări, s. f. Acțiunea de a enunța și rezultatul ei – V. enunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunţiativ
ENUNȚIATÍV, -Ă, enunțiativi, -e, adj. Care conține o enunțare. ◊ Propoziție enunțiativă = propoziție care exprimă o constatare, prezentând o acțiune sau o stare ca reală. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. énonciatif, lat. enuntiativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunțiativ
ENUNȚIATÍV, -Ă, enunțiativi, -e, adj. Care conține o enunțare. ◊ Propoziție enunțiativă = propoziție care exprimă o constatare, prezentând o acțiune sau o stare ca reală. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. énonciatif, lat. enuntiativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enunţiativă
ENUNȚIATÍVĂ s. f. v. enunțiativ [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

enunțiativă
ENUNȚIATÍVĂ s. f. v. enunțiativ [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

enurezis
ENURÉZIS s. n. Boală care se manifestă prin pierderea necontrolată a urinei, în general în timpul somnului; incontinență urinară. – După fr. énurèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enyalius
Enyalius („Războinicul”), denumire dată zeului Ares.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enyo
Enyo, în mitologia greacă, zeița războiului, corespunzătoare Bellonei din mitologia romană. Îl întovărășea întotdeauna pe Ares în luptă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

enzimatic
ENZIMÁTIC, -Ă, enzimatici, -ce, adj. (Chim.) Referitor la enzime; care se face cu ajutorul unei enzime. – Din fr. enzymatique, engl. enzymatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enzimă
ENZÍMĂ, enzime, s. f. Compus organic de natură proteică, prezent în celule vii, care catalizează procesele de sinteză și de degradare din organismele animalelor, plantelor și microorganismelor, producând și păstrând energie; ferment. – Din fr. enzyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enzimologie
ENZIMOLOGÍE s. f. Ramură a biochimiei care se ocupă cu studiul enzimelor și al modului lor de acțiune. – Din germ. Enzymologie, fr. enzymologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enzootic
ENZOÓTIC, -Ă, enzootici, -ce, adj. (Med. vet.) Care are caracter de enzootie. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. enzootique, engl. enzootic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

enzootie
ENZOOTÍE s. f. Răspândire a unei boli infectocontagioase la animale pe un anumit teritoriu sau în cadrul unui grup limitat. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. enzootie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eoantrop
EOANTRÓP, eoantropi, s. m. Gen de maimuțe antropoide fosile, foarte asemănătoare cu omul. [Pr.: e-o-] – Din fr. eoanthropus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eocen
EOCÉN, -Ă, eoceni, -e, s. n. 1. S. n. Epocă geologică cuprinsă în prima parte a perioadei paleogene, caracterizată mai ales prin existența numuliților, lamelibranhiatelor, gasteropodelor, echinidelor și mamiferelor. 2. Adj. Care se referă la epoca eocenului (1). [Pr.: e-o-] – Din fr. éocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eol
Eol = Aeolus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eolian
EOLIÁN, -Ă, eolieni, -e, adj. Care este acționat sau produs de vânt. ♦ Formație eoliană = formație geologică a cărei origine se datorează acțiunii de transport, de sedimentare sau de eroziune a vântului. Energie eoliană = energia cinetică a maselor de aer atmosferic aflate în mișcare relativă față de suprafața terestră. [Pr.: e-o-li-an] – Din fr. éolien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eolidul
Eolidul = Aeolides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eolit
EOLÍT, eolite, s. n. Piatră din epoca preistorică, grosolan cioplită și folosită ca primă unealtă. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eolitic
EOLÍTIC, -Ă, eolitici, -ce, adj. Care aparține epocii pietrei cioplite, privitor la epoca pietrei cioplite. ♦ (Substantivat, n.) Epoca pietrei cioplite. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eolotrop
EOLOTRÓP, -Ă, eolotropi, -e, adj. (Despre unele corpuri, substanțe etc.) Care nu prezintă proprietăți fizice identice în toate direcțiile. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eolotropie
EOLOTROPÍE, eolotropii, s. f. Proprietate a unui corp de a fi eolotrop. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolotropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eon
EÓN, eoni, s. m. 1. (Fil.; la gnostici) Fiecare dintre multiplele emanații, ipostaze, forme de manifestare ale divinității supreme unice. 2. (Geol.) Diviziune a timpului geologic de cel mai înalt grad. [Pr.: e-on] – Din fr. éon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eon
eon = Oeonus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eos
Eos, la greci, zeița dimineții, corespunzătoare Aurorei din mitologia romană. În fiecare dimineață ea cobora din ceruri și alerga printre nouri într-un car tras de cai iuți, vestind ivirea zorilor și răsăritul primelor raze de soare. Era fiica lui Hyperion și a Theiei și soră cu Helius și cu Selene. Cu Astraeus a avut mai mulți copii, printre care vînturile, pe nume: Boreas, Notus și Zephyrus. Se spunea că Eos și-ar fi atras mînia Aphroditei, care a surprins-o odată cu zeul Ares. Ca să se răzbune, zeița dragostei a făcut din Eos o veșnică îndrăgostită. Într-adevăr, existența ei este plină de episoade amoroase: l-a răpit pe Orion și l-a dus cu ea în insula Delos, l-a răpit pe Cephalus și l-a dus cu ea în Syria, unde i-a dăruit un fiu – Phaëthon, l-a răpit, în sfîrșit, pr Tithonus și l-a dus cu ea în Aethiopia, unde i-a dăruit doi fii, Emathion și Memnon. La rugămintea ei, Zeus l-a făcut pe Tithonus nemuritor, uitînd însă să-i dăruiască și tinerețe veșnică. Tithonus a devenit într-adevăr nemuritor, dar a îmbătrînit atît de rău încît Eos, rușinată, l-a zăvorît în palatele ei, de unde n-a mai ieșit niciodată.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eozină
EOZÍNĂ, eozine, s. f. Colorant roșu strălucitor, folosit la fabricarea cernelii roșii, în bacteriologie ca substanță de contrast, la sensibilizarea plăcilor fotografice, în cosmetică, în industria alimentară etc. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eozinofil
EOZINOFÍL, -Ă, eozinofili, -e, adj. Care fixează eozina. ♦ (Despre leucocite) Care are o granulație de tipul eozinei. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eozinofilie
EOZINOFILÍE s. f. Creștere excesivă a numărului de granulații eozinofile din sânge, întâlnită în unele alergii sau boli parazitare. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eozinopenie
EOZINOPENÍE s. f. Scădere sub valorile normale a granulațiilor eozinofile din sânge, întâlnită în unele boli infecțioase. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinopénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epactă
EPÁCTĂ, epacte, s. f. Număr de zile care trebuie adăugat unui an lunar pentru a-l face să concorde cu anul solar. – Din fr. épacte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epaf
Epaf = Epaphus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epagog
EPAGÓG, epagogi, s. m. Arbitru care reglementa anumite chestiuni maritime la vechii greci. – Din fr. épagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epagogic
EPAGÓGIC, -Ă, epagogici, -ce, adj. (În filosofia lui Aristotel; despre silogisme) Inductiv. – Din fr. épagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epanalepsă
EPANALÉPSĂ, epanalepse, s. f. Figură retorică constând în repetarea unuia sau mai multor cuvinte sau în reluarea cuvântului inițial la sfârșitul versului sau al frazei. – Din fr. épanalepse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epandaj
EPANDÁJ s. n. Operație de răspândire a apelor murdare pe un teren cultivabil după decantarea lor, în scopul epurării biologice naturale a acestor ape. – Din fr. épandage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epanodă
EPANÓDĂ, epanode, s. f. Procedeu retoric constând în reluarea detaliată a fiecărui cuvânt sau grup de cuvinte dintr-un vers. – Din fr. épanode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epanşament
EPANȘAMÉNT, epanșamente, s. n. Acumulare de lichide în anumite țesuturi sau zone ale organismului. – Din fr. épanchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epanșament
EPANȘAMÉNT, epanșamente, s. n. Acumulare de lichide în anumite țesuturi sau zone ale organismului. – Din fr. épanchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epaphus
Epaphus, fiul lui Zeus și al lui Io. A domnit în Aegyptus și era socotit întemeietorul cetății Memphis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eparhial
EPARHIÁL, -Ă, eparhiali, -e, adj. Care aparține unei eparhii, privitor la o eparhie; diecezan. [Pr.: -hi-al] – Eparhie + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eparhie
EPARHÍE, eparhii, s. f. Unitate teritorială bisericească, condusă de un episcop; episcopie, dieceză. – Din ngr. eparhía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eparven
EPARVÉN, eparvene, s. n. Tumoare osoasă care se formează uneori pe partea interioară a gleznei la cai sau, mai rar, la boi; os mort. – Din fr. éparvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epata
EPATÁ, epatez, vb. I. Tranz. A uimi, a impresiona prin purtare, atitudine sau ținută neobișnuită, extravagantă. – Din fr. épater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epatant
EPATÁNT, -Ă, epatanți, -te, adj. Care epatează; uluitor, uimitor. – Din fr. épatant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epatare
EPATÁRE, epatări, s. f. Acțiunea de a epata și rezultatul ei; uluire, uimire. – V. epata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epavă
EPÁVĂ, epave, s. f. Navă scufundată sau eșuată. ♦ Fig. Persoană ajunsă într-o stare fizică sau morală mizerabilă, om distrus, ruinat (fizic sau moral). – Din fr. épave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epecie
EPECÍE, epecii, s. f. Folosire a indivizilor unei specii ca substrat de către indivizii altei specii. – Din fr. épecie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ependim
EPENDÍM, ependime, s. n. Epiteliu care căptușește canalul rahidian, trunchiul cerebral și ventriculii cerebrali. – Din fr. épendyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epenglu
EPÉNGLU, epengluri, s. n. Exercițiu de zbor aviatic compus dintr-un număr de viraje executate la un unghi de 180° pe panta de urcare și de coborâre, urmate de coborâre în zbor și aterizare. – Din fr. épingle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epentetic
EPENTÉTIC, -Ă, epentetici, -ce, adj. (Despre sunete, forme lexicale) Apărut prin epenteză. – Din fr. épenthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epenteză
EPENTÉZĂ, epenteze, s. f. Fenomen fonetic constând din apariția în interiorul unui cuvânt a unui sunet nou. – Din fr. épenthèse, lat. epenthesis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epeus
Epeus (sau Epius), unul dintre fiii lui Panopeus și constructorul faimosului cal troian. După distrugerea Troiei a trăit în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ephialtes
Ephialtes, gigant, frate cu Otus, era fiul lui Poseidon și al Iphimediei (v. Aloidae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epibat
EPIBÁT, epibați, s. m. Soldat care făcea parte din marina grecească. – Din fr. épibate, ngr. epibátis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epic
ÉPIC, -Ă, epici, -ce, adj. 1. Care exprimă, în formă de narațiune, idei, sentimente, acțiuni etc. ale eroilor unei întâmplări reale sau imaginare. ◊ Gen epic = unul dintre cele trei genuri literare, care cuprinde diverse specii de narațiuni în versuri și în proză, dezvăluind cu o relativă obiectivitate portretul fizic și moral al personajelor, faptele lor, relațiile lor cu mediul înconjurător. ♦ Fig. Demn de o epopee; de proporții vaste; grandios. – Din fr. épique, lat. epicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epic
ÉPIC, -Ă, epici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care exprimă, în formă de narațiune, idei, sentimente, acțiuni etc. ale eroilor unei întâmplări reale sau imaginare. ◊ Gen epic = unul dintre cele trei genuri literare, care cuprinde diverse specii de narațiuni în versuri și în proză, dezvăluind cu o relativă obiectivitate portretul fizic și moral al personajelor, faptele lor, relațiile lor cu mediul înconjurător. ♦ Fig. Demn de o epopee; de proporții vaste; grandios. 2. S. f. Totalitatea operelor literare aparținând genului epic. – Din fr. épique, lat. epicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicard
EPICÁRD, epicarduri, s. n. Învelișul extern al inimii. – Din fr. épicarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicarp
EPICÁRP, epicarpuri, s. n. Membrană externă, subțire, constituită dintr-unul sau din două straturi de celule, care acoperă fructul unei plante; exocarp, pieliță. – Din fr. épicarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicaste
Epicaste, alt nume al Iocastei (v. Iocasta).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epică
ÉPICĂ s. f. 2. Totalitatea operelor literare aparținând genului epic. – Din fr. épique, lat. epicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicen
EPICÉN, epicene, adj. (Despre substantive nume de ființe) Care are aceeași formă pentru indicarea ambelor sexe. – Din fr. épicène, lat. epicoenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicentru
EPICÉNTRU, epicentre, s. n. Proiecția pe suprafața scoarței terestre a focarului unui cutremur unde intensitatea undei seismice este maximă. – Din fr. épicentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicheremă
EPICHERÉMĂ, epichereme, s. f. Silogism prescurtat, având una dintre premise sau ambele entimeme. – Din fr. épichérème, lat. epicherema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicicloidă
EPICICLOÍDĂ, epicicloide, s. f. Curbă plană descrisă de un punct al unui cerc care se rostogolește fără alunecare pe un alt cerc fix. – Din fr. épicycloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiciclu
EPICÍCLU, epicicluri, s. n. Cerc care se rostogolește fără să alunece în exteriorul și în planul unui cerc de bază fix. – Din fr. épicycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicitate
EPICITÁTE s. f. (Rar) Caracter epic. – Epic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicontinental
EPICONTINENTÁL, -Ă, epicontinentali, -e, adj. (Despre mări, regiuni etc.) Situat la marginea sau în interiorul unui continent. ◊ (Geol.) Depozit epicontinental = depozit constituit din roci depuse pe platforma continentală sau pe fundul mărilor. – Din it. epicontinentale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicotil
EPICOTÍL, epicotile, s. n. Parte a tulpinii cuprinsă între cotiledoane și primele frunze. – Din fr. épicotyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicureic
EPICURÉIC, -Ă, epicureici, -ce, adj. Care ține de epicurism; epicurian (1). ◊ Școala epicureică = școală filosofică inițiată de Epicur, a cărei activitate s-a desfășurat mai multe secole. [Pr.: -re-ic] – Din germ. epikureisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicureism
EPICUREÍSM s. n. v. epicurism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicureu
EPICURÉU, -ÉE, epicurei, -ee, adj., s. m. și f. Epicurian. – Din lat. epicureus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicurian
EPICURIÁN, -Ă, epicurieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de epicurism, care aderă la epicurism; epicureic, epicureu. 2. S. m. și f. Adept al epicurismului; epicureu. ♦ (Fam.) Persoană care caută plăcerile alese, rafinate, spirituale; (depr.) persoană înclinată spre plăceri. [Pr.: -ri-an] – Din fr. épicurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epicurism
EPICURÍSM s. n. 1. Concepție etică a lui Epicur și a discipolilor săi bazată pe teoria fericirii raționale a individului. 2. Curent de reconsiderare a ideilor lui Epicur în Renaștere și în filosofia iluministă și materialistă din sec. XVII-XVIII. [Var.: epicureísm s. n.] – Din fr. épicurisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidemic
EPIDÉMIC, -Ă, epidemici, -ce, adj. (Despre unele boli) Cu caracter de epidemie; contagios, molipsitor. – Din fr. épidémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidemie
EPIDEMÍE, epidemii, s. f. Extindere a unei boli contagioase într-un timp scurt, prin contaminare, la un număr mare de persoane dintr-o localitate, regiune etc.; molimă. – Din fr. épidémie, lat. epidemia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidemiolog
EPIDEMIOLÓG, -Ă, epidemiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în epidemiologie. [Pr.: -mi-o-] – Din epidemiologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidemiologic
EPIDEMIOLÓGIC, -Ă, epidemiologici, -ce, adj. Referitor la epidemiologie, de epidemiologie. ◊ Aviz epidemiologic = aviz care atestă absența sau prezența contaminării cu o boală contagioasă. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. épidémiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidemiologie
EPIDEMIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii și a igienei care studiază cauzele și natura epidemiilor, precum și mijloacele de prevenire și combatere a acestora. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. épidémiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermă
EPIDÉRMĂ, epiderme, s. f. 1. Epiteliu care acoperă corpul omului și al animalelor superioare, având la animalele nevertebrate un singur strat de celule, iar la vertebrate mai multe straturi. 2. Țesut vegetal exterior de protecție al plantelor, format de obicei dintr-un singur strat de celule. – Din fr. épiderme, lat. epidermis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermic
EPIDÉRMIC, -Ă, epidermici, -ce, adj. Care aparține epidermei, privitor la epidermă, de natura epidermei. – Din fr. épidermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermizare
EPIDERMIZÁRE, epidermizări, s. f. Acoperire a unei plăgi cicatrizate cu epidermă (1). – Din epidermă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermofiţie
EPIDERMOFIȚÍE, epidermofiții, s. f. Boală de piele provocată de localizarea în epidermă a unor ciuperci microscopice. – Din fr. épidermophytie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermofiție
EPIDERMOFIȚÍE, epidermofiții, s. f. Boală de piele provocată de localizarea în epidermă a unor ciuperci microscopice. – Din fr. épidermophytie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidermoliză
EPIDERMOLÍZĂ s. f. Sensibilitate puternică a epidermei, caracterizată prin formarea de bule cu conținut seros. – Din fr. épidermolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidiascop
EPIDIASCÓP, epidiascoape, s. n. Aparat de proiecție a imaginilor fixe de pe obiecte opace sau transparente. [Pr.: -di-a-] – Din fr. épidiascope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidictic
EPIDÍCTIC, -Ă, epidictici, -ce, adj. Care servește la o demonstrație. – Din fr. épidictique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epidot
EPIDÓT s. n. Silicat natural de calciu, aluminiu și fier, monoclinic, verde, foarte sticlos, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. épidote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifenomen
EPIFENOMÉN, epifenomene, s. n. Fenomen secundar care însoțește un alt fenomen esențial, fără să-l influențeze. – Din fr. épiphénomène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifenomenalism
EPIFENOMENALÍSM s. n. Concepție filosofică după care conștiința este un simplu epifenomen al proceselor neurofiziologice. – Din fr. épiphénoménalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifenomenalist
EPIFENOMENALÍST, -Ă adj. v. epifenomenist.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

epifit
EPIFÍT, -Ă, epifiți, -te, adj. (Despre plante; și substantivat) Care trăiește fixat pe altă plantă fără a fi parazit, aceasta servindu-i numai ca sprijin. – Din fr. épiphyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifiză
EPIFÍZĂ, epifize, s. f. 1. Capătul oaselor lungi, format din țesut spongios. 2. (Și în sintagma glandă epifiză) Glandă pineală. – Din fr. épiphyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifonem
EPIFONÉM, epifoneme, s. n. Exclamație sentențioasă prin care se termină un discurs, o povestire. – Din fr. épiphonème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiforă
EPIFÓRĂ, epifore, s. f. Figură de stil care constă în repetarea unui cuvânt sau a unor cuvinte la sfârșitul propozițiilor, frazelor sau al unor strofe; epistrofă. – Din fr. épiphora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epifrază
EPIFRÁZĂ, epifraze, s. f. Figură de stil prin care se adaugă unei fraze ce pare terminată una sau mai multe părți în care se dezvoltă o idee accesorie. – Din fr. épiphrase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigastralgie
EPIGASTRALGÍE s. f. Durere în regiunea epigastrului. – Din fr. épigastralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigastric
EPIGÁSTRIC, -Ă, epigastrici, -ce, adj. Care ține de epigastru, privitor la epigastru. – Din fr. épigastrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigastru
EPIGÁSTRU, epigastre, s. n. Partea superioară a abdomenului, cuprinsă între coaste și ombilic. – Din fr. épigastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigenetic
EPIGENÉTIC, -Ă, epigenetici, -ce, adj. (Despre un depozit de minerale) Care este mai recent decât rocile în care se găsește. – Din fr. épigénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigeneză
EPIGENÉZĂ s. f. 1. Concepție biologică după care embrionul se formează treptat, prin diferențieri succesive de părți noi, pe baza informației genetice. 2. Proces de depunere a unor minerale după formarea rocilor în care se găsesc. – Din fr. épigénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiglotă
EPIGLÓTĂ, epiglote, s. f. Membrană fibrocartilaginoasă așezată în partea superioară a laringelui, care astupă glota în momentul înghițirii, pentru a împiedica pătrunderea alimentelor pe căile respiratorii. – Din fr. épiglotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigon
EPIGÓN, epigoni, s. m. Scriitor (de valoare minoră) care imită mijloacele de expresie specifice unui mare scriitor, unui curent sau unei școli literare de prestigiu. ♦ Urmaș, succesor (lipsit de valoare). – Din germ. Epigone, fr. épigone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigoni
Epigoni, nume purtat de Aegialeus, Amphilochus, Diomedes, Euryalus, Promachus, Sthenelus și Thersander. Ei erau urmașii direcți ai celor șapte eroi care au participat la prima expediție organizată împotriva cetății Thebae (v. și Adrastus 1.). Zece ani mai tîrziu, pentru a răzbuna moartea părinților lor, epigonii, sub conducerea lui Alemaeon (v. și Alemaeon), au organizat, la rîndul lor, o nouă expediție. Ea s-a soldat cu înfrîngerea cetății Thebae, care a fost prădată și distrusă. Dintre epigoni, singur Aegialeus a pierit în luptă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epigonic
EPIGÓNIC, -Ă, epigonici, -ce, adj. Al epigonilor, caracteristic epigonismului. – Epigon + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigonism
EPIGONÍSM s. n. Atitudine, manifestare a epigonilor. – Din fr. épigonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigraf
EPIGRÁF, epigrafe, s. n. Scurt fragment, de obicei dintr-o operă celebră, în versuri sau în proză, pus la începutul unei cărți sau al unui capitol pentru a indica în mod concis ideea artistică a lucrării sau a capitolului respectiv; moto^2. ♦ Scurtă inscripție pe fațada unei construcții, a unui monument, a unui edificiu antic etc. – Din fr. épigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigrafie
EPIGRAFÍE s. f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu descifrarea și cu interpretarea inscripțiilor vechi, făcute de obicei pe piatră, metal, lemn etc. – Din fr. épigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigrafist
EPIGRAFÍST, -Ă, epigrafiști, -ste, s. m. și f. Specialist în epigrafie. – Din fr. épigraphiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigramatic
EPIGRAMÁTIC, -Ă, epigramatici, -ce, adj. Care are caracter de epigramă; satiric, caustic, înțepător. – Din fr. épigrammatique, lat. epigrammaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigramă
EPIGRÁMĂ, epigrame, s. f. Specie a poeziei lirice, de proporții reduse, care satirizează elementele negative ale unui caracter omenesc, ale unei situații etc. și se termină printr-o poantă ironică. – Din fr. épigramme, lat. epigramma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epigramist
EPIGRAMÍST, -Ă, epigramiști, -ste, s. m. și f. Autor de epigrame. – Epigramă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epila
EPILÁ, epilez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) depila. – Din fr. épiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilare
EPILÁRE, epilări, s. f. Acțiunea de a (se) epila și rezultatul ei; depilare. – V. epila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilator
EPILATÓR, -OÁRE, epilatori, -oare, adj., s. n. Depilator. – Din fr. épilatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilaţie
EPILÁȚIE, epilații, s. f. Operație de smulgere a firelor de păr (cu ajutorul unei pensete etc.). – Din fr. épilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilație
EPILÁȚIE, epilații, s. f. Operație de smulgere a firelor de păr (cu ajutorul unei pensete etc.). – Din fr. épilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilepsie
EPILEPSÍE, epilepsii, s. f. Boală a sistemului nervos, caracterizată prin crize convulsive intermitente, însoțite de pierderea cunoștinței, de halucinații senzoriale și de alte tulburări psihice; pedepsie, boala copiilor, ducă-se-pe-pustii. – Din fr. épilepsie, lat. epilepsia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epileptic
EPILÉPTIC, -Ă, epileptici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Cu caracter de epilepsie; asemănător cu manifestările epilepsiei; năbădăios. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) bolnavă de epilepsie. – Din fr. épileptique, lat. epilepticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilog
EPILÓG, epiloguri, s. n. Parte finală a unor lucrări literare în care autorul rezumă concluziile, subliniază anumite idei din operă și face cunoscută pe scurt evoluția viitoare a personajelor sale; încheiere. ♦ Fig. Sfârșit al unei situații, al unei acțiuni, al unei întâmplări etc. – Din fr. épilogue, lat. epilogus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiloga
EPILOGÁ, epiloghez, vb. I. Tranz. (Rar) A încheia, a termina. ♦ A găsi de spus ceva în plus la orice. – Din fr. épiloguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epilogal
EPILOGÁL, -Ă, epilogali, -e, adj. (Rar) Cu caracter de epilog. – Epilog + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epimeteu
Epimeteu = Epimetheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epimetheus
Epimetheus, unul dintre titani. Era fiul lui Iapetus și al Clymenei și frate cu Atlas, Menoetius și Prometheus (v. și Prometheus). Atunci cînd Prometheus l-a înfruntat pe Zeus, acesta s-a servit de Epimetheus ca să se răzbune. El i-a dăruit-o pe Pandora – cu care Epimetheus a avut și o fiică, Pyrrha – abătînd în felul acesta asupra oamenilor toate relele (v. Pandora).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epimethis
Epimethis, denumire purtată de Pyrrha, fiica lui Epimetheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epimetida
Epimetida = Epimethis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epimonă
EPIMÓNĂ, epimone, s. f. Comorație (2). – Din fr. épimone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epinefrină
EPINEFRÍNĂ s. f. (Farm.) Adrenalină. – Din fr. épinéphrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epingea
EPINGEÁ s. f. v. ipingea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiplocă
EPIPLÓCĂ, epiploce, s. f. Concatenație. – Din fr. épiploque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiplon
EPIPLÓN, epiploane, s. n. Ligament peritoneal care unește viscerele, permițându-le o mișcare limitată. – Din fr. épiploon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiplon
EPIPLÓN s. n. v. EPIPLÓON. s. n. Ligament peritoneal care unește viscerele. [Var. epiplon. / < fr. épiploon, cf. gr. epiploon – plutitor]. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

epirogenetic
EPIROGENÉTIC, -Ă, epirogenetici, -ce, adj. (Despre mișcări tectonice) Care are caracter oscilatoriu și care determină, de obicei, ridicarea unor blocuri continentale; epirogenic. – Din germ. epirogenetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epirogeneză
EPIROGENÉZĂ s. f. Proces de ridicare a unor porțiuni mari din scoarța terestră deasupra nivelului mării, datorată mișcărilor tectonice oscilatorii și care are drept rezultat formarea unor suprafețe continentale. – Din fr. épirogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epirogenic
EPIROGÉNIC, -Ă, epirogenici, -ce, adj. Epirogenetic. – Din fr. épirogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episceniu
EPISCÉNIU, episcenii, s. n. Construcție asemănătoare unui etaj, situată deasupra scenei în teatrul antic. – Din fr. épiscénium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episcop
EPÍSCOP^1, episcopi, s. m. Grad înalt în ierarhia bisericească creștină, imediat inferior mitropolitului sau arhiepiscopului; persoană care are acest grad (și conduce o eparhie). [Acc. și: episcóp] – Din ngr. epískopos, lat. episcopus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episcop
EPISCÓP^2, episcoape, s. n. Aparat care servește la proiecția figurilor de pe cărți, de pe fotografii sau de pe alte obiecte netransparente. ♦ Dispozitiv optic folosit la tancuri, care permite cercetarea câmpului prin ferestrele de observare. – Din germ. Episkop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episcopal
EPISCOPÁL, -Ă, episcopali, -e, adj. Care aparține episcopului^1 sau episcopiei, privitor la episcop^1 sau la episcopie. – Din fr. épiscopal, lat. episcopalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episcopat
EPISCOPÁT, episcopate, s. n. Rangul, demnitatea, funcția de episcop^1; timpul cât este în funcție un episcop^1; episcopie. – Din fr. épiscopat, lat. episcopatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episcopie
EPISCOPÍE, episcopii, s. f. Teritoriu asupra căruia se extinde autoritatea unui episcop^1; eparhie. ♦ Reședința episcopului; episcopat. – Din ngr. episkopía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episilogism
EPISILOGÍSM, episilogisme, s. n. Silogism dintr-o serie de silogisme, care are ca premisă concluzia silogismului anterior. – Din fr. épisyllogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episod
EPISÓD, episoade, s. n. 1. Acțiune secundară într-o operă narativă, având un rol relativ independent; parte relativ independentă a unei narațiuni. ♦ Parte a acțiunii în teatrul antic, delimitată prin intervențiile corului și corespunzând actului din dramaturgia modernă. 2. Frază muzicală de importanță secundară, intercalată între principalele părți ale unei compoziții pentru a aduce o variație. 3. Întâmplare în viața cuiva. [Var.: epizód s. n.] – Din fr. épisode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

episodic
EPISÓDIC, -Ă, episodici, -ce, adj. Care ține de un episod; secundar, întâmplător, incidental. – Din fr. épisodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistat
EPISTÁT, epistați, s. m. (Înv.) 1. Cel mai mic grad de ofițer de poliție; persoană care avea acest grad. 2. Administrator, intendent, logofăt, vechil. [Var.: ipistát s. m.] – Din ngr. epistátis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistaxis
EPISTÁXIS s. n. Hemoragie nazală. – Din fr. épistaxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistemologic
EPISTEMOLÓGIC, -Ă, epistemologici, -ce, adj. Referitor la epistemologie, care aparține epistemologiei. – Din fr. épistémologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistemologie
EPISTEMOLOGÍE s. f. 1. Parte a filosofiei care studiază procesul cunoașterii așa cum se desfășoară în cadrul științelor; teorie a cunoașterii științifice. 2. (Impr.) Gnoseologie. – Din fr. épistemologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistil
EPISTÍL, epistiluri, s. n. (Arhit.) Arhitravă. – Din fr. épistyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistolar
EPISTOLÁR, -Ă, epistolari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Privitor la modul, la arta de a scrie scrisori; scris, compus în stil de scrisoare. 2. S. n. Colecție de scrisori (publicate). – Din fr. épistolaire, lat. epistolaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistolă
EPÍSTOLĂ, epistole, s. f. 1. (Rar) Scrisoare. 2. Specie literară în versuri aparținând poeziei didactice, în care se tratează un subiect filosofic, moral, artistic etc. sub formă de scrisoare. – Din lat. epistola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistolie
EPISTOLÍE, epistolii, s. f. (Înv.) Scrisoare. – Din ngr. epistolí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epistrofă
EPISTRÓFĂ, epistrofe, s. f. Repetiție a unui cuvânt la sfârșitul unei fraze; epiforă. – Din fr. épistrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epit
Epit = Aepytus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

epitaf
EPITÁF, epitafuri, s. n. 1. Inscripție funerară, în versuri sau în proză, cuprinzând elogiul defunctului sau o sentință morală; p. ext. placă cu o inscripție funerară. ♦ Poezie epigramatică având ca pretext moartea (imaginară) a unei persoane. 2. Obiect de cult care constă dintr-o bucată de stofă pe care este brodată o scenă reprezentând punerea în mormânt a lui Isus Hristos; aer^2 (2). – Din ngr. epitáfion, fr. épitaphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitalam
EPITALÁM, epitalamuri, s. n. Cântec de nuntă sau mic poem compus în cinstea mirilor cu prilejul oficierii căsătoriei. – Din fr. épithalame, lat. epithalamium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitelial
EPITELIÁL, -Ă, epiteliali, -e, adj. Care aparține epiteliului, privitor la epiteliu. [Pr.: -li-al] – Din fr. épithélial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiteliom
EPITELIÓM, epitelioame, s. n. (Med.) Tumoare malignă a epiteliului, carcinom. [Pr.: -li-om. – Pl. și: epiteliomuri] – Din fr. épithéliome, épithélioma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiteliu
EPITÉLIU, epitelii, s. n. Țesut format dintr-unul sau din mai multe straturi de celule de diverse forme, care alcătuiește învelișul pielii, al mucoaselor, al canalelor excretoare ale glandelor etc. – Din fr. épithélium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitelizare
EPITELIZÁRE, epitelizări, s. f. Acoperire cu epiteliu a unei plăgi traumatice sau operatorii. – Din epiteliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitermal
EPITERMÁL, -Ă, epitermali, -e, adj. Care reprezintă stadiul final al procesului hidrotermal de depunere a mineralelor din soluții magmatice fierbinți, când se formează minereuri de aur, argint, stibiu, mercur etc. – Din fr. épithermal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitet
EPITÉT, epitete, s. n. Determinant expresiv pus pe lângă un substantiv sau pe lângă un verb pentru a scoate în evidență mai nuanțat o trăsătură a obiectului sau a acțiunii și pentru a da mai multă expresivitate artistică creației respective. ♦ Calificativ elogios sau injurios dat cuiva. – Din fr. épithète, lat. epitheton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitetic
EPITÉTIC, -Ă, epitetici, -ce, adj. (Despre stil) Care are multe epitete, încărcat cu epitete. – Din fr. épithétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitrahil
EPITRAHÍL s. n. v. patrafir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitrop
EPÍTROP, epitropi, s. m. 1. Tutore. 2. (Reg.) Administrator al unui bun, în special al averii unei biserici; efor. [Acc. și: epitróp] – Din ngr. epítropos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epitropie
EPITROPÍE, epitropii, s. f. 1. Tutelă. ♦ Îngrijire. 2. (Reg.) Consiliu de epitropi (2); instituție condusă de un consiliu de epitropi; eforie. 3. Funcția de epitrop. – Epitrop + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epiu
EPÍU, epiuri, s. n. Dig de piatră sau de nuiele, construit transversal, cu un capăt încastrat în mal, pentru a regulariza cursul apei, a-i micșora lățimea sau a apăra malurile de eroziuni. – Din fr. épi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizeuxis
EPIZEÚXIS s. n. Reluare a unui cuvânt, fără o topică specifică. [Pr.: -ze-u-] – Din fr. épizeuxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizoar
EPIZOÁR, epizoare, s. n. (La pl.) Nume generic dat animalelor care trăiesc, ca parazite, pe pielea altor animale; (și la sg.) animal care face parte din această categorie. [Pr. -zo-ar] – Din fr. épizoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizod
EPIZÓD s. n. v. episod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizonă
EPIZÓNĂ, epizone, s. f. Ansamblul șisturilor cristaline formate în condițiile unui metamorfism regional slab. – Din fr. épizone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizootic
EPIZOÓTIC, -Ă, epizootici, -ce, adj. Referitor la epizootie. [Pr. -zo-o-] – Din fr. épizootique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epizootie
EPIZOOTÍE, epizootii, s. f. Extinderea unei boli contagioase într-un timp scurt, prin contaminare, la un număr mare de animale dintr-o localitate, regiune etc.; boleaznă, epidemie, molimă. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. épizootie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epocal
EPOCÁL, -Ă, epocali, -e, adj. Menit să marcheze o epocă; de mare răsunet, de o valoare covârșitoare; memorabil. – Epocă + suf. -al. Cf. germ. epochal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epocă
ÉPOCĂ, epoci, s. f. 1. Perioadă în dezvoltarea istoriei sau a unui domeniu de activitate, care se deosebește de celelalte prin anumite evenimente caracteristice, însemnate; eră (2). ◊ Expr. A face epocă = a atrage atenția, a face vâlvă, a se impune la un moment dat; a marca o modă. 2. Timp în care se repetă, periodic, același lucru în aceleași condiții. Epoca topirii zăpezilor. 3. Subdiviziune a unei perioade geologice. [Acc. și: epócă. – Var.: (înv.) épohă s. f.] – Din fr. époque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epodă
EPÓDĂ, epode, s. f. 1. (În teatrul antic grec) Partea a treia și ultima a cântecului unui cor, după strofă și antistrofă. 2. Poezie lirică compusă din distihuri. – Din fr. épode, lat. epodos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epohă
ÉPOHĂ s. f. v. epocă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epolet
EPOLÉT, epoleți, s. m. Bandă de stofă care se prinde pe umerii uniformelor și pe care se aplică de obicei însemnele gradului, ale specialității etc. – Din fr. épaulette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eponim
EPONÍM, -Ă, eponimi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Magistrat care, în Antichitate, dădea numele său anului. 2. Adj. Care dă numele său unui oraș, unei regiuni etc. – Din fr. éponyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eponimie
EPONIMÍE s. f. Funcția de eponim. – Din fr. éponymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eponj
EPÓNJ s. n. Țesătură moale cu fire buclate pe una dintre fețe sau pe amândouă fețele, din care se fac prosoape, halate de baie etc. – Din fr. éponge „burete”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epopee
EPOPÉE, epopei, s. f. Poem epic de mari dimensiuni în versuri, în care se povestesc fapte eroice, legendare sau istorice, dominate adesea de personaje extraordinare sau supranaturale; epos; p. ext. producție epică de mare amploare. ♦ Șir de fapte eroice și glorioase. – Din fr. épopée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epopeic
EPOPÉIC, -Ă, epopeici, -ce, adj. Referitor la epopee, care are caracter de epopee. [Pr.: -pe-ic] – Din it. epopeico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epos
ÉPOS, eposuri, s. n. Epopee. ♦ Povestire. – Din germ. Epos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eprubetă
EPRUBÉTĂ, eprubete, s. f. Tub mic de sticlă cu pereții subțiri și rezistenți, închis la un capăt, folosit în laborator. – Din fr. éprouvette (după probă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epruvetă
EPRUVÉTĂ, epruvete, s. f. Piesă de probă confecționată dintr-un anumit material, pentru a fi supusă unor încercări în vederea determinării materialului respectiv. – Din fr. éprouvette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuiza
EPUIZÁ, epuizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) termina, a (se) sfârși, a (se) isprăvi, un bun material (consumând, vânzând etc.). 2. Tranz. A lămuri complet, a discuta în toate amănuntele, a isprăvi de studiat o problemă. 3. Tranz. și refl. A (se) istovi, a (se) slei, a (se) extenua. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuizabil
EPUIZÁBIL, -Ă, epuizabili, -e, adj. Care se poate epuiza. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuizant
EPUIZÁNT, -Ă, epuizanți, -te, adj. Care epuizează, obosește pe cineva; extenuant, istovitor. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuizare
EPUIZÁRE, epuizări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) epuiza; terminare, isprăvire. 2. Operație de îndepărtare cu ajutorul pompelor a apelor din interiorul unei săpături sau al unui batardou în vederea executării unor lucrări de construcții. 3. Pierdere a capacității funcționale a unui organ, a unui sistem sau a întregului organism în urma unei solicitări excesive; extenuare, oboseală, uzură. [Pr.: -pu-i-] – V. epuiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuizat
EPUIZÁT, -Ă, epuizați, -te, adj. 1. Terminat, sfârșit, isprăvit. 2. Istovit, sleit, slăbit, extenuat. [Pr.: -pu-i-] – V. epuiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epura
EPURÁ, epurez, vb. I. Tranz. 1. A curăța un amestec, o soluție etc. de substanțele sau de corpurile nefolositoare sau dăunătoare. 2. Fig. A îndepărta elementele necorespunzătoare dintr-o instituție, întreprindere, organizație etc. – Din fr. épurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epurare
EPURÁRE, epurări, s. f. Acțiunea de a epura; epurație, curățire, purificare. ◊ Epurarea apei = operație de îndepărtare din apele potabile, industriale, de canal etc. a substanțelor care le fac improprii anumitor întrebuințări. – V. epura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epurativ
EPURATÍV, -Ă, epurativi, -e, adj. Capabil să curețe; purificator. – Din fr. épuratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epurator
EPURATÓR, epuratoare, s. n. Aparat sau instalație care servește la epurarea materialelor solide sau gazoase. – Din fr. épurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epuraţie
EPURÁȚIE, epurații, s. f. Epurare. – Din fr. épuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epurație
EPURÁȚIE, epurații, s. f. Epurare. – Din fr. épuration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

epură
EPÚRĂ, epure, s. f. Desen liniar care reprezintă în proiecții diferitele părți ale unei mașini, ale unei case etc. ♦ Reprezentare grafică precisă în scopul rezolvării unei probleme cu ajutorul construcțiilor geometrice. ♦ Diagramă. – Din fr. épure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

equus
EQUUS s. m. Gen de mamifere imparicopitate, având ca reprezentanți actuali calul, măgarul, zebra etc., caracterizate prin talie mare, dinți lungi, existența unui singur deget. [Pr.: écvus] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eradica
ERADICÁ, eradichez, vb. I. Tranz. A smulge din rădăcini, a dezrădăcina; p. ext. a stârpi, a desființa. [Prez. ind. și: eradíc] – Din lat., it. eradicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eradicare
ERADICÁRE, eradicări, s. f. Acțiunea de a eradica și rezultatul ei. – V. eradica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erată
ERÁTĂ, erate, s. f. Listă la sfârșitul unei cărți în care sunt semnalate și îndreptate greșelile de tipar sau de fond. – Din fr., lat. errata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eratic
ERÁTIC, -Ă, eratici, -ce, adj. Care nu este fix. ◊ Bloc eratic sau stâncă eratică = bloc de piatră adus mai ales de ghețari și așezat în regiuni cu care nu are nimic comun din punct de vedere geologic. – Din fr. erratique, lat. erraticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erato
Erato, una dintre muze, fiica lui Zeus și a Mnemosynei. Patrona poezia erotică (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eră
ÉRĂ, ere, s. f. 1. Perioadă istorică ce începe cu data unui anumit eveniment sau fapt, real sau legendar, de la care se pornește numărătoarea anilor. 2. Epocă (1). 3. Cea mai mare subdiviziune a timpului geologic. – Din fr. ère, lat. aera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbacee
ERBACÉE, erbacee, adj., s. f. (Plantă) care are tulpina subțire, fragedă, moale și apoasă, de obicei verde. – Din fr. herbacé, lat. herbaceus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbicid
ERBICÍD, erbicide, s. n. Substanță chimică folosită pentru distrugerea buruienilor dăunătoare agriculturii. – Din fr. herbicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbicida
ERBICIDÁ, erbicidez, vb. I. Tranz. A trata un teren agricol cu erbicide. – Din erbicid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbicidare
ERBICIDÁRE, erbicidări, s. f. Acțiunea de a erbicida. – V. erbicida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbicidat
ERBICIDÁT, -Ă, erbicidați, -te, adj. Care a fost tratat cu erbicide. – V. erbicida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbiu
ÉRBIU s. n. Element chimic din familia pământurilor rare, metal alb-argintiu. – Din fr. erbium, germ. Erbium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erbivor
ERBIVÓR, -Ă, erbivori, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care se hrănește numai cu plante. 2. S. n. (La pl.) Ordin de mamifere care se hrănesc numai cu plante; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. herbivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erboriza
ERBORIZÁ, erborizez, vb. I. Tranz. A culege plante (pentru studiu). [Scris și: herboriza] – Din fr. herboriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erborizare
ERBORIZÁRE, erborizări, s. f. Acțiunea de a erboriza. – V. erboriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erborizat
ERBORIZÁT, -Ă, erborizați, -te, adj. v. ERBORIZA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

erculean
ERCULEÁN, -Ă adj. v. herculean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ereb
Ereb = Erebus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erebus
Erebus, divinitate infernală, fiul lui Chaos și frate cu Nyx (Noaptea). Unindu-se cu sora lui, i-a zămislit pe Aether și pe Hemera. Uneori, Erebus denumea înseși întunecimile lumii subpămîntene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erechtheus
Erechtheus, erou atenian, fiul regelui Pandion și frate cu Butes, cu Philomela și cu Procne. A avut numeroși fii și fiice, printre care se numărau: Cecrops, Merion, Pandorus, Creusa, Orinthyia, Procris și Chthonia. La moartea lui Pandion, Erechtheus i-a urmat la tron. Cu ocazia unui război între Athenae și Eleusis, la cererea unui oracol, Erechtheus și-a sacrificat una dintre fiice, pentru a obține victoria. Se spunea că celelalte fiice s-ar fi sinucis și ele, deoarece juraseră să nu supraviețuiască surorii lor sacrificate. Erechtheus a cîștigat bătălia, dar a fost omorît, la rîndul lui, de trăsnetul lui Zeus, drept pedeapsă că îl ucisese în luptă pe Eumolpus, fiul lui Poseidon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erect
ERÉCT, -Ă, erecți, -te, adj. (Despre plante sau despre tulpina lor) Ridicat drept în sus; vertical. – Din lat. erectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erectil
ERECTÍL, -Ă, erectili, -e, adj. Referitor la erecție, capabil de erecție. – Din fr. érectile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erector
ERECTÓR, -OÁRE, erectori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Anat.; despre mușchi) Care servește la ridicarea anumitor organe. 2. S. n. Mașină de lucru folosită la ridicarea și la așezarea în poziție definitivă a pieselor prefabricate grele. – Din fr. érecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erecţie
ERÉCȚIE, erecții, s. f. Umflare a anumitor țesuturi organice, îndeosebi a corpurilor cavernoase ale organelor genitale. – Din fr. érection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erecție
ERÉCȚIE, erecții, s. f. Umflare a anumitor țesuturi organice, îndeosebi a corpurilor cavernoase ale organelor genitale. – Din fr. érection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erede
ERÉDE, erezi, s. m. (Livr.) Moștenitor. – Din lat. heres, -dis, it. erede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ereditar
EREDITÁR, -Ă, ereditari, -e, adj. 1. (Despre particularități fizice sau psihice) Care se transmite prin ereditate (1). 2. (Despre un bun, un privilegiu etc.) Care se transmite prin moștenire, care se moștenește; moștenit. – Din fr. héréditaire, lat. hereditarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ereditate
EREDITÁTE, eredități, s. f. 1. Însușire a viețuitoarelor de a transmite urmașilor caracterele genetice specifice fiecărei specii. 2. (Jur.) Moștenire, succesiune. 3. Proprietate a unui lucru sau a unui fenomen de a depinde de acțiunile momentane, precum și de stările succesive anterioare. – Din fr. hérédité, lat. hereditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eredobiologie
EREDOBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază problemele eredității. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. hérédobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eredopatie
EREDOPATÍE, eredopatii, s. f. Afecțiune moștenită sau transmisibilă ereditar. – Din fr. hérédopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eredosifilis
EREDOSÍFILIS s. n. (Med.) Denumire improprie pentru sifilisul congenital. – Din fr. hérédosyphilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erehteu
Erehteu = Erechtheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eremit
EREMÍT, eremiți, s. m. Pustnic, sihastru, schimnic. [Var.: ermít s. m.] – Din fr. érémite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eremitic
EREMÍTIC, -Ă, eremitici, -ce, adj. Referitor la eremit, al eremitului. – Din fr. érémitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erepsină
EREPSÍNĂ, erepsine, s. f. Ferment al sucului intestinal care ajută la descompunerea protidelor. – Din fr. érepsine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eres
ERÉS, eresuri, s. n. Credință în forțe miraculoase, supranaturale; concepție falsă (transformată în deprindere); prejudecată; superstiție; eroare. ♦ Fig. Ceea ce se abate de la concepțiile comune (ale unei societăți); p. ext. rătăcire, păcat. – Din sl. eresĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erete
ERÉTE, ereți, s. m. Gen de păsări răpitoare de zi, asemănătoare cu ulii, cu corpul zvelt, ciocul scurt și foarte încovoiat și cu câte un disc de pene pe părțile laterale ale capului (Circus); pasăre din acest gen. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eretic
ERÉTIC, -Ă, eretici, -ce, s. m. și f. (Adesea adjectival) Adept, susținător, propovăduitor al unei erezii. – Din sl. eretikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eretism
ERETÍSM s. n. 1. (Med.; în sintagma) Eretism cardiac = stare de hiperexcitabilitate cardiacă, întâlnită mai ales la tineri, care se manifestă prin puls rapid și neregulat. 2. Fig. Exaltare, pasiune puternică. – Din fr. éréthisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ereutofobie
EREUTOFOBÍE, ereutofobii, s. f. Fenomen patologic care se manifestă prin roșirea feței; eritrofobie. [Pr.: -re-u-] – Din fr. éreuthophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erezie
EREZÍE, erezii, s. f. 1. Doctrină sau credință religioasă care ia naștere în sânul unei biserici, abătându-se de la dogmele consacrate, și care este condamnată de biserica respectivă. 2. Fig. Greșeală, eroare, rătăcire. – Din fr. hérésie, lat. haeresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erg
ERG^1, ergi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură tolerată pentru energie, lucru mecanic și căldură, egală cu lucrul mecanic efectuat de o forță de o dină când acesta își deplasează punctul de aplicație cu un cm. – Din fr. erg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erg
ERG^2, erguri, s. n. Deșert de nisip cu dune, caracteristic Saharei, format de obicei în porțiunile mai coborâte ale scoarței Pământului. – Din fr. erg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergan
ERGÁN s. n. Material ceramic folosit la confecționarea pieselor izolatoare pentru curenții de înaltă frecvență. – Din fr. ergan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergasterie
ERGASTERÍE, ergasterii, s. f. Atelier meșteșugăresc (cu mulți sclavi) la Atena. – Din fr. ergasterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergastoplasmă
ERGASTOPLÁSMĂ s. f. (Biol.) Formațiune citoplasmatică în care circulă substanțele metabolice. – Din fr. ergastoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erginus
Erginus 1. Rege din Orchomenus care a luptat împotriva cetății Thebae. A pierit ucis de mîna lui Heracles. 2. Unul dintre fiii lui Poseidon. A participat la expediția argonauților.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ergocalciferol
ERGOCALCIFERÓL s. m. Vitamina D_2. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergograf
ERGOGRÁF, ergografe, s. n. Aparat care înregistrează grafic activitatea musculară. – Din fr. ergographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergometrie
ERGOMETRÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu determinarea eforturilor fizice (musculare) prin măsurarea lucrului mecanic efectuat. – Din fr. ergométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergometru
ERGOMÉTRU, ergometre, s. n. Aparat pentru măsurarea lucrului mecanic. – Din fr. ergomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergonă
ERGÓNĂ, ergone, s. f. Nume generic dat unor substanțe organice (enzime, hormoni, vitamine) din constituția celulelor vii, a căror acțiune constă în stimularea funcțiilor celulare. – Din fr. ergones.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergonomic
ERGONÓMIC, -Ă, ergonomici, -ce, adj. Referitor la ergonomie. – Din fr. ergonomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergonomie
ERGONOMÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul condițiilor de muncă în vederea realizării unei adaptări optime a omului la acestea. – Din fr. ergonomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergonomist
ERGONOMÍST, -Ă, ergonomiști, -ste, s. m. și f. Specialist în ergonomie. – Din fr. ergonomiste, engl. ergonomist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergosterină
ERGOSTERÍNĂ s. f. (Farm.) Ergosterol. – Din fr. ergostérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergosterol
ERGOSTERÓL, ergosteroli, s. m. Substanță prezentă în diverse țesuturi animale și vegetale, a cărei activare, prin iradiere cu raze ultraviolete, produce vitamina D_2; ergosterină. – Din fr. ergostérol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergotamină
ERGOTAMÍNĂ s. f. (Farm.) Alcaloid extras din secara-cornută. – Din fr., engl. ergotamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergoterapie
ERGOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament a unor boli psihice în care munca manuală depusă de bolnav constituie factorul activ al vindecării. – Din fr. ergothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergotină
ERGOTÍNĂ, ergotine, s. f. Substanță otrăvitoare extrasă din cornul-secarei, care provoacă tulburări nervoase, digestive, cardiace etc. și se folosește în medicină ca hemostatic, mai ales în hemoragiile uterine; ergotoxină. – Din fr. ergotine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergotism
ERGOTÍSM^1 s. n. Manie de a șicana, de a sâcâi, de a agasa. – Din fr. ergotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergotism
ERGOTÍSM^2 s. n. Boală provocată de consumarea cerealelor atacate de cornul-secarei; intoxicație cu ergotină. – Din fr. ergotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ergotoxină
ERGOTOXÍNĂ, ergotoxine, s. f. (Farm.) Ergotină. – Din fr. ergotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erhă
ÉRHĂ s. f. (Reg.) Piele de vițel foarte subțire, bine tăbăcită, care se aplică pe bundițe și pe care se brodează flori. – Din pol. jercha, magh. irha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eriboea
Eriboea (sau Periboea), mama lui Aiax și soția lui Telamon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erichtho
Erichtho, una dintre furii (v. Erinyes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erichthonius
Erichthonius, unul dintre primii regi ai cetății Athenae. Era fiul lui Hephaestus (după o versiune cu Atthis, după o alta cu Gaea sau cu zeița Athena). Se spunea că Athena, ca să nu afle ceilalți zei de nașterea copilului, l-ar fi închis pe Erichthonius într-un cufăr, pe care l-a dat, în mare taină, în păstrare fetelor lui Cecrops. Împinsă de curiozitate, una dintre fete a deschis cufărul, fapt pentru care și-a primit pedeapsa cuvenită (v. Aglauros). Mai tîrziu Erichthonius a fost luat și crescut de însăși divina lui mamă, în templul acesteia de pe Acropolis. Murind, Cecrops l-a lăsat urmaș la tron. Erichthonius s-a căsătorit cu nimfa Praxithea și a avut un fiu, Pandion, care a domnit după el în cetatea Athenae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ericiana
Ericiana = Erycina.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erida
Erida = Eris.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eridan
Eridan = Eridanus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eridanus
Eridanus, zeul fluviului cu același nume. Era fiul lui Oceanus și al lui Tethys.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erifila
Erifila = Eriphyle.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erigona
Erigona = Erigone.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erigone
Erigone 1. Fiica unui atenian, pe nume Icarius. A fost iubită de zeul Dionysus, care i-a dăruit un fiu, Staphylus. Aflînd de moartea tatălui ei, ucis cu ciomegele de niște ciobani (v. și Icarius), Erigone, deznădăjduită, s-a spînzurat de un copac. Ca să răzbune moartea ei, Dionysus le-a luat mințile fetelor din cetatea Athenae, făcîndu-le să se spînzure de crengile copacilor. Mînia lui nu s-a potolit decît atunci cînd atenienii i-au pedepsit pe ciobanii ucigași. Erigone a fost după moarte transformată în constelația numită a Fecioarei. 2. Fiica lui Aegisthus și a Clytaemnestrei și sora lui Aletes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erihto
Erihto = Erichtho.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erihtoniu
Erihtoniu = Erichthonius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erija
ERIJÁ, erijez, vb. I. Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) A-și atribui fără nici un drept o situație, un rol care conferă autoritate, a se da drept..., a voi să treacă drept... – Din fr. ériger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erijare
ERIJÁRE s. f. Acțiunea de a se erija și rezultatul ei. – V. erija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erijat
ERIJÁT, -Ă, erijați, -te, adj. (Despre oameni; urmat de determinări introduse prin prep. „în”) Care își atribuie fără nici un drept o situație, un rol care conferă autoritate, care se dă drept..., care vrea să treacă drept... – V. erija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erimant
Erimant = Erymanthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erimantida
Erimantida = Erymanthis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erinaceid
ERINACEÍD, erinaceide, s. n. (La pl.) Familie de mamifere insectivore, cu corpul acoperit cu țepi (Erinaceidae); (și la sg.) animal care face parte din această familie. – Din fr. érinacéidé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erinii
ERÍNII n. pr. f. pl. Divinități ale infernului, la greci, reprezentate ca niște femei cu părul răvășit, împletit cu șerpi, și corespunzând, la romani, furiilor. – Din fr. érinnyes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erinii
Erinii = Erinyes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erinyes
Erinyes, numite și eumenide (eumenides) în mitologia greacă, furii (furiae sau dirae) de către romani, erau genii răzbunătoare care pedepseau fărădelegile muritorilor. Ele îi urmăreau mai ales pe ucigași (v. și Orestes, Alcmaeon), chinuindu-i sau luîndu-le mințile. Eriniile s-au născut din picăturile de sînge care au curs pe pămînt în urma mutilării lui Uranus. Erau socotite, în general, trei la număr: Alecto, Megaera și Tisiphone, reprezentate ca niște genii înaripate, cu șerpi în plete. Mai tîrziu, eriniilor li s-au atribuit și pedepsele la care erau supuși oamenii în Infern.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eriphyle
Eriphyle, fiica lui Talaus, regele Argosului, și sora lui Adrastus. S-a căsătorit cu Amphiaraus care, datorită ei, și-a găsit moartea în expediția împotriva cetății Thebae (v. Amphiaraus). Dorind să obțină întîi colierul, apoi veșmîntul Harmoniei (v. Harmonia), Eriphyle și-a trimis și fiul, pe Alcmaeon, să lupte în rîndul epigonilor împotriva tebanilor. La întoarcere însă Alcmaeon își ucide mama (v. și Alcmaeon), răzbunînd în felul acesta moartea tatălui său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eris
Eris, la greci, zeița vrajbei, corespunzătoare Discordiei din mitologia romană. Eris era fiica zeiței Nyx (Noaptea). Ea a fost izgonită din ceruri de către Zeus, pentru că semăna neînțelegere printre zei. Nefiind poftită la nunta zeiței Thetis cu Peleus, cînd petrecerea era în toi, ea a aruncat în mijlocul nuntașilor un măr pe care era scris „celei mai frumoase”, iscînd astfel rivalitatea dintre Aphrodite, Athena și Hera. Mărul aruncat de zeița Eris a fost dăruit Aphroditei în urma judecății unui muritor, Paris (v. și Aphrodite, Paris).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erisifacee
ERISIFACÉE, erisifacee, s. f. (La pl.) Familie de ciuperci parazite care provoacă la unele plante diverse boli; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. érisifacées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erisihton
Erisihton = Erysichthon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eristic
ERÍSTIC, -Ă, eristici, -ce, adj., s. f., s. m. 1. Adj. Care aparține eristicii, referitor la eristică. ◊ Școala eristică = nume dat școlii filosofice din Megara, datorată înclinării ei spre controverse. 3. S. m. și f. Adept al eristicii. – Din fr. éristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eristic
ERÍSTIC, -Ă, eristici, -ce, adj., s. f., s. m. 1. Adj. Care aparține eristicii, referitor la eristică. ◊ Școala eristică = nume dat școlii filosofice din Megara, datorată înclinării ei spre controverse. 2. S. f. Artă a disputei, a controversei, care folosește argumente subtile sau recurge la artificii sofisticate. 3. S. m. și f. Adept al eristicii. – Din fr. éristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eristică
ERÍSTICĂ s. f. 2. Artă a disputei, a controversei, care folosește argumente subtile sau recurge la artificii sofisticate. – Din fr. éristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritem
ERITÉM, eriteme, s. n. Roșeață în formă de pete, care apare pe pielea corpului în diferite boli. – Din fr. érythème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritematos
ERITEMATÓS, -OÁSĂ, eritematoși, -oase, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de eritem. – Din fr. érithémateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritremie
ERITREMÍE, eritremii, s. f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. érythrémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritrină
ERITRÍNĂ, eritrine, s. f. Antibiotic izolat din eritrocitele mamiferelor, cu efect, mai ales, asupra bacteriilor difterice. – Din fr. érythrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritroblast
ERITROBLÁST, eritroblaști, s. m. Globulă roșie primitivă, cu nucleu, care dă naștere hematiei. – Din fr. érythroblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritroblastoză
ERITROBLASTÓZĂ, eritroblastoze, s. f. Boală caracterizată prin apariția în sânge a eritroblaștilor. – Din fr. érythroblastose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritrocit
ERITROCÍT, eritrocite, s. n. (Anat.) Hematie. – Din fr. érythrocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritrocitoză
ERITROCITÓZĂ s. f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. érythrocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritrodermie
ERITRODERMÍE, eritrodermii, s. f. Boală manifestată prin roșeața generalizată a pielii, vezicule, edeme etc. – Din fr. érythrodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritrofobie
ERITROFOBÍE, eritrofobii, s. f. (Med.) Ereutofobie. – Din fr. érythrophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritromicină
ERITROMICÍNĂ s. f. (Farm.) Antibiotic activ mai ales în infecțiile stafilococice puternice. – Din fr. érythromycine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritropoieză
ERITROPOIÉZĂ s. f. Proces de formare a globulelor roșii (eritrocite); hematopoieză. – Din fr. érythropoïèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eritropsină
ERITROPSÍNĂ, eritropsine, s. f. Proteină de culoare roșie, legată de vitamina A, prezentă în unele celule ale retinei și care, sub acțiunea luminii, își schimbă culoarea spre galben-palid. – Din fr. érythropsine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erix
Erix = Eryx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erizipel
ERIZIPÉL, erizipele, s. n. Boală infecțioasă și contagioasă datorată unui streptococ, care se manifestă prin inflamarea și înroșirea unei porțiuni delimitate a pielii, localizată cel mai adesea la față și la membre; brâncă, orbalț. – Din fr. érysipèle, lat. erysipelas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermeneutic
ERMENÉUTIC, -Ă s. f., adj. v. hermeneutic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermetic
ERMÉTIC, -Ă, ermetici, -ce, adj. (Adesea adverbial) 1. Care închide perfect sau care este perfect închis; care nu lasă să pătrundă sau să iasă nimic. 2. Fig. Greu de înțeles ◊ Poezie ermetică = poezie caracterizată prin ermetism. – Din fr. hermétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermetism
ERMETÍSM s. n. Tendință în literatură, mai ales în poezie, de a folosi, uneori cu ostentație, un limbaj obscur, dificil, criptic. – Din fr. hermétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermetiza
ERMETIZÁ, ermetizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face ermetic, de neînțeles. – Din fr. hermétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermit
ERMÍT s. m. v. eremit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ermitaj
ERMITÁJ, ermitaje, s. n. 1. Locuința unui eremit; p. ext. loc retras. 2. Mic palat izolat sau casă singuratică la țară. 3. Pavilion izolat în parcul unui castel. – Din fr. ermitage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroare
EROÁRE, erori, s. f. 1. Cunoștință, idee, părere, opinie greșită; ceea ce e greșit; greșeală. ◊ Expr. A induce (pe cineva) în eroare = a înșela, a amăgi. 2. Falsă reprezentare asupra unei situații de fapt ori asupra existenței unui act normativ. ◊ Eroare judiciară = stabilire greșită a faptelor dintr-un proces penal, care duce la pronunțarea unei condamnări nedrepte. 3. Diferența dintre valoarea reală a unei mărimi și valoarea calculată a acestei mărimi. – Din fr. erreur, lat. error, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroda
ERODÁ, pers. 3 erodează, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a suferi o eroziune; a (se) roade. – Din fr. éroder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erodare
ERODÁRE, erodări, s. f. Acțiunea de a (se) eroda și rezultatul ei; eroziune. – V. eroda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erodiu
ERÓDIU, erodii, s. m. (Ornit.) Egretă. – Din sl. erodii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroic
ERÓIC, -Ă, eroici, -ce, adj. Care ține de erou, caracteristic eroilor, cu calități de erou; p. ext. măreț, grandios. ♦ (Despre opere literare, artistice) Care are drept subiect faptele unor eroi. [Pr.: -ro-ic] – Din fr. héroïque, lat. heroicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroiceşte
EROICÉȘTE adv. (Înv.) Ca un erou. [Pr.: -ro-i-] – Eroic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroicește
EROICÉȘTE adv. (Înv.) Ca un erou. [Pr.: -ro-i-] – Eroic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroicomic
EROICÓMIC, -Ă, eroicomici, -ce, adj. Care este în același timp eroic și comic. ◊ Poem eroicomic = gen de poem epic care tratează un subiect comic în forma unei epopei. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroï-comique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroină
EROÍNĂ, eroine, s. f. 1. Femeie care se distinge prin curaj, vitejie și abnegație în diverse împrejurări. 2. Femeie care reprezintă personajul principal dintr-o operă literară. ♦ Femeie care este personajul principal al unei întâmplări, care atrage, într-o anumită împrejurare, atenția asupra ei. – Din fr. héroïne, lat. heroine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroism
EROÍSM s. n. Capacitatea de a săvârși fapte mari; vitejie; fel de a acționa specific unui erou; spirit eroic, bravură. – Din fr. héroïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eronat
ERONÁT, -Ă, eronați, -te, adj. Greșit, inexact, neadevărat, incorect (1). – Din fr. erroné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eros
ÉROS s. n. (Livr.) Ansamblul dorințelor sexuale, considerate din punct de vedere psihanalitic; libido. – Din fr. éros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eros
Eros, în mitologia greacă, zeul iubirii. Era fiul lui Hermes (Ares sau Zeus) și al Aphroditei, și frate cu Anteros (v. și Anteros). Sub înfățișarea unui copil frumos, uneori înaripat, se ascundea un zeu temut. Cu săgețile lui care nu greșeau niciodată ținta, Eros semăna chinurile mistuitoare ale dragostei atît printre zei, cît și în rîndul muritorilor. Însăși Aphrodite se ferea de fiul ei cel capricios și necruțător. Figura zeului Eros apare în numeroase episoade legate de Heracles, Apollo, Zeus etc. Cel mai cunoscut îl constituie însă dragostea dintre Eros (denumit și Amor) și Psyche (v. Psyche).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erotic
ERÓTIC, -Ă, erotici, -ce, adj. Privitor la dragoste, de dragoste, propriu dragostei. ♦ (Despre opere literare) Care conține sentimente de dragoste; care cântă, care exprimă dragostea. ♦ Predispus, înclinat spre senzualism; senzual. – Din fr. érotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erotic
ERÓTIC, -Ă, erotici, -ce, adj. Privitor la dragoste, de dragoste, propriu dragostei. ♦ (Despre opere literare) Care conține sentimente de dragoste; care cântă, care exprimă dragostea. ♦ (Substantivat, f.) Totalitatea compozițiilor literare închinate dragostei. ♦ Predispus, înclinat spre senzualism; senzual. – Din fr. érotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erotică
ERÓTICĂ s. f. Totalitatea compozițiilor literare închinate dragostei. – Din fr. érotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erotică
ERÓTICĂ s. f. v. erotic [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

erotism
EROTÍSM s. n. Atitudine erotică; exagerare a sentimentului erotic; senzualitate. – Din fr. érotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erotizat
EROTIZÁT adj. v. erotiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

erotoman
EROTOMÁN, -Ă, erotomani, -e, adj., s. m. și f. Obsedat sexual. – Din fr. érotomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erotomanie
EROTOMANÍE s. f. Stare patologică care se caracterizează prin predominarea obsesiilor sexuale; obsesie sexuală. – Din fr. érotomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erou
ERÓU, eroi, s. m. 1. Persoană care se distinge prin vitejie și prin curaj excepțional în războaie, prin abnegație deosebită în alte împrejurări grele ori în muncă. ♦ Ostaș căzut pe câmpul de luptă. 2. Personaj principal al unei opere literare. ♦ Personaj principal al unei întâmplări; persoană care, într-o anumită împrejurare, atrage atenția asupra sa. 3. (În mitologia greco-romană) Semizeu, persoană născută dintr-o zeitate și o ființă pământeană, înzestrată cu puteri supraomenești sau care a devenit celebră prin faptele sale deosebite. – Din fr. héros, lat. heros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroziune
EROZIÚNE, eroziuni, s. f. 1. Proces complex de roadere și de săpare a scoarței terestre prin acțiunea unor agenți externi; rezultatul acestui proces, erodare. ♦ Proces de roadere a corpurilor pe (sau prin) care curge un fluid. 2. Ulcerație ușoară, superficială a pielii sau a mucoaselor, cauzată de agenți fizici, chimici, mecanici sau apărută în urma unei inflamații; excoriație. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. érosion, lat. erosio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eroziv
EROZÍV, -Ă, erozivi, -e, adj. Care roade, care are proprietatea de a provoca o eroziune. – Din fr. érosif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erpetolog
ERPETOLÓG, -Ă, erpetologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist naturalist care se ocupă cu studiul reptilelor. – Cf. fr. erpétologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erpetologic
ERPETOLÓGIC, -Ă, erpetologici, -ce, adj. Care aparține erpetologiei, referitor la erpetologie. – Din fr. erpétologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erpetologie
ERPETOLOGÍE s. f. Parte a științelor naturii care se ocupă cu studierea reptilelor. – Din fr. erpétologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eructa
ERUCTÁ, eructez, vb. I. Intranz. (Med.) A râgâi. – Din fr. éructer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eructaţie
ERUCTÁȚIE, eructații, s. f. Acțiunea de a eructa și rezultatul ei; eliminare pe cale bucală a gazelor din stomac; râgâială, râgâit. – Din fr. éructation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eructație
ERUCTÁȚIE, eructații, s. f. Acțiunea de a eructa și rezultatul ei; eliminare pe cale bucală a gazelor din stomac; râgâială, râgâit. – Din fr. éructation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erudit
ERUDÍT, -Ă, erudiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care posedă cunoștințe temeinice și vaste în urma unor studii îndelungate; savant, învățat. ♦ (Despre opere științifice) Care conține cunoștințe vaste și aprofundate. – Din fr. érudit, lat. eruditus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erudiţie
ERUDÍȚIE, erudiții, s. f. Cunoaștere temeinică a uneia sau a mai multor științe; cultură vastă. [Var.: (înv.) erudițiúne s. f.] – Din fr. erudition, lat. eruditio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erudiție
ERUDÍȚIE, erudiții, s. f. Cunoaștere temeinică a uneia sau a mai multor științe; cultură vastă. [Var.: (înv.) erudițiúne s. f.] – Din fr. erudition, lat. eruditio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erudiţiune
ERUDIȚIÚNE s. f. v. erudiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erudițiune
ERUDIȚIÚNE s. f. v. erudiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupe
ERÚPE, pers. 3 erúpe, vb. III. Intranz. 1. (Despre lavă, magmă, petrol) A face erupție, a ieși afară, a se revărsa cu putere; a țâșni; a izbucni. ♦ (Despre vulcani) A azvârli cu putere afară lava; (despre sonde) a azvârli cu putere afară țițeiul. 2. (Despre pete, bășicuțe etc. caracteristice unor boli) A apărea, a se forma. – Din lat. erumpere (după rupe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupere
ERÚPERE, eruperi, s. f. Acțiunea de a erupe și rezultatul ei. – V. erupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eruptiv
ERUPTÍV, -Ă, eruptivi, -e, adj. 1. Cu privire la o erupție (1), care provine dintr-o erupție; de origine vulcanică. ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Nestăpânit, impetuos; violent. 2. (Despre o boală) Însoțit de apariția unei erupții (2), care se manifestă printr-o erupție. – Din fr. éruptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eruptivism
ERUPTIVÍSM s. n. Ansamblu de fenomene care conduc la producerea erupției magmei în scoarța terestră. – Din fr. éruptivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupţie
ERÚPȚIE, erupții, s. f. 1. Ieșire bruscă și violentă din pământ a unui gaz, a țițeiului, a lavei etc.; p. gener. țâșnire, izbucnire. 2. Apariția unor pete, a unor bășicuțe, plăci, pustule etc. pe piele sau pe mucoase, constituind simptomul unor boli (contagioase); (concr.) totalitatea acestor pete, plăci, pustule etc. apărute. [Var.: erupțiúne s. f.] – Din fr. éruption, lat. eruptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupție
ERÚPȚIE, erupții, s. f. 1. Ieșire bruscă și violentă din pământ a unui gaz, a țițeiului, a lavei etc.; p. gener. țâșnire, izbucnire. 2. Apariția unor pete, a unor bășicuțe, plăci, pustule etc. pe piele sau pe mucoase, constituind simptomul unor boli (contagioase); (concr.) totalitatea acestor pete, plăci, pustule etc. apărute. [Var.: erupțiúne s. f.] – Din fr. éruption, lat. eruptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupţiune
ERUPȚIÚNE s. f. v. erupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erupțiune
ERUPȚIÚNE s. f. v. erupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erycina
Erycina, denumire purtată de Venus, de la numele muntelui Eryx unde avea un sanctuar.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erymanthis
Erymanthis, denumire purtată de Callisto, de la numele muntelui pe care se afla atunci cînd a fost metamorfozată în ursoaică (v. Callisto).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erymanthus
Erymanthus 1. Unul dintre fiii lui Apollo, care a surprins-o pe Aphrodite îmbăindu-se. Drept pedeapsă, zeița mînioasă l-a lipsit de vedere. 2. Numele muntelui pe care Callisto a fost transformată în ursoaică (v. și Callisto). Tot pe acest munte a ucis și Heracles un faimos mistreț, spaima ținutului. 3. Numele unui rîu aflat în Arcadia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erysichthon
Erysichthon, erou tesalian, fiul (sau fratele) regelui Triopas. Disprețuind puterea zeilor, Erysichthon a tăiat lemne dintr-o pădure sacră, închinată zeiței Demeter. Ca să-l pedepsească, zeița i-a trimis o foame mistuitoare și nepotolită, care l-a făcut în cele din urmă, după ce și-a mîncat rînd pe rînd tot avutul, să se ospăteze din propria-i carne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eryx
Eryx, erou de la care își trăgea numele muntele Eryx. A fost ucis de Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

erzaţ
ERZÁȚ, erzațuri, s. n. Surogat, înlocuitor (mai ales de cafea). – Din germ. Ersatz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

erzaț
ERZÁȚ, erzațuri, s. n. Surogat, înlocuitor (mai ales de cafea). – Din germ. Ersatz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esac
Esac = Aesacus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

esaveraj
ESAVERÁJ, esaveraje, s. n. Diferența dintre punctele înscrise și cele primite la jocul de rugbi. – Din eseu (după golaveraj).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escadră
ESCÁDRĂ, escadre, s. f. Mare unitate de nave de luptă a forțelor maritime militare. ♦ Mare unitate militară de aviație. – Din fr. escadre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escadrilă
ESCADRÍLĂ, escadrile, s. f. Subunitate a forțelor aeriene militare, formată din câteva patrule. – Din fr. escadrille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escadron
ESCADRÓN, escadroane, s. n. Subunitate a unui regiment de cavalerie, corespunzând unei companii de infanterie sau unei baterii de artilerie. [Var.: scadrón s. n.] – Din rus. eskadron, fr. escadron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escalada
ESCALADÁ, escaladez, vb. I. Tranz. A se cățăra pe un zid sau pe un alt obstacol înalt, pentru a trece de partea cealaltă; p. ext. a sări peste un obstacol. – Din fr. escalader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escaladare
ESCALADÁRE, escaladări, s. f. Acțiunea de a escalada și rezultatul ei; escaladă. ♦ Fig. Extindere treptată a unei acțiuni, a unui conflict etc.; escaladă. – V. escalada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escaladă
ESCALÁDĂ, escalade, s. f. Escaladare; suire, cățărare; ascensiune. ♦ Fig. Extindere treptată a unei acțiuni, a unui conflict etc., escaladare. – Din fr. escalade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escalator
ESCALATÓR, escalatoare, s. n. Scară rulantă folosită pentru circulația oamenilor (în metrouri, în magazine etc.). – Din fr., engl. escalator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escală
ESCÁLĂ, escale, s. f. Oprire prevăzută în itinerarul unui vapor sau al unui avion pentru aprovizionare, pentru debarcarea sau îmbarcarea pasagerilor etc. ♦ Localitate de oprire în cursul unei călătorii cu vaporul sau cu avionul. – Din fr. escale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escalop
ESCALÓP, escalopuri, s. n. Preparat culinar făcut din bucăți subțiri de mușchi de vițel sau din pește. – Din fr. escalope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escamota
ESCAMOTÁ, escamotez, vb. I. Tranz. 1. A face să dispară ceva fără să se bage de seamă, a ascunde ceva cu iscusință. ♦ Fig. A denatura, a falsifica. 2. A introduce trenul de aterizare al unei aeronave în locurile anume construite în corpul ei, pentru a micșora rezistența la înaintare a avionului în timpul zborului. [Var.: scamotá vb. I] – Din fr. escamoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escamotabil
ESCAMOTÁBIL, -Ă, escamotabili, -e, adj. 1. Care poate fi escamotat, care se poate escamota (1). 2. (Despre trenul de aterizare al unui avion) Care poate fi tras în aripă sau în fuzelaj. – Din fr. escamotable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escamotare
ESCAMOTÁRE, escamotări, s. f. Acțiunea de a escamota și rezultatul ei. – V. escamota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escapadă
ESCAPÁDĂ, escapade, s. f. Ieșire, uneori nepermisă și ascunsă, de scurtă durată, cu scopul de a petrece; aventură; petrecere organizată cu acest prilej. – Din fr. escapade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escară
ESCÁRĂ, escare, s. f. Crustă negricioasă care se formează în urma mortificării unor țesuturi superficiale ale organismului. – Din fr. escarre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escarpă
ESCÁRPĂ, escarpe, s. f. Baraj antitanc realizat prin săparea de taluzuri în versanții îndreptați spre inamic, pentru a mări panta și a împiedica trecerea tancurilor. – Din fr. escarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escarpen
ESCARPÉN, escarpeni, s. m. Pantof de damă cu toc înalt, nedecupat, foarte decoltat. – Din fr. escarpin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escatologic
ESCATOLÓGIC, -Ă, escatologici, -ce, adj. Referitor la escatologie; de escatologie. – Din fr. eschatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escatologie
ESCATOLOGÍE s. f. Totalitatea concepțiilor religioase referitoare la soarta finală a lumii și a omului. – Din fr. eschatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escavator
ESCAVATÓR s. n. v. excavator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eschilă
ESCHÍLĂ, eschile, s. f. Bucată mică, așchie desprinsă dintr-un os fracturat. – Din fr. esquille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eschimos
ESCHIMÓS, -Ă, eschimoși, -se, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație indigenă, de tip mongoloid, care trăiește în regiunile arctice din America, Europa și Asia; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține eschimoșilor (1), privitor la eschimoși. ♦ (Substantivat, f.) Limbă amerindiană vorbită de eschimoși – Din fr. esquimau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eschiva
ESCHIVÁ, eschivez, vb. I. Refl. A se sustrage de la îndeplinirea unei obligații; a se da în lături, a se feri. ♦ A se retrage pe furiș. – Din fr. esquiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eschivare
ESCHIVÁRE, eschivări, s. f. Acțiunea de a se eschiva și rezultatul ei. – V. eschiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eschivă
ESCHÍVĂ, eschive, s. f. Procedeu tehnic de apărare folosit în box, care constă în aplecarea laterală a capului sau îndoirea picioarelor, pentru a lăsa lovitura adversarului să treacă pe alături sau pe deasupra. – Din fr. esquive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escorta
ESCORTÁ, escortez, vb. I. Tranz. 1. A însoți un deținut pentru a-l împiedica să fugă. 2. A însoți o persoană care deține un post înalt pentru a o păzi sau pentru a-i fi de folos. 3. (Despre nave sau avioane) A însoți (în timp de război) vapoare, avioane etc. de transport sau de comerț (pentru a le apăra contra atacurilor inamice). – Din fr. escorter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escortare
ESCORTÁRE, escortări, s. f. Acțiunea de a escorta și rezultatul ei; însoțire, păzire. – V. escorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escortă
ESCÓRTĂ, escorte, s. f. 1. Pază alcătuită din oameni înarmați care însoțesc pe deținuți pentru a-i împiedica să fugă; oamenii care alcătuiesc această pază. 2. Grup de oameni care însoțesc pe înalții demnitari pentru a-i păzi sau pentru a le fi de folos. 3. Grup de nave sau de avioane militare care însoțesc (în timp de pace) o navă sau un avion în care călătoresc persoane oficiale importante sau (în timp de război) vapoarele, avioanele etc. de transport sau de comerț (pentru a le apăra contra atacurilor inamice). – Din fr. escorte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escortor
ESCORTÓR, escortoare, s. n. Navă sau avion cu misiune de escortare. – Din fr. escorteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escroc
ESCRÓC, -OÁCĂ, escroci, -oace, s. m. și f. Persoană care înșală pe alții și își însușește, prin mijloace frauduloase bunuri străine; pungaș, șarlatan. – Din fr. escroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escroca
ESCROCÁ, escrochez, vb. I. Tranz. A obține, a dobândi prin mijloace frauduloase bunuri străine, a înșela; a săvârși o escrocherie. – Din fr. escroquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escrocare
ESCROCÁRE, escrocări, s. f. Acțiunea de a escroca și rezultatul ei. – V. escroca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escrocherie
ESCROCHERÍE, escrocherii, s. f. Infracțiune care constă în înșelarea unei persoane prin mijloace frauduloase în scopul obținerii unor profituri; faptă de escroc; înșelăciune, pungășie, șarlatanie. – Din fr. escroquerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

escudo
ESCÚDO, escudo, s. m. Denumire a unității bănești din Portugalia. – Cuv. port.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esculap
ESCULÁP, esculapi, s. m. (Rar) Medic^1. – Din fr. esculape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esculap
Esculap = Asclepius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

esculină
ESCULÍNĂ s. f. Substanță extrasă din scoarța unui castan exotic și folosită ca febrifug și antinevralgic. – Din fr. esculine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eseist
ESEÍST, -Ă, eseiști, -te, s. m. și f. Autor de eseuri. – Din fr. essayiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eseistic
ESEÍSTIC, -Ă, eseistici, -ce, adj. 1. Care aparține eseului, privitor la eseu, specific eseului. – Din fr. essayistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eseistic
ESEÍSTIC, -Ă, eseistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține eseului, privitor la eseu, specific eseului. 2. S. f. Arta de a scrie eseuri; literatura eseurilor. – Din fr. essayistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eseistică
ESEÍSTICĂ s. f. 2. Arta de a scrie eseuri; literatura eseurilor. – Din fr. essayistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esenian
ESENIÁN, -Ă, eseniéni, -e, s. m. si f., adj. Membru al unui grup religios ebraic autonom din antichitate (sec. II î.Chr – II d.Chr). Esenienii erau considerați o sectă a iudaismului a cărei doctrină, asociată cu o viață ascetică în comun, precede întrucâtva creștinismul; scrierile esenienilor, descoperite în peșterile de la Qumran (lângă Marea Moartă) în 1947, sunt considerate apocrife biblice. Comunitățile eseniene se caracterizau prin: renunțarea la proprietatea privată si la comerțul particular; respectarea strictă a Sabatului si a preceptelor igienice (ceea ce impunea spălarea frecventă în apă rece și purtarea de haine albe); cultivarea muncii fizice obligatorii pentru toți membrii comunității; efectuarea în comun a lucrărilor necesare; condamnarea războaielor, sclaviei si a inegalităților sociale; interdicția de a blestema și de a jura (în afara jurământului pentru admiterea în sectă) și de a sacrifica animale. Membrii sectei proveneau de obicei din rândurile copiilor adoptați de către sectă. Esenienii îsi duceau viața prin excelență colectivă pe litoralul nord-vestic al Mării Moarte. În cadrul comunității a apărut, ca mesager al lui Dumnezeu, un personaj mesianic, Învățătorul dreptății sau Învățătorul credinței (traducerea ebraicului more kașședeq e incertă), având anumite coincidențe biografice cu Isus Christos. După Documentul din Damasc, Dumnezeu trimite un învățător pentru încheierea unui nou legământ; la „sfârșitul zilelor” acesta va muri, revenind ca Mesia, ridicat din casa lui Aaron. Textele de la Qumran (cele 40 000 de fragmente găsite în 11 peșteri de depozitare compun parțial 600 de cărți) cuprind manuscrise biblice (textul masoretic al Vechiului Testament, anterior celui canonic), apocrife (Cartea Jubileelor, Spusele lui Moise ș.a.), scrieri ale comunității (statutul esenienilor, Cele două coloane despre educația tineretului, textul escatologic Regulamentul binecuvântărilor, opera apocaliptică Războiul fiilor luminii împotriva fiilor întunericului, Documentul din Damasc ș.a.). Războiul fiilor luminii e cel mai interesant ca operă mitografică; scrierea are caracter dualist: războiul între „fiii luminii” (identificați euhemerist de unii comentatori cu membrii comunității eseniene) și „fiii întunericului” este predestinat, inevitabil, și se va desfăsura în plan cosmic, implicând omenirea, pe îngeri și pe Satana; deși finalul – victoria luminii – se știe, sunt necesare pregătiri militare și morale îndelungate; războiul va dura 40 de ani (cât și traversarea deșertului spre Țara Făgăduinței); fiii luminii vor birui de 3 ori și tot de 3 ori ceilalți, decisivă fiind bătălia a șaptea (atunci „în mâinile săracilor vei da tu pe vrăjmașii țărilor toate, în mâinile celor încovoiați în pulbere, ca să umilească cele mai puternice popoare și să răsplătească pe nelegiuiți [...] săvârșind dreapta judecată a adevărului tău asupra tuturor fiilor omului” – XI, 13-14). De esenieni s-au interesat unii autori antici (Filon din Alexandria, C. Plinius Secundus în Istoria naturală – V, 17, § 73, Josephus Flavius în Antichități iudaice XVIII, 1, § 18, Hieronymus), ca și unii teologi moderni (K.Fr. Barth, K.H. Venturini); alții (H. Del-Medico) socoteau că e un mit din secolul II, interpolat. [Adaptare după Dicționarul de mitologie generală de Victor Kernbach, editura Albatros, București 1983] (< fr. essénien, lat. esseni, gr. essenoi, probabil din ebr. țenum, „cei modești” sau hașșaim, „cei tăcuți”; aram. hasēn) [etim. și TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

esenţă
ESÉNȚĂ, esențe, s. f. 1. Ceea ce exprimă principalul și stabilul din obiecte și din fenomene, natura lor internă, ascunsă, latura lor care nu este dată sau perceptibilă nemijlocit; ceea ce poate fi cunoscut numai trecând de forma exterioară a lucrurilor, pătrunzând în adâncul lor cu ajutorul gândirii. ◊ Loc. adv. În esență = în ceea ce este fundamental; în ultimă analiză. 2. Lichid volatil cu miros aromatic puternic, extras din plante sau preparat sintetic și folosit în farmacie, în parfumerie sau pentru uzul casnic, mai ales în alimentație. ♦ Substanță concentrată care, diluată (cu apă), dă un produs alimentar. 3. Varietate de arbori care alcătuiesc o pădure. ♦ Varietate de lemn. – Din fr. essence, lat. essentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esență
ESÉNȚĂ, esențe, s. f. 1. Ceea ce exprimă principalul și stabilul din obiecte și din fenomene, natura lor internă, ascunsă, latura lor care nu este dată sau perceptibilă nemijlocit; ceea ce poate fi cunoscut numai trecând de forma exterioară a lucrurilor, pătrunzând în adâncul lor cu ajutorul gândirii. ◊ Loc. adv. În esență = în ceea ce este fundamental; în ultimă analiză. 2. Lichid volatil cu miros aromatic puternic, extras din plante sau preparat sintetic și folosit în farmacie, în parfumerie sau pentru uzul casnic, mai ales în alimentație. ♦ Substanță concentrată care, diluată (cu apă), dă un produs alimentar. 3. Varietate de arbori care alcătuiesc o pădure. ♦ Varietate de lemn. – Din fr. essence, lat. essentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esenţial
ESENȚIÁL, -Ă, esențiali, -e, adj. Care constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru; care ține de esență (1), privitor la esență; de prim ordin, fundamental, principal. [Pr.: -ți-al] – Din fr. essentiel, lat. essentialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esențial
ESENȚIÁL, -Ă, esențiali, -e, adj. Care constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru; care ține de esență (1), privitor la esență; de prim ordin, fundamental, principal. [Pr.: -ți-al] – Din fr. essentiel, lat. essentialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esenţialitate
ESENȚIALITÁTE s. f. (Livr.) Parte esențială; caracter esențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. essentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esențialitate
ESENȚIALITÁTE s. f. (Livr.) Parte esențială; caracter esențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. essentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eseu
ESÉU, eseuri, s. n. 1. Studiu de proporții restrânse asupra unor teme filosofice, literare sau științifice, compus cu mijloace originale, fără pretenția de a epuiza problema. 2. (Sport; la rugbi) Încercare. 3. Probă preliminară de mărci poștale pe hârtie și în culori diferite în vederea alegerii prototipului definitiv al întregului tiraj. – Din fr. essai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esofag
ESOFÁG, esofage, s. n. Segment al tubului digestiv cuprins între faringe și stomac, prin care trec alimentele înghițite. [Pl. și: esofaguri] – Din fr. oesophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esofagian
ESOFAGIÁN, -Ă, esofagieni, -e, adj. De esofag, referitor la esofag. [Pr.: -gi-an] – Din fr. oesophagien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esofagism
ESOFAGÍSM s. n. Spasm al esofagului care apare la bolnavii de tetanos, în isterie, turbare etc. – Din fr. oesophagisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eson
Eson = Aeson.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

esonidul
Esonidul = Aesonides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

esopic
ESÓPIC, -Ă, esopici, -ce, adj. Referitor la Esop, care aparține lui Esop; p. ext. neclar, mai puțin clar, ambiguu, sibilinic. – Din fr. ésopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

espadon
ESPADÓN, espadoane, s. n. Sabie mare cu două tăișuri, care se mânuia cu ambele mâini, folosită mai ales în sec. XV-XVI. – Din fr. espadon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

espadrilă
ESPADRÍLĂ, espadrile, s. f. Încălțăminte cu fețele de pânză și cu talpă de sfoară sau dintr-un material ușor. – Din fr. espadrille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esperantism
ESPERANTÍSM s. n. Doctrină a partizanilor limbii esperanto. – Din fr. espérantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esperantist
ESPERANTÍST, -Ă, esperantiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care se ocupă de studiul limbii esperanto; specialist în esperanto. – Din fr. espérantiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esperanto
ESPERÁNTO s. n. Limbă artificială, formată din elemente de vocabular și de gramatică împrumutate din cele mai răspândite limbi europene, creată cu scopul de a deveni limbă internațională. – Din fr. espéranto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

espingolă
ESPINGÓLĂ, espingole, s. f. Armă de foc primitivă din bronz, montată pe un pivot. – Din fr. espingole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esplanadă
ESPLANÁDĂ, esplanade, s. f. 1. Suprafață (plantată cu arbori, iarbă și flori) aflată, de obicei, în fața unei clădiri importante sau a unui ansamblu arhitectural. 2. Stradă largă având în mijlocul ei alei bogat plantate cu arbori, iarbă și flori. – Din fr. esplanade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

espresso
ESPRÉSSO, espresso, s. n. Cafea concentrată, preparată într-un aparat special. – Din it. espresso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

est
EST s. n. Unul dintre cele patru puncte cardinale, aflat în partea unde răsare Soarele, opus vestului; loc pe orizont unde răsare Soarele; p. ext. regiune situată în locul unde răsare Soarele; răsărit^1, orient. – Din fr. Est.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estacadă
ESTACÁDĂ, estacade, s. f. 1. Punte fixă construită la țărmul unei ape mari, către larg, pentru a realiza legătura cu vapoarele care nu pot acosta la chei. ♦ Platformă așezată pe picioare înalte pentru a realiza comunicația între două puncte situate deasupra solului sau între un punct de pe sol și altul situat la înălțime. ♦ Construcție din bare de lemn, de metal sau de beton armat, la intrarea într-un port sau la gura unui fluviu, pentru a micșora lățimea apei în acel loc. 2. Baraj construit de-a curmezișul unui curs de apă sau la intrarea într-un port maritim pentru protejarea contra minelor, corpurilor plutitoare etc. – Din fr. estacade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ester
ESTÉR, esteri, s. m. Combinație organică rezultată prin eliminarea unei molecule de apă între un alcool și un acid organic sau un acid anorganic oxigenat. – Din fr. ester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esterifica
ESTERIFICÁ, esterífic, vb. I. Tranz. A produce o esterificare. – Cf. engl. esterify.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esterificare
ESTERIFICÁRE, esterificări, s. f. Reacție reversibilă dintre un acid și un alcool, cu formare de ester și eliminare de apă. – După fr. estérification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estet
ESTÉT, -Ă, esteți, -te, s. m. și f. Persoană care aderă la concepțiile estetismului, adept al estetismului; estetizant. – Din fr. esthète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetic
ESTÉTIC, -Ă, estetici, -ce, s.f, s. n., adj. 1. S. f. Știință care studiază legile și categoriile artei, considerată ca forma cea mai înaltă de creare și de receptare a frumosului; ansamblu de probleme privitoare la esența artei, la raporturile ei cu realitatea, la metoda creației artistice, la criteriile și genurile artei. 2. S. n. art. Ansamblul însușirilor și al fenomenelor studiate de estetică (1). 3. Adj. Care aparține esteticii (1), privitor la estetică; care privește frumosul, care corespunde cerințelor esteticii; frumos. – Din fr. esthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetică
ESTÉTICĂ s. f. 1. Știință care studiază legile și categoriile artei, considerată ca forma cea mai înaltă de creare și de receptare a frumosului; ansamblu de probleme privitoare la esența artei, la raporturile ei cu realitatea, la metoda creației artistice, la criteriile și genurile artei. – Din fr. esthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetician
ESTETICIÁN, -Ă, esteticieni, -e, s. m. și f. Specialist în estetică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. esthéticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetism
ESTETÍSM s. n. Concepție asupra artei și literaturii, care subordonează esteticii toate valorile, exagerând rolul contemplației și al formei de realizare. – Din fr. esthétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetizant
ESTETIZÁNT, -Ă, estetizanți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de estetism, privitor la estetism. 2. S. m. și f. Estet. – Din (1) estetism, (2) estetică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estetizat
ESTETIZÁT adj. v. estetiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

esteziologie
ESTEZIOLOGÍE s. f. (Psih.) Studiu al fenomenelor senzoriale. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esteziometrie
ESTEZIOMETRÍE, esteziometrii, s. f. (Metodă de) măsurare a sensibilității tactile prin stabilirea distanței minime la care vârfurile esteziometrului, aplicate pe piele, determină două senzații distincte. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

esteziometru
ESTEZIOMÉTRU, esteziometre, s. n. Aparat în formă de compas cu care se efectuează esteziometriile. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estic
ÉSTIC, -Ă, estici, -ce, adj. Care este (de) la est; răsăritean. – Din est.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estima
ESTIMÁ, estimez, vb. I. Tranz. A evalua (cu aproximație), a aprecia mărimea, valoarea etc. pe baza unor date incomplete. – Din fr. estimer, lat. aestimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimabil
ESTIMÁBIL, -Ă, estimabili, -e, adj. Care poate fi estimat; evaluabil. ♦ Care poate fi luat în seamă; apreciabil. – Din fr. estimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimare
ESTIMÁRE, estimări, s. f. Acțiunea de a estima și rezultatul ei; evaluare (aproximativă), estimație. – V. estima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimat
ESTIMÁT, estimate, s. n. Valoare aproximativă cu care se înlocuiește valoarea exactă a unei mărimi atunci când măsurarea experimentală a acesteia este afectată de erori. – V. estima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimativ
ESTIMATÍV, -Ă, estimativi, -e, adj. Care conține evaluarea unui lucru, care se referă la o evaluare, care a fost sau este determinat prin estimare; estimatoriu. – Din fr. estimatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimatoriu
ESTIMATÓRIU, -IE, estimatorii, adj. (Rar) Estimativ. – Din fr. estimatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimaţie
ESTIMÁȚIE, estimații, s. f. Estimare. [Var.: estimațiúne s. f.] – Din fr. estimation, lat. aestimatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimație
ESTIMÁȚIE, estimații, s. f. Estimare. [Var.: estimațiúne s. f.] – Din fr. estimation, lat. aestimatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimaţiune
ESTIMAȚIÚNE s. f. v. estimație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimațiune
ESTIMAȚIÚNE s. f. v. estimație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimă
ESTÍMĂ, estime, s. f. Determinare a punctului în care se află o navă pe glob, ținând seama numai de drumul și de viteza acesteia. – Din fr. estime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estimp
ESTÍMP adv. (Pop.) În acest an. [Acc. și: éstimp] – Lat. istum tempus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estiv
ESTÍV, -Ă, estivi, -e, adj. Estival. – Din fr. estive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estival
ESTIVÁL, -Ă, estivali, -e, adj. De vară, din timpul verii; estiv. – Din fr. estival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estivaţie
ESTIVÁȚIE, estivații, s. f. Stare de viață latentă prin care trec vara unele animale din regiuni calde și secetoase. – Din fr. estivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estivație
ESTIVÁȚIE, estivații, s. f. Stare de viață latentă prin care trec vara unele animale din regiuni calde și secetoase. – Din fr. estivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estivaţie
ESTIVÁȚIE ≠ hibernare, hibernație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

estivație
ESTIVÁȚIE ≠ hibernare, hibernație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

estompa
ESTOMPÁ, estompez, vb. I. Tranz. A trece cu estompa peste un desen pentru a potrivi intensitatea umbrelor și trecerea gradată la lumină; p. ext. a atenua, a umbri, a slăbi intensitatea unei culori sau a unor contururi. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) face vag, imprecis, a (se) învălui, a (se) diminua. – Din fr. estomper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estompare
ESTOMPÁRE, estompări, s. f. Acțiunea de a (se) estompa și rezultatul ei. – V. estompa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estompat
ESTOMPÁT, -Ă, estompați, -te, adj. Cu conturul șters, ale cărui umbre sunt atenuate; fig. pierdut în umbră, vag, imprecis. – V. estompa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estompă
ESTÓMPĂ, estompe, s. f. Sul mic de hârtie, de piele sau de alt material moale, cu care se atenuează, se șterge conturul unui desen executat în creion, în cărbune sau în pastel, pentru a potrivi umbrele. – Din fr. estompe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eston
ESTÓN, -Ă, estoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Estoniei sau este originară de acolo; estonian. 2. Adj. Care aparține Estoniei sau estonienilor (1), privitor la Estonia ori la estonieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba estonă. – Din (n. pr.) Estonia (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estonian
ESTONIÁN, -Ă, estonieni, -e, adj., s. m. și f. Eston. [Pr.: -ni-an] – Din fr. estonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estorca
ESTORCÁ vb. I v. extorca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estorcare
ESTORCÁRE s. f. v. extorcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estradă
ESTRÁDĂ, estrade, s. f. 1. Platformă (demontabilă) de dimensiuni mici, adesea improvizată, într-o sală sau în aer liber, pe care se desfășoară reprezentații artistice. ◊ Loc. adj. De estradă = (despre muzică, concerte, spectacole) distractiv, ușor și variat; (despre teatre) care dă spectacole cu program distractiv, ușor și variat. ♦ Platformă ridicată față de nivelul unei săli, pe care este așezată masa prezidiului, catedra etc. 2. Gen muzical ușor, distractiv, cuprinzând mici piese vocale și instrumentale cu caracter dansant. – Din fr. estrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estradiol
ESTRADIÓL, estradioli, s. m. Hormon secretat de ovar, folosit în cancerul de prostată. [Pr.: -di-ol] – Din fr. oestradiol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estradistic
ESTRADÍSTIC, -Ă, estradistici, -ce, adj. Care aparține estradei (2), referitor la estradă (2), de estradă. – Estradă + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estral
ESTRÁL, -Ă, estrali, -e, adj. De estru, privitor la estru. ◊ Ciclu estral = ansamblul modificărilor periodice ale uterului și ale vaginului. – Din fr. oestral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estriol
ESTRIÓL, estrioli, s. m. Hormon secretat de placentă, care se extrage din urina gravidelor. [Pr.: -tri-ol] – Din fr. oestriole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estrogen
ESTROGÉN, -Ă, estrogeni, -e, adj., s. m. (Hormon) care provoacă fenomene caracteristice estrului. [Pl. și: (n.) estrogene] – Din fr. oestrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estronă
ESTRÓNĂ, estrone, s. f. Hormon derivat din estriol, care se extrage din urina animalelor femele gravide. – Din fr. oestrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estropia
ESTROPIÁ, estropiez, vb. I. Tranz. A schilodi, a mutila. [Pr.: -pi-a] – Din fr. estropier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estropiat
ESTROPIÁT, -Ă, estropiați, -te, adj. Schilodit, schilod, mutilat; p. ext. neputincios, slab, infirm. [Pr.: -pi-at] – V. estropia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estropiaţie
ESTROPIÁȚIE, estropiații, s. f. Estropiere. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. estropiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estropiație
ESTROPIÁȚIE, estropiații, s. f. Estropiere. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. estropiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estropiere
ESTROPIÉRE, estropieri, s. f. Acțiunea de a estropia și rezultatul ei; estropiație. [Pr.: -pi-e-] – V. estropia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estru
ÉSTRU, estre, s. n. Fază a ciclului sexual la femelele mamifere, în care mucoasa uterului permite fixarea oului fecundat. – Din fr. oestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

estuar
ESTUÁR, estuare, s. n. Gură largă, în formă de pâlnie, în zona de vărsare a unor fluvii mari, pe țărmurile afectate de maree puternice. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. estuaire, lat. aestuarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşafod
EȘAFÓD, eșafoduri, s. n. Platformă construită în Evul Mediu în piețe publice, pe care erau executați condamnații la moarte; p. ext. condamnare la moarte, mai ales prin tăierea capului. [Pl. și: eșafoade] – Din fr. échafaud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșafod
EȘAFÓD, eșafoduri, s. n. Platformă construită în Evul Mediu în piețe publice, pe care erau executați condamnații la moarte; p. ext. condamnare la moarte, mai ales prin tăierea capului. [Pl. și: eșafoade] – Din fr. échafaud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşafodaj
EȘAFODÁJ, eșafodaje, s. n. 1. Construcție provizorie alcătuită din bare de lemn sau de metal legate între ele, pentru a susține o platformă cu materiale, instalații, muncitori etc. în timpul executării unei construcții. 2. Fig. Ansamblu de date, de argumente, de exemple etc. pe care se bazează o operă, o concepție, o ipoteză, o teorie. – Din fr. échafaudage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșafodaj
EȘAFODÁJ, eșafodaje, s. n. 1. Construcție provizorie alcătuită din bare de lemn sau de metal legate între ele, pentru a susține o platformă cu materiale, instalații, muncitori etc. în timpul executării unei construcții. 2. Fig. Ansamblu de date, de argumente, de exemple etc. pe care se bazează o operă, o concepție, o ipoteză, o teorie. – Din fr. échafaudage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşalon
EȘALÓN, eșaloane, s. n. 1. Fiecare dintre elementele componente ale dispozitivului unei unități militare, destinate să îndeplinească o misiune de luptă; parte a unei coloane militare aflate în marș. 2. Unitate de transport (tren, coloană de mașini etc.). – Din fr. échelon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșalon
EȘALÓN, eșaloane, s. n. 1. Fiecare dintre elementele componente ale dispozitivului unei unități militare, destinate să îndeplinească o misiune de luptă; parte a unei coloane militare aflate în marș. 2. Unitate de transport (tren, coloană de mașini etc.). – Din fr. échelon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşalona
EȘALONÁ, eșalonez, vb. I. Tranz. 1. A dispune, a repartiza un întreg în mai multe părți la intervale succesive dinainte stabilite. ♦ (Fin.) A repartiza o sumă de bani în așa fel, încât plata să se efectueze pe rând și la date succesive, dinainte fixate. 2. (Mil.) A dispune trupele pe eșaloane. – Din fr. échelonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșalona
EȘALONÁ, eșalonez, vb. I. Tranz. 1. A dispune, a repartiza un întreg în mai multe părți la intervale succesive dinainte stabilite. ♦ (Fin.) A repartiza o sumă de bani în așa fel, încât plata să se efectueze pe rând și la date succesive, dinainte fixate. 2. (Mil.) A dispune trupele pe eșaloane. – Din fr. échelonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşalonare
EȘALONÁRE, eșalonări, s. f. Acțiunea de a eșalona și rezultatul ei. – V. eșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșalonare
EȘALONÁRE, eșalonări, s. f. Acțiunea de a eșalona și rezultatul ei. – V. eșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşantion
EȘANTIÓN, eșantioane, s. n. 1. Cantitate mică luată dintr-un produs, pentru a examina felul, calitatea sau valoarea produsului; probă, mostră. 2. (Rad.) Impuls foarte scurt care definește semnalul din care provine la un moment dat. [Pr.: -ti-on] – Din fr. échantillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșantion
EȘANTIÓN, eșantioane, s. n. 1. Cantitate mică luată dintr-un produs, pentru a examina felul, calitatea sau valoarea produsului; probă, mostră. 2. (Rad.) Impuls foarte scurt care definește semnalul din care provine la un moment dat. [Pr.: -ti-on] – Din fr. échantillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşantiona
EȘANTIONÁ, eșantionez, vb. I. Tranz. 1. (Rad.) A lua mostre la intervale prestabilite dintr-un semnal, în vederea unor procesări ulterioare. 2. A alege persoanele reprezentative (statistic) care urmează a fi anchetate într-o investigație (sociologică). [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșantiona
EȘANTIONÁ, eșantionez, vb. I. Tranz. 1. (Rad.) A lua mostre la intervale prestabilite dintr-un semnal, în vederea unor procesări ulterioare. 2. A alege persoanele reprezentative (statistic) care urmează a fi anchetate într-o investigație (sociologică). [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşantionaj
EȘANTIONÁJ, eșantionaje, s. n. (Rar) Eșantionare. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșantionaj
EȘANTIONÁJ, eșantionaje, s. n. (Rar) Eșantionare. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşantionare
EȘANTIONÁRE, eșantionări, s. f. Acțiunea de a eșantiona. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșantionare
EȘANTIONÁRE, eșantionări, s. f. Acțiunea de a eșantiona. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşantionat
EȘANTIONÁT, -Ă, eșantionați, -te, adj. Care a fost ales ca eșantion. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșantionat
EȘANTIONÁT, -Ă, eșantionați, -te, adj. Care a fost ales ca eșantion. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşapament
EȘAPAMÉNT, eșapamente, s. n. Ansamblul organelor care asigură evacuarea gazelor arse dintr-un motor cu ardere internă sau a gazelor și a aerului din unele pompe pentru servicii auxiliare, precum și reducerea zgomotului. – Din fr. échappement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșapament
EȘAPAMÉNT, eșapamente, s. n. Ansamblul organelor care asigură evacuarea gazelor arse dintr-un motor cu ardere internă sau a gazelor și a aerului din unele pompe pentru servicii auxiliare, precum și reducerea zgomotului. – Din fr. échappement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşarfă
EȘÁRFĂ, eșarfe, s. f. 1. Fâșie de lână, de mătase etc. care se înfășoară în jurul gâtului (mai ales de femei) ca podoabă. 2. Fâșie de stofă sau de mătase purtată în diagonală pe piept sau ca un brâu, semn al unei funcții (înalte) sau al unei demnități. 3. Bandă de stofă, de pânză etc. care se poartă pe după gât ca să susțină o mână bandajată sau fracturată. [Var.: eșárpă s. f.] – Din fr. écharpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșarfă
EȘÁRFĂ, eșarfe, s. f. 1. Fâșie de lână, de mătase etc. care se înfășoară în jurul gâtului (mai ales de femei) ca podoabă. 2. Fâșie de stofă sau de mătase purtată în diagonală pe piept sau ca un brâu, semn al unei funcții (înalte) sau al unei demnități. 3. Bandă de stofă, de pânză etc. care se poartă pe după gât ca să susțină o mână bandajată sau fracturată. [Var.: eșárpă s. f.] – Din fr. écharpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşarpă
EȘÁRPĂ s. f. v. eșarfă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșarpă
EȘÁRPĂ s. f. v. eșarfă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşec
EȘÉC, eșecuri, s. n. Înfrângere, insucces, neizbândă, nereușită într-o acțiune. – Din fr. échec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșec
EȘÉC, eșecuri, s. n. Înfrângere, insucces, neizbândă, nereușită într-o acțiune. – Din fr. échec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşichier
EȘICHIÉR, eșichiere, s. n. 1. Dispunere a unor obiecte pe două sau mai multe rânduri, cu intervale uniforme între ele. 2. Dispozitiv în care trupele unei unități, așezate masat în careuri, sunt despărțite prin intervale egale. [Pr.: -chi-er] – Din fr. échiquier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșichier
EȘICHIÉR, eșichiere, s. n. 1. Dispunere a unor obiecte pe două sau mai multe rânduri, cu intervale uniforme între ele. 2. Dispozitiv în care trupele unei unități, așezate masat în careuri, sunt despărțite prin intervale egale. [Pr.: -chi-er] – Din fr. échiquier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşua
EȘUÁ, eșuez, vb. I. Intranz. 1. (Despre vapoare; la pers. 3) A se așeza voit sau a se împotmoli în nisip sau într-un loc unde apa are o adâncime redusă. 2. Fig. A suferi un eșec, a da greș, a nu reuși, a nu izbuti. [Pr.: -șu-a] – Din fr. échouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșua
EȘUÁ, eșuez, vb. I. Intranz. 1. (Despre vapoare; la pers. 3) A se așeza voit sau a se împotmoli în nisip sau într-un loc unde apa are o adâncime redusă. 2. Fig. A suferi un eșec, a da greș, a nu reuși, a nu izbuti. [Pr.: -șu-a] – Din fr. échouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eşuare
EȘUÁRE, eșuări, s. f. Acțiunea de a eșua și rezultatul ei. [Pr.: -șu-a-] – V. eșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eșuare
EȘUÁRE, eșuări, s. f. Acțiunea de a eșua și rezultatul ei. [Pr.: -șu-a-] – V. eșua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etaj
ETÁJ, etaje, s. n. 1. Fiecare dintre părțile unei clădiri de deasupra parterului, cuprinzând încăperile situate pe același plan orizontal; cat, nivel. 2. Parte dintr-o mașină de forță în care se produce o variație a vitezei sau a presiunii fluidului. 3. Parte a unui amplificator electric în care se produce una dintre amplificări. 4. Complex de strate bine individualizate petrografîc și faunistic, corespunzând celei mai mici diviziuni a timpului geologic. 5. (Bot.; în sintagma) Etaj de vegetație = zonă de vegetație cu anumite condiții proprii, determinate de modificările regimului termic și hidric pe verticală. – Din fr. étage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etaja
ETAJÁ, etajez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) așeza în rânduri suprapuse, în etaje. – Din fr. étager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etajare
ETAJÁRE, etajări, s. f. Acțiunea de a (se) etaja și rezultatul ei. – V. etaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etajat
ETAJÁT, -Ă, etajați, -te, adj. (Despre clădiri) Cu etaje. – V. etaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etajeră
ETAJÉRĂ, etajere, s. f. Mobilă formată dintr-unul sau din mai multe rafturi suprapuse, pe care se așază cărți sau diferite obiecte. – Din fr. étagère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etala
ETALÁ, etalez, vb. I. Tranz. A expune (cu ostentație) ceva pentru a fi privit sau admirat. – Din fr. étaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalaj
ETALÁJ, etalaje, s. n. 1. Etalare. 2. Partea inferioară, în formă de trunchi de con, a cuvei unui furnal. – Din fr. étalage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalare
ETALÁRE, etalări, s. f. Acțiunea de a etala și rezultatul ei; etalaj (1). – V. etala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalon
ETALÓN, etaloane, s. n. Mărime, greutate etc. acceptată oficial în știință, în tehnică sau în relațiile economice și care servește ca unitate de bază într-un sistem de măsurare. ◊ Etalon de aur (sau de argint) = unitate-tip a valorilor monetare. Etalon al prețurilor = prețuri impuse de lege printr-un etalon monetar. ♦ Model perfect al unei măsuri-tip, confecționat cu mare precizie și acceptat oficial spre a servi ca bază de comparație. ♦ Fig. Ceea ce poate servi drept model (de urmat). – Din fr. étalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalona
ETALONÁ, etalonez, vb. I. Tranz. 1. A grada scara unui instrument de măsură; a verifica gradarea unui instrument de măsură. ♦ A marca, a fixa valoarea reală a mărimii de măsurat; a compara direct o măsură-model cu un etalon, a stabili un etalon. 2. A uniformiza planurile și secvențele dintr-un film din punctul de vedere al densității optice și al culorii. – Din fr. étalonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalonaj
ETALONÁJ, etalonaje, s. m. (Rar) V. etalonare. – Din fr. étalonnage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etalonare
ETALONÁRE, etalonări, s. f. Acțiunea de a etalona și rezultatul ei. – V. etalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalonat
ETALONÁT, -Ă, etalonați, -te, adj. 1. (Despre instrumente de măsură) Care a fost prevăzut cu o scară gradată; a cărui scară gradată a fost verificată. 2. (Despre măsuri și instrumente de măsură) Care a fost comparat cu un etalon. – V. etalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etalonor
ETALONÓR, etalonori, s. m. Tehnician specialist în operații de etalonare. – Din fr. etalonneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etambou
ETAMBÓU, etambouri, s. n. 1. Element de rezistență al scheletului unei nave, amplasat la pupă și care susține cârma. ◊ Tub etambou = tub montat la pupa navei, prin care trece axul elicei. 2. Element de rezistență din scheletul unui avion, situat la extremitatea din spate a fuzelajului. – Din fr. étambot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etambreu
ETAMBRÉU, etambreuri, s. n. Deschidere făcută în puntea unei nave pentru trecerea unui catarg sau în bordaj, la pupă, pentru trecerea axului cârmei. [Pl. și: etambreie] – Din fr. étambrai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etamină
ETAMÍNĂ, (2) etamine, s. f. 1. Țesătură de bumbac sau de mătase cu împletitură rară. 2. Sortiment dintr-o astfel de țesătură. – Din fr. étamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etan
ETÁN s. m. Hidrocarbură aciclică saturată, incoloră și fără miros, care se găsește în gazele de sondă și de rafinărie, folosită la prepararea etenei, drept combustibil și ca agent frigorigen. – Din fr. éthane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanol
ETANÓL, etanoli, s. m. Alcool etilic. – Din fr. éthanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanş
ETÁNȘ, -Ă, etanși, -e, adj. (Despre aparate, recipiente etc.) Care este perfect închis, nepermițând să pătrundă sau să iasă un fluid. – Din fr. étanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanș
ETÁNȘ, -Ă, etanși, -e, adj. (Despre aparate, recipiente etc.) Care este perfect închis, nepermițând să pătrundă sau să iasă un fluid. – Din fr. étanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanşa
ETANȘÁ, etanșez, vb. I. Tranz. A face operațiile necesare pentru a obține etanșeitatea unui aparat, a unui recipient etc. – Din fr. étancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanșa
ETANȘÁ, etanșez, vb. I. Tranz. A face operațiile necesare pentru a obține etanșeitatea unui aparat, a unui recipient etc. – Din fr. étancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanşare
ETANȘÁRE, etanșări, s. f. Acțiunea de a etanșa și rezultatul ei. – V. etanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanșare
ETANȘÁRE, etanșări, s. f. Acțiunea de a etanșa și rezultatul ei. – V. etanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanşeitate
ETANȘEITÁTE, etanșeități, s. f. Proprietate a unui aparat, a unui recipient etc. de a fi etanș. [Pr.: -șe-i-] – Din fr. étanchéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanșeitate
ETANȘEITÁTE, etanșeități, s. f. Proprietate a unui aparat, a unui recipient etc. de a fi etanș. [Pr.: -șe-i-] – Din fr. étanchéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanşeiza
ETANȘEIZÁ, etanșeizéz, vb. I. Tranz. A etanșa. (din etanș) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etanșeiza
ETANȘEIZÁ, etanșeizéz, vb. I. Tranz. A etanșa. (din etanș) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etanşeizare
ETANȘEIZÁRE, etanșeizắri, s. f. Etanșare. (din etanșeiza)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etanșeizare
ETANȘEIZÁRE, etanșeizắri, s. f. Etanșare. (din etanșeiza)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etanşor
ETANȘÓR, etanșoare, s. n. Ansamblul organelor și părților unui sistem tehnic, care asigură etanșeitatea într-o zonă de asamblare. – Din etanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etanșor
ETANȘÓR, etanșoare, s. n. Ansamblul organelor și părților unui sistem tehnic, care asigură etanșeitatea într-o zonă de asamblare. – Din etanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etapă
ETÁPĂ, etape, s. f. 1. Interval de timp, stadiu în dezvoltarea unui proces, caracterizat, de obicei, prin evenimente importante; fază. 2. Distanță străbătută de o unitate în marș într-un anumit timp. 3. Porțiune determinată dintr-o competiție sportivă de mare fond, care trebuie parcursă fără oprire. ♦ Interval de timp în ciclul anual de antrenament. ♦ Fiecare dintre părțile unei competiții sportive care se dispută pe o durată mai mare de timp. – Din fr. étape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etapiza
ETAPIZÁ, etapizez, vb. I. Tranz. A împărți în mai multe etape. – Etapă + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etapizare
ETAPIZÁRE, etapizări, s. f. Acțiunea de a etapiza. – V. etapiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etapizat
ETAPIZÁT, -Ă, etapizați, -te, adj. Care a fost împărțit în etape. – V. etapiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etate
ETÁTE s. f. Vârstă. ◊ Loc. adj. În etate = bătrân. – Din lat. aetas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etatism
ETATÍSM s. n. Teorie conform căreia rolul statului este primordial în organizarea și administrarea vieții economice și sociale. – Din fr. étatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etatiza
ETATIZÁ, etatizez, vb. I. Tranz. A trece un bun, o întreprindere sau o proprietate particulară în proprietatea ori în administrarea statului. – Din fr. étatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etatizare
ETATIZÁRE, etatizări, s. f. Acțiunea de a etatiza și rezultatul ei. – V. etatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etatizat
ETATIZÁT, -Ă, etatizați, -te, adj. Care a trecut în administrarea statului. – V. etatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etcetera
ET CÉTERA loc. adv. (Arată că enumerarea ar putea fi continuată) Și alții, și altele, și ceilalți, și așa mai departe. [Scris și: et caetera. – Abr.: etc. – Var.: ețétera adv.] – Din lat. et caetera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etenă
ETÉNĂ, etene, s. f. Hidrocarbură nesaturată cu o dublă legătură în moleculă, gazoasă, inflamabilă, obținută din gazele de cocserie, gazele de cracare și prin descompunerea termică a etanului și a propanului, constituind o materie primă importantă pentru producerea polietilenei, a alcoolului etilic, a cauciucului sintetic etc.; etilenă. – Din fr. éthène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteocle
Eteocle = Eteocles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eteocles
Eteocles, fiul lui Oedipus și al Iocastei și frate cu Polynices. După descoperirea incestului săvîrșit de Oedipus și după plecarea acestuia din cetatea Thebae, Eteocles și Polynices hotărîseră să domnească pe rînd, fiecare cîte un an. La împlinirea termenului Eteocles refuză însă să-i cedeze locul fratelui lui. Atunci Polynices cere ajutor regelui Adrastus (v. și Adrastus) și organizează expediția „celor șapte împotriva Tebei”. În cursul ciocnirii, cei doi frați au pierit într-o luptă corp la corp, ucigîndu-se reciproc. În timp ce tebanii, socotindu-l trădător, au refuzat să îngroape trupul neînsuflețit al lui Polynices (v și Antigone), Eteocles a fost înmormîntat cu mare cinste. Unul dintre fiii săi, Laodamas, avea să domnească peste cetatea Thebae în timpul expediției organizate de epigoni.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eter
ETÉR, (1, 2) eteri, s. m., (3) eteruri, s. n. 1. S. m. Combinație organică lichidă, incoloră, foarte volatilă și inflamabilă, cu miros aromatic specific, obținută din alcooli sau din fenoli, cu numeroase folosiri în industrie. 2. S. m. Substanță ipotetică (a cărei existență nu este admisă de fizica modernă) având proprietăți fizice contradictorii, care ar umple întregul spațiu și ale cărei oscilații ar constitui undele electromagnetice. 3. S. n. Fig. Aer, atmosferă, cer, văzduh. 4. S. n. (În concepția unor filosofi antici) Al cincilea element al Universului (alături de foc, apă, pământ și aer), din care sunt alcătuite corpurile cerești. – Din fr. éther, lat. aether.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterat
ETERÁT, -Ă, eterați, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care are mirosul eterului (1). ♦ Fig. Subtil, diafan, fin. 2. S. m. Combinație rezultată prin evaporarea soluțiilor eterice ale unor compuși organici micști. – Din fr. éthéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteria
ETERÍA n. pr. f. Nume dat unei organizații politice secrete, cu ramificații și în Țările Române, înființată la începutul sec. XIX de patrioții greci pentru eliberarea Greciei de sub stăpânirea otomană. ♦ Mișcarea revoluționară a grecilor din 1821 împotriva turcilor. – Din ngr. etería „societate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteric
ETÉRIC, -Ă, eterici, -ce, adj. 1. Care are proprietăți asemănătoare eterului (1). ◊ Ulei eteric = substanță uleioasă, volatilă, cu miros puternic, care se extrage din florile, fructele sau frunzele plantelor parfumate și care se folosește în industria parfumurilor și în cea alimentară. 2. Fig. Subtil, fin; inconsistent. – Din germ. ätherisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterist
ETERÍST, eteriști, s. m. Participant la mișcarea revoluționară a grecilor din 1821; membru sau partizan al eteriei. – Eterie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteriza
ETERIZÁ, eterizez, vb. I. Tranz. A anestezia cu eter (1). – Din fr. éthériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etern
ETÉRN, -Ă, eterni, -e, adj. (Adesea adverbial) Care există dintotdeauna, care nu va înceta niciodată să existe; nepieritor, veșnic. – Din lat. aeternus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eternit
ETERNÍT s. n. (Constr.) Azbociment. – Din germ. Eternit, fr. éternit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eternitate
ETERNITÁTE s. f. Faptul de a fi etern; existență infinită în timp; durată nelimitată, veșnicie. ♦ (Prin exagerare) Perioadă foarte lungă. – Din fr. éternité, lat. aeternitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterniza
ETERNIZÁ, eternizez, vb. I. Tranz. A face să dureze fără sfârșit, să dăinuiască veșnic, să rămână în amintirea posterității. – Din fr. éterniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eternizare
ETERNIZÁRE s. f. Acțiunea de a eterniza și rezultatul ei. – V. eterniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eternizat
ETERNIZÁT, -Ă, eternizați, -te, adj. Care a devenit etern. – V. eterniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteroclit
ETEROCLÍT, -Ă, eterocliți, -te, adj. 1. Alcătuit din elemente disparate, eterogene. 2. Neobișnuit, anormal; ciudat, bizar. [Var.: heteroclít, -ă adj.] – Din fr. hétéroclite, lat. heteroclitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterodină
ETERODÍNĂ s. f. v. heterodină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterodox
ETERODÓX, -Ă adj. v. heterodox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterodoxie
ETERODOXÍE s. f. v. heterodoxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterofon
ETEROFÓN, -Ă adj. v. heterofon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterofonie
ETEROFONÍE s. f. v. heterofonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterogen
ETEROGÉN, -Ă, eterogeni, -e, adj. 1. (Despre elementele unui întreg) Diferit, felurit, deosebit; (despre un întreg) compus din elemente diferite. ♦ Cu origine sau proveniență deosebită. 2. (Înv.; în sintagma) Substantiv eterogen = substantiv neutru. – Din fr. hétérogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterogenitate
ETEROGENITÁTE s. f. Însușirea de a fi eterogen. – Eterogen + suf. -itate. – Cf. fr. hétérogénéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterogrefă
ETEROGRÉFĂ s. f. v. heterogrefă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteroman
ETEROMÁN, -Ă, eteromani, -e, s. m. și f. Persoană care suferă de eteromanie. – Din fr. éthéromane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteromanie
ETEROMANÍE, eteromanii, s. f. Formă de toxicomanie care constă în consumarea repetată de cantități crescânde de eter etilic în scopul obținerii unei stări de excitație psihică. – Din fr. éthéromanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteromorf
ETEROMÓRF, -Ă adj. v. heteromorf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteronim
ETERONÍM, -Ă adj. v. heteronim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteronom
ETERONÓM, -Ă adj. v. heteronom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteronomie
ETERONOMÍE s. f. v. heteronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eteroproteidă
ETEROPROTEÍDĂ s. f. v. heteroproteidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterosferă
ETEROSFÉRĂ s. f. v. heterosferă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eterosugest
ETEROSUGÉST1E s. f. v. heterosugestie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ethos
ÉTHOS s. n. v. etos.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

etiaj
ETIÁJ, etiaje, s. n. Nivel de referință al unui curs de apă, stabilit pe baza nivelurilor minime anuale pe o perioadă îndelungată de observație și în raport cu care se măsoară cotele apelor. [Pr.: -ti-aj] – Din fr. étiage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etic
ÉTIC, -Ă, etici, -ce, adj. 3. Privitor la etică (1), de etică, bazat pe etică, conform cu etica; moral. – Din fr. éthique, lat. ethicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etic
ÉTIC, -Ă, etici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Studiul teoretic al principiilor și concepțiilor de bază din orice domeniu al gândirii și activității practice. 2. S. f. Ansamblu de norme în raport cu care un grup uman își reglează comportamentul pentru a deosebi ce este legitim și acceptabil în realizarea scopurilor; morală. 3. Adj. Privitor la etică (1), de etică, bazat pe etică, conform cu etica; moral. – Din fr. éthique, lat. ethicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etică
ÉTICĂ s. f. 1. Studiul teoretic al principiilor și concepțiilor de bază din orice domeniu al gândirii și activității practice. 2. Ansamblu de norme în raport cu care un grup uman își reglează comportamentul pentru a deosebi ce este legitim și acceptabil în realizarea scopurilor; morală. – Din fr. éthique, lat. ethicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eticheta
ETICHETÁ, etichetez, vb. I. Tranz. 1. A aplica o etichetă pe un obiect. 2. Fig. A califica pe cineva sau ceva așa cum se cuvine sau cum crede că se cuvine. – Din fr. étiqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etichetare
ETICHETÁRE, etichetări, s. f. Acțiunea de a eticheta și rezultatul ei. – V. eticheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etichetat
ETICHETÁT, -Ă, etichetați, -te, adj. Prevăzut cu o etichetă. – V. eticheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etichetă
ETICHÉTĂ, etichete, s. f. 1. Bucată de hârtie, de carton etc. care se aplică sau se leagă de pachete, sticle etc. și pe care se indică conținutul, prețul, posesorul, destinația etc. 2. Fig. Titlu, nume, calificativ sub care se prezintă sau figurează cineva sau ceva, ascunzând natura adevărată. 3. Fig. Norme de comportare riguros stabilite la curțile monarhilor, în relațiile diplomatice; p. ext. reguli convenționale de comportare (politicoasă), folosite în viața de toate zilele. – Din fr. étiquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etician
ETICIÁN, -Ă, eticieni, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu etica, specialist în etică. [Pr. -ci-an] – Etică + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etil
ETÍL, etili, s. m. Radical organic monovalent obținut din etan, prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. éthyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etila
ETILÁ, etilez, vb. I. Tranz. A efectua o etilare. – Din etil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilare
ETILÁRE, etilări, s. f. 1. Introducere a unui radical etil într-o moleculă organică. 2. Tratare a benzinei cu etil fluid în vederea obținerii benzinei antidetonante. – V. etila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilenă
ETILÉNĂ, etilene, s. f. (Chim.) Etenă. – Din fr. éthylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilenglicol
ETILENGLICÓL, etilenglicoli, s. m. (Chim.) Glicol. – Din fr. éthylène-glycol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilenoxid
ETILENOXÍD, etilenoxizi, s. m. Oxid de etilenă. – Etilenă + oxid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilic
ETÍLIC, -Ă, etilici, -ce, adj. Care conține etil; pe bază de etil. ◊ Alcool etilic = alcool. Eter etilic = eter (1). – Din fr. éthylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etilism
ETILÍSM s. n. Alcoolism. – Din fr. éthylisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimolog
ETIMOLÓG, -Ă, etimologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în etimologie; etimologist (1). – Din etimologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimologic
ETIMOLÓGIC, -Ă, etimologici, -ce, adj. Care aparține etimologiei, privitor la etimologie; bazat pe etimologie. ◊ Ortografie etimologică = ortografie în care principiile scrierii cuvintelor se bazează pe etimologia lor. – Din fr. éthymologique, lat. etymologicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimologie
ETIMOLOGÍE, etimologii, s. f. 1. Stabilire a originii unui cuvânt prin explicarea evoluției lui fonetice și semantice. 2. Ramură a lingvisticii care studiază originea cuvintelor unei limbi. ♦ (Gram.; înv.) Morfologie. 3. Etimon. ◊ Etimologie multiplă = proveniență a unui cuvânt din două sau din mai multe surse diferite. Etimologie populară = modificare a formei sau a sensului unui cuvânt (recent intrat în limbă) sub influența unui cuvânt mai cunoscut cu care prezintă asemănări de formă și uneori de sens. – Din fr. étymologie, lat. etymologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimologism
ETIMOLOGÍSM s. n. Tendință de a reforma limba literară, apropiind forma actuală a cuvintelor de o formă mai veche a ei, pretinsă a fi mai corectă. – Din fr. étymologisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimologist
ETIMOLOGÍST, -Ă, etimologiști, -ste, s. m. și f. 1. Etimolog. 2. Partizan al ortografiei etimologice. – Din fr. étymologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etimon
ETIMÓN, etimoane, s. n. Cuvânt (de obicei dintr-o limbă străină) din care provine un anumit cuvânt al unei limbi; etimologie (3). – Din fr. étymon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etiola
ETIOLÁ, etiolez, vb. I. Tranz. A da naștere unei etiolări. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. étioler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etiolare
ETIOLÁRE, etiolări, s. f. Fenomen care apare la plantele crescute în întuneric, manifestat prin alungirea tulpinilor, micșorarea și albirea frunzelor etc., din cauza lipsei de clorofilă. [Pr.: -ti-o-] – V. etiola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etiologic
ETIOLÓGIC, -Ă, etiologici, -ce, adj. Care aparține etiologiei, privitor la etiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. étiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etiologie
ETIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază cauzele și factorii care determină apariția diverselor boli. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. étiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etiopian
ETIOPIÁN, -Ă, etiopieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Etiopiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Etiopiei sau etiopienilor (1), privitor la Etiopia ori la etiopieni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de etiopieni. [Pr.: -ti-o-pi-an] – Din fr. éthiopien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etira
ETIRÁ, etirez, vb. I. Tranz. A efectua o etirare; a alungi, a întinde, a trage. – Din fr. étirer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etirare
ETIRÁRE, etirări, s. f. (Tehn.) 1. Operație de tragere a metalelor în fire; trefilare. 2. Operație de întindere a fibrelor sintetice în scopul orientării macromoleculelor și al creșterii rezistenței lor. – V. etira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etirat
ETIRÁT, -Ă, etirați, -te, adj. Care este alungit, întins. – V. etira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etmoid
ETMOÍD, etmoide, s. n. Os mic nepereche al craniului, străbătut de numeroase orificii traversate de nervii olfactivi și situat în scobitura osului frontal, formând o parte din scheletul nasului. – Din fr. ethmoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnarh
ETNÁRH, etnarhi, s. m. Comandant al unei etnarhii. – Din fr. ethnarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnarhie
ETNARHÍE, etnarhii, s. f. Provincie a Imperiului Roman, Bizantin sau Otoman. – Din fr. ethnarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnic
ÉTNIC, -Ă, etnici, -ce, adj. Referitor la apartenența la un popor; privitor la formele de cultură și de civilizație specifice unui popor. ◊ Nume etnic = nume de popor. Grup etnic = parte a populației dintr-o societate vorbind aceeași limbă, împărtășind aceleași atitudini, comportamente, trăsături mentale etc. ca produs al originii și tradiției culturale comune. – Din fr. ethnique, lat. ethnicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnicism
ETNICÍSM s. n. Tendință a unor grupări literare românești de la începutul sec. XX de a subordona aspectele etice și estetice celor etnice. – Etnic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnicitate
ETNICITÁTE s. f. Ansamblul particularităților etnice specifice unui popor, unei culturi. – Din engl. ethnicity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnie
ETNÍE, etnii, s. f. Comunitate etnică. – Din fr. ethnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnobotanic
ETNOBOTÁNIC, -Ă, etnobotanici, -ce, adj. 2. De etnobotanică (1), referitor la etnobotanică (1). – Din fr. ethnobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnobotanic
ETNOBOTÁNIC, -Ă, etnobotanici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Studiu al denumirilor populare ale plantelor. 2. Adj. De etnobotanică (1), referitor la etnobotanică (1). – Din fr. ethnobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnobotanică
ETNOBOTÁNICĂ s. f. 1. Studiu al denumirilor populare ale plantelor. – Din fr. ethnobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnocentrism
ETNOCENTRÍSM s. n. Tendință de a considera valorile și modelele culturale ale propriului grup ca fiind superioare celor ale altor grupuri. – Din fr. ethnocentrisme, engl. ethnocentrism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnocultural
ETNOCULTURÁL, -Ă, etnoculturali, -e, adj. De etnocultură. – Etnocultură + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnocultură
ETNOCULTÚRĂ, etnoculturi, s. f. Cultură populară tradițională. – Din fr. ethnoculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnofolcloric
ETNOFOLCLÓRIC, -Ă, etnofolclorici, -ce, adj. Privitor la folclorul unui popor. – Etno[grafic] + folcloric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnogeneză
ETNOGENÉZĂ s. f. Etnogenie. – Din fr. ethnogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnogenie
ETNOGENÍE s. f. Ramură a antropologiei care studiază originea și filiația raselor și a popoarelor, formarea etnolingvistică a unui popor; etnogeneză. – Din fr. ethnogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnograf
ETNOGRÁF, -Ă, etnografi, -e, s. m. și f. Specialist în etnografie. – Din fr. ethnographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnografic
ETNOGRÁFIC, -Ă, etnografici, -ce, adj. Care aparține etnografiei, privitor la etnografie. – Din fr. ethnographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnografie
ETNOGRAFÍE s. f. Știință care clasifică popoarele lumii, studiază compoziția, originea și răspândirea lor, urmărește evoluția culturii lor materiale și spirituale, moravurile și particularitățile felului lor de viață, legăturile cultural-istorice reciproce. – Din fr. ethnographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnolingvistică
ETNOLINGVÍSTICĂ s. f. Disciplină a lingvisticii care studiază limbajul ca o funcție a culturii. – Din fr. ethnolinguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnolog
ETNOLÓG, -Ă, etnologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în etnologie. – Din fr. ethnologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnologic
ETNOLÓGIC, -Ă, etnologici, -ce, adj. Care aparține etnologiei, privitor la etnologie. – Din fr. ethnologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnologie
ETNOLOGÍE s. f. Știință care studiază caracteristicile fiecărei etnii în scopul determinării liniilor directoare ale structurii și evoluției popoarelor. – Din fr. ethnologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnomuzicolog
ETNOMUZICOLÓG, -Ă, etnomuzicologi, -ge, s. m. și f. Specialist în etnomuzicologie. – Din fr. ethnomusicologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnomuzicologie
ETNOMUZICOLOGÍE s. f. Ramură a muzicologiei care cercetează culturile muzicale ale popoarelor sau culturile muzicale de tip arhaic. – Din engl. ethnomusicology, fr. ethnomusicologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnonim
ETNONÍM, etnonime, s. n. Nume de popor. – Din fr. ethnonyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnopedagogic
ETNOPEDAGÓGIC, -Ă, etnopedagogici, -ce, adj. De etnopedagogie. – Din etnopedagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnopedagogie
ETNOPEDAGOGÍE s. f. Orientare în pedagogia de la începutul sec. XX care are în vedere educația întregului popor. – Etno[logie] + pedagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnopsihologie
ETNOPSIHOLOGÍE s. f. Ramură a antropologiei care studiază viața unui popor și producțiile sale în raport cu însușirile lui psihologice specifice. – Din fr. ethnopsychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etnosociologie
ETNOSOCIOLOGÍE s. f. Disciplină a sociologiei care interpretează fenomenele sociale mai ales cu ajutorul datelor etnologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. ethnosociologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etocraţie
ETOCRAȚÍE s. f. Guvernare fundată numai pe principiile moralei. – Din fr. ethocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etocrație
ETOCRAȚÍE s. f. Guvernare fundată numai pe principiile moralei. – Din fr. ethocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etolă
ETÓLĂ, etole, s. f. 1. Podoabă alcătuită dintr-o fâșie de lână sau de mătase ornamentată cu o cruce, purtată de preoții catolici în timpul serviciului religios. 2. Fâșie lată de blană, purtată de femei în jurul gâtului sau al umerilor. – Din fr. étole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etolog
ETOLÓG, etologi, s. m. Specialist în etologie. – Din fr. éthologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etologie
ETOLOGÍE s. f. 1. Disciplină care are ca obiect studiul moravurilor, al obiceiurilor popoarelor. 2. Ramură a biologiei moderne care studiază comportamentul, modul de viață al animalelor și plantelor din punctul de vedere al dinamicii lor, urmărind interacțiunile dintre indivizi în cadrul aceleiași specii sau populații. – Din fr. éthologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etos
ÉTOS s. n. 1. Ansamblu de trăsături specifice unui grup social sau unei epoci; fizionomie morală, moralitate. 2. Specific cultural al unei colectivități. [Scris și: ethos] – Din lat. ethos, gr. éthos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etravă
ETRÁVĂ, etrave, s. f. Element de rezistență care închide corpul unei nave la proră și cu care nava își deschide drumul la înaintarea prin apă. – Din fr. étrave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etrier
ETRIÉR, etriere, s. n. 1. Piesă în formă de U utilizată pentru asamblarea barelor de tracțiune ale vehiculelor, ca mâner pentru pârghiile de acționare ale întrerupătoarelor electrice etc. 2. Element de armătură transversală care înconjoară armătura longitudinală la construcțiile de beton armat. [Pr.: -tri-er] – Din fr. étrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etrusc
ETRÚSC, -Ă, etrusci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Persoană aparținând unei populații care a trăit în milen. I î. H. în unele regiuni ale Peninsulei Italice și care, după ce a exercitat o puternică influență asupra Romei până în sec. I î. H., a fost complet romanizată; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care se referă la etrusci (1), care aparține etruscilor. ♦ (Substantivat, f.) Limba etruscă. – Din fr. étrusque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etruscolog
ETRUSCOLÓG, etruscologi, s. m. Specialist în etruscologie. – Din fr. étruscologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etruscologie
ETRUSCOLOGÍE s. f. Studiul culturii și civilizației etrusce. – Din fr. étruscologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etufa
ETUFÁ, etufez, vb. I. Tranz. A efectua o etufare. – Din fr. étouffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etufare
ETUFÁRE, etufări, s. f. Acțiunea de a etufa și rezultatul ei; operație care constă în distrugerea nimfei fluturelui de mătase prin introducerea gogoșilor destinate filării într-un cuptor special, la o temperatură de circa 80°. – V. etufa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etui
ETUÍ, etui-uri, s. n. Cutiuță sau toc din piele, stofă, carton, material plastic etc., în care se păstrează unele obiecte (mici și fragile) pentru a le proteja și care are forma adaptată acestor obiecte. [Pr.: e-tüi] – Din fr. étui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

etuvă
ETÚVĂ, etuve, s. f. Aparat metalic format dintr-o incintă etanșă, folosit pentru sterilizare și deparazitare prin mijloace chimice și fizice, pentru menținerea la o temperatură ridicată a unor substanțe sau piese. – Din fr. étuve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eţetera
EȚÉTERA adv. v. et cetera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ețetera
EȚÉTERA adv. v. et cetera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eţi
EȚI – formă populară de ind. prez. a verbului a vrea, mai ales cu funcție auxiliară. Eți fi știind voi ceva... [DEX'98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eți
EȚI – formă populară de ind. prez. a verbului a vrea, mai ales cu funcție auxiliară. Eți fi știind voi ceva... [DEX'98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eu
EU, pron. pers. 1, s. n. I. Pron. pers. 1 sg. 1. (La nominativ, ține locul numelui persoanei care vorbește, cu funcțiune de subiect) Eu merg. ◊ (În formule de introducere din actele oficiale) Eu, X, declar... 2. (La dativ, în formele mie, îmi, mi) Poveștile isprăvilor lui încă nu mi le-a spus. ◊ (Indică posesiunea) Îmi recitesc pagina din urmă. ◊ (Intră în compunerea verbelor construite cu dativul pronumelui personal) Sărut mâna mătușii, luându-mi ziua bună. ◊ (Cu valoare de dativ etic) Aici mi-ai fost? 3. (La acuzativ, în formele mine, mă, m-) Oamenii mă laudă. ◊ (Intră în compunerea verbelor reflexive construite cu acuzativul pronumelui personal) M-am trezit târziu. 4. (Urmat de unul, una la diferite cazuri, exprimă ideea de izolare) Mie unuia nu-mi trebuie. II. S. n. (Fil.; Psih.) Nucleu al personalității; (la Freud) instanța conștientă a psihicului care echilibrează forțele cărora le este supus individul; totalitatea impulsurilor instinctive și a relațiilor cu lumea exterioară. [Pr.: (I) ieu. – (I) Dat. mie, îmi, mi; acuz. mine, mă, m-. – Var.: (pop., I) io pron. pers. 1 sg.] – (I) Lat. ego, mihi, me, (II) calc după fr. [le] moi, germ. [das] Ich.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eucalipt
EUCALÍPT, eucalipți, s. m. Gen de arbori giganți, tropicali și subtropicali, cu flori mici verzi și frunze persistente, din frunzele și scoarța cărora se extrag uleiuri eterice folosite în farmacie și în parfumerie, iar lemnul, rezistent și dur, se folosește în construcții (Eucalyptus); arbore din acest gen. [Pr.: e-u-] – Din fr., lat. eucalyptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eucaliptol
EUCALIPTÓL s. m. Substanță uleioasă obținută din frunzele de eucalipt, utilizată ca antiseptic al căilor respiratorii. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucalyptol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eucariotă
EUCARIÓTĂ, eucariote, s. f. (Biol.) Plantă sau animal evoluat care are nucleu tipic, separat prin membrană. [Pr.: e-u-ca-ri-o-] – Din engl. eucaryote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euclaz
EUCLÁZ s. n. Mineral rar, din familia silicaților, cu o compoziție foarte apropiată de cea a berilului. [Pr.: e-u-] – Din fr. euclase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euclidian
EUCLIDIÁN, -Ă, euclidieni, -e, adj. Referitor la geometria lui Euclid sau la principiile acesteia. [Pr.: e-u-cli-di-an] – Din fr. euclidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eudemonism
EUDEMONÍSM s. n. Doctrină morală care consideră că scopul conduitei umane este fericirea. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudémonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eudemonist
EUDEMONÍST, -Ă, eudemoniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al eudemonismului. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudémoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eudiometru
EUDIOMÉTRU, eudiometre, s. n. Aparat electric alcătuit dintr-un tub de sticlă gradat, cu doi electrozi de platină, folosit la analiza volumetrică a gazelor sau la sinteza anumitor substanțe gazoase cu ajutorul descărcărilor electrice. [Pr.: e-u-di- o-] – Din fr. eudiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eudist
EUDÍST, -Ă, eudiști, -ste, s. m. și f. Membru al unei congregații catolice instituite în sec. XVII. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufem
Eufem = Euphemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eufemism
EUFEMÍSM, eufemisme, s. n. Cuvânt sau expresie care, în vorbire sau în scris, înlocuiește un cuvânt sau o expresie neplăcută, jignitoare, necuviincioasă sau obscenă, respectând paralelismul de sens. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphémisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufemistic
EUFEMÍSTIC, -Ă, eufemistici, -ce, adj. Privitor la eufemism, propriu, caracteristic eufemismului; care constituie un eufemism. [Pr.: e-u-] – Din eufemism (după aforism – aforistic). Cf. germ. euphemistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufonic
EUFÓNIC, -Ă, eufonici, -ce, adj. Care produce eufonie; privitor la eufonie. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufonie
EUFONÍE, eufonii, s. f. Succesiune armonioasă de vocale și de consoane, care are drept efect o impresie acustică plăcută. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphonie, lat. euphonia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufoniu
EUFÓNIU, eufonii, s. n. Instrument muzical de alamă, folosit de obicei la acompaniament. [Pr.: e-u-] – Din it. eufonio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euforb
Euforb = Euphorbus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euforbiacee
EUFORBIACÉE, euforbiacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, lemnoase și erbacee, ale căror fructe (capsule, bace sau drupe), cu numeroase semințe, conțin uleiuri grase; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: e-u-for-bi-a-] – Din fr. euphorbiacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euforic
EUFÓRIC, -Ă, euforici, -ce, adj. De euforie, care se referă la euforie, care provoacă euforia. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euforie
EUFORÍE, euforii, s. f. Stare care se manifestă printr-o senzație de bună dispoziție exagerată, de optimism nemotivat și care apare în unele boli nervoase sau este provocată de unele substanțe narcotice; p. ext. beatitudine. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euforizant
EUFORIZÁNT, -Ă, euforizanți, -te, adj. Care produce euforie. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euforizare
EUFORIZÁRE s. f. v. euforiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

euforizat
EUFORIZÁT adj. v. euforiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eufrosina
Eufrosina = Euphrosyne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eufuism
EUFUÍSM s. n. (Livr.) Manieră stilistică similară gongorismului spaniol sau manierismului italian folosită în proza elisabetană și barocă. [Pr.: e-u-fu-ism] – Din engl. euphuism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eufuistic
EUFUÍSTIC, -Ă, eufuistici, -ce, adj. (Livr.; despre stil) Prețios, pompos, bombastic. [Pr.: e-u-fu-is-] – Din engl. euphuistic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eugenetică
EUGENÉTICĂ s. f. Eugenie. [Pr.: e-u-] – Din germ. Eugenetik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eugenezic
EUGENÉZIC, -Ă, eugenezici, -ce, adj. Care aparține eugeneticii, referitor la eugenetică. [Pr.: e-u-] – Din fr. eugénésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eugenic
EUGÉNIC, -Ă, eugenici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la eugenie. [Pr.: e-u-] – Din engl. eugenic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eugenie
EUGENÍE s. f. Disciplină care studiază aplicarea practică a biologiei eredității în ameliorarea genetică a individului; ansamblul metodelor care stau la baza acestei discipline. [Pr.: e-u-] – Din lat. eugenia. Cf. fr. eugénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euglenă
EUGLÉNĂ, euglene, s. f. Protozoar flagelat oval-alungit, de apă dulce, care posedă cromatofori cu clorofilă (Euglena viridis). [Pr.: e-u-] – Din fr. euglène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euharistic
EUHARÍSTIC, -Ă, euharistici, -ce, adj. De euharistie, privitor la euharistie. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucharistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euharistie
EUHARISTÍE, euharistii, s. f. (Bis.) Taină și act de venerație în cele mai multe Biserici creștine, constând în împărtășirea cu pâine și vin a credincioșilor; cuminecătură, împărtășanie, grijanie. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucharistie, lat. eucharistia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euhemerism
EUHEMERÍSM s. n. Doctrina lui Euhemeros (sec. IV-III î. H.), potrivit căreia zeii nu sunt decât oameni de seamă divinizați. [Pr.: e-u-. – Var.: evhemerísm s. n.] – Din fr. évhémérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eumaeus
Eumaeus, porcar al lui Odysseus, rămas credincios amintirii stăpînului său. După douăzeci de ani de absență, Eumaeus este primul care-l recunoaște pe Odysseus la întoarcerea eroului în Ithaca și-l ajută să-i ucidă pe pretendenții Penelopei (v. și Odysseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumelus
Eumelus, fiul lui Admetus și al lui Alcestis. A participat la războiul troian și, datorită cailor săi foarte iuți, a ieșit învingător la jocurile funebre organizate cu ocazia morții lui Patroclus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumenide
EUMENÍDE s. f. pl. Nume eufemistic dat eriniilor, furiilor. [Pr.: e-u-] – Din fr. euménides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eumenide
Eumenide = Eumenides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumenides
Eumenides v. Erinyes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumeu
Eumeu = Eumaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumolp
Eumolp = Eumolpus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eumolpus
Eumolpus, fiul lui Poseidon și al Chionei (v. și Chione 1.). Aruncat în mare de către Chione, care voia să-l piardă pentru ca tatăl ei să nu afle de existența copilului, Eumolpus este salvat de la înec de către Poseidon, care-l duce în Aethiopia și-l dă în grija Benthesicymei ca să-l crească. Mai tîrziu se căsătorește cu una dintre fiicele ei, dar este alungat din țară, deoarece încercase să-și violeze o vară. Pleacă, împreună cu fiul său Ismarus, și se stabilește o vreme în Thracia, la curtea regelui Tegirius. De acolo se duce apoi la Eleusis, unde înființează Misterele Eleusine. Devenit rege al Thraciei, Eumolpus vine în ajutorul eleusinilor în lupta acestora împotriva atenienilor. Cade în luptă, ucis de mîna lui Erechtheus (v. și Erechtheus). La cererea lui Poseidon, Zeus îi răzbună moartea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eunaeus
Eunaeus, fiul lui Iason și al Hypsipylei, regina din Lemnos (v. Hypsipyle).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eunomia
Eunomia, fiica lui Zeus și a lui Themis și una dintre „ore” – divinități care vegheau asupra anotimpurilor și asupra ordinii din natură și societate (v. și Horae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eunuc
EUNÚC, eunuci, s. m. (La turci) Bărbat castrat care făcea serviciul de paznic (al haremului) la curtea sultanului; hadâmb, famen. [Pr.: e-u-] – Din fr. eunuque, lat. eunuchus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eupatrid
EUPATRÍD, eupatrizi, s. m. Membru al aristocrației gentilice în Atica. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupatrides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eupepsie
EUPEPSÍE, eupepsii, s. f. Digestie ușoară. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eupeptic
EUPÉPTIC, -Ă, eupeptici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care ușurează digestia. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupeptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euphemus
Euphemus, unul dintre fiii lui Poseidon și ai Europei (v. Europa 2.), înzestrat de tatăl său cu darul de a merge pe apă. A participat la expediția argonauților.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euphorbus
Euphorbus, erou troian, care l-a rănit pe Patroclus. A fost ucis de Menelaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euphrosyne
Euphrosyne, una dintre grații (v. și Charites).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euploid
EUPLOÍD, euploide, s. n. (Biol.) Organism ale cărui celule somatice conțin un număr de cromozomi egal cu numărul de bază al celulei sau cu un multiplu al acestuia. [Pr.: e-u-plo-id] – Din fr. éuploide, engl. euploid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eupnee
EUPNÉE s. f. Respirație bună, normală. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupnée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eurial
Eurial = Euryalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euribar
EURIBÁR, -Ă, euribari, -e, adj., s. m. și f. (Animal) care suportă variații mari ale presiunii hidrostatice din mediul acvatic. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurybare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euribate
Euribate = Eurybates.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euribiont
EURIBIÓNT, -Ă, euribionți, -te, adj. (Despre organisme) Care suportă variații mari ale condițiilor de mediu. [Pr.: e-u-ri-bi-ont] – Din fr. eurybionte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euricleea
Euricleea = Euryclea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euridice
Euridice = Eurydice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurihalin
EURIHALÍN, -Ă, eurihalini, -e, adj. (Despre organisme acvatice) Care suportă variații mari ale salinității. [Pr.: e-u-] – Din fr. euryhalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euriloh
Euriloh = Eurylochus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurimah
Eurimah = Eurymachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurinome
Eurinome = Eurynome.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurip
EURÍP, euripe, s. n. Canal artificial care separa, la romani, arena și animalele sălbatice de spectatori, în circuri. [Pr.: e-u-] – Din fr. euripe, lat. euripus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euripil
Euripil = Eurypylus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euristene
Euristene = Eurysthenes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euristenizi
Euristenizi = Eurysthenidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euristeu
Euristeu = Eurystheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euristic
EURÍSTIC, -Ă, euristici, -ce, adj. 1. (Despre procedee metodologice) Care servește la descoperirea unor cunoștințe noi. [Pr.: e-u-] – Din fr. euristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euristic
EURÍSTIC, -Ă, euristici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre procedee metodologice) Care servește la descoperirea unor cunoștințe noi. 2. S. f. Metodă de studiu și de cercetare bazată pe descoperirea de fapte noi; arta de a duce o dispută cu scopul de a descoperi adevărul. [Pr.: e-u-] – Din fr. euristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euristică
EURÍSTICĂ s. f. 2. Metodă de studiu și de cercetare bazată pe descoperirea de fapte noi; arta de a duce o dispută cu scopul de a descoperi adevărul. [Pr.: e-u-] – Din fr. euristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euriterm
EURITÉRM, -Ă, euritermi, -e, adj. (Despre organisme) Care suportă variații mari ale temperaturii din mediul extern. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurytherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euritmic
EURÍTMIC, -Ă, euritmici, -ce, adj. Privitor la euritmie, care are un ritm armonios. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurythmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euritmie
EURITMÍE, euritmii, s. f. 1. Armonie de sunete, de linii, de mișcări etc. (în muzică, în dans, în vorbire etc.). 2. Funcționare regulată a unei activități organice ritmice. 3. (Med.) Ritm regulat al pulsului. [Pr. e-u-] – Din fr. eurythmie, it. euritmia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euro
EURO^1- Element de compunere cu semnificația „în sau din Europa”, „specific Europei”. [Pr. -e-u-] – Din fr. euro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euro
EURO^2, euro, s. m. Monedă unică europeană începând cu anul 2002, care a înlocuit monedele naționale din 12 țări ale Uniunii Europene. [Pr.: e-u-] – Din fr. euro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euroatlantic
EUROATLÁNTIC, -Ă, euroatlantici, -ce, adj. Care aparține țărilor membre ale Alianței Atlanticului de Nord, referitor la această alianță și la aceste țări. [Pr.: e-u-ro-a-] – Euro- + atlantic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eurocent
EUROCÉNT, eurocenți, s. m. Monedă divizionară reprezentând a suta parte dintr-un euro. [Pr.: e-u-] – Euro- + cent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eurocent
EUROCÉNT, eurocenți, s. m. Monedă divizionară, în unele state ale Uniunii Europene, egală cu o sutime de euro.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eurodolar
EURODOLÁR, eurodolari, s. m. Dolar american depus în bănci situate în afara teritoriului sau legislației SUA și utilizat pentru tranzacții în Europa. [Pr.: e-u-] – Din engl., fr. eurodollar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euroobligaţiune
EUROOBLIGAȚIÚNE, euroobligațiuni, s. f. (Ec.) Obligațiune emisă și comercializată pe piețele europene. [Pr.: e-u-ro-o-] – Euro- + obligațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euroobligațiune
EUROOBLIGAȚIÚNE, euroobligațiuni, s. f. (Ec.) Obligațiune emisă și comercializată pe piețele europene. [Pr.: e-u-ro-o-] – Euro- + obligațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europa
Europa 1. Fiica lui Agenor și a Telephassei. Într-o zi, în timp ce Europa se juca împreună cu prietenele ei pe cîmp, Zeus a văzut-o și s-a îndrăgostit de frumusețea ei. El s-a transformat într-un taur alb și a venit să se culce la picioarele fetei. Deși la început temătoare, Europa a prins în cele din urmă curaj și, la îmbierile lui, i s-a urcat în spinare. Atunci taurul a rupt-o la fugă peste cîmpuri, a intrat în mare și, cu toate țipetele deznădăjduite ale fetei, nu s-a oprit decît în insula Creta. Acolo, el s-a unit cu Europa, care i-a dăruit trei fii: pe Minos, Rhadamanthus și Sarpedon. Mai tîrziu, Zeus a căsătorit-o cu Asterion, regele Cretei. După moarte Europa a fost divinizată. 2. Fiica lui Tityus și mama lui Euphemus. 3. Una dintre oceanide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

europarlamentar
EUROPARLAMENTÁR, europarlamentari, s. n. Membru în Parlamentul european. [Pr.: e-u-] -Euro^1- + parlamentar. Cf. it. europarlamentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europarlamentar
EUROPARLAMENTÁR, -Ă, europarlamentari, -e, s. m., adj. 1. s. m. Membru în Parlamentul European. 2. adj. Care ține de Parlamentul European sau privitor la acesta. – Din euro- + parlamentar.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

european
EUROPEÁN, -Ă, europeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Europei. 2. Adj. Care aparține Europei sau europenilor (1), privitor la Europa ori la europeni; europenesc. [Pr.: e-u-] – Din fr. européen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europeancă
EUROPEÁNCĂ, europence, s. f. Femeie care face parte din populația Europei. [Pr.: e-u-] – European + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europenesc
EUROPENÉSC, -EÁSCĂ, europenești, adj. (Înv.) European. [Pr.: e-u-] – European + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europeneşte
EUROPENÉȘTE adv. Ca europenii (1). [Pr.: e-u-] – European + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europenește
EUROPENÉȘTE adv. Ca europenii (1). [Pr.: e-u-] – European + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europeniza
EUROPENIZÁ, europenizez, vb. I. Refl. și tranz. A adopta sau a face să adopte îmbrăcămintea, obiceiurile, purtările caracteristice europenilor. [Pr.: e-u-] – Din fr. européaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europenizare
EUROPENIZÁRE s. f. Acțiunea de a europeniza și rezultatul ei. [Pr.: e-u-] – V. europeniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

europiu
EURÓPIU s. n. Element chimic din familia pământurilor rare. [Pr.: e-u-] – Din fr. europium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eurosceptic
EUROSCÉPTIC, eurosceptici, s. m. Persoană, în special politician britanic, care se opune Uniunii Europene sau numai sporirii puterilor ei. [Pr.: e-u-] – Din engl. Euro-sceptic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euryalus
Euryalus 1. Erou argian care a participat la expediția argonauților și a luptat în războiul troian. Era și unul dintre epigoni. 2. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas, mort în lupta cu rutulii. Prietenia lui cu Nisus (1.) era celebră. 3. Unul dintre fiii lui Odysseus, ucis de însăși mîna eroului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurybates
Eurybates, trimisul lui Agamemnon care a venit la Achilles s-o ceară pe Briseis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

euryclea
Euryclea, doica lui Odysseus. După douăzeci de ani de absență, ea l-a recunoscut pe Odysseus reîntors în Ithaca, după o cicatrice pe care acesta o avea la picior.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurydice
Eurydice 1. Soția lui Orpheus. Odată, în timp ce se afla pe cîmp, Aristaeus a văzut-o și, îndrăgostindu-se de ea, a vrut s-o violeze (v. și Aristaeus). Căutînd să se salveze, Eurydice a luat-o la fugă, dar a fost mușcată de un șarpe și a murit. Îndurerat, Orpheus n-a pregetat să coboare în Infern ca s-o întîlnească. Acolo, prin cîntecele lui minunate a reușit să-i înduplece pe zeii subpămînteni să i-o înapoieze pe Eurydice. El s-a legat însă cu jurămînt să n-o privească înainte de a fi pășit dincolo de hotarele lumii subpămîntene. Altfel urma s-o piardă pentru totdeauna. Orpheus nu și-a putut ține însă jurămîntul. El n-a putut rezista dorinței arzătoare de a-și privi soția înainte de a ajunge pe pămînt. În felul acesta Eurydice a rămas pentru totdeauna în lumea morților. 2. Mama lui Danaë. 3. Soția lui Creon, regele din Thebae. Auzind de moartea fiului ei, Haemon, s-a sinucis. 4. Fiica lui Amphiaraus și a Eriphylei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurylochus
Eurylochus, unul dintre însoțitorii lui Odysseus. Trimis de către erou în recunoaștere, Eurylochus a fost cel care l-a vestit pe Odysseus că tovarășii lui au fost transformați de Circe într-o turmă de porci. Eurylochus a căzut victimă mîniei lui Apollo, fiindcă s-a înfruptat, împreună cu ceilalți greci, din turmele zeului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurymachus
Eurymachus, unul dintre pretendenții Penelopei, ucis de mîna lui Odysseus la întoarcerea eroului în Ithaca.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurynome
Eurynome, una dintre oceanide. Eurynome domnea în vremurile de demult peste Olympus, alături de Ophion. Ei au fost goniți însă de Cronus și de Rhea și s-au refugiat în fundul mării. Din unirea Eurynomei cu Zeus s-au născut cele trei grații (v. și Charites).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurypylus
Eurypylus 1. Fiul lui Euaemon și unul dintre ostașii greci care s-au bătut sub zidurile Troiei. A fost rănit de Paris. 2. Rege din Cos, și fiul lui Poseidon și al lui Astypalaea. A fost ucis, împreună cu fiii lui, de către Heracles. 3. Fiul lui Telephus și al lui Astyoche, ucis de către Pyrrhus în războiul troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurysaces
Eurysaces, fiul lui Aiax (v. Aiax 2.) și al Tecmessei. Înainte de a se sinucide, Aiax și-a încredințat fiul fratelui său Teucer. După distrugerea Troiei, cei doi s-au întors în Attica. Acolo Eurysaces i-a urmat la tron bunicului său, Telamon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurysthenes
Eurysthenes, fiul lui Aristodemus și al Argiei și frate geamăn cu Procles. A urmat la tronul Spartei după moartea tatălui său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurysthenidae
Eurysthenidae, urmașii lui Eurysthenes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurystheus
Eurystheus, fiul lui Sthenelus și al Nicippei. Cînd Heracles era pe punctul de a se naște, Zeus, voind să-i facă un dar fiului său, a hotărît ca tronul cetății Mycenae să revină primului nou născut dintre urmașii lui Perseus. De bună seamă, el se gîndise la erau. Geloasă, Hera i-a zădărnicit însă planurile, făcînd să întîrzie nașterea lui Heracles și grăbind-o în schimb pe cea a lui Eurystheus. În felul acesta Eurystheus a devenit rege în Mycenae. Temîndu-se toată viața de erou, atunci cînd oracolul îi poruncește lui Heracles să-l slujească pe Eurystheus, acesta din urmă îl pune la cele mai grele încercări, cu gîndul ascuns să-l piardă (v. și Heracles). Departe de a-i împlini voia, cele douăsprezece munci ale lui Heracles, săvîrșite la porunca lui Eurystheus, nu fac altceva decît să sporească gloria eroului. După moartea lui Heracles, ura lui Eurystheus se revarsă asupra fiilor celui dintîi, pe care-i urmărește în toate peregrinările lor (v. și Heraclidae). În cele din urmă, Eurystheus cade răpus într-o luptă împotriva atenienilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eurytus
Eurytus 1. Unul dintre giganții care au participat la lupta împotriva olimpienilor. A fost ucis de Dionysus. 2. Regele Oechaliei. Fiind un arcaș iscusit, a făgăduit-o pe fiica sa, Iole, aceluia care-l va întrece în mînuirea arcului. A fost învins de către Heracles și, fiindcă a refuzat să-și țină făgăduiala, a fost în cele din urmă ucis de către erou. 3. Fiul lui Hermes și unul dintre argonauți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eusemie
EUSEMÍE, eusemii, s. f. Totalitatea simptomelor favorabile în evoluția unei boli. [Pr.: e-u-] – Din fr. eusémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eustil
EUSTÍL, eustiluri, s. n. Colonadă în care coloanele sunt distanțate între ele prin spații proporționate după diametrele lor. [Pr.: e-u-] – Din fr. eustyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutanasia
EUTANASIÁ, eutanasiez, vb. I. Tranz. A provoca o eutanasie. [Pr.: e-u-] – Din fr. euthanasier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutanasia
EUTANASIÁ, eutanasiéz, vb. I. Tranz. A aplica eutanasia (2). (cf. engl. euthanize) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eutanasie
EUTANASÍE s. f. 1. Moarte fără dureri. 2. Metodă de provocare (de către medic) a unei morți precoce nedureroase unui bolnav incurabil, pentru a-i curma o suferință îndelungată și grea. [Pr.: e-u-] – Din fr. euthanasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutanasiere
EUTANASIÉRE s. f. Faptul de a eutanasia. [Pr.: e-u-] – V. eutanasia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutectic
EUTÉCTIC, -Ă, eutectici, -ce, adj. (Despre amestecuri chimice) Care se topește sau se solidifică la o temperatură constantă, inferioară punctului de topire a fiecăruia dintre constituenți. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutectoid
EUTECTOÍD, eutectoide, s. n. Aliaj sub formă de amestec mecanic a două sau a mai multor faze solide rezultate prin cristalizarea lor simultană, la temperatură constantă. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutectoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

euterpe
Euterpe, una dintre muze, fiica lui Zeus și a Mnemosynei. Patrona poezia lirică (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

eutexie
EUTEXÍE, eutexii, s. f. Fenomen prezentat de un amestec a cărui temperatură de fuziune constantă este mai joasă decât aceea a altui amestec făcut în alte proporții. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutocie
EUTOCÍE, eutocii, s. f. Naștere normală, fără complicații. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutocie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutrofic
EUTRÓFIC, -Ă, eutrofici, -ce, adj. (Despre copii) Care este hrănit bine; care este dezvoltat normal. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutrophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutrofie
EUTROFÍE, eutrofii, s. f. Dezvoltare armonioasă a organismului, ca urmare a unei bune nutriții a țesuturilor. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eutrofizare
EUTROFIZÁRE, eutrofizări, s. f. Proces natural sau artificial de îmbogățire cu materii organice și cu substanțe nutritive (nitrați, fosfați etc.) a apelor lacurilor si a bălților. Prin acțiunea sa pe termen lung, acest fenomen face ca apele să fie din ce în ce mai sărace în oxigen, distrugând în final fauna acvatică (pești etc.). – Din fr. eutrophisation.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ev
EV, evuri, s. n. (Livr.) Perioadă din istoria omenirii cu anumite trăsături specifice. ◊ Evul Mediu = perioadă din istoria omenirii cuprinsă între Antichitate și epoca modernă. [Pl. și: (m.) evi] – Din lat. aevum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evacua
EVACUÁ, evacuez, vb. I. Tranz. 1. A lăsa liber, a goli, a părăsi în masă un imobil, o localitate, o regiune etc.; a elibera (4). 2. A lua măsuri de îndepărtare, a scoate, în chip organizat, dintr-un loc și a duce în altul oameni, bunuri etc. ♦ A scoate dintr-o zonă periculoasă populația, animalele, bunurile spre a preveni distrugerea lor. 3. A elimina gazele nefolositoare din cilindrul unui motor cu ardere internă. ♦ A elimina reziduurile rezultate dintr-un proces tehnologic. 4. A elimina fecalele din intestine. [Pr.: -cu-a] – Din fr. évacuer, lat. evacuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evacuabil
EVACUÁBIL, -Ă, evacuabili, -e, adj. Care poate fi evacuat. [Pr.: -cu-a-] – Evacua + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evacuare
EVACUÁRE, evacuări, s. f. Acțiunea de a evacua și rezultatul ei. ♦ Fază din ciclul motoarelor cu ardere internă sau al turbinelor cu gaze, în care gazele de ardere sunt evacuate din mașină după ce au efectuat lucrul mecanic. [Pr.: -cu-a-] – V. evacua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evada
EVADÁ, evadez, vb. I. Intranz. (Despre deținuți) A fugi din închisoare sau de sub pază; p. ext. (fam.) a fugi, a scăpa. – Din fr. évader, lat. evadere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evadare
EVADÁRE, evadări, s. f. Acțiunea de a evada și rezultatul ei. – V. evada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evadat
EVADÁT, -Ă, evadați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a fugit din închisoare sau de sub pază. – V. evada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evadne
Evadne 1. Una dintre fiicele zeului Poseidon. A fost iubită de Apollo, cu care a avut un fiu, pe nume Iamus. 2. Fiica lui Iphis și soția lui Capaneus. La moartea soțului ei, de durere, s-a sinucis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

evalua
EVALUÁ, evaluez, vb. I. Tranz. A determina, a stabili prețul, valoarea, numărul, cantitatea etc.; a calcula, a socoti. ♦ A prețui, a estima. [Pr.: -lu-a] – Din fr. évaluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaluabil
EVALUÁBIL, -Ă, evaluabili, -e, adj. Care poate fi evaluat; estimabil. [Pr.: -lu-a-] – Din fr. évaluable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaluare
EVALUÁRE, evaluări, s. f. Acțiunea de a evalua și rezultatul ei; socoteală, calcul; apreciere, prețuire. [Pr.: -lu-a-] – V. evalua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaluat
EVALUÁT, -Ă, evaluați, -te, adj. A cărui valoare, cantitate etc. a fost stabilită. [Pr.: -lu-at] – V. evalua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evander
Evander (sau Evandrus) 1. Unul dintre fiii regelui Priamus. 2. Fiul lui Sarpedon. I-a sprijinit pe troieni în lupta lor împotriva grecilor. 3. Fiul zeului Hermes și al Carmentei. S-a stabilit în Italia și a întemeiat acolo orașul Pallanteum. Evander l-a găzduit pe Aeneas la sosirea eroului în Italia. A avut un fiu, Pallas, care a fost ucis, luptînd alături de Aeneas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

evandru
Evandru = Evander.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

evanescent
EVANESCÉNT, -Ă, evanescenți, -te, adj. (Rar) Care se pierde, care dispare treptat. – Din fr. évanescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evanescenţă
EVANESCÉNȚĂ, evanescențe, s. f. (Rar) Dispariție lentă; estompare treptată. – Din fr. évanescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evanescență
EVANESCÉNȚĂ, evanescențe, s. f. (Rar) Dispariție lentă; estompare treptată. – Din fr. évanescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evangelizare
EVANGELIZÁRE s. f. v. evangeliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

evangelizat
EVANGELIZÁT adj. v. evangeliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

evangheliar
EVANGHELIÁR, evangheliare, s. n. 1. Carte care cuprinde cele patru Evanghelii; tetraevanghel. 2. Carte de slujbă care conține pericope din cele patru Evanghelii, citite în cadrul liturghiei sau cu alte ocazii și aranjate în funcție de sărbătoarea Sfintelor Paști. [Pr.: -li-ar] – Din fr. évangéliaire, lat. evangeliarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evanghelic
EVANGHÉLIC, -Ă, evanghelici, -ce, adj. 1. Privitor la Evanghelie, caracteristic pentru Evanghelie; din Evanghelie. 2. (Adesea substantivat) Care ține de cultul luteran. – Din fr. évangélique, lat. evangelicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evanghelie
EVANGHÉLIE, evanghelii, s. f. 1. Vestea cea bună despre împărăția lui Dumnezeu și despre mântuire, mesajul sau conținutul acesteia cuprins în predica și învățătura lui Isus Hristos. 2. Tradiția orală a predicii lui Isus; istoria vieții pământene a Fiului lui Dumnezeu întrupat; predica și învățătura lui Isus spuse în primele patru cărți ale Noului Testament, atribuite celor patru evangheliști, fiecare cuprinzând Evanghelia (1) în întregime, dar prezentată într-un mod propriu autorului. ♦ Evangheliar. ◊ Expr. Literă (sau cuvânt) de evanghelie = lucru absolut sigur, mai presus de îndoială. A-și băga (sau vârî) capul (sănătos sau teafăr, zdravăn etc.) sub evanghelie = a-și cauza singur neplăceri, încurcături. ♦ Fiecare dintre capitolele din această carte, care se citesc în timpul serviciului divin. [Var.: (pop.) vanghélie s. f.] – Din sl. evangelije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evanghelist
EVANGHELÍST, evangheliști, s. m. 1. (În Noul Testament) Propovăduitor al Evangheliei, activitatea sa fiind asociată funcției sacerdotale. 2. Fiecare dintre cei patru autori care au consemnat Evanghelia lui Hristos: Matei, Marcu, Luca și Ioan. [Var.: (pop.) vanghelíst s. m.] – Din sl. evangelistŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evangheliza
EVANGHELIZÁ, evanghelizez, vb. I. Tranz. (Rar) A converti la creștinism. – Din fr. évangéliser, lat. evangelizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evantai
EVANTÁI, evantaie, s. n. Obiect pliabil, în formă de semicerc, executat din hârtie, mătase, pene etc., folosit mai ales de femei pentru a-și face vânt și a se apăra de căldură. ◊ Loc. adj. și adv. În evantai = în formă de raze care pornesc dintr-un punct și formează un semicerc. [Var.: evantáliu s. n.] – Din fr. éventail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evantaliu
EVANTÁLIU s. n. v. evantai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evapora
EVAPORÁ, evápor, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) transforma (un lichid) în vapori; a (se) vaporiza. ♦ A (se) transforma în vapori numai la suprafață, la temperaturi inferioare temperaturii sale de fierbere. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se face nevăzut; a dispărea. [Prez. ind. și: evaporez] – Din fr. évaporer, lat. evaporare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporabil
EVAPORÁBIL, -Ă, evaporabili, -e, adj. (Despre lichide) Care se poate evapora (ușor). – Din fr. évaporable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporare
EVAPORÁRE, evaporări, s. f. Acțiunea de a (se) evapora și rezultatul ei. – V. evapora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporator
EVAPORATÓR^1, evaporatoare, s. n. 1. Aparat care servește la concentrarea soluțiilor prin evaporare. 2. Parte componentă a unei instalații frigorifice în care se evaporă lichidul de răcire, producând frigul. – Din fr. évaporateur, germ. Evaporator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporator
EVAPORATÓR^2, -OÁRE, evaporatori, -oare, s. m. și f. Muncitor care lucrează la evaporator^1 (1). – Evapora + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporaţie
EVAPORÁȚIE s. f. (Fiz.) Evaporare. – Din fr. évaporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporație
EVAPORÁȚIE s. f. (Fiz.) Evaporare. – Din fr. évaporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaporimetru
EVAPORIMÉTRU, evaporimetre, s. n. Instrument pentru măsurarea vitezei de evaporare a apei. – Din fr. évaporimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaza
EVAZÁ, evazez, vb. I. Tranz. A lărgi progresiv, spre extremitatea deschisă, cavitatea unui obiect sau anumite articole de îmbrăcăminte. – Din fr. évaser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evazare
EVAZÁRE, evazări, s. f. Acțiunea de a evaza și rezultatul ei; lărgire progresivă efectuată la extremitatea unui obiect sau la anumite articole de îmbrăcăminte. – V. evaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evazat
EVAZÁT, -Ă, evazați, -te, adj. (Mai ales despre fuste) Care are jumătatea inferioară mai largă decât jumătatea superioară; în formă de trapez. – V. evaza. Cf. fr. évasé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evazionist
EVAZIONÍST, -Ă, evazioniști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care se sustrage de la obligațiile fiscale. [Pr.: -zi-o-] – Evaziune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaziune
EVAZIÚNE, evaziuni, s. f. 1. (În sintagma) Evaziune fiscală = sustragere prin orice mijloace de la plata impozitelor, taxelor și a altor sume datorate bugetelor de stat de către persoanele fizice și juridice, care realizează venituri impozabile, conform reglementărilor fiscale. 2. (Rar) Evadare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. évasion, lat. evasio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evaziv
EVAZÍV, -Ă, evazivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care exprimă o atitudine vagă, neprecisă; ocolit. – Din fr. évasif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evecţiune
EVECȚIÚNE, evecțiuni, s. f. Inegalitate periodică în mișcarea Lunii, produsă de acțiunea Soarelui. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. évection, lat. evectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evecțiune
EVECȚIÚNE, evecțiuni, s. f. Inegalitate periodică în mișcarea Lunii, produsă de acțiunea Soarelui. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. évection, lat. evectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eveniment
EVENIMÉNT, evenimente, s. n. 1. Întâmplare importantă, fapt de mare însemnătate. 2. (În teoria informației) Orice fenomen local și instantaneu sau stare locală și instantanee. 3. (Mat.) Noțiune de bază din domeniul teoriei probabilităților, care exprimă producerea sau neproducerea unui fenomen în cadrul unui experiment. – Din fr. événement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evenimenţial
EVENIMENȚIÁL, -Ă, evenimențiali, -e, adj. 1. Care se mărginește la descrierea evenimentelor (1). 2. Care se referă la descrierea evenimentelor (1). [Pr.: -ți-al] – Din fr. événementiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evenimențial
EVENIMENȚIÁL, -Ă, evenimențiali, -e, adj. 1. Care se mărginește la descrierea evenimentelor (1). 2. Care se referă la descrierea evenimentelor (1). [Pr.: -ți-al] – Din fr. événementiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eventiv
EVENTÍV, -Ă, eventivi, -e, adj. (Gram.; în sintagma) Verb reflexiv eventiv (și substantivat, n.) = verb reflexiv care arată că în starea subiectului se produce o schimbare, că subiectul se transpune în altă stare decât aceea în care se găsea. – Din fr. éventif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eventraţie
EVENTRÁȚIE, eventrații, s. f. Ieșire sub piele a viscerelor învelite în sacul peritoneal, care apare în urma unui traumatism sau a unei operații. – Din fr. éventration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eventrație
EVENTRÁȚIE, eventrații, s. f. Ieșire sub piele a viscerelor învelite în sacul peritoneal, care apare în urma unui traumatism sau a unei operații. – Din fr. éventration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eventual
EVENTUÁL, -Ă, eventuali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care poate să se întâmple; posibil, probabil. [Pr.: -tu-al] – Din fr. éventuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eventualitate
EVENTUALITÁTE, eventualități, s. f. Situație care s-ar putea ivi, caz posibil; împrejurare viitoare posibilă. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. éventualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evenus
Evenus, fiul zeului Ares și tatăl Marpessei. Evenus îi ucidea pe toți cei care-i cereau mîna fiicei sale. Marpessa a fost însă răpită, în cele din urmă, de către Idas. Neputînd să-i dea de urmă, Evenus s-a sinucis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

evergetism
EVERGETÍSM s.n. (În Roma antică) Concept prin care este desemnat cel care, printr-o contribuție economică-financiară sau prin activitatea sa publică meritorie, aduce importante servicii comunității urbane, fiind un „binefăcător al cetății”. (< gr. εὐεργετέω «a face lucruri bune»; fr. évergétisme).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

eversiune
EVERSIÚNE, eversiuni, s. f. 1. (Livr.) Răsturnare; ruinare. 2. (Med.) Ieșire a unei membrane din cavitatea ei naturală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. éversion, lat. eversio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evghenicos
EVGHENICÓS, -OÁSĂ, evghenicoși, -oase, adj. (Înv.) Nobil. – Din ngr. evghenikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evghenie
EVGHENÍE, evghenii, s. f. (Înv.) Boierie, noblețe. ♦ (În epoca fanariotă, urmat de un adjectiv posesiv) Formulă politicoasă de adresare către un boier. – Din ngr. evghenía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evhemerism
EVHEMERÍSM s. n. v. euhemerism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evicţiune
EVICȚIÚNE, evicțiuni, s. f. (Jur.) Pierdere totală sau parțială, a posesiei ori a dreptului de proprietate asupra unui lucru dobândit prin cumpărare, partaj etc., în favoarea unei terțe persoane, căreia îi este recunoscut legal un drept real asupra unui lucru. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. éviction, lat. evictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evicțiune
EVICȚIÚNE, evicțiuni, s. f. (Jur.) Pierdere totală sau parțială, a posesiei ori a dreptului de proprietate asupra unui lucru dobândit prin cumpărare, partaj etc., în favoarea unei terțe persoane, căreia îi este recunoscut legal un drept real asupra unui lucru. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. éviction, lat. evictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evident
EVIDÉNT, -Ă, evidenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este atât de clar încât nu mai trebuie dovedit; vădit, neîndoielnic. – Din fr. évident, lat. evidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidenţă
EVIDÉNȚĂ, (2) evidențe, s. f. 1. Faptul de a fi evident, caracterul a ceea ce este evident; certitudine. ◊ Expr. A scoate (sau a pune) în evidență = a scoate la iveală, a sublinia. 2. Activitate care asigură informarea permanentă și precisă despre situația dintr-un anumit domeniu prin înregistrarea și controlul proceselor, fenomenelor, lucrurilor, bunurilor, persoanelor etc. din punct de vedere cantitativ și calitativ. – Din fr. évidence, lat. evidentia, it. evidenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidență
EVIDÉNȚĂ, (2) evidențe, s. f. 1. Faptul de a fi evident, caracterul a ceea ce este evident; certitudine. ◊ Expr. A scoate (sau a pune) în evidență = a scoate la iveală, a sublinia. 2. Activitate care asigură informarea permanentă și precisă despre situația dintr-un anumit domeniu prin înregistrarea și controlul proceselor, fenomenelor, lucrurilor, bunurilor, persoanelor etc. din punct de vedere cantitativ și calitativ. – Din fr. évidence, lat. evidentia, it. evidenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidenţia
EVIDENȚIÁ, evidențiez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate în evidență; a (se) deosebi, a (se) distinge, a (se) remarca. 2. Tranz. A recunoaște oficial meritele sau succesele obținute în muncă de cineva. [Pr.: -ți-a] – Din evidență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidenția
EVIDENȚIÁ, evidențiez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate în evidență; a (se) deosebi, a (se) distinge, a (se) remarca. 2. Tranz. A recunoaște oficial meritele sau succesele obținute în muncă de cineva. [Pr.: -ți-a] – Din evidență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidenţiat
EVIDENȚIÁT, -Ă, evidențiați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care s-a distins, s-a remarcat; căruia i s-au recunoscut oficial meritele sau succesele în muncă. [Pr.: -ți-at] – V. evidenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidențiat
EVIDENȚIÁT, -Ă, evidențiați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care s-a distins, s-a remarcat; căruia i s-au recunoscut oficial meritele sau succesele în muncă. [Pr.: -ți-at] – V. evidenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidenţiere
EVIDENȚIÉRE, evidențieri, s. f. Acțiunea de a (se) evidenția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. evidenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evidențiere
EVIDENȚIÉRE, evidențieri, s. f. Acțiunea de a (se) evidenția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. evidenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evinge
EVÍNGE, evíng, vb. III. Tranz. A face pe cineva să sufere o evicțiune. – Din lat. evincere (după învinge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eviraţie
EVIRÁȚIE, evirații, s. f. (Rar) Castrare. – Din fr. éviration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evirație
EVIRÁȚIE, evirații, s. f. (Rar) Castrare. – Din fr. éviration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eviscera
EVISCERÁ, eviscerez, vb. I. Tranz. A scoate organele din cavitatea abdominală și toracică la animalele tăiate pentru consum. – Din fr. éviscérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

eviscerare
EVISCERÁRE, eviscerări, s. f. Acțiunea de a eviscera. – V. eviscera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evita
EVITÁ, evít, vb. I. Tranz. A căuta să scape de...; a se feri de...; a ocoli. ♦ A împiedica; a îndepărta, a înlătura. O reparație mică poate evita pagube mari. – Din fr. éviter, lat. evitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evitabil
EVITÁBIL, -Ă, evitabili, -e, adj. Care poate fi evitat. – Din fr. évitable, lat. evitabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evitabilitate
EVITABILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este evitabil. – Evitabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evitare
EVITÁRE, evitări, s. f. 1. Acțiunea de a evita. 2. Poziție (determinată de direcția prorei) pe care o ia o navă sub acțiunea vântului și a curenților. 3. Manevră efectuată de o navă pentru întoarcere sau pentru a ocoli o altă navă sau un obstacol. – V. evita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evius
Evius, denumire purtată de Dionysus, de la strigătul evoe, care însoțea serbările sale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

evlavie
EVLÁVIE, evlavii, s. f. Religiozitate profundă, exteriorizată printr-o scrupuloasă îndeplinire a practicilor bisericești; cucernicie. ♦ Fig. Comportare respectuoasă și admirativă față de cineva sau de ceva. – Din ngr. evlávia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evlavios
EVLAVIÓS, -OÁSĂ, evlavioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de evlavie; cucernic. [Pr.: -vi-os] – Evlavie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoca
EVOCÁ, evóc, vb. I. Tranz. A aduce în conștiință fapte, evenimente, împrejurări etc. trecute; a zugrăvi prin cuvinte imaginea unui lucru cunoscut, dar petrecut demult. – Din fr. évoquer, lat. evocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocabil
EVOCÁBIL, -Ă, evocabili, -e, adj. Care merită să fie evocat. – Din fr. évocable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocare
EVOCÁRE, evocări, s. f. Faptul de a evoca; amintire, aducere-aminte, evocație. ♦ (Concr.) Compoziție literară în care se evocă ceva. – V. evoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocativ
EVOCATÍV, -Ă, evocativi, -e, adj. Evocator. – Din lat. evocativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocator
EVOCATÓR, -OÁRE, evocatori, -oare, adj. Care are darul de a evoca, de a da viață, de a rechema în amintire; evocativ. – Din fr. évocateur, lat. evocatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocaţie
EVOCÁȚIE, evocații, s. f. (Rar) Evocare. ♦ Trimitere a unei cauze spre judecare la altă instanță. – Din lat. evocatio, fr. évocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evocație
EVOCÁȚIE, evocații, s. f. (Rar) Evocare. ♦ Trimitere a unei cauze spre judecare la altă instanță. – Din lat. evocatio, fr. évocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evolua
EVOLUÁ, evoluez, vb. I. Intranz. 1. A trece printr-o serie de transformări, prin diferite faze progresive, spre o treaptă superioară; a se dezvolta; a se transforma. ♦ A-și urma cursul; a se desfășura. Boala evoluează normal. ♦ (Sport) A susține un meci; a juca. 2. A se deplasa cu mișcări largi (circulare). [Pr.: -lu-a] – Din fr. évoluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluare
EVOLUÁRE, evoluări, s. f. Acțiunea de a evolua și rezultatul ei; evoluție. [Pr.: -lu-a-] – V. evolua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluat
EVOLUÁT, -Ă, evoluați, -te, adj. Care a ajuns, prin faze succesive, la un stadiu superior de dezvoltare. ♦ Dezvoltat din punct de vedere intelectual. [Pr.: -lu-at] – V. evolua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evolută
EVOLÚTĂ, evolute, s. f. (Mat.) Curbă, loc geometric al centrelor de curbură ale unei curbe date; desfășurată. – Din germ. Evolute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evolutiv
EVOLUTÍV, -Ă, evolutivi, -e, adj. 1. Care se dezvoltă treptat și neîntrerupt. 2. Care ține de evoluție (1, 2). – Din fr. évolutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluţie
EVOLÚȚIE, evoluții, s. f. 1. Dezvoltare. 2. Desfășurare, curs. 3. Deplasare prin mișcări largi (circulare). 4. (Biol.) Proces prin care, pornind de la cele mai primitive organisme, s-a ajuns la diversitatea de astăzi a lumii vii. – Din fr. évolution, lat. evolutio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluție
EVOLÚȚIE, evoluții, s. f. 1. Dezvoltare. 2. Desfășurare, curs. 3. Deplasare prin mișcări largi (circulare). 4. (Biol.) Proces prin care, pornind de la cele mai primitive organisme, s-a ajuns la diversitatea de astăzi a lumii vii. – Din fr. évolution, lat. evolutio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluţionism
EVOLUȚIONÍSM s. n. 1. Teorie conform căreia speciile sunt rezultatul unui proces continuu de evoluție, care a început odată cu formarea primei celule. 2. (În sens restrâns) Teoria lui Lamarck, Darwin etc. despre evoluția speciilor de plante și de animale, despre transformarea lor unele într-altele; transformism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluționism
EVOLUȚIONÍSM s. n. 1. Teorie conform căreia speciile sunt rezultatul unui proces continuu de evoluție, care a început odată cu formarea primei celule. 2. (În sens restrâns) Teoria lui Lamarck, Darwin etc. despre evoluția speciilor de plante și de animale, despre transformarea lor unele într-altele; transformism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluţionist
EVOLUȚIONÍST, -Ă, evoluționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Privitor la evoluționism (1), care are la bază evoluționismul. 2. S. m. și f. Adept al evoluționismului (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evoluționist
EVOLUȚIONÍST, -Ă, evoluționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Privitor la evoluționism (1), care are la bază evoluționismul. 2. S. m. și f. Adept al evoluționismului (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evreică
EVRÉICĂ, evreice, s. f. Femeie care face parte din neamul evreilor. – Din rus. evreika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evreiesc
EVREIÉSC, -IÁSCĂ, evreiești, adj. Care aparține evreilor, privitor la evrei; izraelit. [Pr.: -vre-iesc] – Evreu + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evreieşte
EVREIÉȘTE adv. În felul evreilor, ca evreii; în limba ebraică. [Pr.: -vre-ieș-] – Evreu + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evreiește
EVREIÉȘTE adv. În felul evreilor, ca evreii; în limba ebraică. [Pr.: -vre-ieș-] – Evreu + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evreu
EVRÉU, evrei, s. m. (La pl.) Populație de religie iudaică (mozaică), descendentă din vechii locuitori ai Palestinei și din alte populații care au adoptat iudaismul; (și la sg.) persoană care face parte din această populație; izraelit. ♦ Populația actualului stat Israel; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. – Din sl. evreinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evrica
ÉVRICA interj. (Livr.) Exclamație de bucurie folosită mai ales la rezolvarea unei probleme dificile. – Din ngr. évrika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evulsie
EVÚLSIE s. f. v. evulsiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

evulsiune
EVULSIÚNE, evulsiuni, s. f. (Livr.) Smulgere; scoatere, extracție. [Pr.: -si-u-. – Var.: evúlsie s. f.] – Din fr. évulsion, lat. evulsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ex-
EX- Element de compunere cu sensul de „afară de” sau „fost”, care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Din lat. ex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ex-campion
EX-CAMPIÓN, -OÁNĂ, ex-campioni, -oane, s. m. și f. Fost campion. [Pr.: -pi-on] – Ex- + campion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ex-libris
EX-LIBRIS, ex-librisuri, s. n. Vinietă aplicată pe o carte, purtând numele unei biblioteci, a bibliofilului sau o deviză. – Din fr. ex-Iibris, lat. ex libris [meis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ex-ministru
EX-MINÍSTRU, ex-miniștri, s. m. Fost ministru. – Ex- + ministru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exa-
EXA- v. hexa-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exabrupto
EX ABRUPTO loc. adv. Dintr-o dată, brusc, pe nepregătite. [Pr.: ecsabrúpto] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exacerba
EXACERBÁ, exacerbez, vb. I. Tranz. A intensifica, a accentua, a exagera sentimente, dureri etc. – Din fr. exacerber, lat. exacerbare,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exacerbare
EXACERBÁRE, exacerbări, s. f. Acțiunea de a exacerba și rezultatul ei; exacerbație. – V. exacerba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exacerbat
EXACERBÁT, -Ă, exacerbați, -te, adj. Intensificat, accentuat, exagerat. – V. exacerba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exacerbaţie
EXACERBÁȚIE, exacerbații, s. f. (Rar) Intensificare a unei dureri, a unei pasiuni etc.; exacerbare. – Din fr. exacerbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exacerbație
EXACERBÁȚIE, exacerbații, s. f. (Rar) Intensificare a unei dureri, a unei pasiuni etc.; exacerbare. – Din fr. exacerbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exact
EXÁCT, -Ă, exacți, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Care este conform cu realitatea, care este în deplină concordanță cu adevărul. ◊ Științe exacte = științe în care formulările se pot prezenta în formă matematică. ♦ Care reproduce întocmai un model, care redă întocmai originalul. 2. Punctual. II. Adv. 1. În concordanță cu realitatea. Spune exact ce s-a întâmplat. ♦ Tocmai, chiar. Avem exact nouă sute. 2. În conformitate cu un program, fără abatere, cu punctualitate. [Pr.: eg-zact] – Din fr. exact, lat. exactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exactitate
EXACTITÁTE, exactități, s. f. Calitatea de a fi exact; exactitudine. ◊ Loc. adv. Cu exactitate = precis. [Pr.: eg-zac-] – Exact + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exactitudine
EXACTITÚDINE, exactitudini, s. f. Exactitate. [Pr.: eg-zac-] – După fr. exactitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exadius
Exadius, unul dintre lapiți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

exaedru
EXAÉDRU s. n. v. hexaedru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exaequo
EX AEQUO loc. adv. La egalitate. [Pr.: ecsécvo] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exagera
EXAGERÁ, exagerez, vb. I. Tranz. A prezenta un fapt în dimensiuni mărite față de realitate, a da proporții, a amplifica peste măsură; a deforma realitatea prin mărirea proporțiilor unui fapt. – Din fr. exagérer, lat. exaggerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exagerare
EXAGERÁRE, exagerări, s. f. Acțiunea de a exagera și rezultatul ei; exagerație; exces (1). – V. exagera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exagerat
EXAGERÁT, -Ă, exagerați, -te, adj. Care nu se potrivește cu realitatea, depășind proporțiile ei. ♦ (Despre oameni) Care exagerează importanța reală a unor fapte. ♦ Care depășește limita normală; excesiv, abuziv. ♦ (Adverbial; legat de un adjectiv sau de un adverb prin prep. „de”, formează superlativul) Prea, din cale afară de... – V. exagera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exageraţie
EXAGERÁȚIE, exagerații, s. f. (Rar) Exagerare. – Din fr. exagération, lat. exaggeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exagerație
EXAGERÁȚIE, exagerații, s. f. (Rar) Exagerare. – Din fr. exagération, lat. exaggeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exagon
EXAGÓN s. n. v. hexagon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exala
EXALÁ, exál, vb. I. Tranz. 1. A emite, a împrăștia, a degaja vapori, mirosuri etc.; a emana (1). 2. Fig. A exterioriza, a manifesta, a exprima. [Pr.: eg-za-] – Din fr. exhaler, lat. exhalare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exalare
EXALÁRE, exalări, s. f. Acțiunea de a exala; exalație. [Pr.: eg-za-] – V. exala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exalaţie
EXALÁȚIE, exalații, s. f. Exalare; miasmă, duhoare; abureală. [Pr.: eg-za-] – Din fr. exhalation, lat. exhalatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exalație
EXALÁȚIE, exalații, s. f. Exalare; miasmă, duhoare; abureală. [Pr.: eg-za-] – Din fr. exhalation, lat. exhalatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exalta
EXALTÁ, exált, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) înflăcăra peste măsură; a (se) entuziasma. 2. Tranz. (Rar) A slăvi, a proslăvi, a glorifica. [Pr.: eg-zal-] – Din fr. exalter, lat. exaltare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exaltare
EXALTÁRE, exaltări, s. f. 1. Entuziasm, încântare, înflăcărare, duse la paroxism. 2. (Rar) Slăvire, proslăvire, glorificare. [Pr.: eg-zal-] – V. exalta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exaltat
EXALTÁT, -Ă, exaltați, -te, adj. 1. Entuziasmat, înflăcărat, aprins peste măsură, până la paroxism; exagerat. 2. (Fam.) Ieșit din minți, surescitat. [Pr.: eg-zal-] – V. exalta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

examen
EXÁMEN, examene, s. n. 1. Mijloc de verificare și de apreciere a cunoștințelor dobândite de elevi, de studenți, de candidați pentru ocuparea unui loc, a unui post etc. ◊ Examen de diplomă = examen susținut în fața unei comisii speciale, după absolvirea unei instituții de învățământ superior, în vederea obținerii diplomei. ♦ Probă, încercare prin care se verifică trăinicia, temeinicia unui lucru, a unei situații etc. 2. Cercetare amănunțită a unui lucru sau a unei ființe, în vederea ajungerii la o justă cunoaștere a lor. ◊ Examen medical = cercetare de către medic a unui bolnav pentru a pune diagnosticul și pentru a stabili tratamentul. [Pr.: eg-za-] – Din fr., lat. examen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exametru
EXAMÉTRU s. m. v. hexametru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

examina
EXAMINÁ, examinez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta, a studia amănunțit ceva sau pe cineva. ♦ A cerceta un bolnav pentru a pune diagnosticul și pentru a stabili tratamentul. 2. A supune un elev, un student, un candidat la un post etc. la o probă de verificare și de apreciere a cunoștințelor; a asculta; a chestiona, a întreba. [Pr.: eg-za-] – Din fr. examiner, lat. examinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

examinare
EXAMINÁRE, examinări, s. f. Acțiunea de a examina și rezultatul ei. [Pr.: eg-za-] – V. examina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

examinator
EXAMINATÓR, -OÁRE, examinatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care examinează. [Pr.: eg-za-] – Din fr. examinateur, lat. examinator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exantem
EXANTÉM, exanteme, s. n. Erupție care apare pe piele în unele boli contagioase, ca rujeola, scarlatina etc. [Pr.: eg-zan-] – Din fr. exanthème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exantematic
EXANTEMÁTIC, exantematice, adj. (În sintagma) Tifos exantematic = boală infecțioasă și epidemică gravă, care se manifestă prin, temperatură foarte ridicată, convulsii și erupții pe piele. [Pr.: eg-zan-] – Din fr. exanthématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exaraţie
EXARÁȚIE, exarații, s. f. Eroziune glaciară. – Din germ. Exaration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exarație
EXARÁȚIE, exarații, s. f. Eroziune glaciară. – Din germ. Exaration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exarh
EXÁRH, exarhi, s. m. 1. Comandant al unei unități de cavalerie în armata romană. ♦ Guvernator bizantin din Italia și din Africa de Nord. 2. (În Biserica ortodoxă) Mitropolit delegat de patriarhul din Constantinopol să conducă sau să îndrume treburile bisericești dintr-o provincie ori dintr-o țară; persoană care deținea această demnitate. 3. Arhiereu însărcinat cu inspecția și controlul mănăstirilor dintr-o eparhie. – Din ngr. íxarhos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exarhat
EXARHÁT, exarhate, s. n. Teritoriu asupra căruia se întinde autoritatea unui exarh (2). ♦ Funcția, demnitatea de exarh (2). – Din fr. exarchat (după exarh).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exaspera
EXASPERÁ, exasperez, vb. I. Tranz. A irita, a enerva peste măsură; a scoate din sărite, a agasa. [Pr.: eg-zas-] – Din fr. exaspérer, lat. exasperare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exasperant
EXASPERÁNT, -Ă, exasperanți, -te, adj. Care exasperează; înnebunitor. [Pr.: eg-zas-] – Din fr. exaspérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exasperare
EXASPERÁRE, exasperări, s. f. Acțiunea de a exaspera și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Până la exasperare = până la ultima limită. [Pr.: eg-zas-] – V. exaspera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exasperat
EXASPERÁT, -Ă, exasperați, -te, adj. Iritat, enervat peste măsură. [Pr.: eg-zas-] – V. exaspera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excathedra
EX CÁTHEDRA loc. adj., loc. adv. De la înălțimea catedrei; pe un ton doctoral, dogmatic. [Pr.: ec catedra] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excava
EXCAVÁ, excavez, vb. I. Tranz. A săpa făcând o cavitate în pământ (cu ajutorul unui excavator). – Din fr. excaver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavare
EXCAVÁRE, excavări, s. f. Acțiunea de a excava și rezultatul ei; excavație. – V. excava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavator
EXCAVATÓR, excavatoare, s. n. Mașină de lucru autopropulsată, de mare capacitate, întrebuințată pentru săpat și încărcat pământul, la diferite lucrări de terasament, în exploatările miniere etc. [Var.: escavatór s. n.] – Din fr. excavateur, cf. rus. ekskavator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavatorist
EXCAVATORÍST, -Ă, excavatoriști, -ste, s. m. și f. Muncitor calificat care lucrează cu excavatorul. – Excavator + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavaţie
EXCAVÁȚIE, excavații, s. f. 1. Groapă, cavitate în suprafața Pământului sau în adâncime, creată în urma unui fenomen natural sau executată artificial în scopul realizării unor construcții (fundații, terasamente, canale, tuneluri etc.) ♦ Săpătură. 2. (Med.) Cavitate patologică formată într-un organ. [Var.: excavațiúne s. f.] – Din fr. excavation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavație
EXCAVÁȚIE, excavații, s. f. 1. Groapă, cavitate în suprafața Pământului sau în adâncime, creată în urma unui fenomen natural sau executată artificial în scopul realizării unor construcții (fundații, terasamente, canale, tuneluri etc.) ♦ Săpătură. 2. (Med.) Cavitate patologică formată într-un organ. [Var.: excavațiúne s. f.] – Din fr. excavation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavaţiune
EXCAVAȚIÚNE s. f. v. excavație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excavațiune
EXCAVAȚIÚNE s. f. v. excavație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exceda
EXCEDÁ, excedez, vb. I. Intranz. (Livr.) A întrece măsura, nivelul obișnuit, a depăși valoarea; p. ext. a copleși, a covârși. – Din fr. excéder, lat. excedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excedent
EXCEDÉNT, excedente, s. n. Cantitate care depășește o anumită limită, care rămâne după satisfacerea tuturor necesităților; surplus, prisos. ♦ (Ec.) Diferență pozitivă dintre un venit, pe de o parte, și o plată sau cheltuială, pe de altă parte, înscrise într-o balanță ori într-un buget. – Din fr. excédent, lat. excedens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excedentar
EXCEDENTÁR, -Ă, excedentari, -e, adj. Care este în plus, care întrece un anumit nivel sau un anumit plafon dinainte stabilit. ♦ (Fin.; despre buget, balanță etc.) Care are un excedent. – Din fr. excédentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excela
EXCELÁ, excelez, vb. I. Intranz. A se deosebi, a se remarca, a se distinge în mod deosebit (într-un domeniu). – Din fr. exceller, lat. excellere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excelent
EXCELÉNT, -Ă, excelenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care excelează; deosebit, admirabil, minunat, excepțional. – Din fr. excelent, lat. excellens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excelenţă
EXCELÉNȚĂ s. f. 1. Titlu acordat ambasadorilor sau (în unele țări) marilor demnitari de stat. 2. (În loc.) Prin excelență = în cel mai înalt grad; mai ales, cu deosebire; eminamente. – Din fr. excellence, lat. excellentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excelență
EXCELÉNȚĂ s. f. 1. Titlu acordat ambasadorilor sau (în unele țări) marilor demnitari de stat. 2. (În loc.) Prin excelență = în cel mai înalt grad; mai ales, cu deosebire; eminamente. – Din fr. excellence, lat. excellentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excentric
EXCÉNTRIC, -Ă, excentrici, -ce, adj., s. n. I. Adj. 1. Care iese din limitele obișnuitului; original; neobișnuit, ciudat, bizar, extravagant. 2. (Mat.; despre un punct) Care se află în afara centrului unei figuri; (la pl.; despre figuri geometrice, piese etc.) care nu au un centru comun. II. S. n. Organ de mașină în formă de disc, fixat pe un arbore rotativ și servind la transformarea mișcării circulare în mișcare rectilinie și invers. – Din fr. excentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excentricitate
EXCENTRICITÁTE, excentricități, s. f. 1. Originalitate; ciudățenie, bizarerie, extravaganță. 2. (Mat.) Calitatea unui punct de a se găsi în afara centrului unei figuri. ♦ Distanța dintre centrele sau axele de rotație a două piese excentrice. ♦ Defect de asamblare a două piese care în mod normal trebuie să fie concentrice sau trebuie să aibă o axă comună. – Din fr. excentricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excepta
EXCEPTÁ, exceptez, vb. I. Tranz. A lăsa deoparte, a nu cuprinde, a nu socoti; a exclude. – Din fr. excepter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exceptare
EXCEPTÁRE s. f. Acțiunea de a excepta și rezultatul ei. – V. excepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excepţie
EXCÉPȚIE, excepții, s. f. 1. Abatere de la regula generală; ceea ce nu se supune normei generale. ◊ Expr. Cu excepția... = afară de... Fără excepție = fără deosebire. 2. Abatere îngăduită de lege de la aplicarea anumitor norme juridice. 3. Mijloc de apărare într-un litigiu, tinzând fie la amânarea soluționării acestuia, fie la înlăturarea pretențiilor reclamantului, fără a se intra în examinarea litigiului. – Din fr. exception, lat. exceptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excepție
EXCÉPȚIE, excepții, s. f. 1. Abatere de la regula generală; ceea ce nu se supune normei generale. ◊ Expr. Cu excepția... = afară de... Fără excepție = fără deosebire. 2. Abatere îngăduită de lege de la aplicarea anumitor norme juridice. 3. Mijloc de apărare într-un litigiu, tinzând fie la amânarea soluționării acestuia, fie la înlăturarea pretențiilor reclamantului, fără a se intra în examinarea litigiului. – Din fr. exception, lat. exceptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excepţional
EXCEPȚIONÁL, -Ă, excepționali, -e, adj. 1. Care face, care constituie o excepție, care iese din comun; deosebit. 2. Foarte bun, excelent, extraordinar, remarcabil, grozav (3). ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Foarte, extraordinar. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exceptionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excepțional
EXCEPȚIONÁL, -Ă, excepționali, -e, adj. 1. Care face, care constituie o excepție, care iese din comun; deosebit. 2. Foarte bun, excelent, extraordinar, remarcabil, grozav (3). ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Foarte, extraordinar. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exceptionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excerpta
EXCERPTÁ, excerptez, vb. I. Tranz. A extrage un anumit material dintr-un text, dintr-o lucrare etc. în vederea studierii lui, a întocmirii unei lucrări științifice etc. – Din fr. excerpte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excerptare
EXCERPTÁRE, excerptări, s. f. Acțiunea de a excerpta și rezultatul ei. – V. excerpta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excerpte
EXCÉRPTE s. n. pl. Pasaje sau termeni scoși dintr-o lucrare; p. ext. lucrare care conține asemenea pasaje. – Din lat. excerpta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exces
EXCÉS, excese, s. n. 1. Exagerare, abuz; p. ext. lipsă de cumpătare, de măsură. ◊ Expr. Exces de zel = zel exagerat. 2. (În unele state) Act de violență, săvârșit de unul dintre soți față de celălalt, de natură a constitui motiv de divorț. – Din fr. excès, lat. excessus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excesiv
EXCESÍV, -Ă, excesivi, -e, adj. Care depășește limita normală; exagerat; abuziv. ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Din cale afară de..., nespus de..., foarte, prea. – Din fr. excessif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excipient
EXCIPIÉNT, -Ă, excipienți, -te, adj., s. n. (Substanță sau amestec de substanțe) care este inactiv față de organism și în care se încorporează diferite medicamente. [Pr.: -pi-ent] – Din fr. excipient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excita
EXCITÁ, excít, vb. I. Tranz. 1. A provoca (prin mijloace fizice, chimice sau biologice) intrarea în acțiune a unei celule, a unui țesut sau a unui organ. 2. A ațâța, a întărâta. ♦ A provoca, a stârni o senzație, un sentiment. 3. A produce un câmp magnetic util într-o mașină electrică sau într-un aparat electric; a produce un surplus de energie. – Din fr. exciter, lat. excitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitabil
EXCITÁBIL, -Ă, excitabili, -e, adj. Care poate fi (ușor) excitat. – Din fr. excitable, lat. excitabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitabilitate
EXCITABILITÁTE s. f. (Biol.) Capacitate a substanței vii de a reacționa în mod specific la acțiunea mediului extern și intern. – Din fr. excitabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitant
EXCITÁNT, -Ă, excitanți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care excită; excitator (1). 2. S. n. Substanță care stimulează capacitatea funcțională a organismului; ceea ce provoacă o excitație. – Din fr. excitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitare
EXCITÁRE, excitări, s. f. 1. Acțiunea de a excita și rezultatul ei; excitație. 2. Aplicare a unei mărimi de comandă (tensiune electrică, curent electric etc.) la intrarea unui aparat sau a unui dispozitiv comandat. – V. excita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitat
EXCITÁT, -Ă, excitați, -te, adj. Asupra căruia s-a exercitat o excitație. – V. excita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitatoare
EXCITATOÁRE, excitatoare, s. f. Generator auxiliar de curent continuu folosit pentru alimentarea înfășurării de excitație a altor mașini electrice. – V. excitator (2). – Din fr. excitateur, lat. excitator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitator
EXCITATÓR, -OÁRE, excitatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Rar) Excitant (1). 2. S. n. Generator auxiliar de curent continuu folosit pentru alimentarea înfășurării de excitație a altor mașini electrice. [Var.: (2) excitatoáre s. f.] – Din fr. excitateur, lat. excitator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitaţie
EXCITÁȚIE, excitații, s. f. 1. Excitare. 2. Proces fiziologic care se manifestă prin activitatea funcțională (contracție, secreție sau generare de impulsuri) a unei celule, a unui țesut sau a unui organ, ca răspuns la un factor stimulativ intern sau extern. 3. Solenația sau curentul electric al înfășurării de excitație a unei mașini electrice sau a unui aparat electric. 4. Producere a câmpului magnetic inductor util în mașinile electrice, în unele aparate electrice și instrumente electrice. – Din fr. excitation, lat. excitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitație
EXCITÁȚIE, excitații, s. f. 1. Excitare. 2. Proces fiziologic care se manifestă prin activitatea funcțională (contracție, secreție sau generare de impulsuri) a unei celule, a unui țesut sau a unui organ, ca răspuns la un factor stimulativ intern sau extern. 3. Solenația sau curentul electric al înfășurării de excitație a unei mașini electrice sau a unui aparat electric. 4. Producere a câmpului magnetic inductor util în mașinile electrice, în unele aparate electrice și instrumente electrice. – Din fr. excitation, lat. excitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excitron
EXCITRÓN, excitroane, s. n. (Fiz.) Ignitron. – Din fr., engl. excitron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exciza
EXCIZÁ, excizez, vb. I. Tranz. A extirpa. ♦ A scobi (în lemn sau în alt material). – Din fr. exciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excizare
EXCIZÁRE s. f. Acțiunea de a exciza și rezultatul ei. – V. exciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excizie
EXCÍZIE, excizii, s. f. Extirpare a unei porțiuni de țesut sau de organ. ♦ Tăiere, scoatere a unui fragment dintr-un material sau dintr-o piesă. [Acc. și: excizíe] – Din fr. excision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclama
EXCLAMÁ, exclám, vb. I. Tranz. A rosti ceva cu ton ridicat (și prelungit), ca urmare a unei stări afective puternice; a striga. – Din fr. exclamer, lat. exclamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclamare
EXCLAMÁRE, exclamări, s. f. Acțiunea de a exclama și rezultatul ei; exclamație. ◊ Semnul exclamării = semn de punctuație, întrebuințat după o interjecție, după un vocativ sau după o propoziție exclamativă sau imperativă. – V. exclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclamativ
EXCLAMATÍV, -Ă, exclamativi, -e, adj. Care exprimă o exclamație. Ton exclamativ. ◊ Propoziție exclamativă (și substantivat, f.) = propoziție care exprimă o stare afectivă. – Din fr. exclamatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclamaţie
EXCLAMÁȚIE, exclamații, s. f. Cuvânt, propoziție sau frază rostite cu un ton ridicat (și prelungit), pentru a exprima o stare afectivă puternică; strigăt, exclamare. – Din fr. exclamation, lat. exclamatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclamație
EXCLAMÁȚIE, exclamații, s. f. Cuvânt, propoziție sau frază rostite cu un ton ridicat (și prelungit), pentru a exprima o stare afectivă puternică; strigăt, exclamare. – Din fr. exclamation, lat. exclamatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclude
EXCLÚDE, exclúd, vb. III. Tranz. A înlătura, a da afară, a elimina, a îndepărta, a excepta. ♦ Refl. recipr. (Despre două elemente) A se respinge ca fiind incompatibile, contrare. – Din lat. excludere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excludere
EXCLÚDERE, excluderi, s. f. Acțiunea de a exclude și rezultatul ei; dare afară, înlăturare, excluziune (1). ♦ Prevedere a unei polițe de asigurare sau a unui titlu aplicabilă în caz de neacoperire. – V. exclude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclus
EXCLÚS, -Ă, excluși, -se, adj., adv. 1. Adj. (Despre persoane) Îndepărtat, eliminat, dat afară, scos dintr-o organizație, dintr-o instituție. 2. Adv. Imposibil, inadmisibil, de neadmis. – V. exclude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclusiv
EXCLUSÍV, -Ă, exclusivi, -e, adj., adv. 1. Adj. (Despre noțiuni abstracte) Care se exclude unul pe altul, care este incompatibil cu altceva. ♦ Care se referă, se limitează la un singur lucru. Pasiune exclusivă pentru șah. 2. Adv. Cu excluderea oricăror altor posibilități, exceptând. ♦ Numai (și numai). ♦ În afară de... Până la 1 aprilie exclusiv. – Din fr. exclusif, lat. exclusivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclusivism
EXCLUSIVÍSM s. n. 1. Atitudinea celui care refuză să ia în considerație părerile sau ideile altora. 2. Caracterul a ceea ce este exclusiv. – Din fr. exclusivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclusivist
EXCLUSIVÍST, -Ă, exclusiviști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care are o atitudine de exclusivism, care manifestă exclusivism. – Din fr. exclusiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exclusivitate
EXCLUSIVITÁTE, exclusivități, s. f. Stare a două lucruri care se exclud între ele; situația, calitatea a ceea ce este exclusiv. ♦ Drept exclusiv la o acțiune. ◊ Loc. adv. În exclusivitate = cu excluderea tuturor celorlalți sau celorlalte; exclusiv. – Din fr. exclusivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excluziune
EXCLUZIÚNE, excluziuni, s. f. 1. Excludere, interdicție. 2. (Log.) Relație care există între două propoziții care nu pot fi simultan adevărate. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. exclusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excogitaţie
EXCOGITÁȚIE, excogitații, s. f. (Livr.) Efort de gândire. – Din fr. excogitation, lat. excogitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excogitație
EXCOGITÁȚIE, excogitații, s. f. (Livr.) Efort de gândire. – Din fr. excogitation, lat. excogitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excomunica
EXCOMUNICÁ, excomúnic, vb. I. Tranz. A exclude pe cineva dintr-o comunitate religioasă. – Din lat. excommunicare, fr. excommunier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excomunicare
EXCOMUNICÁRE, excomunicări, s. f. Acțiunea de a excomunica și rezultatul ei; excludere temporară sau definitivă dintr-o comunitate religioasă (creștină, mozaică etc.) pentru abateri de la canoane sau dogme. – V. excomunica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excoria
EXCORIÁ, pers. 3 excoriază, vb. I. Tranz. și refl. (Despre piele) A (se) jupui ușor. [Pr.: -ri-a] – Din fr. excorier, lat. excoriare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excoriaţie
EXCORIÁȚIE, excoriații, s. f. (Med.) Julitură, eroziune, excoriere. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. excoriation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excoriație
EXCORIÁȚIE, excoriații, s. f. (Med.) Julitură, eroziune, excoriere. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. excoriation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excoriere
EXCORIÉRE, excorieri, s. f. Acțiunea de a (se) excoria și rezultatul ei; excoriație. [Pr.: -ri-e-] – V. excoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excorporaţie
EXCORPORÁȚIE, excorporații, s. f. Act prin care un episcop declară că un preot nu face parte din dieceza sa. – Din fr. excorporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excorporație
EXCORPORÁȚIE, excorporații, s. f. Act prin care un episcop declară că un preot nu face parte din dieceza sa. – Din fr. excorporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excrement
EXCREMÉNT, excremente, s. n. Materie rezultată din digestie, care se elimină din corpul oamenilor sau al animalelor prin anus; (materii) fecale; murdărie (1). – Din fr. excrément, lat. excrementum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excrescenţă
EXCRESCÉNȚĂ, excrescențe, s. f. Formațiune rezultată în urma unei creșteri tisulare în exces, realizând denivelări pe anumite suprafețe (polip, vegetații, neg etc.). – Din lat. excrescentia. Cf.fr. excroissance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excrescență
EXCRESCÉNȚĂ, excrescențe, s. f. Formațiune rezultată în urma unei creșteri tisulare în exces, realizând denivelări pe anumite suprafețe (polip, vegetații, neg etc.). – Din lat. excrescentia. Cf.fr. excroissance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excreta
EXCRETÁ, excretez, vb. I. Tranz. A elimina prin excreție, a evacua din organism, în urma proceselor biochimice, substanțe devenite inutile sau vătămătoare. – Din fr. excréter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excretor
EXCRETÓR, -OÁRE, excretori, -oare, adj. Care se referă la excreție. Canal excretor. Glandă excretoare. Aparat excretor. – Din fr. excréteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excreţie
EXCRÉȚIE, excreții, s. f. Faptul de a excreta; proces de eliminare a produșilor rezultați din procesele de dezasimilație ale organismului animal. ♦ Substanță eliminată de organism ca rezultat al proceselor biochimice. – Din fr. excrétion, lat. excretio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excreție
EXCRÉȚIE, excreții, s. f. Faptul de a excreta; proces de eliminare a produșilor rezultați din procesele de dezasimilație ale organismului animal. ♦ Substanță eliminată de organism ca rezultat al proceselor biochimice. – Din fr. excrétion, lat. excretio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excurs
EXCÚRS, excursuri, s. n. (Livr.) 1. Abatere, deviere de la subiect pentru a lămuri o problemă secundară; digresiune. 2. Disertație sub formă de digresiune, făcută cu ocazia comentării unui pasaj dintr-un autor (antic). – Din lat. excursus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excursie
EXCÚRSIE, excursii, s. f. Plimbare sau călătorie făcută, de obicei în grup, pe jos sau cu un mijloc de transport, în scop educativ, recreativ etc. [Var.: excursiúne s. f.] – Din fr. excursion, lat. excursio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excursionist
EXCURSIONÍST, -Ă, excursioniști, -ste, s. m. și f. Persoană care face o excursie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. excursionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

excursiune
EXCURSIÚNE s. f. v. excursie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execra
EXECRÁ, execrez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A detesta, a urî, a disprețui; a avea oroare, repulsie, scârbă de... – Din fr. exécrer, lat. execrari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execrabil
EXECRÁBIL, -Ă, execrabili, -e, adj. Respingător, detestabil, dezgustător, oribil. – Din fr. exécrable, lat. execrabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execraţie
EXECRÁȚIE, execrații, s. f. (Rar) Oroare, repulsie. ♦ Persoană sau lucru care provoacă această reacție. – Din fr. exécration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execrație
EXECRÁȚIE, execrații, s. f. (Rar) Oroare, repulsie. ♦ Persoană sau lucru care provoacă această reacție. – Din fr. exécration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executa
EXECUTÁ, execút, vb. I. 1. Tranz. A face, a confecționa, a fabrica, a prelucra, a efectua. 2. Refl. A face ceea ce i s-a spus. 3. Tranz. A face exerciții de gimnastică sau figuri de balet. ♦ A cânta o bucată muzicală la un instrument. 4. Tranz. A sili pe debitor să-și îndeplinească obligațiile. ♦ A aduce la îndeplinire o hotărâre judecătorească, un act al autorității, o măsură etc. ♦ Refl. A se supune, a da ascultare. ♦ A supune un condamnat la pedeapsa cu moartea; a aduce la îndeplinire o hotărâre judecătorească de condamnare la moarte. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executabil
EXECUTÁBIL, -Ă, executabili, -e, adj. Care poate fi executat. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executant
EXECUTÁNT, -Ă, executanți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care execută, care îndeplinește ceva; executor. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executare
EXECUTÁRE, executări, s. f. Acțiunea de a (se) executa și rezultatul ei; îndeplinire, execuție. ◊ Executarea bugetului = adunarea veniturilor unui buget și folosirea acestora pentru acoperirea cheltuielilor aprobate în buget. ♦ Îndeplinire a unei obligații (prevăzută de lege, de un contract, de o hotărâre etc.) a unui organ de jurisdicție. ◊ Executarea pedepsei = aducere la îndeplinire a hotărârii prin care cel trimis în judecată penală a suferit o condamnare. [Pr.: eg-ze-] – V. executa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executiv
EXECUTÍV, -Ă, executivi, -e, adj. Care are sarcina de a executa dispozițiile organelor superioare. ◊ (În organizarea unor state) Putere executivă = sistem de organe compus din guvern și din întreg aparatul administrativ, în frunte cu șeful statului, reprezentând una dintre celei trei puteri fundamentale ale statului prevăzute de principiul separației puterilor. Organ executiv (și substantivat, n.) = organ care exercită puterea executivă într-un stat. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executor
EXECUTÓR, -OÁRE, executori, -oare, adj. Executant. ◊ (Substantivat) Executor testamentar = persoană însărcinată printr-un testament cu aducerea la îndeplinire a dispozițiilor acestuia. Executor judecătoresc = funcționar de stat însărcinat cu îndeplinirea unor acte de procedură și cu executarea unor hotărâri judecătorești. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécuteur, lat. executor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

executoriu
EXECUTÓRIU, -IE, executorii, adj. (Jur.) Care trebuie executat, care trebuie pus în aplicare. ◊ Hotărâre executorie = hotărâre care poate fi executată de îndată. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutoire, lat. executorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execuţie
EXECÚȚIE, execuții, s. f. 1. Faptul de a executa; executare. 2. Încasare forțată a unei datorii pe cale judecătorească sau prin mijloace fiscale. 3. Aducere la îndeplinire a unei hotărâri judecătorești de condamnare la moarte. 4. Ducere la îndeplinire a unei hotărâri judecătorești referitoare la evacuarea unei locuințe, la atribuirea copiilor în caz de divorț etc. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

execuție
EXECÚȚIE, execuții, s. f. 1. Faptul de a executa; executare. 2. Încasare forțată a unei datorii pe cale judecătorească sau prin mijloace fiscale. 3. Aducere la îndeplinire a unei hotărâri judecătorești de condamnare la moarte. 4. Ducere la îndeplinire a unei hotărâri judecătorești referitoare la evacuarea unei locuințe, la atribuirea copiilor în caz de divorț etc. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exedră
EXÉDRĂ, exedre, s. f. 1. Sală de primire în casele romane. 2. Anexă în formă de semicerc a unei construcții, care are în interior scaune, de-a lungul zidului. ♦ Construcție în semicerc într-un parc. – Din lat. exedra, fr. exèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exeget
EXEGÉT, exegeți, s. m. Persoană care practică exegeza; specialist în exegeză. – Din fr. exégète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exegetic
EXEGÉTIC, -Ă, exegetici, -ce, adj. Care explică, interpretează; care ține de exegeză, privitor la exegeză, care se bazează pe exegeză. – Din fr. exégétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exegeză
EXEGÉZĂ, exegeze, s. f. Interpretare, comentare, explicare istorică și filologică a unui text literar, religios, juridic. – Din fr. exégèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplar
EXEMPLÁR^1, exemplare, s. n. Fiecare obiect dintr-o serie de obiecte identice reproduse după un model comun. ♦ Reprezentant al unei categorii de ființe sau de obiecte asemănătoare, luat izolat. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplaire, lat. exemplarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplar
EXEMPLÁR^2, -Ă, exemplari, -e, adj. Care poate servi drept exemplu prin calitățile sale deosebite; pilduitor. ♦ Care are un caracter drastic, servind ca avertisment. Pedeapsă exemplară. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplaire, lat. exemplaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplaritate
EXEMPLARITÁTE s. f. Caracterul unui lucru corect, exemplar^2. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplifica
EXEMPLIFICÁ, exemplífic, vb. I. Tranz. A lămuri, a demonstra, a ilustra prin exemple. [Pr.: eg-zem-] – Din it. esemplificare (după exemplu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplificare
EXEMPLIFICÁRE, exemplificări, s. f. Acțiunea de a exemplifica și rezultatul ei. [Pr.: eg-zem-] – V. exemplifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exemplu
EXÉMPLU, exemple, s. n. 1. Ceea ce servește drept model, ceea ce servește pentru a ilustra ceva; persoană care, prin calitățile sale, poate servi drept model; pildă. ◊ Expr. A da (sau a fi) exemplu = a se purta astfel încât să trezească și în alții dorința de a-l imita, a constitui un model demn de urmat. A da de (sau ca) exemplu = a atrage atenția asupra unor persoane, a unor lucruri etc., pentru a îndemna pe alții să le imite. A urma exemplul (cuiva) sau a lua (pe cineva sau ceva) de (sau drept) exemplu = a imita (pe cineva sau ceva). 2. Caz sau fapt tipic care întrunește caracteristicile unei categorii întregi, citat pentru a lămuri, a sprijini o idee, o demonstrație. ◊ Loc. adv. De exemplu = de pildă, bunăoară. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. éxemple, lat. exemplum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exercita
EXERCITÁ, exércit, vb. I. Tranz. 1. A practica, a îndeplini o profesie, o funcție etc. 2. A face să fie simțit, a valorifica un drept, un privilegiu, o influență etc. [Pr.: eg-zer-] – Din lat. exercitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exercitare
EXERCITÁRE, exercitări, s. f. Acțiunea de a exercita și rezultatul ei. [Pr.: eg-zer-] – V. exercita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exerciţiu
EXERCÍȚIU, exerciții, s. n. 1. Acțiune fizică sau intelectuală, făcută sistematic și repetat, în scopul dobândirii sau perfecționării unor deprinderi sau abilități. ♦ Instruire a militarilor pentru mânuirea armelor și executarea acțiunilor de luptă. ♦ Temă servind ca mijloc pentru însușirea de cunoștințe într-un anumit domeniu. 2. (Despre un funcționar, o persoană oficială; în sintagma) În exercițiul funcțiunii = în timpul îndeplinirii sarcinilor de serviciu. 3. (Ec.; în sintagma) Exercițiu bugetar = perioadă egală cu anul bugetar pentru care se elaborează, se aprobă, se execută și se raportează bugetul. [Pr.: eg-zer-] – Din fr. exercice, lat. exercitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exercițiu
EXERCÍȚIU, exerciții, s. n. 1. Acțiune fizică sau intelectuală, făcută sistematic și repetat, în scopul dobândirii sau perfecționării unor deprinderi sau abilități. ♦ Instruire a militarilor pentru mânuirea armelor și executarea acțiunilor de luptă. ♦ Temă servind ca mijloc pentru însușirea de cunoștințe într-un anumit domeniu. 2. (Despre un funcționar, o persoană oficială; în sintagma) În exercițiul funcțiunii = în timpul îndeplinirii sarcinilor de serviciu. 3. (Ec.; în sintagma) Exercițiu bugetar = perioadă egală cu anul bugetar pentru care se elaborează, se aprobă, se execută și se raportează bugetul. [Pr.: eg-zer-] – Din fr. exercice, lat. exercitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exereză
EXERÉZĂ, exereze, s. f. (Med.) Ablațiune. – Din fr. exérèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exergă
EXÉRGĂ, exerge, s. f. Mic spațiu gol pe o medalie, destinat să fie acoperit cu o inscripție. ♦ Inscripție, nume, dată etc. gravate pe o medalie. – Din fr. exergue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exersa
EXERSÁ, exersez, vb. I. Intranz. și tranz. A face exerciții. [Pr.: eg-zer-] – Din fr. exercer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exersare
EXERSÁRE, exersări, s. f. Acțiunea de a exersa și rezultatul ei. [Pr.: eg-zer-] – V. exersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exfolia
EXFOLIÁ, exfoliez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) coji. ♦ A (se) scutura, a (se) desfrunzi. 2. Tranz. A lamina în foi subțiri. [Pr.: -li-a] – Din lat. exfoliare, fr. exfolier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exfoliaţie
EXFOLIÁȚIE, exfoliații, s. f. 1. (Med.) Desprindere sub formă de lamele subțiri a straturilor superficiale ale pielii, ale unui os, cartilaj sau tendon necrozat. 2. Cădere treptată a scoarței copacilor în mici bucățele. ♦ Desprindere de foi subțiri de la suprafața unui metal. [Pr.: -li-a-] – Din fr. exfoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exfoliație
EXFOLIÁȚIE, exfoliații, s. f. 1. (Med.) Desprindere sub formă de lamele subțiri a straturilor superficiale ale pielii, ale unui os, cartilaj sau tendon necrozat. 2. Cădere treptată a scoarței copacilor în mici bucățele. ♦ Desprindere de foi subțiri de la suprafața unui metal. [Pr.: -li-a-] – Din fr. exfoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exfoliere
EXFOLIÉRE, exfolieri, s. f. 1. (Tehn.) Fenomen de fisurare și de desprindere a unor straturi subțiri de la suprafața unui material, a unei piese etc. 2. (În sintagma) Exfolierea scoarței ramurilor = boală a pomilor fructiferi și a arborilor de pădure, care se manifestă prin înnegrirea scoarței și prin apariția crăpăturilor neregulate; cojire; desfrunzire. [Pr.: -li-e-] – V. exfolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhaustiv
EXHAUSTÍV, -Ă, exhaustivi, -e, adj. (Livr.) Care epuizează un subiect; complet, în întregime. [Pr.: -ha-us-] – Din fr. exhaustif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhaustivitate
EXHAUSTIVITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi exhaustiv; metodă exhaustivă. [Pr.: -ha-us-] – Exhaustiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhaustor
EXHAUSTÓR, exhaustoare, s. n. 1. Ventilator folosit la evacuarea forțată a gazelor, a suspensiilor de particule solide din aer etc. dintr-o încăpere, dintr-o nișă, dintr-o exploatare minieră subterană etc. 2. Dispozitiv pentru alimentarea carburatorului. [Acc. și: exhaústor. – Pr.: -ha-us-] – Din fr. exhausteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhiba
EXHIBÁ, exhíb, vb. I. Tranz. (Livr.) A arăta ceva în public (în mod ostentativ), a etala, a se făli cu ceva. [Prez. ind. și: exhibez] – Din fr. exhiber, lat. exhibere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibitoriu
EXHIBITÓRIU, -IE, exhibitorii, adj. (Livr.) De exhibiție. – Din fr. exhibitoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiţie
EXHIBÍȚIE, exhibiții, s. f. Faptul de a arăta ceva în public (în mod ostentativ), etalare, expunere ostentativă. ♦ (La pl.) Jonglerii, scamatorii (la circ). [Var.: exhibițiúne s. f.] – Din fr. exhibition, lat. exhibitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiție
EXHIBÍȚIE, exhibiții, s. f. Faptul de a arăta ceva în public (în mod ostentativ), etalare, expunere ostentativă. ♦ (La pl.) Jonglerii, scamatorii (la circ). [Var.: exhibițiúne s. f.] – Din fr. exhibition, lat. exhibitio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiţionism
EXHIBIȚIONÍSM s. n. 1. Mania, înclinarea de a face exhibiții. 2. (Med.) Perversiune sexuală constând din expunerea în public a organelor genitale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exhibitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiționism
EXHIBIȚIONÍSM s. n. 1. Mania, înclinarea de a face exhibiții. 2. (Med.) Perversiune sexuală constând din expunerea în public a organelor genitale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exhibitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiţionist
EXHIBIȚIONÍST, -Ă, exhibiționiști, -ste, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care practică exhibiționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exhibitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiționist
EXHIBIȚIONÍST, -Ă, exhibiționiști, -ste, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care practică exhibiționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exhibitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibiţiune
EXHIBIȚIÚNE s. f. v. exhibiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhibițiune
EXHIBIȚIÚNE s. f. v. exhibiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhuma
EXHUMÁ, exhumez, vb. I. Tranz. A dezgropa osemintele unui mort, a deshuma un cadavru. – Din fr. exhumer, lat. exhumare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exhumare
EXHUMÁRE, exhumări, s. f. Acțiunea de a exhuma și rezultatul ei; dezgropare. – V. exhuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exige
EXÍGE, exíg, vb. III. Tranz. (Livr.) A cere imperios, a necesita. – Din lat. exigere, fr. exiger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exigent
EXIGÉNT, -Ă, exigenți, -te, adj. Care pretinde multă grijă, strictețe, corectitudine de la alții (și de la sine însuși) în privința îndeplinirii unei datorii; pretențios. – Din fr. exigeant, lat. exigens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exigenţă
EXIGÉNȚĂ, exigențe, s. f. Faptul de a fi exigent; ceea ce pretinde cineva de la altul (și de la sine însuși); pretenție, cerință, exiguitate. ♦ Nevoie, trebuință, necesitate. – Din fr. exigence, lat. exigentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exigență
EXIGÉNȚĂ, exigențe, s. f. Faptul de a fi exigent; ceea ce pretinde cineva de la altul (și de la sine însuși); pretenție, cerință, exiguitate. ♦ Nevoie, trebuință, necesitate. – Din fr. exigence, lat. exigentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exigibil
EXIGÍBIL, -Ă, exigibili, -e, adj. (Despre obligații bănești) A cărei executare poate fi cerută de îndată de către creditor. – Din fr. exigible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exigibilitate
EXIGIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi exigibil. – Din fr. exigibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exiguitate
EXIGUITÁTE, exiguități, s. f. (Livr.) Exigență. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. exiguïté, lat. exiguitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exiguu
EXÍGUU, -UĂ, exigui, -ue, adj. (Livr.) 1. Exigent. 2. Foarte mic, nesemnificativ; insuficient. [Pr.: -gu-u] – Din fr. exigu, lat. exigŭus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exil
EXÍL, exiluri, s. n. 1. (În unele state) Pedeapsă, îndeosebi cu caracter politic, constând în obligarea unei persoane de a părăsi țara al cărei cetățean este; surghiun. ♦ Părăsire voluntară sau impusă, a țării de baștină din motive politice, religioase sau economice. 2. Situație în care se găsește o persoană exilată. [Pr.: eg-zil] – Din fr. exil, lat. exsilium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exila
EXILÁ, exilez, vb. I. Tranz. A condamna la exil, a pedepsi cu trimiterea în exil; a surghiuni. ♦ Refl. A se retrage, a se izola, a pleca de bunăvoie (din localitatea de baștină sau din țară). [Pr.: eg-zi-] – Din fr. exiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exilare
EXILÁRE, exilări, s. f. Acțiunea de a (se) exila. [Pr.: eg-zi-] – V. exila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exilarh
EXILÁRH, exilarhi, s. m. Șeful politic al evreilor aflați în captivitatea babilonică. – Din fr. exilarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exilat
EXILÁT, -Ă, exilați, -te, adj. (Adesea substantivat) Pedepsit cu exilul, izgonit sau plecat din țara sa, aflat în exil; surghiunit. ♦ Fig. Retras, izolat. [Pr.: eg-zi-] – V. exila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exină
EXÍNĂ, exine, s. f. (Bot.) Membrană protectoare externă a grăuntelui de polen. – Din fr. exine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exista
EXISTÁ, exíst, vb. I. Intranz. A fi, a se afla, a se găsi în realitate; a trăi, a se manifesta. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. exister, lat. existere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existent
EXISTÉNT, -Ă, existenți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care există, se află, trăiește; care se manifestă. 2. S. n. (Fil.) Manifestare concretă a existenței; ceea ce există. 3. S. n. (Jur.) Orice categorie de bunuri aparținând cuiva la o anumită dată. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. existant (după existență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existenţă
EXISTÉNȚĂ, existențe, s. f. 1. Faptul de a exista, de a fi real; categorie filozofică care se referă la natură, materie, la tot ceea ce există independent de conștiință, de gândire. ♦ Viață considerată în durata și conținutul ei. ♦ Durată (a unei situații, a unei instituții). 2. Condițiile, mijloacele materiale necesare vieții. ♦ Viață; mod de viață, fel de trai. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. existence, lat. existentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existență
EXISTÉNȚĂ, existențe, s. f. 1. Faptul de a exista, de a fi real; categorie filozofică care se referă la natură, materie, la tot ceea ce există independent de conștiință, de gândire. ♦ Viață considerată în durata și conținutul ei. ♦ Durată (a unei situații, a unei instituții). 2. Condițiile, mijloacele materiale necesare vieții. ♦ Viață; mod de viață, fel de trai. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. existence, lat. existentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existenţial
EXISTENȚIÁL, -Ă, existențiali, -e, adj. Privitor la existență, care ține de existență. [Pr.: eg-zis-ten-ți-al] – Din fr. existentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existențial
EXISTENȚIÁL, -Ă, existențiali, -e, adj. Privitor la existență, care ține de existență. [Pr.: eg-zis-ten-ți-al] – Din fr. existentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existenţialism
EXISTENȚIALÍSM s. n. Titulatură aplicată unor filosofii care evidențiază și justifică importanța existenței individuale și caracterul ei ireductibil. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialisme, germ. Existentialismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existențialism
EXISTENȚIALÍSM s. n. Titulatură aplicată unor filosofii care evidențiază și justifică importanța existenței individuale și caracterul ei ireductibil. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialisme, germ. Existentialismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existenţialist
EXISTENȚIALÍST, -Ă, existențialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține existențialismului, privitor la existențialism. 2. S. m. și f. Adept al existențialismului. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

existențialist
EXISTENȚIALÍST, -Ă, existențialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține existențialismului, privitor la existențialism. 2. S. m. și f. Adept al existențialismului. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exit-poll
ÉXIT-POLL, exit-polluri, s. n. Sondaj electoral efectuat la ieșirea de la vot a alegătorilor. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exitus
ÉXITUS s. n. (Livr.) Moarte, sfârșit. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exînscrie
EXÎNSCRÍE, exînscriu, vb. III. Tranz. A construi o figură geometrică în afara alteia astfel încât unele puncte ale celei dintâi să fie tangente la a doua. – Ex- + înscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exmatricula
EXMATRICULÁ, exmatriculez, vb. I. Tranz. A exclude un elev, un student dintr-o școală sau dintr-o facultate. – Din germ. exmatrikulieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exmatriculare
EXMATRICULÁRE, exmatriculări, s. f. Acțiunea de a exmatricula și rezultatul ei; ștergere din matricolă; eliminare definitivă. – V. exmatricula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exobiologie
EXOBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază prezența și particularitățile formelor de viață în cosmos. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. exobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exocarp
EXOCÁRP, exocarpuri, s. n. (Bot.) Epicarp. – Din fr. exocarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exocrin
EXOCRÍN, -Ă, exocrini, -e, adj. Care are secreție externă. ◊ Glandă exocrină = glandă al cărei conținut se elimină printr-un canal excretor. – Din fr. exocrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exod
EXÓD, exoduri, s. n. 1. Emigrare în masă a unei populații, evacuare, refugiere (în timp de război, cataclisme etc.); plecare în număr mare (dintr-o regiune în alta, de la sat la oraș etc.). 2. Parte finală a unei tragedii grecești, cuprinzând deznodământul și ieșirea din scenă în cortegiu a actorilor. – Din fr. exode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoderm
EXODÉRM, exoderme, s. n. Țesut vegetal de protecție, format din celule mari poliedrice, situate sub epiderma rădăcinii. – Din fr. exoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoelectron
EXOELECTRÓN, exoelectroni, s. m. Electron produs prin exoemisie. [Pr.: -so-e-] – Din fr. exo-électron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoemisie
EXOEMÍSIE, exoemisii, s. f. Emisie de electroni de către suprafețele corpurilor supuse în prealabil unei acțiuni (prelucrare mecanică, iradiere etc.). [Pr.: -so-e-] – Din fr. exoémission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoftalmic
EXOFTÁLMIC, -Ă, exoftalmici, -ce, adj. (Med.; despre ochi) Bulbucat; (despre oameni) suferind de exoftalmie. – Din fr. exophtalmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoftalmie
EXOFTALMÍE, exoftalmii, s. f. Proeminență accentuată a globilor oculari în afara orbitelor, constituind un simptom al anumitor boli. – Din fr. exophtalmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exogam
EXOGÁM, -Ă, exogami, -e, adj. (Despre oameni) Care practică exogamia; (despre organisme) care prezintă exogamie. – Din fr. exogame, engl. exogamy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exogamie
EXOGAMÍE, exogamii, s. f. 1. Lege fundamentală a ginții matriarhale, conform căreia căsătoriile între membrii aceleiași ginți erau interzise. 2. Căsătorie între parteneri care nu aparțin aceluiași grup social. 3. (Biol.) Fuzionare a gameților în afara organismului. – Din fr. exogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exogen
EXOGÉN, -Ă, exogeni, -e, adj. 1. (Med.) Care se formează, se dezvoltă la exterior; care se datorează unor cauze din afara organismului. 2. (Despre procese geologice) Care rezultă, care se datorează unor cauze din afara Pământului și în special energiei solare captate de planetă. – Din fr. exogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exogiră
EXOGÍRĂ, exogire, s. f. Gen fosil de lamelibranhiate cu valvele inegale și umboanele răsucite în spirală, existent în jurasicul superior. – Din fr. exogyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exomorfism
EXOMORFÍSM s. n. Totalitatea transformărilor pe care le suferă rocile din vecinătatea unui punct eruptiv sub influența temperaturii și soluțiilor fierbinți. – Din fr. exomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exonda
EXONDÁ, exondez, vb. I. Refl. (Despre formații geologice) A fi supus procesului de exondare. – Din fr. exonder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exondare
EXONDÁRE, exondări, s. f. Proces de ridicare deasupra nivelului mării a unor suprafețe din scoarța Pământului, din cauza mișcărilor tectonice. – V. exonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exonera
EXONERÁ, exonerez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) elibera (total sau parțial), de o datorie, de o obligație, de o sarcină. – Din fr. exonérer, lat. exonerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exonerare
EXONERÁRE, exonerări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a (se) exonera și rezultatul ei; eliberare de răspundere a unei persoane care nu-și execută obligația (prevăzută de lege sau de un contract) din cauze străine de voința sa. – V. exonera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorbitant
EXORBITÁNT, -Ă, exorbitanți, -te, adj. Care întrece cu mult limita normală (în privința prețului, a pretențiilor cuiva etc.); excesiv. – Din fr. exorbitant, lat. exorbitans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorbitanţă
EXORBITÁNȚĂ, exorbitanțe, s. f. Caracterul a ceea ce este exorbitant; scumpire sau scumpete excesivă. – Din fr. exorbitance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorbitanță
EXORBITÁNȚĂ, exorbitanțe, s. f. Caracterul a ceea ce este exorbitant; scumpire sau scumpete excesivă. – Din fr. exorbitance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorcism
EXORCÍSM s. n. Ceremonie rituală însoțită de rugăciuni, descântece etc. pentru alungarea demonilor din trupul unui posedat. – Din fr. exorcisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorcist
EXORCÍST, -Ă, exorciști, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care săvârșește actul de exorcism. – Din lat. exorcista, fr. exorciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorciza
EXORCIZÁ, exorcizez, vb. I. Tranz. A rosti rugăciuni, descântece pentru a alunga demonii din trupul unui posedat. – Din fr. exorciser, lat. exorcisare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorcizare
EXORCIZÁRE, exorcizări, s. f. Acțiunea de a exorciza și rezultatul ei; eliberare de diavol prin rugăciuni, descântece etc. – V. exorciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exordiu
EXÓRDIU, exordii, s. n. Prima parte a unui discurs care, enunțând sumar conținutul acestuia, urmărește câștigarea atenției și bunăvoinței auditoriului; p. ext. introducere, prefață la o carte, la un articol etc. – Din lat. exordium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exorta
EXORTÁ, exortez, vb. I. Tranz. (Livr.) A înflăcăra, a îndemna o persoană sau o colectivitate (prin cuvinte). – Din fr. exhorter, lat. exhortari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exortare
EXORTÁRE, exortări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a exorta și rezultatul ei; înflăcărare. – V. exorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exortativ
EXORTATÍV, -Ă, exortativi, -e, adj. (Livr.) Care înflăcărează, îndeamnă (prin cuvinte) o persoană sau o colectivitate. – Din fr. exhortatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exortaţie
EXORTÁȚIE, exortații, s. f. (Livr.) Cuvântare, discurs prin care se urmărește dezlănțuirea unor sentimente, acțiuni etc.; încurajare, îndemn, imbold, înflăcărare, exortare. – Din lat. exhortatio, fr. exortation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exortație
EXORTÁȚIE, exortații, s. f. (Livr.) Cuvântare, discurs prin care se urmărește dezlănțuirea unor sentimente, acțiuni etc.; încurajare, îndemn, imbold, înflăcărare, exortare. – Din lat. exhortatio, fr. exortation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoschelet
EXOSCHELÉT, exoschelete, s. n. (Biol.; la nevertebrate) Schelet (osos) extern. – Din fr. exosquelette, engl. exoskeleton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exosferă
EXOSFÉRĂ, exosfere, s. f. Strat atmosferic situat la o altitudine de peste 500 km deasupra Pământului, în care gazele ce compun aerul sunt disociate și rarefiate. – Din fr. exosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exosferic
EXOSFÉRIC, -Ă, exosferici, -ce, adj. (Geogr.) De exosferă, al exosferei. – Din fr. exosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exosmoză
EXOSMÓZĂ, exosmoze, s. f. Fenomen de trecere a unui fluid, prin osmoză, din spațiul mărginit de o membrană semipermeabilă în cel din afara ei. – Din fr. exosmose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exostoză
EXOSTÓZĂ, exostoze, s. f. Excrescență osoasă traumatică sau inflamatorie care provoacă șchiopătarea și anchilozarea articulațiilor la om și la cal. – Din fr. exostose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exostozică
EXOSTÓZICĂ, exostozice, adj. (În sintagma) Boală exostozică = dezvoltare patologică a oaselor în punctele de osificare activă, apărută în timpul creșterii acestora. – Din exostoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoteric
EXOTÉRIC, -Ă, exoterici, -ce, adj. (Despre doctrine filosofice sau ritualuri religioase) Destinat direct publicului. – Din fr. exotérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exoterm
EXOTÉRM, -Ă, exotermi, -e, adj. (Fiz.) Exotermic. – Din fr. exotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exotermic
EXOTÉRMIC, -Ă, exotermici, -ce, adj. (Despre procese fizice sau chimice) Care se produce cu degajare de căldură; exoterm. – Din fr. exothermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exotic
EXÓTIC, -Ă, exotici, -ce, adj. Care se află în zone foarte îndepărtate și care impresionează prin aspectele neobișnuite, ciudate; care provine dintr-o asemenea regiune, care aparține, care este propriu acestor țări. [Pr.: eg-zo-] – Din fr. exotique, lat. exoticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exotism
EXOTÍSM s. n. Însușirea de a fi exotic. ♦ Tendință în arta și în literatura europeană, mai ales în cea romantică, de a descrie priveliști și obiceiuri din țări exotice. [Pr.: eg-zo-] – Din fr. exotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exotizare
EXOTIZÁRE s. f. v. exotiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

exotoxină
EXOTOXÍNĂ, exotoxine, s. f. Substanță toxică, de natură proteică, secretată de unele specii microbiene în mediile în care se dezvoltă și care produce stări toxicoinfecțioase la om și la animale. – Din fr. exotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expandare
EXPANDARE, expandări, s. f. (Tehn.) Operație tehnologică de mărire, pe o anumită lungime, a diametrului interior al unei țevi. Această lărgire se obține prin deformare plastică, pas cu pas, și se efectuează, de regulă, doar la unul din capetele țevii.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

expandat
EXPANDÁT, -Ă, expandați, -te, adj. (Despre unele alimente, materiale etc.) Cu structură spongioasă. – Cf. engl. expanded.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expandor
EXPANDÓR, expandoare, s. n. (Tehn.) Dispozitiv având o parte activă sub forma unui dorn, cu ajutorul căruia se efectuează operația de expandare. – Din fr. expandeur.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

expansibil
EXPANSÍBIL, -Ă, expansibili, -e, adj. Care tinde să ocupe un spațiu sau o suprafață din ce în ce mai mare; spec. (despre gaze) care se poate dilata. – Din fr. expansible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansibilitate
EXPANSIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi expansibil. – Din fr. expansibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansionism
EXPANSIONÍSM s. n. Atitudine prin care se urmărește extinderea politică și economică asupra unui teritoriu străin; politică de expansiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expansionisme. Cf. rus. ekspansionizm, germ. Expansionism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansionist
EXPANSIONÍST, -Ă, expansioniști, -ste, adj. Care aparține expansionismului, privitor la expansionism. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expansioniste. Cf. rus. ekspansionist, germ. Expansionist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansiune
EXPANSIÚNE, expansiuni, s. f. 1. Creștere a volumului unui sistem fizico-chimic; creștere a volumului unui gaz; extindere pe un spațiu a unui gaz; detentă (1). 2. Extindere a influenței și dominației economice și politice a unei puteri asupra unor țări și popoare străine; acaparare de teritorii, de sfere de influență (adesea cu ajutorul forței). ♦ (Impr.) Dezvoltare economică impetuoasă. 3. Fig. Expansivitate, comunicativitate, exuberanță, vioiciune. [Pr.: -si-u-] – Din fr. expansion, lat. expansio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansiv
EXPANSÍV, -Ă, expansivi, -e, adj. Care are tendința de a-și împărtăși deschis și spontan impresiile și sentimentele; vioi, exuberant, comunicativ, deschis. – Din fr. expansif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expansivitate
EXPANSIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi expansiv; manifestare a acestei însușiri, exuberanță. – Din fr. expansivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expatria
EXPATRIÁ, expatriez, vb. I. Refl. A emigra. [Pr.: -tri-a] – Din fr. expatrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expatriat
EXPATRIÁT, -Ă, expatriați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care se expatriază. [Pr.: -tri-at] – V. expatria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expatriere
EXPATRIÉRE, expatrieri, s. f. Acțiunea de a se expatria și rezultatul ei; emigrare, emigrație. [Pr.: -tri-e-] – V. expatria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectativă
EXPECTATÍVĂ, expectative, s. f. Așteptare bazată pe anumite drepturi, promisiuni, probabilități sau calcule; neintervenție în anumite chestiuni sau situații și așteptarea unui moment potrivit; expectație. – Din fr. expectative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectaţie
EXPECTÁȚIE, expectații, s. f. (Livr.) Așteptare; expectativă. – Din fr. expectation, lat. exspectatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectație
EXPECTÁȚIE, expectații, s. f. (Livr.) Așteptare; expectativă. – Din fr. expectation, lat. exspectatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectora
EXPECTORÁ, expectorez, vb. I. Tranz. A elimina prin tuse, a da afară pe gură mucozitățile, flegma care se formează pe căile respiratorii. – Din fr. expectorer, lat. expectorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectorant
EXPECTORÁNT, -Ă, expectoranți, -te, adj., s. n. (Medicament, substanță) care ușurează expectorația (2). – Din fr. expectorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectorare
EXPECTORÁRE, expectorări, s. f. Acțiunea de a expectora și rezultatul ei; expectorație. – V. expectora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectoraţie
EXPECTORÁȚIE, expectorații, s. f. 1. Secreție patologică a căilor respiratorii, eliminată prin tuse; spută, flegmă. 2. Eliminare prin tuse a produselor patologice din plămâni sau din căile respiratorii superioare; expectorare, – Din fr. expectoration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expectorație
EXPECTORÁȚIE, expectorații, s. f. 1. Secreție patologică a căilor respiratorii, eliminată prin tuse; spută, flegmă. 2. Eliminare prin tuse a produselor patologice din plămâni sau din căile respiratorii superioare; expectorare, – Din fr. expectoration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expedia
EXPEDIÁ, expediez, vb. I. Tranz. 1. A trimite prin poștă, prin mesagerii etc. scrisori, bani, pachete etc. la o anumită adresă. 2. (Fam.) A îndepărta pe cineva, a se debarasa, a se descotorosi de cineva. 3. A executa repede și superficial o lucrare. [Pr.: -di-a] – Din fr. expédier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expedient
EXPEDIÉNT, expediente, s. n. Mijloc ingenios cu ajutorul căruia se poate face față unei situații grele; p. ext. mijloc improvizat, adesea ilicit, prin care se procură bani. [Pr.: -di-ent] – Din fr. expédient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expediere
EXPEDIÉRE, expedieri, s. f. Acțiunea de a expedia și rezultatul ei; expediție, trimitere. [Pr.: -di-e-] – V. expedia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expeditiv
EXPEDITÍV, -Ă, expeditivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care rezolvă cu ușurință lucrurile; prompt, iute. – Din fr. expéditif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expeditor
EXPEDITÓR, -OÁRE, expeditori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană fizică sau juridică) având sarcina de a expedia scrisori, pachete, bani etc.; trimițător. – Din fr. expéditeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expediţie
EXPEDÍȚIE, expediții, s. f. 1. Călătorie de explorare lungă (și anevoioasă) făcută de un grup organizat în regiuni îndepărtate, cu scopuri științifice, comerciale etc. 2. Campanie militară agresivă pentru cucerirea unui teritoriu străin, îndepărtat de propria țară. 3. Expediere. ◊ Condică de expediție = registru în care se înregistrează zilnic lista corespondenței expediate de o instituție sau de o întreprindere. – Din fr. expédition, lat. expeditio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expediție
EXPEDÍȚIE, expediții, s. f. 1. Călătorie de explorare lungă (și anevoioasă) făcută de un grup organizat în regiuni îndepărtate, cu scopuri științifice, comerciale etc. 2. Campanie militară agresivă pentru cucerirea unui teritoriu străin, îndepărtat de propria țară. 3. Expediere. ◊ Condică de expediție = registru în care se înregistrează zilnic lista corespondenței expediate de o instituție sau de o întreprindere. – Din fr. expédition, lat. expeditio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expediţionar
EXPEDIȚIONÁR, -Ă, expediționari, -e, adj. Care efectuează o expediție (1), care se află într-o expediție. ◊ Corp (sau armată) expediționar(ă) = totalitatea trupelor care participă la o expediție (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. expéditionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expediționar
EXPEDIȚIONÁR, -Ă, expediționari, -e, adj. Care efectuează o expediție (1), care se află într-o expediție. ◊ Corp (sau armată) expediționar(ă) = totalitatea trupelor care participă la o expediție (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. expéditionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experienţă
EXPERIÉNȚĂ, experiențe, s. f. 1. Totalitatea cunoștințelor pe care oamenii le dobândesc în mod nemijlocit despre realitatea înconjurătoare în procesul practicii social-istorice, al interacțiunii materiale dintre om și lumea exterioară. 2. Verificare a cunoștințelor pe cale practică, prin cercetarea fenomenelor din realitatea înconjurătoare. ♦ Experiment. ◊ Expr. A face o experiență = a face o încercare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. expérience, lat. experientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experiență
EXPERIÉNȚĂ, experiențe, s. f. 1. Totalitatea cunoștințelor pe care oamenii le dobândesc în mod nemijlocit despre realitatea înconjurătoare în procesul practicii social-istorice, al interacțiunii materiale dintre om și lumea exterioară. 2. Verificare a cunoștințelor pe cale practică, prin cercetarea fenomenelor din realitatea înconjurătoare. ♦ Experiment. ◊ Expr. A face o experiență = a face o încercare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. expérience, lat. experientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experiment
EXPERIMÉNT, experimente, s. n. Procedeu de cercetare în știință, care constă în provocarea intenționată a unor fenomene în condițiile cele mai propice pentru studierea lor și a legilor care le guvernează; observație provocată, experiență (2). – Din lat. experimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimenta
EXPERIMENTÁ, experimentez, vb. I. Tranz. A încerca, a verifica prin experiență. – Din fr. expérimenter, lat. experimentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimental
EXPERIMENTÁL, -Ă, experimentali, -e, adj. (Adesea adverbial) De experiență, bazat pe experiență, rezultat din experiență; cu titlu de încercare. – Din fr. expérimental, lat. experimentalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimentalism
EXPERIMENTALÍSM s. n. Folosire a experimentului, a documentului ca principal mijloc de cunoaștere, de creație. – Din engl. experimentalism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimentare
EXPERIMENTÁRE, experimentări, s. f. Acțiunea de a experimenta și rezultatul ei. – V. experimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimentat
EXPERIMENTÁT, -Ă, experimentați, -te, adj. Care posedă multă experiență într-un domeniu, priceput; p. ext. care a trecut prin multe încercări; încercat. – V. experimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

experimentator
EXPERIMENTATÓR, -OÁRE, experimentatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face experiențe științifice. – Din fr. expérimentateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expert
EXPÉRT, -Ă, experți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care posedă cunoștințe temeinice și experiență într-un anumit domeniu; specialist de mare clasă. ♦ Spec. Persoană competentă într-un anumit domeniu, numită de un organ de stat sau de părțile interesate pentru a face o expertiză. 2. Adj. (Inform.; în sintagma) Sistem expert = program de exploatare inteligentă a unei baze de date caracteristice unui domeniu particular de aplicație. – Din fr. expert, lat. expertus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expertiza
EXPERTIZÁ, expertizez, vb. I. Tranz. A supune expertizei. – Din expertiză + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expertizare
EXPERTIZÁRE, expertizări, s. f. Acțiunea de a expertiza. – V. expertiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expertizat
EXPERTIZÁT, -Ă, expertizați, -te, adj. Care a fost supus expertizei. – V. expertiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expertiză
EXPERTÍZĂ, expertize, s. f. 1. Cercetare cu caracter tehnic făcută de un expert, la cererea unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală ori a părților, asupra unei situații, probleme etc. a cărei lămurire interesează soluționarea cauzei. ♦ (Concr.) Raport întocmit de un expert asupra cercetărilor făcute. 2. (Med.; în sintagma) Expertiză medicală = a) stabilire, în urma unui examen medical, a capacității de muncă în condițiile solicitărilor fizice și psihice din diferite profesii; b) consultație sau autopsie efectuată de medicul legist în cazuri de rănire, accident, viol, otrăvire, omor etc. – Din fr. expertise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expia
EXPIÁ, expiez, vb. I. Tranz. (Livr.) 1. A ispăși o greșeală, o vină etc. 2. A înceta de a mai trăi, de a mai fi în viață; a sucomba, a deceda, a muri. [Pr.: -pi-a] – Din fr. expier, lat. expiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiabil
EXPIÁBIL, -Ă, expiabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi ispășit. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. expiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiator
EXPIATÓR, -OÁRE, expiatori, -oare, adj. (Livr.) Care poate șterge, ispăși, răscumpăra o greșeală; ispășitor. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. expiatoire, lat. expiatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiaţie
EXPIÁȚIE, expiații, s. f. (Livr.) Faptul de a expia; ispășire. [Pr.: -pi-a-. – Var.: expiațiúne s. f.] – Din fr. expiation, lat. expiatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiație
EXPIÁȚIE, expiații, s. f. (Livr.) Faptul de a expia; ispășire. [Pr.: -pi-a-. – Var.: expiațiúne s. f.] – Din fr. expiation, lat. expiatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiaţiune
EXPIAȚIÚNE s. f. v. expiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiațiune
EXPIAȚIÚNE s. f. v. expiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiere
EXPIÉRE, expieri, s. f. (Livr.) Acțiunea de a expia și rezultatul ei; expiație, ispășire. [Pr.: -pi-e-] – V. expia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expira
EXPIRÁ, expír, vb. I. 1. Tranz. A elimina din plămâni aerul (în procesul respirației). 2. Intranz. (Despre un contract, o convenție etc.; la pers. 3) A înceta să mai fie valabil. 3. Intranz. (Despre un termen, o perioadă de timp etc.; la pers. 3) A se împlini, a se termina. 4. Intranz. Fig. A muri, a pieri. – Din fr. expirer, lat. expirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expirare
EXPIRÁRE, expirări, s. f. Faptul de a expira; expirație, săvârșire; împlinire. ♦ Scadență a unui termen. – V. expira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expirator
EXPIRATÓR, -OÁRE, expiratori, -oare, adj. Care ajută, care servește la expirare. ◊ (Lingv.) Accent expirator = accent bazat pe intensificarea expirării la pronunțarea silabei accentuate. – Din fr. expirateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expiraţie
EXPIRÁȚIE, expirații, s. f. Act fiziologic prin care se elimină din plămâni aerul inspirat; expirare. – Din fr. expiration, lat. expiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expirație
EXPIRÁȚIE, expirații, s. f. Act fiziologic prin care se elimină din plămâni aerul inspirat; expirare. – Din fr. expiration, lat. expiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expletiv
EXPLETÍV, -Ă, expletivi, -e, adj. (Despre cuvinte) Care este de prisos din punctul de vedere al înțelegerii conținutului unui enunț. – Din fr. explétif, lat. expletivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explica
EXPLICÁ, explíc, vb. I. 1. Tranz. A face să fie mai ușor de înțeles; a lămuri. ♦ A expune, a preda o lecție, o temă etc. 2. Intranz. și tranz. (Despre axiome, principii, legi științifice) A servi drept lămurire, a constitui o justificare, a reprezenta o motivare a unui fenomen, a unei proprietăți etc. 3. Refl. A-și motiva acțiunile, vorbele etc.; a se justifica. ♦ Refl. și tranz. A înțelege, a pricepe, a găsi sau a constitui o explicație. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Despre două sau mai multe persoane) A (se) lămuri asupra unei chestiuni (în litigiu), a limpezi o situație cu scopul de a înlătura un conflict. – Din fr. expliquer, lat. explicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicabil
EXPLICÁBIL, -Ă, explicabili, -e, adj. Care poate fi explicat. – Din fr. explicable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicare
EXPLICÁRE, explicări, s. f. Acțiunea de a (se) explica și rezultatul ei; lămurire. – V. explica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicat
EXPLICÁT, -Ă, explicați, -te, adj. Care a fost prezentat astfel încât să poată fi (ușor) înțeles. – V. explica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicativ
EXPLICATÍV, -Ă, explicativi, -e, adj. Care explică; explicator. ◊ Notă explicativă = explicație, de obicei în josul paginii, în care se dau relații în legătură cu textul sau cu un cuvânt din text. Dicționar explicativ = dicționar în care sunt explicate sensurile și întrebuințarea cuvintelor. – Din fr. explicatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicator
EXPLICATÓR, -OÁRE, explicatori, -oare, adj. (Înv.) Explicativ. – Din fr. explicateur, lat. explicator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicaţie
EXPLICÁȚIE, explicații, s. f. 1. Lămurire, clarificare a unei probleme (dificile), a unui fenomen etc. ◊ Expr. A cere cuiva explicații = a cere cuiva socoteală. A avea o explicație cu cineva = a discuta cu cineva cu scopul de a se lămuri asupra unui lucru, pentru a înlătura un conflict etc. ♦ Predare a unei lecții, expunere a unei teme. 2. Cauză. – Din fr. explication, lat. explicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicație
EXPLICÁȚIE, explicații, s. f. 1. Lămurire, clarificare a unei probleme (dificile), a unui fenomen etc. ◊ Expr. A cere cuiva explicații = a cere cuiva socoteală. A avea o explicație cu cineva = a discuta cu cineva cu scopul de a se lămuri asupra unui lucru, pentru a înlătura un conflict etc. ♦ Predare a unei lecții, expunere a unei teme. 2. Cauză. – Din fr. explication, lat. explicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicit
EXPLICÍT, -Ă, expliciți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este exprimat limpede; deslușit, lămurit, clar. ♦ (Despre o funcție matematică) Care este egal cu o anumită expresie ce conține numai variabilele independente. – Din fr. explicite, lat. explicitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explicitate
EXPLICITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este explicit; limpezime, claritate. – Din fr. explicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploata
EXPLOATÁ, exploatez, vb. I. Tranz. 1. A folosi, a pune în valoare o resursă; a extrage o substanță utilă, un material folositor etc. în vederea realizării unor obiective economice. 2. A-și însuși fără plată din rezultatele muncii altuia. ♦ A aservi pe plan economic și politic alt stat. 3. A asupri, a prigoni, a oprima, a împila. 4. Fig. A trage folos (în mod abuziv) din ceva, a profita de ceva. A exploata slăbiciunile cuiva. – Din fr. exploiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatabil
EXPLOATÁBIL, -Ă, exploatabili, -e, adj. (Despre bunuri naturale) Care poate fi exploatat. – Din fr. exploitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatabilitate
EXPLOATABILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea unui bun de a putea fi exploatat. – Din fr. exploitabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatare
EXPLOATÁRE, (4) exploatări, s. f. Acțiunea de a exploata și rezultatul ei. 1. Însușirea fără echivalent a unei părți din munca producătorilor nemijlociți de către cei ce dispun de mijloace de producție. 2. Exploatație. 3. Totalitatea lucrărilor de punere în valoare a unui bun natural sau a unui sistem tehnic. ♦ Totalitatea operațiilor care constituie procesul tehnologic de extragere a substanțelor minerale utile, a rocilor, a țițeiului sau a gazelor. ◊ Exploatare la zi = metodă de extragere a substanțelor minerale utile în care procesul tehnologic se efectuează sub cerul liber; carieră. 4. Loc de unde se exploatează o substanță utilă, un material folositor. 5. Fig. Faptul de a profita, de a trage folos în mod abuziv. – V. exploata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatat
EXPLOATÁT, -Ă, exploatați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suportă o exploatare (1), care își vinde forța de muncă. 2. Adj. Care este asuprit, oprimat, prigonit, împilat. 3. Adj. (Despre terenuri, mine, păduri etc.) De unde se exploatează o substanță utilă, un material folositor; care se află în exploatare. – V. exploata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatator
EXPLOATATÓR, -OÁRE, exploatatori, -oare, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care exploatează munca altuia, însușindu-și fără echivalent o parte din produsul acestei munci. 2. (Persoană) care exploatează o mină, o pădure, o moșie etc. – Exploata + suf. -tor (după fr. exploiteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploataţie
EXPLOATÁȚIE, exploatații, s. f. 1. Unitate economică, întreprindere care exploatează terenuri, păduri, mine etc.; exploatare. 2. Terenul, pădurea, mina etc. care se află în exploatarea unității de mai sus. – Din fr. exploitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploatație
EXPLOATÁȚIE, exploatații, s. f. 1. Unitate economică, întreprindere care exploatează terenuri, păduri, mine etc.; exploatare. 2. Terenul, pădurea, mina etc. care se află în exploatarea unității de mai sus. – Din fr. exploitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploda
EXPLODÁ, explodez, vb. I. Tranz. 1. (Despre explozive, proiectile, reactoare nucleare, vase etc.; la pers. 3) A se descompune violent sub acțiunea căldurii sau a unui factor mecanic, dezvoltând brusc căldură și gaze sub presiune, care produc zguduituri, bubuituri puternice și efectuare rapidă de lucru mecanic; a face explozie. ♦ Tranz. A provoca o explozie. ♦ (Despre aparate care funcționează cu gaze sub presiune) A se sfărâma din cauza presiunii interioare. 2. (Despre vulcani) A erupe brusc, a expulza lavă, bombe vulcanice, gaze etc. 3. Fig. A interveni brusc și violent în discuție; a izbucni. – Din it. esplodere, lat. explodere. Cf. fr. exploser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explodare
EXPLODÁRE, explodări, s. f. Acțiunea de a exploda și rezultatul ei; explozie. – V. exploda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explodor
EXPLODÓR, explodoare, s. n. Explozor. – Din engl. exploder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explora
EXPLORÁ, explorez, vb. I. Tranz. A cerceta o țară sau o regiune necunoscută sau puțin cunoscută, cu scopul de a face descoperiri sau studii științifice. ♦ A cerceta posibilitățile de exploatare a unui zăcământ. ♦ (Fam.) A cerceta, a căuta în... – Din fr. explorer, lat. explorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explorabil
EXPLORÁBIL, -Ă, explorabili, -e, adj. Care poate fi explorat. – Din fr. explorable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explorare
EXPLORÁRE, explorări, s. f. 1. Acțiunea de a explora și rezultatul ei; explorație. 2. Complex de cercetări geologice care, în funcție de obiectul studiat și obiectivul urmărit, are drept scop stabilirea limitelor, a condițiilor de zăcământ, precizarea structurii, a calității unui corp de substanță minerală utilă etc. 3. Examen clinic sau de laborator efectuat pentru stabilirea diagnosticului unei boli. – V. explora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explorat
EXPLORÁT, -Ă, explorați, -te, adj. (Despre țări sau regiuni necunoscute sau mai puțin cunoscute) Care este cercetat cu scopul de a cunoaște. ♦ (Despre zăcăminte) Căruia i se cercetează posibilitățile de exploatare. – V. explora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explorator
EXPLORATÓR, -OÁRE, exploratori, -oare, s. m. și f. Persoană care explorează. – Din fr. explorateur, lat. explorator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploraţie
EXPLORÁȚIE, explorații, s. f. (Rar) Explorare. – Din fr. exploration, lat. exploratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explorație
EXPLORÁȚIE, explorații, s. f. (Rar) Explorare. – Din fr. exploration, lat. exploratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explozibil
EXPLOZÍBIL, -Ă, explozibili, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care poate exploda; exploziv (1). 2. S. n. Exploziv (2). – Din fr. explosible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explozie
EXPLÓZIE, explozii, s. f. 1. Reacție chimică sau fizică foarte rapidă, violentă, însoțită de efecte mecanice, sonore, termice, luminoase etc., provocate de descompunerea substanțelor explozive pe care le conține un dispozitiv de distrugere; explodare, detonație, fulminație. ♦ Proces de descompunere a substanțelor explozive și de transformare a lor în alți compuși, mai simpli, însoțit de dezvoltare mare de căldură, lumină, zgomot și de efectuare de lucru mecanic într-un timp foarte scurt. ♦ (Impr.) Ardere a amestecului de combustibil și aer din cilindrul unui motor cu ardere internă. ◊ Motor cu explozie = motor la care arderea combustibilului se face într-un timp foarte scurt și este provocată de o scânteie. 2. (În sintagma) Explozie vulcanică = ieșire bruscă a lavei, a bombelor vulcanice și a gazelor unui vulcan. 3. Trecere bruscă a unui fenomen de la vechea lui calitate la una nouă, prin distrugerea calității vechi. 4. Fig. Manifestare bruscă, izbucnire neașteptată și puternică, dar de scurtă durată, a unei acțiuni, a unui sentiment etc. 5. (Fon.) Ieșire bruscă a aerului, în momentul rostirii unor sunete, după ce acesta a fost oprit de un obstacol (limbă, dinți, buze etc.). – Din fr. explosion, lat. explosio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explozimetru
EXPLOZIMÉTRU, explozimetre, s. n. Aparat electronic pentru semnalizarea pericolului de explozie în medii cu gaze și vapori inflamabili. – Din engl. explosimeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explozitivitate
EXPLOZITIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi exploziv. – Exploziv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exploziv
EXPLOZÍV, -Ă, explozivi, -e, adj, s. n. 1. Adj. Care poate exploda, care provoacă explozie; explozibil (1), fulminant. ◊ Sunet (sau consoană) exploziv(ă) (și substantivat, f.) = consoană care produce, la deschiderea bruscă a canalului bucal, o explozie (5); sunet sau consoană ocluzivă. ♦ (Despre aparate, mașini etc.) Care acționează prin explozia unor substanțe speciale cu care este încărcat. ♦ Fig. Susceptibil de a declanșa consecințe grave. 2. S. n. Substanță sau amestec de substanțe care, sub acțiunea căldurii sau a unui factor mecanic, are proprietatea de a se descompune brusc și violent, cu dezvoltare de căldură, lumină și gaze, provocând o creștere mare a presiunii la locul exploziei; explozibil (2). – Din fr. explosif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

explozor
EXPLOZÓR, explozoare, s. n. Aparat special pentru aprinderea capselor electrice detonante. – Din fr. exploseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponat
EXPONÁT, exponate, s. n. Obiect expus în cadrul unei expoziții, unui muzeu etc. – Din rus. eksponat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponent
EXPONÉNT, -Ă, exponenți, -te, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană sau grup social care reprezintă și apără o idee, un curent etc.; reprezentant. 2. S. m. (Mat.) Semn în cifre sau în litere scris sus, cu caractere mai mici, la dreapta unui număr sau a unei mărimi matematice, pentru a arăta puterea la care se ridică acestea. – Din germ. Exponent, lat. exponens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponenţial
EXPONENȚIÁL, -Ă, exponențiali, -e, adj. (Mat.) Care are un exponent (2) variabil, nedeterminat sau necunoscut. ♦ (Despre funcții) A cărei variabilă independentă apare într-un exponent. [Pr.: -ți-al] – Din fr. exponentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponențial
EXPONENȚIÁL, -Ă, exponențiali, -e, adj. (Mat.) Care are un exponent (2) variabil, nedeterminat sau necunoscut. ♦ (Despre funcții) A cărei variabilă independentă apare într-un exponent. [Pr.: -ți-al] – Din fr. exponentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponometrie
EXPONOMETRÍE s. f. 1. Capitol al opticii fotografice care se ocupă cu studiul duratei de expunere a materialelor fotografice. 2. Tehnică a construirii și folosirii exponometrelor. – Din exponometru. Cf. fr. exposométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exponometru
EXPONOMÉTRU, exponometre, s. n. Instrument folosit pentru stabilirea duratei corecte de expunere la lumină a unui film sau a unei plăci fotografice. – Din rus. eksponometr, germ. Exponometer. Cf. fr. exposemètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

export
EXPÓRT, exporturi, s. n. Faptul de a exporta; vânzare de bunuri materiale și servicii către persoanele fizice și juridice dintr-o altă țară; exportare. ♦ (Concr.) Totalitatea mărfurilor exportate. ◊ Export invizibil = vânzare de servicii în (sau la) alte țări. Export de capital = plasare de capitaluri în alte țări. – Din germ. Export.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exporta
EXPORTÁ, expórt, vb. I. Tranz. A vinde în afara țării mărfuri care au fost produse, preparate, completate sau reparate în țară; p. ext. a vinde servicii cumpărătorilor din alte țări. – Din fr. exporter, lat. exportare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exportabil
EXPORTÁBIL, -Ă, exportabili, -e, adj. (Despre mărfuri) Care se poate exporta. – Din fr. exportable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exportare
EXPORTÁRE, exportări, s. f. Acțiunea de a exporta și rezultatul ei; export. – V. exporta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exportator
EXPORTATÓR, -OÁRE, exportatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, firmă, țară etc.) care exportă. – Din fr. exportateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expozant
EXPOZÁNT, -Ă, expozanți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană, țară etc.) care prezintă, expune ceva (la o expoziție). – Din fr. exposant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expozeu
EXPOZÉU, expozeuri, s. n. Prezentare dezvoltată, amănunțită și sistematică, expusă oral sau scris, a unor fapte, a unei situații, a unor idei etc.; dare de seamă, expunere. – Din fr. exposé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expozitiv
EXPOZITÍV, -Ă, expozitivi, -e, adj. În care se spune; care explică. ♦ (Despre o lecție, un text etc.) Prezentat în forma unei expuneri, a unei narațiuni. ◊ Metodă expozitivă = metodă de predare în învățământ, care constă în prezentarea conținutului lecției în forma unei expuneri. ♦ (Despre ton) Rece, sec. – Din engl. expositive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expoziţie
EXPOZÍȚIE, expoziții, s. f. 1. Prezentare organizată, publică, a unor obiecte selecționate, pentru a pune în lumină specificul unei activități, realizările unui artist etc. sau în scop instructiv. 2. Loc sau clădire special amenajate unde sunt expuse aceste obiecte. 3. Parte a unei opere literare, în special dramatice, situată la începutul acesteia, în care se schițează datele fundamentale ale acțiunii, personajele etc. [Var.: expozițiúne s. f.] – Din fr. exposition, lat. expositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expoziție
EXPOZÍȚIE, expoziții, s. f. 1. Prezentare organizată, publică, a unor obiecte selecționate, pentru a pune în lumină specificul unei activități, realizările unui artist etc. sau în scop instructiv. 2. Loc sau clădire special amenajate unde sunt expuse aceste obiecte. 3. Parte a unei opere literare, în special dramatice, situată la începutul acesteia, în care se schițează datele fundamentale ale acțiunii, personajele etc. [Var.: expozițiúne s. f.] – Din fr. exposition, lat. expositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expoziţional
EXPOZIȚIONÁL, -Ă, expoziționali, -e, adj. Al expoziției (1); cu caracter de expoziție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. expositional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expozițional
EXPOZIȚIONÁL, -Ă, expoziționali, -e, adj. Al expoziției (1); cu caracter de expoziție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. expositional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expoziţiune
EXPOZIȚIÚNE s. f. v. expoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expozițiune
EXPOZIȚIÚNE s. f. v. expoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expre
EXPRÉ adj. v. expres^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expres
EXPRÉS^1, -Ă, expreși, -se, adj. (În sintagmele) Tren expres (și substantivat, n.) = tren care merge cu viteză mare, oprindu-se numai în stațiile importante. Scrisoare (recomandată) expresă sau colet expres = scrisoare sau colet care ajunge la destinație mai repede, în schimbul unei suprataxe. Bufet expres (și substantivat, n.) = bufet în care se servesc, foarte repede și la prețuri populare, micul dejun, cina sau numai aperitive, gustări, minuturi. [Pl. și: (substantivat, n.) expresuri] – Din fr. express.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expres
EXPRÉS^2, -Ă, expreși, -se, adj. Care este exprimat clar, care nu lasă niciun fel de îndoială. ♦ (Adverbial) Special pentru...; precis, anume. [Var.: expré adj.] – Din fr. exprès, lat. expressus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresie
EXPRÉSIE, expresii, s. f. 1. Exprimare. ♦ Construcție concisă care exprimă, de obicei în mod figurat, o idee. ♦ Cuvânt. 2. Fig. Manifestare, redare a ideilor, a sentimentelor etc. prin fizionomie, gesturi. ♦ Înfățișare care reflectă starea sufletească a omului; reflectarea stării interioare a cuiva (în privire, pe figură). 3. Grup de numere, litere etc. legate între ele prin simboluri de operații matematice (adunare, înmulțire etc.). [Var.: expresiúne s. f.] – Din fr. expression, lat. expressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresionism
EXPRESIONÍSM s. n. Curent artistic și literar apărut în Germania la începutul sec. XX, care pune accent pe intensitatea expresiei. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expressionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresionist
EXPRESIONÍST, -Ă, expresioniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de expresionism, care reprezintă expresionismul. 2. S. m. și f. Adept al expresionismului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expresionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresiune
EXPRESIÚNE s. f. v. expresie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresiv
EXPRESÍV, -Ă, expresivi, -e, adj. (Despre cuvinte, gesturi etc.) Care exprimă plastic, sugestiv, elocvent gândirea, sentimentele. ♦ (Despre opere de artă) Care evocă în imagini vii. ♦ (Despre ochi, față etc.) Care reflectă în mod pregnant, cu putere stări interioare. – Din fr. expressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expresivitate
EXPRESIVITÁTE s. f. Calitatea, capacitatea de a fi expresiv; exprimare vie, clară, plastică. – Din fr. expressivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exprima
EXPRIMÁ, exprím, vb. I. Tranz. A expune, a formula, a manifesta, prin cuvinte sau prin gesturi, păreri, idei, sentimente, impresii etc. ♦ Refl. A reda în cuvinte. – Din fr. exprimer, lat. exprimere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exprimabil
EXPRIMÁBIL, -Ă, exprimabili, -e, adj. Care poate fi exprimat. – Din fr. exprimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exprimare
EXPRIMÁRE, exprimări, s. f. Acțiunea de a (se) exprima și rezultatul ei; formulare a unor idei sau sentimente; expresie. ♦ Comunicare prin cuvinte; vorbire; pronunțare a unor cuvinte. – V. exprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expropria
EXPROPRIÁ, expropriez, vb. I. Tranz. A trece o proprietate (teren, construcție) a unei persoane fizice sau juridice în proprietatea statului pentru nevoi de interes public (prin acordarea unei despăgubiri). [Pr.: -pri-a] – Din fr. exproprier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expropriat
EXPROPRIÁT, -Ă, expropriați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre bunuri) Care a fost luat prin expropriere. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a fost supusă exproprierii. [Pr.: -pri-at] – V. expropria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expropriator
EXPROPRIATÓR, -OÁRE, expropriatori, -oare, s. m. și f. Persoană care expropriază (2). [Pr.: -pri-a-] – Din fr. expropriateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expropriere
EXPROPRIÉRE, exproprieri, s. f. Acțiunea de a expropria și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. expropria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expulsie
EXPÚLSIE, expulsii, s. f. 1. Împingere în afară a unui gaz, a unui lichid etc. 2. Eliminare din organism a unui produs fiziologic, patologic, a unui corp străin etc. – Din fr. expulsion, lat. expulsio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expulza
EXPULZÁ, expulzez, vb. I. Tranz. A obliga pe cineva (printr-un act al puterii de stat) să părăsească teritoriul unei țări. ♦ A da, a împinge afară, a sili să iasă. – Din fr. expulser, lat. expulsare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expulzare
EXPULZÁRE, expulzări, s. f. Acțiunea de a expulza și rezultatul ei. – V. expulza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expuncţiune
EXPUNCȚIÚNE, expuncțiuni, s. f. Terminare, încheiere. ♦ Marcare a unei anulări printr-un punct (pus deasupra sau dedesubtul unei litere, unui cuvânt etc.); scoatere a unor cuvinte, litere etc. dintr-un text. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. expunctio, -onis, fr. exponction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expuncțiune
EXPUNCȚIÚNE, expuncțiuni, s. f. Terminare, încheiere. ♦ Marcare a unei anulări printr-un punct (pus deasupra sau dedesubtul unei litere, unui cuvânt etc.); scoatere a unor cuvinte, litere etc. dintr-un text. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. expunctio, -onis, fr. exponction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expune
EXPÚNE, expún, vb. III. 1. Tranz. A prezenta, a reda prin cuvinte, a face cunoscut; a relata; a explica. 2. Tranz. A așeza la vedere; a arăta. ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”) A așeza un obiect, un material etc. în așa fel încât să se poată exercita asupra lui o acțiune, o influență etc. 3. Tranz. și refl. A pune sau a se afla într-o situație periculoasă. 4. Tranz. A supune acțiunii luminii un film, o placă fotografică etc. pentru a obține un clișeu, o fotografie etc. – Din lat. exponere (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expunere
EXPÚNERE, expuneri, s. f. Acțiunea de a (se) expune și rezultatul ei. ♦ Relatare; (concr.) ceea ce se expune, se relatează, se explică; narațiune, povestire. ◊ Expunere de motive = explicare, prezentare a unui proiect de act normativ, cu sublinierea soluțiilor noi, mai importante, și a motivării acestora. – V. expune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expurga
EXPURGÁ, expúrg, vb. I. Tranz. A elimina dintr-o carte pasajele care sunt sau par a fi incompatibile cu anumite principii morale. – Din fr. expurger, lat. expurgare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expurgare
EXPURGÁRE, expurgări, s. f. Acțiunea de a expurga și rezultatul ei; expurgație. – V. expurga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expurgaţie
EXPURGÁȚIE, expurgații, s. f. Expurgare. – Din fr. expurgation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

expurgație
EXPURGÁȚIE, expurgații, s. f. Expurgare. – Din fr. expurgation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsanguinotransfuzie
EXSANGUINOTRANSFÚZIE s. f. v. exsangvinotransfuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsanguu
EXSÁNGUU, -UĂ, exsangui, -ue, adj. (Livr.; despre țesuturi) Care este lipsit de sânge; (despre obraji, față) palid, cadaveric. [Pr.: -gu-u] – Din fr. exsangue, lat. exsanguis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsangvinotransfuzie
EXSANGVINOTRANSFÚZIE, exsangvinotransfuzii, s. f. (Med.) Înlocuire (totală) a sângelui prin transfuzie. [Var.: exsanguinotransfúzie s. f.] – Din fr. exsanguino-transfusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsicator
EXSICATÓR, exsicatoare, s. n. Aparat de sticlă folosit în laborator pentru uscarea sau păstrarea în stare uscată a substanțelor cu ajutorul compușilor higroscopici. – Din fr. exsiccateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsudant
EXSUDÁNT, -Ă, exsudanți, -te, adj., s. m. (Substanță) care provoacă transpirație. – Din fr. exsudant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsudat
EXSUDÁT, exsudate, s. n. Lichid bogat în albumină, fibrinos, hemoragic sau seros, ieșit din vasele sangvine, limfatice sau din țesuturi, în urma unui proces patologic, microbian, bacterian sau a intervenției unui factor chimic, fizic sau traumatic. – Din fr. exsudat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsudaţie
EXSUDÁȚIE, exsudații, s. f. 1. Transpirație, asudare. 2. Apariție la suprafața unui strat de asfalt a excesului de bitum sau de gudron. – Din fr. exsudation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exsudație
EXSUDÁȚIE, exsudații, s. f. 1. Transpirație, asudare. 2. Apariție la suprafața unui strat de asfalt a excesului de bitum sau de gudron. – Din fr. exsudation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extatic
EXTÁTIC, -Ă, extatici, -ce, adj. (Rar) Care este în extaz; care ține de extaz, caracteristic extazului; fermecat, încântat, extaziat. – Din fr. extatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extaz
EXTÁZ, extaze, s. n. 1. Expresie a cunoașterii nemijlocite a realităților divine; act de trăire supremă a comuniunii de iubire cu Dumnezeul personal. ♦ (Med.) Stare nervoasă în care bolnavul, urmărit de idei fixe și de exaltare mintală, este lipsit de senzații și incapabil de mișcări voluntare. 2. Stare excesivă de însuflețire, admirație profundă; adorație, venerație. – Din fr. extase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extazia
EXTAZIÁ, extaziez, vb. I. Tranz. și refl. A cuprinde sau a fi cuprins, stăpânit de extaz (2). [Pr.: -zi-a] – Din fr. (s')extasier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extaziat
EXTAZIÁT, -Ă, extaziați, -te, adj. Căzut în extaz, plin de admirație, cuprins de extaz; p. ext. încântat, fermecat. [Pr.: -zi-at] – V. extazia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extaziere
EXTAZIÉRE, extazieri, s. f. Faptul de a (se) extazia. [Pr.: -zi-e-] – V. extazia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extemporal
EXTEMPORÁL, extemporale, s. n. Probă scrisă, neanunțată, de obicei din lecția curentă, dată elevilor pentru verificarea periodică a cunoștințelor; lucrare de control. – Din germ. Extemporale, lat. extemporalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extemporaneu
EXTEMPORANÉU, -ÉE, extemporanei, -ee, adj. (Livr.) 1. Care se produce imediat, pe loc. 2. (Med.; despre medicamente) Care este preparat sau administrat fără întârziere. – Din lat. extemporaneus, fr. extemporané.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensibil
EXTENSÍBIL, -Ă, extensibili, -e, adj. Care se poate extinde, care poate fi alungit fără a se rupe. – Din fr. extensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensibilitate
EXTENSIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi extensibil; posibilitate de extindere, de mărire. – Din fr. extensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensie
EXTÉNSIE s. f. v. extensiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensiune
EXTENSIÚNE, extensiuni, s. f. 1. Dezvoltare, creștere; amplificare, extindere. ♦ Proces prin care un cuvânt își lărgește înțelesul. ♦ (Log.) Sferă. 2. (În forma extensie) Alungire sau întindere a unui membru sau a trunchiului anatomic în caz de luxații sau de fracturi. [Pr.: -si-u-. – Var.: exténsie s. f.] – Din fr. extension, lat. extensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensiv
EXTENSÍV, -Ă, extensivi, -e, adj. 1. Referitor la extindere, bazat pe cantitate, pe spațiu. ◊ Agricultură (sau cultură) extensivă = agricultură (sau cultură) care își bazează sporirea producției pe mărirea suprafețelor cultivate. 2. Care are proprietatea de a (se) extinde. – Din fr. extensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensograf
EXTENSOGRÁF, extensografe, s. n. Aparat care înregistrează variația viscozității unui aluat de o anumită consistență. – Din fr. extensographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extensor
EXTENSÓR, -OÁRE, extensori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care are rolul de a întinde. ◊ (Anat.) Mușchi extensor (și substantivat, m.) = mușchi de suprafață care ajută la întinderea diferitelor părți ale corpului, în special a membrelor. 2. S. n. Aparat de gimnastică pentru dezvoltarea mușchilor, format dintr-unul sau din mai multe arcuri de oțel sau din benzi de cauciuc cu capetele prinse în două mânere, care trebuie întinse cu mâinile. – Din fr. extenseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extenua
EXTENUÁ, extenuez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) obosi peste măsură; a (se) istovi, a (se) epuiza. [Pr.: -nu-a] – Din fr. exténuer, lat. extenuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extenuant
EXTENUÁNT, -Ă, extenuanți, -te, adj. Care extenuează; istovitor, epuizant, sleit^2, sfârșit^2. [Pr.: -nu-ant] – Din fr. exténuant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extenuare
EXTENUÁRE, extenuări, s. f. Acțiunea de a (se) extenua și rezultatul ei; stare de slăbiciune extremă a corpului; istovire, epuizare. [Pr.: -nu-a-] – V. extenua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extenuat
EXTENUÁT, -Ă, extenuați, -te, adj. Extrem de obosit; istovit, epuizat, sleit^2, sfârșit^2. [Pr.: -nu-at] – V. extenua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterior
EXTERIÓR, -OÁRĂ, exteriori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care este în afară, care este din afară, aflat dincolo de o limită; extern. ◊ Comerț exterior = totalitatea importurilor și exporturilor unei țări. 2. S. n. Partea din afară a unui lucru; fațadă. ♦ Mod de a se prezenta al unei persoane ca fizionomie, îmbrăcăminte, comportare etc.; ținută, înfățișare, aspect, alură. [Pr.: -ri-or] – Din fr. extérieur, lat. exterior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterioritate
EXTERIORITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este exterior. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. extériorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterioriza
EXTERIORIZÁ, exteriorizez, vb. I. Tranz. și refl. A comunica, a exprima, a manifesta gânduri, sentimente etc. prin cuvinte, gesturi, fizionomie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. éxtérioriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exteriorizare
EXTERIORIZÁRE, exteriorizări, s. f. Acțiunea de a (se) exterioriza și rezultatul ei; exprimare, manifestare exterioară. [Pr.: -ri-o-] – V. exterioriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exteritorial
EXTERITORIÁL, -Ă, exteritoriali, -e, adj. Care se bucură de dreptul de exteritorialitate, supus principiului exteritorialității. [Pr.: -ri-al] – Din exteritorialitate (după punctualitate – punctual). Cf. germ. exterritorial, rus. eksterritorial'nâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exteritorialitate
EXTERITORIALITÁTE s. f. Regim special de care se bucură anumite persoane, precum și sediile oficiilor diplomatice aflate într-un stat străin, prin prezumția că ele se află pe teritoriul statului lor național. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. exterritorialité. Cf. germ. Exterritorialität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extermina
EXTERMINÁ, extérmin, vb. I. Tranz. A face să piară în întregime, a distruge complet, a nimici; a ucide, a masacra, a stârpi în masă. – Din fr. exterminer, lat. exterminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminant
EXTERMINÁNT, -Ă, exterminanți, -te, adj. Care extermină. – Din fr. exterminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminare
EXTERMINÁRE, exterminări, s. f. Acțiunea de a extermina și rezultatul ei; stârpire, masacrare; exterminațiune. – V. extermina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminat
EXTERMINÁT, -Ă, exterminați, -te, adj. Distrus, nimicit, stârpit în masă. – V. extermina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminator
EXTERMINATÓR, -OÁRE, exterminatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care extermină; nimicitor, distrugător. – Din fr. exterminateur, lat. exterminator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminaţiune
EXTERMINAȚIÚNE, exterminațiuni, s. f. (Rar) Exterminare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. extermination, lat. exterminatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exterminațiune
EXTERMINAȚIÚNE, exterminațiuni, s. f. (Rar) Exterminare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. extermination, lat. exterminatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extern
EXTÉRN, -Ă, externi, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care se află așezat în afară; din afară, exterior; străin. ◊ Politică externă = totalitatea metodelor și mijloacelor pe care le folosește un stat în vederea atingerii anumitor obiective pe plan internațional. (Mat.) Unghi extern = unghi format de o latură a unui triunghi cu prelungirea altei laturi; unghi format de două drepte tăiate de o secantă și aflat în afara dreptelor. 2. (Despre medicamente) Care se aplică numai pe suprafața corpului. II. S. m. și f. 1. Elev, ucenic care locuiește și ia masa în afara școlii sau a locului unde învață (meseria). 2. Student în medicină care, în urma unui examen, este admis să facă practică în spital. – Din fr. externe, lat. externus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

externa
EXTERNÁ, externez, vb. I. Tranz. A elibera din spital un bolnav (însănătoșit). – Din extern.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

externare
EXTERNÁRE, externări, s. f. Acțiunea de a externa. – V. externa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

externat
EXTERNÁT, -Ă, externați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care a ieșit din spital. 2. S. n. Școală ai cărei elevi locuiesc și iau masa în afara acestei unități de învățământ. 3. S. n. Stagiu de practică în spital la care sunt admiși studenții în medicină după trecerea unui examen; denumirea acestui examen. – V. externa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exteroceptiv
EXTEROCEPTÍV, -Ă, exteroceptivi, -ve, adj. (Anat.; despre căile sensibilității) Care transmite centrilor nervoși stimuli din mediul extern. – Din fr. extéroceptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exteroceptor
EXTEROCEPTÓR, exteroceptori, s. m. (Anat.) Organ din sistemul nervos central care receptează stimuli din mediul extern. – Din fr. extérocepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extinctiv
EXTINCTÍV, -Ă, extinctivi, -e, adj. Care duce la înlăturarea efectelor unui act juridic. – Din fr. extinctif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extinctor
EXTINCTÓR, -OÁRE, extinctori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care are proprietatea de a stinge. 2. S. n. Aparat care servește la stingerea incendiilor; stingător. – Din fr. extincteur, lat. extinctor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extincţie
EXTÍNCȚIE, extincții, s. f. Stingere, slăbire (a unei acțiuni, a unei oscilații etc.). ♦ Micșorare sau anulare a intensității unui fascicul de lumină. [Var.: extincțiúne s. f.] – Din fr. extinction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extincție
EXTÍNCȚIE, extincții, s. f. Stingere, slăbire (a unei acțiuni, a unei oscilații etc.). ♦ Micșorare sau anulare a intensității unui fascicul de lumină. [Var.: extincțiúne s. f.] – Din fr. extinction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extincţiune
EXTINCȚIÚNE s. f. v. extincție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extincțiune
EXTINCȚIÚNE s. f. v. extincție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extinde
EXTÍNDE, extínd, vb. III. Tranz. și refl. A face să ocupe sau a ocupa un spațiu mai mare decât cel inițial; a (se) lărgi (ca sferă de acțiune); a (se) întinde, a (se) mări. – Din lat. extendere (după întinde).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extindere
EXTÍNDERE, extinderi, s. f. Acțiunea de a (se) extinde și rezultatul ei; întindere, mărire, lărgire. – V. extinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extingibil
EXTINGÍBIL, -Ă, extingibili, -e, adj. Care poate fi stins; spec. (despre acțiuni judiciare) care trebuie stins. – Din fr. extinguible, lat. exstinguibilis (după stinge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpa
EXTIRPÁ, extírp, vb. I. Tranz. 1. A scoate, a înlătura pe cale chirurgicală un organ sau o porțiune dintr-un organ (bolnav); a exciza. 2. Fig. A distruge complet; a nimici, a stârpi. [Prez. ind. și: extirpez] – Din fr. extirper, lat. exstirpare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpabil
EXTIRPÁBIL, -Ă, extirpabili, -e, adj. (Med.) Care poate fi extirpat. – Din fr. extirpable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpare
EXTIRPÁRE, extirpări, s. f. Acțiunea de a extirpa și rezultatul ei; extirpație, excizie. – V. extirpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpator
EXTIRPATÓR, -OÁRE, extirpatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care extirpă. 2. S. n. Mașină agricolă care servește la distrugerea rădăcinilor buruienilor și la afânarea stratului superficial al solului. – Din fr. extirpateur, lat. extirpator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpaţie
EXTIRPÁȚIE, extirpații, s. f. Extirpare. – Din fr. extirpation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extirpație
EXTIRPÁȚIE, extirpații, s. f. Extirpare. – Din fr. extirpation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extispiciu
EXTISPÍCIU, extispicii, s. n. Cercetare a măruntaielor păsărilor pentru prezicerea viitorului. – Din lat. extispicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extorca
EXTORCÁ, extorchez, vb. I. Tranz. A obține ceva cu forța, prin amenințări, violență, șantaj etc. [Var.: estorcá vb. I] – Din fr. extorquer, lat. extorquere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extorcare
EXTORCÁRE, extorcări, s. f. Acțiunea de a extorca și rezultatul ei; extorsiune. [Var.: estorcáre s. f.] – V. extorca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extorsiune
EXTORSIÚNE, extorsiuni, s. f. (Rar) Extorcare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. extorsion, lat. extorsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extra
ÉXTRA adj. invar. Care este de calitate superioară. Vin extra. Mazăre extra. – Din fr. extra-, lat. extra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extra-
EXTRA- Element de compunere însemnând: a) „afară (de)”, „(în) afară”, „deosebit (de)”, care servește la formarea unor adjective; b) „superior”, „ultra-”, „foarte” și care servește la formarea unor adjective. – Din fr. extra-, lat. extra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraatmosferic
EXTRAATMOSFÉRIC, -Ă, extraatmosferici, -ce, adj. De dincolo de atmosfera terestră. [Pr.: -tra-at-] – Din fr. extra-atmosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrabugetar
EXTRABUGETÁR, -Ă, extrabugetari, -e, adj. Care nu este înscris în buget, care se face în afara bugetului. – Din fr. extra-budgétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracelular
EXTRACELULÁR, -Ă, extracelulari, -e, adj. Care se află în afara celulelor, care nu ține de celule. – Din fr. extracellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraconjugal
EXTRACONJUGÁL, -Ă, extraconjugali, -e, adj. Referitor la relațiile din afara căsătoriei; adulterin; extramarital. – Din fr. extraconjugal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraconstituţional
EXTRACONSTITUȚIONÁL, -Ă, extraconstituționali, -e, adj. În afara prevederilor constituției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. extraconstitutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraconstituțional
EXTRACONSTITUȚIONÁL, -Ă, extraconstituționali, -e, adj. În afara prevederilor constituției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. extraconstitutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracontabil
EXTRACONTÁBIL, -Ă, extracontabili, -e, adj. (Despre calcule, situații, lucrări etc.) Care se efectuează pe baza unor date procurate pe alte căi decât cea contabilă. – Extra- + contabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracorporal
EXTRACORPORÁL, -Ă, extracorporali, -e, adj. Care se află în afara corpului. – Extra- + corporal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extract
EXTRÁCT, extracte, s. n. 1. (Ieșit din uz) Copie a unui act, scoasă dintr-un registru (de stare civilă). 2. Substanță sau amestec de substanțe chimice preparat prin concentrarea până la un anumit grad a produselor extrase din diferite materii vegetale sau animale, proaspete sau uscate. – Din lat. extractus, germ. Extrakt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extractiv
EXTRACTÍV, -Ă, extractivi, -e, adj. Care servește la extragerea unor substanțe utile. ◊ Industrie extractivă = totalitatea ramurilor industriale în cadrul cărora se extrag din natură minereuri, cărbuni, țiței etc. – Din fr. extractif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extractor
EXTRACTÓR, -OÁRE, extractori, -oare, adj., s. n. I. Adj. Care extrage sau ajută la extragerea anumitor substanțe sau corpuri. II. S. n. 1. Aparat cu ajutorul căruia se efectuează o extracție (2). ♦ Aparat cu care se extrage mierea din faguri. 2. Utilaj de construcții folosit pentru extragerea din pământ a piloților, în vederea reutilizării lor la alte lucrări. 3. Dispozitiv al închizătorului unei arme de foc, care extrage din țeavă tubul-cartuș sau tubul proiectilului. – Din fr. extracteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracţie
EXTRÁCȚIE, extracții, s. f. 1. Extragere. 2. Operație de aducere la suprafață a minereului, a materialelor și a personalului, prin puțuri verticale sau înclinate care fac legătura cu diferite planuri ale minei. 3. Îndepărtare a unui corp străin introdus în organism; spec. extragerea unei măsele sau a unui dinte. 4. (Livr.) Origine, proveniență. – Din fr. extraction, lat. extractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracție
EXTRÁCȚIE, extracții, s. f. 1. Extragere. 2. Operație de aducere la suprafață a minereului, a materialelor și a personalului, prin puțuri verticale sau înclinate care fac legătura cu diferite planuri ale minei. 3. Îndepărtare a unui corp străin introdus în organism; spec. extragerea unei măsele sau a unui dinte. 4. (Livr.) Origine, proveniență. – Din fr. extraction, lat. extractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extracurent
EXTRACURÉNT s. n. (Fiz.) Curent electric datorat autoinducției. – Din fr. extra-courant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrados
EXTRADÓS, extradosuri, s. n. 1. Suprafața exterioară convexă a unui arc sau a unei bolți. 2. Fața convexă a unei palete de turbină sau fața superioară a unei aripi de avion. – Din fr. extrados.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extradotal
EXTRADOTÁL, -Ă, extradotali, -e, adj. (Despre averea soției) Care este în afară de zestre. – Din fr. extra-dotal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extradur
EXTRADÚR, -Ă, extraduri, -e, adj. Foarte dur. – Extra- + dur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraestetic
EXTRAESTÉTIC, -Ă, extraestetici, -ce, adj. Aflat sau considerat în afara esteticului. [Pr.: -tra-e-] – Extra- + estetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrafin
EXTRAFÍN, -Ă, extrafini, -e, adj. De o calitate superioară; foarte fin, extraordinar de bun. – Din fr. extrafin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrafor
EXTRAFÓR s. n. Panglică (foarte) rezistentă folosită în croitorie. – Din fr. extra-fort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extragalactic
EXTRAGALÁCTIC, -Ă, extragalactici, -ce, adj. Care se află în afara galaxiei noastre. – Din fr. extragalactique, engl. extragalactic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrage
EXTRÁGE, extrág, vb. III. Tranz. 1. A scoate o substanță dintr-un material, a separa o substanță de alta prin diferite procedee. ♦ A scoate un corp din locul în care s-a format sau în care a fost introdus. 2. (Mat.; în expr.) A extrage rădăcina pătrată (sau cubică etc.) = a calcula rădăcina pătrată (sau cubică etc.) a unui număr dat. – Din lat. extrahere (după trage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extragere
EXTRÁGERE, extrageri, s. f. Acțiunea de a extrage și rezultatul ei; extracție. – V. extrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extragramatical
EXTRAGRAMATICÁL, -Ă, extragramaticali, -e, adj. Situat în afara gramaticii. – Din fr. extragrammatical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrajudiciar
EXTRAJUDICIÁR, -Ă, extrajudiciari, -e, adj. (Despre o probă sau despre o procedură) Care se desfășoară sau se administrează în afara unui organ de jurisdicție. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. extrajudiciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extralegal
EXTRALEGÁL, -Ă, extralegali, -e, adj. În afara legalității. – Din fr. extralégal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extralingvistic
EXTRALINGVÍSTIC, -Ă, extralingvistici, -ce, adj. Situat în afara limbii. – Din fr. extralinguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extramarital
EXTRAMARITÁL, -Ă, extramaritali, -e, adj. (Livr.) Extraconjugal. – Din engl. extramarital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraneitate
EXTRANEITÁTE s. f. 1. Caracter străin al unui element cuprins într-un raport juridic, necesitând aplicarea unei legi nenaționale. 2. Situația juridică a unei persoane care se află într-o țară străină. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. extranéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extranet
EXTRANÉT, extraneturi, s. n. Rețea restrânsă de calculatoare, care permite accesul la resursele informatice numai unui grup autorizat de utilizatori. Extranetul mai poate fi privit și ca o extensie a intranetului unei companii, extins și pentru utilizatorii din afara acesteia. – Din engl. extranet.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

extraneu
EXTRANÉU, -ÉE, extranei, -ee, adj. (Livr.) Din afară, străin. – Din lat. extraneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extranuclear
EXTRANUCLEÁR, -Ă, extranucleari, -e, adj. (Biol.) Care este localizat în afara nucleului, în citoplasmă. [Pr.: -cle-ar] – Din fr. extranucléaire, engl. extranuclear.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraordinar
EXTRAORDINÁR, -Ă, extraordinari, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este cu totul deosebit, care iese din comun; neobișnuit, nemaipomenit, formidabil, excepțional; (despre oameni) dotat cu calități deosebite, excepționale; (despre lucruri, situații etc.) foarte bun. 2. (Despre legi, măsuri, funcții etc.) Care depășește cadrul unei reguli, unei măsuri obișnuite. – Din fr. extraordinaire, lat. extraordinarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraparlamentar
EXTRAPARLAMENTÁR, -Ă, extraparlamentari, -e, adj. Care nu face parte din parlament; din afara parlamentului. – Din fr. extraparlementaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraperitoneal
EXTRAPERITONEÁL, -Ă, extraperitoneali, -e, adj. Situat în afara peritoneului. [Pr.: -ne-al] – Din fr. extrapéritonéal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraplat
EXTRAPLÁT, -Ă, extraplați, -te, adj. (Despre obiecte) Foarte plat. – Din fr. extra-plat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrapleural
EXTRAPLEURÁL, -Ă, extrapleurali, -e, adj. Situat în afara pleurei. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. extrapleural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrapola
EXTRAPOLÁ, extrapolez, vb. I. Tranz. A face o extrapolare. – Din fr. extrapoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrapolare
EXTRAPOLÁRE, extrapolări, s. f. 1. (Mat.) Metodă de determinare aproximativă a unei funcții continue pentru valori situate în afara unui interval de valori cunoscute; extrapolație. 2. (Fil.) Extindere ipotetică a unei noțiuni, legi, teorii etc. de la un domeniu la altul; trecere de la o idee la alta, mai complexă, cu o sferă mai largă etc. – V. extrapola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrapolaţie
EXTRAPOLÁȚIE, extrapolații, s. f. Extrapolare. – Din fr. extrapolation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrapolație
EXTRAPOLÁȚIE, extrapolații, s. f. Extrapolare. – Din fr. extrapolation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraprofesional
EXTRAPROFESIONÁL, -Ă, extraprofesionali, -e, adj. Care nu aparține domeniului profesiunii unei persoane. [Pr.: -si-o-] – Din fr. extraprofessionnel, engl. extraprofessional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrareglementar
EXTRAREGLEMENTÁR, -Ă, extrareglementari, -e, adj. Care este în afara regulamentului. – Din fr. extraréglementaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraretinian
EXTRARETINIÁN, -Ă, extraretinieni, -e, adj. (Anat.) Din afara retinei. [Pr.: -ni-an] – Din fr. extrarétinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extras
EXTRÁS, extrase, s. n. 1. Fragment, pasaj scos dintr-o scriere. ◊ Loc. adv. În extras = reprodus fragmentar, parțial. 2. Articol sau studiu scos dintr-o revistă, dintr-un volum omagial sau din altă publicație colectivă și machetat separat sub formă de broșură. 3. (Cont.; în sintagma) Extras de cont = document care conține copia operațiilor efectuate, într-o anumită perioadă, într-un cont. 4. Reproducere a unei părți dintr-un înscris sau dintr-un registru. – V. extrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrasensibil
EXTRASENSÍBIL, -Ă, extrasensibili, -e, adj. (Despre oameni) Extrem de sensibil (1). ♦ (Despre organism) Care reacționează instantaneu la cea mai ușoară excitație exterioară. – Din fr. extrasensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrasenzorial
EXTRASENZORIÁL, -Ă, extrasenzoriali, -e, adj. Care este perceput pe alte căi decât cele senzoriale normale. [Pr.: -ri-al] – Din fr. extrasensoriel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrasezon
EXTRASEZÓN s. n. Timpul din afara sezonului (de referință). – Extra- + sezon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrasistolă
EXTRASÍSTOLĂ, extrasistole, s. f. Contracție prematură a inimii care alterează ritmul normal al bătăilor cardiace. – Din fr. extrasystole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrastatutar
EXTRASTATUTÁR, -Ă, extrastatutari, -e, adj. Care este în afară de statut. – Din fr. extrastatutaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraşcolar
EXTRAȘCOLÁR, -Ă, extrașcolari, -e, adj. În afara programului și activității școlare. – Extra- + școlar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrașcolar
EXTRAȘCOLÁR, -Ă, extrașcolari, -e, adj. În afara programului și activității școlare. – Extra- + școlar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraterestru
EXTRATERÉSTRU, -Ă, extratereștri, -stre, adj., s. m. și f. (Ființă) care se află în afara globului terestru. – Din fr. extraterrestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrateritorial
EXTRATERITORIÁL, -Ă, extrateritoriali, -e, adj. Care este în afara teritoriului unui stat. [Pr.: -ri-al] – Din fr. extraterritorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrateritorialitate
EXTRATERITORIALITÁTE s. f. Regim special aplicat în relațiile reciproce dintre state, referitor la privilegiile sau imunitățile acordate unor persoane ori instituții străine, care sunt tratate ca și când s-ar afla pe teritoriul național. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. extraterritorialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraurban
EXTRAURBÁN, -Ă, extraurbani, -e, adj. Care se află în afara orașului. [Pr.: -tra-ur-] – Extra- + urban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrauterin
EXTRAUTERÍN, -Ă, extrauterini, -e, adj. Situat în afara cavității uterine. ◊ Sarcină extrauterină = sarcină anormală în care oul fecundat se dezvoltă în afara cavității uterine. [Pr.: -tra-u-] – Din fr. extra-utérin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravagant
EXTRAVAGÁNT, -Ă, extravaganți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care caută cu orice preț să iasă din comun; excentric. ♦ Neobișnuit, ciudat, bizar. – Din fr. extravagant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravaganţă
EXTRAVAGÁNȚĂ, extravaganțe, s. f. Purtare, ținută, atitudine ieșite din comun; faptă lipsită de judecată; excentricitate, ciudățenie, bizarerie. – Din fr. extravagance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravaganță
EXTRAVAGÁNȚĂ, extravaganțe, s. f. Purtare, ținută, atitudine ieșite din comun; faptă lipsită de judecată; excentricitate, ciudățenie, bizarerie. – Din fr. extravagance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravaza
EXTRAVAZÁ, pers. 3 extravazează, vb. I. Refl. (Despre sânge, umori etc.) A se vărsa afară din canalele sale. – Din fr. extravaser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravazare
EXTRAVAZÁRE, extravazări, s. f. Faptul de a se extravaza; spec. trecere a plasmei sangvine din vase în spațiile interstițiale, determinând apariția edemelor. – V. extravaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extraversiune
EXTRAVERSIÚNE, extraversiuni, s. f. Înclinație psihologică specială către lucrurile exterioare, din afara eului propriu și adaptarea la ambianța socială. [Pr.: -si-u-. Var.: extroversiúne s. f.] – Din fr. extraversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravertit
EXTRAVERTÍT, -Ă, extravertiți, -te, adj. (În sintagma) Tip extravertit = tip psihologic caracterizat prin proiectarea tendințelor psihice interioare asupra lumii înconjurătoare, prin exteriorizarea sentimentelor; sociabilitate. ♦ (Despre oameni) Care este de tip extravertit. [Var.: extrovertít, -ă adj.] – Din fr. extraverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extravilan
EXTRAVILÁN, -Ă, extravilani, -e, adj., s. n. (Teritoriu) aflat în afara spațiului construit sau pe cale de construire al unei localități. – Cf. fr. extra-ville.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrăda
EXTRĂDÁ, extrădez, vb. I. Tranz. A preda pe cineva urmărit sau condamnat altui stat, la cerere, în condițiile prevăzute de convențiile internaționale; a săvârși o extrădare. – Din fr. extrader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrădare
EXTRĂDÁRE, extrădări, s. f. Acțiunea de a extrăda și rezultatul ei; predare de către un stat altui stat a unui infractor care se găsește pe teritoriul său, spre a fi judecat sau spre a-și executa pedeapsa. – V. extrăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrem
EXTRÉM, -Ă, extremi, -e, adj., s. f., s. m., s. n. I. Adj. 1. Foarte mare, exagerat. ◊ Loc. adv. La extrem = până la ultima limită, peste măsură. ♦ (Adverbial; urmat de determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Foarte, prea, extraordinar de... 2. Foarte grav. ♦ (Despre mijloace terapeutice, soluții, remedii etc.) Foarte energic, întrebuințat numai în împrejurări deosebit de grave; radical, drastic. 3. Așezat în punctul cel mai îndepărtat, la capăt, la vârf, la margine. 4. (Mat.) Care are cea mai mare sau cea mai mică dintre valorile pe care le poate avea o mărime. II. S. f. 1. Margine, limită, capăt (foarte îndepărtat). ◊ Expr. A trece de la (sau a cădea dintr-)o extremă la (sau într-)alta = a trece de la o atitudine (exagerată) la alta opusă (dar tot exagerată). ♦ Extremă dreaptă (sau stângă) = partid sau fracțiune politică dintr-un partid, dintr-o adunare etc., care se situează pe poziții extremiste de dreapta (sau de stânga); parte ultraradicală, exagerată de dreapta (sau de stânga) a spectrului politic. 2. Valoarea cea mai mare sau cea mai mică a unei mărimi. 3. Jucător care ocupă locul lateral cel mai înaintat din stânga sau din dreapta într-o echipă de fotbal, de handbal sau de hochei. III. (Mat.) 1. S. m. Primul și ultimul termen al unei proporții. 2. S. n. Maximul sau minimul unei funcții. – Din fr. extrême, lat. extremus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extremală
EXTREMÁLĂ, extremale, s. f. (Mat.) Funcție care realizează extremul unei funcționale. – Din fr. extrémale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extremism
EXTREMÍSM s. n. Atitudine, a unor curente, mișcări, persoane politice care, pe baza unor opinii, idei, păreri exagerate, unilaterale, extreme, urmăresc prin măsuri violente sau radicale să impună programul lor. – Din fr. extrémisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extremist
EXTREMÍST, -Ă, extremiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de extremism, care depășește limitele normale, moderate; privitor la teoriile, ideile, opiniile, metodele, măsurile etc. împinse la extrem. 2. S. m. și f. Adept al extremismului. – Din fr. extrémiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extremitate
EXTREMITÁTE, extremități, s. f. Limită, parte extremă, punct final. ♦ Parte terminală, periferică a unui organ sau a corpului. – Din fr. extrémité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrinsec
EXTRINSÉC, -Ă, extrinseci, -ce, adj. 1. Care vine din afară, care nu provine din esența lucrurilor. 2. (Anat.; despre organe) Situat în afara locului normal. – Din fr. extrinsèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrofie
EXTROFÍE, extrofii, s. f. Defect de conformație al unui organ care este astfel întors, încât fața sa internă devine externă. – Din fr. extrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrospectiv
EXTROSPECTÍV, -Ă, extrospectivi, -e, adj. (Psih.; despre oameni) Care observă trăirile psihice ale altora. – Din engl. extrospective.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrospecţie
EXTROSPÉCȚIE, extrospecții, s. f. (Psih.) Observare a fenomenelor din afara eului, a trăirilor psihice ale altuia. – Din fr., engl. extrospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrospecție
EXTROSPÉCȚIE, extrospecții, s. f. (Psih.) Observare a fenomenelor din afara eului, a trăirilor psihice ale altuia. – Din fr., engl. extrospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extroversiune
EXTROVERSIÚNE s. f. v. extraversiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrovertit
EXTROVERTÍT, -Ă adj. v. extravertit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extrudare
EXTRUDÁRE, extrudări, s. f. Procedeu de prelucrare a materialelor (metale, mase plastice) prin deformare plastică, constând în trecerea forțată a materialului, supus unei forțe de compresiune, printr-o matriță de formă adecvată; extruziune. – Cf. fr. extrusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

extruziune
EXTRUZIÚNE, extruziuni, s. f. Extrudare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. extrusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exuberant
EXUBERÁNT, -Ă, exuberanți, -te, adj. 1. Care își manifestă sentimentele prin numeroase demonstrații exterioare; foarte vioi; expansiv. 2. (Rar) Abundent, îmbelșugat. – Din fr. exubérant, lat. exuberans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exuberanţă
EXUBERÁNȚĂ, exuberanțe, s. f. 1. Însușirea de a fi exuberant; manifestare a acestei însușiri; expansivitate. 2. (Rar) Bogăție, belșug, abundență; varietate. – Din fr. exubérance, lat. exuberantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exuberanță
EXUBERÁNȚĂ, exuberanțe, s. f. 1. Însușirea de a fi exuberant; manifestare a acestei însușiri; expansivitate. 2. (Rar) Bogăție, belșug, abundență; varietate. – Din fr. exubérance, lat. exuberantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exuflaţie
EXUFLÁȚIE s. f. v. exsuflație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

exuflație
EXUFLÁȚIE s. f. v. exsuflație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

exulceraţie
EXULCERÁȚIE, exulcerații, s. f. (Med.) Ulcerație superficială, ușoară. – Din fr. exulcération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exulcerație
EXULCERÁȚIE, exulcerații, s. f. (Med.) Ulcerație superficială, ușoară. – Din fr. exulcération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exulta
EXULTÁ, exúlt, vb. I. Intranz. A simți o mare bucurie, a fi foarte fericit. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exulter, lat. exsultare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exultant
EXULTÁNT, -Ă, exultanți, -te, adj. Care exultă, foarte vesel. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exultant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exultare
EXULTÁRE, exultări, s. f. Acțiunea de a exulta și rezultatul ei; exultație. [Pr.: eg-zul-] – V. exulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exultaţie
EXULTÁȚIE, exultații, s. f. Exultare. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exultation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exultație
EXULTÁȚIE, exultații, s. f. Exultare. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exultation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

exuviabil
EXUVIÁBIL, -Ă, exuviabili, -e, adj. (Despre animale) Care își schimbă pielea. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. exuviable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezerină
EZERÍNĂ, ezerine, s. f. Alcaloid extras din semințele unei plante leguminoase, utilizat în tratamentul glaucomului, parezelor intestinale etc. – Din fr. ésérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezita
EZITÁ, ezít, vb. I. Intranz. și tranz. A sta la îndoială în luarea unei hotărâri; a șovăi, a se codi, a pregeta. – Din fr. hésiter, lat. haesitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezitant
EZITÁNT, -Ă, ezitanți, -te, adj. Care ezită; șovăitor, nehotărât. – Din fr. hésitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezitare
EZITÁRE, ezitări, s. f. Faptul de a ezita; șovăială, nehotărâre, codeală, codire. – V. ezita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezoteric
EZOTÉRIC, -Ă, ezoterici, -ce, adj. (Despre doctrine, ritualuri etc.) Care poate fi înțeles numai de cei inițiați; ascuns, secret. – Din fr. ésotérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ezoterism
EZOTERÍSM s. n. Transmitere a unei doctrine, a unui ritual etc. numai unui număr restrâns de inițiați. – Din fr. ésotérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

f
F, f s. m. 1. A opta literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană fricativă labiodentală surdă). [Pr.: ef, fe, fî. – Pl. și: (1, n.) f-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fa
FA^1, fa, s. m. (Muz.) Treapta a patra din gama majoră tip; sunetul și notația corespunzătoare acestei trepte. ♦ Una dintre cheile muzicale. – Din it. fa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fa
FA^2 interj. Termen cu care cineva se adresează la țară unei persoane de sex feminin. [Var.: fă interj.] – Scurtat din fa[tă] și influențat de mă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabian
FABIÁN, -Ă, fabieni, -e, adj., s. m. și f. (Adept) al fabianismului. [Pr.: -bi-an] – Din engl. Fabian [Society].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabianism
FABIANÍSM s. n. Doctrină care preconiza trecerea treptată, pe calea reformelor, de la capitalism la socialism. [Pr.: -bi-a-] – Din engl. fabianism, fr. fabianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabrica
FABRICÁ, fábric, vb. I. Tranz. A produce diferite bunuri în serie și în cantități mari, prelucrând materia primă într-o fabrică, într-o uzină etc. ♦ P. gener. (Fam.) A face, a confecționa, a realiza. ♦ Fig. A născoci, a plăsmui, a inventa. – Din fr. fabriquer, lat. fabricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricant
FABRICÁNT, -Ă, fabricanți, -te, s. m. și f. Proprietar și conducător al unei fabrici; industriaș. ♦ Persoană care fabrică ceva. – Din fr. fabricant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricare
FABRICÁRE s. f. Acțiunea de a fabrica. – V. fabrica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricat
FABRICÁT, fabricate, s. n. Marfă produsă într-o fabrică, într-o uzină etc. – Din germ. Fabrikat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricaţie
FABRICÁȚIE, fabricații, s. f. Proces tehnologic de producere a mărfurilor într-o fabrică, într-o uzină etc.; producția unei asemenea unități industriale. – Din fr. fabrication, lat. fabricatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricație
FABRICÁȚIE, fabricații, s. f. Proces tehnologic de producere a mărfurilor într-o fabrică, într-o uzină etc.; producția unei asemenea unități industriale. – Din fr. fabrication, lat. fabricatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabrică
FÁBRICĂ, fabrici, s. f. Întreprindere industrială care folosește un sistem de mașini și de instalații tehnice în vederea executării operațiilor de transformare a materiei prime în produse finite, în serie și în cantități mari. ◊ Expr. (Fam.) A lua (pe cineva) în fabrică = a certa, a reproșa, a cere socoteală (cuiva); a bate (pe cineva). A intra în fabrica cuiva = a fi certat de cineva, a i se reproșa, a i se cere socoteală; a fi bătut de cineva. [Pl. și: (pop.) făbrici] – Din fr. fabrique, rus. fabrika, germ. Fabrik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabricitate
FABRICITÁTE s. f. (Livr.) Capacitate a omului de a crea, de a produce bunuri. – Fabrica + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabula
FABULÁ, fabulez, vb. I. Tranz. A imagina fapte, întâmplări etc. prezentându-le drept reale sau posibile; p. ext. a minți. – Din fr. fabuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulare
FABULÁRE, fabulări, s. f. Faptul de a fabula. – V. fabula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulaţie
FABULÁȚIE, fabulații, s. f. 1. Poveste alegorică; p. ext. povestire cuprinsă într-o operă literară, afabulație. 2. Figură retorică prin care se redă ca real ceva imaginar. 3. Prezentare a unor fapte, întâmplări imaginare ca reale; p. ext. minciună. – Din fr. fabulation, lat. fabulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulație
FABULÁȚIE, fabulații, s. f. 1. Poveste alegorică; p. ext. povestire cuprinsă într-o operă literară, afabulație. 2. Figură retorică prin care se redă ca real ceva imaginar. 3. Prezentare a unor fapte, întâmplări imaginare ca reale; p. ext. minciună. – Din fr. fabulation, lat. fabulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulă
FÁBULĂ, fabule, s. f. Scurtă povestire alegorică, de obicei în versuri, în care autorul, folosind procedeul personificării animalelor, plantelor și lucrurilor, satirizează anumite moravuri, deprinderi, mentalități cu scopul de a le îndrepta. ♦ Istorisire, prezentare a unei fapte imaginare ca reală; p. ext. minciună. ♦ (Rar) Subiect al unei opere literare. – Din lat. fabula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulist
FABULÍST, -Ă, fabuliști, -ste, s. m. și f. Autor de fabule. – Din fr. fabuliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulistic
FABULÍSTIC, -Ă, fabulistici, -ce, adj. De fabulă; de fabulist. – Fabulist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fabulos
FABULÓS, -OÁSĂ, fabuloși, -oase, adj. 1. (Despre sume de bani, prețuri, averi) Care depășește orice închipuire; enorm, extraordinar. 2. Care aparține lumii fabulelor, a legendelor, a mitologiei; fantastic, minunat. 3. (Adesea substantivat, n.) Imaginar, ireal. – Din fr. fabuleux, lat. fabulosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

face
FÁCE, fac, vb. III. A. Tranz. I. 1. A întocmi, a alcătui, a făuri, a realiza, a fabrica un obiect. Face un gard. ♦ A procura un obiect, dispunând confecționarea lui de către altcineva. Își face pantofi. 2. A construi, a clădi; a ridica, a așeza. Face o casă. Face fânul stoguri. 3. A găti, a prepara, a pregăti un aliment, o mâncare. 4. A compune, a scrie, a crea o operă literară; a executa, a realiza o operă artistică. 5. A stabili o lege, o convenție, o înțelegere. 6. A câștiga, a agonisi, a strânge bani, avere. 7. A pregăti ceva într-un anumit scop. Își face bagajele. ◊ Expr. A face focul = a ațâța, a aprinde focul. ♦ A aranja (părul, sprâncenele, buzele, unghiile etc.). II. 1. (Despre femei) A naște. ◊ Expr. (Pop. și fam.) De când l-a făcut mă-sa sau de când mă-sa l-a făcut = de când s-a născut, dintotdeauna. ♦ (Despre soți) A procrea. ♦ (Despre mamifere) A făta. ♦ (Despre păsări) A oua. 2. (Despre pomi) A produce, a da roade; (despre plante) a scoate, a da muguri, frunze, flori etc. 3. (Despre ființe și plante) A căpăta, a dobândi; a-i apărea. A făcut o bătătură. ♦ A se îmbolnăvi de... A făcut scarlatină. 4. (În expr.) A face ochi = a) (despre puii unor animale) a putea deschide ochii (la câteva zile după naștere); b) (fam., despre oameni) a se trezi, a se scula din somn. A face burtă (sau) pântece = a se îngrășa. A face genunchi = (despre pantaloni) a se deforma (de multă purtare) în dreptul genunchilor. III. 1. A întocmi, a potrivi lucrurile astfel ca să...; a da cuiva posibilitatea de a... Ce-a făcut, ce-a dres, că a reușit... 2. A determina, a convinge. Nu l-au putut face să se însoare. 3. A obliga, a sili, a constrânge, a pune pe cineva să... Nu mă face să plec. 4. A predispune la ceva; a îndemna. Timpul urât îl face trist. IV. 1. A determina sau a ajuta pe cineva sau ceva să-și schimbe starea inițială, să ajungă într-o anumită situație. L-a făcut om. ◊ Expr. A face (sau, refl., a se face) bine (sau sănătos) = a (se) însănătoși, a (se) vindeca. 2. A preface, a schimba, a transforma în... Faceți din piatră aur. ◊ Expr. A face din țânțar armăsar = a exagera mult. A face (cuiva) coastele pântece (sau spinarea cobză) = a bate (pe cineva) tare. A face noaptea (sau din noapte) zi = a nu dormi, a rămâne treaz toată noaptea. A face (sau, refl., a se face) praf= a (se) distruge, a (se) nimici. 3. A zice, a spune (despre cineva sau cuiva) că este..., a califica; a învinui, a acuza pe cineva de... L-a făcut măgar. ◊ Expr. A face (pe cineva) cum îi vine la gură = a ocărî sau a certa (pe cineva) rău, fără a-și alege cuvintele, a batjocori (pe cineva). A face (pe cineva) cu ou și cu oțet v. oțet. V. 1. A săvârși, a făptui, a comite. A făcut o eroare. ◊ Expr. Face ce face și... = încearcă prin toate mijloacele și izbutește să...; nu știu cum procedează că...; vorba e că... A nu avea ce face (sau ce să facă) = a) a nu avea o ocupație; b) a nu-i rămâne cuiva nimic de schimbat într-o situație, a nu avea posibilitatea să se împotrivească, să obiecteze, să ajute cu ceva; a nu avea încotro; c) se spune despre cineva (sau cuiva) care comite sau este pe punctul să comită o imprudență, o prostie, o gafă. A nu avea ce face cu... = a nu avea (nicio) nevoie de..., a nu-i trebui; a nu-i folosi, a nu-i servi la nimic. Ce (mai) faci? = cum îți merge? cum o (mai) duci? A face totul sau a face tot posibilul (sau în toate chipurile, posibilul și imposibilul) să (sau ca să)... = a depune toate eforturile (pentru a realiza ceva). (Exprimând surpriza neplăcută și purtând accentul în frază) Ce face!? = cum?! cum se poate (una ca asta)?! Ce (tot) faci (sau ce ai făcut) de...? = ce ți s-a întâmplat că...? care e cauza că...? Ce-i de făcut (cu cineva sau cu ceva)? = cum să se procedeze (cu cineva sau cu ceva)? N-am făcut nimic = a) nu am realizat nimic, nu m-am ales cu nimic; b) nu sunt vinovat, nu am comis ceea ce mi se impută. Văzând și făcând = procedând conform situației, împrejurărilor, fără un plan dinainte stabilit. A avea a (sau de-a) face cu cineva (sau cu ceva) = a) a avea ceva comun cu cineva (sau cu ceva), a exista anumite relații între...; b) a o păți, a suporta consecințele faptelor sale. Ce are a face? = ce legătură este (între un lucru și altul)? ce interesează? și ce-i cu asta? N-are a face! = nu interesează! n-are importanță! (Refl.) S-a făcut! = ne-am înțeles! s-a aranjat! fii fără grijă! 2. A provoca, a da naștere la..., a cauza, a pricinui. A făcut o încurcătură. ◊ Expr. Nu face nimic! = (formulă de politețe cu care se răspunde celui ce-și cere scuze pentru un neajuns sau o supărare pricinuită fără voie) nu are nicio importanță! A i-o face (bună sau lată sau cu vârf) sau a-i face (cuiva) una (și bună) = a pricinui cuiva un rău, un neajuns. A(-și) face inimă rea (sau sânge rău) = a (se) supăra, a (se) consuma. A-și face gânduri (sau griji) = a se îngrijora. ♦ A arăta, a manifesta, a acorda. I-a făcut toate onorurile. 3. A aduce la îndeplinire; a realiza, a îndeplini, a împlini. Și-a făcut datoria. ◊ Expr. A face (un) târg (sau târgul) = a cădea de acord, a încheia o tranzacție (comercială). ♦ A juca (un meci). 4. A exercita, a practica o meserie. Face avocatură. ♦ A studia, a urma un curs sau o formă de învățământ. Face medicina. 5. (Cu complementul „semn”) A atrage cuiva atenția printr-un gest; a da cuiva să înțeleagă ceva printr-un semn. (Cu elipsa complementului) Face din cap că a înțeles. ◊ Expr. A face (cuiva) cu degetul = a amenința (pe cineva) cu degetul arătător. A face (cuiva) cu ochiul = a) a face (cuiva) un semn simbolic (închizând și deschizând un ochi); b) a atrage, a îmbia. 6. A parcurge, a străbate un drum sau o distanță. A făcut 2 kilometri. 7. A petrece, a parcurge un interval de timp. Cu el și-a făcut veacul. B. Intranz. I. 1. A proceda; a acționa; a se comporta. Fă cum știi. ♦ Refl. (În construcții interogative) A se descurca într-un anumit fel. Ce se face acum? 2. A-i merge cuiva bine (sau rău), a o duce bine (sau rău). 3. (În superstiții, determinat prin „a bine”, „a rău”, „a ploaie” etc.) A prevesti, a cobi. Porcul face a ploaie. 4. (Pop.; în superstiții) A vrăji, a fermeca; a descânta. I-a făcut de boală. II. 1. A valora, a prețui; a costa. Cât fac pantofii? 2. (La pers. 3; cu valoare impersonală) A fi vrednic (de a...), a merita (să...). Scump, dar face! 3. (Fam.; în expr.) Nu face pentru... = a) nu e potrivit, nu corespunde pentru...; b) nu e de prestigiul cuiva, nu cadrează cu... III. 1. A se îndrepta, a merge, a porni (către sau spre...); a o coti (spre...). Am făcut la dreapta. ♦ Refl. (Fam.) A se abate, a se duce (sau a veni), a se apropia. Fă-te încoace! 2. A zice, a spune. Am să te cert, făcea el. C. Refl. I. 1. (Despre zi, noapte, întuneric etc.) A se produce, a se ivi, a se lăsa. ◊ Expr. A i se face (cuiva) negru (sau roșu etc.) înaintea ochilor = a nu mai vedea, a i se face rău (din cauza supărării, a mâniei); a se supăra, a se mânia foarte tare. ♦ Impers. (Pop.) A i se părea cuiva că vede sau că aude ceva sau pe cineva (în vis sau în imaginație). Se făcea că vede un palat. 2. (Despre drumuri, văi etc.) A se desfășura, a se deschide (înaintea ochilor). Se făcea o vale lungă. 3. (Despre senzații sau sentimente; construit cu dativul pronumelui) A se naște, a se produce (în cineva) deodată, a fi cuprins de... I s-a făcut frică. ♦ A fi cuprins de o dorință nestăpânită pentru ceva, a simți dorul de... I s-a făcut de ducă. 4. (Pop.) A se întâmpla. Ce s-a făcut cu el? ◊ Expr. Ce s-a făcut (cineva)? = ce a devenit? cum s-a descurcat? Cum se face că... (sau de...)? = cum e posibil ca...? II. 1. A ajunge, a deveni. Copilul s-a făcut mare. ◊ Loc. vb. A se face galben = a se îngălbeni. A se face vânăt = a se învineți. A se face roșu = a se înroși, a se îmbujora. ◊ Expr. A se face stăpân pe ceva = a lua un lucru în stăpânire cu forța sau fără a-i aparține. A se face în două = (despre drumuri, rețele etc.) a se bifurca, a se despărți, a se ramifica. ♦ A ajunge la numărul de..., la un total de... Ceata se face de două sute de oșteni. ♦ A îmbrățișa cariera de..., a deveni. Se face muncitor metalurgist. ♦ Intranz. A îndeplini o treabă sau o funcție ocazională. ♦ (Determinat prin „la loc”, „din nou”, „iarăși” etc.) A redeveni. S-a făcut din nou om. 2. A se preface, a simula. Se face că pleacă. ♦ Intranz. A-și lua înfățișarea de..., a se arăta, a-și da aere de... Face pe nevinovata. – Lat. facere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facere
FÁCERE, faceri, s. f. Acțiunea de a (se) face și rezultatul ei. ◊ Facere de bine = binefacere. ♦ (În concepțiile religioase) Crearea lumii de către Dumnezeu. ◊ Facerea sau Cartea facerii = prima carte din Vechiul Testament și prima dintre cele cinci cărți ale lui Moise care alcătuiesc Biblia ebraică; geneza. ♦ Construire, zidire. ♦ Naștere. – V. face.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faceţie
FACEȚÍE, faceții, s. f. (Rar) Snoavă. – Din fr. facétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faceție
FACEȚÍE, faceții, s. f. (Rar) Snoavă. – Din fr. facétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faceţios
FACEȚIÓS, -OÁSĂ, facețioși, -oase, adj. (Rar) Glumeț, poznaș. [Pr.: -ți-os] – Din fr. facétieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facețios
FACEȚIÓS, -OÁSĂ, facețioși, -oase, adj. (Rar) Glumeț, poznaș. [Pr.: -ți-os] – Din fr. facétieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fachie
FÁCHIE, fachii, s. f. (Rar) Făclie alcătuită dintr-un mănunchi de stuf uscat sau de fâșii de lemn, unse cu un material inflamabil. – Lat. fac(u)la.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fachir
FACHÍR, fachiri, s. m. 1. Ascet musulman ori hindus care trăiește din mila semenilor și se supune, public, unor privațiuni sau suferințe fizice. 2. Prestidigitator, hipnotizator, îmblânzitor etc. de animale (originar din India). – Din fr. fakir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fachir
FACHÍR, fachiri, s. m. Călugăr sau ascet musulman sau hindus care trăiește din mila semenilor și se expune public unor suferințe fizice sau privațiuni; (sens curent) hipnotizator, iluzionist, prestidigitator, îmblânzitor de animale (șerpi). – Din fr. fakir < ar. faqîr „sărac“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fachirism
FACHIRÍSM s. n. Ansamblu de fapte aparent extraordinare săvârșite de fachiri; arta de a săvârși asemenea fapte; p. ext. scamatorie. – Din fr. fakirisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facial
FACIÁL, -Ă, faciali, -e, adj. (Anat.) Care aparține feței, privitor la față; care afectează fața. [Pr.: -ci-al] – Din fr. facial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facies
FÁCIES, faciesuri, s. n. 1. Aspect caracteristic al feței în cursul unei boli, al unei stări emotive etc.; p. gener. fizionomie. 2. Aspect al unei culturi arheologice în ce are ea mai caracteristic. 3. Totalitatea particularităților mineralogice și paleontologice ale unui depozit sedimentar, care caracterizează condițiile de formare a acestuia. [Pr.: -ci-es] – Din lat. facies, fr. faciès.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facil
FACÍL, -Ă, facili, -e, adj. Care se face, se produce fără greutate, cu puține eforturi. Muncă facilă. ♦ Care pare făcut, realizat cu puține eforturi, cu ușurință; p. ext. superficial, ușor. Versuri facile. ♦ Care se acomodează ușor, care este ușor de mulțumit. Caracter facil. – Din fr. facile, lat. facilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facilita
FACILITÁ, facilitez, vb. I. Tranz. A înlesni, a ușura îndeplinirea unei acțiuni, producerea unui fenomen etc. – Din fr. faciliter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facilitare
FACILITÁRE, facilitări, s. f. Acțiunea de a facilita și rezultatul ei; înlesnire, ușurare. – V. facilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facilitate
FACILITÁTE, facilități, s. f. Însușire a ceea ce este facil; însușirea de a realiza, de a face ceva fără mari eforturi, cu ușurință. ♦ (La pl.) Înlesniri făcute cuiva. Facilități de plată. – Din fr. facilité, lat. facilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faclă
FÁCLĂ, facle, s. f. Băț (la un capăt cu câlți îmbibați cu o substanță inflamabilă) care servește la luminat, mai ales la procesiuni sau la cortegii; torță. ♦ (Rar) Făclie. – Din bg. fakla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facondă
FACÓNDĂ s. f. (Franțuzism) Ușurință de a vorbi; elocință. – Din fr. faconde. Cf. lat. facundia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facsimil
FACSÍMIL, facsimile, s. n. Reproducere exactă a unui text, a unei semnături, a unui desen sau a unei picturi cu ajutorul fotografiei, al fototipiei, prin copiere manuală etc. [Acc. și: facsimíl] – Din fr. fac-similé, lat. fac simile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factaj
FACTÁJ, factaje, s. n. Distribuire a scrisorilor, banilor, coletelor etc. la domiciliul destinatarilor. – Din fr. factage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factibil
FACTÍBIL, -Ă, factibili, -e, adj. v. ușór adj. 7. Facil, factibil, lesne de făcut. – [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

factice
FACTÍCE adj. invar. (Livr.) Artificial, nefiresc, prefăcut. Râs factice. – Din fr. factice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factitiv
FACTITÍV, -Ă, factitive, adj. (În sintagma) Verb (tranzitiv) factitiv (și substantivat, n.) = verb tranzitiv care arată că subiectul determină pe cineva să îndeplinească o acțiune; verb cauzativ. – Din fr. factitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factologic
FACTOLÓGIC, -Ă, factologici, -ce, adj. Care se caracterizează prin factologie. – Din factologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factologie
FACTOLOGÍE s. f. Aglomerare de date și fapte într-o operă științifică ori literară, adesea fără interpretarea semnificației lor. – Cf. rus. faktologiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factor
FÁCTOR, factori, s. m. I. 1. Element, condiție, împrejurare care determină apariția unui proces, a unei acțiuni, a unui fenomen. 2. (Mat.) Fiecare dintre elementele unui produs. ◊ Factor prim = fiecare dintre numerele prime prin care se împarte exact un număr dat. Factor comun = număr prin care se divide oricare dintre termenii unei sume de numere. 3. Mărime a cărei valoare intră prin multiplicare într-o relație care caracterizează un sistem fizico-chimic sau tehnic. 4. Mărime caracteristică pentru un sistem tehnic, un material etc., stabilită prin raportul a două mărimi diferite. II. Funcționar al poștei care duce corespondența la destinație; poștaș. [Acc. și: (II) factór] – Din fr. facteur, lat. factor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factorial
FACTORIÁL, factoriale, adj. (Mat.; în sintagma) Produs fadorial (și substantivat, n.) = produs obținut prin înmulțirea numerelor întregi și succesive începând de la 1 și până la numărul respectiv. [Pr.; -ri-al] – Din fr. factorielle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factorie
FACTORÍE, factorii, s. f. Punct de schimb (comercial) pe un teritoriu nou descoperit în Africa, Asia și America; spec. punct unde se cumpără vânatul și se aprovizionează vânătorii din regiunile nordice izolate. – Din rus. faktoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factoriţă
FÁCTORIȚĂ, factorițe, s. f. Poștăriță. [Acc. și: factoríță] – Factor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factoriță
FÁCTORIȚĂ, factorițe, s. f. Poștăriță. [Acc. și: factoríță] – Factor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factoriza
FACTORIZÁ, factorizez, vb. I. Tranz. (Mat.) A descompune în factori un număr sau o expresie algebrică. – Din fr. factoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factorizare
FACTORIZÁRE, factorizări, s. f. Acțiunea de a factoriza. – V. factoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factorizat
FACTORIZÁT, -Ă, factorizați, -te, adj. (Mat.; despre numere sau expresii algebrice) Care a fost descompus în factori. – V. factoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factotum
FACTÓTUM, factotum, s. m. (Livr.) Persoană care (într-o instituție, într-o organizație etc.) inițiază, hotărăște și rezolvă (aproape) toate problemele care se ivesc. – Din fr. factotum, lat. fac totum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factura
FACTURÁ, facturez, vb. I. Tranz. A întocmi factura^2 pentru o marfă. – Din fr. facturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facturare
FACTURÁRE s. f. Acțiunea de a factura și rezultatul ei. – V. factura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factură
FACTÚRĂ^1, facturi, s. f. Structură, constituție (intelectuală, psihică, morală etc.). ♦ Caracter, aspect exterior, specific al unei opere de artă plastică. ♦ Ansamblul mijloacelor de expresie care determină specificul unei opere literare sau muzicale. – Din fr. facture, lat. factura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

factură
FACTÚRĂ^2, facturi, s. f. Act justificativ privind vânzările și cumpărările de mărfuri, lucrările executate și serviciile prestate, precum și mărfurile lăsate în păstrare; formular tipărit pe care se întocmește un astfel de act. – Din fr. facture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facturier
FACTURIÉR, facturiere, s. n. Carnet care cuprinde formulare pentru facturi^2. [Pr.: -ri-er] – Din fr. facturier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facţionar
FACȚIONÁR, -Ă, facționari, -e, adj. De facțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. factionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facționar
FACȚIONÁR, -Ă, facționari, -e, adj. De facțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. factionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facţios
FACȚIÓS, -OÁSĂ, facțioși, -oase, adj. (Livr.) Care face parte dintr-o facțiune; p. ext. care urmărește să provoace tulburări și manifestări împotriva puterii existente. [Pr.: -ți-os] – Din fr. factieux, lat. factiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facțios
FACȚIÓS, -OÁSĂ, facțioși, -oase, adj. (Livr.) Care face parte dintr-o facțiune; p. ext. care urmărește să provoace tulburări și manifestări împotriva puterii existente. [Pr.: -ți-os] – Din fr. factieux, lat. factiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facţiune
FACȚIÚNE, facțiuni, s. f. Grup de persoane unite pe baza unor interese politice comune (și care de obicei se manifestă prin violență); partidă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. faction, lat. factio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facțiune
FACȚIÚNE, facțiuni, s. f. Grup de persoane unite pe baza unor interese politice comune (și care de obicei se manifestă prin violență); partidă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. faction, lat. factio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faculă
FÁCULĂ, facule, s. f. Parte mai strălucitoare de pe discul solar. – Din fr. facule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facultate
FACULTÁTE, facultăți, s. f. 1. Capacitate, posibilitate, însușire morală sau intelectuală a cuiva; aptitudine. ♦ Însușire, capacitate pe care o are un fenomen, un obiect, un sistem etc. de a acționa, a se dezvolta, a realiza ceva. 2. Unitate didactică și administrativă în cadrul unei instituții de învățământ superior, condusă de un decan și cuprinzând mai multe catedre pentru pregătirea studenților și a doctoranzilor într-un anumit domeniu de specialitate. – Din fr. faculté, lat. facultas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

facultativ
FACULTATÍV, -Ă, facultativi, -e, adj. Care este lăsat la alegerea, la voia cuiva, care nu este obligatoriu; benevol. – Din fr. facultatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fad
FAD, -Ă, fazi, -de, adj. 1. (Despre mâncăruri) Fără gust; searbăd, insipid. 2. Fig. Lipsit de expresie, plat, searbăd, insipid, anost. Stil fad. – Din fr. fade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fading
FADING, fadinguri, s. n. 1. Variație (slăbire sau accentuare) în timp a sunetelor unui aparat de radiorecepție, provocată de schimbările condițiilor de propagare a undelor prin atmosferă și stratosferă. 2. Modificare a culorii unei țesături sub acțiunea apei, a luminii etc. [Pr.: féding] – Din engl., fr. fading.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fado
FÁDO, fadouri, s. n. Nume dat unui gen de cântece populare portugheze. [Acc. și: fadó. – Pr.: fádu] – Din port., fr. fado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faeton
FAETÓN, faetoane, s. n. 1. Trăsură înaltă, ușoară, cu patru roți și cu capotă pentru scaunul din față, putând transporta 6-8 persoane. 2. Vehicul ușor, cu două roți, pe arcuri, cu o singură banchetă pentru persoane, tras de un cal; șaretă. [Pr.: fa-e-] – Din fr. phaéton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faetonte
Faeton(te) = Phaëthon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faetontide
Faetontide = Phaëthonti(a)des.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faetusa
Faetusa = Phaëthusa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fag
FAG, fagi, s. m. Arbore înalt cu coaja netedă, alburie sau cenușie și cu lemnul tare, cu frunze ovale, netede, lucioase, cu perișori fini pe margini (Fagus silvatica). – Lat. fagus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagacee
FAGACÉE, fagacee, s. f. (La pl.) Familie de arbori și arbuști cu frunze alterne, cu flori mici, unisexuate, dispuse în amenți, și cu fructele achene; (și la sg.) arbore sau arbust din această familie. – Din fr. fagacées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagocit
FAGOCÍT, fagocite, s. n. Celulă sangvină a organismelor animale care apără organismul de infecție, digerând elementele străine pătrunse în el. [Pl. și: (m.) fagociți] – Din fr. phagocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagocitoză
FAGOCITÓZĂ, fagocitoze, s. f. (Biol.) Proces de înglobare și de digerare a bacteriilor și a altor corpuri străine din organism de către fagocite. – Din fr. phagocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagot
FAGÓT, fagoturi, s. n. Instrument muzical de suflat din lemn, cu registru grav, având forma unui tub lung prevăzut cu un tub suplimentar, îndoit la capăt (prin care se suflă), și cu un sistem de clape. [Pl. și: (m.) fagoți] – Din it. fagotto, germ. Fagott.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagotist
FAGOTÍST, -Ă, fagotiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la fagot. – Din it. fagottista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagur
FÁGUR s. m. v. fagure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fagure
FÁGURE, fáguri, s. m. Strat de ceară format din celule mici hexagonale, produs de albinele lucrătoare, în stup, pentru a-și depune mierea și ouăle. [Var.: fágur s. m.] – Lat. *favulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianţa
FAIANȚÁ, faianțez, vb. I. Tranz. A acoperi ceva cu plăci de faianță. [Pr.: fa-ian-] – Din faianță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianța
FAIANȚÁ, faianțez, vb. I. Tranz. A acoperi ceva cu plăci de faianță. [Pr.: fa-ian-] – Din faianță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianţar
FAIANȚÁR, faianțari, s. m. Muncitor specializat în faianțare; faianțator. [Pr.: fa-ian-] – Faianță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianțar
FAIANȚÁR, faianțari, s. m. Muncitor specializat în faianțare; faianțator. [Pr.: fa-ian-] – Faianță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianţare
FAIANȚÁRE, faianțări, s. f. Acțiunea de a faianța. [Pr.: fa-ian-] – V. faianța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianțare
FAIANȚÁRE, faianțări, s. f. Acțiunea de a faianța. [Pr.: fa-ian-] – V. faianța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianţator
FAIANȚATÓR, -OÁRE, faianțatori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat în operația de faianțare; faianțar. [Pr.: fa-ian-] – Faianța + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianțator
FAIANȚATÓR, -OÁRE, faianțatori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat în operația de faianțare; faianțar. [Pr.: fa-ian-] – Faianța + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianţă
FAIÁNȚĂ, faianțe, s. f. Produs ceramic (sub formă de plăci) cu masa albă, poroasă, acoperită cu smalț, asemănător cu porțelanul, fabricat prin ardere dintr-un amestec de caolin, feldspat, cuarț etc. ♦ Obiect de olărie făcut din acest produs ceramic (adesea colorat). – Din fr. faïence, it. faenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faianță
FAIÁNȚĂ, faianțe, s. f. Produs ceramic (sub formă de plăci) cu masa albă, poroasă, acoperită cu smalț, asemănător cu porțelanul, fabricat prin ardere dintr-un amestec de caolin, feldspat, cuarț etc. ♦ Obiect de olărie făcut din acest produs ceramic (adesea colorat). – Din fr. faïence, it. faenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faima
Faima = Fama.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faimă
FÁIMĂ s. f. Renume, reputație (bună sau rea) de care se bucură cineva ori ceva. ♦ (Rar) Veste neașteptată, surprinzătoare; zvon. – Din lat. fama (după defăima).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faimos
FAIMÓS, -OÁSĂ, faimoși, -oase, adj. Care a devenit extrem de cunoscut (prin însușirile sau defectele sale, prin faptele sale etc.); vestit, celebru, renumit. – Din fr. fameux, lat. famosus (după faimă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fain
FAIN, -Ă, faini, -e, adj. (Reg. și fam.) Care este de foarte bună calitate. ♦ Frumos, minunat. – Din germ. fein.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fair
FAIR adj. invar., adv. (Care este) corect, onest. [Pr.: fer] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fairplay
FAIRPLAY s. n. Acceptare loială a regulilor (într-un joc, într-un sport, în afaceri). ◊ (Adjectival) Nu a avut o comportare fairplay. [Pr.: férplei] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falacios
FALACIÓS, -OÁSĂ, falacioși, -oase, adj. (Livr.) Înșelător, amăgitor. – Din lat. fallaciosus, fr. fallacieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falaitar
FALAITÁR, falaitari, s. m. Călăreț pe unul dintre caii înaintași înhămați la o trăsură domnească sau boierească de ceremonie și care ținea caii de dârlogi. – Din rus. foreitor, germ. Vorreiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falangă
FALÁNGĂ^1, falange, s. f. 1. Fiecare dintre oasele mici, alungite, care alcătuiesc scheletul degetelor. 2. (În Grecia antică) Formațiune de infanteriști înarmați cu lănci, dispuși în rânduri compacte și având centrul și aripa dreaptă mai puternice. ♦ Fig. Grup compact și omogen de oameni care luptă împreună pentru același scop. 3. Grupare politică paramilitară de tip fascist. 4. (În concepția lui Fourier) Celulă social-economică primară formată din 1 500-2 000 de oameni care trebuia să funcționeze ca o asociație bazată pe îndeletniciri agricole. – Din fr. phalange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falangă
FALÁNGĂ^2, falange, s. f. Sul de lemn de care se legau, în Evul Mediu, picioarele celor condamnați să fie bătuți la tălpi; p. ext. bătaie la tălpi aplicată acestor condamnați. – Din ngr. fálangas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falangist
FALANGÍST, falangiști, s. m. Membru al falangei^1 (3). – Din fr. phalangiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falanster
FALANSTÉR, falanstere, s. n. (În concepția lui Ch. Fourier) Mare edificiu cu corpuri de clădiri ce comunică între ele, în care urma să trăiască o falangă^1 (4). – Din fr. phalanstère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falansterian
FALANSTERIÁN, -Ă, falansterieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al falansterianismului. 2. Adj. Care aparține falansterului sau falansterianismului, privitor la falanster sau la falansterianism. [Pr.: -ri-an] – Din fr. phalanstérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falansterianism
FALANSTERIANÍSM s. n. Doctrină socială utopică (aparținând lui Ch. Fourier). [Pr.: -ri-a-] – Falansterian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fală
FÁLĂ s. f. 1. Trufie, îngâmfare; orgoliu. 2. Motiv de a se mândri cu ceva sau cu cineva; mândrie. ◊ Loc. vb. (Pop.) A-i fi cuiva fală (cu cineva sau cu ceva) = a se mândri (cu cineva sau cu ceva). 3. Strălucire, măreție; pompă^2. 4. Glorie, faimă, renume. – Din sl. hvala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falbala
FALBALÁ, falbalale, s. f. (Înv.) Fâșie mai lată (de stofă, dantelă etc.) care împodobea de jur împrejur partea de jos a unei rochii. – Din fr. falbala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falcă
FÁLCĂ, fălci, s. f. 1. Fiecare dintre cele două oase ale feței în care sunt fixați dinții; (la oameni) maxilar; (la animale) mandibulă. ◊ Expr. Cu o falcă în cer și (cu) alta (sau una) în pământ = a) (în basme) cu gura enormă, larg deschisă pentru a înghiți tot ce-i iese în cale; b) foarte furios, gata să se certe cu violență. ♦ Partea inferioară a obrazului. ♦ (La insecte și crustacee) Maxilă. 2. (Tehn.) Element al unui dispozitiv sau al unei mașini, care servește la prinderea unui obiect, a unui material etc., la sfărâmarea ori deformarea unui material etc. – Refăcut din fălci (pl. înv. al lui falce < lat. falx, -cis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falce
FÁLCE, fălci, s. f. Veche unitate de măsură pentru suprafețe agricole, folosită în Moldova, echivalentă cu circa un hectar și jumătate. – Lat. falx, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falconet
FALCONÉT, falconete, s. n. (Înv.) Tun de calibru redus. – Din it. falconetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falconiform
FALCONIFÓRM s. n. v. falconiformă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falconiformă
FALCONIFÓRMĂ, falconiforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări răpitoare de zi, cu corpul puternic, aripi lungi, cu ciocul gros și încovoiat, care se hrănesc cu pradă vie; (și la sg.) pasăre care face parte din acest ordin. [Var.: falconifórm s. n.] – Din fr. falconiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fald
FALD, falduri, s. n. Cută formată de o haină largă, o stofă, o pânză etc. care atârnă. [Var.: fáldur s. m.] – Din ucr. fald.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faldur
FÁLDUR s. m. v. fald.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falern
FALÉRN s. n. Vin de calitate superioară produs în trecut în Campania. – Din fr. falerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falet
FALÉT, faleturi, s. n. (Înv.) Atelaj compus din patru cai înhămați la o trăsură, cei doi cai dinainte fiind încălecați de câte un vizitiu. – Cf. falaitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faleză
FALÉZĂ, faleze, s. f. 1. Mal înalt și abrupt al unei mări sau al unui lac. 2. Fâșie de teren special amenajată pentru plimbare de-a lungul unei faleze (1). – Din fr. falaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falia
FALIÁ, faliez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) dizloca în falie. – Din fr. failler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falie
FÁLIE, falii, s. f. (Geol.) Dislocație apărută în scoarța Pământului, ca urmare a mișcărilor tectonice verticale, care desparte două grupuri de strate; fractură. – Din fr. faille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faliere
FALIÉRE, falieri, s. f. (Geol.) Formare de falii în scoarța Pământului. [Pr.: -li-e-] – De la falie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faliment
FALIMÉNT, falimente, s. n. Stare de insolvabilitate a unei persoane fizice sau juridice, stabilită prin hotărâre judecătorească; fig. ruină, eșec total. ◊ Expr. A da faliment = a) a nu-și mai putea face plățile (în calitate de comerciant, industriaș etc.); b) a da greș, a nu reuși într-o acțiune; a se prăbuși. – Din germ. Falliment, it. fallimento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falimentar
FALIMENTÁR, -Ă, falimentari, -e, adj. (Despre întreprinderi comerciale, industriale etc.) Care se află în stare de faliment; insolvabil. ♦ Fig. Care se află într-o situație dezastruoasă, care a suferit un eșec total. – Faliment + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falit
FALÍT, -Ă, faliți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află în stare de faliment; (om) insolvabil. ♦ Fig. (Persoană) care a suferit un eșec total, care s-a compromis din punct de vedere politic sau moral. – Din it. fallito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falnic
FÁLNIC, -Ă, falnici, -ce, adj. Care impune prin proporții, grandoare; măreț, impunător, grandios; care impune prin aspect, frumusețe, ținută; semeț, mândru. ♦ Vestit, renumit. – Fală + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falocentrism
falocentrísm s. n. Sistem de gândire în care falusul și simbolistica lui constituie valoarea semnificativă esențială. • / <fr. phallocentrisme.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocrat
FALOCRÁT, -Ă, falocráți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Falocratic. 2. S. m. Bărbat care disprețuiește și domină (sau intenționează) femeile; macho. (cf. fr. phallocrate) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocratic
FALOCRÁTIC, -Ă, falocrátici, -e, adj. Care are caracter de falocrație. (cf. fr. phallocratique) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocratic
falocrátic, -ă adj. Care aparține falocrației, care se referă la falocrație. • pl. -ci, -ce. / fr. phallocratique.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocraţie
FALOCRAȚÍE, falocrațíi, s. f. Dominație socială, culturală sau simbolică impusă de către bărbați asupra femeilor. (cf. fr. phallocratie < gr. φαλλός = falus, penis + κρατός = putere, conducere) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocrație
FALOCRAȚÍE, falocrațíi, s. f. Dominație socială, culturală sau simbolică impusă de către bărbați asupra femeilor. (cf. fr. phallocratie < gr. φαλλός = falus, penis + κρατός = putere, conducere) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocraţie
falocrațíe s. f. dominația bărbaților (și a simbolului falic) asupra femeii. ♦ Ideologie care are la bază asigurarea și justificarea acestei dominații. • g.-d. -iei. / fr. phallocratie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

falocrație
falocrațíe s. f. dominația bărbaților (și a simbolului falic) asupra femeii. ♦ Ideologie care are la bază asigurarea și justificarea acestei dominații. • g.-d. -iei. / fr. phallocratie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fals
FALS, -Ă, (I) falși, -se, adj., (II) falsuri, s. n. I. Adj. 1. Care este contrar adevărului; mincinos, neîntemeiat; care are numai aparența adevărului, autenticității; imitat, artificial. ◊ (Anat.) Coastă falsă = fiecare dintre cartilajele situate dedesubtul sternului, prin intermediul căruia se articulează coastele pe stern. Ușă (sau fereastră) falsă = ușă (sau fereastră) aparentă, care nu poate fi folosită, făcută numai pentru simetria cu ansamblul. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Prefăcut, fățarnic, ipocrit. 3. (Muz.; despre sunete, voce etc.) Incorect ca intonație; distonant. ◊ (Adverbial) Cântă fals. II. S. n. (Jur.) Infracțiune săvârșită prin alterarea adevărului într-un act scris, prin adaosuri sau ștersături făcute cu rea-credință, prin imitarea semnăturii, denaturarea conținutului, substituire de persoane etc. ◊ Expr. A se înscrie în fals = a ataca un act în fața justiției ca neautentic, contrafăcut: a contesta formal valabilitatea unei declarații. [Var.: (I) falș, -ă adj.] – Din lat. falsus, it. falso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falset
FALSÉT, falsete, s. n. Registrul cel mai înalt al vocii masculine. ♦ Executare falsă a unei compoziții muzicale (sau a unui fragment al acesteia). – Din it. falsetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falsifica
FALSIFICÁ, falsífic, vb. I. Tranz. 1. A alcătui, a confecționa un lucru asemănător cu altul, cu scopul de a înșela; a plăsmui; a contraface. ♦ Spec. (Jur.) A comite un fals (II). 2. A prezenta ceva altfel decât este în realitate; a denatura, a deforma, a altera. [Var.: (pop.) falșificá vb. I] – Din fr. falsifier, lat. falsificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falsificare
FALSIFICÁRE, falsificări, s. f. Acțiunea de a falsifica și rezultatul ei; contrafacere. [Var.: (pop.) falșificáre s. f.] – V. falsifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falsificat
FALSIFICÁT, -Ă, falsificați, -te, adj. Imitat, schimbat, transformat etc. astfel încât să pară autentic, cu scopul de a înșela. [Var.: (pop.) falșificát, -ă adj.] – V. falsifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falsificator
FALSIFICATÓR, -OÁRE, falsificatori, -oare, s. m. și f. Persoană care comite un fals (II). [Var.: falșificatór, -oáre s. m. și f.] – Din fr. falsificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falsitate
FALSITÁTE s. f. 1. Caracterul a ceea ce este fals, mincinos, neautentic; lipsă de adevăr. 2. Atitudine, comportare fățarnică; ipocrizie, fățărnicie, prefăcătorie. [Var.: (pop.) falșitáte s. f.] – Din it. falsità, lat. falsitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falş
FALȘ, -Ă adj. v. fals.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falș
FALȘ, -Ă adj. v. fals.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falşifica
FALȘIFICÁ vb. I v. falsifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falșifica
FALȘIFICÁ vb. I v. falsifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falşificare
FALȘIFICÁRE s. f. v. falsificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falșificare
FALȘIFICÁRE s. f. v. falsificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falşificat
FALȘIFICÁT, -Ă adj. v. falsificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falșificat
FALȘIFICÁT, -Ă adj. v. falsificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falşificator
FALȘIFICATÓR, -OÁRE s. m. și f. v. falsificator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falșificator
FALȘIFICATÓR, -OÁRE s. m. și f. v. falsificator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falşitate
FALȘITÁTE s. f. v. falsitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falșitate
FALȘITÁTE s. f. v. falsitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falţ
FALȚ, falțuri, s. n. 1. Clește de formă specială, folosit la tragerea pe calapod a fețelor încălțămintei. 2. Fiecare dintre bucățile mici de piele care cad în urma prelucrării pieilor la mașina de fălțuit. 3. Tăietură, scobitură făcută pe marginea unei scânduri, a unei țigle etc., pentru a permite îmbinarea cu altă scândură, țiglă etc. cu o tăietură corespunzătoare. ♦ Îndoitură făcută de-a lungul marginii unei foi de tablă subțire, pentru a permite îmbinarea cu altă foaie; p. ext. îmbinare astfel realizată. 4. (Poligr.) Bentiță de pânză sau de hârtie rezistentă de care se lipesc planșele intercalate într-un volum. – Din germ. Falz[eisen].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falț
FALȚ, falțuri, s. n. 1. Clește de formă specială, folosit la tragerea pe calapod a fețelor încălțămintei. 2. Fiecare dintre bucățile mici de piele care cad în urma prelucrării pieilor la mașina de fălțuit. 3. Tăietură, scobitură făcută pe marginea unei scânduri, a unei țigle etc., pentru a permite îmbinarea cu altă scândură, țiglă etc. cu o tăietură corespunzătoare. ♦ Îndoitură făcută de-a lungul marginii unei foi de tablă subțire, pentru a permite îmbinarea cu altă foaie; p. ext. îmbinare astfel realizată. 4. (Poligr.) Bentiță de pânză sau de hârtie rezistentă de care se lipesc planșele intercalate într-un volum. – Din germ. Falz[eisen].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

falun
FALÚN, falune, s. n. (Geol.) Depozit necimentat format (în zona litorală a mărilor) din cochiliile de moluște. – Din fr. falun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fama
Fama întruchipa „zvonul public” și era considerată de cei vechi drept o divinitate, înfățișată ca un monstru zburător, cu nenumărați ochi, urechi și guri. Sălășluia într-un palat de bronz, cu mii de porți de unde intrau și ieșeau, amplificîndu-se, tot felul de vorbe, sosite de pretutindeni.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

famat
FAMÁT, -Ă, famați, -te, adj. (În sintagma) Rău famat = care are o reputație proastă; deocheat. – Din fr. [mal] famé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

famelic
FAMÉLIC, -Ă, famelici, -ce, adj. (Livr.) Înfometat, flămând. – Din fr. famélique, lat. famelicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

famen
FÁMEN, fameni, s. m. (Înv.) Bărbat castrat; spec. eunuc. ♦ Fig. Bărbat decăzut din punct de vedere moral. – Refăcut din fameni (pl. lui famăn înv. „bărbat castrat” < lat. *feminus < femina).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familial
FAMILIÁL, -Ă, familiali, -e, adj. Care aparține familiei (1), privitor la familie; destinat familiei. [Pr.: -li-al] – Din fr. familial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familiar
FAMILIÁR, -Ă, familiari, -e, adj. 1. (Despre exprimare, limbaj, stil) Care este folosit în (sau apropiat de) vorbirea obișnuită; simplu, fără pretenții. ♦ (Despre atitudini, comportări etc.; p. ext. despre oameni) Simplu, prietenos, apropiat; p. ext. care este fără respectul cuvenit, ireverențios. 2. Care este bine cunoscut, obișnuit cuiva. [Pr.: -li-ar] – Din fr. familier, lat. familiaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familiarism
FAMILIARÍSM, familiarisme, s. n. Atitudine de intimitate exagerată între membrii unui colectiv; familiaritate (2). [Pr.: -li-a-] – Familiar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familiaritate
FAMILIARITÁTE, familiarități, s. f. 1. Comportare, atitudine simplă, prietenoasă, cordială. 2. Familiarism; (la pl.) gesturi, cuvinte etc. care sunt îngăduite numai între prieteni foarte apropiați. [Pr.: -li-a-] – Din fr. familiarité, lat. familiaritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familiariza
FAMILIARIZÁ, familiarizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) obișnui, a (se) deprinde cu ceva sau cu cineva prin contact mai îndelungat, prin practică, prin adaptare etc. [Pr.: -li-a-] – Din fr. familiariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familiarizare
FAMILIARIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) familiariza. [Pr.: -li-a-] – V. familiariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familie
FAMÍLIE, familii, s. f. 1. Formă socială de bază, realizată prin căsătorie, care unește pe soți (părinți) și pe descendenții acestora (copiii necăsătoriți). ◊ Aer de familie = fizionomie caracteristică, ansamblu de trăsături comune unui grup de persoane înrudite prin sânge. Nume de familie v. nume. 2. Totalitatea persoanelor care se trag dintr-un strămoș comun; neam, descendență. ♦ Familie de albine = totalitatea albinelor dintr-un stup, alcătuită din matcă, albine lucrătoare și trântori. 3. Fig. Grup larg de oameni, de popoare etc. cu interese și idealuri comune. 4. Categorie sistematică în botanică și în zoologie, inferioară ordinului, care cuprinde mai multe genuri de organisme cu caractere comune. 5. Grup de cuvinte, derivate și compuse, formate de la același cuvânt de bază. ♦ Grup de limbi care provin dintr-o limbă comună inițială. – Din lat. familia, it. famiglia (cu unele sensuri după fr. famille).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

familist
FAMILÍST, -Ă, familiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Persoană căsătorită, persoană care și-a întemeiat o familie (1). – Familie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fan
FAN, fani, s. m. Admirator entuziast, pasionat, al unei vedete, al unei mișcări artistice etc.; simpatizant. – Din engl., fr. fan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fana
FANÁ, fanez, vb. I. Refl. (Despre flori și legume; p. ext. despre oameni) A-și pierde prospețimea; a se trece, a se ofili, a se veșteji. – Din fr. faner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanal
FANÁL, fanale, s. n. (Înv.) Felinar mare. – Din fr. fanal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanar
FANÁR, fanare, s. n. (Înv.) Felinar. [Var.: fânár s. n.] – Din ngr. fanári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanaragiu
FANARAGÍU, fanaragii, s. m. (Înv.) Persoană care aprindea și stingea felinarele de pe străzi; lampagiu. – Din tc. fenarğı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanariot
FANARIÓT, -Ă, fanarioți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Grec din păturile înstărite care locuia în cartierul Fanar din Constantinopol; spec. demnitar al Porții Otomane ori dregător sau domn în Țările Române care provenea din această pătură greacă înstărită. ◊ Epoca fanarioților = perioadă din istoria României cuprinsă între anii 1711 (în Moldova) și 1716 (în Țara Românească) și 1821. 2. Adj. Care aparține fanarioților (1), privitor la fanarioți; caracteristic fanarioților; fanariotic. [Pr.: -ri-ot] – Din ngr. fanariótis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanariotic
FANARIÓTIC, -Ă, fanariotici, -ce, adj. (Rar) Fanariot. [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanariotism
FANARIOTÍSM s. n. (Rar) Dominație, stăpânire a domnilor fanarioți. ♦ Fig. Ipocrizie, fățărnicie. [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanariotiza
FANARIOTIZÁ, fanariotizez, vb. I. Refl. A adopta, a-și însuși obiceiurile, limba, cultura grecească (din epoca fanarioților). [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanat
FANÁT, -Ă, fanați, -te, adj. (Despre flori și legume; p. ext. despre oameni) Care și-a pierdut prospețimea; trecut^2, ofilit, veștejit. – V. fana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanatic
FANÁTIC, -Ă, fanatici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) dominat de fanatism. 2. Adj. (Despre manifestările oamenilor) Care exprimă, trădează fanatism. – Din fr. fanatique, lat. fanaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanatism
FANATÍSM, fanatisme, s. n. Zel excesiv pentru o religie. ♦ Atașament exagerat, pentru o convingere, o idee etc., dublat de o totală intoleranță față de adversari. – Din fr. fanatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanatizare
FANATIZÁRE s. f. v. fanatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fanatizat
FANATIZÁT adj. v. fanatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fanda
FANDÁ, fandez, vb. I. Intranz. (Sport) A face un pas mare înainte, lateral, oblic sau înapoi, îndoind unul dintre picioare de la genunchi și ținând celălalt picior perfect întins, cu toată talpa pe pământ, astfel încât centrul de greutate al corpului să se afle pe direcția deplasării efectuate. – Din fr. fendre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandango
FANDÁNGO, fandango, s. n. Vechi dans spaniol cu acompaniament de chitară și de castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., sp. fandango.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandare
FANDÁRE, fandări, s. f. Acțiunea de a fanda și rezultatul ei. – V. fanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandoseală
FANDOSEÁLĂ, fandoseli, s. f. (Fam.) Atitudine afectată, plină de pretenții; moft, fason, sclifoseală, fasoleală, fandosire. – Fandosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandosi
FANDOSÍ, fandosesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A avea o comportare afectată, plină de mofturi, de pretenții; a se fasoli, a se izmeni. – Din ngr. fandásu, fandázome (aor. lui fandázone).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandosire
FANDOSÍRE, fandosiri, s. f. (Fam.) Faptul de a se fandosi; fandoseală. – V. fandosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fandosit
FANDOSÍT, -Ă, fandosiți, -te, adj., s. m. și f. (Fam.) (Persoană) care are o comportare afectată, plină de mofturi, de pretenții; fasolit, izmenit. – V. fandosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanerit
FANERÍT s. n. Material constituit din foi de placaj de lemn impregnate cu rășină de bachelită și presate, folosit pentru confecționarea carcaselor de aparate electrotehnice, de radio și de televizoare; lignofoliu. – Din engl. phanerite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanerogamă
FANEROGÁMĂ, fanerogame, s. f. (La pl.) Grup de plante cu flori care se înmulțesc prin semințe; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. ◊ (Adjectival) Plantă fanerogamă. – Din fr. phanérogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanfară
FANFÁRĂ, fanfare, s. f. 1. Ansamblu muzical (militar) format din persoane care cântă la instrumente de suflat (din alamă) și de percuție. 2. (Rar) Instrument muzical de suflat din alamă (cu sunete naturale). 3. (Înv.) Compoziție muzicală executată de o fanfară (1) sau la un instrument de suflat. – Din fr. fanfare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanfaron
FANFARÓN, -OÁNĂ, fanfaroni, -oane, s. m. și f., adj. (Persoană) care face caz de calități închipuite, care se laudă cu meritele sale; lăudăros. – Din fr. fanfaron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanfaronadă
FANFARONÁDĂ, fanfaronade, s. f. Laudă de sine zgomotoasă și exagerată pentru calități închipuite; lăudăroșenie. – Din fr. fanfaronnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanion
FANIÓN, fanioane, s. n. Steguleț care servește de obicei pentru semnalizări (în armată, la căile ferate etc.). [Pr.: -ni-on] – Din fr. fanion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fanon
FANÓN, fanoane, s. n. 1. Fiecare dintre lamele cornoase fixate de maxilarul superior al balenelor. 2. Îndoitură a pielii de pe marginea inferioară a gâtului, la bovine și la unele rase de ovine; salbă. – Din fr. fanon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantasc
FANTÁSC, -Ă, fantaști, -ste, adj. (Livr.) Ciudat, bizar. Spirit fantasc. – Din fr. fantasque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantasie
FANTASÍE s. f. v. fantezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantasmagoric
FANTASMAGÓRIC, -Ă, fantasmagorici, -ce, adj. Care are aspectul unei fantasmagorii, care aparține fantasmagoriei; ireal, fantastic. – Din fr. fantasmagorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantasmagorie
FANTASMAGORÍE, fantasmagorii, s. f. Imagine fantastică, ireală, vedenie produsă de o minte tulburată. ♦ Idee bizară; aberație, elucubrație. – Din fr. fantasmagorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantasmă
FANTÁSMĂ, fantasme, s. f. 1. Stafie, nălucă, arătare, fantomă. 2. Fig. Imagine, priveliște neclară, ireală. ♦ Închipuire fără o bază reală, produs al imaginației; iluzie, himeră. – Din ngr. fándasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantast
FANTÁST, -Ă, fantaști, -ste, s. m. și f. (Livr.) Persoană dominată de idei fantastice, ireale sau nerealizabile. – Din germ. Phantast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantastic
FANTÁSTIC, -Ă, fantastici, -ce, adj. 1. Care nu există în realitate; creat, plăsmuit de imaginație; ireal, fantasmagoric, fabulos. ♦ Literatură fantastică = gen de literatură bazată pe convenția agresiunii iraționalului și supranaturalului în lumea reală. 2. Care pare o plăsmuire a imaginației; p. ext. extraordinar, grozav, de necrezut. ◊ (Adverbial) Produs fantastic de scump. 3. (Despre oameni) Ale cărui idei sau fapte au un caracter fantezist, bizar. – Din fr. fantastique, lat. phantasticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantaza
FANTAZÁ, fantazez, vb. I. Intranz. 1. (Livr.) A plăsmui fantasme (2). 2. A spune lucruri imaginate. – De la fantezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantazare
FANTAZÁRE, fantazări, s. f. Acțiunea de a fantaza. – V. fantaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantazie
FANTAZÍE s. f. v. fantezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantă
FÁNTĂ, fante, s. f. 1. (Tehn.) Deschidere sau crăpătură îngustă (într-un perete). 2. (În forma fentă) Tăietură făcută perpendicular într-o țesătură. Fentă la o fustă. [Var.: féntă s. f.] – Din fr. fente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fante
FÁNTE, fanți, s. m. 1. (Fam. și peior.) Bărbat (tânăr) afemeiat. 2. Carte de joc reprezentând figura unui tânăr; valet. – Din it. fante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fante
FÁNTE^2 Subst. 1. S. n. Dialect principal al limbii akan (1) (alături de twi (1)). 2. S. m. Membru al populației vorbitoare a dialectului fante^2 (1) din Ghana. (cf. engl. fante, fanti) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fantezie
FANTEZÍE, fantezii, s. f. 1. Capacitate omenească de a crea noi reprezentări sau idei pe baza percepțiilor, a reprezentărilor sau ideilor acumulate anterior; p. ext. imagine produsă de această facultate; imaginație; reverie. ♦ Spec. Imaginație specifică unui creator (în artă, literatură, știință etc.). ♦ Produs al imaginației; plăsmuire, născocire. 2. Gust, înclinare, dorință ieșită din comun, ciudată (a cuiva). 3. Compoziție muzicală instrumentală de formă liberă, având un caracter de improvizație și de virtuozitate. [Var.: (rar) fantasíe, fantazíe s. f.] – Din fr. fantaisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantezist
FANTEZÍST, -Ă, fanteziști, -ste, adj. 1. Care nu are nimic comun cu realitatea, care este un produs al imaginației. 2. (Despre oameni) Care este (sau se lasă) dominat de idei fantastice, ireale ori nerealizabile. 3. (Despre manifestări, creații etc. ale oamenilor) Care este lipsit de orice bază reală, care trădează pe omul fantezist (2). – Din fr. fantaisiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantomatic
FANTOMÁTIC, -Ă, fantomatici, -ce, adj. Cu aspect de fantomă, ca o fantomă. ♦ Fig. Care are o existență incertă, care nu există în realitate. – Din fr. fantomatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantomă
FANTÓMĂ, fantome, s. f. Arătare, nălucă, stafie, strigoi, fantasmă. ♦ Fig. Ceea ce are o existență fictivă. ◊ (Adjectival) Guvern fantomă. – Din fr. fantôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantoşă
FANTÓȘĂ, fantoșe, s. f. (Livr.; adesea fig.) Marionetă. – Din fr. fantoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantoșă
FANTÓȘĂ, fantoșe, s. f. (Livr.; adesea fig.) Marionetă. – Din fr. fantoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fantoşă
fantóșă s.f. Păpușă sau figurină manevrată cu ajutorul unor sfori; marionetă. ♦ Fig. Om lipsit de personalitate, care se lasă dominat de cineva; om de paie. • pl. -e. / <fr. fantoche <it. fantoccio „păpușă”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fantoșă
fantóșă s.f. Păpușă sau figurină manevrată cu ajutorul unor sfori; marionetă. ♦ Fig. Om lipsit de personalitate, care se lasă dominat de cineva; om de paie. • pl. -e. / <fr. fantoche <it. fantoccio „păpușă”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

faon
Faon = Phaon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fapt
FAPT, (1, 2) fapte, (4) fapturi, s. n. 1. Întâmplare sau împrejurare reală, lucru petrecut în realitate. Fapt istoric. ◊ Loc. adv. și adj. De (sau în) fapt = (care este) în realitate, efectiv. ◊ Expr. Fapt e că... = nu e mai puțin adevărat că..., adevărul e că..., în orice caz. ♦ Fenomen. Fapte de limbă. 2. Acțiune săvârșită de cineva; faptă. ◊ Expr. Fapt împlinit = acțiune care s-a încheiat, care nu mai poate fi schimbată; situație definitivă. 3. (Pop.; în legătură cu unele momente ale zilei; urmat de determinări în genitiv sau introduse prin prep. „de”) Început. Faptul zilei. În fapt de seară. 4. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă. – Lat. factum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faptă
FÁPTĂ, fapte, s. f. Acțiune săvârșită, act îndeplinit de cineva; fapt; ispravă. ◊ Fapte de arme = acte de eroism militar. ◊ Loc. adv. (Înv.) În faptă = în realitate, de fapt. – Lat. facta (pl. lui factum) devenit sg. f.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faptic
FÁPTIC adj. Care se referă la fapte, la întâmplări sau la împrejurări, care înregistrează faptele (fără a le comenta). Material faptic. – Fapt + suf. -ic. Cf. germ. faktisch, rus. fakticeskii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

far
FAR, faruri, s. n. 1. Construcție înaltă prevăzută cu o sursă de lumină puternică, pentru semnalarea la distanță a punctelor importante situate de-a lungul liniilor de navigație maritimă. 2. Corp de iluminat (la automobile, locomotive etc.) care proiectează lumina într-o anumită direcție sub forma unui fascicul divergent. – Din fr. phare, lat. pharus, it. faro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farad
FARÁD, farazi, s. m. Unitate de măsură a capacității electrice (în sistemul de unități de măsură metru-kilogram-secundă-amper), egală cu capacitatea unui conductor care acumulează o sarcină de un coulomb sub o tensiune de un volt. – Din fr. farad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faradic
FARÁDIC, -Ă, faradici, -ce, adj. (Ieșit din uz; în sintagma) Curent faradic = curent electric alternativ produs prin inducție electromagnetică. – Din fr. faradique, germ. faradisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faradizare
FARADIZÁRE, faradizări, s. f. (Med.) Tratament prin curenți de inducție. – După fr. faradisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faradmetru
FARADMÉTRU, faradmetre, s. n. Instrument pentru măsurarea capacității electrice, în limite restrânse. – Din fr. faradmètre, engl. faradmeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farafastâc
FARAFASTẤC, farafastâcuri, s. n. (Fam. și peior.; de obicei la pl.) 1. Podoabă sau ornament fără valoare, inutil. 2. Moft, capriciu, fason. – Cf. ngr. farafás „fanfaron”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farandolă
FARANDÓLĂ, farandole, s. f. Numele unui dans popular provensal, vechi, cu mișcare rapidă, în care dansatorii, ținându-se de mână în lanț, descriu spirale și cercuri; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. farandole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faraon
FARAÓN, faraoni, s. m. 1. Titlu pe care îl purtau vechii regi ai Egiptului; persoană care avea acest titlu. ♦ (Fam., ir. sau glumeț) Țigan. 2. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din fr. pharaon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faraon
FARAÓN, faraoni, s. m. 1. Titlu pe care îl purtau vechii regi ai Egiptului; persoană care avea acest titlu. ♦ (Fam., ir. sau glumeț) Țigan. 2. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din fr. pharaon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faraonic
FARAÓNIC, -Ă, faraonici, -ce, adj. (Rar) Care aparține faraonilor, privitor la faraoni. – Din fr. pharaonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farbă
FÁRBĂ, fărburi, s. f. (Reg.) Vopsea; culoare. – Din germ. Farbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farcitare
farcitare s.f. (lingv.) Utilizare intenționată a unor sintagme, expresii etc. sau sinonime, cuprinzând elemente din mai multe limbi, pentru a facilita înțelegerea într-o comunitate eterogenă din punct de vedere lingvistic; farcitură. • pl. -ări. / cf. fr. farcir „a supraîncărca”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fard
FARD, farduri, s. n. Produs cosmetic alb, roșu, verde, albastru etc. pentru colorat tenul, ochii și buzele; dres^1, suliman, boia, boială. – Din fr. fard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farda
FARDÁ, fardez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) da cu fard; a (se) sulimeni, a (se) boi^1. – Din fr. farder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fardare
FARDÁRE s. f. Acțiunea de a (se) farda și rezultatul ei; boire, sulimenire. – V. farda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fardat
FARDÁT^1, fardaturi, s. n. Faptul de a (se) farda. – V. farda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fardat
FARDÁT^2, -Ă, fardați, -te, adj. (Despre ten, buze, ochi; p. ext. despre oameni) Dat cu fard; sulimenit. – V. farda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faretră
FARÉTRĂ, faretre, s. f. (Rar) Tolbă de săgeți. – Din lat. pharetra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfara
FARFARÁ, farfarale, s. f. (Fam. și peior.) Flecar, palavragiu; persoană care duce vorba de colo-colo, care deformează conținutul spuselor cuiva și le transmite astfel altora. – Din tc. farfara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfasit
FARFASÍT, -Ă, farfasiți, -te, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) mofturos, năzuros. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfurărie
FARFURĂRÍE s. f. (Rar) Mulțime de farfurii; totalitatea farfuriilor (cuiva); p. ext. diverse obiecte de menaj din porțelan, faianță etc. – Farfurie + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfurie
FARFURÍE, farfurii, s. f. 1. Obiect de faianță, de porțelan etc., de obicei de formă rotundă, cu marginile puțin ridicate și cu fundul plat sau adâncit, în care se servește mâncarea. 2. (Înv.) Porțelan. ◊ (Fam.; în sintagma) Farfurie zburătoare = obiect zburător neidentificat. – Din tc. farfuri (lit. fağfuri), ngr. farfuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfurioară
FARFURIOÁRĂ, farfurioare, s. f. Diminutiv al lui farfurie (1); farfuriuță. [Pr.: -ri-oa-] – Farfurie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfuriuţă
FARFURIÚȚĂ, farfuriuțe, s. f. Farfurioară. [Pr.: -ri-u-] – Farfurie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farfuriuță
FARFURIÚȚĂ, farfuriuțe, s. f. Farfurioară. [Pr.: -ri-u-] – Farfurie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farin
FARÍN adj. invar. (Despre zahăr sau alte produse alimentare) Care se prezintă sub formă de pudră. – Din fr. farine „faină”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farinaceu
FARINACÉU, -CÉE, farinacei, -cee, adj. (Rar) Ca făina. – Din fr. farinacé, lat. farinaceus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringal
FARINGÁL, -Ă, faringali, -e, adj. Care aparține faringelui, privitor la faringe. ♦ (Despre sunete; și substantivat, f.) Care se articulează în faringe. – Din fr. pharyngal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringe
FARÍNGE, faringe, s. n. (Anat.) Canal membranos și musculos de forma unei pâlnii cu vârful în jos, care urmează cavității bucale și prin care aerul trece în trahee, iar alimentele, în esofag. – Din it. faringe. Cf. fr. pharynx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringian
FARINGIÁN, -Ă, faringieni, -e, adj. Care aparține faringelui, privitor la faringe; localizat în faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. pharyngien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringism
FARINGÍSM s. n. (Med.) Iritație a faringelui. – Din fr. pharyngisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringită
FARINGÍTĂ, faringite, s. f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a mucoasei faringelui. – Din fr. pharyngite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringolaringită
FARINGOLARINGÍTĂ, faringolaringite, s. f. Boală care constă în inflamarea concomitentă a faringelui și a laringelui. – Din fr. pharyngo-laryngite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringoscop
FARINGOSCÓP, faringoscoape, s. n. Instrument cu ajutorul căruia se examinează faringele. – Din fr. pharyngoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faringoscopie
FARINGOSCOPÍE, faringoscopii, s. f. Examinare a faringelui cu ajutorul faringoscopului. – Din fr. pharyngoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fariseic
FARISÉIC, -Ă, fariseici, -ce, adj. Ipocrit, fățarnic, prefăcut. [Pr.: -se-ic] – Din fr. pharisaïque (după fariseu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fariseism
FARISEÍSM s. n. Ipocrizie, fățărnicie, duplicitate. – Din fr. pharisaïsme (după fariseu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fariseu
FARISÉU, farisei, s. m. 1. Membru al unei grupări minoritare active în cadrul iudaismului palestinian până la căderea Ierusalimului, a cărui trăsătură distinctivă era respectarea strictă a Legii scrise și a vechilor tradiții orale iudaice. 2. Fig. Om ipocrit, fățarnic, prefăcut. – Din sl. fariseĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmaceutic
FARMACEÚTIC,-Ă, farmaceutici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține farmaciei, privitor la farmacie. 2. S. f. Ramură a medicinei care studiază prepararea, clasificarea, acțiunea etc. substanțelor medicamentoase; farmacologie. – Din fr. pharmaceutique, lat. pharmaceuticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacie
FARMACÍE, farmacii, s. f. 1. Știință care se ocupă cu prepararea, păstrarea, controlul și distribuirea medicamentelor. 2. Unitate specializată în care se păstrează, se distribuie, se vând și uneori se prepară medicamente; potică^1, spițerie. – Din fr. pharmacie, lat. pharmacia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacist
FARMACÍST, -Ă, farmaciști, -ste, s. m. și f. Persoană calificată care se ocupă cu prepararea, controlul, distribuirea sau vinderea medicamentelor. – Farmacie + suf. -ist. Cf. it. farmacista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacodinamie
FARMACODINAMÍE s. f. Ramură a farmacologiei care studiază efectul medicamentelor asupra organismului. – Din fr. pharmacodynamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacolog
FARMACOLÓG, -Ă, farmacologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care se ocupă cu studiul farmacologiei, specialist în farmacologie. – Din fr. pharmacologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacologic
FARMACOLÓGIC, -Ă, farmacologici, -ce, adj. Care aparține farmacologiei, care se referă la farmacologie. – Din fr. pharmacologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacologie
FARMACOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul originii, proprietăților fizice și chimice, compoziției, clasificării și acțiunii terapeutice a medicamentelor asupra organismului. – Din fr. pharmacologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacopee
FARMACOPÉE, farmacopei, s. f. Tratat care cuprinde datele oficiale privind descrierea și formulele de preparare a medicamentelor, precum și modul lor de conservare și de utilizare. – Din fr. pharmacopée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacoterapie
FARMACOTERAPÍE s. f. Terapie bazată pe medicamente. – Din fr. pharmacothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacovigilenţă
FARMACOVIGILÉNȚĂ s. f. Vigilență față de efectele nocive ale medicamentelor (luate în exces) asupra organismului. – Din fr. pharmacovigilance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmacovigilență
FARMACOVIGILÉNȚĂ s. f. Vigilență față de efectele nocive ale medicamentelor (luate în exces) asupra organismului. – Din fr. pharmacovigilance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmazon
FARMAZÓN, -OÁNĂ, farmazoni, -oane, s. m. și f. (Pop.) Vrăjitor. ♦ Fig. Om șiret, viclean. – Din rus. farmazon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmazonie
FARMAZONÍE, farmazonii, s. f. (Pop.) Vrajă, farmec (vrăjitoresc). – Farmazon + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farmec
FÁRMEC, farmece, s. n. 1. (În basme și în superstiții) Acțiunea de a vrăji și rezultatul ei; transformare miraculoasă a lucrurilor (în urma unor vrăji); mijloc magic folosit pentru o asemenea transformare; vrajă, vrăjitorie. ◊ Loc. adv. Ca prin farmec = într-un mod miraculos, pe neașteptate, dintr-dată. 2. Ansamblu de calități (frumusețe, grație etc.) care încântă, atrage pe cineva. Farmecul pădurii. ♦ Desfătare, plăcere, încântare pe care o simte cineva în fața unui lucru fermecător. – Lat. pharmacum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farniente
FARNIÉNTE s. n. (Livr.) Inactivitate, lenevie, trândăvie (totală). [Pr.: -ni-en-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farsă
FÁRSĂ, farse, s. f. 1. Comedie în care sunt cultivate îndeosebi comicul ușor, de situație, bufoneria, intriga amuzantă și replica spirituală. 2. Faptul de a păcăli pe cineva cu scopul de a se amuza; mijloc folosit în acest scop; păcăleală, festă. – Din fr. farce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

farsor
FARSÓR, -OÁRE, farsori, -oare, s. m. și f. Persoană lipsită de seriozitate, care se ține de păcăleli. ♦ Persoană care caută să treacă drept alta decât este în realitate (prin minciuni, înșelătorie); impostor. – Din fr. farceur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasciaţie
FASCIÁȚIE, fasciații, s. f. (<fr. fasciation; lat. fascia „panglică”) Creștere anormală, în formă de lamă (turtită lateral), a tulpinei sau a axei florale a unei plante; uneori este cauzată de concreșterea anormală a mai multor tulpini.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fasciație
FASCIÁȚIE, fasciații, s. f. (<fr. fasciation; lat. fascia „panglică”) Creștere anormală, în formă de lamă (turtită lateral), a tulpinei sau a axei florale a unei plante; uneori este cauzată de concreșterea anormală a mai multor tulpini.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fascicol
FASCÍCOL s. n. v. fascicul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascicolă
FASCÍCOLĂ s. f. v. fasciculă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascicul
FASCÍCUL, fascicule, s. n. Grup format din mai multe elemente de același fel, așezate în formă de mănunchi. ◊ (Mat.) Fascicul de drepte = totalitatea dreptelor care trec printr-un punct fix. ♦ (Fiz.) Mănunchi de raze luminoase sau vizuale cu secțiune bine delimitată; ansamblu de particule aflate în mișcare ordonată. ♦ (Anat.) Grup de fibre care au același traiect și aceeași distribuție. ♦ (Bot.) Țesut vegetal conducător format din fibre lemnoase și liberiene. [Var.: fascícol s. n.] – Din fr. fascicule, lat. fasciculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasciculat
FASCICULÁT, -Ă, fasciculați, -te, adj. Dispus în formă de fascicul, de mănunchi, de tufă. Rădăcină fasciculată. – Din fr. fasciculé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasciculă
FASCÍCULĂ, fascicule, s. f. Fiecare dintre părțile unei opere unice care se publică în etape succesive (urmând a fi reunite într-un tot după apariția integrală a lucrării). ♦ Broșură conținând o parte, un capitol dintr-un roman publicat în fragmente succesive; p. gener. broșură. ♦ Coală de tipografie fălțuită. [Var.: fascícolă s. f.] – Din fr. fascicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascie
FÁSCIE^1, fascii, s. f. 1. (La pl.) Mănunchi de nuiele de mesteacăn, legat cu o curea în jurul unei securi și purtat de lictorii care însoțeau pe unii magistrați romani. 2. Fascină. – Din lat. fascis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascie
FÁSCIE^2, fascii, s. f. (Anat.) Foiță care acoperă mușchii sau alte structuri anatomice. – Din lat. fascia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascina
FASCINÁ, fascinez, vb. I. Tranz. 1. A atrage pe cineva în mod irezistibil cu privirea. 2. A produce cuiva o impresie deosebită prin însușiri (atrăgătoare) ieșite din comun; a captiva. – Din fr. fasciner, lat. fascinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinant
FASCINÁNT, -Ă, fascinanți, -te, adj. Care fascinează, care captivează; captivant, seducător, fascinator. – Din fr. fascinant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinare
FASCINÁRE, fascinări, s. f. Acțiunea de a fascina și rezultatul ei. – V. fascina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinat
FASCINÁT, -Ă, fascinați, -te, adj. Încântat, captivat, sedus. – V. fascina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinator
FASCINATÓR, -OÁRE, fascinatori, -oare, adj. Fascinant. – Din fr. fascinateur, lat. fascinator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinaţie
FASCINÁȚIE, fascinații, s. f. Atracție irezistibilă pe care o provoacă cineva sau ceva prin însușiri ieșite din comun. [Var.: fascinațiúne s. f.] – Din fr. fascination, lat. fascinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinație
FASCINÁȚIE, fascinații, s. f. Atracție irezistibilă pe care o provoacă cineva sau ceva prin însușiri ieșite din comun. [Var.: fascinațiúne s. f.] – Din fr. fascination, lat. fascinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinaţiune
FASCINAȚIÚNE s. f. v. fascinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascinațiune
FASCINAȚIÚNE s. f. v. fascinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascină
FASCÍNĂ, fascine, s. f. Legătură de nuiele sau de ramuri subțiri, legat din loc în loc cu sârmă, uneori umplut cu piatră, moloz sau pământ, folosit la întărirea terasamentelor, la construirea digurilor sau a drumurilor în regiunile mlăștinoase și la alte lucrări făcute în terenurile desfundate; fascie^1. [Var.: fașínă s. f.] – Din it. fascina, fr. fascine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascism
FASCÍSM s. n. Ideologie apărută în Europa după Primul Război Mondial, caracterizându-se prin naționalism extremist, misticism, violență, cultul forței, intoleranță față de alte partide, promovarea rasismului etc.; regim politic instaurat pe baza acestui curent. – Din it. fascismo, fr. fascisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascist
FASCÍST, -Ă, fasciști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține fascismului, privitor la fascism. 2. S. m. și f. Partizan, adept al fascismului. – Din it. fascista, fr. fasciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasciza
FASCIZÁ, fascizez, vb. I. Tranz. A introduce, a propaga fascismul; a educa în spiritul ideologiei fasciste; a instaura un regim politic de tip fascist. – Din it. fascizzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fascizare
FASCIZÁRE s. f. Acțiunea de a fasciza și rezultatul ei. – V. fasciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasole
FASÓLE s. f. 1. Plantă erbacee anuală din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole mari, păroase, cu flori albe, alb-verzui, roz sau roșii, cultivată pentru păstăile și pentru semințele sale folosite în alimentație (Phaseolus vulgaris). 2. Păstaia fasolei (1), de culoare verde sau galbenă; fiecare dintre boabele care se află în interiorul acestei păstăi. 3. Mâncare preparată din păstăile (cu boabe) sau din boabele de fasole (1). [Var.: (reg.) făsúle, fasúle s. f.] – Din ngr. fasóli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasoleală
FASOLEÁLĂ, fasoleli, s. f. (Fam.) Fandosire. – Fasoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasoli
fasoli, fasolesc v. r. a avea o comportare afectată
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasoli
FASOLÍ, fasolesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se fandosi. – Probabil din [a face] fasoane (și apropiat prin etimologie pop. de fasole).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasolică
FASOLÍCĂ s. f. Diminutiv al lui fasole. – Fasole + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasolire
FASOLÍRE, fasoliri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a se fasoli și rezultatul ei. – V. fasoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasolit
FASOLÍT, -Ă, fasoliți, -te, adj. (Fam.) Fandosit, sclifosit, răsfățat. – V. fasoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fason
FASON, fasoane, s. n. 1. Modul în care este făcut un lucru; formă (a unei haine, a unei pălării); croială, model. Modul în care arată o persoană (din punct de vedere al îmbrăcămintei) 2. Fig. (Fam.; la pl.) nazuri, mofturi. – Din fr. façon
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fason
FASÓN, fasoane, s. n. 1. Modul cum este făcut un lucru; formă (a unei haine, a unei pălării); croială, model. ♦ Modul cum arată o persoană (din punctul de vedere al îmbrăcămintei). 2. Fig. (Fam.; la pl.) Nazuri, mofturi, fandoseli. – Din fr. façon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasona
FASONÁ, fasonez, vb. I. Tranz. A da unui obiect o anumită formă (în urma unui proces de prelucrare). ♦ Fig. (Rar) A forma, a modela caracterul, personalitatea etc. cuiva. – Din fr. façonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasonaj
FASONÁJ s. n. (Rar) Fasonare. – Din fr. façonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasonare
FASONÁRE, fasonări, s. f. Acțiunea de a fasona; fasonat^1, fasonaj. – V. fasona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasonat
FASONÁT^1 s. n. Fasonare. – V. fasona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasonat
FASONÁT^2, -Ă, fasonați, -te, adj. (Despre obiecte) Căruia i s-a dat, care a căpătat o anumită formă (în urma unui proces de prelucrare). ♦ Fig. (Fam.) Care face nazuri, fasoane. – V. fasona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasonator
FASONATÓR, -OÁRE, fasonatori, -oare, s. m. și f. Lucrător care fasonează. – Fasona + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fast
FAST^1 s. n. Splendoare, măreție, pompă^2, lux, strălucire. – Din fr. faste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fast
FAST^2, -Ă, faști, -ste, adj. (Despre zile, împrejurări, evenimente) Favorabil, fericit (pentru cineva). – Din fr. faste, lat. fastus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fast-food
FAST-FOOD, fast-fooduri, s. n. Restaurant cu un număr limitat de produse care nu necesită o preparare laborioasă și care pot fi consumate pe loc sau luate la pachet. [Pr.: fastfúd] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fastidios
FASTIDIÓS, -OÁSĂ, fastidioși, -oase, adj. (Livr.) Plicticos, plictisitor, anost, searbăd. [Pr.: -di-os] – Din fr. fastidieux, lat. fastidiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fastuos
FASTUÓS, -OÁSĂ, fastuoși, -oase, adj. (Livr.) Plin de fast^1; măreț, splendid, bogat. [Pr.: -tu-os] – Din fr. fastueux, lat. fastuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasule
FASÚLE s. f. v. fasole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fasung
FÁSUNG, fasunguri, s. n. (Tehn.) Dulie. – Din germ. Fassung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faşă
FÁȘĂ, feșe, s. f. 1. Bucată lungă și îngustă de pânză cu care se înfășoară strâns copiii mici, peste scutece. ◊ Expr. Din (sau în) fașă = (de) pe vremea când era copil mic; p. ext. de când se știe, de la început. Abia ieșit din fașă = foarte tânăr. 2. Fâșie lungă și îngustă de tifon cu care se bandajează rănile. [Pl. și: feși] – Lat. fascia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fașă
FÁȘĂ, feșe, s. f. 1. Bucată lungă și îngustă de pânză cu care se înfășoară strâns copiii mici, peste scutece. ◊ Expr. Din (sau în) fașă = (de) pe vremea când era copil mic; p. ext. de când se știe, de la început. Abia ieșit din fașă = foarte tânăr. 2. Fâșie lungă și îngustă de tifon cu care se bandajează rănile. [Pl. și: feși] – Lat. fascia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faşină
FAȘÍNĂ s. f. v. fascină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fașină
FAȘÍNĂ s. f. v. fascină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faşionabil
FAȘIONÁBIL, -Ă, fașionabili, -e, adj. (Rar) Care aparține modei lumii elegante, privitor la această modă. [Pr.: -și-o-] – Din fr. fashionable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fașionabil
FAȘIONÁBIL, -Ă, fașionabili, -e, adj. (Rar) Care aparține modei lumii elegante, privitor la această modă. [Pr.: -și-o-] – Din fr. fashionable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatal
FATÁL, -Ă, fatali, -e, adj. 1. Care are urmări nenorocite pentru cineva sau ceva; care pricinuiește moartea; funest. Greșeală fatală. Lovitură fatală. ♦ Nefericit, nenorocit, trist. Deznodământ fatal. 2. Care se consideră că este fixat de destin; care nu poate fi înlăturat; inevitabil. 3. Care provoacă o atracție irezistibilă (și nefericită). Femeie fatală. – Din fr. fatal, lat. fatalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatalism
FATALÍSM s. n. Doctrină care consideră că toate evenimentele din viața oamenilor sunt dinainte determinate și că totul se desfășoară sub forța implacabilă a destinului sau a providenței divine. ♦ Atitudinea omului fatalist. – Din fr. fatalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatalist
FATALÍST, -Ă, fataliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține fatalismului, care se referă la fatalism, care se întemeiază pe fatalism. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care crede în fatalitate, în puterea absolută a destinului. – Din fr. fataliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatalitate
FATALITÁTE, fatalități, s. f. 1. Forță supranaturală, voință divină care determină în mod prestabilit și implacabil mersul lucrurilor și viața oamenilor; soartă, destin, fatum. ♦ Ceea ce este de neînlăturat, inevitabil. 2. Concurs de împrejurări nefericite (care nu poate fi evitat). – Din fr. fatalité, lat. fatalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatalmente
FATALMÉNTE adv. În mod fatal, inevitabil. – Din it. fatalmente, fr. fatalement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatamorgana
FÁTA MORGÁNA loc. s. f. Fenomen optic frecvent în regiunile calde, datorită căruia imaginile obiectelor aflate la (sau dincolo de) orizont apar ca și cum s-ar reflecta într-o apă. ♦ Fig. Apariție înșelătoare, iluzie trecătoare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fată
FÁTĂ, fete, s. f. 1. Persoană de sex feminin, nemăritată. ◊ Fată în casă = fată (tânără) angajată ca femeie de serviciu într-o gospodărie. Fată bătrână = fată trecută de vârsta de măritat și care a rămas necăsătorită. ♦ Fecioară, virgină. 2. (În raport cu părinții) Fiică. – Lat. feta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatidic
FATÍDIC, -Ă, fatidici, -ce, adj. (Livr.) Hotărât de soartă; profetic; p. ext. aducător de nenorocire. – Din fr. fatidique, lat. fatidicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatigabilitate
FATIGABILITÁTE s. f. (Rar) (Tendință spre) oboseală; coeficient de oboseală. – Din fr. fatigabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatuitate
FATUITÁTE s. f. (Livr.) Îngâmfare, înfumurare (care ascunde prostia). [Pr.: -tu-i-] – Din fr. fatuité, lat. fatuitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatum
FÁTUM s. n. (Livr.) Destin irevocabil, fatalitate, soartă. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fatum
Fatum, în mitologia romană, personificarea Destinului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faţadă
FAȚÁDĂ, fațade, s. f. Fiecare dintre părțile exterioare verticale ale unei clădiri, ale unui monument; spec. partea dinspre stradă sau partea unde se găsește intrarea principală a unei clădiri. ◊ Loc. adj. De fațadă = de formă, pentru a salva aparențele. – Din fr. façade (refăcut după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațadă
FAȚÁDĂ, fațade, s. f. Fiecare dintre părțile exterioare verticale ale unei clădiri, ale unui monument; spec. partea dinspre stradă sau partea unde se găsește intrarea principală a unei clădiri. ◊ Loc. adj. De fațadă = de formă, pentru a salva aparențele. – Din fr. façade (refăcut după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţă
FÁȚĂ, fețe, s. f. I. 1. Partea anterioară a capului omului și a unor animale, formată din oasele faciale, maxilarul superior și inferior, acoperite de mușchii faciali; chip, figură. ◊ Loc. adj. Din față = care se află înainte. De față = care se află prezent; care aparține prezentului. ◊ Loc. adv. În față = a) înainte; b) direct, fără înconjur, fără menajamente. Din față = dinainte. De față = în prezența cuiva. Pe față = direct, fără înconjur, fără menajamente; fără să se ferească. Față în față = unul înaintea (sau împotriva) celuilalt. ◊ Loc. prep. În fața (cuiva sau a ceva) = înaintea (cuiva sau a ceva). Din fața = dinaintea (cuiva sau a ceva). De față cu... = în prezența... Față cu... (sau de...) = a) în raport cu..., în ceea ce privește; b) pentru; c) având în vedere. ◊ Expr. A(-i) cânta (cuiva) cucul în (sau din...) față = (în superstiții) a-i merge (cuiva) bine. A fi de față = a fi prezent, a asista. A scăpa cu fața curată = a scăpa cu bine dintr-o situație dificilă. A face față (cuiva sau la ceva) = a rezista; a corespunde unei probe, unei sarcini. A pune (de) față (sau față în față) = a confrunta; a compara. A (se) da pe față = a (se) descoperi, a (se) demasca. A-și întoarce fața (de la...) = a nu mai vrea să știe de... A privi (sau a vedea, a zări pe cineva) din față = a privi (sau a vedea, a zări) în întregime figura cuiva. Om (sau taler) cu două fețe = om ipocrit, fățarnic. A-l prinde (pe cineva) la față = (despre haine, culori) a-i sta bine, a i se potrivi. ♦ Expresie a feței (I 1); mină, fizionomie. ◊ Expr. A schimba (sau a face) fețe(-fețe) = a) a-și schimba subit fizionomia, culoarea obrazului (de jenă, rușine etc.); b) a se simți foarte încurcat la auzul sau la vederea unor lucruri sau situații neplăcute; a se tulbura, a se zăpăci; c) (despre mătăsuri) a-și schimba reflexele, culorile. A prinde față = a se îndrepta după o boală. ♦ Obraz. 2. Partea anterioară a corpului omenesc și a unor animale. Au căzut cu fața la pământ. 3. (Pop.; determinat prin „de om” sau „pământeană”) Om. 4. Persoană, personaj. Fețe simandicoase. ◊ Față bisericească = reprezentant al bisericii. II. 1. (Mat.) Fiecare dintre suprafețele plane care mărginesc un poliedru; fiecare dintre planele care formează un diedru. 2. Suprafață (în special a Pământului, a apei). ◊ Expr. La fața locului = acolo unde s-a întâmplat (sau se va întâmpla) ceva. 3. Înfățișare, aspect. ♦ Partea de deasupra, expusă vederii și mai aleasă, a unor articole alimentare de vânzare. 4. Culoare. ◊ Expr. A-i ieși (unei pânze, unei stofe) fața (la soare, la spălat etc.) = a se decolora. 5. Partea lustruită, poleită, finisată atent etc. a unui obiect. ◊ Expr. A da față (unui lucru) = a lustrui, a polei, a netezi, a face să arate frumos (un lucru). ♦ Partea finită, expusă vederii, a unei țesături (în opoziție cu dosul ei). 6. (În sintagmele) Față de masă = material textil, plastic etc. folosit spre a acoperi o masă (când se mănâncă sau ca ornament). Față de pernă (sau de plapumă) = învelitoare de pânză în care se îmbracă perna (sau plapuma). 7. Prima pagină a fiecărei file. ♦ (Înv. și pop.) Pagină. 8. Fațadă. 9. (În sintagma) Fața dealului (sau a muntelui etc.) = partea dealului (sau a muntelui etc.) orientată spre soare sau spre miazăzi. – Lat. pop. facia (< facies).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

față
FÁȚĂ, fețe, s. f. I. 1. Partea anterioară a capului omului și a unor animale, formată din oasele faciale, maxilarul superior și inferior, acoperite de mușchii faciali; chip, figură. ◊ Loc. adj. Din față = care se află înainte. De față = care se află prezent; care aparține prezentului. ◊ Loc. adv. În față = a) înainte; b) direct, fără înconjur, fără menajamente. Din față = dinainte. De față = în prezența cuiva. Pe față = direct, fără înconjur, fără menajamente; fără să se ferească. Față în față = unul înaintea (sau împotriva) celuilalt. ◊ Loc. prep. În fața (cuiva sau a ceva) = înaintea (cuiva sau a ceva). Din fața = dinaintea (cuiva sau a ceva). De față cu... = în prezența... Față cu... (sau de...) = a) în raport cu..., în ceea ce privește; b) pentru; c) având în vedere. ◊ Expr. A(-i) cânta (cuiva) cucul în (sau din...) față = (în superstiții) a-i merge (cuiva) bine. A fi de față = a fi prezent, a asista. A scăpa cu fața curată = a scăpa cu bine dintr-o situație dificilă. A face față (cuiva sau la ceva) = a rezista; a corespunde unei probe, unei sarcini. A pune (de) față (sau față în față) = a confrunta; a compara. A (se) da pe față = a (se) descoperi, a (se) demasca. A-și întoarce fața (de la...) = a nu mai vrea să știe de... A privi (sau a vedea, a zări pe cineva) din față = a privi (sau a vedea, a zări) în întregime figura cuiva. Om (sau taler) cu două fețe = om ipocrit, fățarnic. A-l prinde (pe cineva) la față = (despre haine, culori) a-i sta bine, a i se potrivi. ♦ Expresie a feței (I 1); mină, fizionomie. ◊ Expr. A schimba (sau a face) fețe(-fețe) = a) a-și schimba subit fizionomia, culoarea obrazului (de jenă, rușine etc.); b) a se simți foarte încurcat la auzul sau la vederea unor lucruri sau situații neplăcute; a se tulbura, a se zăpăci; c) (despre mătăsuri) a-și schimba reflexele, culorile. A prinde față = a se îndrepta după o boală. ♦ Obraz. 2. Partea anterioară a corpului omenesc și a unor animale. Au căzut cu fața la pământ. 3. (Pop.; determinat prin „de om” sau „pământeană”) Om. 4. Persoană, personaj. Fețe simandicoase. ◊ Față bisericească = reprezentant al bisericii. II. 1. (Mat.) Fiecare dintre suprafețele plane care mărginesc un poliedru; fiecare dintre planele care formează un diedru. 2. Suprafață (în special a Pământului, a apei). ◊ Expr. La fața locului = acolo unde s-a întâmplat (sau se va întâmpla) ceva. 3. Înfățișare, aspect. ♦ Partea de deasupra, expusă vederii și mai aleasă, a unor articole alimentare de vânzare. 4. Culoare. ◊ Expr. A-i ieși (unei pânze, unei stofe) fața (la soare, la spălat etc.) = a se decolora. 5. Partea lustruită, poleită, finisată atent etc. a unui obiect. ◊ Expr. A da față (unui lucru) = a lustrui, a polei, a netezi, a face să arate frumos (un lucru). ♦ Partea finită, expusă vederii, a unei țesături (în opoziție cu dosul ei). 6. (În sintagmele) Față de masă = material textil, plastic etc. folosit spre a acoperi o masă (când se mănâncă sau ca ornament). Față de pernă (sau de plapumă) = învelitoare de pânză în care se îmbracă perna (sau plapuma). 7. Prima pagină a fiecărei file. ♦ (Înv. și pop.) Pagină. 8. Fațadă. 9. (În sintagma) Fața dealului (sau a muntelui etc.) = partea dealului (sau a muntelui etc.) orientată spre soare sau spre miazăzi. – Lat. pop. facia (< facies).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţeta
FAȚETÁ, fațetez, vb. I. Tranz. A șlefui, a tăia în fațete. – Din fr. facetter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațeta
FAȚETÁ, fațetez, vb. I. Tranz. A șlefui, a tăia în fațete. – Din fr. facetter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţetare
FAȚETÁRE, fațetări, s. f. Acțiunea de a fațeta; fațetat. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațetare
FAȚETÁRE, fațetări, s. f. Acțiunea de a fațeta; fațetat. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţetat
FAȚETÁT^1 s. n. Fațetare. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațetat
FAȚETÁT^1 s. n. Fațetare. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţetat
FAȚETÁT^2, -Ă, fațetați, -te, adj. Care a fost tăiat, șlefuit în fațete. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațetat
FAȚETÁT^2, -Ă, fațetați, -te, adj. Care a fost tăiat, șlefuit în fațete. – V. fațeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faţetă
FAȚÉTĂ, fațete, s. f. 1. Fiecare dintre fețele (șlefuite ale) unei pietre prețioase, ale unei sticle, ale unui metal etc. ♦ Fig. Fiecare dintre aspectele unei probleme, ale unei lucrări, care împreună alcătuiesc un ansamblu. 2. (În sintagma) Fațetă de cuțit = teșitură a muchiei tăietoare la cuțitele de prelucrare prin așchiere. 3. (Tipogr.) Placă de fontă care servește ca fundament pentru un clișeu sau pentru o placă de stereotipie. – Din fr. facette (refăcut după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fațetă
FAȚÉTĂ, fațete, s. f. 1. Fiecare dintre fețele (șlefuite ale) unei pietre prețioase, ale unei sticle, ale unui metal etc. ♦ Fig. Fiecare dintre aspectele unei probleme, ale unei lucrări, care împreună alcătuiesc un ansamblu. 2. (În sintagma) Fațetă de cuțit = teșitură a muchiei tăietoare la cuțitele de prelucrare prin așchiere. 3. (Tipogr.) Placă de fontă care servește ca fundament pentru un clișeu sau pentru o placă de stereotipie. – Din fr. facette (refăcut după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fault
FÁULT, faulturi, s. n. (La unele jocuri sportive) Act nesportiv (lovire intenționată, trântire, împingere etc.) comis de un jucător asupra adversarului și sancționat de arbitru. [Pr.: fa-ult] – Din engl. fault.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faulta
FAULTÁ, faultez, vb. I. Tranz. (Sport) A comite un fault. [Pr.: fa-ul-] – V. fault.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faultare
FAULTÁRE, faultări, s. f. Acțiunea de a faulta și rezultatul ei. [Pr.: fa-ul-] – V. faulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faun
FÁUN, fauni, s. m. Zeu al fecundității din mitologia romană; (sens curent) divinitate romană campestră, protectoare a câmpiilor, pădurilor și turmelor, înfățișată ca un bărbat cu coarne și cu picioare de țap. – Din lat. faunus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faun
Faun = Faunus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fauna
Fauna, în mitologia romană, soția (fiica sau sora) zeului Faunus și mama regelui Latinus. Era identificată cu Bona Dea (v. și Bona Dea).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faună
FÁUNĂ s. f. Totalitatea speciilor de animale de pe glob, dintr-o regiune, dintr-o epocă geologică etc. [Pr.: fa-u-] – Din fr. faune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fauni
Fauni, genii cîmpenești sau ale pădurilor, care-și trăgeau numele de la zeul Faunus. Faunii aveau înfățișarea unor oameni cu coarne, copite și coadă de țap. Erau identificați cu satirii din mitologia greacă (v. și Satyri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faunistic
FAUNÍSTIC, -Ă, faunistici, -ce, adj. De faună. [Pr.: fa-u-] – Faună + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faunus
Faunus, una dintre cele mai vechi divinități italice. Era considerat drept protectorul muncilor agricole, al turmelor și al păstorilor, la fel cu zeul Pan din mitologia greacă (v. și Pan). Mai tîrziu, Faunus și-a pierdut din caracterul său divin și a ajuns să fie considerat drept unul dintre primii regi ai Latiumului, urmașul regelui Picus și tatăl lui Latinus. Natura divină a lui Faunus a persistat totuși: figura sa a fost multiplicată, cu timpul, sub forma a numeroși fauni (v. și Fauni).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

faur
FÁUR^1 s. m. (Pop.) Februarie. – Din făurar^1 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faur
FÁUR^2, fauri, s. m. 1. (Înv.) Fierar. 2. Denumire dată insectelor din familia elateridelor, cu corpul lunguieț și subțire, păros, de culoare castanie. – Lat. faber, -bri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faurmaur
FAURMÁUR s. m. (Pop.) Meștergrindă. [Pr.: fa-ur-ma-ur] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

faustulus
Faustulus, păstor care, găsindu-i pe Romulus și pe Remus abandonați, i-a luat cu sine și, ducîndu-i la el acasă, i-a dat în grija nevestei sale, Acca Laurentia, să-i crească.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

favelă
FAVÉLĂ, favele, s. f. Cartier de case sărăcăcioase din America Latină. – Din sp. favela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favoare
FAVOÁRE, favoruri, s. f. Avantaj acordat cuiva, cu preferință față de alții; dovadă deosebită de bunăvoință față de cineva; hatâr. ◊ Bilet de favoare = bilet pe baza căruia se poate intra, gratuit sau cu reducere, la un spectacol. ◊ Expr. În favoarea (cuiva) = în avantajul, în folosul (cuiva). [Var.: (înv.) favór s. n.] – Din fr. faveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favor
FAVÓR s. n. v. favoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favorabil
FAVORÁBIL, -Ă, favorabili, -e, adj. 1. (Despre acțiuni, fenomene, împrejurări etc.) Care este în favoarea cuiva sau a ceva, care avantajează pe cineva sau ceva. 2. (Despre oameni) Binevoitor față de cineva sau de ceva. – Din fr. favorable, lat. favorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favorit
FAVORÍT, -Ă, favoriți, -te, adj., s. m., s. f. I. Adj. Care este preferat de cineva, pe care cineva îl place mai mult. Mâncare favorită. II. S. m. și f. 1. Persoană iubită sau prețuită cu predilecție de cineva. ♦ Spec. Persoană care se bucură de protecția unui suveran sau a unui om influent (și care trage profituri de pe urma acestei situații). ♦ Spec. (La f.) Amantă a unui monarh, a unui nobil etc. 2. Participant la o competiție, la un concurs, considerat cu cele mai mari șanse de reușită. III. S. m. (Mai ales la pl.) Păr lăsat să crească de o parte și de alta a obrazului unui bărbat. [PI. și: (III, n.) favorite] – Din fr. favori, -ite, it. favorito, (III) și rus. favorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favoritism
FAVORITÍSM, favoritisme, s. n. Acordare abuzivă și nemeritată de favoruri; (la pl.) favoruri acordate cuiva în mod abuziv și nemeritat. – Din fr. favoritisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favoriza
FAVORIZÁ, favorizez, vb. I. Tranz. 1. A fi favorabil, prielnic, a înlesni ivirea unui eveniment, desfășurarea sau realizarea unei acțiuni etc.; a avantaja. 2. A acorda cuiva un avantaj; a acorda favoruri în mod abuziv și nemeritat. – Din fr. favoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favorizant
FAVORIZÁNT, -Ă, favorizanți, -te, adj. Care favorizează. – Din fr. favorisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favorizare
FAVORIZÁRE s. f. Acțiunea de a favoriza și rezultatul ei. – V. favoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

favus
FÁVUS, favusuri, s. n. (Med.) Dermatoză localizată la pielea capului, produsă de o ciupercă microscopică. – Din fr. favus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fax
FAX, faxuri, s. n. Metodă de transmitere a materialelor grafice (texte, fotografii etc.) pe liniile de comunicație telefonice. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fazan
FAZÁN, fazani, s. m. 1. Pasăre de mărimea unei găini, cu coada lungă și ascuțită, al cărei bărbătuș se distinge printr-un penaj frumos și viu colorat, vânată pentru carnea ei gustoasă (Phasianus colchicus). 2. (Arg.) Naiv, fraier. ◊ Expr. (Fam.) A pica de fazan = a fi păcălit (din naivitate). – Din rus. fazan. Cf. fr. faisan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fazanerie
FAZANERÍE, fazanerii, s. f. Crescătorie de fazani. – Fazan + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fază
FÁZĂ, faze, s. f. Fiecare dintre etapele distincte din evoluția unui proces din natură sau din societate; fiecare dintre stările succesive ale unei transformări. ♦ Fiecare dintre aspectele succesive pe care le iau Luna și unele planete, determinate de orientarea pe care o au față de Pământ părțile din suprafața lor iluminate de Soare. ♦ Fiecare dintre circuitele componente ale unui sistem de circuite electrice. ♦ (Fiz.) Argument al unei mărimi care variază sinusoidal în timp și care caracterizează mărimea în orice moment. ◊ Expr. (Fam.) A fi pe fază = (a fi atent și) a acționa prompt, la momentul potrivit. – Din fr. phase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fază
FÁZĂ, fáze, s. f. ◊ (Joc. sport., în sint.) Fază de joc = 1. Moment distinct al desfășurării unui joc, considerat izolat de cel precedent și de cel următor (cadru stop din filmul jocului), într-o fază apreciindu-se calitatea și oportunitatea acțiunilor jucătorilor, ale arbitrilor etc. 2. Componentă a structurii jocului organizat, constând din acțiuni coordonate de atac sau de apărare pe care jucătorii le execută în luptă cu adversarii. [Encicl. Ed. Fiz. și a Sport. din Rom. – 2002]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fazitron
FAZITRÓN, fazitroane, s. n. Tub electronic care realizează modulații ale oscilațiilor de înaltă frecvență. – Din fr. phasitron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fazmetru
FAZMÉTRU, fazmetre, s. n. Instrument care servește la măsurarea diferenței de fază între mărimi electrice de aceeași frecvență. – Din fr. phasemètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fazotron
FAZOTRÓN, fazotroane, s. n. (Fiz.) Sincrociclotron. – Din fr., engl. phasotron, germ. Phasotron, rus. fazotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fă
FĂ interj. v. fa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcăleţ
FĂCĂLÉȚ, făcălețe, s. n. Băț gros și neted, întrebuințat la mestecatul mămăligii, la întinderea foii de aluat etc.; melesteu, vergea. – Cf. magh. fakalán.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcăleț
FĂCĂLÉȚ, făcălețe, s. n. Băț gros și neted, întrebuințat la mestecatul mămăligii, la întinderea foii de aluat etc.; melesteu, vergea. – Cf. magh. fakalán.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcălui
FĂCĂLUÍ, făcăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A amesteca frecând și zdrobind (cu o lingură de lemn) unele legume fierte, îndeosebi fasolea (pentru a le face piure). – Cf. făcăleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcăluire
FĂCĂLUÍRE, făcăluiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a făcălui și rezultatul ei. – V. făcălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcăluit
FĂCĂLUÍT^1 s. n. (Reg.) Faptul de a făcălui. – V. făcălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcăluit
FĂCĂLUÍT^2, -Ă, făcăluiți, -te, adj. (Reg.; despre unele legume fierte) Zdrobit, frecat, făcut piure. – V. făcălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcător
FĂCĂTÓR, -OÁRE, făcători, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care face, creează, realizează ceva. ◊ Compuse: făcător-de-bine = binefăcător. Făcător-de-rele = răufăcător. – Face + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcătură
FĂCĂTÚRĂ, făcături, s. f. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă (făcută cuiva); mijloc întrebuințat de vrăjitoare în farmecele sale. – Face + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcău
FĂCẮU, făcaie, s. n. Roată de moară cu fus vertical; p. ext. moară mică având o astfel de roată, folosită pe apele de munte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făclie
FĂCLÍE, făclii, s. f. Lumânare mare (de ceară); faclă. ♦ Fig. Flacără, văpaie; căldură. Făclia culturii. – Din sb. faklja, bg. faklija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făclier
FĂCLIÉR, făclieri, s. m. (Rar) 1. Persoană care fabrică sau vinde făclii. 2. (Adesea fig.) Purtător de făclii. [Pr.: -cli-er] – Făclie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făclioară
FĂCLIOÁRĂ, făclioare, s. f. Diminutiv al lui făclie; făcliuță. [Pr.: -cli-oa-] – Făclie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcliuţă
FĂCLIÚȚĂ, făcliuțe, s. f. Făclioară. [Pr.: -cli-u-] – Făclie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcliuță
FĂCLIÚȚĂ, făcliuțe, s. f. Făclioară. [Pr.: -cli-u-] – Făclie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcut
FĂCÚT^1 s. n. 1. Acțiunea de a face și rezultatul ei. 2. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă (făcută cuiva). 3. (Pop.) Destin, soartă. – V. face.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făcut
FĂCÚT^2, -Ă, făcuți, -te, adj. 1. (Despre băuturi) Falsificat, dres. 2. (În expr.) Parcă-i (un) lucru făcut (sau substantivat, un făcut), se spune pentru a exprima surprinderea că un lucru se întâmplă contrar așteptărilor. 3. (Fam.) Beat. – V. face.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgaş
FĂGÁȘ, făgașe, s. n. Urmă adâncă (și îngustă) săpată în pământ de șuvoaiele apelor de ploaie sau lăsată de roțile unui vehicul. ♦ Scobitură săpată pe întreaga lungime a frontului minier de abataj, pentru a ușura desprinderea ulterioară a rocii. ♦ Fig. Direcție, drum. Și-a orientat cercetările pe un nou făgaș. [Pl. și: făgașuri. – Var.: (reg.) hăugáș, hogáș, văgáș s. n.] – Din magh. vágás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgaș
FĂGÁȘ, făgașe, s. n. Urmă adâncă (și îngustă) săpată în pământ de șuvoaiele apelor de ploaie sau lăsată de roțile unui vehicul. ♦ Scobitură săpată pe întreaga lungime a frontului minier de abataj, pentru a ușura desprinderea ulterioară a rocii. ♦ Fig. Direcție, drum. Și-a orientat cercetările pe un nou făgaș. [Pl. și: făgașuri. – Var.: (reg.) hăugáș, hogáș, văgáș s. n.] – Din magh. vágás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgădău
FĂGĂDẮU, făgădaie, s. n. (Reg.) Han; ospătărie, cârciumă. – Din magh. fogadó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgădui
FĂGĂDUÍ, făgăduiesc, vb. IV. Tranz. A promite cuiva că va face un anumit lucru. – Din magh. fogadni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgăduială
FĂGĂDUIÁLĂ, făgăduieli, s. f. Faptul de a făgădui; promisiune, făgăduință. [Pr.: -du-ia-] – Făgădui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgăduinţă
FĂGĂDUÍNȚĂ, făgăduințe, s. f. Făgăduială. ◊ Pământul (sau Țara) făgăduinței = nume dat, în Biblie, Palestinei; p. gener. ținut bogat, mănos, fericit. – Făgădui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgăduință
FĂGĂDUÍNȚĂ, făgăduințe, s. f. Făgăduială. ◊ Pământul (sau Țara) făgăduinței = nume dat, în Biblie, Palestinei; p. gener. ținut bogat, mănos, fericit. – Făgădui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgărăşean
FĂGĂRĂȘEÁN, -Ă, făgărășeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Făgăraș. 2. Adj. Care aparține municipiului Făgăraș sau făgărășenilor (1), referitor la municipiul Făgăraș ori la fagărășeni. – Făgăraș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgărășean
FĂGĂRĂȘEÁN, -Ă, făgărășeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Făgăraș. 2. Adj. Care aparține municipiului Făgăraș sau făgărășenilor (1), referitor la municipiul Făgăraș ori la fagărășeni. – Făgăraș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgărăşeancă
FĂGĂRĂȘEÁNCĂ, făgărășence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Făgăraș. – Făgărășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgărășeancă
FĂGĂRĂȘEÁNCĂ, făgărășence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Făgăraș. – Făgărășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făget
FĂGÉT, făgete, s. n. Pădure de fag. – Fag + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgeţel
FĂGEȚÉL s. n. (Pop.) Diminutiv al lui făget. – Făget + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făgețel
FĂGEȚÉL s. n. (Pop.) Diminutiv al lui făget. – Făget + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făinare
FĂINÁRE s. f. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci parazite și caracterizată prin apariția la suprafața organelor atacate a unui strat făinos, alb-cenușiu. [Pr.: fă-i-] – Din făină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făină
FĂÍNĂ, (2) făinuri, s. f. 1. (De obicei urmat de determinări care arată felul) Pulbere obținută prin măcinarea boabelor de cereale sau a altor semințe de plante și folosită în alimentație. ◊ Expr. Altă făină se macină acum la moară = s-a schimbat situația, lucrurile nu mai sunt cum au fost. 2. Pulbere obținută prin măcinarea anumitor materiale. ◊ Făină animală = produs obținut din cadavre de animale, resturi de la fabricile de conserve, sânge etc., sterilizat, folosit mai ales pentru hrana puilor, a păsărilor ouătoare și a porcilor. Făină de pește = produs sub formă de pulbere obținut din pești inferiori și necomestibili sau din diferite resturi de la fabricile de conserve de pește, folosit pentru hrana porcilor, a păsărilor etc. Făină de oase = pulbere fină obținută prin măcinarea oaselor și folosită ca supliment valoros în hrana animalelor și ca îngrășământ în agricultură. – Lat. farina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făinos
FĂINÓS, -OÁSĂ, făinoși, -oase, adj. 1. Care are aspectul sau consistența făinii (1). ♦ (Despre fructe) Fără zeamă, uscăcios; mălăieț. 2. Preparat din făină. ◊ Paste făinoase (și substantivat, f. pl.) = produse alimentare preparate din făină, apă, uneori și ouă. [Pr.: fă-i-] – Lat. farinosus. Cf. făină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălălăi
FĂLĂLĂÍ, pers. 3 fălălăiește, vb. IV. Intranz. (Rar; despre frunze, mătăsuri, obiecte de îmbrăcăminte) A foșni. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălăluire
FĂLĂLUÍRE s. f. v. fălălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fălcariţă
FĂLCÁRIȚĂ s. f. (Med.; pop.) Tetanos (la copii). – Falcă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălcariță
FĂLCÁRIȚĂ s. f. (Med.; pop.) Tetanos (la copii). – Falcă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălcea
FĂLCEÁ, fălcele, s. f. Fiecare dintre: a) cele două tălpi ale saniei; b) cele două brațe ale vatalelor de la războiul de țesut; c) cele două scândurele între care intră limba meliței; d) stinghiile de lemn care leagă între ele scândurile care formează fundul carului; e) cele două stinghii laterale ale cârceiei carului prin care se leagă tânjala de proțap (când se înjugă patru boi); f) cele două brațe de lemn ale piscului (la car); g) cele două sau patru brațe laterale care constituie corpul afetului unui tun sau al unui obuzier. – Falcă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălcos
FĂLCÓS, -OÁSĂ, fălcoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care are fălci mari. ♦ (Reg.) Mâncăcios. – Falcă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făli
FĂLÍ, fălesc, vb. IV. 1. Refl. A se arăta mândru de cineva sau de ceva; a se mândri, a se lăuda. ♦ (Peior.) A se arăta plin de sine, îngâmfat; a se îngâmfa. 2. Tranz. (Înv.) A preamări, a slăvi. – Din sl. hvaliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălitor
FĂLITÓR, -OÁRE, fălitori, -oare, adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) care lingușește, (om) lingușitor. – Făli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălnicie
FĂLNICÍE s. f. (Rar) Însușirea de a fi falnic. – Falnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălos
FĂLÓS, -OÁSĂ, făloși, -oase, adj. (Pop.) 1. Mândru (de cineva sau de ceva). 2. (Peior.) Semeț, îngâmfat. 3. Impunător, măreț, impozant. ♦ (Înv.) Glorios; slăvit. – Fală + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făloşi
FĂLOȘÍ, făloșesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se făli, a se îngâmfa. – Din fălos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făloși
FĂLOȘÍ, făloșesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se făli, a se îngâmfa. – Din fălos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făloşie
FĂLOȘÍE, făloșii, s. f. (Reg.) Îngâmfare. – Fălos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făloșie
FĂLOȘÍE, făloșii, s. f. (Reg.) Îngâmfare. – Fălos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălticenean
FĂLTICENEÁN, -Ă, fălticeneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Fălticeni. 2. Adj. Care aparține municipiului Fălticeni sau fălticenenilor (1), privitor la Fălticeni ori la fălticeneni. – Fălticeni (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălticeneancă
FĂLTICENEÁNCĂ, fălticenence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Fălticeni. – Fălticenean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălţui
FĂLȚUÍ, fălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prelucra cu falțul pieile tăbăcite pentru a le reduce și a le uniformiza grosimea. 2. A face unor scânduri, țigle etc. un falț (care să permită îmbinarea lor). ♦ A executa îmbinarea unor piese de tablă cu ajutorul falțului. 3. A îndoi și a împături o coală de hârtie sau o tipăritură (în vederea manipulării, păstrării sau a broșării ori a legării). – Din germ. falzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălțui
FĂLȚUÍ, fălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prelucra cu falțul pieile tăbăcite pentru a le reduce și a le uniformiza grosimea. 2. A face unor scânduri, țigle etc. un falț (care să permită îmbinarea lor). ♦ A executa îmbinarea unor piese de tablă cu ajutorul falțului. 3. A îndoi și a împături o coală de hârtie sau o tipăritură (în vederea manipulării, păstrării sau a broșării ori a legării). – Din germ. falzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălţuire
FĂLȚUÍRE s. f. Acțiunea de a fălțui; fălțuit^1. – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălțuire
FĂLȚUÍRE s. f. Acțiunea de a fălțui; fălțuit^1. – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălţuit
FĂLȚUÍT^1 s. n. Fălțuire. – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălțuit
FĂLȚUÍT^1 s. n. Fălțuire. – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălţuit
FĂLȚUÍT^2, -Ă, fălțuiți, -te, adj. 1. (Despre piei tăbăcite) Care și-a redus și și-a uniformizat grosimea în urma prelucrării cu falțul. 2. (Despre unele materiale de construcție) Care are falț, prevăzut cu falț. 3. (Despre colile unei tipărituri) Îndoit și împăturit (în vederea broșării sau a legării). – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălțuit
FĂLȚUÍT^2, -Ă, fălțuiți, -te, adj. 1. (Despre piei tăbăcite) Care și-a redus și și-a uniformizat grosimea în urma prelucrării cu falțul. 2. (Despre unele materiale de construcție) Care are falț, prevăzut cu falț. 3. (Despre colile unei tipărituri) Îndoit și împăturit (în vederea broșării sau a legării). – V. fălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălţuitor
FĂLȚUITÓR, -OÁRE, fălțuitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană calificată în operațiile de fălțuire. 2. S. n. Unealtă cu care se fălțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Fălțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fălțuitor
FĂLȚUITÓR, -OÁRE, fălțuitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană calificată în operațiile de fălțuire. 2. S. n. Unealtă cu care se fălțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Fălțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făluire
FĂLUÍRE s. f. v. fălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

făptaş
FĂPTÁȘ, -Ă, făptași, -e, s. m. și f. Persoană care a comis o faptă condamnabilă, de obicei un delict, o infracțiune; făptuitor. – Faptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făptaș
FĂPTÁȘ, -Ă, făptași, -e, s. m. și f. Persoană care a comis o faptă condamnabilă, de obicei un delict, o infracțiune; făptuitor. – Faptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făptui
FĂPTUÍ, făptuiesc, vb. IV. Tranz. A face, a săvârși ceva; spec. a comite un delict, o infracțiune. – Fapt + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făptuire
FĂPTUÍRE, făptuiri, s. f. Acțiunea de a făptui și rezultatul ei. – V. făptui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făptuitor
FĂPTUITÓR, -OÁRE, făptuitori, -oare, s. m. și f. 1. Făptaș. 2. Persoană care făptuiește, realizează ceva. [Pr.: -tu-i-] – Făptui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făptură
FĂPTÚRĂ, făpturi, s. f. 1. Ființă, vietate, creatură. ♦ Trup; p. ext. înfățișare fizică, aspect exterior, statură. 2. Natură, fire; lume, univers. – Lat. factura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făraş
FĂRÁȘ, fărașe, s. n. Obiect casnic în formă de lopată cu coadă scurtă, în care se adună cu mătura gunoiul, se strânge jarul etc. [Var.: foráș s. n.] – Din tc. faraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făraș
FĂRÁȘ, fărașe, s. n. Obiect casnic în formă de lopată cu coadă scurtă, în care se adună cu mătura gunoiul, se strânge jarul etc. [Var.: foráș s. n.] – Din tc. faraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fără
FẮRĂ prep., conj. I. Prep. 1. (Introduce complemente circumstanțiale de mod și atribute, conținând ideea de excludere) Lipsit de... Om fără necazuri. ♦ (În legătură cu cuvinte care arată cantitatea sau măsura, indicând cât lipsește până la o măsură deplină) Este ora zece fără cinci minute. ♦ (În operații aritmetice de scădere) Minus, mai puțin. Patru fără doi. 2. (Introduce complemente circumstanțiale sociative negative) Pot eu să trăiesc și fără tine. ♦ (Introduce complemente circumstanțiale instrumentale negative) A scos cuiele fără clește. II. 1 (Urmat de o propoziție circumstanțială de mod sau de un infinitiv care îi ține locul, are valoarea unei negații) A ascultat fără să răspundă nimic. ♦ (Urmat de o propoziție concesivă sau de un infinitiv care îi ține locul) Deși nu..., cu toate că nu... Fără să fie desăvârșit, e mulțumitor. 2. (Reg.; după negație, cu sens adversativ) Ci, dar. ♦ (Înv.; adverbial) Decât, (în) afară de...; exceptând pe... – Lat. foras „afară”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărădelege
FĂRĂDELÉGE, fărădelegi, s. f. (Înv. și pop.) Faptă rea; nelegiuire, ticăloșie, mișelie. [Var.: fărdelége s. f.] – Fără + de^4 + lege (după sl. bezakonije).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâma
FĂRÂMÁ, fărấm, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) sfărâma, a (se) sparge, a (se) zdrobi, a (se) frânge. ◊ Expr. (Tranz.) A-și fărâma capul = a se chinui să rezolve o problemă dificilă, a-și bate capul. ♦ A (se) distruge, a (se) nimici. [Var.: fărmá vb. I] – Din fărâmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmare
FĂRÂMÁRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) fărâma și rezultatul ei. [Var.: fărmáre s. f.] – V. fărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmat
FĂRÂMÁT^1 s. n. Faptul de a (se) fărâma. – V. fărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmat
FĂRÂMÁT^2, -Ă, fărâmați, -te, adj. (Pop.) Sfărâmat, spart, zdrobit, frânt. ♦ Nimicit, distrus. [Var.: fărmát, -ă adj.] – V. fărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmă
FĂRẤMĂ, fărâme, s. f. Bucată mică rămasă din ceva (după ce s-a sfărâmat, s-a spart, s-a rupt etc.); fiecare dintre bucățelele în care s-a împărțit un obiect (în urma sfărâmării, spargerii, ruperii). ◊ Expr. A (se) face (mici sau mii de) fărâme = a (se) sfărâma. – Cf. alb. thërrime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmător
FĂRÂMĂTÓR, fărâmătoare, s. n. Dispozitiv sau mașină pentru sfărâmarea unor materiale. – Fărâma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmătură
FĂRÂMĂTÚRĂ, fărâmături, s. f. (Reg.) Sfărâmătură; fărâmă (de pâine). [Var.: fărâmitúră, fărmătúră s. f.] – Fărâmă + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmele
FĂRÂMÉLE s. f. pl. (Rar; în expr.) A tăia fărâmele = a tăia în bucăți mici. – Fărâmă + suf. -ele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmică
FĂRÂMÍCĂ, fărâmici, s. f. (Pop.) Fărâmiță. – Fărâmă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmicios
FĂRÂMICIÓS, -OÁSĂ, fărâmicioși, -oase, adj. Care se sfărâmă sau se poate sfărâma ușor; sfărâmicios. – Fărâma + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmitură
FĂRÂMITÚRĂ s. f. v. fărâmătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiţa
FĂRÂMIȚÁ, fărâmițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) preface în fărâmițe, a (se) sfărâma în componente foarte mici. – Din fărâmiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmița
FĂRÂMIȚÁ, fărâmițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) preface în fărâmițe, a (se) sfărâma în componente foarte mici. – Din fărâmiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiţare
FĂRÂMIȚÁRE, fărâmițări, s. f. Acțiunea de a (se) fărâmița și rezultatul ei. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmițare
FĂRÂMIȚÁRE, fărâmițări, s. f. Acțiunea de a (se) fărâmița și rezultatul ei. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiţat
FĂRÂMIȚÁT^1 s. n. Fărâmițare. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmițat
FĂRÂMIȚÁT^1 s. n. Fărâmițare. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiţat
FĂRÂMIȚÁT^2, -Ă, fărâmițați, -te, adj. Care s-a prefăcut în fărâmițe, care s-a sfărâmat în componente foarte mici. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmițat
FĂRÂMIȚÁT^2, -Ă, fărâmițați, -te, adj. Care s-a prefăcut în fărâmițe, care s-a sfărâmat în componente foarte mici. – V. fărâmița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiţă
FĂRÂMÍȚĂ, fărâmițe, s. f. Diminutiv al lui fărâmă; fărâmică. – Fărâmă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărâmiță
FĂRÂMÍȚĂ, fărâmițe, s. f. Diminutiv al lui fărâmă; fărâmică. – Fărâmă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărdelege
FĂRDELÉGE s. f. v. fărădelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărma
FĂRMÁ vb. I v. fărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmare
FĂRMÁRE s. f. v. fărâmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmat
FĂRMÁT, -Ă adj. v. fărâmat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmăca
FĂRMĂCÁ vb. I v. fermeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmăcat
FĂRMĂCÁT, -Ă adj. v. fermecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmăcător
FĂRMĂCĂTÓR, -OÁRE adj. v. fermecător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărmătură
FĂRMĂTÚRĂ s. f. v. fărâmătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărşerot
FĂRȘERÓT, -Ă, fărșeroți, -te, s. m. și f. Nume dat aromânilor din Albania. – Din Frashëri (nume de localitate în Albania).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărșerot
FĂRȘERÓT, -Ă, fărșeroți, -te, s. m. și f. Nume dat aromânilor din Albania. – Din Frashëri (nume de localitate în Albania).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărtat
FĂRTÁT s. m. v. fârtat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fărtăluire
FĂRTĂLUÍRE s. f. v. fărtălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fărtăluit
FĂRTĂLUÍT adj. v. fărtălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

făsule
FĂSÚLE s. f. v. fasole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făşie
FĂȘÍE s. f. v. fâșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fășie
FĂȘÍE s. f. v. fâșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făt
FĂT, feți, s. m. 1. Produs de concepție din uterul mamiferelor, din momentul când începe a avea mișcări proprii și formele caracteristice speciei și până când se naște; fetus. 2. (Pop.) Fecior, fiu; băiat, copil. ◊ (Pop.) Fătul meu, formulă cu care un bătrân se adresează cu afecțiune, bunăvoință etc. unui tânăr. ♦ Compuse: Făt-Frumos = băiat, tânăr sau bărbat deosebit de frumos. (Pop.) Făt-logofăt = copil cu însușiri (fizice) deosebite. – Lat. fetus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făta
FĂTÁ, pers. 3 fátă, vb. I. Tranz. (Despre animale mamifere) A naște, a face pui. – Lat. fetare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătare
FĂTÁRE, fătări, s. f. Acțiunea de a făta; fătat. – V. făta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătat
FĂTÁT s. n. Fătare. – V. făta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătălău
FĂTĂLẮU, fătălăi, s. m. (Pop.) Hermafrodit. ♦ (Peior. și glumeț) Băiat căruia îi place mai mult compania fetelor, care este timid sau are apucături de fată. – Fată + suf. -ălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătătoare
FĂTĂTOÁRE, (1) fătătoare, adj., (2) fătători, s. f. 1. Adj. (Despre femelele animalelor mamifere) Care este aptă să fete. ♦ (Pop.; substantivat, f.) Organ genital al unor femele. 2. S. f. (Pop.) Loc unde fată animalele. – Făta + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătoi
FĂTÓI, fătoaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui fată; fată robustă, voinică, care seamănă mai mult a bărbat. – Fată + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătucă
FĂTÚCĂ, fătuci, s. f. (Pop.) Fetiță. – Fată + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătuţă
FĂTÚȚĂ, fătuțe, s. f. (Pop.) Fetiță. – Fată + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fătuță
FĂTÚȚĂ, fătuțe, s. f. (Pop.) Fetiță. – Fată + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţarnic
FĂȚÁRNIC, -Ă, fățarnici, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Lipsit de sinceritate; prefăcut, ipocrit, fals. – Fățare (înv. „fățărnicie” < față) + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățarnic
FĂȚÁRNIC, -Ă, fățarnici, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Lipsit de sinceritate; prefăcut, ipocrit, fals. – Fățare (înv. „fățărnicie” < față) + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţări
FĂȚĂRÍ, fățăresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățărnici. – Din fățare (înv. „fățărnicie” < față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățări
FĂȚĂRÍ, fățăresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățărnici. – Din fățare (înv. „fățărnicie” < față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţărie
FĂȚĂRÍE, fățării, s. f. (Înv.) Fățărnicie. – Fățări + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățărie
FĂȚĂRÍE, fățării, s. f. (Înv.) Fățărnicie. – Fățări + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţărniceşte
FĂȚĂRNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod fățarnic, prefăcut; ca un om fățarnic. – Fățarnic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățărnicește
FĂȚĂRNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod fățarnic, prefăcut; ca un om fățarnic. – Fățarnic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţărnici
FĂȚĂRNICÍ, fățărnicesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățări. – Din fățarnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățărnici
FĂȚĂRNICÍ, fățărnicesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățări. – Din fățarnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţărnicie
FĂȚĂRNICÍE, fățărnicii, s. f. Lipsă de sinceritate (în purtare, atitudini etc.); purtare, atitudine prefăcută, ipocrită; prefăcătorie, ipocrizie, falsitate, fățărie. – Fățarnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățărnicie
FĂȚĂRNICÍE, fățărnicii, s. f. Lipsă de sinceritate (în purtare, atitudini etc.); purtare, atitudine prefăcută, ipocrită; prefăcătorie, ipocrizie, falsitate, fățărie. – Fățarnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţiş
FĂȚÍȘ, -Ă, fățiși, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se face, se manifestă, se spune etc. pe față, deschis, direct. – Față + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățiș
FĂȚÍȘ, -Ă, fățiși, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se face, se manifestă, se spune etc. pe față, deschis, direct. – Față + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţui
FĂȚUÍ, fățuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A netezi, a lustrui suprafața unui obiect (prin cioplire, prin frecare etc.); p. gener. a da aspect frumos (suprafeței) unui lucru. ♦ Spec. A netezi tencuiala aplicată pe un element de construcție. 2. (În industria tăbăcăriei) A curăța pielea de ultimele impurități rămase după cenușărit. 3. Fig. (Pop.) A pălmui pe cineva. – Față + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățui
FĂȚUÍ, fățuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A netezi, a lustrui suprafața unui obiect (prin cioplire, prin frecare etc.); p. gener. a da aspect frumos (suprafeței) unui lucru. ♦ Spec. A netezi tencuiala aplicată pe un element de construcție. 2. (În industria tăbăcăriei) A curăța pielea de ultimele impurități rămase după cenușărit. 3. Fig. (Pop.) A pălmui pe cineva. – Față + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuială
FĂȚUIÁLĂ, fățuieli, s. f. 1. Fățuire. 2. Fig. (Pop.) Pălmuire; bătaie dată cuiva (peste față). 3. (Concr.) Strat subțire de mortar, bine netezit, care formează fața unei tencuieli. [Pr.: -țu-ia-] – Fățui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuială
FĂȚUIÁLĂ, fățuieli, s. f. 1. Fățuire. 2. Fig. (Pop.) Pălmuire; bătaie dată cuiva (peste față). 3. (Concr.) Strat subțire de mortar, bine netezit, care formează fața unei tencuieli. [Pr.: -țu-ia-] – Fățui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuire
FĂȚUÍRE, fățuiri, s. f. Acțiunea de a fățui și rezultatul ei; fățuială, fățuit^1. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuire
FĂȚUÍRE, fățuiri, s. f. Acțiunea de a fățui și rezultatul ei; fățuială, fățuit^1. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuit
FĂȚUÍT^1 s. n. Fățuire. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuit
FĂȚUÍT^1 s. n. Fățuire. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuit
FĂȚUÍT^2, -Ă, fățuiți, -te, adj. (Despre obiecte) Cu suprafața netezită, lustruită, cu aspect frumos; (despre suprafața unei construcții) cu tencuiala netezită. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuit
FĂȚUÍT^2, -Ă, fățuiți, -te, adj. (Despre obiecte) Cu suprafața netezită, lustruită, cu aspect frumos; (despre suprafața unei construcții) cu tencuiala netezită. – V. fățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuitoare
FĂȚUITOÁRE, fățuitori, s. f. 3. Unealtă cu care se întinde și se netezește tencuiala aruncată cu mistria pe zid; drișcă. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuitoare
FĂȚUITOÁRE, fățuitori, s. f. 3. Unealtă cu care se întinde și se netezește tencuiala aruncată cu mistria pe zid; drișcă. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuitor
FĂȚUITÓR, -OÁRE, fățuitori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care fățuiește. 2. S. n. Rindea specială folosită pentru fățuirea sau pentru îndreptarea feței scândurilor sau a pieselor de lemn. 4. S. n. Cuțit puțin curbat, cu două mânere, care servește, în tăbăcărie, la fățuirea manuală a pieilor. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuitor
FĂȚUITÓR, -OÁRE, fățuitori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care fățuiește. 2. S. n. Rindea specială folosită pentru fățuirea sau pentru îndreptarea feței scândurilor sau a pieselor de lemn. 4. S. n. Cuțit puțin curbat, cu două mânere, care servește, în tăbăcărie, la fățuirea manuală a pieilor. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făţuitor
FĂȚUITÓR, -OÁRE, fățuitori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care fățuiește. 2. S. n. Rindea specială folosită pentru fățuirea sau pentru îndreptarea feței scândurilor sau a pieselor de lemn. 3. S. f. Unealtă cu care se întinde și se netezește tencuiala aruncată cu mistria pe zid; drișcă. 4. S. n. Cuțit puțin curbat, cu două mânere, care servește, în tăbăcărie, la fățuirea manuală a pieilor. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fățuitor
FĂȚUITÓR, -OÁRE, fățuitori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care fățuiește. 2. S. n. Rindea specială folosită pentru fățuirea sau pentru îndreptarea feței scândurilor sau a pieselor de lemn. 3. S. f. Unealtă cu care se întinde și se netezește tencuiala aruncată cu mistria pe zid; drișcă. 4. S. n. Cuțit puțin curbat, cu două mânere, care servește, în tăbăcărie, la fățuirea manuală a pieilor. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurar
FĂURÁR^1 s. m. (Pop.) Februarie. [Pr.: fă-u-] – Lat. febr(u)arius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurar
FĂURÁR^2, făurari, s. m. (Înv.) Fierar. ♦ (Fig.) Făuritor, creator. Făurar de frumusețe. [Pr.: fă-u-] – Faur + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurărie
FĂURĂRÍE^1, faurării, s. f. (Înv.) 1. Atelierul fierarului; fierărie^1. 2. Meșteșugul fierarului; fierărie^1. [Pr.: fă-u-} – Făurar^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurărie
FĂURĂRÍE^2 s. f. (Înv.) Mulțime de obiecte, de piese din fier; fierărie^2. [Pr.: fă-u-] – Faur^2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făuri
FĂURÍ, făuresc, vb. IV. Tranz. 1. A crea, a face, a realiza. 2. Spec. (Înv.) A prelucra (prin forjare cu ciocanul) un metal; p. ext. a fabrica. [Pr.: fă-u-] – Din faur^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurire
FĂURÍRE s. f. Acțiunea de a făuri și rezultatul ei; creare, înfăptuire, construire. [Pr.: fă-u-] – V. făuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făurişte
FĂURÍȘTE, făuriști, s. f. (Reg.) Atelierul fierarului; fierărie^1. [Pr.: fă-u-] – Faur^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făuriște
FĂURÍȘTE, făuriști, s. f. (Reg.) Atelierul fierarului; fierărie^1. [Pr.: fă-u-] – Faur^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făuritor
FĂURITÓR, -OÁRE, făuritori, -oare, s. m. și f. Persoană care făurește, creează, înfăptuiește, construiește ceva; creator. [Pr.: fă-u-] – Făuri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făzăniţă
FĂZĂNÍȚĂ, făzănițe, s. f. Femela fazanului. – Fazan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

făzăniță
FĂZĂNÍȚĂ, făzănițe, s. f. Femela fazanului. – Fazan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâl
FÂL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de fâlfâitul aripilor unei păsări. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfăi
FÂLFĂÍ vb. IV v. fâlfâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfâi
FÂLFÂÍ, pers. 3 fấlfâie, vb. IV. 1. Intranz. (Despre păsări) A da din aripi, producând zgomotul caracteristic care însoțește zborul. 2. Intranz. și tranz. A (se) legăna, a flutura o pânză, un steag, o batistă etc. în bătaia vântului sau prin mișcarea mâinii. 3. Intranz. (Despre flăcări) A pâlpâi. [Var.: fâlfăí vb. IV] – Fâl + f[âl] + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfâire
FÂLFÂÍRE, fâlfâiri, s. f. Acțiunea de a fâlfâi și rezultatul ei; zgomot caracteristic zborului unei păsări; fluturare, fâlfâit, fâlfâitură. – V. fâlfâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfâit
FÂLFÂÍT s. n. Fâlfâire. – V. fâlfâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfâitor
FÂLFÂITÓR, -OÁRE, fâlfâitori, -oare, adj. Care fâlfâie. [Pr.: -fâ-i-] – Fâlfâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâlfâitură
FÂLFÂITÚRĂ, fâlfâituri, s. f. (Rar) Fâlfâire. [Pr.: -fâ-i-] – Fâlfâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fân
FÂN s. n. Iarbă cosită și uscată, servind ca nutreț pentru vite; fânaț. – Lat. fenum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânar
FÂNÁR s. n. v. fanar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânaţ
FÂNÁȚ, fânațe, s. n. (Pop.) 1. Fâneață. 2. Fân. [Pl. și: fânațuri] – Lat. *fenacium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânaț
FÂNÁȚ, fânațe, s. n. (Pop.) 1. Fâneață. 2. Fân. [Pl. și: fânațuri] – Lat. *fenacium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânărie
FÂNĂRÍE, fânării, s. f. (Pop.) 1. Fâneață. 2. Loc unde se fac clăile sau căpițele de fân. 3. Șură, magazie unde se păstrează fânul. – Fân + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâneaţă
FÂNEÁȚĂ, fânețe, s. f. Teren pe care crește (în mod natural sau prin cultivare) iarba pentru fân; fânărie, fânaț. – Fân + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâneață
FÂNEÁȚĂ, fânețe, s. f. Teren pe care crește (în mod natural sau prin cultivare) iarba pentru fân; fânărie, fânaț. – Fân + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânişor
FÂNIȘÓR s. n. (Pop.) Diminutiv al lui fân. – Fân + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânișor
FÂNIȘÓR s. n. (Pop.) Diminutiv al lui fân. – Fân + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fânoasă
FÂNOÁSĂ, fânoase, s. f. (Înv.) Unealtă agricolă cu tracțiune animală, servind la întoarcerea fânului. – Fân + suf. -oasă (după fr. faneuse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântâioară
FÂNTÂIOÁRĂ s. f. v. fântânioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântânar
FÂNTÂNÁR, fântânari, s. m. Persoană care face, repară sau întreține fântâni. – Fântână + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântână
FÂNTẤNĂ, fântâni, s. f. 1. Construcție alcătuită dintr-o groapă cilindrică sau prismatică (cu pereții pietruiți) cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă și care servește la alimentarea curentă cu apă în mediul rural; puț. ◊ Expr. A căra apă la fântână = a întreprinde o acțiune zadarnică, a depune o muncă inutilă. ♦ Construcție de zid, de piatră etc. care adăpostește o sursă de apă (venită prin conductă), servind la distribuirea apei sau ca element arhitectonic decorativ (în parcuri, pe străzi etc.). 2. (Reg.) Izvor. [Pl. și: (rar) fântâne] – Lat. fontana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântânea
FÂNTÂNEÁ, fântânele, s. f. (Rar) Fântâniță. – Fântână + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântânel
FÂNTÂNÉL, fântânei, s. m. Specie de păstrăv cu un colorit frumos, care trăiește în apele limpezi și reci de munte (Salvelinus fontinalis). – Fântână + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântânioară
FÂNTÂNIOÁRĂ, fântânioare, s. f. (Rar) Fântâniță. [Var.: fântâioáră s. f.] – Fântână + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântâniţă
FÂNTÂNÍȚĂ, fântânițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui fântână; fântânea, fântânioară. – Fântână + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fântâniță
FÂNTÂNÍȚĂ, fântânițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui fântână; fântânea, fântânioară. – Fântână + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârnâi
FÂRNÂÍ, fấrnâi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A vorbi pe nas; a fonfăi, a fornăi. ♦ A produce un zgomot caracteristic când respiră, din cauza nasului înfundat. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârnâire
FÂRNÂÍRE, fârnâiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a fârnâi și rezultatul ei; fârnâit^1. – V. fârnâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârnâit
FÂRNÂÍT^1, fârnâituri, s. n. (Reg.) Faptul de a fârnâi. – V. fârnâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârnâit
FÂRNÂÍT^2, -Ă, fârnâiți, -te, adj. (Reg.) (Adesea substantivat) Care vorbește pe nas; fonf, fonfăit, fornăit^2. ♦ Care produce un zgomot caracteristic când respiră, din cauza nasului înfundat. – V. fârnâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârşit
FÂRȘÍT s. n. v. sfârșit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârșit
FÂRȘÍT s. n. v. sfârșit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârtai
FÂRTÁI, fârtaie, s. n. (Reg.) Sfert. – Din magh. fertály.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fârtat
FÂRTÁT, fârtați, s. m. (Pop.) Prieten nedespărțit al cuiva, legat de el prin jurământ până la moarte; frate de cruce. ♦ Tovarăș, ortac. ♦ Termen cu care se adresează cineva unui prieten sau cuiva căruia ține să-i arate prietenie. [Var.: fărtát s. m.] – Din *frătat (< frate + suf. -at, după sl. pobratim < bratŭ „frate”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâs
FÂS interj., s. n. 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul șuierător produs de un gaz care iese cu presiune printr-un orificiu strâmt. 2. S. n. Sunet produs astfel. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsă
FẤSĂ, fâse, s. f. Nume dat mai multor specii de păsări migratoare mici (asemănătoare cu ciocârlia), de culoare cafenie-cenușie, cu pântecele albicios, care aleargă mișcându-și în permanență coada (Anthus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsăi
FÂSĂÍ vb. IV v. fâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsăială
FÂSĂIÁLĂ s. f. v. fâsâială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsăire
FÂSĂÍRE s. f. v. fâsâire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsăit
FÂSĂÍT s. n. v. fâsâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsăitură
FÂSĂITÚRĂ s. f. v. fâsâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsâi
FÂSÂÍ, fấsâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre gaze) A produce un zgomot șuierător și surd la ieșirea cu presiune printr-un orificiu strâmt. 2. (Despre unele ființe) A sufla (pe nas) cu putere, a scoate (pe nas) sunete șuierătoare. Gâscanul fâsâie. [Var.: fâsăí vb. IV] – Fâs + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsâială
FÂSÂIÁLĂ, fâsâieli, s. f. Faptul de a fâsâi; zgomot șuierător produs de ieșirea unui gaz printr-un orificiu strâmt; fâsâit, fâsâitură. [Pr.: -sâ-ia-. – Var.: fâsăiálă s. f.] – Fâsâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsâire
FÂSÂÍRE, fâsâiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a fâsâi și rezultatul ei. [Var.: fâsăíre s. f.] – V. fâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsâit
FÂSÂÍT, fâsâituri, s. n. Fâsâială. [Var.: fâsăít s. n.] – V. fâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâsâitură
FÂSÂITÚRĂ, fâsâituri, s. f. Fâsâială. [Pr.: -sâ-i-. – Var.: fâsăitúră s. f.] – Fâsâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâstâc
FÂSTẤC s. m. v. fistic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâstâceală
FÂSTÂCEÁLĂ s. f. (Fam.) Faptul de a (se) fâstâci; zăpăceală. – Fâstâci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâstâci
FÂSTÂCÍ, fâstâcesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Fam.) A-și pierde sau a face să-și piardă cumpătul în fața unei situații neașteptate; a (se) intimida, a (se) zăpăci. – Probabil din fâstâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâstâcire
FÂSTÂCÍRE, fâstâciri, s. f. Acțiunea de a (se) fâstâci și rezultatul ei. – V. fâstâci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâstâcit
FÂSTÂCÍT, -Ă, fâstâciți, -te, adj. Tulburat, zăpăcit; intimidat. – V. fâstâci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâş
FÂȘ^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de mișcarea frunzelor, a hârtiei etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâș
FÂȘ^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de mișcarea frunzelor, a hârtiei etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâş
FÂȘ^2, fâșuri, s. n. 1. Material impermeabil subțire, folosit pentru confecționarea hainelor de ploaie. 2. Haină de ploaie confecționată din acest material. – Din fâș^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâș
FÂȘ^2, fâșuri, s. n. 1. Material impermeabil subțire, folosit pentru confecționarea hainelor de ploaie. 2. Haină de ploaie confecționată din acest material. – Din fâș^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşăi
FÂȘĂÍ vb. IV v. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșăi
FÂȘĂÍ vb. IV v. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşăială
FÂȘĂIÁLĂ s. f. v. fâșâială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșăială
FÂȘĂIÁLĂ s. f. v. fâșâială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâi
FÂȘÂÍ, fấșâi, vb. IV. Intranz. A produce zgomotul caracteristic frunzelor mișcate de vânt, al hârtiei răsfoite, al mișcării unei țesături de mătase etc. [Var.: fâșăí, fâșií vb. IV] – Fâș^1 + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâi
FÂȘÂÍ, fấșâi, vb. IV. Intranz. A produce zgomotul caracteristic frunzelor mișcate de vânt, al hârtiei răsfoite, al mișcării unei țesături de mătase etc. [Var.: fâșăí, fâșií vb. IV] – Fâș^1 + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâială
FÂȘÂIÁLĂ, fâșâieli, s. f. Fâșâire; fâșâit. [Pr.: -șâ-ia-. – Var.: fâșăiálă s. f.] – Fâșâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâială
FÂȘÂIÁLĂ, fâșâieli, s. f. Fâșâire; fâșâit. [Pr.: -șâ-ia-. – Var.: fâșăiálă s. f.] – Fâșâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâire
FÂȘÂÍRE, fâșâiri, s. f. Acțiunea de a fâșâi; fâșâială; fâșâit. – V. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâire
FÂȘÂÍRE, fâșâiri, s. f. Acțiunea de a fâșâi; fâșâială; fâșâit. – V. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâit
FÂȘÂÍT s. n. Faptul de a fâșâi; zgomot produs de frunzele mișcate de vânt, de iarba tăiată de coasă, de hârtia răsfoită, de mișcarea unei țesături de mătase; fâșâitură. [Var.: fâșiít s. n.] – V. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâit
FÂȘÂÍT s. n. Faptul de a fâșâi; zgomot produs de frunzele mișcate de vânt, de iarba tăiată de coasă, de hârtia răsfoită, de mișcarea unei țesături de mătase; fâșâitură. [Var.: fâșiít s. n.] – V. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâitor
FÂȘÂITÓR, -OÁRE, fâșâitori, -oare, adj. (Rar) Care fâșâie. [Pr.: -șâ-i-] – Fâșâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâitor
FÂȘÂITÓR, -OÁRE, fâșâitori, -oare, adj. (Rar) Care fâșâie. [Pr.: -șâ-i-] – Fâșâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşâitură
FÂȘÂITÚRĂ, fâșâituri, s. f. Fâșâit. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: fâșiitúră s. f.] – Fâșâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșâitură
FÂȘÂITÚRĂ, fâșâituri, s. f. Fâșâit. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: fâșiitúră s. f.] – Fâșâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşie
FÂȘÍE, fâșii, s. f. 1. Bucată lungă și îngustă (de material textil, de piele etc.), tăiată sau ruptă dintr-o bucată mai mare. 2. Suprafață lungă și îngustă de teren. [Var.: fășíe s. f.] – Fașă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșie
FÂȘÍE, fâșii, s. f. 1. Bucată lungă și îngustă (de material textil, de piele etc.), tăiată sau ruptă dintr-o bucată mai mare. 2. Suprafață lungă și îngustă de teren. [Var.: fășíe s. f.] – Fașă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşii
FÂȘIÍ vb. IV v. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșii
FÂȘIÍ vb. IV v. fâșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşiit
FÂȘIÍT s. n. v. fâșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșiit
FÂȘIÍT s. n. v. fâșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşiitură
FÂȘIITÚRĂ s. f. v. fâșâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșiitură
FÂȘIITÚRĂ s. f. v. fâșâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşioară
FÂȘIOÁRĂ, fâșioare, s. f. Diminutiv al lui fâșie. [Pr.: -și-oa-] – Fâșie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșioară
FÂȘIOÁRĂ, fâșioare, s. f. Diminutiv al lui fâșie. [Pr.: -și-oa-] – Fâșie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâşneaţă
FÂȘNEÁȚĂ, fâșnețe, adj., s. f. (Fam.) (Fată, femeie) iute, sprintenă, neastâmpărată, vioaie. – Fâș^1 + suf. -neață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâșneață
FÂȘNEÁȚĂ, fâșnețe, adj., s. f. (Fam.) (Fată, femeie) iute, sprintenă, neastâmpărată, vioaie. – Fâș^1 + suf. -neață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţ
FÂȚ interj. Cuvânt care imită o mișcare (continuă). [Var.: fấța interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâț
FÂȚ interj. Cuvânt care imită o mișcare (continuă). [Var.: fấța interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţa
FẤȚA interj. v. fâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâța
FẤȚA interj. v. fâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţă
FẤȚĂ, fâțe, s. f. 1. (Reg.) Nume dat speciilor de pește mic (care înoată repede). 2. (Fam.) Femeie care se fâțâie. – Din fâțâi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâță
FẤȚĂ, fâțe, s. f. 1. (Reg.) Nume dat speciilor de pește mic (care înoată repede). 2. (Fam.) Femeie care se fâțâie. – Din fâțâi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţâi
FÂȚÂÍ, fấțâi, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Pop. și fam.; despre animale, păsări) A mișca repede coada (într-o parte și în alta). 2. Refl. A se mișca încoace și încolo, fără astâmpăr sau fără rost; a se foi^2. – Fâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâțâi
FÂȚÂÍ, fấțâi, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Pop. și fam.; despre animale, păsări) A mișca repede coada (într-o parte și în alta). 2. Refl. A se mișca încoace și încolo, fără astâmpăr sau fără rost; a se foi^2. – Fâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţâială
FÂȚÂIÁLĂ, fâțâieli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) fâțâi; umblet fără rost, agitat, dintr-un loc intr-altul; fâțâit. [Pr.: -țâ-ia-] – Fâțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâțâială
FÂȚÂIÁLĂ, fâțâieli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) fâțâi; umblet fără rost, agitat, dintr-un loc intr-altul; fâțâit. [Pr.: -țâ-ia-] – Fâțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţâit
FÂȚÂÍT s. n. Fâțâială. – V. fâțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâțâit
FÂȚÂÍT s. n. Fâțâială. – V. fâțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâţişoară
FÂȚIȘOÁRĂ, fâțișoare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui fâță. – Fâță + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fâțișoară
FÂȚIȘOÁRĂ, fâțișoare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui fâță. – Fâță + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feacieni
Feaci(eni) = Phaeaces.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

febe
Febe = Phoebe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

febleţe
FEBLÉȚE s. f. (Fam.) Înclinație, slăbiciune, atracție pe care o simte cineva pentru o persoană, o activitate etc. ♦ Ceea ce constituie obiectul înclinației, slăbiciunii, atracției cuiva. – Din fr. faiblesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feblețe
FEBLÉȚE s. f. (Fam.) Înclinație, slăbiciune, atracție pe care o simte cineva pentru o persoană, o activitate etc. ♦ Ceea ce constituie obiectul înclinației, slăbiciunii, atracției cuiva. – Din fr. faiblesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febră
FÉBRĂ s. f. 1. Temperatură ridicată a corpului, care constituie reacția organismului la un agent infecțios, toxic etc.; temperatură, căldură, arșiță, fierbințeală. ♦ (Urmat de determinări arătând felul bolii) Nume dat mai multor boli care se manifestă prin temperatură ridicată. ◊ Febră aftoasă v. aftoasă. Febră recurentă v. recurent. Febră musculară = stare de oboseală generală care apare în urma unor eforturi fizice deosebite. 2. Fig. Emoție, neliniște, încordare (înaintea sau la timpul producerii unui eveniment). – Din lat. febris, it. febbre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febricita
FEBRICITÁ, febricitez, vb. I. Intranz. A avea febră (1). – Din fr. fébriciter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febricitate
FEBRICITÁTE s. f. Tendință de a face febră. – Din fr. fébricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febrifug
FEBRIFÚG, -Ă, febrifugi, -ge, adj., s. n. (Substanță, medicament) care înlătură sau reduce febra; antipiretic, antifebril. – Din fr. fébrifuge, lat. febrifugia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febril
FEBRÍL, -Ă, febrili, -e, adj. 1. (Med.) Care se manifestă prin febră (1), cu febră. Stare febrilă. 2. Fig. (Adesea adverbial) Încordat, înfrigurat, agitat; intens, viu. Așteptare febrilă. Muncă febrilă. – Din fr. fébrile, lat. febrilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

febrilitate
FEBRILITÁTE s. f. Încordare, înfrigurare; activitate intensă, vie. – Din fr. fébrilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

februar
FEBRUÁR s. m. v. februarie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

februarie
FEBRUÁRIE s. m. A doua lună a anului; faur^1, făurar^1. [Pr.: -bru-a-. – Var.: (înv.) február s. m.] – Din lat. februarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

februus
Februus, străveche divinitate italică căreia îi era consacrată luna februarie. Mai tîrziu Februus a patronat lumea subpămînteană, ajungînd să fie considerat drept una dintre zeitățile infernale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

febus
Febus = Phoebus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fecal
FECÁL, -Ă, fecale, adj. (În sintagma) Materie (sau substanță ori produs) fecală (ori fecal) (și substantivat, f. pl.) = rest din alimentele incomplet sau deloc digerate eliminate prin anus; excrement. – Din fr. fécal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecaloid
FECALOÍD, -Ă, fecaloizi, -de, adj., s. n. 1. Adj. Care are aspect de fecale. 2. S. n. Vomisment având mirosul și aspectul de fecale. – Din fr. fécaloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecalom
FECALÓM, fecaloame, s. n. (Med.) Aglomerare patologică de fecale condensate în colon sau rect. – Din fr. fécalome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioară
FECIOÁRĂ, fecioare, s. f. 1. Fată (tânără) care nu a avut niciodată relații sexuale cu un bărbat; virgină. ◊ (Adjectival; pop.) Fată fecioară = fată mare, de măritat. ♦ Fig. (Adjectival) Pur, curat. 2. N. pr. art. (Bis.) Maica Domnului. 3. N. pr. Constelație zodiacală din regiunea ecuatorială a cerului, în care se află Soarele la echinocțiul de toamnă. ♦ Unul dintre cele douăsprezece semne ale zodiacului. – Lat. *fetiola sau din fată + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecior
FECIÓR, feciori, s. m. 1. Fiu; băiat (în raport cu părinții săi). 2. Bărbat tânăr, neînsurat; flăcău. 3. Servitor la casele boierești; valet, camerier, lacheu. ◊ Fecior boieresc = slujbaș pe moșia unui boier, care supraveghea munca la câmp; vătaf, isprăvnicel, logofăt. [Var.: (reg.) ficiór s. m.] – Lat. *fetiolus sau din făt + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioraş
FECIORÁȘ, feciorași, s. m. Diminutiv al lui fecior. – Fecior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioraș
FECIORÁȘ, feciorași, s. m. Diminutiv al lui fecior. – Fecior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorelnic
FECIORÉLNIC, -Ă, feciorelnici, -ce, adj. (Ca) de fecioară (1), specific fecioarei; fig. neprihănit, nepătat, nevinovat, cast, fecioresc^1. – Fecioară + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorenie
FECIORÉNIE s. f. (Rar) Caracter feciorelnic. – Fecioară + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioresc
FECIORÉSC^1, -EÁSCĂ, feciorești, adj. Care aparține fecioarei (1), privitor la fecioară; p. ext. feciorelnic. – Fecioară + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioresc
FECIORÉSC^2, -EÁSCĂ, feciorești, adj. Care aparține feciorilor (2), privitor la feciori, specific feciorilor. Dans fecioresc. ♦ (Substantivat, f., art.) Nume dat mai multor dansuri populare în care băieții execută unele figuri de virtuozitate; melodie după care se execută aceste dansuri. – Fecior + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioreşte
FECIORÉȘTE^1 adv. Ca fecioarele (1); p. ext. în mod feciorelnic. – Fecioară + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorește
FECIORÉȘTE^1 adv. Ca fecioarele (1); p. ext. în mod feciorelnic. – Fecioară + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecioreşte
FECIORÉȘTE^2 adv. Ca feciorii (2), în felul feciorilor. – Fecior + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorește
FECIORÉȘTE^2 adv. Ca feciorii (2), în felul feciorilor. – Fecior + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciori
FECIORÍ, fecioresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A-și trăi perioada de flăcău sau de fată. – De la fecior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorică
FECIORÍCĂ, feciorele, s. f. Mică plantă erbacee târâtoare, cu flori galbene-verzui (Herniaria glabra). – Fecioară + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorie
FECIORÍE^1 s. f. Calitatea de a fi fecioară (1); castitate, virginitate, fetie; p. ext. curățenie morală (proprie unei fecioare). – Fecioară + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feciorie
FECIORÍE^2 s. f. Timpul cât cineva este fecior (2); epoca din viață petrecută ca fecior. – Fecior + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feculă
FECÚLĂ, (2) fecule, s. f. 1. Amidon extras din turberculii de cartofi, din rădăcinile de manioc etc., folosit în alimentație. 2. Sortiment de feculă (1). [Acc. și: féculă] – Din fr. fécule, lat. faecula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feculent
FECULÉNT, -Ă, feculenți, -te, adj. Care conține feculă; p. ext. hrănitor. – Din fr. féculent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feculenţă
FECULÉNȚĂ s. f. Calitatea unei substanțe feculente. – Din fr. féculence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feculență
FECULÉNȚĂ s. f. Calitatea unei substanțe feculente. – Din fr. féculence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecund
FECÚND, -Ă, fecunzi, -de, adj. 1. (Biol.) Care este apt să se reproducă; (sens curent) care se înmulțește ușor și repede; prolific. ♦ (Despre pământ, terenuri) Care dă multe roade, care produce mult; roditor, productiv, fertil, mănos. 2. Fig. (Despre idei, imaginație etc.) Bogat. 3. Fig. (Despre oameni) Care scrie, compune, produce, publică mult, care are capacitatea de a da, ușor și repede, opere de creație, producții artistice sau științifice. – Din fr. fécond, lat. fecundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecunda
FECUNDÁ, fecundez, vb. I. Tranz. A provoca o fecundație, a face să procreeze. – Din fr. féconder, lat. fecundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecundare
FECUNDÁRE, fecundări, s. f. Acțiunea de a fecunda și rezultatul ei; fecundație, fecundat^1. – V. fecunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecundat
FECUNDÁT^1 s. n. Faptul de a fecunda. – V. fecunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecundat
FECUNDÁT^2, -Ă, fecundați, -te, adj. În care crește o nouă ființă. – V. fecunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecundaţie
FECUNDÁȚIE, fecundații, s. f. (Biol.) Fenomen de unire a două celule sexuale de sex diferit, din care rezultă o singură celulă-ou, ce asigură un nou reprezentant al speciei; fecundare, fecundat^1. – Din fr. fécondation (după fecunda).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecundație
FECUNDÁȚIE, fecundații, s. f. (Biol.) Fenomen de unire a două celule sexuale de sex diferit, din care rezultă o singură celulă-ou, ce asigură un nou reprezentant al speciei; fecundare, fecundat^1. – Din fr. fécondation (după fecunda).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fecunditate
FECUNDITÁTE s. f. Capacitate a animalelor și a plantelor de a se reproduce și de a da descendenți normal dezvoltați. ♦ Capacitatea unui teren de a produce (multe) roade; rodnicie, fertilitate. ♦ Fig. Capacitatea cuiva de a scrie, de a compune, de a publica mult, de a activa intens și pe planuri diverse. – Din fr. fécondité, lat. fecunditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fedeleş
FEDELÉȘ, fedeleșuri, s. n. Butoiaș mic, de forme diferite, în care țăranii își țin apa când lucrează la câmp. ◊ Expr. (Adverbial) A lega fedeleș = a lega strâns și bine ca să nu poată scăpa; a lega cobză. [Acc. și: fédeleș. – Pl. și: fedeleșe] – Din magh. fedeles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fedeleș
FEDELÉȘ, fedeleșuri, s. n. Butoiaș mic, de forme diferite, în care țăranii își țin apa când lucrează la câmp. ◊ Expr. (Adverbial) A lega fedeleș = a lega strâns și bine ca să nu poată scăpa; a lega cobză. [Acc. și: fédeleș. – Pl. și: fedeleșe] – Din magh. fedeles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feder
FÉDER, federe, s. n. Mică proeminență prevăzută în lungul muchiei unei piese de lemn sau de metal, care intră în nutul corespunzător al altei piese pentru a asigura o îmbinare perfectă; lambă. – Din germ. Feder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federal
FEDERÁL, -Ă, federali, -e, adj. Care aparține unei federații (de state), privitor la o federație (de state); care se prezintă sub forma unei federații; federativ. – Din fr. fédéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federalism
FEDERALÍSM s. n. Concepție și acțiune politică și juridică în vederea grupării mai multor state într-o federație. – Din fr. fédéralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federalist
FEDERALÍST, -Ă, federaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține federalismului, privitor la federalism. 2. S. m. și f. Adept al federalismului. – Din fr. fédéraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federaliza
FEDERALIZÁ, pers. 3 federalizează, vb. I. Refl. (Despre state) A se constitui într-o federație. – Din fr. fédéraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federalizare
FEDERALIZÁRE, federalizări, s. f. Acțiunea de a se federaliza și rezultatul ei. – V. federaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federat
FEDERÁT, federați, s. m. (Mai ales la pl.). 1. Persoană care făcea parte din populațiile așezate la granițele Imperiului Roman și care se angaja să apere aceste granițe în schimbul unor avantaje. 2. Membru al gărzii naționale în timpul Comunei din Paris. – Din lat. foederatus, fr. fédéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federativ
FEDERATÍV, -Ă, federativi, -e, adj. Privitor la o federație, constituit într-o federație, care se întemeiază pe sistemul de organizare în federație; federal. – Din fr. fédératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federaţie
FEDERÁȚIE, federații, s. f. 1. Uniune a mai multor state autonome (care își păstrează propria organizare) în cadrul unui stat unitar, cu un guvern central și cu organe de stat comune. 2. Uniune formată din mai multe organizații care urmăresc scopuri comune. 3. Organ care îndrumă și controlează activitatea dintr-o anumită ramură sportivă. – Din fr. fédération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federație
FEDERÁȚIE, federații, s. f. 1. Uniune a mai multor state autonome (care își păstrează propria organizare) în cadrul unui stat unitar, cu un guvern central și cu organe de stat comune. 2. Uniune formată din mai multe organizații care urmăresc scopuri comune. 3. Organ care îndrumă și controlează activitatea dintr-o anumită ramură sportivă. – Din fr. fédération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

federvais
FÉDERVAIS s. n. Pulbere de steatit care se pune în mănuși și în pantofi sau ghete pentru ca acestea să fie îmbrăcate ori încălțate mai ușor. – Din germ. Federweiss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fedra
Fedra = Phaedra.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fee
FÉE, fee, s. f. (Livr.) Zână. – Din fr. fée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feedback
FEEDBACK, feedbackuri, s. n. (Cib., Psih.) Retroacțiune (1) care se manifestă la nivelul a diferite sisteme (biologice, tehnice etc.) în scopul menținerii stabilității și echilibrului lor față de influențe exterioare; retroacțiune inversă, conexiune inversă, cauzalitate inelară, lanț cauzal închis. [Pr.: fídbec] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feeric
FEÉRIC, -Ă, feerici, -ce, adj. Cu aspect sau caracter de feerie, minunat, încântător. – Din fr. féerique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feerie
FEERÍE, feerii, s. f. 1. Priveliște nespus de frumoasă, încântătoare, ca în basme. 2. Reprezentație teatrală, de circ etc., cu personaje și tematică mitică, cu montare și costumație pline de culoare și de strălucire și cu numeroase trucaje și efecte scenice. [Pr.: fe-e-] – Din fr. féerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fegeu
Fegeu = Phegeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fel
FEL, feluri, s. n. 1. Posibilitate de a fi, de a acționa etc. 2. Soi, varietate, gen, mod, sort (dintr-un produs). ◊ Loc. adj. Fel de fel sau de tot felul = diferit, variat, felurit. ◊ Loc. adv. Nici un fel de... = deloc. La fel = deopotrivă, asemenea, egal, întocmai, aidoma. ◊ Expr. De felul meu (sau tău, său etc.) = a) din fire, ca temperament; b) din punctul de vedere al originii, al provenienței; c) de profesiune, de meserie. De fel din... = de neam, de origine, de loc, originar din... În felul cuiva = într-un mod propriu cuiva. Un fel de... = un lucru asemănător cu..., ceva care vrea să fie sau să pară... A face felul (cuiva) = a) a omorî, a distruge (pe cineva); b) a cauza (cuiva) un rău; c) (pop. și fam.) a dezvirgina. ♦ (Reg.) Chef, poftă. 3. Obicei, datină, tradiție. 4. Sortiment de mâncare sau de băutură. – Din magh. féle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felah
FELÁH, felahi, s. m. Țăran stabil din țările arabe ale Orientului Apropiat și din nordul Africii. – Din fr. fellah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felcer
FÉLCER, -Ă, felceri, -e, s. m. și f. (Înv. și pop.) Persoană cu o pregătire medicală medie, care asistă pe medic; agent sanitar. – Din germ. Feldscher, rus. fel’dšer, magh. felcser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felceriţă
FÉLCERIȚĂ, felcerițe, s. f. (Înv. și pop.) Femeie cu o pregătire medicală medie, care asistă pe medic; felceră. [Acc. și: felceríță] – Felcer + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felceriță
FÉLCERIȚĂ, felcerițe, s. f. (Înv. și pop.) Femeie cu o pregătire medicală medie, care asistă pe medic; felceră. [Acc. și: felceríță] – Felcer + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felderă
FÉLDERĂ s. f. v. ferdelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldmareşal
FELDMAREȘÁL, feldmareșali, s. m. Cel mai înalt grad militar în armatele (de uscat ale) unor țări (Germania, Rusia, Anglia etc.); persoană care deține acest grad. [Acc. și: féldmareșal] – Din germ. Feldmarschall, fr. feld-maréchal, rus. fel’dmaršal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldmareșal
FELDMAREȘÁL, feldmareșali, s. m. Cel mai înalt grad militar în armatele (de uscat ale) unor țări (Germania, Rusia, Anglia etc.); persoană care deține acest grad. [Acc. și: féldmareșal] – Din germ. Feldmarschall, fr. feld-maréchal, rus. fel’dmaršal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldspat
FÉLDSPAT, feldspați, s. m. Nume generic dat unor minerale cu compoziție și aspect divers (silicați de potasiu, de sodiu și de calciu), alcătuind numeroase roci eruptive și metamorfice. – Din germ. Feldspat, fr. feldspath.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldspatic
FELDSPÁTIC, -Ă, feldspatici, -ce, adj. Care conține feldspat, de natura feldspatului. – Din fr. feldspathïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldspatoid
FELDSPATOÍD, feldspatoizi, s. m. Mineral cu compoziție asemănătoare feldspatului. – Din fr. feldspathoide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feldwebel
FÉLDWEBEL, feldwebeli, s. m. Plutonier în armata germană. [Pr.: -băl. – Acc. și feldwébel. – Scris și: feldwebăl] – Din germ. Feldwebel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fele
FÉLE, fele, s. f. (Reg.) Măsură de capacitate pentru lichide, egală cu circa trei sferturi de litru; p. ext. conținutul acestei măsuri. – Din magh. felé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felegean
FELEGEÁN, felegene, s. n. (Înv.) Ceașcă (turcească) de cafea neagră, fără toartă (fixată într-un suport); p. ext. conținutul acestei cești. [Var.: filigeán s. n.] – Din tc. filcān.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felendreş
FELÉNDREȘ s. n. (Înv.) Sortiment de postav fin (de Flandra). [Acc. și: felendréș] – Cf. pol. felendysh, germ. flandrisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felendreș
FELÉNDREȘ s. n. (Înv.) Sortiment de postav fin (de Flandra). [Acc. și: felendréș] – Cf. pol. felendysh, germ. flandrisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleşag
FELEȘÁG, feleșaguri, s. n. (Reg.) Fel de a fi, de a se manifesta; fire, caracter, obicei. [Var.: feliușág s. n.] – Din magh. féleség. Cf. fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleșag
FELEȘÁG, feleșaguri, s. n. (Reg.) Fel de a fi, de a se manifesta; fire, caracter, obicei. [Var.: feliușág s. n.] – Din magh. féleség. Cf. fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleşag
FELEȘÁG, feleșaguri, s. n. (Reg.) Fel de a fi, de a se manifesta; fire, caracter, obicei. [Var.: feliușág s. n.] – Din magh. feleség. Cf. fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleșag
FELEȘÁG, feleșaguri, s. n. (Reg.) Fel de a fi, de a se manifesta; fire, caracter, obicei. [Var.: feliușág s. n.] – Din magh. feleség. Cf. fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleştioc
FELEȘTIÓC, feleștiocuri, s. n. (Reg.) Pămătuf cu care se unge osia căruței sau bocancii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feleștioc
FELEȘTIÓC, feleștiocuri, s. n. (Reg.) Pămătuf cu care se unge osia căruței sau bocancii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felia
FELIÁ, feliez, vb. I. Tranz. A tăia în felii. – Din felie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliat
FELIÁT adj. v. felia [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

felibru
FELÍBRU, felibri, s. m. Membru al unei grupări literare din sudul Franței, care lupta pentru dezvoltarea limbii și literaturii provensale. – Din fr. félibre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felicita
FELICITÁ, felícit, vb. I. Tranz. A adresa cuiva cuvinte de laudă pentru un succes obținut; a exprima cuiva urări de fericire cu prilejul unui eveniment important, al unei aniversări etc., a gratula. ♦ Refl. (Fam.) A se socoti mulțumit, satisfăcut, fericit (pentru rezultatul obținut, pentru atitudinea avută etc.). [Var.: (înv.) fericitá vb. I] – Din fr féliciter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felicitare
FELICITÁRE, felicitări, s. f. Acțiunea de a felicita și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Ilustrată (special imprimată) prin care cineva este felicitat. – V. felicita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felidă
FELÍDĂ, felide, s. f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore cu corpul mlădios, cu coada lungă și cu gheare de obicei retractile; (și la sg.) animal din această familie; felină. – Din fr. félidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felie
FELÍE, felii, s. f. Bucată (cu suprafața plană) tăiată dintr-un întreg (de obicei dintr-un aliment). – Din ngr. feli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliere
FELIÉRE, felieri, s. f. Acțiunea de a felia. – V. felia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliere
FELIÉRE s. f. v. felia [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

felin
FELÍN, -Ă, felini, -e, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Familie de animale mamifere carnivore, cu corpul zvelt, mlădios, gâtul scurt, capul rotund, coadă lungă, cu gheare, din care fac parte pisica, leul etc.; (și la sg.) animal care face parte din această familie. 2. Adj. Care aparține felinelor (1), privitor la feline. 3. Adj. Fig. Suplu, grațios. Mers felin. – Din fr. félin, lat. felinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felinar
FELINÁR, felinare, s. n. Dispozitiv pentru luminat, portativ sau fix, alimentat cu petrol și prevăzut cu un glob de sticlă ce adăpostește flacăra produsă de un fitil aprins; fanar. – Cf. tc. fener.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felinitate
FELINITÁTE s. f. Suplețe, agerime, grație (în mișcări). – Din fr. félinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felioară
FELIOÁRĂ, felioare, s. f. Diminutiv al lui felie; feliuță. [Pr.: -li-oa-] – Felie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliurime
FELIURÍME s. f. v. felurime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliurit
FELIURÍT, -Ă adj. v. felurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliuritor
FELIURÍTOR adj. g.-d. pl. (prin analogie felurit -> feluritor [DOOM 2], feliurit -> feliuritor [DEX])
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

feliuşag
FELIUȘÁG s. n. v. feleșag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliușag
FELIUȘÁG s. n. v. feleșag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliuţă
FELIÚȚĂ, feliuțe, s. f. Felioară. [Pr.: -li-u-] – Felie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feliuță
FELIÚȚĂ, feliuțe, s. f. Felioară. [Pr.: -li-u-] – Felie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felon
FELÓN, feloane, s. n. Pelerină scurtă pe care preotul o îmbracă (pe cap) peste celelalte veșminte, când oficiază slujba. – Din sl. felonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felonie
FELONÍE s. f. (Livr.) Act de trădare, lipsă de loialitate de care se făcea vinovat vasalul față de seniorul său. ♦ P. gener. Trădare, infidelitate. – Din fr. félonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felucă
FELÚCĂ, feluci, s. f. Corabie mică și îngustă, prevăzută cu pânze și cu lopeți, folosită în Marea Mediterană. – Din fr. félouque, it. feluca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feluri
FELURÍ, feluresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se diferenția, a varia. – Din fel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felurime
FELURÍME, felurimi, s. f. Diversitate, varietate (de obiecte, ființe, fenomene etc.). ◊ Loc. adv. (Înv.) În felurimi sau (neobișnuit) pe felurime = în diferite feluri. [Var.: (înv. și reg.) feliuríme s. f.] – Fel + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

felurit
FELURÍT, -Ă, feluriți, -te, adj. Variat, divers; diferit, deosebit (de altceva). [Var.: (reg.) feliurít, -ă adj.] – V. feluri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeie
FEMÉIE, femei, s. f. 1. Persoană adultă de sex feminin; muiere. 2. Persoană de sex feminin căsătorită. ♦ (Pop.; urmat de determinări în genitiv sau de un adjectiv posesiv) Soție, nevastă. [Pr.: -me-ie] – Lat. familia „familie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeiesc
FEMEIÉSC, -IÁSCĂ, femeiești, adj. Feminin. [Pr.: -me-iesc] – Femeie + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeieşte
FEMEIÉȘTE adv. Ca femeile, în felul femeilor; muierește. [Pr.: -me-ieș-] – Femeie + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeiește
FEMEIÉȘTE adv. Ca femeile, în felul femeilor; muierește. [Pr.: -me-ieș-] – Femeie + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeiuşcă
FEMEIÚȘCĂ, femeiuști, s. f. 1. Diminutiv al lui femeie. 2. Femeie drăguță, vioaie, plină de temperament. ♦ Femeie ușoară, neserioasă. 3. Femelă. [Pr.: -me-iuș-] – Femeie + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femeiușcă
FEMEIÚȘCĂ, femeiuști, s. f. 1. Diminutiv al lui femeie. 2. Femeie drăguță, vioaie, plină de temperament. ♦ Femeie ușoară, neserioasă. 3. Femelă. [Pr.: -me-iuș-] – Femeie + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femelă
FEMÉLĂ, femele, s. f. Animal de sex femeiesc; femeiușcă (3). ♦ (Adjectival; despre organe ale plantelor) Care produce fructul. – Din fr. femelle, lat. femella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminin
FEMINÍN, – Ă, feminini, -e, adj. De femeie (1), care aparține sau este specific femeilor, privitor la femei; femeiesc, muieresc. ◊ Gen feminin (și substantivat, n.) = gen gramatical care cuprinde numele cu forma atribuită numelor de ființe de sex femeiesc. – Din fr. féminin, lat. femininus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminism
FEMINÍSM s. n. Mișcare socială care susține egalitatea în drepturi a femeii cu bărbatul în toate sferele de activitate. – Din fr. féminisme, rus. feminizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminist
FEMINÍST, -Ă, feminiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care susține drepturile femeii, care apără drepturile ei, care aderă la feminism. – Din fr. féministe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminitate
FEMINITÁTE s. f. Ansamblu de trăsături care constituie specificul caracterului feminin. – Din fr. féminité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminiza
FEMINIZÁ, feminizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta însușiri specific feminine, a (se) accentua feminitatea cuiva. – Din fr. féminiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feminizare
FEMINIZÁRE, feminizări, s. f. Acțiunea de a (se) feminiza și rezultatul ei. – V. feminiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femiu
Femiu = Phemius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

femur
FEMÚR, femururi, s. n. Os lung care formează scheletul coapsei, de la genunchi până la șold. [Pl. și: femure] – Din fr. fémur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

femural
FEMURÁL, -Ă, femurali, -e, adj. Care aparține femurului, privitor la femur. – Din fr. fémoral (după femur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenazonă
FENAZÓNĂ, fenazone, s. f. (Farm.) Antipirină. – Din fr. phénazone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenec
FENÉC, feneci, s. m. Animal carnivor din Sahara asemănător cu vulpea (Fennecus zerda). – Din fr. fennec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenic
FÉNIC adj. (În sintagma) Acid fenic = fenol (1). – Din fr. phénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenice
FENÍCE s. m. v. Phoenix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenician
FENICIÁN, -Ă, fenicieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană (de origine semitică) care aparținea populației Feniciei. 2. Adj. Care aparține Feniciei sau fenicienilor (1), privitor la Fenicia ori la fenicieni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de fenicieni (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. phénicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenicul
FENÍCUL, feniculi, s. m. Plantă erbacee înaltă, cu frunze penate, cu flori mici, galbene, ale cărei semințe conțin un ulei eteric folosit în alimentație și farmacie (Foeniculum vulgare). – Din lat. Foeniculum [vulgare], denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenil
FENÍL, fenili, s. m. (Chim.) Radical organic monovalent, rezultat din benzen prin înlăturarea unui atom de hidrogen. – Din fr. phényle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenilamină
FENILAMÍNĂ s. f. (Chim.) Anilină. – Din fr. phénylamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenilen
FENILÉN, fenileni, s. m. (Chim.) Radical organic bivalent, rezultat din benzen prin înlăturarea a doi atomi de hidrogen. [Pl. și (n.): fenilene] – Din fr. phénylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenisa
Fenisa = Phoenissa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fenix
FÉNIX s. m. v. Phoenix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenix
Fenix = Phoenix.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fenobarbital
FENOBARBITÁL s. n. (Farm.) Luminal. – Din fr. phénobarbital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenol
FENÓL, (2) fenoli, s. m. (Chim.) 1. Compus organic derivat din benzen prin înlocuirea unui atom de hidrogen cu un hidroxil, folosit în farmacie și în industrie; acid fenic. 2. Nume generic dat derivaților obținuți din hidrocarburile aromatice prin înlocuirea unuia sau a mai multor atomi de hidrogen din nucleu prin grupa hidroxil. – Din fr. phénol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenolat
FENOLÁT, fenolați, s. m. Sare a unui fenol obținută prin înlocuirea hidrogenului din grupa hidroxil cu un metal. – Din fr. phénolate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenolic
FENÓLIC, -Ă, fenolici, -ce, adj. (Chim.) De fenoli; care conține fenoli. – Din fr. phénolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenologic
FENOLÓGIC, -Ă, fenologici, -ce, adj. De fenologie. – Din fr. phénologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenologie
FENOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază influența factorilor meteorologici asupra dezvoltării plantelor, a vieții păsărilor etc. – Din fr. phénologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomen
FENOMÉN, fenomene, s. n. 1. Manifestare exterioară a esenței unui lucru, unui proces etc., care este accesibilă, perceptibilă în mod nemijlocit. 2. Proces, transformare, evoluție, efect etc. din natură și din societate. ♦ Fapt. 3. Aspect, întâmplare, ființă, obiect care surprinde (prin calități, noutate etc.). – Din fr. phénomène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenal
FENOMENÁL, -Ă, fenomenali, -e, adj. 1. Care aparține fenomenelor, privitor la fenomene, de natura fenomenelor. 2. (Adesea adverbial) Care posedă o însușire într-un grad atât de mare, încât provoacă uimire, uluiește; extraordinar. – Din fr. phénoménal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenalism
FENOMENALÍSM s. n. Concepție filosofică după care omul poate cunoaște numai latura exterioară a fenomenelor, nu esența lucrurilor, a proceselor etc. – Din rus. fenomenalizm, fr. phénoménalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenalist
FENOMENALÍST, -Ă, fenomenaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre concepții, doctrine) Care este bazat pe fenomenalism. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care aderă la fenomenalism, care susține fenomenalismul. – Fenomenal[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenalitate
FENOMENALITÁTE s. f. Faptul de a fi fenomenal. – Din fr. phénoménalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenolog
FENOMENOLÓG, fenomenologi, s. m. Filosof adept al fenomenologiei. – Din fr. phénoménologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenologic
FENOMENOLÓGIC, -Ă, fenomenologici, -ce, adj. 1. Care aparține fenomenologiei, privitor la fenomenologie, care are la bază fenomenologia. 2. Care se limitează la descrierea fenomenelor, care privește fenomenele. Studiu fenomenologic. – Din fr. phénoménologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenomenologie
FENOMENOLOGÍE s. f. 1. Curent în filosofie care își propune să studieze fenomenele conștiinței prin prisma orientării și a conținutului lor, făcând abstracție de omul real, de activitatea lui psihică concretă și de mediul social. 2. (La Hegel) Teorie filosofică în care se afirmă primatul conștiinței asupra existenței și se încearcă în mod rațional descrierea procesului dezvoltării conștiinței. 3. Studiu descriptiv al unui ansamblu de fenomene, așa cum se manifestă ele în timp și spațiu. – Din fr. phénoménologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenoplast
FENOPLÁST, fenoplaste, s. n. (Chim.) Masă plastică produsă pe bază de fenol. [Var. și: fenoplástă s. f.] – Din fr. phénoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenoplastă
FENOPLÁSTĂ s. f. v. fenoplast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenotip
FENOTÍP s. n. (Biol.) Ansamblu de însușiri și caractere care se manifestă în mod vizibil la un individ și care este determinat de baza ereditară și de condițiile de mediu. – Din fr. phénotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenotipic
FENOTÍPIC, -Ă, fenotipici, -ce, adj. (Biol.) De fenotip. – Din fr. phénotypique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fenta
FENTÁ, fentez, vb. I. Tranz. (Sport) A deruta pe adversar prin fente^1; p. ext. a păcăli, a minți, a înșela. – Din fr. feinter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fentă
FÉNTĂ^1, fente, s. f. (Sport) Procedeu tehnic care cuprinde un complex de mișcări, executat rapid, în scopul inducerii în eroare a adversarului și al obținerii unui avantaj asupra acestuia. – Din fr. feinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fentă
FÉNTĂ^2 s. f. v. fantă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fer
FER s. n. v. fier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feraluminiu
FERALUMÍNIU s. n. v. feroaluminiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferată
FERÁTĂ, ferate, adj. (În sintagma) Cale (sau linie) ferată = drum special amenajat prevăzut cu șine, pe care circulă trenurile; drum-de-fier. – Din fr. [voie] ferrée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferăstrău
FERĂSTRẮU s. n. v. fierăstrău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferăstrui
FERĂSTRUÍ vb. IV v. fierăstrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferăstruie
FERĂSTRÚIE s. f. v. ferestruie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferăstruire
FERĂSTRUÍRE s. f. v. fierăstruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferăstruit
FERĂSTRUÍT, -Ă adj. v. fierăstruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferber
FÉRBER, ferbere, s. n. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din germ. Färbel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fercheş
FÉRCHEȘ, -Ă, fercheși, -e, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are un aspect îngrijit; care se îmbracă cu grijă, elegant; gătit, dichisit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fercheș
FÉRCHEȘ, -Ă, fercheși, -e, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are un aspect îngrijit; care se îmbracă cu grijă, elegant; gătit, dichisit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferchezui
FERCHEZUÍ, ferchezuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A da sau a căpăta un aspect îngrijit; a (se) îmbrăca cu grijă, elegant; a (se) găti, a (se) dichisi. – Cf. fercheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferchezuială
FERCHEZUIÁLĂ, ferchezuieli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) ferchezui. [Pr.: -zu-ia-] – V. ferchezui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferchezuit
FERCHEZUÍT, -Ă, ferchezuiți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are un aspect îngrijit; care se îmbracă cu grijă, elegant; gătit, dichisit. – V. ferchezui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferdelă
FÉRDELĂ, ferdele, s. f. (Reg.) Măsură de capacitate pentru cereale, egală cu circa 20 de litri; p. ext. conținutul acestei măsuri. [Var.: félderă s. f.] – Din săs. fyrdel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fereală
FEREÁLĂ s. f. 1. Faptul de a (se) feri; ferire. ♦ Pază, precauție, băgare de seamă, circumspecție. 2. Loc unde cineva este ferit de primejdie; adăpost. – Feri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fereastră
FEREÁSTRĂ, ferestre, s. f. 1. Deschizătură de formă regulată lăsată în peretele unei clădiri, al unui vehicul etc. pentru a permite să intre aerul și lumina; ansamblu format dintr-un cadru fix și din cercevele în care se fixează geamuri, montat în deschizătura amintită; ansamblu format de această deschizătură, împreună cu cercevelele care o încadrează și cu geamul fixat în cercevele. ◊ Fereastră oarbă v. orb. ◊ Expr. A arunca banii pe fereastră = a cheltui în mod exagerat, a fi risipitor. 2. Loc în care se întâlnește un puț de mină cu o rampă subterană. 3. Fig. (Fam.) Oră liberă intercalată între două ore de curs în programul zilnic al unui profesor sau al unui student. – Lat. fenestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fereastră
FEREASTRĂ, ferestre, s. f. (Auto) Deschidere laterală practicată pe cilindrii motoarelor cu ardere internă al căror mecanism de distribuție este fără supape. Prin aceste deschideri se aspiră amestecul proaspăt (fereastră de baleiaj) sau se elimină gazele arse (fereastră de evacuare); se mai numesc și lumini.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fereca
FERECÁ, férec, vb. I. Tranz. 1. A acoperi, total sau parțial, cu metal un obiect de lemn, spre a-i da rezistență și durabilitate; a întări un obiect (de lemn) prin legături metalice. ♦ A îmbrăca un obiect cu plăci din metal prețios, a împodobi ceva cu aur, argint sau pietre scumpe. 2. A lega cu fiare, cu lanțuri, în obezi etc. un om arestat sau condamnat; a încătușa. 3. A încuia, a zăvorî o ușă, o încăpere. ♦ Refl. (Despre oameni) A se închide sau a se izola în casă, fără să (mai) vadă pe nimeni. 4. A bate cu ciocanul pietrele de moară spre a le face crestături, șanțuri, zimți. ♦ A face zimți pe muchea unei monede; a zimțui. – Lat. fabricare (apropiat de fier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferecare
FERECÁRE, ferecări, s. f. Acțiunea de a fereca și rezultatul ei; ferecat^1. – V. fereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferecat
FERECÁT^1 s. n. Ferecare. – V. fereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferecat
FERECÁT^2, -Ă, ferecați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de lemn) Acoperit total sau parțial cu metal; întărit prin legături metalice. ♦ Îmbrăcat sau împodobit cu plăci din metal prețios sau cu pietre scumpe. 2. (Despre oameni) Legat cu fiare, cu lanțuri, în obezi (după ce a fost arestat sau condamnat). 3. (Despre uși, încăperi) Încuiat, zăvorât. 4. Prevăzut cu crestături, șanțuri, zimți. – V. fereca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferecătură
FERECĂTÚRĂ, ferecături, s. f. (Rar) Acțiunea de a fereca; (concr.) legătură sau îmbrăcăminte de metal aplicată unui obiect pentru a-l fereca. – Fereca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feredeu
FEREDÉU, feredeie, s. n. (Reg.) Cadă pentru îmbăiat; local public pentru făcut baie. ♦ Stațiune balneară. – Din magh. dial. feredö (lit. fürdö).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feredui
FEREDUÍ, fereduiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îmbăia. – Din magh. dial. feredni (lit. fürdeni).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fereduire
FEREDUÍRE, fereduiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a feredui și rezultatul ei. – V. feredui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feregă
FÉREGĂ s. f. v. ferigă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feregea
FEREGEÁ, feregele, s. f. 1. Manta ori pelerină din stofă fină și subțire sau din mătase, purtată odinioară de boieri sau de soțiile lor peste îmbrăcămintea obișnuită. 2. Văl cu care femeile musulmane își acoperă fața. – Din tc. ferāce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferentar
FERENTÁR, ferentari, s. m. Soldat din vechea pedestrime ușoară. – Din lat. ferentarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestică
FERESTÍCĂ s. f. v. ferestrică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestrău
FERESTRẮU s. n. v. fierăstrău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestrică
FERESTRÍCĂ, ferestrici, s. f. (Înv.) Ferestruică. [Var.: ferestícă s. f.] – Fereastră + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestrui
FERESTRUÍ vb. IV v. fierăstrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestruică
FERESTRÚICĂ, ferestruici, s. f. Diminutiv al lui fereastră (1); ferestruie, ferestrică. ♦ Gaură mică asemănătoare cu o fereastră; spărtură, deschizătură. [Var.: (reg.) ferestúică s. f.] – Fereastră + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestruie
FERESTRÚIE, ferestrui, s. f. Ferestruică. [Var.: ferestúie, ferăstrúie s. f.] – Fereastră + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestruire
FERESTRUÍRE s. f. v. fierăstruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestruit
FERESTRUÍT adj. v. fierăstruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestui
FERESTUÍ vb. IV v. ferestrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestuică
FERESTÚICĂ s. f. v. ferestruică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestuie
FERESTÚIE s. f. v. ferestruie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestuire
FERESTUÍRE s. f. v. fierăstruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferestuit
FERESTUÍT, -Ă adj. v. fierăstruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferete
Ferete = Pheres.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

feretrius
Feretrius, denumire purtată de Iupiter în calitatea sa de aducător de prăzi, în războaie.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ferfeliţă
FÉRFELIȚĂ s. f. v. ferfeniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeliță
FÉRFELIȚĂ s. f. v. ferfeniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţa
FERFENIȚÁ vb. I v. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfenița
FERFENIȚÁ vb. I v. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţă
FÉRFENIȚĂ s. f. (Pop. și fam.) Zdreanță. ◊ Loc. vb. A (se) face sau a (se) rupe ferfeniță = a (se) rupe tare, a (se) distruge; a (se) ferfeniți. ♦ (Adverbial) În zdrențe, numai zdrențe. S-a întors ferfeniță. [Var.: (reg.) férfeliță s. f.] – Cf. ucr. ferfélća.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniță
FÉRFENIȚĂ s. f. (Pop. și fam.) Zdreanță. ◊ Loc. vb. A (se) face sau a (se) rupe ferfeniță = a (se) rupe tare, a (se) distruge; a (se) ferfeniți. ♦ (Adverbial) În zdrențe, numai zdrențe. S-a întors ferfeniță. [Var.: (reg.) férfeliță s. f.] – Cf. ucr. ferfélća.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţi
FERFENIȚÍ, ferfenițesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop. și fam.) A (se) zdrențui, a (se) sfâșia. [Var.: ferfenițá vb. I] – Din ferfeniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniți
FERFENIȚÍ, ferfenițesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop. și fam.) A (se) zdrențui, a (se) sfâșia. [Var.: ferfenițá vb. I] – Din ferfeniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţire
FERFENIȚÍRE, ferfenițiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) ferfeniți și rezultatul ei. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfenițire
FERFENIȚÍRE, ferfenițiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) ferfeniți și rezultatul ei. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţit
FERFENIȚÍT^1 s. n. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) ferfeniți. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfenițit
FERFENIȚÍT^1 s. n. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) ferfeniți. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţit
FERFENIȚÍT^2, -Ă, ferfenițiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Sfâșiat în bucăți, zdrențuit; ferfenițos. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfenițit
FERFENIȚÍT^2, -Ă, ferfenițiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Sfâșiat în bucăți, zdrențuit; ferfenițos. – V. ferfeniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfeniţos
FERFENIȚÓS, -OÁSĂ, ferfenițoși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Ferfenițit^2; îmbrăcat cu astfel de haine; zdrențăros. – Ferfeniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferfenițos
FERFENIȚÓS, -OÁSĂ, ferfenițoși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Ferfenițit^2; îmbrăcat cu astfel de haine; zdrențăros. – Ferfeniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feri
FERÍ, feresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) păzi de o primejdie, de o greșeală, de un risc; a (se) apăra. ◊ Absol. (În construcții exclamative) Doamne ferește! Ferească Dumnezeu! ♦ Refl. A evita să întâlnească pe cineva, să fie văzut de cineva; a se ascunde; a fugi. 2. Refl. și tranz. A (se) da deoparte, a (se) trage înapoi (pentru a evita ceva). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feribot
FERIBÓT, feriboturi, s. n. Navă special amenajată pentru a transporta oameni, vehicule etc. de pe un mal pe celălalt al unei ape. – Din fr., engl. ferry-boat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feric
FÉRIC, -Ă, ferici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are în compoziția sa fier trivalent. Acid feric. Oxid feric. – Din fr. ferrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferice
FERÍCE adj. invar., s. f. 1. Adj. invar. Fericit. ◊ Expr. Ferice de mine (sau de tine etc.)! = ce fericit sunt (sau ești etc.)! 2. S. f. (Înv.) Fericire. ◊ Expr. A-l bate (pe cineva) fericea, se spune despre un om sau unui om norocos. – Lat. felix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferici
FERICÍ, fericesc, vb. IV. 1. Tranz. A considera pe cineva fericit. ♦ Refl. (Fam.) A se socoti mulțumit, satisfăcut (pentru cele făcute); a se felicita. ♦ (Rar) A felicita. ♦ (Înv.) A slăvi, a glorifica. 2. Tranz. și refl. A face sau a deveni fericit. – Din ferice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fericianură
FERICIANÚRĂ, fericianuri, s. f. Compus chimic rezultat din combinarea fierului, a cianogenului și a unui metal. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. ferricyanure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fericire
FERICÍRE, fericiri, s. f. Stare de mulțumire sufletească intensă și deplină. ◊ Loc. adv. Din fericire = printr-un concurs de împrejurări favorabile. – V. ferici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fericit
FERICÍT, -Ă, fericiți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care se află într-o stare de deplină mulțumire sufletească. 2. Adj. Care aduce fericire, provoacă mulțumire; care este bun, favorabil. 3. S. m. Primul grad de sfințenie acordat cuiva de sinod sau de papă. – V. ferici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fericita
FERICITÁ vb. I v. felicita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fericitor
FERICITÓR, -OÁRE, fericitori, -oare, adj. Care produce fericire. – Ferici + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferigă
FERÍGĂ, ferigi, s. f. Nume dat mai multor specii de criptogame vasculare cu frunze mari și dințate, pe dosul cărora se găsesc sporangi cu spori. [Acc. și: férigă. – Var.: (reg.) féregă s. f.] – Lat. filix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferimagnetic
FERIMAGNÉTIC, -Ă, ferimagnetici, -ce, adj. De ferimagnetism. – Din germ. ferrimagnetisch, engl. ferrimagnetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferimagnetism
FERIMAGNETÍSM s. n. (Fiz.) Magnetism al feritelor. – Din engl. ferrimagnetism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferire
FERÍRE, feriri, s. f. Faptul de a (se) feri; fereală. – V. feri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferit
FERÍT, -Ă, feriți, -te, adj. Pus, aflat la adăpost; p. ext. (despre locuri, regiuni etc.) puțin cunoscut, izolat, ascuns. ♦ (Despre ochi, privire) Care ezită să privească pe interlocutor în față. – V. feri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferită
FERÍTĂ, ferite, s. f. Compus al unor metale bivalente cu oxizi de fier, având proprietăți magnetice superioare și conductibilitate electrică redusă. – Din fr. ferrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferm
FERM, -Ă, fermi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Plin de siguranță și de hotărâre; intransigent; (despre manifestări ale oamenilor) care denotă siguranță, hotărâre, tranșant, neșovăitor. 2. (Despre tranzacții comerciale, comenzi etc.) Stabilit în mod hotărât, la un preț determinat și la un anume termen, asupra cărora nu se mai poate reveni. – Din fr. ferme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermata
FERMÁTA s. f. (Muz.) Coroană. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermă
FÉRMĂ^1, ferme, s. f. 1. Exploatație agricolă cu profil vegetal, zootehnic sau mixt, compusă din terenuri, efective de animale, amenajări și dotări speciale care servesc producției. 2. Subunitate agricolă administrativă în gestiune proprie. – Din fr. ferme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermă
FÉRMĂ^2, ferme, s. f. Ansamblu format din bare de lemn, de metal sau de beton armat, destinat să susțină acoperișul unei construcții. – Din fr. ferme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermeca
FERMECÁ, fármec, vb. I. Tranz. 1. A încânta, a desfăta; a atrage, a ademeni (prin însușiri, aspect, manifestări etc.). 2. (În basme și în superstiții) A face cuiva vrăji, a lega, a transforma etc. pe cineva prin vrăji. [Var.: (pop.) fărmăcá vb. I] – Din farmec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermecare
FERMECÁRE, fermecări, s. f. Faptul de a fermeca. – V. fermeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermecat
FERMECÁT, -Ă, fermecați, -te, adj. 1. Plin de încântare, cuprins de admirație. 2. (În basme și în superstiții) Aflat sub puterea unei vrăji; vrăjit. [Var.: (pop.) fărmăcát, -ă adj.] – V. fermeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermecător
FERMECĂTÓR, -OÁRE, fermecători, -oare, adj. 1. Care place, farmecă, încântă; încântător, desfătător. 2. (În basme și în superstiții; adesea substantivat) Care face farmece, care vrăjește. [Var.: (pop.) fărmăcătór, -oáre adj.] – Fermeca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermecătorie
FERMECĂTORÍE, fermecătorii, s. f. (Pop.) Faptul de a face farmece sau vrăji; îndeletnicirea celui care face vrăji; vrăjitorie, vrajă. – Fermecător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermenea
FERMENEÁ, fermenele, s. f. Haină scurtă făcută din stofă brodată cu fir sau cu mătase, uneori căptușită cu blană, pe care o purtau în trecut boierii peste anteriu; scurteică îmblănită cu blană de oaie, purtată de țărani. – Din tc. fermene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferment
FERMÉNT, fermenți, s. m. (Biol.) Substanță proteică produsă de celule vii sau de microorganisme, care dirijează prin cataliză reacțiile de sinteză și de degradare din organismele animalelor, plantelor și microorganismelor, având un rol fundamental în reglarea proceselor metabolice; enzimă. – Din fr. ferment, lat. fermentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermenta
FERMENTÁ, pers. 3 fermentează, vb. I. Intranz. A se afla în stare de fermentație, transformându-se în alte substanțe sau descompunându-se, alterându-se. – Din fr. fermenter, lat. fermentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentabil
FERMENTÁBIL, -Ă, fermentabili, -e, adj. Care poate fermenta (ușor). – Din fr. fermentable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentare
FERMENTÁRE, fermentări, s. f. Acțiunea de a fermenta și rezultatul ei; fermentație. – V. fermenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentat
FERMENTÁT^1 s. n. Faptul de a fermenta. – V. fermenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentat
FERMENTÁT^2, -Ă, fermentați, -te, adj. Care a suferit un proces de fermentație. – V. fermenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentativ
FERMENTATÍV, -Ă, fermentativi, -e, adj. Care poate fermenta sau produce o fermentație. – Din fr. fermentatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentaţie
FERMENTÁȚIE, fermentații, s. f. Proces de transformare, de descompunere, de alterare a substanțelor organice sub acțiunea fermenților produși de microorganisme; fermentare. ♦ Substanță fermentată. – Din fr. fermentation, lat. fermentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermentație
FERMENTÁȚIE, fermentații, s. f. Proces de transformare, de descompunere, de alterare a substanțelor organice sub acțiunea fermenților produși de microorganisme; fermentare. ♦ Substanță fermentată. – Din fr. fermentation, lat. fermentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermier
FERMIÉR, -Ă, fermieri, -e, s. m. și f. Proprietar sau arendaș al unei ferme^1. [Pr.: -mi-er] – Din fr. fermier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermitate
FERMITÁTE s. f. Însușirea de a fi ferm, starea a ceea ce este ferm; stabilitate; hotărâre neclintită, tărie morală, statornicie. – Ferm + suf. -itate (după fr. fermeté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermiu
FÉRMIU s. n. Element chimic transuranic, produs pe cale artificială. – Din fr. fermium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fermoar
FERMOÁR, fermoare, s. n. Dispozitiv pentru încheiat obiecte de îmbrăcăminte, genți, serviete etc., format din două șiruri de lame (fixate pe o șuviță de pânză, de piele etc.) așezate față în față, care se îmbucă reciproc cu ajutorul unei mici piese făcute să alunece între ele. ♦ Închizător de os, de metal etc. la un colier, la un album etc. – Din fr. fermoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feroaliaj
FEROALIÁJ, feroaliaje, s. n. Aliaj de fier cu unul sau mai multe elemente (metale sau metaloizi). [Pr.: -ro-a-li-aj] – Din fr. ferro-alliage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feroaluminiu
FEROALUMÍNIU s. n. Aliaj de fier și aluminiu. [Var.: feralumíniu s. n.] – Din fr. ferro-aluminium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferobacter
ferobactér s. n., pl. ferobacterii – v. ferobacter [MDN] (gen și formă de pl. prin analogie cu acetobacter).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

feroce
FERÓCE adj. invar. Crud, nemilos, sălbatic, violent, sângeros. ♦ Care exprimă sau trădează cruzime, sălbăticie, violență. Privire feroce. – Din fr. féroce, lat. ferox, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferocianură
FEROCIANÚRĂ, ferocianuri, s. f. Compus chimic rezultat prin combinarea (în alte proporții decât la fericianură a) fierului, a cianogenului și a unui metal. – Din fr. ferrocyanure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferocitate
FEROCITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este feroce; cruzime, sălbăticie, violență. ♦ Faptă crudă, sălbatică, violentă. – Din fr. férocité, lat. ferocitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferocrom
FEROCRÓM s. n. Aliaj de fier și crom. – Din germ. Ferrochrom, engl. ferrochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferodo
FERODÓ s. n. v. ferodou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferodou
FERODÓU, (2) ferodouri, s. n. (Tehn.) 1. Metalazbest. 2. Piesă fabricată din ferodou (l). [Var.: ferodó s. n.] – Din fr., engl. ferrodo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feromagnetic
FEROMAGNÉTIC, -Ă, feromagnetici, -ce, adj. (Despre metale) Care prezintă feromagnetism (1). – Din fr. ferromagnétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feromagnetism
FEROMAGNETÍSM s. n. 1. Proprietate a unor metale de a fi atrase puternic de câmpul magnetic și de a căpăta astfel o magnetizare permanentă, intensă și de același sens cu câmpul magnetic. 2. Ansamblul fenomenelor feromagnetice. – Din fr. ferromagnétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feromon
FEROMÓN, feromoni, s. m. (Biol.) Hormon eliminat mai ales de insecte, ca mijloc de semnalizare. – Din engl. pheromone, fr. phéromone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feronerie
FERONERÍE, feronerii, s. f. Lucrare artistică executată din fier prin ciocănire sau prin deformare la cald, din care rezultă grilaje ornamentale, balustrade etc. – Din fr. ferronnerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feronia
Feronia, străveche divinitate subpămînteană, de origine italică, protectoare a izvoarelor și a vegetației.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

feros
FERÓS, -OÁSĂ, feroși, -oase, adj. (Despre substanțe) Care are în compoziția sa fier bivalent. Oxid feros. ♦ (Despre materiale) Care conține fier. – Din fr. ferreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferotipie
FEROTIPÍE s. f. Procedeu de reproducere fotografică în care materialul sensibil este format dintr-o emulsie de colodiu aplicată pe o tablă smălțuită. – Din fr. ferrotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feroviar
FEROVIÁR, -Ă, feroviari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre întreprinderi, instalații, transporturi) De cale ferată, în legătură cu calea ferată, care se face pe calea ferată. 2. S. m. și f., adj. (Muncitor, funcționar, salariat) de la căile ferate. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. ferroviaire, it. ferroviario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ferpar
FERPÁR, ferpare, s. n. Anunț sau scrisoare de tip special prin care se anunță nașterea, logodna, căsătoria sau (mai ales) decesul cuiva. – Din fr. faire-part.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertil
FERTÍL, -Ă, fertili, -e, adj. (Despre terenuri, pământ) Care dă (multe) roade, care produce mult; roditor, productiv, fecund, mănos. – Din fr. fertile, lat. fertilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertilitate
FERTILITÁTE s. f. 1. Însușire a pământului de a produce multe roade, de a asigura din belșug plantelor cultivate apa și substanțele nutritive de care au nevoie; rodnicie, fecunditate. 2. Capacitate de a procrea. – Din fr. fertilité, lat. fertilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertiliza
FERTILIZÁ, fertilizez, vb. I. Tranz. A mări fertilitatea unui teren (prin îngrășăminte, irigații etc.). – Din fr. fertiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertilizabil
FERTILIZÁBIL, -Ă, fertilizabili, -e, adj. (Despre terenuri, pământ) A cărui fertilitate poate fi mărită. – Din fr. fertilisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertilizare
FERTILIZÁRE s. f. Acțiunea de a fertiliza și rezultatul ei. – V. fertiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fertilizat
FERTILIZÁT, -Ă, fertilizați, -te, adj. A cărui fertilitate a fost mărită. – V. fertiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feruginos
FERUGINÓS, -OÁSĂ, feruginoși, -oase, adj. Care conține oxizi de fier. Apă feruginoasă. – Din fr. ferrugineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fervent
FERVÉNT, -Ă, fervenți, -te, adj. (Despre oameni) Care pune pasiune în ceea ce face, care lucrează cu ardoare; înflăcărat, pasionat, zelos. ♦ Care exprimă, trădează înfocare, pasiune, zel. Dragoste ferventă. – Din fr. fervent, lat. fervens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fervid
FERVÍD, -Ă, fervizi, -de, adj. (Livr.) Arzător; strălucitor. – Din lat. fervidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fervoare
FERVOÁRE s. f. Ardoare, înfocare, pasiune. – Din fr. ferveur, lat. fervor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fes
FES, fesuri, s. n. Acoperământ al capului pentru bărbați, de forma unui trunchi de con, făcut din pâslă sau postav (roșu) și adesea împodobit cu un ciucure, purtat mai ales de musulmani. ◊ Expr. (Fam.) Interesul poartă fesul, se spune la adresa celui care face anumite acțiuni numai pentru a dobândi avantaje. A-i turti (cuiva) fesul = a) a face o mare prostie; b) a face de râs pe cineva. ♦ Căciuliță croșetată sau calotă de fetru purtată (de femei și de copii) pe vârful capului. – Din tc. fes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fesă
FÉSĂ, fese, s. f. Fiecare dintre cele două părți posterioare, cărnoase, ale corpului omenesc ori al unor animale; bucă. – Din fr. fesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fesfesele
FESFESÉLE s. f. pl. (Reg.) Zorzoane, podoabe (mărunte). – Din tc. fesfese (lit. vesvese).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fesier
FESIÉR, -Ă, fesieri, -e, adj. Care aparține feselor, din regiunea feselor. [Pr.: -si-er] – Din fr. fessier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fest
FEST, -Ă, fești, -ste, adj., adv. (Reg.) Strâns legat; fixat; ermetic, etanș. Dopuri feste. ◊ Repede. Du-te numa' fest!
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

festă
FÉSTĂ, feste, s. f. Păcăleală, farsă. ◊ Expr. A face (sau a juca etc.) o festă sau festa (cuiva) = a păcăli (pe cineva). – Din it. festa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festin
FESTÍN, festinuri, s. n. (Livr.) Banchet bogat, somptuos. – Din fr. festin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festiv
FESTÍV, -Ă, festivi, -e, adj. De sărbătoare, pentru sărbătoare; sărbătoresc; măreț, somptuos, maiestuos. – Din lat. festivus, it. festivo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festival
FESTIVÁL, festivaluri, s. n. Manifestare artistică (muzicală, teatrală etc.) cu program variat și caracter festiv. – Din fr. festival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festivalier
FESTIVALIÉR, -Ă, festivalieri, -e, adj. De festival. [Pr.: -li-er] – Din fr. festivalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festivalist
FESTIVALÍST, -Ă, festivaliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Participant la un festival. – Festival + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festivism
FESTIVÍSM s. n. Caracter exagerat festiv. – Festiv + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festivist
FESTIVÍST, -Ă, festiviști, -ste, adj. Care denotă festivism. – Festiv + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festivitate
FESTIVITÁTE, festivități, s. f. Serbare cu caracter solemn, de obicei pentru celebrarea unui eveniment important. – Din fr. festivité, lat. festivitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feston
FESTÓN, festoane, s. n. Broderie (în formă de mici semicercuri) cu care se tivește marginea unui obiect de pânză. ♦ Ornament arhitectonic care imită o astfel de broderie. – Din fr. feston.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festona
FESTONÁ, festonez, vb. I. Tranz. A tivi, a împodobi cu feston. – Din fr. festonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festonare
FESTONÁRE, festonări, s. f. Acțiunea de a festona și rezultatul ei. – V. festona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

festonat
FESTONÁT, -Ă, festonați, -te, adj. Tivit, împodobit cu feston. – V. festona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feşnic
FÉȘNIC s. n. v. sfeșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feșnic
FÉȘNIC s. n. v. sfeșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feştanie
FEȘTÁNIE s. f. v. sfeștanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feștanie
FEȘTÁNIE s. f. v. sfeștanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feşteli
FEȘTELÍ, feștelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) murdări, a (se) mânji. 2. Tranz. (Fam.; în expr.) A o feșteli = a o păți, a intra într-o încurcătură; a se face de râs. – Cf. magh. festeni „a vopsi, a zugrăvi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feșteli
FEȘTELÍ, feștelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) murdări, a (se) mânji. 2. Tranz. (Fam.; în expr.) A o feșteli = a o păți, a intra într-o încurcătură; a se face de râs. – Cf. magh. festeni „a vopsi, a zugrăvi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feştelire
FEȘTELÍRE, feșteliri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) feșteli și rezultatul ei. – V. feșteli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feștelire
FEȘTELÍRE, feșteliri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) feșteli și rezultatul ei. – V. feșteli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feştelit
FEȘTELÍT, -Ă, feșteliți, -te, adj. (Reg.) Murdărit, mânjit, pătat. – V. feșteli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feștelit
FEȘTELÍT, -Ă, feșteliți, -te, adj. (Reg.) Murdărit, mânjit, pătat. – V. feșteli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feştelitor
FEȘTELITÓR, -OÁRE, feștelitori, -oare, adj., s. m. și f. (Reg.) (Persoană) care scrie urât sau prost, care mâzgălește. – Feșteli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feștelitor
FEȘTELITÓR, -OÁRE, feștelitori, -oare, adj., s. m. și f. (Reg.) (Persoană) care scrie urât sau prost, care mâzgălește. – Feșteli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feştilă
FEȘTÍLĂ, feștile, s. f. Fitil (de lumânare, de lampă, de opaiț); p. ext. lumânare. – Din sl. svĕštilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feștilă
FEȘTÍLĂ, feștile, s. f. Fitil (de lumânare, de lampă, de opaiț); p. ext. lumânare. – Din sl. svĕštilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetal
FETÁL, -Ă, fetali, -e, adj. (Anat.) Referitor la fetus; de făt (1). – Din fr. fœtal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetesc
FETÉSC, -EÁSCĂ, fetești, adj., s. f. 1. Adj. (Rar) Care aparține fetei, privitor la fată. 2. S. f. Numele a două soiuri autohtone de viță-de-vie, care produc vinuri de calitate superioară; p. ext. vin produs din strugurii acestor două soiuri de viță-de-vie. Fetească albă. Fetească neagră. – Fată + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feti
FETÍ, fetesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A petrece ca fată timpul de când iese la horă până când se mărită. – Din fată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetică
FETÍCĂ, fetici, s. f. 1. (Pop. și fam.) Fetiță. 2. Plantă erbacee cu flori mici, albe-albăstrui, ale cărei frunze, de formă ovală, sunt consumate ca salată (Valerianella olitoria). – Fată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetid
FETÍD, -Ă, fetizi, -de, adj. Care exală un miros puternic și respingător. – Din fr. fétide, lat. foetidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetiditate
FETIDITÁTE s. f. Starea a ceea ce este fetid, miros puternic și respingător exalat de cineva sau de ceva. – Din fr. fétidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetie
FETÍE s. f. (Pop.) 1. Timpul pe care cineva îl petrece ca fată. 2. Feciorie^1, virginitate. – Fată + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetiş
FETÍȘ, fetișuri, s. n. Obiect considerat purtător de forță magică sau formă materială a unui spirit, fiind venerat ca atare. ♦ Fig. Idee, principiu etc. care constituie obiectul unei adorații oarbe, iraționale. [Pl. și: fetișe] – Din fr. fétiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetiș
FETÍȘ, fetișuri, s. n. Obiect considerat purtător de forță magică sau formă materială a unui spirit, fiind venerat ca atare. ♦ Fig. Idee, principiu etc. care constituie obiectul unei adorații oarbe, iraționale. [Pl. și: fetișe] – Din fr. fétiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişcană
FETIȘCÁNĂ, fetișcane, s. f. Fată între vârsta copilăriei și a adolescenței; fată tânără. – Fată + suf. -ișcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișcană
FETIȘCÁNĂ, fetișcane, s. f. Fată între vârsta copilăriei și a adolescenței; fată tânără. – Fată + suf. -ișcană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişism
FETIȘÍSM s. n. Formă rudimentară de religie, bazată pe cultul fetișurilor. ♦ Fig. Venerație exagerată, lipsită de discernământ, față de o idee, de un principiu etc. – Din fr. fétichisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișism
FETIȘÍSM s. n. Formă rudimentară de religie, bazată pe cultul fetișurilor. ♦ Fig. Venerație exagerată, lipsită de discernământ, față de o idee, de un principiu etc. – Din fr. fétichisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişist
FETIȘÍST, -Ă, fetișiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține fetișismului, privitor la fetișism. 2. S. m. și f. Adept al fetișismului. – Din fr. fétichiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișist
FETIȘÍST, -Ă, fetișiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține fetișismului, privitor la fetișism. 2. S. m. și f. Adept al fetișismului. – Din fr. fétichiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişiza
FETIȘIZÁ, fetișizez, vb. I. Tranz. A transforma în fetiș, a venera ca pe un fetiș. – Fetiș + suf. -iza. Cf. germ. fetischisieren, rus. fetișizirovat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișiza
FETIȘIZÁ, fetișizez, vb. I. Tranz. A transforma în fetiș, a venera ca pe un fetiș. – Fetiș + suf. -iza. Cf. germ. fetischisieren, rus. fetișizirovat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişizant
FETIȘIZÁNT, -Ă, fetișizanți, -te, adj. Care fetișizează. – Fetișiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișizant
FETIȘIZÁNT, -Ă, fetișizanți, -te, adj. Care fetișizează. – Fetișiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişizare
FETIȘIZÁRE, fetișizări, s. f. Acțiunea de a fetișiza și rezultatul ei. – V. fetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișizare
FETIȘIZÁRE, fetișizări, s. f. Acțiunea de a fetișiza și rezultatul ei. – V. fetișiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetişoară
FETIȘOÁRĂ, fetișoare, s. f. (Pop. și fam.) Fetiță. – Fată + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetișoară
FETIȘOÁRĂ, fetișoare, s. f. (Pop. și fam.) Fetiță. – Fată + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetiţă
FETÍȚĂ, fetițe, s. f. Diminutiv al lui fată; fată mică, fată tânără; fetișoară, fetică. ♦ Fiică tânără (în raport cu părinții ei). – Fată + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetiță
FETÍȚĂ, fetițe, s. f. Diminutiv al lui fată; fată mică, fată tânără; fetișoară, fetică. ♦ Fiică tânără (în raport cu părinții ei). – Fată + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetomatern
FETOMATÉRN, -Ă, fetomaterni, -e, adj. (Med.) Privitor la fetus și la mamă. – Fet[us] + matern.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetru
FÉTRU s. n. Pâslă fină și deasă, din lână sau din păr de animal, folosită la confecționarea pălăriilor. – Din fr. feutre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fetus
FÉTUS, fetuși, s. m. (Anat.) Făt (1). – Din lat., fr. foetus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feţişoară
FEȚIȘOÁRĂ, fețișoare, s. f. Diminutiv al lui față. – Față + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fețișoară
FEȚIȘOÁRĂ, fețișoare, s. f. Diminutiv al lui față. – Față + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feud
FEÚD s. n. v. feudă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudal
FEUDÁL, -Ă, feudali, -e, s. m., adj. 1. S. m. Membru al clasei stăpânitoare în feudalism; mare proprietar de pământ. 2. Adj. Care aparține feudalului (1) sau feudalismului, privitor la feudal sau la feudalism, specific feudalismului. ◊ Orânduire feudală = feudalism. [Pr.: fe-u-] – Din it. feudale, fr. féodal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudalism
FEUDALÍSM s. n. 1. Ansamblul raporturilor, întemeiate pe fidelitatea personală, dintre suzeran și vasal, cel dintâi asigurându-i celui din urmă protecție și o sursă de venit, iar vasalul fiind obligat față de suzeran cu sprijin militar și participare la adunările de judecată. 2. Organizare social-economică în cadrul căreia baza relațiilor o constituie feudalismul (1). [Pr.: fe-u-] – Din it. feudalismo, fr. féodalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudalitate
FEUDALITÁTE s. f. Feudalism. [Pr.: fe-u-] – Din it. feudalità, fr. féodalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudaliza
FEUDALIZÁ, feudalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni feudal. [Pr.: fe-u-] – Feudal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudalizare
FEUDALIZÁRE, feudalizări, s. f. Acțiunea de a (se) feudaliza și rezultatul ei. – V. feudaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudalizat
FEUDALIZÁT, -Ă, feudalizați, -te, adj. Care a devenit feudal. – V. feudaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

feudă
FEÚDĂ, feude, s. f. (În Evul Mediu, în Apusul Europei) Moșie, domeniu pe care vasalul le primea în stăpânire de la seniorul său, în schimbul anumitor obligații; fief. [Acc. și: féudă. – Var.: (înv.) feud s. n.] – Din it. feudo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezabil
FEZÁBIL, -Ă, fezabili, -e, adj. Care se poate face; realizabil, posibil. – Din fr. faisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezabilitate
FEZABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi fezabil; caracter realizabil al unui lucru. ◊ Studiu de fezabilitate = studiu al unui proiect sau al unei investiții din punctul de vedere al posibilităților tehnice de realizare și al rentabilității. – Din fr. faisabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezanda
FEZANDÁ, fezandez, vb. I. Tranz. A supune carnea vânată procesului de fezandare. ♦ Refl. (Despre carnea vânată) A căpăta frăgezime și un anumit gust în urma fezandării. – Din fr. faisender.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezandare
FEZANDÁRE s. f. Proces de frăgezire a cărnii de vânat prin menținerea la o temperatură scăzută sau prin expunere la vânt timp de câteva zile; fezandat^1. – V. fezanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezandat
FEZANDÁT^1 s. n. Faptul de a fezanda; fezandare. – V. fezanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fezandat
FEZANDÁT^2, -Ă, fezandați, -te, adj. (Despre carnea de vânat) Care a căpătat, prin fezandare, o anumită frăgezime și aromă. – V. fezanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fi
FI, sunt, vb. IV. Intranz. A. (Verb predicativ) 1. A exista, a avea ființă. A fi sau a nu fi. ◊ Expr. De când sunt (sau ești etc.) = (în legătură cu o negație) de când mă aflu (sau te afli etc.) pe lume, dintotdeauna; niciodată. E ce (sau cum) e sau a fost ce (sau cum) a fost, dar... = să zicem că se poate! treacă-meargă!. 2. A se afla, a se găsi într-un anumit loc, la o anumită persoană. Cine-i acolo? ♦ A-și avea originea, a se trage din..., a proveni. De unde ești? 3. A trăi, a viețui, a o duce; (despre lucruri, situații, acțiuni etc.) a dura, a dăinui, a ține. Vechi obiceiuri care sunt și astăzi. ◊ Expr. Cât e lumea și pământul = totdeauna; (în construcții negative) niciodată. ◊ (Impers.; urmat de determinări temporale, fixează momentul unei acțiuni, sugerează trecerea timpului etc.) Era într-o seară. E mult de atunci. 4. A se îndeplini, a se întâmpla, a se petrece, a avea loc. Mi-a spus cum a fost. ◊ Expr. Ce-o fi, o fi! exprimă indiferența, neputința sau resemnarea cuiva în fața unei situații. Fie! = a) accept să se facă așa cum spui; b) merită, nu e păcat! O fi! = se poate, posibil (dar eu n-aș crede)! Așa a fost să fie = așa a trebuit să se întâmple, era inevitabil ca lucrurile să se petreacă în alt fel. (Fam.) Este? = nu-i așa (că am dreptate, că se confirmă ce spun)? 5. A avea prețul...; a costa, a valora. Cât sunt vinetele? 6. (În superstiții, ghicitori etc.) A însemna, a prevesti, a fi semn că... Ce e când ți se bate tâmpla? ◊ Expr. A nu fi bine (sau a bună) = a prevesti ceva rău. B. (Cu funcție copulativă) 1. (Formează, împreună cu numele predicativ, predicatul) El este vesel. ◊ Expr. A fi bine de cineva sau a-i fi cuiva bine = a se găsi într-o situație favorabilă, a avea parte de liniște, de mulțumire. A fi cu cineva = a fi de partea cuiva, a sprijini pe cineva (într-o dispută). 2. (Construit cu dativul; împreună cu un nume predicativ, exprimă o stare sau o acțiune arătate de numele predicativ respectiv) Mi-e prieten. ◊ Expr. Ce mi-e (sau ți-e etc.)... = ce importanță are, ce folos decurge din... (Fam.) Ți-o (sau i-o etc.) fi = ajunge! destul! 3. (În construcții impersonale, cu subiectul logic în dativ; în legătură cu noțiuni exprimând un sentiment, o senzație, o stare sufletească) A simți. Mi-a fost greu. ◊ Loc. vb. A-i fi cuiva drag (cineva sau ceva) = a-i plăcea, a îndrăgi, a iubi. ◊ Expr. Mi-e (sau ți-e etc.) = (urmat de un infinitiv, un supin sau o propoziție secundară cu verbul la conjunctiv) îmi pasă, îmi vine (greu sau ușor); port grija, sunt interesat. Mi-e (sau ți-e etc.) că... (sau să nu...) = mă tem (sau te temi etc.) că... (sau să nu...). 4. (Impers.; urmat de un verb la infinitiv sau la conjunctiv sau urmat ori precedat de o noțiune temporală) A urma (să se facă), a trebui (să se facă). Când a fost să plece. 5. (De obicei impers.; la imperfect și urmat de un verb la conjunctiv) A avea posibilitatea, ocazia să...; a se afla pe punctul de a..., a nu mai lipsi mult până să... Era să moară. 6. (Impers.; urmat de un supin) A putea, a trebui, a considera că este cazul să..., a se cuveni. E ceva de făcut. C. (Verb auxiliar) I. (Construit cu un participiu, servește la formarea diatezei pasive) Faptele sunt cunoscute. II. (Construit cu un participiu invariabil, formează timpuri compuse ale diatezei active). 1. (Cu viitorul I formează viitorul anterior) Voi fi terminat. 2. (Cu condiționalul prezent formează perfectul condițional-optativului) N-ar mai fi plecat. 3. (Cu conjunctivul prezent formează perfectul conjunctivului) Să fi spus. 4. (Cu infinitivul formează perfectul infinitivului) Se poate lăuda a fi învățat totul. 5. (Cu viitorul I sau cu perfectul conjunctivului formează prezumtivul prezent și perfect) Să se fi aflând mulți în lume? III. (Construit cu un participiu invariabil sau cu un gerunziu, servește la alcătuirea unor forme perifrastice de perfect compus, mai mult ca perfect sau imperfect) Te-ai fost dus. [Forme gramaticale: prez. ind. sunt (fam. și pop. îs, prescurtat -s), ești (pr. iești), este (pr. ieste, prescurtat e, îi, i), suntem (acc. și: suntém); imperf. eram (pr. ieram); perf. s. fui (reg. fusei); m. m. ca perf. fusesem; conjunctiv să fiu; imper. pers. 2 sg. fii (negativ nu fi); part. fost] – Lat. sum, *fui, *fire (= fieri).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiabil
FIÁBIL, -Ă, fiabili, -e, adj. (Despre componente, aparate, instalații, echipamente) Care prezintă siguranță în funcționare (în condiții date și într-un timp dat). [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiabilitate
FIABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi fiabil; siguranță în exploatare. [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiacru
FIÁCRU, fiacre, s. n. (Înv.) Trăsură de piață; birjă. [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiacre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiară
FIÁRĂ, fiare, s. f. Animal sălbatic mare; bestie. ♦ Fig. Om extrem de rău, de crud, de violent. – Lat. fera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiasco
FIÁSCO s. n. Eșec total într-o acțiune întreprinsă; insucces, nereușită. – Din it. [far] fiasco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibră
FÍBRĂ, fibre, s. f. 1. Fir subțire, netors, de proveniență vegetală, animală sau minerală ori produs pe cale sintetică, folosit de obicei ca materie primă la fabricarea țesăturilor. ◊ Fibră sintetică = fibră obținută prin filare din soluții sau din topituri ale polimerilor sintetici. 2. Celulă vegetală alungită situată în țesutul lemnos. 3. Formație anatomică alungită, care reprezintă celule modificate sau prelungiri celulare și care alcătuiește țesuturile animale. 4. (Tehn.; în sintagma) Fibră optică = fibră de sticlă cu compoziție specială, folosită pentru transmiterea informațiilor. – Din fr. fibre, lat. fibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrila
FIBRILÁ, pers. 3 fibrilează, vb. I. Intranz. (Med.) A prezenta fibrilație. – Din fr. fibriller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrilar
FIBRILÁR, -Ă, fibrilari, -e, adj. Care aparține unei fibre (3), cu aspect de fibră (fină). – Din fr. fibrillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrilare
FIBRILÁRE, fibrilări, s. f. Faptul de a fibrila. – V. fibrila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrilaţie
FIBRILÁȚIE, fibrilații, s. f. (Med., Fiziol.) Fiecare dintre contracțiile (neregulate ale) unei fibre sau ale unui grup de fibre musculare. – Din fr. fibrillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrilație
FIBRILÁȚIE, fibrilații, s. f. (Med., Fiziol.) Fiecare dintre contracțiile (neregulate ale) unei fibre sau ale unui grup de fibre musculare. – Din fr. fibrillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrilă
FIBRÍLĂ, fibrile, s. f. 1. (Anat.) Element constitutiv al unei fibre; element constitutiv al țesutului conjunctiv, care dă fibrei musculare un aspect striat. 2. Parte constitutivă a unor fibre textile. – Din fr. fibrille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrină
FIBRÍNĂ s. f. Proteină de culoare albă-cenușie, care se găsește în sânge și în limfă și care provine din fibrinogen, în timpul coagulării sângelui. – Din fr. fibrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrinogen
FIBRINOGÉN s. n. Substanță organică proteică dizolvată în plasmă, care se transformă în fibrină în timpul coagulării sângelui. – Din fr. fibrinogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibroadenom
FIBROADENÓM, fibroadenoame, s. n. Tumoare de natură benignă, localizată de obicei la sân sau la uter. [Pr.: -bro-a-] – Fibrom + adenom (după fr. adénofibrome).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrocartilaginos
FIBROCARTILAGINÓS, -OÁSĂ, fibrocartilaginoși, -oase, adj. (Anat.) Cu structură de fibrocartilaj. – Din fr. fibrocartilagineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrocartilaj
FIBROCARTILÁJ, fibrocartilaje, s. n. (Anat.) Țesut cartilaginos de tip fibrilar. – Din fr. fibrocartilage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrocit
FIBROCÍT, fibrocite, s. n. Celulă fundamentală a țesutului conjunctiv. – Din fr. fibrocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrolemnos
FIBROLEMNÓS, -OÁSĂ, fibrolemnoși, -oase, adj. Care este constituit din fibre de lemn. – Fibro[s] + lemnos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibrolit
FIBROLÍT s. n. Silimanit, folosit ca material izolator în asociere cu talaș de lemn sau fibră de trestie. – Din engl. fibrolite.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fibrom
FIBRÓM, fibroame, s. n. Tumoare benignă formată mai ales în țesutul conjunctiv fibros și localizată de obicei la sân, la uter și la intestin. – Din fr. fibrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibromatos
FIBROMATÓS, -OÁSĂ, fibromatoși, -oase, adj. (Med.; despre țesuturi) Care prezintă fibre (3) dure. – Din fibromatoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibromatoză
FIBROMATÓZĂ s. f. (Med.) Dezvoltare de fibroame în diverse țesuturi sau organe. – Din fr. fibromatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibros
FIBRÓS, -OÁSĂ, fibroși, -oase, adj. Alcătuit (în mare parte) din fibre, cu aspect de fibre. ◊ Țesut fibros = țesut conjunctiv elastic, care are rolul de a susține elementele mobile ale organelor. – Din fr. fibreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibroscop
FIBROSCÓP, fibroscoape, s. n. (Med.) Instrument pentru studierea cavităților interne. – Din fr. fibroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fibulă
FÍBULĂ, fibule, s. f. 1. Agrafa (ornamentală) de metal, folosită în Antichitate pentru a încheia un veșmânt. 2. (Anat.) Peroneu. [Acc. și: fibúlă] – Din lat. fibula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficat
FICÁT, ficați, s. m. Glandă-anexă a tubului digestiv, situată în partea dreaptă a abdomenului, sub diafragmă, formată din patru lobi și din vezicula biliară, care îndeplinește diferite funcții fiziologice importante în organism. ◊ Expr. (Fam.) A-l roade (sau a-l seca etc. pe cineva) la ficați = a) a simți o durere fizică puternică; b) (despre griji, necazuri) a necăji, a frământa, a chinui (pe cineva). A-l ustura (pe cineva) la ficați = a) a simți o durere fizică puternică; b) a produce (cuiva) un sentiment puternic de mânie, de regret, de ciudă etc. A-i îngheța (cuiva) ficații = a se înspăimânta. – Lat. ficatum (izolat din sintagma jecur ficatum „ficat de gâscă îngrășată cu smochine”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficăţel
FICĂȚÉL, ficăței, s. m. Diminutiv al lui ficat. – Ficat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficățel
FICĂȚÉL, ficăței, s. m. Diminutiv al lui ficat. – Ficat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficior
FICIÓR s. m. v. fecior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficomicetă
FICOMICÉTĂ, ficomicete, s. f. (La pl.) Clasă de ciuperci saprofite sau parazite inferioare, având miceliul format din filamente continue; (și la sg.) ciupercă din această clasă. – Din fr. phycomycètes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fictiv
FICTÍV, -Ă, fictivi, -e, adj. Care nu există în realitate, care nu aparține realității, care este plăsmuit sau există doar în mod convențional; imaginar; fals. – Din fr. fictif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficţionalism
FICȚIONALÍSM s. n. (Fil.) Concepție filosofică potrivit căreia oamenii folosesc categoriile ca și cum ar fi adevărate, deoarece ele se dovedesc utile în practică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fictionalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficționalism
FICȚIONALÍSM s. n. (Fil.) Concepție filosofică potrivit căreia oamenii folosesc categoriile ca și cum ar fi adevărate, deoarece ele se dovedesc utile în practică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fictionalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficţiune
FICȚIÚNE, ficțiuni, s. f. Reprezentare produsă de imaginația cuiva și care nu corespunde realității sau nu are corespondent în realitate; plăsmuire a imaginației; născocire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fiction, lat. fictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficțiune
FICȚIÚNE, ficțiuni, s. f. Reprezentare produsă de imaginația cuiva și care nu corespunde realității sau nu are corespondent în realitate; plăsmuire a imaginației; născocire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fiction, lat. fictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ficus
FÍCUS, ficuși, s. m. Plantă exotică lemnoasă cu frunzele mari, groase, totdeauna verzi și strălucitoare, cultivată la noi ca plantă ornamentală de interior (Ficus elastica). – Din lat. ficus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fidea
FIDEÁ s. f. Pastă făinoasă (industrială), în formă de fire lungi și subțiri (prezentate mai ales sub formă de gheme). – Din ngr. fidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fideicomis
FIDEICOMÍS, fideicomisuri, s. n. (Jur.) Dispoziție testamentară prin care testatorul dispune ca moștenitorul sau legatarul său să remită unei terțe persoane averea pe care o lasă. [Pr.: fi-dei-] – Din fr. fidéicomis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fideism
FIDEÍSM s. n. Concepție potrivit căreia cunoașterea celor divine nu se poate realiza decât prin credință. – Din fr. fidéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fideist
FIDEÍST, -Ă, fideiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de fideism, privitor la fideism; caracteristic fideismului. 2. S. m. și f. Adept al fideismului. – Din fr. fidéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fideiusiune
FIDEIUSIÚNE s. f. Contract prin care o persoană se angajează în fața creditorului să execute obligația debitorului în cazul când acesta nu ar executa-o el însuși în termen. [Pr.: -iu-si-u-] – Din fr. fidéjussion, lat. fidejussio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fidel
FIDÉL, -Ă, fideli, -e, adj. 1. Statornic în sentimente, în convingeri etc.; foarte devotat, credincios. 2. Care reproduce, urmează cu exactitate un model, o normă, un obicei; care păstrează (ceva) întocmai. Traducere fidelă. ♦ (Adverbial) În mod exact, cu exactitate. – Din fr. fidèle, lat. fidelis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fidelitate
FIDELITÁTE s. f. 1. Statornicie în convingeri, în sentimente, în atitudine etc.; devotament, credință. 2. Precizie, exactitate în prezentarea sau în reproducerea realității, a unui text, a unui model etc. 3. (Tehn.; în sintagma) Înaltă fidelitate = calitate a unor aparate electroacustice de a reda cât mai fidel semnale sonore (înregistrate); hi-fi. – Din fr. fidélité, lat. fidelitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fider
FÍDER, fidere, s. n. 1. Linie de transmisie a semnalului de înaltă frecvență de la emițător la antenă sau de la antenă la receptor. 2. Element al rețelelor electrice de distribuție constituit din una sau din mai multe linii aeriene sau din cabluri subterane. [Scris și: feeder] – Din engl., fr. feeder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fides
Fides, divinitate romană care simboliza respectarea cuvîntului dat, a jurămîntului făcut, încrederea, cinstea și buna-credință. Era înfățișată ca o femeie foarte bătrînă, cu părul alb.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fidiusdius
Fidius Dius, zeul Jurămîntului, era o divinitate romană, identificată cu Sancus (v. [Semo] Sancus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fiduciar
FIDUCIÁR, -Ă, fiduciari, -e, adj. Care are o valoare fictivă, convențională. ◊ Monedă fiduciară = hârtie-monedă având o valoare convențională și putere de circulație numai în interiorul unei țări. Circulație fiduciară = circulație a monedei fiduciare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. fiduciaire, lat. fiduciarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fie
FÍE^1 conj. 1. (În corelație cu sine însuși sau cu „or” și „sau”, introduce o propoziție disjunctivă, exprimând nu numai alternanța sau opoziția, ci și o nuanță de condiție) Ori... ori... 2. (Urmat de „și” introduce o propoziție concesivă) Chiar (și), măcar. – Lat. fiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fie
FÍE^2 s. f. (Înv.; azi pop., urmat de un adj. pos. sg.) Fiică. A fost fie-sa pe la noi. – Lat. filia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiecare
FIECÁRE pron. nehot. (Indică ființele sau lucrurile luate în parte dintr-un grup sau dintr-o categorie) Și unul, și altul; oricare. ◊ (Adjectival) Fiecare om. [Pr.: fi-e-. – Gen.-dat. fiecăruia, fiecăreia. – Var.: (înv. și pop.) fieșcáre, fieștecáre, fiștecáre pron. nehot.] – Fie^1 + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiece
FIECÉ adj. pron. nehot. (Înv.) Care este, se socotește, se întâmplă, se ia etc. fiecare în parte, în fiecare zi etc.; fitece. Fiece om. Fiece zi. [Pr.: fi-e-. – Var.: fieșcé, fieștecé adj. pron. nehot.] – Fie^1 + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiecine
FIECÍNE pron. nehot. (Înv.) Fiecare, oricare ființă; fitecine. [Pr.: fi-e-. – Var.: fieșcíne, fieștecíne pron. nehot.] – Fie^1 + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiecum
FIECÚM adv. (Înv.) Într-un fel sau altul, în oricare fel; oricum. (Pr. fi-e-] – Fie^1 + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fief
FIÉF, fiefuri, s. n. (În Evul Mediu) Feudă; drept de proprietate asupra unei feude. ♦ Fig. Zonă de influență absolută sau preponderentă. Fief electoral. – Din fr. fief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fier
FIER, (2, 3) fiare, s. n. 1. Element chimic, metal greu, de culoare cenușie, maleabil, ductil, cu proprietăți feromagnetice, care, aliat cu carbonul sau cu alte elemente, se folosește pe scară largă în industrie; (impr.) oțel (moale). ◊ Epoca fierului (sau de fier) = perioadă caracterizată prin introducerea și generalizarea folosirii fierului, în milen. II î. H., cu efecte revoluționare în domeniul confecționării uneltelor și a armelor și în producția de mărfuri, în comerț și în dezvoltarea structurilor sociale și politice. ◊ Loc. adj. De fier = tare, puternic, rezistent; neînduplecat; riguros, sever. ◊ Expr. A-i trece (sau a-i da cuiva) un fier (ars sau roșu) prin inimă = a avea o senzație intensă și bruscă de durere, de spaimă etc. 2. Numele mai multor unelte, instrumente etc. sau părți ale lor făcute din oțel ori din fontă; a) (adesea determinat prin „de călcat”) aparat electric folosit la călcatul rufelor sau al hainelor; b) (adesea determinat prin „de frizat”) instrument de forma unui clește care servește la ondulatul părului; c) (adesea determinat prin „de plug”) fiecare dintre cuțitele plugului; d) clește cu care se scot cărbunii din foc; e) (adesea determinat prin „roșu”) unealtă, vergea sau bucată de fier înroșită în foc, pentru arderea unor răni sau însemnarea vitelor cu marca proprietarului; f) lamă sau ascuțiș de armă tăioasă; p. ext. sabie. ◊ Expr. A trece prin ascuțișul fierului = a tăia, a omorî, a pustii, a trece pe sub ascuțișul sabiei. ♦ Bucată de oțel (în formă de drug). ♦ Fier vechi = obiecte de metal uzate, care nu mai pot fi utilizate și care se adună spre a fi retopite. ◊ Expr. A arunca (ceva) la fier vechi = a scoate din uz, a nu mai acorda nicio importanță unui lucru. 3. (La pl.) Lanțuri, cătușe cu care sunt legați prizonierii, deținuții. ♦ Piedică de cai făcută dintr-un lanț. [Var.: fer s. n.] – Lat. ferrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierar
FIERÁR, fierari, s. m. 1. Muncitor care efectuează operații de prelucrare la cald a fierului sau a altor metale; faur^2, făurar^2, covaci, covali. 2. (Adesea determinat prin „betonist”) Muncitor specializat în fasonarea și în montarea armăturilor de beton armat. – Lat. ferrarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierărie
FIERĂRÍE^1, (1) fierării, s. f. 1. Atelier în care fierarul prelucrează la cald fierul sau alt metal; făurărie^1, făuriște. 2. Meșteșugul fierarului; făurărie^1. – Fierar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierărie
FIERĂRÍE^2, fierării, s. f. 1. Magazin unde se vând obiecte fabricate din fier sau din alt metal. 2. (Cu sens colectiv) Obiecte și semifabricate din oțel sau din fontă; făurărie^2, fierărit. – Fier + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierărit
FIERĂRÍT s. n. Meșteșugul fierarului; fierărie^2 (2). – Fierar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierăstrău
FIERĂSTRẮU, fierăstraie, s. n. 1. Unealtă sau mașină-unealtă prevăzută cu o lamă, o bandă sau un disc de oțel (cu dinți ascuțiți), pusă în mișcare manual sau pe cale mecanică și folosită pentru tăiatul unor materiale (lemne, metale etc.). 2. Instrument muzical alcătuit dintr-o lamă de metal care se freacă cu un arcuș pentru a emite sunete. [Var.: (1) ferăstrắu, ferestrắu, herăstrắu s. n.] – Firiz + suf. -ău (prin apropiere de fier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierăstrui
FIERĂSTRUÍ, fierăstruiesc, vb. IV. Tranz. A tăia ceva cu fierăstrăul. [Var.: ferestruí, ferestuí, ferăstruí vb. IV] – Din magh. fürészelni (prin apropiere de fierăstrău).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierăstruire
FIERĂSTRUÍRE, fierăstruiri, s. f. Acțiunea de a fierăstrui și rezultatul ei. [Var.: ferestuíre, ferăstruíre s. f.] – V. fierăstrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierăstruit
FIERĂSTRUÍT, -Ă, fierăstruiți, -te, adj. Crestat, tăiat, retezat cu fierăstrăul. [Var.: ferestuít, -ă, ferăstruít, -ă adj.] – V. fierăstrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbător
FIERBĂTÓR, (1) fierbători, s. m., (2) fierbătoare, s. n. 1. S. m. Muncitor industrial care execută operațiile de fierbere în cadrul extragerii sau prelucrării unor materii prime. 2. S. n. (Tehn.) Aparat sau instalație care servește la fierberea unor lichide; plonjor. – Fierbe + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbe
FIÉRBE, fierb, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A trece sau a face să treacă (un lichid) în stare de vapori, prin formarea, sub acțiunea căldurii, în întreaga masă a lichidului, a unor bule de vapori care se ridică la suprafață. ◊ Intranz. (Subiectul e vasul în care clocotește un lichid) Ceainicul fierbe. ◊ Expr. (Intranz.) A se amesteca (sau a umbla, a-și băga nasul) unde nu-i fierbe oala = a interveni acolo unde nu are ce căuta, în probleme care nu-l privesc. ♦ Intranz. (Despre unele lichide și amestecuri) A fi în stare de efervescență (din cauza fermentării). ♦ Intranz. Fig. (Despre apa unui râu, a unei mări etc.) A se agita puternic, a face valuri mari și zgomotoase. 2. Intranz. (Despre alimente) A fi introdus într-un lichid care fierbe (1), pentru a deveni bun de mâncat. ♦ Tranz. A supune un corp acțiunii fierberii apei. Fierb rufele. 3. Intranz. Fig. (Despre oameni) A fi cuprins de o mare frământare, a fi în tensiune, a fi agitat. ♦ Tranz. A necăji, a chinui pe cineva, a ține pe cineva într-o stare de agitație, de tensiune. ♦ Tranz. (Rar) A pune la cale, a pregăti în mod febril (și în ascuns) o acțiune (reprobabilă); a coace. 4. Intranz. Fig. (Despre spații din natură) A vui, a răsuna, a clocoti de zgomot. [Perf. s.fiersei, part. fiert] – Lat. fervere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbere
FIÉRBERE, fierberi, s. f. Acțiunea de a fierbe și rezultatul ei. ♦ Fig. Stare de agitație, de neliniște puternică, de așteptare încordată. – V. fierbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbincior
FIERBINCIÓR, -OÁRĂ, fierbinciori, -oare, adj. Diminutiv al lui fierbinte; aproape fierbinte. – Fierbinte + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbinte
FIERBÍNTE, fierbinți, adj. 1. Care are o temperatură ridicată, care răspândește o căldură puternică; foarte cald, arzător. 2. Fig. (Despre sentimente și manifestări ale oamenilor; adesea adverbial) Foarte puternic, adânc, aprins, înfocat. ♦ (Rar; despre culori) Aprins, viu. – Lat. fervens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbinţeală
FIERBINȚEÁLĂ, fierbințeli, s. f. 1. Temperatură ridicată (a aerului), căldură dogoritoare (răspândită de razele soarelui, de aerul înfierbântat etc.); arșiță. ♦ Fig. Stare de trăire intensă, de însuflețire, de tensiune. 2. (Pop.) Febră, temperatură. – Fierbinte + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierbințeală
FIERBINȚEÁLĂ, fierbințeli, s. f. 1. Temperatură ridicată (a aerului), căldură dogoritoare (răspândită de razele soarelui, de aerul înfierbântat etc.); arșiță. ♦ Fig. Stare de trăire intensă, de însuflețire, de tensiune. 2. (Pop.) Febră, temperatură. – Fierbinte + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiere
FIÉRE s. f. 1. Lichid amar, de culoare galbenă-verzuie, secretat de ficat; bilă^1. ◊ Expr. A vărsa fiere, se zice despre o persoană plină de necaz, de ciudă, de mânie (care se manifestă cu violență). ♦ Fig. Amărăciune, supărare, necaz. 2. (Și în sintagma bășica fierii) Vezicula biliară. ◊ Expr. A-i crăpa (sau plesni) cuiva fierea (de necaz) = a fi necăjit, mânios, invidios etc. la culme. 3. Compus: fierea-pământului = a) plantă erbacee medicinală cu flori roșietice, rar albe, cu gust amar (Erythraea centaurium); b) plantă erbacee inferioară, cu talul târâtor, având pe partea inferioară rudimente de frunză (Marchantia polymorpha); fiere-de-urs = numele a doi arbuști tropicali și mediteraneeni din care se extrage saburul: a) arbust înalt de 3-4 m, cu frunze mari și flori violacee dispuse într-un spic (Aloë ferox); b) arbust înalt de 1 m, ramificat, cu frunze dispuse în rozetă (Aloë succotrina). – Lat. *fele (= fel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiert
FIERT^1 s. n. Faptul de a fierbe. – V. fierbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiert
FIERT^2, FIÁRTĂ, fierți, -te, adj. 1. (Despre lichide sau despre solide aflate într-un lichid) Care a fost supus fierberii. ♦ (Despre alimente) Preparat prin fierbere. ◊ Expr. (Fam.) A o face fiartă = a comite o eroare; a nu izbuti; a se face de râs. 2. Fig. Necăjit, supărat, amărât. – V. fierbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiertură
FIERTÚRĂ, fierturi, s. f. 1. Mâncare sau băutură preparată prin fierbere. 2. Fierbere, clocot. – Fiert + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fierturică
FIERTURÍCĂ, fierturici, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui fiertură. – Fiertură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieruire
FIERUÍRE s. f. v. fierui. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fieruit
FIERUÍT adj. v. fierui. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fiesc
FIÉSC, FIÁSCĂ, fiești, adj. (Rar) Filial. – Fiu + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiestă
FIÉSTĂ, fieste, s. f. Serbare, sărbătoare (populară) în țările de limbă spaniolă. [Pr.: fi-es-] – Din sp. fiesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieşcare
FIEȘCÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieșcare
FIEȘCÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieşce
FIEȘCÉ adj. pron. nehot. v. fiece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieșce
FIEȘCÉ adj. pron. nehot. v. fiece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieşcine
FIEȘCÍNE pron. nehot. v. fiecine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieșcine
FIEȘCÍNE pron. nehot. v. fiecine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieştecare
FIEȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieștecare
FIEȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieştece
FIEȘTECÉ adj. pron. nehot. v. fiece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieștece
FIEȘTECÉ adj. pron. nehot. v. fiece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieştecine
FIEȘTECÍNE pron. nehot. v. fiecine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieștecine
FIEȘTECÍNE pron. nehot. v. fiecine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fieunde
FIEÚNDE adv. (Înv.) Oriunde; pretutindeni. [Pr.: fi-e-) – Fie^1 + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fifty-fifty
FÍFTY-FÍFTY adv. Pe jumătate, pe din două, în două părți egale. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figura
FIGURÁ, figurez, vb. I. 1. Intranz. A fi prezent undeva, a lua parte la ceva. ♦ A se afla înregistrat, înscris pe o listă etc. 2. Tranz. (Rar) A înfățișa ceva (în artele plastice). 3. Tranz. (Înv.; construit cu dativul) A-și închipui, a-și imagina. – Din fr. figurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurant
FIGURÁNT, -Ă, figuranți, -te, s. m. și f. Persoană care joacă într-o piesă de teatru sau într-un film, destinat să întregească ambianța scenică. ♦ Persoană care deține un rol neînsemnat într-o anumită împrejurare sau situație. – Din fr. figurant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurare
FIGURÁRE s. f. Acțiunea de a figura și rezultatul ei. – V. figura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurarisire
FIGURARISÍRE s. f. v. figurarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

figurarisit
FIGURARISÍT adj. v. figurarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

figurat
FIGURÁT, – Ă, figurați, -te, adj. (Despre cuvinte, expresii sau despre sensul lor) Folosit cu alt înțeles decât cel obișnuit, propriu, de obicei pentru obținerea unor efecte stilistice. ◊ (Substantivat, n.) La figurat = într-un sens deosebit de cel propriu. ♦ (Despre stil, limbă etc.) Care conține (multe) figuri poetice; figurativ. – Din fr. figuré, lat. figuratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurativ
FIGURATÍV, -Ă, figurativi, -e, adj. 1. Care conține (multe) figuri de stil; figurat. 2. (Despre unele arte) Care se bazează pe reprezentarea plastică și ușor identificabilă a ființelor și obiectelor din realitate. ♦ P. gener. Care constituie reprezentarea unui lucru. Plan figurativ. – Din fr. figuratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figuraţie
FIGURÁȚIE, figurații, s. f. Ansamblul figuranților (într-o reprezentație, într-un film etc.). ◊ Expr. A face figurație = a avea rol de figurant. – Din fr. figuration, lat. figuratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurație
FIGURÁȚIE, figurații, s. f. Ansamblul figuranților (într-o reprezentație, într-un film etc.). ◊ Expr. A face figurație = a avea rol de figurant. – Din fr. figuration, lat. figuratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figură
FIGÚRĂ, figuri, s. f. 1. Înfățișare a feței, a obrazului cuiva; chip, față, obraz. ◊ Expr. A face figură bună (sau rea) = a face o impresie bună (sau rea) celor din jur. (Fam.) A face (cuiva) figura = a face (cuiva) o farsă sau o surpriză neplăcută. A face figură de... = a avea aerul de..., a fi considerat (sau a ține să fie considerat) drept... 2. Imagine plastică a unei ființe sau a unui obiect, redată prin desen, pictură, sculptură etc. ◊ Figură geometrică = reprezentare plană ori în spațiu a unor suprafețe, corpuri, drepte, segmente, unghiuri sau a altor elemente geometrice. ♦ (La jocul de cărți) Carte care reprezintă diverse personaje (valet, damă etc.). ♦ (La șah) Fiecare dintre piesele de joc, având forme caracteristice. ♦ Grămadă de nisip, de pietriș etc., care a fost clădită în formă de corp geometric regulat, pentru a i se putea calcula mai ușor volumul. 3. Persoană; (în special) persoană purtătoare a unor caractere individuale sau sociale proprii; tip, personalitate. 4. (În sintagmele) Figură de stil (sau poetică) = procedeu stilistic prin care se modifică înțelesul propriu al unui cuvânt sau se asociază cuvintele în așa fel încât sensurile vechi să se îmbogățească, pentru a da mai multă forță imaginii sau expunerii prezentate. Figură etimologică = construcție sintactică în care se alătură două cuvinte înrudite etimologic (de obicei un verb și un substantiv) sau apropiate din punct de vedere semantic. „Și-a trăit traiul” reprezintă o figură etimologică. (Log.) Figură silogistică = formă de silogism specificată de poziția termenului mediu în premise. 5. Poziție sau ansamblu de poziții și de mișcări la dans, la balet, la scrimă, la patinaj etc. – Din fr. figure, lat. figura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

figurină
FIGURÍNĂ, figurine, s. f. Statuetă de marmură, de bronz, de porțelan etc.; bibelou. – Din fr. figurine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiică
FÍICĂ, fiice, s. f. Persoană de sex feminin, considerată în raport cu părinții săi; fată. – Fie^2 + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiindcă
FIÍNDCĂ conj. (Arată legătura cauzală dintre afirmația din propoziția regentă și cea din propoziția subordonată) Pentru că, deoarece; de vreme ce. – Fiind (< fi) + că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiinţa
FIINȚÁ, ființez, vb. I. Intranz. A exista; a-și desfășura activitatea. [Pr.: fi-in-] – Din ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ființa
FIINȚÁ, ființez, vb. I. Intranz. A exista; a-și desfășura activitatea. [Pr.: fi-in-] – Din ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiinţare
FIINȚÁRE, ființări, s. f. Existență, viață, ființă (2). [Pr.: fi-in-] – V. ființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ființare
FIINȚÁRE, ființări, s. f. Existență, viață, ființă (2). [Pr.: fi-in-] – V. ființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiinţă
FIÍNȚĂ, ființe, s. f. 1. Tot ceea ce are viață (și se mișcă); viețuitoare, vietate. ♦ Spec. Om; persoană. 2. Existență; viață. ◊ În ființă = a) (loc. adj.) existent; b) (loc. adv.) în realitate, aievea. ◊ Expr. A da ființă = a) a da viață, a naște; b) a realiza, a făuri, a concretiza. 3. (Fil.) Temei necesar, autosuficient, perfect, etern, identificat cu Binele și Dumnezeu; cea mai generală proprietate a oricărei realități, formând obiectul cercetării metafizice. – Fi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ființă
FIÍNȚĂ, ființe, s. f. 1. Tot ceea ce are viață (și se mișcă); viețuitoare, vietate. ♦ Spec. Om; persoană. 2. Existență; viață. ◊ În ființă = a) (loc. adj.) existent; b) (loc. adv.) în realitate, aievea. ◊ Expr. A da ființă = a) a da viață, a naște; b) a realiza, a făuri, a concretiza. 3. (Fil.) Temei necesar, autosuficient, perfect, etern, identificat cu Binele și Dumnezeu; cea mai generală proprietate a oricărei realități, formând obiectul cercetării metafizice. – Fi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fila
FILÁ, filez, vb. I. 1. Tranz. A răsuci fibrele dintr-un material textil (bumbac, cânepă etc.) pentru a-l transforma în fire; a toarce. 2. Tranz. A răsfira în mână, încet și una câte una, cărțile de joc (astfel încât să se vadă numai inițialele din colțul din stânga de sus). 3. Tranz. A tăia într-un anumit fel șuvițe dintr-un păr prea des. 4. Tranz. A desfășura lent lanțul ancorei, o parâmă etc. (în momentul acostării sau plecării navei). 5. Intranz. (Despre lămpi cu fitil) A arde rău, pâlpâind și scoțând fum. 6. Tranz. A urmări în mod discret pe cineva (fără ca cel urmărit să observe). – Din fr. filer, lat. filare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filacteră
FILACTÉRĂ, filactere, s. f. 1. Talisman purtat de vechii evrei, constând dintr-un pergament pe care erau scrise versetele din „Tora”. 2. Banderolă conținând scurte texte caracteristice personajelor interpretate de către actorii medievali. [Var.: filactériu s. n.] – Din fr. phylactère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filacteriu
FILACTÉRIU s. n. v. filacteră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filadă
FILÁDĂ, filade, s. f. Broșură, carte de proporții reduse. – Din ngr. filláda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filaliu
FILALÍU s. n. (Înv.) Pânză foarte fină și subțire din care se făceau șervete, cămăși etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filament
FILAMÉNT, filamente, s. n. 1. Formație în formă de fir lung și subțire a unor celule din țesuturile animale sau vegetale. ♦ Spec. Piciorușul sau codița staminei. 2. Fir metalic foarte subțire din interiorul becurilor electrice sau al tuburilor electronice, care devine incandescent la trecerea curentului electric. – Din fr. filament, lat. filamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filamentos
FILAMENTÓS, -OÁSĂ, filamentoși, -oase, adj. Care are filamente (1), format din filamente; cu aspect de filamente. – Din fr. filamenteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filamon
Filamon = Philammon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filantrop
FILANTRÓP, -OÁPĂ, filantropi, -oape, s. m. și f. Persoană care face acte de filantropie; om darnic, generos (cu cei săraci). – Din fr. philanthrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filantropic
FILANTRÓPIC, -Ă, filantropici, -ce, adj. Care ține de filantropie sau de filantrop, privitor la filantropie sau la filantrop. – Din fr. philanthropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filantropie
FILANTROPÍE s. f. Acțiune de binefacere întreprinsă în folosul oamenilor săraci. – Din fr. philanthropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filantropism
FILANTROPÍSM s. n. 1. (Rar) Filantropie. 2. Curent pedagogic întemeiat în a doua jumătate a sec. XVIII pe baza principiilor lui Rousseau. – Filantropie + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filare
FILÁRE, filări, s. f. Acțiunea de a fila și rezultatul ei. – V. fila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filaria
FILÁRIA s. f. v. filarie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filarie
FILÁRIE, filarii, s. f. Nume dat mai multor viermi lungi și subțiri ca o ață, care trăiesc paraziți la oameni și animale (Filaria). [Pr.: -ri-e. – Var.: filária s. f.] – Din lat. Filaria [bancrofti], denumirea științifică a viermelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filarioză
FILARIÓZĂ s. f. Boală provocată prin localizarea în organism a filariei și care se manifestă prin abcese, umflarea membrelor inferioare etc. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. filariose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filarmonic
FILARMÓNIC, -Ă, filarmonici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care se referă la activitatea de răspândire a culturii muzicale prin concerte, recitaluri, spectacole muzicale. ◊ Societate filarmonică = (în trecut) asociație de muzicieni, profesioniști sau amatori. 2. S. f. Instituție al cărei scop este cultivarea și răspândirea muzicii prin concerte, recitaluri, spectacole muzicale etc. ♦ Orchestră simfonică aparținând unei astfel de instituții. – Din fr. philharmonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filarmonist
FILARMONÍST, -Ă, filarmoniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Membru al unei orchestre filarmonice. – Filarmon[ică] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filat
FILÁT^1 s. n. Faptul de a fila. – V. fila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filat
FILÁT^2, -Ă, filați, -te, adj. (Despre fibrele textile) Care a fost răsucit și transformat în fire; tors^3. – V. fila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filatelic
FILATÉLIC, -Ă, filatelici, -ce, adj. Care aparține filateliei, privitor la filatelie; de filatelist. – Din fr. philatélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filatelie
FILATELÍE s. f. Colecționare (și studiere) a mărcilor poștale. – Din fr. philatélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filatelist
FILATELÍST, -Ă, filateliști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu filatelia, colecționar de mărci poștale. – Din fr. philatéliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filator
FILATÓR, -OÁRE, filatori, -oare, s. m. și f. Muncitor specializat în filarea fibrelor textile. – Din fr. filateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filatură
FILATÚRĂ, filaturi, s. f. Unitate industrială care se ocupă cu transformarea fibrelor textile în fire; torcătorie; întreprindere în care se desfășoară această transformare. – Din fr. filature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filă
FÍLĂ, file, s. f. Fiecare dintre foile care alcătuiesc un caiet, o carte etc. formată din două pagini; p. ext. pagină. ◊ Expr. A cerceta (o lucrare) filă cu filă = (a cerceta, a verifica o lucrare) amănunțit, de la un capăt la altul, cu mare atenție. – Din ngr. filon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fildeş
FÍLDEȘ, (1) fildeși, s. m., (2) fildeșuri, s. n. 1. S. m. Fiecare dintre colții unui elefant. ♦ (Înv.) Elefant. 2. S. n. Substanță osoasă de culoare albă din care sunt alcătuiți colții de elefant și din care se fac diferite obiecte ornamentale, de toaletă etc.; ivoriu; p. restr. obiect confecționat dintr-o astfel de substanță. ◊ Fildeș animal (sau artificial) = substanță asemănătoare cu fildeșul (2), obținută prin macerarea oaselor de animale în clorură de var. Fildeș vegetal = material foarte dur, extras din semințele unor palmieri, servind la fabricarea nasturilor. – Din tc. fildiși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fildeș
FÍLDEȘ, (1) fildeși, s. m., (2) fildeșuri, s. n. 1. S. m. Fiecare dintre colții unui elefant. ♦ (Înv.) Elefant. 2. S. n. Substanță osoasă de culoare albă din care sunt alcătuiți colții de elefant și din care se fac diferite obiecte ornamentale, de toaletă etc.; ivoriu; p. restr. obiect confecționat dintr-o astfel de substanță. ◊ Fildeș animal (sau artificial) = substanță asemănătoare cu fildeșul (2), obținută prin macerarea oaselor de animale în clorură de var. Fildeș vegetal = material foarte dur, extras din semințele unor palmieri, servind la fabricarea nasturilor. – Din tc. fildiși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fildeşiu
FILDEȘÍU, -ÍE, fildeșii, adj. (Rar) Alb ca fildeșul (2). – Fildeș + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fildeșiu
FILDEȘÍU, -ÍE, fildeșii, adj. (Rar) Alb ca fildeșul (2). – Fildeș + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

file
FILÉ, fileuri, s. n. Carne de calitate superioară din lungul șirei spinării unei vite, unui porc sau unui pește; preparat alimentar pregătit din astfel de carne. ◊ (Adjectival) Mușchi file. – Din fr. filet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filemon
Filemon = Philemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filer
FÍLER^1, fileri, s. m. Monedă divizionară în Ungaria, valorând a suta parte dintr-un forint. – Din magh. filer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filer
FILÉR^2 s. m. Material pulverulent (praf de calcar, de var stins, negru de fum etc.) folosit pentru a mări consistența, adezivitatea și stabilitatea termică a unor materiale. – Din fr., engl. filler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filer
FÍLER^1, fíleri, s. m. ~ (din magh. fillér < germ. (prob.) Heller < germ. de sus medie haelere, haller, heller < Haller pfenninc = pfenig din Hall < Schwäbisch Hall = localitate unde se bătea moneda, începând din 1208) [MÉSZ, WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

filerizat
FILERIZÁT adj. v. fileriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

filet
FILÉT, filete, s. n. 1. Șanț elicoidal prelucrat pe suprafața exterioară sau interioară a unei piese cilindrice ori conice, servind la asamblarea prin înșurubare a piesei; ghivent. 2. Termen generic pentru formațiuni filiforme. [Pl. și: (1) fileturi] – Din fr. filet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fileta
FILETÁ, filetez, vb. I. Tranz. A realiza filete la o piesă. – Din fr. fileter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filetare
FILETÁRE, filetări, s. f. Acțiunea de a fileta. – V. fileta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filetat
FILETÁT, -Ă, filetați, -te, adj. (Despre piese tehnice) Care are filet, prevăzut cu filet. – V. fileta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filetator
FILETATÓR, -OÁRE, filetatori, -oare, s. m. și f. muncitor care operează o mașină de filetat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fileu
FILÉU, fileuri, s. n. Produs textil cu ochiuri în formă de pătrate, de romburi etc., care servește la confecționarea unor perdele, a unor plase de pescuit, a unor sacoșe etc.; plasă^1. ♦ Săculeț făcut dintr-o astfel de rețea, care servește la transportarea cu mâna a unor cumpărături; sacoșă. ♦ Plasă la tenis, volei etc. ♦ Rețea de ață subțire folosită pentru strângerea și menținerea într-un anumit fel a părului pieptănat. [Pl. și: filee] – Din fr. filet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fileu
Fileu = Phyleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filfizon
FILFIZÓN, filfizoni, s. m. (Fam.) Tânăr cu pretenții de eleganță și cu preocupări neserioase. – Probabil alterare din fr. vive le son [du canon], refrenul unui cântec revoluționar francez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filial
FILIÁL, -Ă, filiali, -e, adj. (Despre sentimente) De fiu, specific unui fiu; fiesc. [Pr.: -li-al] – Din fr. filial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filială
FILIÁLĂ, filiale, s. f. 1. Instituție, întreprindere, asociație, organizație condusă și controlată de o unitate centrală. 2. Întreprindere controlată de altă întreprindere, cunoscută ca societate-mamă. [Pr.: -li-a-] – Din fr. filiale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filiaţie
FILIÁȚIE, filiații, s. f. 1. Legătură de rudenie între copii și părinți, descendență; p. gener. legătură de rudenie în linie dreaptă. 2. Fig. Legătură între lucruri, întâmplări, fenomene etc. care derivă unele din celelalte. [Pr.: -li-a-. – Var.: filiațiúne s. f.] – Din fr. filiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filiație
FILIÁȚIE, filiații, s. f. 1. Legătură de rudenie între copii și părinți, descendență; p. gener. legătură de rudenie în linie dreaptă. 2. Fig. Legătură între lucruri, întâmplări, fenomene etc. care derivă unele din celelalte. [Pr.: -li-a-. – Var.: filiațiúne s. f.] – Din fr. filiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filiaţiune
FILIAȚIÚNE s. f. v. filiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filiațiune
FILIAȚIÚNE s. f. v. filiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filida
Filida = Phyllis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filieră
FILIÉRĂ, filiere, s. f. 1. Placă de oțel perforată prin care se trage în fire (sau în bare) un material (metalic) ductil. ♦ Piesă de metal cilindrică, având fundul prevăzut cu orificii, prin care se trage în fire soluția de mătase artificială sau de fibre textile obținută pe cale chimică. 2. Dispozitiv folosit pentru tăierea unui filet (1). 3. Fig. Succesiune de mijloace, de trepte, de etape etc. care intervin până la un anumit rezultat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. filière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filiform
FILIFÓRM, -Ă, filiformi, -e, adj. Care are forma unui fir. – Din fr. filiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigean
FILIGEÁN s. n. v. felegean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigran
FILIGRÁN, filigrane, s. n. 1. Lucrătură artistică de orfevrărie, asemănătoare ca aspect cu o dantelă, realizată din fire subțiri de aur, de argint etc. sudate între ele. 2. Marcă transparentă imprimată în timpul procesului de fabricație în structura unei hârtii. [Var.: filigránă s. f.] – Din fr. filigrane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigrana
FILIGRANÁ, filigranez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra un metal prețios sub formă de filigran (1). 2. A aplica un filigran (2) în timpul fabricării hârtiei. – Din fr. filigraner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranare
FILIGRANÁRE, filigranări, s. f. Acțiunea de a filigrana și rezultatul ei. – V. filigrana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranat
FILIGRANÁT, -Ă, filigranați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de orfevrărie) Lucrat în filigran (1). 2. (Despre hârtie) Cu filigran (2). – V. filigrana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigrană
FILIGRÁNĂ s. f. v. filigran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranist
FILIGRANÍST, filigraniști, s. m. Specialist în filigrane (1). – Filigran + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranolog
FILIGRANOLÓG, -Ă, filigranologi, -ge, s. m. și f. Specialist în filigranologie. – Din filigranologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranologie
FILIGRANOLOGÍE s. f. Cercetare a filigranelor (2). – Din it. filigranologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filigranoscop
FILIGRANOSCÓP, filigranoscoape, s. n. Baie mică de sticlă în care se umezesc timbrele pentru a le studia filigranul. – Din fr. filigranoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filimică
FILIMÍCĂ, filimele, s. f. Plantă erbacee decorativă și medicinală, cu miros plăcut și puternic, cu flori galbene-aurii sau galbene-roșietice (Calendula officinalis). [Pl. și: filimici] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filioque
FILIÓQUE s. n. Formulă dogmatică exprimând dubla purcedere a Duhului Sfânt de la Tatăl și de la Fiul. [Pr.: fi-li-ó-cve] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filipică
FILÍPICĂ, filipice, s. f. (Livr.) Discurs violent și cu caracter acuzator, rostit împotriva unei persoane. – Din fr. philippique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filipinez
FILIPINÉZ, -Ă, filipinezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Filipine sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Filipine ori filipinezilor (1), referitor la Filipine ori la filipinezi. – Filipine (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filira
Filira = Philyra.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filiridul
Filiridul = Philyrides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filistean
FILISTEÁN, filisteni, s. m. Persoană care făcea parte dintr-o populație antică stabilită în sec. XIII-XII î. H. în sudul Palestinei, pe țărmul Mării Mediterane. – Din fr. Philistins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filistin
FILISTÍN, filistini, s. m. (Livr.) Om mulțumit de sine, fățarnic, laș, mărginit. – Din fr. philistin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filistinism
FILISTINÍSM s. n. (Livr.) Concepție sau atitudine de filistin. – Din fr. philistinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

film
FILM, filme, s. n. 1. Bandă flexibilă de celuloid, transparentă și subțire, acoperită cu un strat de material sensibil la acțiunea luminii, pe care se formează o imagine fotografică și care se folosește în fotografie, în radiografie etc. ♦ (Cin.) Peliculă lungă pe care sunt înregistrate pe cale fotografică și în momente succesive imagini statice sau în mișcare, precum și sunete, pentru a fi apoi proiectate pe un ecran. 2. Gen de artă constând din realizarea și proiectarea pe un ecran cinematografic a unui film (1); creație cinematografică. 3. Strat subțire dintr-un material lichid, solid sau gazos, întins pe suprafața unui obiect solid sau lichid; peliculă. 4. (Fig.) Desfășurare, prezentare. – Din fr. film.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filma
FILMÁ, filmez, vb. I. Tranz. A înregistra imagini succesive pe o peliculă cinematografică sau pe un suport magnetic; a cinematografia. – Din fr. filmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmare
FILMÁRE, filmări, s. f. 1. Acțiunea de a filma și rezultatul ei. 2. (În sintagmele) Filmări combinate = procedee cinematografice bazate pe folosirea unor aparate de filmat și pe procese de prelucrare speciale, în scopul obținerii celor mai diverse efecte. Filmare inversă = procedeu de filmare combinată constând în inversarea ordinii cronologice a tuturor evenimentelor din secvență. – V. filma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmfonograf
FILMFONOGRÁF, filmfonografe, s. n. Aparat folosit în studiourile cinematografice pentru redarea înregistrărilor de pe diferite benzi în faza finală a realizării unui film. – Din engl. film phonographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmic
FÍLMIC, -Ă, filmici, -ce, adj. De film; cinematografic. – Din fr. filmique, engl. filmic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmografie
FILMOGRAFÍE, filmografii, s. f. Totalitatea filmelor realizate de un producător, interpret, regizor etc. – Din fr. filmographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmologic
FILMOLÓGIC, -Ă, filmologici, -ce, adj. De filmologie. – Din fr. filmologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmologie
FILMOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază arta cinematografică și legăturile ei cu societatea. – Din fr. filmologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filmotecă
FILMOTÉCĂ, filmoteci, s. f. 1. Colecție de filme cinematografice clasate într-o ordine sistematică. 2. Loc special amenajat pentru păstrarea filmelor cinematografice. – Din fr. filmothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filo-
FILO- Element de compunere însemnând „prieten”, „iubitor”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. philo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filoctet
Filoctet = Philoctetes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filodendron
FILODÉNDRON, filodendroni, s. m. Plantă decorativă originară din regiunile ecuatoriale, cu rădăcini aeriene și cu frunze mari, late și adânc crestate (Monstera deliciosa). [Acc. și: filodendrón] – Din fr. philodendron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filodormă
FILODÓRMĂ, filodorme, s. f. Sumă de bani pretinsă în mod ilegal de cineva în schimbul unui avantaj; filotim (2). – Din ngr. filodórima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filofob
FILOFÓB, -Ă adj. Persoană căreia îi este frică să iubească. [Cf. gr. philos – prieten, phobos – frică].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

filogenetic
FILOGENÉTIC, -Ă, filogenetici, -ce, adj. (Biol.) Care aparține filogeniei, privitor la filogenie. – Din fr. phylogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filogeneză
FILOGENÉZĂ s. f. (Biol.) Filogenie. – Din fr. phylogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filogenie
FILOGENÍE s. f. 1. Procesul evoluției formelor organice ori a unui grup de animale sau de plante în cursul dezvoltării istorice a lumii vii; filogeneză. 2. Ramură a biologiei care cercetează filogenia (1). – Din fr. phylogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filogenist
FILOGENÍST, -Ă, filogeniști, -ste, s. m. și f. Specialist în filogenie (2). – Din fr. phylogéniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filolog
FILOLÓG, -Ă, filologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în filologie. – Din fr. philologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filologic
FILOLÓGIC, -Ă, filologici, -ce, adj. Care aparține filologiei sau filologului, privitor la filologie sau la filolog. ◊ (Adverbial) Studiază filologic un text. – Din fr. philologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filologie
FILOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul culturii scrise a popoarelor, în special cu studiul textelor vechi și al operelor literare din punctul de vedere al limbii, al influențelor suferite, al modului în care s-au transmis și al autenticității, precum și cu editarea lor. – Din fr. philologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filomela
Filomela = Philomela.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

filomelă
FILOMÉLĂ, filomele, s. f. (Înv.) Privighetoare. – Din fr. philomèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filon
FILÓN, filoane, s. n. Corp geologic tabular format în crăpăturile scoarței Pământului prin injecția și consolidarea magmei sau prin depunerea unor minerale din soluții hidrotermale; vână. – Din fr. filon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filonichie
FILONICHÍE, filonichii, s. f. (Înv.) Discuție aprinsă; ceartă, dispută. – Din ngr. filonikía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosof
FILOSÓF, -OÁFĂ, filosofi, -oafe, s. m. și f. 1. Persoană care se ocupă sistematic cu studiul filosofiei, care are ca profesie filosofia; persoană care are o concepție filosofică proprie; gânditor. 2. (Pop.) Om învățat, priceput în toate; spec. astrolog. 3. Persoană care are o atitudine înțeleaptă față de viață. [Var.: filozóf, -oáfă s. m. și f.] – Din ngr. philósophos, fr. philosophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofa
FILOSOFÁ, filosofez, vb. I. Intranz. (Fam.) A face reflecții asupra vieții și problemelor ei. [Var.: filozofá vb. I] – Din fr. philosopher, lat. philosophari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofală
FILOSOFÁLĂ, filosofale, adj. (În sintagma) Piatră filosofală = a) substanță imaginară despre care alchimiștii credeau că are forța miraculoasă de a transforma metalele în aur; b) fig. lucru imposibil de aflat; lucru, descoperire de o importanță capitală. [Var.: filozofálă adj.] – Din fr. philosophale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofală
FILOSOFÁLĂ, filosofále, adj. f. v. filozofală. [în DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

filosofare
FILOSOFÁRE, filosofări, s. f. Faptul de a filosofa. [Var.: filozofáre s. f.] – V. filosofa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofic
FILOSÓFIC, -Ă, filosofici, -ce, adj. Care aparține filosofiei, privitor la filosofie, caracteristic filosofului; care dovedește, exprimă înțelepciune. [Var.: filozófic, -ă adj.] – Din fr. philosophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofic
FILOSÓFIC, -Ă adj. v. filozofic.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

filosoficeşte
FILOSOFICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere filosofic; în mod filosofic; ca un filosof. [Var.: filozoficéște adv.] – Filosofic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosoficește
FILOSOFICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere filosofic; în mod filosofic; ca un filosof. [Var.: filozoficéște adv.] – Filosofic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filosofie
FILOSOFÍE, filosofii, s. f. 1. Știință constituită dintr-un ansamblu închegat de noțiuni și idei, care interpretează și reflectă realitatea sub aspectele ei cele mai generale; concepție generală despre lume și viață. 2. Totalitatea concepțiilor și a principiilor metodologice care stau la baza unei discipline sau a unei științe. 3. (Rar) Atitudine (înțeleaptă) față de întâmplările vieții; mod specific de a privi problemele vieții. 4. (Fam.) Lucru greu de făcut, problemă greu de rezolvat. [Var.: filozofíe s. f.] – Din ngr. philosophia, fr. philosophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filotim
FILÓTIM, -Ă, filotimi, -e, adj., s. n. (Înv.) 1. Adj. (Despre oameni) Generos, darnic, galanton. 2. S. n. Filodormă. [Acc. și: filotím] – Din ngr. filótimos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filotimie
FILOTIMÍE s. f. (Înv.) 1. Dărnicie, generozitate. 2. Ambiția de a dobândi stima și prețuirea oamenilor. – Din ngr. filotimia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filoxeră
FILOXÉRĂ, filoxere, s. f. 1. Insectă parazită care distruge rădăcina și frunzele viței-de-vie (Phylloxera vastatrix). 2. Boală a viței-de-vie provocată de filoxeră (1). – Din fr. phylloxéra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozof
FILOZÓF s. m. și f. v. filosof.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozofa
FILOZOFÁ vb. I v. filosofa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozofală
FILOZOFÁLĂ adj. v. filosofală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozofare
FILOZOFÁRE s. f. v. filosofare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozofic
FILOZÓFIC, -Ă adj. v. filosofic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozoficeşte
FILOZOFICÉȘTE adv. v. filosoficește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozoficește
FILOZOFICÉȘTE adv. v. filosoficește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filozofie
FILOZOFÍE s. f. v. filosofie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtra
FILTRÁ, filtrez, vb. I. Tranz. 1. (Tehn.) A separa părțile omogene dintr-un amestec eterogen cu ajutorul unui filtru^1; a trece un fluid printr-un filtru^1 sau prin alt mediu permeabil pentru a-l curăța de impurități, de microbi etc. 2. (Fiz.) A împiedica trecerea printr-un mediu a unora dintre componentele monocromatice ale luminii incidente. ♦ Refl. (În limbaj curent; despre lumină) A pătrunde, a se strecura (printr-o fereastră, o crăpătură etc.). ♦ A selecta dintr-un complex de oscilații cu frecvențe diferite oscilațiile care au frecvențe cuprinse între anumite limite. – Din fr. filtrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtrabil
FILTRÁBIL, -Ă, filtrabili, -e, adj. Care poate fi filtrat. ◊ Virus filtrabil = virus foarte mic, care trece prin filtrele^1 cele mai fine și care nu se poate vedea la microscopul obișnuit. – Filtra + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtraj
FILTRÁJ, filtraje, s. n. Filtrare. ♦ Operație prin care se selectează o parte din informația înregistrată într-un computer. – Din fr. filtrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtrant
FILTRÁNT, -Ă, filtranți, -te, adj. Care filtrează, care servește la filtrare. – Din fr. filtrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtrare
FILTRÁRE, filtrări, s. f. Acțiunea de a (se) filtra; filtraj. – V. filtra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtrat
FILTRÁT, -Ă, filtrați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care a (fost) trecut prin filtru^1 sau prin alt mediu permeabil. 2. S. n. Lichid sau soluție care a fost filtrată și nu mai conține materii eterogene sau în suspensie. – V. filtra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtraţie
FILTRÁȚIE, filtrații, s. f. Filtrare. – Din fr. filtration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtrație
FILTRÁȚIE, filtrații, s. f. Filtrare. – Din fr. filtration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtru
FÍLTRU^1, filtre, s. n. 1. (Tehn.) Dispozitiv, aparat sau instalație care separă, cu ajutorul unui material filtrant, un fluid de particulele solide aflate în suspensie în masa lui. ◊ Hârtie (de) filtru = hârtie poroasă, specială, fabricată din bumbac pur, care servește ca material filtrant. 2. (Fiz.) Placă de sticlă colorată folosită la unele instrumente optice pentru filtrare. ♦ Sistem de circuite electrice, sonore etc. cu care se selectează, dintr-un complex de oscilații cu frecvențe diferite, oscilațiile cu frecvențele cuprinse între anumite limite. 3. Aparat electric cu ajutorul căruia se filtrează cafeaua; p. ext. cafea obținută în acest fel. 4. (În sintagma) Filtru total = control efectuat de organele de poliție pe o arteră de circulație, la toate vehiculele. [Pl. și: filtruri] – Din fr. filtre. Cf. it. filtro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filtru
FÍLTRU^2, filtre, s. n. (Livr.) Băutură căreia i se atribuie puteri miraculoase, printre care și aceea de a inspira iubire. – Din fr. philtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filţ
FILȚ, (3) filțuri, s. n. 1. Pâslă fină făcută din păr de iepure, care servește la confecționarea pălăriilor. 2. Țesătură specială făcută din lână împâslită și folosită la fabricarea filtrelor^1, ca izolator fonic etc. 3. Obiect confecționat din filț (1). – Din germ. Filz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

filț
FILȚ, (3) filțuri, s. n. 1. Pâslă fină făcută din păr de iepure, care servește la confecționarea pălăriilor. 2. Țesătură specială făcută din lână împâslită și folosită la fabricarea filtrelor^1, ca izolator fonic etc. 3. Obiect confecționat din filț (1). – Din germ. Filz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fin
FIN^1, -Ă, fini, -e, adj. 1. Care este foarte mic; (mic și) delicat, plăcut la aspect, gingaș. ♦ (Despre țesături) Foarte subțire (și străveziu). 2. De (cea mai) bună calitate (în ceea ce privește materialul și execuția). ♦ (Rar; despre metale) Curat, pur, neamestecat. 3. Fig. (Despre gânduri, idei) Subtil, ingenios; (despre organe de simț sau simțuri) care percepe cele mai mici nuanțe; ager, sensibil. ♦ (Despre zâmbet) Abia perceptibil. ♦ (Despre oameni) Cu purtări alese. – Din fr. fin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fin
FIN^2, -Ă, fini, -e, s. m. și f. Persoană considerată în raport cu nașii săi (de botez sau de cununie). – Lat. *filianus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

final
FINÁL, -Ă, finali, -e, adj., s. n., s. f. 1. Adj. Care reprezintă sfârșitul, încheierea, care marchează ultima fază (a unei lucrări, a unui proces, a unei acțiuni, a unui eveniment etc.); care se află în urmă, la sfârșit. ♦ (Substantivat, f.) Ornament tipografic care se plasează la sfârșitul unei cărți, al unui capitol etc. ♦ (Substantivat, f.) Sunet de la sfârșitul unui cuvânt, al unei propoziții etc. 2. S. n. Încheiere, sfârșit al unei acțiuni, al unei întâmplări, al unei lucrări etc. 3. S. f. Ultima fază a unei competiții sportive, a unui concurs artistic, științific etc. cu caracter eliminatoriu, în care învingătorul devine câștigătorul oficial. 4. Adj. (Lingv.; despre propoziții, complemente, conjuncții) Care indică scopul, finalitatea. – Din fr. final, lat. finalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalism
FINALÍSM s. n. (Fil.) Doctrină care explică evenimentele din diferite domenii și din întregul univers prin cauze finale. – Din fr. finalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalist
FINALÍST, -Ă, finaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Sportiv sau echipă care participă la disputarea unei finale (3). 2. S. m. și f. Adept al finalismului. 3. Adj. Care aparține finalismului, privitor la finalism. – Din fr. finaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalitate
FINALITÁTE s. f. Scop pentru realizarea căruia se desfășoară o acțiune sau o activitate. ♦ Tendință sau orientare a cuiva sau a ceva spre un anumit scop. – Din fr. finalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finaliza
FINALIZÁ, finalizez, vb. I. Tranz. A duce, a realiza ceva până la sfârșit; a încheia ceva prin atingerea scopului. – Final + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalizare
FINALIZÁRE, finalizări, s. f. Acțiunea de a finaliza și rezultatul ei. – V. finaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalizat
FINALIZÁT, -Ă, finalizați, -te, adj. (Despre lucrări) Terminat, dus până la capăt. – V. finaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finalmente
FINALMÉNTE adv. În cele din urmă. – Din fr. finalement, it. finalmente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

financiar
FINANCIÁR, -Ă, financiari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de organizarea finanțelor, privitor la finanțe, la circulația banilor, a creditului etc.; p. ext. bănesc. ◊ Operație financiară = activitate întreprinsă pe piața financiară în scopul furnizării de capitaluri proprii sau de împrumut pe termen lung. Sistem financiar = ansamblul instituțiilor bancare și de credit la nivel macroeconomic. Administrație financiară = instituție guvernamentală însărcinată cu gestionarea resurselor financiare ale serviciilor publice centrale și locale. 2. S. m. și f. Specialist în operații financiare (1). 3. S. m. și f. Persoană care deține capital financiar. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. financier. Cf. it. finanziario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţa
FINANȚÁ, finanțez, vb. I. Tranz. A întreține sau a susține cu bani o persoană, o instituție, o întreprindere etc. ♦ (Fam.) A împrumuta pe cineva cu bani. – Din fr. financer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanța
FINANȚÁ, finanțez, vb. I. Tranz. A întreține sau a susține cu bani o persoană, o instituție, o întreprindere etc. ♦ (Fam.) A împrumuta pe cineva cu bani. – Din fr. financer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţare
FINANȚÁRE, finanțări, s. f. Acțiunea de a finanța și rezultatul ei. ♦ Alocare de fonduri din surse particulare, ale bugetului de stat sau de la organisme și instituții internaționale, în scopul creării și funcționării unei întreprinderi, unui organism sau pentru aplicarea unei politici economice. ◊ Finanțare internă = alocare de fonduri din sursele proprii ale unei întreprinderi. Finanțare externă = alocare de fonduri pentru finanțarea întreprinderii prin aporturile unor persoane sau instituții străine de aceasta, prin majorări de capital și prin împrumuturi. – V. finanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanțare
FINANȚÁRE, finanțări, s. f. Acțiunea de a finanța și rezultatul ei. ♦ Alocare de fonduri din surse particulare, ale bugetului de stat sau de la organisme și instituții internaționale, în scopul creării și funcționării unei întreprinderi, unui organism sau pentru aplicarea unei politici economice. ◊ Finanțare internă = alocare de fonduri din sursele proprii ale unei întreprinderi. Finanțare externă = alocare de fonduri pentru finanțarea întreprinderii prin aporturile unor persoane sau instituții străine de aceasta, prin majorări de capital și prin împrumuturi. – V. finanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţator
FINANȚATÓR, -OÁRE, finanțatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care finanțează pe cineva, o instituție, o întreprindere etc. – Finanța + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanțator
FINANȚATÓR, -OÁRE, finanțatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care finanțează pe cineva, o instituție, o întreprindere etc. – Finanța + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţă
FINÁNȚĂ s. f. v. finanțe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanță
FINÁNȚĂ s. f. v. finanțe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţă
FINÁNȚĂ s. f. v. finanțe (4) [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

finanță
FINÁNȚĂ s. f. v. finanțe (4) [DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

finanţe
FINÁNȚE s. f. pl. 1. Totalitatea mijloacelor bănești care se găsesc la dispoziția unui stat, a unei persoane fizice sau juridice. ◊ Om de finanțe = a) specialist în probleme financiare; b) deținător de capitaluri. (La sg.) Marea finanță = deținătorii marilor capitaluri financiare. ♦ Totalitatea mijloacelor bănești ale unei întreprinderi. ♦ (Fam.) Averea în bani a unei persoane particulare. 2. Știință care studiază modul de constituire și de repartizare a fondurilor exprimate în formă bănească, precum și fluxurile bănești și relațiile de natură economică implicate în acest proces. (1). [Var.: finánță s. f.] – Din fr. finance, it. finanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanțe
FINÁNȚE s. f. pl. 1. Totalitatea mijloacelor bănești care se găsesc la dispoziția unui stat, a unei persoane fizice sau juridice. ◊ Om de finanțe = a) specialist în probleme financiare; b) deținător de capitaluri. (La sg.) Marea finanță = deținătorii marilor capitaluri financiare. ♦ Totalitatea mijloacelor bănești ale unei întreprinderi. ♦ (Fam.) Averea în bani a unei persoane particulare. 2. Știință care studiază modul de constituire și de repartizare a fondurilor exprimate în formă bănească, precum și fluxurile bănești și relațiile de natură economică implicate în acest proces. (1). [Var.: finánță s. f.] – Din fr. finance, it. finanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanţist
FINANȚÍST, finanțiști, s. m. Specialist în domeniul finanțelor. – Din fr. financiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finanțist
FINANȚÍST, finanțiști, s. m. Specialist în domeniul finanțelor. – Din fr. financiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fine
FÍNE s. n. Sfârșit. ◊ Loc. adv. În fine = a) în sfârșit; b) în concluzie. – Din it. fine, fr. fin, enfin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finet
FINÉT, (2) fineturi, s. n. 1. Țesătură pufoasă de bumbac din care se confecționează mai ales obiecte de lenjerie. 2. Obiect de îmbrăcăminte confecționat din finet (1). – Din fr. finette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fineţe
FINÉȚE, (2) finețuri, s. f. 1. Însușire a ceea ce este fin^1, delicat, plăcut la aspect, foarte subțire sau de foarte bună calitate. ♦ Raportul dintre lungimea unui fir textil și greutatea lui, care indică finețea (1) firului respectiv. ♦ Cantitatea de metal prețios dintr-un aliaj, care exprimă finețea (1) aliajului. 2. Mărime ce caracterizează calitatea reproducerii detaliilor într-o imagine. 3. Fig. Subtilitate, ingeniozitate. ♦ (La pl.) Rafinament. – Din fr. finesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finețe
FINÉȚE, (2) finețuri, s. f. 1. Însușire a ceea ce este fin^1, delicat, plăcut la aspect, foarte subțire sau de foarte bună calitate. ♦ Raportul dintre lungimea unui fir textil și greutatea lui, care indică finețea (1) firului respectiv. ♦ Cantitatea de metal prețios dintr-un aliaj, care exprimă finețea (1) aliajului. 2. Mărime ce caracterizează calitatea reproducerii detaliilor într-o imagine. 3. Fig. Subtilitate, ingeniozitate. ♦ (La pl.) Rafinament. – Din fr. finesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fineu
Fineu = Phineus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fini
FINÍ, finesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A sfârși, a isprăvi, a termina. – Din fr. finir, lat. finire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finisa
FINISÁ, finisez, vb. I. Tranz. A executa ultimele operații asupra unui produs sau a unei lucrări, pentru a le da forma sau aspectul definitiv. – Din fr. finir (după finisaj).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finisaj
FINISÁJ, finisaje, s. n. Finisare. – Din fr. finissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finisare
FINISÁRE, finisări, s. f. Acțiunea de a finisa și rezultatul ei; finisaj. – V. finisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finisat
FINISÁT, -Ă, finisați, -te, adj. (Despre produse, lucrări etc.) Care a căpătat formă definitivă datorită finisării. – V. finisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finisor
FINISÓR, -OÁRE, finisori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Muncitor specializat în operațiile de finisare. 2. S. n. Mașină care se folosește pentru executarea îmbrăcămintei de asfalt sau de beton a șoselelor. – Din fr. finisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finiş
FÍNIȘ, finișuri, s. n. Parte finală a unei curse sportive, parcursă cu efort maxim în vederea obținerii unei performanțe cât mai bune. – Din engl., fr. finish.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finiș
FÍNIȘ, finișuri, s. n. Parte finală a unei curse sportive, parcursă cu efort maxim în vederea obținerii unei performanțe cât mai bune. – Din engl., fr. finish.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finit
FINÍT, -Ă, finiți, -te, adj. 1. Care are o existență limitată. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filosofică ce se referă la stările relative ale materiei, care au o existență limitată și se pot transforma unele într-altele. 2. (Despre produse, mărfuri etc.) Care a trecut prin toate fazele de prelucrare. – V. fini. Cf. fr. fini, it. finito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finitism
FINITÍSM s. n. Concepție metafizică care susține că universul este mărginit. – Din fr. finitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

finlandez
FINLANDÉZ, -Ă, finlandezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Finlandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Finlandei sau finlandezilor (1), privitor la Finlanda ori la finlandezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de finlandezi (1). – Din fr. finlandais, it. finlandese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fino-ugric
FÍNO-ÚGRIC, -Ă, fino-ugrici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Limbă fino-ugrică = (la pl.) familie de limbi din nordul și din centrul Europei și din nordul Asiei, din care fac parte finlandeza, maghiara etc.; (și la sg.) limbă aparținând acestei familii. 2. Care aparține limbilor fino-ugrice, privitor la aceste limbi. Studii fino-ugrice. – După fr. finno-ougrien, germ. finnisch-ugrisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiolă
FIÓLĂ, fiole, s. f. Flacon (mic) de sticlă, cu gâtul strâmt, închis ermetic, în care se păstrează de obicei medicamente (în special lichide sau pulberi sterile injectabile); ampulă. [Pr.: fi-o-] – Din fr. fiole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fionc
FIÓNC s. n. v. fiong.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiong
FIÓNG, fionguri, s. n. (Înv. și reg.) Fundă (făcută din panglici cu ciucuri) purtată de femei ca podoabă (pe cap). [Var.: fiónc s. n.] – Din ngr. fiónkos, tc. fiyonga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fior
FIÓR, fiori, s. m. Senzație (ușoară) de frig (însoțită de tremur); p. ext. emoție vie provocată de un sentiment puternic (mai ales de frică); zguduire nervoasă. [Pr.: fi-or. – Pl. și: fioruri] – Lat. febris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiord
FIÓRD, fiorduri, s. n. Golf marin îngust, sinuos și intrat adânc în uscat, cu maluri abrupte și înalte. [Pr.fi-ord] – Din fr. fjord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiorin
FIORÍN s. m. v. florin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiorint
FIORÍNT s. m. v. florin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fioritură
FIORITÚRĂ, fiorituri, s. f. Ornament muzical constând dintr-o notă sau dintr-un grup de note, indicate de obicei cu semne muzicale mai mici decât cele obișnuite, care se adaugă la fraza muzicală principală pentru a o înfrumuseța. [Pr.: fi-o-] – Din it. fioritura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fioros
FIORÓS, -OÁSĂ, fioroși, -oase, adj. Care inspiră spaimă, frică, groază; înspăimântător, groaznic, îngrozitor. ◊ (Legat de un adjectiv sau de un adverb prin prep. „de”, formează superlativul absolut) Fioros de urât. ♦ (Adverbial) În mod înspăimântător, îngrozitor. [Pr.: fi-o-] – Fior + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fir
FIR, fire, s. n. 1. Produs de formă lungă și subțire, obținut prin toarcerea manuală sau mecanizată a unor fibre textile; p. restr. fibră textilă. ◊ Fir cu plumb = dispozitiv pentru determinarea sau verificarea direcției verticale, format dintr-o sfoară subțire având atârnată la un capăt o greutate metalică. Firul apei = linie imaginară de la suprafața unui curs de apă, care unește punctele de viteză maximă ale acestuia. ◊ Expr. A se ține (sau a sta, a atârna) (numai) într-un fir de ață (sau de păr) = a) a fi pe punctul de a se rupe; b) a fi în mare primejdie sau aproape de moarte. Fir conducător (sau călăuzitor) = direcție de urmat; linie (de conduită). ♦ Fig. Idee, tendință care apare cu consecvență de-a lungul unei acțiuni, al unei opere etc.; mod de desfășurare (neîntreruptă) a unei acțiuni, a unui proces etc. 2. Sârmă de telefon, de telegraf etc., alcătuită din două, uneori din trei conductoare subțiri, izolate și de obicei răsucite; p. gener. orice corp solid în care lungimea este cu mult mai mare în raport cu dimensiunea secțiunii transversale. 3. Șuviță subțire de aur, de argint etc., de forma unui fir (1), folosită la cusături artistice. 4. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Fiecare dintre elementele, de forma unui fir (1) lung și subțire, care alcătuiesc părul, iarba etc.; p. ext. exemplar dintr-o specie de plante erbacee de același fel; (în special) floare dintr-o specie de flori de același fel. ◊ Loc. adv. Fir cu (sau de) fir = bucată cu bucată. De-a fir a păr sau de-a firu-n păr, din fir pănă-n ață = cu de-amănuntul, cu minuțiozitate. ♦ Bob, grăunte (de nisip, de mac etc.). ◊ Loc. adv. Fir cu fir = fiecare bob în parte, bob cu bob. ♦ Fig. (Rar) Fărâmă, pic. – Lat. filum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firav
FIRÁV, -Ă, firavi, -e, adj. Care are o constituție delicată; slăbuț, plăpând, gingaș. ♦ Fig. (Cam) slab din punctul de vedere al calității, al temeiniciei. Argumentație firavă. [Acc. și: fírav] – Din *sl. chyravŭ „bolnăvicios” (< chyra „boală”), apropiat de fir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fire
FÍRE, firi, s. f. 1. Natura înconjurătoare; lumea. ◊ Loc. adv. Peste fire = extraordinar; în cel mai înalt grad. 2. Structură psihică și morală a unei ființe; caracter, temperament. 3. Minte, cuget; cumpăt. ◊ Loc. adj. În toată firea = ajuns la dezvoltare deplină, matur; în deplinătatea facultăților mintale, serios. ◊ Expr. A-și veni în fire = a-și reveni (după un șoc, o emoție puternică, un leșin). A scoate (pe cineva) din fire = a enerva (pe cineva), a înfuria, a scoate din sărite, din răbdări. A-și ține (sau a-și păstra) firea = a se stăpâni, a-și păstra cumpătul. A-și pierde firea sau a se pierde cu firea = a nu se mai putea stăpâni, a-și pierde cumpătul. A se prăpădi cu firea = a face tot posibilul; a se strădui; a se consuma foarte mult sufletește. – V. fi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firesc
FIRÉSC, -EÁSCĂ, firești, adj. 1. Care este conform legilor naturii; al naturii, din natură. 2. Care este conform așteptărilor, cum era normal să fie; obișnuit, normal; natural. ♦ (Substantivat, n.) (Situație, împrejurare, comportare plină de) naturalețe. – Fire + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fireşte
FIRÉȘTE adv. Natural, bineînțeles; negreșit, desigur. – Fire + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firește
FIRÉȘTE adv. Natural, bineînțeles; negreșit, desigur. – Fire + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firet
FIRÉT, (3) fireturi, s. n. 1. Broderie cusută cu fir de aur sau de argint. 2. (Rar) Fir de aur sau de argint folosit la cusături și la broderii. 3. (La pl.) Haine împodobite cu firet (1). – Fir + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firez
FIRÉZ s. n. v. firiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firezar
FIREZÁR, firezari, s. m. (Entom.) Prunar^1 (Rhynchites cupreus). – Firez + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firfiric
FIRFIRÍC, firfirici, s. m. Monedă mică de argint, a cărei valoare a variat în timp și în spațiu; băncuță. [Var.: firfiríg s. m., firfirícă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firfirică
FIRFIRÍCĂ s. f. v. firfiric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firfirig
FIRFIRÍG s. m. v. firfiric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firicel
FIRICÉL, firicele, s. n. Diminutiv al lui fir; firișor, firuț. – Fir + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firicică
FIRICÍCĂ, firicele, s. f. Plantă erbacee cu peri lânoși, frunze lanceolate și flori strânse mănunchi la vârful tulpinii (Filago germanica). – Fir + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firidă
FIRÍDĂ, firide, s. f. Adâncitură de forma unei ferestre oarbe prevăzută într-un zid, în peretele unei sobe etc., cu scop utilitar sau decorativ; p. ext. deschizătură îngustă într-un zid. – Din bg. firida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firimitură
FIRIMITÚRĂ, firimituri, s. f. Bucățică de pâine, de obicei rămasă după ce se taie sau se rupe pâinea; p. gener. bucată foarte mică dintr-un aliment. [Var.: firmitúră s. f.] – Fărâmă + suf. -ătură (după fir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firişcă
FIRÍȘCĂ s. f. v. firușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firișcă
FIRÍȘCĂ s. f. v. firușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firişor
FIRIȘÓR, firișoare, s. n. Firicel. – Fir + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firișor
FIRIȘÓR, firișoare, s. n. Firicel. – Fir + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firitiseală
FIRITISEÁLĂ, firitiseli, s. f. (Fam.) Felicitare adresată cuiva; p. ext. petrecere la care se aduc cuiva felicitări. [Var.: (înv.) hiritiseálă s. f.] – Firitisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firitisi
FIRITISÍ, firitisesc, vb. IV (Fam.) A felicita. [Var.: (înv.) heretisí, hiritisí vb. IV] – Din ngr. hiritizó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firitisire
FIRITISÍRE, firitisiri, s. f. (Fam.) Faptul de a firitisi; felicitare. [Var.: (înv.) hiritisíre s. f.] – V. firitisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firiz
FIRÍZ, firize, s. n. (Reg.) Fierăstrău de mână. [Pl. și: firizuri. – Var.: firéz s. n.] – Din magh. fürész.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firmament
FIRMAMÉNT, firmamente, s. n. Boltă cerească; cer^2. – Din fr. firmament, lat. firmamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firman
FIRMÁN, firmane, s. n. (Înv.) Ordin emis de sultan (prin care erau numiți sau maziliți guvernatorii și domnii depinzând de Imperiul Otoman). – Din tc. fermān.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firmă
FÍRMĂ, firme, s. f. 1. Inscripție executată pe un zid, pe o placă etc., așezată la intrarea unui magazin, a unei întreprinderi etc. și pe care este indicată denumirea, destinația, caracterul acestora; p. ext. placă, panou cuprinzând această inscripție (adesea însoțită sau încadrată de motive și desene ornamentale, lumini etc.). 2. Numele sau denumirea sub care un comerciant este înmatriculat în registrul comerțului și sub care semnează; p. gener. termen generic pentru unități de afaceri, indiferent de forma juridică a acestora. – Din germ. Firma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firmitură
FIRMITÚRĂ s. f. v. firimitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firmuliţă
FIRMULÍȚĂ, firmulițe, s. f. Diminutiv al lui firmă. – Firmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firmuliță
FIRMULÍȚĂ, firmulițe, s. f. Diminutiv al lui firmă. – Firmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firnis
FÍRNIS, firnisuri, s. n. Soluție făcută din ulei vegetal sau din rășini și oxizi metalici, folosită la prepararea vopselelor și a chitului sau drept grund pentru lemnărie. – Din germ. Firnis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firos
FIRÓS, -OÁSĂ, firoși, -oase, adj. Care conține (multe) fire, cu aspect de fire. – Fir + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firoscos
FIROSCÓS, -OÁSĂ, firoscoși, -oase, adj., s. m. și f. (Fam. și pop.; adesea ir.) (Om) priceput la toate, învățat și deștept. – Filosof + [din] fire scos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firuşcă
FIRÚȘCĂ s. f. (Bot.; reg.; în compusul) Firușca-șopârlelor = mică plantă erbacee, cu flori brune-violete dispuse în spice, care crește în pășuni alpine (Poa alpina). [Var.: firíșcă s. f.] – Fir + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firușcă
FIRÚȘCĂ s. f. (Bot.; reg.; în compusul) Firușca-șopârlelor = mică plantă erbacee, cu flori brune-violete dispuse în spice, care crește în pășuni alpine (Poa alpina). [Var.: firíșcă s. f.] – Fir + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firuţ
FIRÚȚ, -Ă, firuțe, s. n., s. f. 1. S. n. (Reg.) Firicel. 2. S. f. Numele mai multor plante erbacee din familia gramineelor, foarte răspândite în vegetația pajiștilor naturale (Poa). – Fir + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

firuț
FIRÚȚ, -Ă, firuțe, s. n., s. f. 1. S. n. (Reg.) Firicel. 2. S. f. Numele mai multor plante erbacee din familia gramineelor, foarte răspândite în vegetația pajiștilor naturale (Poa). – Fir + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisă
FÍSĂ, fise, s. f. Mică placă de metal, de os, de material plastic etc., care, în baza unei convenții, poate înlocui monede sau poate servi ca marcă de plată în localurile de consumație, la jocurile de cărți etc.; jeton. ♦ (Piesă metalică în formă de) monedă care, introdusă în mecanismul unui automat, declanșează funcționarea acestuia. Fisă de telefon. ◊ (Fam.; în expr.) A-i pica (sau cădea) cuiva fisa = a înțelege repede despre ce este vorba. – Din ngr. físa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisc
FISC s. n. 1. Instrument administrativ al statului, reglementat prin norme juridice, care stabilește și administrează impozitele și taxele ce se cuvin statului de la contribuabili. 2. Instituție a administrației de stat care se ocupă cu stabilirea, încasarea, urmărirea silită și administrarea impozitelor și taxelor cuvenite statului. – Din fr. fisc, it. fisco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiscal
FISCÁL, -Ă, fiscali, -e, adj. Care aparține fiscului, privitor la fisc, de fisc. ◊ Agent fiscal = a) funcționar al administrației financiare locale sau centrale; b) bancă sau companie care acționează printr-o înțelegere cu alte corporații. Cod fiscal = lege care reglementează impozitele și taxele, precizând persoanele care trebuie să le plătească, precum și modul de calcul și de plată al acestora. – Din fr. fiscal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiscalism
FISCALÍSM s. n. Politică financiară constând în perceperea de la populație, prin diverse sisteme fiscale, a unor impozite și taxe exagerate. – Fiscal + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiscalitate
FISCALITÁTE s. f. Ansamblul legilor, reglementărilor și modalităților de impozitare. – Din fr. fiscalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiscalizare
FISCALIZÁRE s. f. v. fiscaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fiscalizat
FISCALIZÁT adj. v. fiscaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fisibilitate
FISIBILITÁTE s. f. Proprietate a lemnului de a crăpa sau a se despica de-a lungul unei suprafețe paralele cu fibrele, la lovirea în această direcție cu ajutorul unei pene. – Din fr. fissibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisiona
FISIONÁ, fisionez, vb. I. Tranz. A diviza, a scinda un nucleu atomic în mai multe fragmente (cu mase de valori comparabile). [Pr.: -si-o-] – Din fisiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisionabil
FISIONÁBIL, -Ă, fisionabili, -e, adj. (Despre nuclee atomice) Care poate fi fisionat, care se poate fisiona. [Pr.: -si-o-] – Din fr. fissionable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisionare
FISIONÁRE, fisionări, s. f. Acțiunea de a fisiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. fisiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisiune
FISIÚNE, fisiuni, s. f. Fenomen spontan sau indus de scindare a unui nucleu atomic greu în mai multe produse cu mase cinetice foarte mari. [Pr.: -si-u-] – Din fr. fission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fistic
FISTÍC, (1) fistici, s. m., (2) s. n. 1. Arbore din țările calde cu flori mici de culoare verde și cu fructe conținând sâmburi comestibili (Pistacia vera). 2. Fruct al fisticului (1), cu sâmburele verde, uleios și plăcut la gust. [Var.: (2) fâstấc s. m.] – Din tc. fıstıc, ngr. fistíki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fistichiu
FISTICHÍU, -ÍE, fistichii, adj. 1. (Înv.) De culoarea fisticului (2); verde-gălbui. 2. (Pop. și fam.) Fig. Curios, ciudat; extravagant. – Din tc. fıstıkî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fistulă
FÍSTULĂ, fistule, s. f. (Med.) Canal format accidental sau în urma unei operații, care comunică spre interior cu o glandă sau cu o cavitate naturală ori patologică și care drenează în afară secrețiile acestora; ulcerație adâncă într-un țesut al organismului. – Din fr. fistule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fistulos
FISTULÓS, -OÁSĂ, fistuloși, -oase, adj. Care are fistule, care formează o fistulă, cu aspect de fistulă. – Din fr. fistuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisura
FISURÁ, fisurez, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a căpăta fisuri. – Din fr. fissurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisurare
FISURÁRE, fisurări, s. f. Acțiunea de a (se) fisura și rezultatul ei. – V. fisura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisurat
FISURÁT, -Ă, fisurați, -te, adj. (Despre corpuri solide) Care are fisuri. – V. fisura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fisură
FISÚRĂ, fisuri, s. f. 1. Discontinuitate de forma unei crăpături mici, la suprafața sau în interiorul unei piese, a unui material etc. provenită în urma unei solicitări sau în cursul elaborării. 2. (Geol.) Crăpătură sau deschizătură tabulară într-o rocă, nedepășind câțiva metri lățime și cu lungimea uneori de ordinul kilometrilor. 3. (Med.) Șanț ori crăpătură normală sau patologică pe suprafața unui organ. – Din fr. fissure, lat. fissura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişa
FIȘÁ, fișez, vb. I. Tranz. A extrage pe fișe însemnări dintr-o lucrare (științifică) scrisă, în vederea documentării, a elaborării unei opere etc. ♦ A extrage pe fișe datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la un periodic, pentru a le așeza în catalogul bibliotecii, a întocmi o bibliografie etc. – Din fișă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișa
FIȘÁ, fișez, vb. I. Tranz. A extrage pe fișe însemnări dintr-o lucrare (științifică) scrisă, în vederea documentării, a elaborării unei opere etc. ♦ A extrage pe fișe datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la un periodic, pentru a le așeza în catalogul bibliotecii, a întocmi o bibliografie etc. – Din fișă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişă
FÍȘĂ, fișe, s. f. 1. Foaie (mică) de hârtie sau de carton folosită pentru a face însemnări în cursul unei documentări sau în vederea elaborării unei lucrări; conținutul unei fișe. ♦ (În biblioteci) Foaie de carton de format unitar pe care se trec datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la o publicație periodică. ♦ Fișă personală = act în care se trec datele personale ale unui salariat. Fișă de sănătate = document în care se trec date în legătură cu sănătatea cuiva. Fișă de evidență = foaie volantă folosită în lucrările de evidență contabilă pentru urmărirea sistematică a fiecărui mijloc economic, proces sau sursă sub aspectul creșterii, al diminuării și al existenței soldului la o anumită dată. Fișă tehnologică = (formular care conține) totalitatea indicațiilor privitoare la fazele unui anumit proces de producție. 2. (Tehn.) Piesă de la capătul unui cordon de rețea, care se introduce într-o priză, într-un cuplu etc. spre a stabili legătura cu o linie electrică, telefonică etc. – Din fr. fiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișă
FÍȘĂ, fișe, s. f. 1. Foaie (mică) de hârtie sau de carton folosită pentru a face însemnări în cursul unei documentări sau în vederea elaborării unei lucrări; conținutul unei fișe. ♦ (În biblioteci) Foaie de carton de format unitar pe care se trec datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la o publicație periodică. ♦ Fișă personală = act în care se trec datele personale ale unui salariat. Fișă de sănătate = document în care se trec date în legătură cu sănătatea cuiva. Fișă de evidență = foaie volantă folosită în lucrările de evidență contabilă pentru urmărirea sistematică a fiecărui mijloc economic, proces sau sursă sub aspectul creșterii, al diminuării și al existenței soldului la o anumită dată. Fișă tehnologică = (formular care conține) totalitatea indicațiilor privitoare la fazele unui anumit proces de producție. 2. (Tehn.) Piesă de la capătul unui cordon de rețea, care se introduce într-o priză, într-un cuplu etc. spre a stabili legătura cu o linie electrică, telefonică etc. – Din fr. fiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişcă
FÍȘCĂ, fiști, s. f. (Reg.) Biciușcă; p. ext. lovitură dată cu biciușca. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișcă
FÍȘCĂ, fiști, s. f. (Reg.) Biciușcă; p. ext. lovitură dată cu biciușca. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişet
FIȘÉT, fișete, s. n. Dulap metalic folosit pentru păstrarea în siguranță a unor acte, dosare, documente etc. – Din fr. fichet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișet
FIȘÉT, fișete, s. n. Dulap metalic folosit pentru păstrarea în siguranță a unor acte, dosare, documente etc. – Din fr. fichet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişet
FIȘÉT, fișete, s. n. Dulap, de regulă metalic, destinat păstrării în siguranță a anumitor documente. – Din fr. (coffre) Fichet.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fișet
FIȘÉT, fișete, s. n. Dulap, de regulă metalic, destinat păstrării în siguranță a anumitor documente. – Din fr. (coffre) Fichet.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fişic
FIȘÍC, fișicuri, s. n. 1. Teanc de monede metalice așezate una peste alta și înfășurate în hârtie sub forma unui cilindru. 2. (Rar) Cornet de hârtie pentru bomboane, alune etc. – Din tc. fișek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișic
FIȘÍC, fișicuri, s. n. 1. Teanc de monede metalice așezate una peste alta și înfășurate în hârtie sub forma unui cilindru. 2. (Rar) Cornet de hârtie pentru bomboane, alune etc. – Din tc. fișek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişier
FIȘIÉR, fișiere, s. n. 1. Colecție de fișe organizate într-un anumit fel. ♦ (În biblioteci) Catalog. 2. Dulap sau cutie în care se păstrează fișe. 3. (Inform.) Colecție de date de același tip grupate sub un nume și reprezentate pe un suport (discuri, benzi magnetice etc.). [Pr.: -și-er] – Din fr. fichier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișier
FIȘIÉR, fișiere, s. n. 1. Colecție de fișe organizate într-un anumit fel. ♦ (În biblioteci) Catalog. 2. Dulap sau cutie în care se păstrează fișe. 3. (Inform.) Colecție de date de același tip grupate sub un nume și reprezentate pe un suport (discuri, benzi magnetice etc.). [Pr.: -și-er] – Din fr. fichier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişier
FIȘIER, fișiere, s. n. (Inform.) Stoc și structură de informații înrudite, asociate, identificabilă după nume; unitate de bază pentru stocarea informației, care îi permite calculatorului să distingă un set de informații de altul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fișier
FIȘIER, fișiere, s. n. (Inform.) Stoc și structură de informații înrudite, asociate, identificabilă după nume; unitate de bază pentru stocarea informației, care îi permite calculatorului să distingă un set de informații de altul.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fişiu
FIȘÍU, fișiuri, s. n. (Înv.) Batic subțire de mătase. – Din fr. fichu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișiu
FIȘÍU, fișiuri, s. n. (Înv.) Batic subțire de mătase. – Din fr. fichu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiştecare
FIȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiștecare
FIȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fişteică
FIȘTÉICĂ, fișteici, s. f. (Reg.) Bucată de pământ lungă și îngustă; fâșie de pământ (arabil). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fișteică
FIȘTÉICĂ, fișteici, s. f. (Reg.) Bucată de pământ lungă și îngustă; fâșie de pământ (arabil). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fit
FIT s. n. (Fam.; în expr.) A trage la fit = a lipsi de la datorie, în special de la orele de școală; a chiuli. – Cf. rus. kvit, germ. quitt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitece
FITECÉ adj. pron. nehot. (Pop.) Fiecare, fiece. – Fie^1 + te + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitecine
FITECÍNE pron. nehot. (Pop.) Fiecine. – Fie^1 + te + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiteu
FITÉU, fiteie, s. n. Sobă (reg., Țara Oașului). – Cf. magh. fűt (a încălzi)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fitic
FÍTIC, -Ă, fítici, -e, adj. Referitor la plante, la vegetație; vegetal. (pref. fito- + suf. -ic; < gr. phytón = plantă) [și TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fitil
FITÍL, fitiluri, s. n. 1. Fir de bumbac răsucit sau țesut, în formă de sfoară, șiret, panglică sau tub, care se introduce, spre a fi aprins, în mijlocul lumânărilor, într-un lichid inflamabil din aparatele de iluminat etc. ♦ Fir de bumbac răsucit sau țesut care servește, împreună cu cremenea și amnarul, la aprins. 2. Șnur muiat într-o substanță inflamabilă, servind în trecut la transmiterea focului pentru aprinderea încărcăturilor la armele de foc, iar azi pentru aprinderea încărcăturilor de exploziv în mine, în cariere etc.; tub făcut din metal sau dintr-un material textil și umplut cu material inflamabil, servind în același scop. ◊ Expr. (Fam.) A băga (sau a vârî) un fitil (sau fitiluri) = a provoca intrigi, discordie. – Din tc. fitil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitili
FITILÍ, fitilesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A instiga pe cineva. – De la fitil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitilist
FITILÍST, -Ă, fitiliști, -ste, adj., s. m. și f. (Fam.) (Om) intrigant. – Fitili + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiting
FÍTING, fitinguri, s. n. Piesă de legătură de formă tubulară folosită la îmbinarea țevilor, a armăturilor etc. – Din germ. Fitting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitness
FÍTNESS s. n. Ansamblu de exerciții de educație fizică desfășurate în general în săli prevăzute cu aparate speciale, practicate pentru a obține o bună formă fizică. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitobiologic
FITOBIOLÓGIC, -Ă, fitobiologici, -ce, adj. De fitobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. phytobiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitobiologie
FITOBIOLOGÍE s. f. Biologie vegetală. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. phytobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitocenotic
FITOCENÓTIC, -Ă, fitocenotici, -ce, adj. De fitocenoză. – Din fr. phytocénose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitocenoză
FITOCENÓZĂ, fitocenoze, s. f. Comunitate de plante care trăiesc într-un anumit mediu și sunt condiționate de anumiți factori fizici, geografici și biologici. – Din fr. phytocénose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitochimie
FITOCHIMÍE s. f. Studiul proceselor chimice care au loc în plante. – Din fr. phytochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitocid
FITOCÍD, -Ă, fitocizi, -de, adj., s. n. (Substanță) care produce moartea plantelor sau a organelor lor. – Din fr. phytocide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitofag
FITOFÁG, -Ă, fitofagi, -ge, adj., s. m. (Animal) care se hrănește cu plante (producând pagube). – Din fr. phytophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitofarmaceutic
FITOFARMACEÚTIC, -Ă, fitofarmaceutici, -ce, adj. Care aparține fitofarmaciei, privitor la fitofarmacie. [Pr.: -ce-u-] – Din fr. phytopharmaceutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitofarmacie
FITOFARMACÍE s. f. 1. Domeniu al farmaciei care se ocupă cu prepararea produselor destinate protejării plantelor împotriva paraziților. 2. Știința preparării medicamentelor pe baza plantelor medicinale. – Din fr. phytopharmacie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitofiziologie
FITOFIZIOLOGÍE s. f. Fiziologie a plantelor. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phyto-physiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitogen
FITOGÉN, -Ă, fitogeni, -e, adj. (Geol.; despre roci) De origine vegetală. – Din fr. phytogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitogeografic
FITOGEOGRÁFIC, -Ă, fitogeografici, -ce, adj. De fitogeografie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. phytogéographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitogeografie
FITOGEOGRAFÍE s. f. Ramură a biogeografiei care studiază distribuția speciilor de plante și a comunităților pe care acestea le alcătuiesc; geografia plantelor. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. phytogéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitohormon
FITOHORMÓN, fitohormoni, s. m. Substanță prezentă în plante care stimulează înflorirea, creșterea și dezvoltarea acestora. – Din fr. phytohormone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitoparazit
FITOPARAZÍT, fitoparaziți, s. m. Parazit al unei plante. – Din fr. phytoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitopatogen
FITOPATOGÉN, -Ă, fitopatogeni, -e, adj., s. m. (Agent fizic, chimic etc.) care provoacă îmbolnăvirea plantelor. – Din fr. phytopathogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitopatolog
FITOPATOLÓG, -Ă, fitopatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în fitopatologie. – Din fitopatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitopatologic
FITOPATOLÓGIC, -Ă, fitopatologici, -ce, adj. De fitopatologie. – Din fr. phytopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitopatologie
FITOPATOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază bolile plantelor, agenții care le produc și metodele de combatere și de prevenire a îmbolnăvirilor. – Din fr. phytopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitoplancton
FITOPLANCTÓN s. n. Totalitatea organismelor vegetale din plancton, servind ca hrană pentru diferite animale acvatice. – Din fr. phytoplancton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitosanitar
FITOSANITÁR, -Ă, fitosanitari, -e, adj. Care se referă la măsuri de protecție a plantelor împotriva dăunătorilor și a bolilor. – Din fr. phytosanitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitotehnic
FITOTÉHNIC, -Ă, fitotehnici, -ce, adj. Care aparține fitotehniei, privitor la fitotehnie. – Din fr. phytotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitotehnie
FITOTEHNÍE s. f. Știință care se ocupă cu tehnica culturii plantelor agricole, în scopul obținerii unei producții cât mai bogate și de calitate superioară. – Din fr. phytotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitoterapeut
FITOTERAPEÚT, -Ă, fitoterapeuți, -te, s. m. și f. Specialist în fitoterapie. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. phytothérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitoterapic
FITOTERÁPIC, -Ă, fitoterapici, -ce, adj. (Med.) Care este folosit în fitoterapie; de fitoterapie. – Din fr. phytothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitoterapie
FITOTERAPÍE s. f. 1. Ramură a fitopatologiei care se ocupă cu mijloacele de prevenire și de combatere a bolilor, a paraziților și a dăunătorilor plantelor cultivate. 2. (Med.) Prevenirea și combaterea bolilor cu ajutorul plantelor (sub formă de ceaiuri, extracte etc.). – Din germ. Phytotherapie, fr. phytothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitotoxic
FITOTÓXIC, -Ă, fitotoxici, -ce, adj., s. n. (Substanță) care are o acțiune toxică asupra plantelor. [Pl. și: (s. m.) fitotoxici] – Din fr. phytotoxique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitotoxină
FITOTOXÍNĂ, fitotoxine, s. f. (Bot.) Toxină vegetală. – Din germ. Phytotoxin, engl. phitotoxin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitotron
FITOTRÓN, fitotroane, s. n. Instalație specială de mari dimensiuni în care se cultivă plante sub lumină, temperatură, umiditate etc. dirijate, în scopuri experimentale. – Din fr. phytotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fitui
FITUÍ, fituiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) consuma^1, a (se) termina. – Fit + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiţe
FÍȚE s. f. pl. (În expr.) A face fițe = a se arăta mofturos; a se lăsa rugat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fițe
FÍȚE s. f. pl. (În expr.) A face fițe = a se arăta mofturos; a se lăsa rugat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiţuică
FIȚÚICĂ, fițuici, s. f. Bucată mică de hârtie pe care se fac diferite însemnări. ♦ Nume disprețuitor dat unei gazete fără însemnătate. – Cf. germ. Fitschen „fleac, mărunțiș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fițuică
FIȚÚICĂ, fițuici, s. f. Bucată mică de hârtie pe care se fac diferite însemnări. ♦ Nume disprețuitor dat unei gazete fără însemnătate. – Cf. germ. Fitschen „fleac, mărunțiș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiu
FIU, fii, s. m. 1. Persoană de sex bărbătesc, considerată în raport cu părinții săi; copil^1, fecior, băiat. ♦ (La voc.) Termen afectuos cu care se adresează cineva mai în vârstă unei persoane mai tinere de sex bărbătesc. 2. Fig. Cetățean, membru al unei colectivități (de care acesta se simte foarte atașat). – Lat. filius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiuleţ
FIULÉȚ, fiuleți, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui fiu; fiuț. [Pr.: fi-u-] – Fiu + suf. -(u)leț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiuleț
FIULÉȚ, fiuleți, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui fiu; fiuț. [Pr.: fi-u-] – Fiu + suf. -(u)leț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiut
FIUT interj. (Rar) Exclamație prin care se sugerează plecarea sau dispariția rapidă a cuiva sau a ceva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiuţ
FIÚȚ, fiuți, s. m. (Pop.) Fiuleț. – Fiu + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiuț
FIÚȚ, fiuți, s. m. (Pop.) Fiuleț. – Fiu + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiveo
FIVE O’CLÓCK, five o’clockuri, s. n. Ceai servit la ora cinci după-amiază, însoțit de o gustare. ♦ Reuniune amicală făcută după-amiaza (în jurul orei cinci). [Pr.: faĭvoclóc] – Expr. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fix
FIX, -Ă, ficși, -xe, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu-și schimbă locul sau poziția; nemișcat, neclintit. ♦ Care este solidar cu un element la care se află atașat. Șurub fix. ♦ Care rămâne oprit asupra unui anumit punct. Privire fixă. ♦ Care nu se schimbă, nu variază; stabil. Preț fix. ◊ Idee fixă = idee care preocupă permanent pe cineva, care îl împiedică să se gândească la altceva; obsesie. 2. (Despre ore) Precis, exact. – Din fr. fixe, lat. fixus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixa
FIXÁ, fixez, vb. I. Tranz. 1. A așeza ceva (rar pe cineva) într-un loc determinat, astfel încât să nu mai poată fi mișcat, clintit. ♦ A se uita țintă la cineva sau la ceva; a pironi cu privirea. ♦ Refl. A se stabili, a se statornici undeva. 2. A stabili un termen, o oră, un preț etc. anumit; a determina. ♦ Refl. A se hotărî, a se decide. 3. (Chim.) A aduce un corp într-o stare din care să nu se mai schimbe, a împiedica să se volatilizeze. 4. A trata cu un reactiv chimic materialele fotografice developate, pentru a le face insensibile la acțiunea luminii. 5. A face ca un colorant să pătrundă în structura fibrei textile sau a pieii, astfel încât fibra sau pielea să nu se mai decoloreze (ușor). ♦ A acoperi un desen cu un fixativ. – Din fr. fixer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixabil
FIXÁBIL, -Ă, fixabili, -e, adj. Care se poate fixa. – Din fr. fixable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixaj
FIXÁJ s. n. Fixare (a unui material fotografic). – Din fr. fixage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixare
FIXÁRE s. f. Acțiunea de a (se) fixa și rezultatul ei. – V. fixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixat
FIXÁT, -Ă, fixați, -te, adj. Imobil, nemișcat, neclintit. ♦ Hotărât, decis. – V. fixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixativ
FIXATÍV, -Ă, fixativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre substanțe, soluții) Care fixează. 2. S. n. Soluție incoloră de rășină cu eter, alcool sau benzină, cu care se acoperă desenele executate cu cărbune, creion sau pastel pentru a le feri de ștergere. ♦ Fixator. ♦ Soluție care contribuie la menținerea coafurii. – Din fr. fixatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixator
FIXATÓR, fixatori, s. m. Substanță sau amestec de substanțe chimice cu care se face insensibil la lumină materialul fotografic expus și developat; fixativ. ♦ Substanță care fixează vopseaua în structura fibrei textile sau a pieii. ♦ Substanță care asigură conservarea unor structuri celulare în vederea studierii lor la microscop. – Din fr. fixateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixing
FÍXING s. n. Operație de stabilire a cursurilor valutare sau a prețului aurului la bursă. – Din engl. fixing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixism
FIXÍSM s. n. Concepție biologică care neagă procesul evoluției lumii vii și care consideră că speciile de animale și de plante sunt invariabile în decursul întregii istorii a Pământului. – Din fr. fixisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixist
FIXÍST, -Ă, fixiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține fixismului, privitor la fixism. 2. S. m. și f. Adept al fixismului. – Din fr. fixiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fixitate
FIXITÁTE s. f. Starea, caracterul, însușirea a ceea ce este fix; nemișcare, neclintire; imobilitate; stabilitate. – Din fr. fixité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizic
FÍZIC, -Ă, fizici, -ce, adj., s. n., s. f. 1. Adj. Care se referă la corpul ființelor vii, în special la activitatea mușchilor, care aparține corpului ființelor vii, în special activității musculare. ♦ Care aparține simțurilor. Plăceri fizice. 2. S. n. Aspectul exterior al unei persoane; constituție naturală a unei persoane. 3. Adj. Care aparține materiei, privitor la materie; material; concret. ◊ Geografie fizică = ramură a geografiei având ca obiect studiul naturii suprafeței terestre și a mediului geografic. 4. S. f. Știință fundamentală din ciclul științelor naturii care studiază proprietățile și structura materiei, formele mișcării ei și legile generale ale fenomenelor naturii anorganice, precum și transformările reciproce ale acestor forme de mișcare. ♦ Manual care cuprinde elementele acestei științe. 5. Adj. Care aparține fizicii (4), privitor la fizică. – Din fr. physique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizicalism
FIZICALÍSM s. n. Concepție neopozitivistă potrivit căreia limbajul fizicii trebuie să fie limbajul tuturor științelor. – Din fr. physicalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizicalist
FIZICALÍST, -Ă, fizicaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al fizicalismului. – Din fr. physicaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziceşte
FIZICÉȘTE adv. Sub raportul fizic (1); în ce privește fizicul (2). – Fizic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizicește
FIZICÉȘTE adv. Sub raportul fizic (1); în ce privește fizicul (2). – Fizic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizician
FIZICIÁN, -Ă, fizicieni, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul fizicii (4), specialist în fizică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. physicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziocrat
FIZIOCRÁT, fiziocrați, s. m. Adept al fiziocrației. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziocratic
FIZIOCRÁTIC, -Ă, fiziocratici, -ce, adj. Care aparține fiziocrației, privitor la fiziocrație. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziocratism
FIZIOCRATÍSM s. n. Fiziocrație. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziocraţie
FIZIOCRAȚÍE s. f. Doctrină economică din sec. XVIII care susține că agricultura constituie unica sursă de bogăție. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziocrație
FIZIOCRAȚÍE s. f. Doctrină economică din sec. XVIII care susține că agricultura constituie unica sursă de bogăție. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziognomonic
FIZIOGNOMÓNIC, -Ă, fiziognomonici, -ce, adj. Referitor la fiziognomonie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiognomonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziognomonie
FIZIOGNOMONÍE s. f. Tendință de a determina caracterul omului după înfățișarea lui fizică, îndeosebi după fizionomia lui. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiognomonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziolog
FIZIOLÓG, -Ă, fiziologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care se ocupă cu fiziologia, specialist în fiziologie; fiziologist. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziologic
FIZIOLÓGIC, -Ă, fiziologici, -ce, adj. Care aparține fiziologiei, privitor la fiziologie. ◊ Ser fiziologic = lichid preparat steril din apă și sare care imită compoziția serului sangvin și care se injectează în organism sub formă de perfuzii sau ca dizolvant al unor medicamente. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziologie
FIZIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază funcțiile organismului viu (animal sau vegetal). ♦ Manual care cuprinde elementele acestei științe. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziologist
FIZIOLOGÍST, -Ă, fiziologiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Fiziolog. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizionomic
FIZIONÓMIC, -Ă, fizionomici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la fizionomie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physionomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizionomie
FIZIONOMÍE, fizionomii, s. f. 1. Totalitatea trăsăturilor feței cuiva care determină expresia ei particulară; chip. ◊ Joc de fizionomie = mimică. 2. Fig. Caracter distinctiv, înfățișare particulară (a unei epoci, a unei colectivități umane etc.). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physionomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizionomist
FIZIONOMÍST, -Ă, fizionomiști, -ste, s. m. și f. Persoană care are (sau pretinde că are) însușirea de a cunoaște caracterul oamenilor după trăsăturile feței lor. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physionomiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziopatolog
FIZIOPATOLÓG, fiziopatologi, s. m. Specialist în fiziopatologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fiziopatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziopatologic
FIZIOPATOLÓGIC, -Ă, fiziopatologici, -ce, adj. Care aparține fiziopatologiei, privitor la fiziopatologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fiziopatologie
FIZIOPATOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază modul de producere a bolilor. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizioterapeut
FIZIOTERAPEÚT, -Ă, fizioterapeuți, -te, s. m. și f. Specialist în fizioterapie. [Pr.: -zi-o-te-ra-pe-ut] – Din fizioterapeutică (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizioterapic
FIZIOTERÁPIC, -Ă, fizioterapici, -ce, adj. Referitor la fizioterapie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fizioterapie
FIZIOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament medical cu ajutorul agenților fizici (aer, lumină, apă, electricitate etc.). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flacără
FLÁCĂRĂ, flăcări, s. f. 1. Masă liberă de gaze care iese dintr-un corp solid sau dintr-un lichid aprins și care arde cu dezvoltare de căldură și de lumină; parte luminoasă mobilă care se înalță ca o limbă de foc dintr-un corp aprins; pară^1, văpaie; flamă. ◊ Expr. A fi în flăcări = a arde puternic, a fi cuprins de flăcări. 2. Fig. Înflăcărare, pasiune; căldură; strălucire. [Pl. și: flacări, flacăre] – Lat. *flaccula (= facula).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flacid
FLACÍD, -Ă, flacizi, -de, adj. (Rar) Flasc. ♦ (Despre tulpini) Crescut drept, dar care cu timpul se îndoaie dintr-o cauză oarecare. – Din lat. flaccidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flacon
FLACÓN, flacoane, s. n. Sticluță (închisă ermetic) în care se țin medicamente, parfumuri etc.; conținutul unei asemenea sticluțe. – Din fr. flacon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaconaş
FLACONÁȘ, flaconașe, s. n. Diminutiv al lui flacon. – Flacon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaconaș
FLACONÁȘ, flaconașe, s. n. Diminutiv al lui flacon. – Flacon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagel
FLAGÉL, (1, 2) flageluri, s. n., (3, 4) flageli, s. m. 1. S. n. (Rar) Bici; mănunchi de nuiele folosit pentru flagelări. 2. S. n. Fig. Calamitate, dezastru; spec. boală, epidemie, molimă. 3. S. m. Filament mobil protoplasmatic la unele protozoare și la spermatozoizi care servește ca organ de locomoție. 4. S. m. Excrescență care ia naștere din tulpină și se extinde la suprafața pământului, dând frunze și rădăcini și înflorind abia în al doilea an. [Pl. și: (n.) flagele] – Din lat. flagellum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagela
FLAGELÁ, flagelez, vb. I. Tranz. A bate tare cu biciul, cu vergelele etc.; a biciui. ♦ Fig. A critica, a satiriza cu asprime cu vorba sau în scris. – Din fr. flageller, lat. flagellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagelare
FLAGELÁRE, flagelări, s. f. Acțiunea de a flagela și rezultatul ei; biciuire. ♦ Pedeapsă aplicată în Antichitate și în Evul Mediu; practică rituală ascetică în diverse religii; flagelație. – V. flagela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagelat
FLAGELÁT, flagelate, s. n. (La pl.) Clasă de protozoare, cu organizare relativ simplă, caracterizate prin prezența unuia sau a mai multor flageli și, la unele specii, cu cromatofori cu clorofilă; (și la sg.) protozoar din această clasă. – Din fr. flagellate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagelator
FLAGELATÓR, -OÁRE, flagelatori, -oare, adj. (Rar) Care flagelează. – Din fr. flagellateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagelaţie
FLAGELÁȚIE, flagelații, s. f. Flagelare. – Din lat. flagellatio, fr. flagellation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagelație
FLAGELÁȚIE, flagelații, s. f. Flagelare. – Din lat. flagellatio, fr. flagellation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagrant
FLAGRÁNT, -Ă, flagranți, -te, adj. Care sare în ochi; izbitor, evident. ◊ Flagrant delict = infracțiune descoperită în momentul săvârșirii ei sau înainte ca efectele ei să se fi consumat. – Din fr. flagrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagranţă
FLAGRÁNȚĂ s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este flagrant; evidență, fapt incontestabil. – Din fr. flagrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flagranță
FLAGRÁNȚĂ s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este flagrant; evidență, fapt incontestabil. – Din fr. flagrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaier
FLÁIER, flaiere, s. n. Mașină special construită pentru a toarce fire groase, transformând benzile de fibre textile în semitorturi înfășurate pe mosoare. [Pr.: fla-ier] – Din germ. Flyer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaimoc
FLAIMÓC, flaimoci, s. m. (Pop.) Prostănac, neghiob, nătărău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flajeolet
FLAJEOLÉT s. n. v. flajolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flajolet
FLAJOLÉT, flajolete, s. n. 1. Mic instrument de suflat, de lemn sau de metal, asemănător cu flautul, folosit în orchestre și în fanfare. 2. Sunet armonic produs de instrumentele cu coarde, prin atingere foarte ușoară a coardei cu degetul în anumite puncte precise (la jumătate, la o treime, la un sfert etc.). [Pl. și: (m.) flajoleți. – Var.: flajeolét s. n.] – Din fr. flageolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamand
FLAMÁND, -Ă, flamanzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Flandrei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Flandrei sau flamanzilor (1), privitor la Flandra ori la flamanzi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de flamanzi (1). – Din fr. flamand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamă
FLÁMĂ, flame, s. f. Flacără. – Din fr. flamme, lat. flamma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamba
FLAMBÁ, flambez, vb. I. Tranz. 1. A trece un obiect neinflamabil prin flacără în scopul sterilizării. 2. A încovoia un corp solid (în formă de bară, tub, placă), supunându-l acțiunii unor sarcini exterioare. – Din fr. flamber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flambaj
FLAMBÁJ, flambaje, s. n. 1. Flambare. 2. Încovoiere a unui corp în formă de bară supus acțiunii unor sarcini exterioare, când efortul atinge o anumită valoare critică. – Din fr. flambage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flambare
FLAMBÁRE, flambări, s. f. Acțiunea de a flamba și rezultatul ei; flambaj. – V. flamba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamboaiant
FLAMBOAIÁNT, -Ă, flamboaianți, -te, adj. (Despre stilul gotic) Caracterizat prin complicarea, îmbogățirea și delicatețea decorului, ale cărui contururi sugerează forma flăcării. [Pr.: -boa-iant] – Din fr. flamboyant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamenco
FLAMÉNCO s. n. Dans popular andaluz. – Din sp. flamenco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamin
FLAMÍN, flamini, s. m. Preot cu atribuții speciale în vechea Romă, care slujea fie trei zeități principale, fie alte 12 divinități mai mici. – Din fr. flamine, lat. flamen, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamingo
FLAMÍNGO, flamingi, s. m. Pasăre migratoare de apă, de mărimea unei berze, cu gâtul și cu picioarele foarte lungi și cu pene de culoare albă cu nuanțe roz (Phoenicopterus ruber). – Din germ. Flamingo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flamură
FLÁMURĂ, flamuri, s. f. 1. Steag, drapel. ♦ Pavilion triunghiular purtând culorile naționale sau emblema marinei unei țări, folosit pe navele de război. 2. Pavilion triunghiular folosit în codul internațional de semnale pentru semnalizarea cifrelor. – Din ngr. flámmuron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flan
FLAN, flanuri, s. n. Fel de prăjitură cu cremă și fructe. [Pl. și: flane] – Din fr. flan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flana
FLANÁ, flanez, vb. I. Intranz. (Livr.) A hoinări. – Din fr. flâner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanc
FLANC, flancuri, s. n. 1. Extremitatea din stânga sau din dreapta a unei formațiuni sau a unui dispozitiv de luptă. ◊ Loc. adj. (Mil.) De flanc = dintr-o parte. ◊ Loc. adv. În flanc (câte unul) = unul în spatele altuia. 2. Fiecare dintre cele două părți laterale ale peretelui abdominal, cuprinse între ultima coastă și șold. ♦ Fiecare dintre cele două porțiuni laterale ale peretelui abdominal la animale. 3. Fiecare dintre cele două porțiuni laterale ale unui filet, ale unui dinte de angrenaj etc. 4. Foaie de carton special, folosită în poligrafie pentru prepararea, prin presare, a matrițelor de stereotipie. 5. Nume dat panourilor care servesc la alcătuirea decorurilor. – Din fr. flanc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanca
FLANCÁ, flanchez, vb. I. Tranz. 1. A apăra, a sprijini, a proteja flancul unei unități militare; a ataca dintr-o parte. ♦ Fig. A însoți pe cineva (pentru a-l păzi). 2. (Despre un grup de clădiri) A mărgini de o parte și de alta. – Din fr. flanquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flancare
FLANCÁRE, flancări, s. f. Acțiunea de a flanca și rezultatul ei; încadrare pe flancuri. – V. flanca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flancgardă
FLANCGÁRDĂ, flancgărzi, s. f. Unitate sau subunitate militară care se deplasează de o parte sau de alta a forțelor principale, servind ca element de siguranță. – Din fr. flanc-garde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanea
FLANEÁ s. f. v. flanelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanel
FLANÉL s. n. v. flanelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanelat
FLANELÁT, -Ă, flaneláți, -te, adj. Din flanelă; căptușit cu flanelă. (din flanelă) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

flanelă
FLANÉLĂ, flanele, s. f. 1. Țesătură ușoară de lână sau de bumbac, moale și pufoasă. 2. Îmbrăcăminte de lână (mai rar de bumbac), tricotată în formă de pieptar sau de cămașă scurtă. 3. Pulover. [Var.: (pop.) flaneá s. f., flanél s. n.] – Din fr. flanelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaneluţă
FLANELÚȚĂ, flaneluțe, s. f. Diminutiv al lui flanelă. – Flanelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaneluță
FLANELÚȚĂ, flaneluțe, s. f. Diminutiv al lui flanelă. – Flanelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanger
FLÁNGER, flangere, s. n. Aparat electronic realizat cu linii de întârziere, folosit pentru obținerea unor efecte sonore speciale în muzica modernă. [Pr.: -jer] – Din engl. flanger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanşă
FLÁNȘĂ, flanșe, s. f. 1. Bordură la capătul unei piese, făcând sau nu corp comun cu piesa, care constituie organul de legătură, de obicei prin șuruburi, cu o altă piesă. 2. Piesă plată care servește la îmbinarea etanșă în prelungire sau de ramificație a unor piese, conducte etc. – Din germ. Flansche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flanșă
FLÁNȘĂ, flanșe, s. f. 1. Bordură la capătul unei piese, făcând sau nu corp comun cu piesa, care constituie organul de legătură, de obicei prin șuruburi, cu o altă piesă. 2. Piesă plată care servește la îmbinarea etanșă în prelungire sau de ramificație a unor piese, conducte etc. – Din germ. Flansche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flasc
FLASC, -Ă, flasci, -ce, adj. Moale, fleșcăit^2. ♦ Fig. Fără vigoare, fără forță, lipsit de energie. ♦ (Tehn.; despre corpuri solide) Fără rezistență la turtire, la răsucire sau la încovoiere. – Din fr. flasque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flash
FLASH, flash-uri, s. n. Tub electric care produce o luminație puternică de scurtă durată, folosit în arta fotografică, în construcția laserelor etc. ♦ Informație importantă transmisă cu prioritate. ♦ (Cin.) Plan foarte scurt. [Pr.: fleș] – Din engl. flash.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flashback
FLASHBACK, flashbackuri, s. n. (Cin.) Inserție care înfățișează o scurtă acțiune secundară plasată în trecut. ♦ Secvență retrospectivă intercalată într-o operă literară. [Pr.: fléșbec] – Din engl. flash-back.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaşnetar
FLAȘNETÁR, flașnetari, s. m. Muzicant ambulant care cântă din flașnetă. – Flașnetă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flașnetar
FLAȘNETÁR, flașnetari, s. m. Muzicant ambulant care cântă din flașnetă. – Flașnetă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaşnetă
FLAȘNÉTĂ, flașnete, s. f. Mică orgă mecanică portativă, acționată prin învârtirea unei manivele; caterincă, minavet. – Din germ. Flaschnett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flașnetă
FLAȘNÉTĂ, flașnete, s. f. Mică orgă mecanică portativă, acționată prin învârtirea unei manivele; caterincă, minavet. – Din germ. Flaschnett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flata
FLATÁ, flatez, vb. I. Tranz. A măguli. – Din fr. flatter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flatare
FLATÁRE, flatări, s. f. Acțiunea de a flata și rezultatul ei; flaterie. – V. flata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaterie
FLATERÍE, flaterii, s. f. Flatare. – Din fr. flatterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flatulenţă
FLATULÉNȚĂ s. f. Acumulare excesivă de gaze în stomac și în intestine. ♦ Evacuare frecventă, abundentă și necontenită a gazelor din intestine. – Din fr. flatulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flatulență
FLATULÉNȚĂ s. f. Acumulare excesivă de gaze în stomac și în intestine. ♦ Evacuare frecventă, abundentă și necontenită a gazelor din intestine. – Din fr. flatulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flauşat
FLAUȘÁT, -Ă, flaușați, -te, adj. (Despre țesături, obiecte de îmbrăcăminte etc.) Care are aspect pufos, care este scămoșat. – Cf. germ. Flausch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaușat
FLAUȘÁT, -Ă, flaușați, -te, adj. (Despre țesături, obiecte de îmbrăcăminte etc.) Care are aspect pufos, care este scămoșat. – Cf. germ. Flausch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flaut
FLÁUT, flaute, s. n. Instrument muzical de suflat alcătuit dintr-un cilindru îngust de lemn sau de metal, prevăzut cu găuri și cu clape. ◊ Flaut piccolo = flaut de dimensiuni mai mici, care emite sunete foarte înalte; piculină. [Pr.: fla-ut. – Pl. și: (m.) flauți] – Din it. flauto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flautist
FLAUTÍST, -Ă, flautiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la flaut. [Pr.: fla-u-] – Flaut + suf. -ist. Cf. it. flautista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flavonă
FLAVÓNĂ, flavone, s. f. Substanță cristalină, incoloră, extrasă din florile unor plante și folosită în industria coloranților și a medicamentelor. – Din fr. flavone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flax
FLAX s. n. Țesut conjunctiv elastic format din tendoane, cartilaje, cordoane neurovasculare etc., care se elimină din carne la prepararea conservelor de carne și a mezelurilor. – Din germ. Flechse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăi
FLĂCĂÍ, flăcăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A trăi ca flăcău (neînsurat); a-și petrece tinerețea ca flăcău. – Din flăcău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăiandru
FLĂCĂIÁNDRU, flăcăiandri, s. m. Flăcău mai tânăr; adolescent, flăcăuan. [Pr.: -că-ian-. – Var.: flăcăuándru s. m.] – Flăcău + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăiaş
FLĂCĂIÁȘ, flăcăiași, s. m. Diminutiv al lui flăcău; flăcăuș. [Pr.: -că-iaș. – Var.: flăcăuáș s. m.] – Flăcău + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăiaș
FLĂCĂIÁȘ, flăcăiași, s. m. Diminutiv al lui flăcău; flăcăuș. [Pr.: -că-iaș. – Var.: flăcăuáș s. m.] – Flăcău + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăime
FLĂCĂÍME s. f. (Rar) Mulțime de flăcăi. – Flăcău + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăraie
FLĂCĂRÁIE s. f. (Rar) 1. Flacără mare; vâlvătaie, pălălaie, flăcărie. 2. Flăcări produse de arderea hidrogenului degajat din corpuri în descompunere și care apar uneori pe pământ, mai ales deasupra locurilor mocirloase. – Flacără + suf. -aie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcărie
FLĂCĂRÍE s. f. (Rar) Flăcăraie. – Flacără + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăruie
FLĂCĂRÚIE, flăcărui, s. f. Flacără mică. – Flacără + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcău
FLĂCẮU, flăcăi, s. m. Tânăr neînsurat; fecior, june. ◊ Flăcău tomnatic (sau stătut) = bărbat care a trecut de prima tinerețe și nu s-a însurat. – Cf. sl. chlakŭ „holtei”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuan
FLĂCĂUÁN, flăcăuani, s. m. (Reg.) Flăcăiandru. [Pr.: -că-uan] – Flăcău + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuandru
FLĂCĂUÁNDRU s. m. v. flăcăiandru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuaş
FLĂCĂUÁȘ s. m. v. flăcăiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuaș
FLĂCĂUÁȘ s. m. v. flăcăiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuş
FLĂCĂÚȘ, flăcăuși, s. m. (Rar) Flăcăiaș. – Flăcău + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flăcăuș
FLĂCĂÚȘ, flăcăuși, s. m. (Rar) Flăcăiaș. – Flăcău + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămând
FLĂMẤND, -Ă, flămânzi, -de, adj. (Adesea substantivat) Care simte senzația de foame, căruia îi este foame; înfometat, famelic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzare
FLĂMÂNZÁRE, flămânzări, s. f. (Reg.; la unele animale) Partea scobită a corpului cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului; deșert. – Flămânzi (pl. lui flămând) + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzi
FLĂMÂNZÍ, flămânzesc, vb. IV. Intranz. A fi flămând, a sta multă vreme nemâncat, a răbda, a suferi de foame. ♦ Tranz. A ține pe cineva nemâncat. – Din flămând.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzică
FLĂMÂNZÍCĂ, flămânzele, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina și frunzele păroase și cu florile galbene (Draba nemorosa). – Flămând + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzilă
FLĂMÂNZÍLĂ s. m. și f. (Pop. și fam.) Om veșnic flămând. – Flămând + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzire
FLĂMÂNZÍRE, flămânziri, s. f. Acțiunea de a flămânzi și rezultatul ei. – V. flămânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flămânzit
FLĂMÂNZÍT, -Ă, flămânziți, -te, adj. Care nu a mâncat de multă vreme; înfometat, hămesit (de foame). – V. flămânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleac
FLEAC^1, fleacuri, s. n. 1. Lucru de mică importanță, neînsemnat; bagatelă. ♦ Om de nimic, secătură. 2. (La pl.) Vorbe de clacă; nimicuri, palavre. – Et. nec. Cf. flec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleac
FLEAC^2 s. n. v. flec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleancă
FLEÁNCĂ s. f. (Fam.) Gură (ca organ al vorbirii). ◊ Expr. Ține-ți (sau închide-ți, tacă-ți) fleanca! = taci! nu mai vorbi fără socoteală! [Var.: fleoáncă, fleoárcă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleandră
FLEÁNDRĂ s. f. v. fleandură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleandură
FLEÁNDURĂ, flenduri, s. f. Obiect de îmbrăcăminte rupt, stricat; zdreanță, buleandră. [Var.: fleándră s. f.] – Cf. săs. flander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleaşc
FLEAȘC interj. Cuvânt care redă sunetul produs la lovirea unui corp moale (și elastic). [Var.: fleoșc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleașc
FLEAȘC interj. Cuvânt care redă sunetul produs la lovirea unui corp moale (și elastic). [Var.: fleoșc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleaşcă
FLEÁȘCĂ s. f. 1. Materie moale, fără consistență; fleșcăială. ♦ Fig. Om moale, lipsit de energie, molâu. 2. (Pop.) Palmă, lovitură dată cu palma. – Cf. f 1 e a ș c.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleașcă
FLEÁȘCĂ s. f. 1. Materie moale, fără consistență; fleșcăială. ♦ Fig. Om moale, lipsit de energie, molâu. 2. (Pop.) Palmă, lovitură dată cu palma. – Cf. f 1 e a ș c.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flebită
FLEBÍTĂ, flebite, s. f. Boală care constă în inflamarea peretelui venelor, urmată de obicei de astuparea venei respective. – Din fr. phlébite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flebologie
FLEBOLOGÍE s. f. (Med.) Studiul bolilor sistemului venos și al tratamentului lor. – Din fr. phlébologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flebotomie
FLEBOTOMÍE, flebotomii, s. f. Secționare a unei vene pentru a extrage sânge, a introduce o sondă etc.; venesecție. – Din fr. phlébotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flec
FLEC, flecuri, s. n. Petic aplicat pe tocul încălțămintei. [Var.: fleac s. n.] – Din germ. Fleck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecar
FLECÁR, -Ă, flecari, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care vorbește multe, care spune fleacuri^1; limbut, guraliv, palavragiu. – Fleac^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecăreală
FLECĂREÁLĂ, flecăreli, s. f. Vorbărie fără rost, vorbă de clacă; flecărie, pălăvrăgeală. – Flecări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecări
FLECĂRÍ, flecăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. A spune fleacuri^1; a trăncăni. – Din flecar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecărie
FLECĂRÍE, flecării, s. f. (Rar) Flecăreală. – Flecări + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleci
FLECI s. f. pl. (În expr.) A (se) face fleci = a (se) turti, a (se) zdrobi, a (se) fleșcăi, (reg.) a (se) fleci. – Probabil din *fleacă, cf. fleică.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fleci
FLECÍ, flecesc, v. IV tranz. și refl. (Reg.) A (se) turti, a (se) zdrobi, a (se) fleșcăi. – Cf. a (se) face fleci.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

flecui
FLECUÍ^1, flecuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se muia, a se fleșcăi, a se sfărâma; a se moleși. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecui
FLECUÍ^2, flecuiesc, vb. IV. Tranz. A pune flecuri la încălțăminte. – Flec + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecuit
FLECUÍT, -Ă, flecuiți, -te, adj. Muiat, fleșcăit; moleșit. – V. flecui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleculeţ
FLECULÉȚ, fleculețe, s. n. Flecușteț. – Fleac^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleculeț
FLECULÉȚ, fleculețe, s. n. Flecușteț. – Fleac^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecuşteţ
FLECUȘTÉȚ, flecuștețe, s. n. Diminutiv al lui fleac^1; fleculeț. – Din fleac^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flecușteț
FLECUȘTÉȚ, flecuștețe, s. n. Diminutiv al lui fleac^1; fleculeț. – Din fleac^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flegetonte
Flegeton(te) = Phlegethon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

flegia
Flegia = Phlegyas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

flegmatic
FLEGMÁTIC, -Ă, flegmatici, -ce, adj. Cu caracter nepăsător, cu sânge rece; imperturbabil, calm, liniștit, placid. ◊ Tip flegmatic = unul dintre cele patru tipuri de temperament din clasificarea lui Hipocrat, caracterizat prin echilibru, stăpânire de sine și lipsă de mobilitate; persoană cu sistem nervos puternic, echilibrat, lucid, rece. – Din fr. flegmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flegmatism
FLEGMATÍSM s. n. Caracter flegmatic; atitudinea omului flegmatic. – Flegmat[ic] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flegmazie
FLEGMAZÍE, flegmazii, s. f. Inflamație internă. – Din fr. phlegmasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flegmă
FLÉGMĂ, flegme, s. f. 1. Mucozitate vâscoasă, purulentă, provenind din diferite părți ale aparatului respirator și eliminată prin tuse sau vomă; expectorație. 2. Fire a omului nepăsător, cu sânge rece; nepăsare, calm, indiferență, răceală. – Din fr. flegme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flegmon
FLEGMÓN, flegmoane, s. n. Inflamație purulentă acută a țesutului conjunctiv subcutanat, cauzată de o infecție cu stafilococi sau cu streptococi. – Din fr. phlegmon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleică
FLÉICĂ, fleici, s. f. Bucată de carne de pe pântecele bovinelor, care se consumă de obicei friptă la grătar. – Din germ. Flecken.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flencăni
FLENCĂNÍ, flencănesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A vorbi multe și fără rost; a trăncăni. – Fleancă + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flenderiţă
FLÉNDERIȚĂ, flenderițe, s. f. (Reg.) Îmbrăcăminte subțire, ușoară (și uzată). – Fleandură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flenderiță
FLÉNDERIȚĂ, flenderițe, s. f. (Reg.) Îmbrăcăminte subțire, ușoară (și uzată). – Fleandură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flendurit
FLENDURÍT, -Ă, flenduriți, -te, adj. (Fam.; despre îmbrăcăminte) Zdrențuit. – Fleandură + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flenduros
FLENDURÓS, -OÁSĂ, flenduroși, -oase, adj. Îmbrăcat în haine rupte; zdrențăros. – Fleandură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoancă
FLEOÁNCĂ s. f. v. fleancă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoarcă
FLEOÁRCĂ s. f. v. fleancă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoş
FLEOȘ, FLEOÁȘĂ, fleoși, fleoașe, adj. (Rar) Moleșit, fleșcăit. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoș
FLEOȘ, FLEOÁȘĂ, fleoși, fleoașe, adj. (Rar) Moleșit, fleșcăit. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoşc
FLEOȘC interj. v. fleașc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleoșc
FLEOȘC interj. v. fleașc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fler
FLER s. n. Simț de orientare rapidă într-o împrejurare sau într-o situație dificilă; perspicacitate. – Din fr. flair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşă
FLÉȘĂ, fleșe, s. f. 1. Acoperiș foarte înalt, în formă de piramidă sau de con, folosit, mai ales în Evul Mediu, la construcțiile monumentale ale bisericilor. 2. Partea din spate a afetului unui tun. 3. Procedeu ofensiv la scrimă, constând din deplasarea energică și rapidă a corpului înainte. – Din fr. flèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșă
FLÉȘĂ, fleșe, s. f. 1. Acoperiș foarte înalt, în formă de piramidă sau de con, folosit, mai ales în Evul Mediu, la construcțiile monumentale ale bisericilor. 2. Partea din spate a afetului unui tun. 3. Procedeu ofensiv la scrimă, constând din deplasarea energică și rapidă a corpului înainte. – Din fr. flèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşcăi
FLEȘCĂÍ, fleșcăiesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot caracteristic umblând prin noroi, prin apă etc. 2. Refl. (Despre fructe) A se muia; fig. (despre oameni) a se moleși. – Fleașc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșcăi
FLEȘCĂÍ, fleșcăiesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot caracteristic umblând prin noroi, prin apă etc. 2. Refl. (Despre fructe) A se muia; fig. (despre oameni) a se moleși. – Fleașc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşcăială
FLEȘCĂIÁLĂ, fleșcăieli, s. f. Fleașcă. [Pr.: -că-ia-] – Fleșcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșcăială
FLEȘCĂIÁLĂ, fleșcăieli, s. f. Fleașcă. [Pr.: -că-ia-] – Fleșcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşcăit
FLEȘCĂÍT^1 s. n. Faptul de a (se) fleșcăi. – V. fleșcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșcăit
FLEȘCĂÍT^1 s. n. Faptul de a (se) fleșcăi. – V. fleșcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşcăit
FLEȘCĂÍT^2, -Ă, fleșcăiți, -te, adj. Moale, fără consistență; fig. (despre oameni) moleșit. – V. fleșcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșcăit
FLEȘCĂÍT^2, -Ă, fleșcăiți, -te, adj. Moale, fără consistență; fig. (despre oameni) moleșit. – V. fleșcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleşcăraie
FLEȘCĂRÁIE s. f. Noroi mult amestecat cu apă și cu zăpadă. – Fleașcă + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleșcăraie
FLEȘCĂRÁIE s. f. Noroi mult amestecat cu apă și cu zăpadă. – Fleașcă + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleţ
FLEȚ, -EÁȚĂ, fleți, -e, adj., s. m. și f. (Fam.) (Om) naiv, bleg, nedescurcăreț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleț
FLEȚ, -EÁȚĂ, fleți, -e, adj., s. m. și f. (Fam.) (Om) naiv, bleg, nedescurcăreț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fleuron
FLEURÓN, fleuroni, s. m. Ornament sculptat, în formă de floare sau de frunză stilizată, folosit mai ales în arhitectura gotică. [Pr.: fle-u-] – Din fr. fleuron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexibil
FLEXÍBIL, -Ă, flexibili, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care are proprietatea de a se îndoi, de a se încovoia ușor (și de a-și reveni la forma inițială); elastic, mlădios. 2. Adj. (Gram.) Care are flexiune (2); flexionar. 3. S. n. Grup de lamele flexibile (1) din cupru, folosit în legăturile electrice. – Din fr. flexible, lat. flexibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexibilitate
FLEXIBILITÁTE s. f. Calitate, însușire a ceea ce este flexibil. – Din fr. flexibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexibiliza
FLEXIBILIZÁ, flexibilizez, vb. I. Tranz. A face flexibil. – Flexibil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexibilizare
FLEXIBILIZÁRE, flexibilizări, s. f. Acțiunea de a flexibiliza. – V. flexibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexibilizat
FLEXIBILIZÁT, -Ă, flexibilizați, -te, adj. Care a devenit flexibil. – V. flexibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexiona
FLEXIONÁ, flexionez, vb. I. 1. Refl. A se încovoia, a se îndoi. 2. Tranz. A schimba terminațiile cuvintelor după gen, număr, caz și persoană. [Pr.: -xi-o-] – Din flexiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexionar
FLEXIONÁR, -Ă, flexionari, -e, adj. 1. Care se îndoaie, care se încovoaie. 2. Care are flexiune (2); flexibil. [Pr.: -xi-o-] – După fr. flexionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexiune
FLEXIÚNE, flexiuni, s. f. 1. Încovoiere, îndoire; mlădiere. ♦ Mișcare de îndoire a unui segment al corpului pe un alt segment situat deasupra sa. 2. Totalitatea schimbărilor pe care le suferă forma unui cuvânt pentru a exprima diferite raporturi gramaticale. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. flexion, lat. flexio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexor
FLEXÓR, flexori, adj. (În sintagma) Mușchi flexor = mușchi care determină îndoirea unor membre. – Din it. flessore (după flexiune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flexură
FLEXÚRĂ, flexuri, s. f. 1. (Geol.) Deformare a stratelor scoarței Pământului, rezultată prin îndoire și denivelare, cu păstrarea continuității lor. 2. Formațiune anatomică curbată. – Din fr. flexure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flic-flac
FLIC-FLÁC s. n. (Gimnastică) Răsturnare prin săritură înainte sau înapoi. – Din fr., engl. flic-flac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flictenă
FLICTÉNĂ, flictene, s. f. Bășicuță plină cu lichid care se formează la suprafața pielii în arsurile ușoare. – Din fr. phlyctène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fligorn
FLIGÓRN, fligornuri, s. n. Instrument muzical de suflat, cu clape, făcut din alamă și folosit mai ales în fanfare. – Din germ. Flügelhorn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flint
FLINT s. n. Varietate de silice. ◊ Sticlă flint = sticlă optică cu indice de refracție relativ mare, fabricată dintr-un amestec de silicați de plumb și de potasiu. – Din germ. Flint, engl. flint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flintă
FLÍNTĂ, flinte, s. f. Pușcă cu fitil, cu țeavă lungă, cocoș și cremene, folosită în trecut; sâneață. – Din magh. flinta. Cf. germ. Flinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flintuliţă
FLINTULÍȚĂ, flintulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui flintă. – Flintă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flintuliță
FLINTULÍȚĂ, flintulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui flintă. – Flintă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flipper
FLÍPPER, flippere, s. n. Mic levier la jocuri mecanice, care aruncă bila în joc. ♦ Jocul propriu-zis. [Pr.: flipăr] – Din engl., fr. flipper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flirt
FLIRT, flirturi, s. n. Conversație ușoară, cu aluzii de dragoste, între un bărbat și o femeie. ♦ Legătură de dragoste lipsită de profunzime, nestatornică; aventură sentimentală. ♦ Persoană cu care cineva întreține o astfel de legătură. – Din fr. flirt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flirta
FLIRTÁ, flirtez, vb. I. Intranz. A fi în flirt cu cineva. – Din fr. flirter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fliş
FLIȘ, flișuri, s. n. (Geol.) Ansamblu de terenuri constituite din conglomerate, gresii, argilă și marnă, sedimentate într-o mare în timpul când fundul acesteia se găsea într-o continuă ridicare spre a deveni un lanț muntos. – Din fr. flysch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fliș
FLIȘ, flișuri, s. n. (Geol.) Ansamblu de terenuri constituite din conglomerate, gresii, argilă și marnă, sedimentate într-o mare în timpul când fundul acesteia se găsea într-o continuă ridicare spre a deveni un lanț muntos. – Din fr. flysch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flit
FLIT^1, flituri, s. n. (Reg.) Bot.; spec. râtul porcului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flit
FLIT^2 s. n. Insecticid folosit împotriva muștelor, țânțarilor, puricilor etc. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floare
FLOÁRE, flori, s. f. I. 1. Parte a plantei care cuprinde organele de reproducere sexuată și care are de obicei o corolă frumoasă și variat colorată. ◊ (La sg. cu înțeles colectiv) Salcâmi plini de floare. ◊ Loc. adj. În floare = (despre plante) înflorit, în perioada înfloririi; fig. (despre oameni) în toată strălucirea, în plină putere, frumos, zdravăn. În floarea vârstei = tânăr. ◊ Expr. Floare la ureche = lucru de puțină importanță sau gravitate, foarte ușor de rezolvat. De florile mărului sau de flori de cuc = în zadar, degeaba, gratuit. Copil din flori = copil nelegitim, bastard. A strânge degetele floare = a strânge degetele cap la cap. 2. Orice plantă (erbacee) care face flori (I 1) colorate. 3. Compuse: floarea-soarelui = plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu floare mare, galbenă, îndreptată spre soare, cultivată pentru semințele ei oleaginoase; sora-soarelui (Helianthus annuus); (reg.) floarea-brumei = brândușă; (reg.) floare-domnească = a) garoafă; b) garofiță-de-munte; floare-de-colț sau floarea-reginei, floarea-doamnei = mică plantă erbacee, cu frunzele albicioase, pufoase și ascuțite, dispuse în jurul inflorescenței, care crește pe crestele stâncoase ale munților; albumeală, albumiță, edelvais (Leontopodium alpinum); floare-de-leac = plantă cu flori galbene-aurii, cultivată ca plantă decorativă (Ranunculus repens); floarea-Paștelui = mică plantă erbacee a cărei tulpină face o singură floare, de culoare albă sau roz (Anemone nemorosa); flori-de-paie = plantă originară din Australia, cu flori dispuse în capitule de diferite culori, care par uscate ca paiele; imortele (Helichrysum bracteatum). II. P. anal. 1. Desen, broderie, cusătură în formă de floare (I 1). 2. Strat de mucegai care se formează la suprafața vinului, a laptelui acru etc. 3. (Chim.; în sintagma) Floare de pucioasă (sau de sulf) = pulbere de pucioasă, produsă prin sublimarea sulfului. 4. Extremitatea caracterelor tipografice care poartă semnul grafic ce urmează a fi imprimat. ♦ Extremitatea lățită a cuiului (care se lovește cu ciocanul). ♦ (În sintagma) Floarea cheii = partea cheii care intră în broască sau în lacăt. III. Fig. Partea cea mai aleasă, cea mai de seamă; frunte, elită, spumă, cremă. ◊ (Cu sens superlativ, prin repetarea cuvântului ca atribut) Era floarea florilor. IV. (Înv.) Culoare. – Lat. flos, -ris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floc
FLOC, floci, s. m. (Pop.; de obicei la pl.) Smoc mic de păr, de lână sau de mătase. ♦ (Spec.; de obicei la pl.) Fir de păr din regiunea pubisului. [Pl. și: (n.) floace] – Lat. floccus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocăi
FLOCĂÍ, flocăiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A smulge părul de pe animale vii; a jumuli penele, fulgii păsărilor vii; fig. a bate zdravăn, a părui. – Floc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocos
FLOCÓS, -OÁSĂ, flocoși, -oase, adj. (Despre animale sau despre obiecte de îmbrăcăminte făcute din blană) Cu păr des, lung și moale, cu smocuri de păr dese și moi; mițos. – Floc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoşel
FLOCOȘÉL, flocoșei, s. m. Ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă de culoare ruginie, gălbuie sau alburie, prevăzută cu numeroși ghimpi pe partea inferioară (Hydnum repandum). – Flocos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoșel
FLOCOȘÉL, flocoșei, s. m. Ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă de culoare ruginie, gălbuie sau alburie, prevăzută cu numeroși ghimpi pe partea inferioară (Hydnum repandum). – Flocos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoşi
FLOCOȘÍ, flocoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) scămoșa. – Din flocos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoși
FLOCOȘÍ, flocoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) scămoșa. – Din flocos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoşică
FLOCOȘÍCĂ, flocoșele, s. f. 1. Plantă erbacee din familia gramineelor, acoperită cu peri moi, cu frunze lungi, cu flori alburii sau roșietice (Holcus lanatus). 2. (La pl.) Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze lanceolate și flori albe-gălbui (Filago arvensis). 3. (La pl.) Plantă erbacee cu frunzele și tulpina păroase și flori mari roșii-purpurii (Lychius coronaria). – Flocoasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoșică
FLOCOȘÍCĂ, flocoșele, s. f. 1. Plantă erbacee din familia gramineelor, acoperită cu peri moi, cu frunze lungi, cu flori alburii sau roșietice (Holcus lanatus). 2. (La pl.) Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze lanceolate și flori albe-gălbui (Filago arvensis). 3. (La pl.) Plantă erbacee cu frunzele și tulpina păroase și flori mari roșii-purpurii (Lychius coronaria). – Flocoasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoşire
FLOCOȘÍRE, flocoșiri, s. f. (Fam.) Scămoșare. – V. flocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoșire
FLOCOȘÍRE, flocoșiri, s. f. (Fam.) Scămoșare. – V. flocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoşit
FLOCOȘÍT, -Ă, flocoșiți, -te, adj. (Fam.) Scămoșat^2. – V. flocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocoșit
FLOCOȘÍT, -Ă, flocoșiți, -te, adj. (Fam.) Scămoșat^2. – V. flocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocul
FLOCÚL, floculi, s. m. Nor alcătuit din vapori de calciu sau de hidrogen, situat în cromosferă, în apropiere de petele solare. – Din fr. flocculi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocuşor
FLOCUȘÓR, flocușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui floc. – Floc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flocușor
FLOCUȘÓR, flocușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui floc. – Floc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flogistic
FLOGÍSTIC, -Ă, flogistici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. Referitor la ardere, provenind din ardere. 2. S. n. Substanță inexistentă, imaginată de alchimiști pentru a explica arderea. – Din fr. phlogistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flogopit
FLOGOPÍT s. n. Mică magneziană asemănătoare cu biotitul, variat colorată, cu luciu sticlos și sidefiu, utilizată ca izolant termic și electric. – Din fr. phlogopite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flora
Flora, în mitologia romană, zeița florilor și a primăverii, identificată cu Chloris din mitologia greacă. Se credea că le-ar fi dat oamenilor mierea de albine și semințele tuturor florilor, primite în dar de la soțul ei, Favonius. O legendă spunea că prin atingerea unei flori cu semințe dăruite de ea, Iuno l-ar fi zămislit pe Mars singură, fără ajutorul lui Iupiter. Serbările celebrate în cinstea ei purtau numele de Floralia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

floral
FLORÁL, -Ă, florali, -e, adj. Care ține de floare, privitor la floare. ♦ Care înfățișează o floare; în formă de floare. – Din fr. floral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florar
FLORÁR, (1) florari, s. m., (2) s. m., (3) florare, s. n. 1. S. m. Persoană care cultivă sau vinde flori. 2. S. m. Numele popular al lunii mai^4. 3. S. n. Instrument confecționat din lemn, tablă sau celuloid, care prezintă curbe variate, folosit de desenatori pentru trasarea curbelor plane. [Var.: (2) florér s. m.] – Floare + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floră
FLÓRĂ s. f. Totalitatea plantelor care trăiesc într-o anumită regiune a globului, într-o anumită perioadă geologică sau într-un anumit mediu. ◊ Floră microbiană = totalitatea microorganismelor vegetale dintr-un mediu natural, din cavitatea bucală, din intestin etc. – Din fr. flore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florăreasă
FLORĂREÁSĂ, florărese, s. f. Cultivatoare sau vânzătoare de flori; buchetieră. – Florar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florărie
FLORĂRÍE, florării, s. f. 1. Magazin de desfacere a florilor. 2. Grădină sau seră unde se cultivă flori (în scopuri comerciale). – Floare + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floreal
FLOREÁL s. n. A opta lună a calendarului republican francez (20 aprilie-20 mai). [Pr.: -re-al] – Din fr. floréal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florean
FLOREÁN, -Ă, floreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. (Ornit.) Florinte. 2. Adj. (Rar; despre vite) Bălțat; cu pete. – Floare + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florentin
FLORENTÍN, -Ă, florentini, -e, adj. (În sintagmele) Stil florentin = stil arhitectonic rezultat din combinarea stilului antic cu stilurile bizantin și roman. Pălărie florentină (și substantivat, f.) = pălărie de damă (din împletitură de pai) cu boruri largi, împodobită cu flori. – Din fr. florentin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florer
FLORÉR s. m. v. florar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floretă
FLORÉTĂ, florete, s. f. 1. Armă albă sportivă, cu lamă lungă și flexibilă, în patru muchii, cu gardă și mâner, folosită la exercițiile de scrimă. 2. Probă de scrimă cu floreta (1). – Din fr. fleuret (după floare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floretist
FLORETÍST, -Ă, floretiști, -ste, s. m. și f. Sportiv care practică sportul cu floreta. – Floretă + suf. -ist. Cf. fr. fleurettiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floribund
FLORIBÚND, -Ă, floribunzi, -de, adj. Care are multe flori, care înflorește abundent. – Din lat. floribundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floricea
FLORICEÁ, -ÍCĂ, floricele, s. f. 1. Diminutiv al lui floare (I 1); florișoară. 2. (La pl.; și în sintagmele floricele boabe sau floricele de porumb) Boabe de porumb prăjite, umflate și crăpate, care seamănă cu niște flori mici albe; cocoșei, cocoși. – Floare + suf. -icea, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floricol
FLORÍCOL, -Ă, floricoli, -e, adj. Referitor la floricultură. ♦ (Despre plante ornamentale) Care are flori. ♦ (Despre insecte) Care trăiește pe flori. – Din fr. floricole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floricultor
FLORICULTÓR, -OÁRE, floricultori, -oare, s. m. și f. Specialist în floricultură. – De la floare (după agricultor, horticultor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floricultură
FLORICULTÚRĂ s. f. Ramură a horticulturii care cuprinde cultura plantelor ornamentale. – Din fr. floriculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florid
FLORÍD, -Ă, florizi, -de, adj. (Despre boli) Care este în plină evoluție. – Din lat. floridus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florifer
FLORIFÉR, -Ă, floriferi, -e, adj. Care produce flori. – Din fr. florifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florii
FLORÍI n. pr. f. pl. Sărbătoare creștină, care evocă intrarea lui Hristos în Ierusalim, sărbătorită în duminica dinaintea Paștelui; Duminica Floriilor. – Lat. *florilia (= Floralia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florilegiu
FLORILÉGIU, florilegii, s. n. Culegere antologică de fragmente literare; crestomație. – Din it. florilegio, fr. florilège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florin
FLORÍN, florini, s. m. 1. Denumire a unor monede de aur și de argint care au circulat și în Țările Române până în sec. XIX; fiorin. 2. Unitate bănească în Olanda, până la introducerea monedei unice europene; gulden. [Var.: (înv., 1) fiorín, fiorínt s. m.] – Din germ. Florin, fr. florin, it. fiorino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florinte
FLORÍNTE, florinți, s. m. Pasăre mică cu ciocul gros și roșiatic, cu penele măslinii și cu bărbia și gușa gălbui; florean, brotăcel (Carduelis chloris chloris). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florist
FLORÍST, -Ă, floriști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană care confecționează și vinde flori artificiale sau care vinde flori naturale. – Din fr. fleuriste (după floare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floristic
FLORÍSTIC, -Ă, floristici, -ce, adj. Referitor la floră. – Din germ. floristisch, fr. floristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florişoară
FLORIȘOÁRĂ, florișoare, s. f. (Rar) Floricea (1). – Floare + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

florișoară
FLORIȘOÁRĂ, florișoare, s. f. (Rar) Floricea (1). – Floare + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floriu
FLORÍU, -ÍE, florii, adj. 1. (Rar) Plin de flori; înflorit. 2. (Pop.; despre animale) Cu pete albe. – Floare + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

floroglucină
FLOROGLUCÍNĂ s. f. Substanță chimică cristalină, solubilă în alcool și în eter, folosită ca developator în fotografie și ca intermediar în sinteza unor rășini, coloranți etc. – Din fr. phloroglucine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flota
FLOTÁ, flotez, vb. I. Tranz. A îndepărta prin decantare substanțele care plutesc la suprafața unui lichid. – Din fr. flotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotabil
FLOTÁBIL, -Ă, flotabili, -e, adj. 1. (Despre corpuri) Care poate pluti la suprafața unui lichid; plutitor (1). 2. (Despre ape curgătoare) Care permite deplasarea plutelor. – Din fr. flottable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotabilitate
FLOTABILITÁTE s. f. 1. Însușire a unui corp de a pluti la suprafața unui lichid sau la o anumită adâncime. 2. Raportul dintre volumul părții nescufundate și volumul total al unui corp plutitor. 3. Proprietate a minereurilor de a putea fi separate prin flotație. – Din fr. flottabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotant
FLOTÁNT, -Ă, flotanți, -te, adj. 1. Care plutește, plutitor. ♦ (Substantivat, m. pl.) Corpuri plutitoare transportate pe apele râurilor sau ale canalelor. 2. (Despre oameni) Care este stabilit temporar în mod legal într-o localitate. – Din fr. flottant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotare
FLOTÁRE, flotări, s. f. 1. Acțiunea de a flota și rezultatul ei; flotație. ♦ Trecere a unui fir dintr-un sistem textil (urzeală sau bătătură) peste două sau mai multe fire din celălalt sistem, la fabricarea țesăturilor ornamentale. 2. Fiecare dintre mișcările ritmice de gimnastică în care corpul, întins aproape de pământ, este ridicat și coborât prin extensiunea și îndoirea brațelor aflate cu palmele pe sol; flotație (2). – V. flota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotaţie
FLOTÁȚIE, flotații, s. f. 1. Procedeu de separare a mineralelor utile din minereuri sau a cărbunilor din steril. 2. Flotare (2). – Din fr. flottation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotație
FLOTÁȚIE, flotații, s. f. 1. Procedeu de separare a mineralelor utile din minereuri sau a cărbunilor din steril. 2. Flotare (2). – Din fr. flottation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotă
FLÓTĂ, flote, s. f. 1. Totalitatea navelor fluviale, maritime sau aeriene ale unui stat. ♦ Totalitatea marilor unități navale ori aeriene afectate unei regiuni sau unui anumit scop sub o conducere unică. 2. Soluție sau suspensie de coloranți sau de alte substanțe chimice, folosită în operațiile de finisare a materialelor textile (albire, vopsire etc.). 3. Bazin de tăbăcire cu zemuri concentrate, în care pieile se țin nemișcate un timp îndelungat, după ce au parcurs șirurile de bazine de pretăbăcire. – Din fr. flotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotilă
FLOTÍLĂ, flotile, s. f. 1. Unitate de nave militare care acționează pe fluvii și pe lacuri, uneori și pe mări, în vecinătatea litoralului; mare unitate militară navală. 2. (Înv.; adesea determinat prin „de aviație”) Unitate în aviația militară, corespunzând regimentului din armata de uscat. – Din fr. flottille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flotor
FLOTÓR, flotoare, s. n. Nume dat unor obiecte care plutesc la suprafața apei, destinate să efectueze măsurători sau reglaje ori să susțină la suprafață corpuri submersibile; plutitor. ◊ Flotor de hidroavion = fiecare dintre cele două dispozitive etanșe și umplute cu aer, fixate de aripi și de fuzelaj, care asigură plutirea unui hidroavion. – Din fr. flotteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flu
FLU adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. (Despre îmbrăcăminte) Vaporos. 2. Adj. invar. (Despre imagini) Cu contururi imprecise, estompate. 3. S. n. Efect fotografic care dă evanescență contururilor. [Scris și: flou] – Din fr. flou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluaj
FLUÁJ, fluaje, s. n. Variație continuă și lentă a eforturilor unitare și a deformațiilor materiale supuse la solicitări continue de durată lungă. [Pr.: flu-aj] – Din fr. fluage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluctua
FLUCTUÁ, pers. 3 fluctuează, vb. I. Intranz. A fi schimbător; a oscila, a varia^2. [Pr.: -tu-a] – Din fr. fluctuer, lat. fluctuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluctuant
FLUCTUÁNT, -Ă, fluctuanți, -te, adj. Care are fluctuații; schimbător, nestatornic, nesigur; nehotărât, ezitant. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. fluctuant, lat. fluctuans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluctuare
FLUCTUÁRE, fluctuări, s. f. Acțiunea de a fluctua și rezultatul ei; fluctuație. [Pr.: -tu-a-] – V. fluctua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluctuaţie
FLUCTUÁȚIE, fluctuații, s. f. Abatere foarte mică, întâmplătoare și temporară față de o anumită stare; fluctuare. ♦ Schimbare neîntreruptă, oscilație, mutare dintr-un loc în altul. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. fluctuation, lat. fluctuatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluctuație
FLUCTUÁȚIE, fluctuații, s. f. Abatere foarte mică, întâmplătoare și temporară față de o anumită stare; fluctuare. ♦ Schimbare neîntreruptă, oscilație, mutare dintr-un loc în altul. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. fluctuation, lat. fluctuatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fludă
FLÚDĂ, flude, s. f. (Înv.) Țesătură fină și transparentă, întrebuințată ca văl. – Din ngr. flúda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fludor
FLÚDOR s. n. Material de lipit în formă de tub subțire de aliaj de staniu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluent
FLUÉNT, -Ă, fluenți, -te, adj. (Despre vorbire, frază etc.) Curgător, cursiv; limpede. [Pr.: flu-ent] – Din fr. fluent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluenţă
FLUÉNȚĂ, fluențe, s. f. Însușirea de a fi fluent. [Pr.: flu-en-] – Din fr. fluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluență
FLUÉNȚĂ, fluențe, s. f. Însușirea de a fi fluent. [Pr.: flu-en-] – Din fr. fluence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluid
FLUÍD, -Ă, fluizi, -de, adj., s. n. 1. Adj. (Despre corpuri) Cu coeziune slabă între molecule. 2. S. n. Corp lichid sau gazos care își schimbă forma sub acțiunea unei forțe foarte mici. 3. S. n. Fig. Suflu, impuls, curent; emanație. – Din fr. fluide, lat. fluidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidal
FLUIDÁL, -Ă, fluidali, -e, adj. (Geol.; despre roci) Cu aspect de fluid. [Pr.: flu-i-] – Din germ. fluidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidic
FLUÍDIC, -Ă, fluidici, -ce, adj. (Rar) Caracteristic unui fluid sau unei mișcări fluide. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidifiant
FLUIDIFIÁNT, fluidifiante, s. n. Substanță care micșorează viscozitatea unui fluid cu care se amestecă; fluidizant. [Pr.: flu-i-di-fi-ant] – După fr. fluidifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidifica
FLUIDIFICÁ, fluidífic, vb. I. Tranz. A mări fluiditatea unui corp; a face ca un corp să devină fluid. [Pr.: flu-i-] – După fr. fluidifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidificare
FLUIDIFICÁRE, fluidificări, s. f. Faptul de a fluidifica. [Pr.: flu-i-] – V. fluidifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluiditate
FLUIDITÁTE s. f. 1. Stare, însușire a ceea ce este fluid, curgător. 2. Fig. Schimbare, curgere; posibilitate de a se mlădia; flexibilitate, mlădiere. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidiza
FLUIDIZÁ, fluidizez, vb. I. Tranz. A efectua o fluidizare. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidizant
FLUIDIZÁNT, -Ă, fluidizanți, -te, adj. Care fluidizează. [Pr.: flu-i-] – Fluidiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidizare
FLUIDIZÁRE, fluidizări, s. f. Acțiunea de a fluidiza și rezultatul ei; procedeu industrial de trecere forțată a unui fluid printr-un strat de pulbere cu o viteză convenabilă pentru a aduce sistemul solid-fluid într-o stare pseudolichidă cu proprietăți asemănătoare lichidelor. [Pr.: flu-i-] – V. fluidiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidizat
FLUIDIZÁT, -Ă, fluidizați, -te, adj. Care a devenit fluid (1). [Pr.: flu-i-] – V. fluidiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluidizor
FLUIDIZÓR, fluidizoare, s. n. Aparat folosit pentru fluidizare. [Pr.: flu-i-] – Fluidiza + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluier
FLÚIER, fluiere, s. n. 1. Instrument muzical popular de suflat, alcătuit dintr-un tub subțire de lemn prevăzut cu găuri. 2. Instrument mic, mai ales de metal, cu care se fluieră; fluierătoare. 3. (Tehn.) Dispozitiv cu ajutorul căruia se pot emite diferite sunete, făcând să treacă prin el un curent de gaze sau de aburi, întrebuințat mai ales pentru semnalizare. 4. Șuierătură, fluierătură. 5. (Pop.) Gambă; tibia. [Pr.: flu-ier] – Cf. alb. floere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluiera
FLUIERÁ, flúier, vb. I. Intranz. I. 1. A emite un sunet asemănător cu al fluierului (1) sau o combinație (melodică) de sunete, suflând printre buze sau printre degetele băgate în gură. ◊ Compus (Pop. și fam.): fluieră-vânt s. m. și f. = om care își pierde vremea, care umblă haimana. ♦ (Despre unele păsări) A scoate sunete asemănătoare cu ale fluierului (1). ♦ Tranz. (La spectacole, manifestări sportive etc.) A-și manifesta dezaprobarea sau aprobarea prin fluierături. 2. A cânta din fluier (1). 3. A emite sunete ascuțite întrebuințând un instrument special, mai ales pentru semnalizare. II. (Despre vânt, furtună, vijelie etc.; la pers. 3) A produce un zgomot ascuțit și puternic; a șuiera. [Pr.: flu-ie-] – Din fluier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluierar
FLUIERÁR, fluierari, s. m. 1. Persoană care cântă din fluier (1); fluieraș (2). 2. (Reg.) Meșter care face fluiere (1). 3. Nume dat mai multor păsări care emit sunete ca ale fluierului (1), dintre care cea mai cunoscută are capul și spatele negru cu pete galbene-aurii, ciocul lung și subțire și picioarele lungi (Charadrius pluvialis). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluieraş
FLUIERÁȘ, (1) fluierașe, s. n., (2) fluierași, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui fluier. 2. S. m. Fluierar (1). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluieraș
FLUIERÁȘ, (1) fluierașe, s. n., (2) fluierași, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui fluier. 2. S. m. Fluierar (1). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluierat
FLUIERÁT s. n. Faptul de a fluiera. [Pr.: flu-ie-] – V. fluiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluierătoare
FLUIERĂTOÁRE, fluierători, s. f. 2. Fluier (2). 3. Plantă erbacee cu flori galbene-verzui și cu fructe bace roșii (Tamus communis). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluierător
FLUIERĂTÓR, -OÁRE, fluierători, -oare, adj. 1. Care fluieră. [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluierător
FLUIERĂTÓR, -OÁRE, fluierători, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care fluieră. 2. S. f. Fluier (2). 3. S. f. Plantă erbacee cu flori galbene-verzui și cu fructe bace roșii (Tamus communis). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluometru
FLUOMÉTRU, fluometre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea debitelor de fluide. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluor
FLUÓR s. n. Element chimic, gaz foarte activ, de culoare galbenă-verzuie, cu miros înăbușitor, care face parte din grupa halogenilor. [Pr.: flu-or] – Din fr. fluor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluoresceină
FLUORESCEÍNĂ s. f. Colorant organic fluorescent, obținut din rezorcină și acid ftalic. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorescent
FLUORESCÉNT, -Ă, fluorescenți, -te, adj. Care prezintă fluorescență; bazat pe fluorescență. ◊ Tub fluorescent = izvor de lumină bazat pe principiul descărcării electrice într-un amestec de gaze și vapori de mercur aflat într-un tub de sticlă. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorescenţă
FLUORESCÉNȚĂ, fluorescențe, s. f. Proprietatea pe care o au unele substanțe de a emite lumină cât timp sunt iradiate cu radiații luminoase sau ultraviolete. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorescență
FLUORESCÉNȚĂ, fluorescențe, s. f. Proprietatea pe care o au unele substanțe de a emite lumină cât timp sunt iradiate cu radiații luminoase sau ultraviolete. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorfosgen
FLUORFOSGÉN s. n. Substanță toxică sufocantă de luptă. [Pr.: flu-or-] – Din fr. fluorphosgène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorhidric
FLUORHÍDRIC adj. (În sintagma) Acid fluorhidric = acid format prin combinarea fluorului cu hidrogenul, care se prezintă sub formă de gaz incolor, toxic și care atacă, în soluție apoasă, majoritatea metalelor și sticla. [Pr.: flu-or-] – Din fr. fluorhydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorimetru
FLUORIMÉTRU, fluorimetre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea concentrațiilor slabe ale substanțelor fluorescente. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorină
FLUORÍNĂ s. f. Fluorură naturală de calciu, care se găsește sub formă de cristale cubice, transparente, incolore sau de culoare verde, galbenă, roz, violet. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluoriza
FLUORIZÁ, fluorizez, vb. I. Tranz. A adăuga fluor în apa potabilă sau a aplica în mod repetat fluorură de sodiu în scopul reducerii frecvenței și al prevenirii cariilor dentare. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorizare
FLUORIZÁRE, fluorizări, s. f. Acțiunea de a fluoriza și rezultatul ei. [Pr.: flu-o-] – V. fluoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorografie
FLUOROGRAFÍE s. f. Procedeu fotografic de gravură pe sticlă, realizat cu ajutorul acidului fluorhidric. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluoroscop
FLUOROSCÓP, fluoroscoape, s. n. Aparat folosit pentru determinarea vizuală a intensității fluorescenței. ♦ Ecran fluorescent care transformă radiațiile invizibile în radiații vizibile. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluoroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluoroză
FLUORÓZĂ, fluoroze, s. f. Intoxicație cronică cu fluor, provocată de prezența acestuia în cantități prea mari în apa de băut. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorurat
FLUORURÁT, -Ă, fluorurați, -te, adj. (Chim.) Care conține fluor. [Pr.: flu-o-] – Din fluorură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluorură
FLUORÚRĂ, fluoruri, s. f. Compus al fluorului cu un element chimic sau cu un radical organic; sare a acidului fluorhidric. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluştura
FLUȘTURÁ, flúștur, vb. I. Tranz. (Pop.) A flutura (4). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluștura
FLUȘTURÁ, flúștur, vb. I. Tranz. (Pop.) A flutura (4). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluşturatec
FLUȘTURÁTEC, -Ă adj. v. flușturatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flușturatec
FLUȘTURÁTEC, -Ă adj. v. flușturatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluşturatic
FLUȘTURÁTIC, -Ă, flușturatici, -ce, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) nestatornic, nebunatic, zvăpăiat; ușuratic, fluturatic. [Var.: flușturátec, -ă adj.] – Fluștura + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flușturatic
FLUȘTURÁTIC, -Ă, flușturatici, -ce, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) nestatornic, nebunatic, zvăpăiat; ușuratic, fluturatic. [Var.: flușturátec, -ă adj.] – Fluștura + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flutter
FLUTTER s. n. Pulsație accelerată. ◊ Flutter arterial = afecțiune cardiacă manifestată printr-un ritm rapid și regulat, determinat de contracțiile frecvente și regulate ale atriilor. [Pr.: flátăr] – Din engl. flutter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flutur
FLÚTUR s. m. v. fluture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flutura
FLUTURÁ, flútur, vb. I. 1. Intranz. (Despre insecte, păsări etc.) A mișca, a bate din aripi; p. ext. a zbura. 2. Intranz. (Despre steaguri, haine, plete etc.) A se mișca, a se legăna în vânt; a fâlfâi. 3. Intranz. (Reg.; cu determinările „din cap” sau „din coarne”) A mișca, a scutura, a da din cap sau (despre vite) din coarne. ◊ Compus (Pop. și fam.): flutură-vânt s. m. și f. = om neserios, nestatornic, derbedeu, vagabond. 4. Tranz. A mișca un obiect încoace și încolo, a agita în aer, a face să fâlfâie; a fluștura. ♦ A învârti prin aer (amenințător) o sabie, un băț etc. – Din fluture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturare
FLUTURÁRE, fluturări, s. f. 1. Acțiunea de a flutura și rezultatul ei; fâlfâire, fluturat. 2. Oscilație a structurilor elastice ale unui avion, produsă de forțele aerodinamice. – V. flutura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturaş
FLUTURÁȘ, fluturași, s. m. 1. Diminutiv al lui fluture; fluturel. 2. (La pl.) Fluture (2). 3. Bandă de hârtie care cuprinde un text menit să înlocuiască, să rectifice sau să completeze un pasaj dintr-o lucrare. – Fluture + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturaș
FLUTURÁȘ, fluturași, s. m. 1. Diminutiv al lui fluture; fluturel. 2. (La pl.) Fluture (2). 3. Bandă de hârtie care cuprinde un text menit să înlocuiască, să rectifice sau să completeze un pasaj dintr-o lucrare. – Fluture + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturat
FLUTURÁT s. n. Fluturare. – V. flutura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturatec
FLUTURÁTEC, -Ă adj. v. fluturatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturatic
FLUTURÁTIC, -Ă, fluturatici, -ce, adj., s. m. și f. (Rar) Flușturatic. [Var.: fluturátec, -ă adj.] – Flutura + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturător
FLUTURĂTÓR, -OÁRE, fluturători, -oare, adj. Care flutură. – Flutura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluture
FLÚTURE, fluturi, s. m. 1. Nume generic dat insectelor din ordinul lepidopterelor, care au corpul bombat sau alungit și catifelat, patru aripi membranoase, acoperite cu solzi mărunți de culori diferite și un aparat bucal adaptat pentru supt, a căror larvă este o omidă. ◊ Compuse: fluture-de-mătase = fluture a cărui larvă produce firele de mătase; vierme-de-mătase (Bombix mori); fluture-alb sau fluture-de-varză = albiliță; fluture-roșu = fluture cu aripi roșii și cu baza aripilor neagră (Vanessa urticae). ♦ Fig. (Fam.; la pl.) Idei curioase și extravagante; toane. 2. (La pl.) Disc de metal mic și sclipitor, care se coase ca ornament pe unele obiecte de îmbrăcăminte (femeiești); fluturaș, paietă. 3. (Tehn.) Disc care se rotește în jurul unui diametru și care, montat într-o conductă, servește la reglarea cantității de carburant care intră într-un carburator. 4. (Sport) Procedeu tehnic de înot caracterizat prin mișcarea simetrică și simultană a brațelor, asemănător cu fluturarea unor aripi; probă de înot în care se folosește acest procedeu. [Var.: flútur s. m.] – Probabil lat. *flutulus. Cf. alb. fluturë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluturel
FLUTURÉL, fluturei, s. m. 1. Fluturaș (1). 2. (La pl.) Plantă erbacee ornamentală, cu flori reunite în capitule mari, galbene în partea superioară, purpurii la bază (Gaillardia aristata). – Fluture + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluvial
FLUVIÁL, -Ă, fluviali, -e, adj. Care aparține unui fluviu, privitor la un fluviu; care se face pe un fluviu. [Pr.: -vi-al] – Din fr. fluvial, lat. fluvialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluviatil
FLUVIATÍL, -Ă, fluviatili, -e, adj. (Bot.; despre plante) De apă curgătoare. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. fluviatile, lat. fluviatilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluviometric
FLUVIOMÉTRIC, -Ă, fluviometrici, -ce, adj. Referitor la măsurarea variației debitului și nivelului unei ape curgătoare [Pr.: -vi-o-] – Din fr. fluviométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluviometru
FLUVIOMÉTRU, fluviometre, s. n. Aparat cu care se măsoară variațiile de nivel ale apei unui fluviu. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. fluviomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluviu
FLÚVIU, fluvii, s. n. Apă curgătoare mare, care se varsă în mări sau în oceane. ♦ Fig. Șuvoi; debit mare. – Din lat. fluvius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

flux
FLUX, fluxuri, s. n. 1. Fază de ridicare periodică a nivelului apei oceanelor sau a mărilor deschise, în cadrul fenomenului de maree, sub influența mișcării de rotație a Pământului și a atracției Lunii și a Soarelui. ♦ Fig. Revărsare puternică, șuvoi; val^1, năvală. ◊ Flux verbal = afluență (precipitată), torent de cuvinte în vorbirea cuiva. 2. (Fiz.) Curent de particule. ◊ Flux de căldură = energie termică transferată dintr-o suprafață dată în unitatea de timp. Flux luminos = cantitatea de lumină pe care o emite un izvor de lumină într-o unitate de timp. Flux electric = produsul dintre inducția electrică și aria suprafeței perpendiculare pe ea pe care o străbate. Flux magnetic = produsul dintre inducția magnetică și aria suprafeței perpendiculare pe ea pe care o străbate. Densitate de flux = fluxul raportat la unitatea de arie. 3. (În sintagmele) Flux tehnologic = circulația continuă a materiei prime, a semifabricatelor etc. în succesiunea operațiilor dintr-un proces tehnologic. Producție în flux = formă de organizare superioară a producției, în cadrul căreia produsele se obțin în condiții de adâncă divizare a procesului tehnologic. Flux de informație = raportul dintre cantitatea de informație și timpul în care ea este transmisă. – Din fr. flux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluxiune
FLUXIÚNE, fluxiuni, s. f. (Med.) Concentrare a sângelui sau a altor lichide în anumite țesuturi, din cauza unei inflamații. ◊ Fluxiune periodică = numele unei boli de ochi la cai. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. fluxion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fluxmetru
FLUXMÉTRU, fluxmetre, s. n. Instrument pentru măsurarea fluxului luminos sau a fluxului magnetic. – Din fr. fluxmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foac
FOAC, foaci, s. m. Pește cu corpul alungit, cu capul prelung și curbat și cu aripile roșietice (Squalius leuciscus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foaie
FOÁIE, foi, s. f. 1. Frunză. ♦ Compus; foaie-grasă = numele a două plante erbacee cu frunze cărnoase, cu flori albastre-violete ori albe cu pete galbene (Pinguicula vulgaris și alpina). ♦ Sepală sau petală. 2. Bucată dintr-un material cu una dintre dimensiuni foarte mică în raport cu celelalte două. 3. Bucată dreptunghiulară de hârtie (de scris); filă a unei cărți, a unui registru sau a unui caiet. ◊ Foaie volantă = a) tipăritură pe o singură față care se difuzează cu un prilej deosebit; b) filă de hârtie izolată. ◊ Expr. A întoarce foaia sau a o întoarce pe foaia cealaltă = a-și schimba atitudinea sau purtarea față de cineva, devenind mai aspru. ♦ (Urmat de determinări) Adeverință, dovadă oficială care atestă un drept, o obligație etc. ◊ Foaie de drum. = bilet (individual sau colectiv) plătit de autoritatea care-l eliberează și pe baza căruia se poate face o călătorie cu trenul. (Înv.) Foaie de zestre (sau dotală) = act care consemnează zestrea unei fete sau a unei femei căsătorite. 4. (Înv.) Ziar, revistă. ♦ Foaie de titlu = pagina de la începutul unei publicații, pe care este imprimat titlul (și subtitlul) complet al unei cărți, numele autorului, locul și data apariției, editorul sau editura care publică lucrarea. 5. Lățimea unei pânze; bucată de pânză întrebuințată în toată lățimea ei la confecționarea unei haine. ◊ Foaie de cort = material gros impermeabil, din care se confecționează corturi sau alte obiecte de protecție. ♦ (La pl.) Fustă. 6. Strat de aluat, subțiat cu vergeaua, din care se fac plăcinte, tăieței etc. [Pr.: foa-ie] – Lat. folia (pl., devenit sg., al lui folium), (4) după fr. feuille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foaier
FOAIÉR, foaiere, s. n. Încăpere a unui teatru, în afara sălii de spectacol, destinată recreerii spectatorilor în timpul pauzelor dintre acte. [Pr.: foa-ier] – Din fr. foyer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foale
FOÁLE, foale, s. n. 1. Aparat care servește la comprimarea și la suflarea aerului cu ajutorul unei camere cu burduf de piele cu pereți plisați, acționată prin mânere sau printr-un sistem de pârghii. ♦ Burduful plisat al unor instrumente muzicale (acordeon, armonică etc.). ♦ Sac primitiv făcut din pielea unor animale; burduf. 2. (Reg., fam.) Abdomen. [Var.: (1) foi s. m.] – Lat. follis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foame
FOÁME s. f. 1. Stare funcțională periodică a organismului care se manifestă prin senzația nevoii de a mânca. 2. Fig. Dorință nestăvilită, poftă lacomă; lăcomie. – Lat. fames, -is.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foamete
FOÁMETE s. f. Lipsă mare, generală și prelungită de hrană. – Cf. foame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foarfec
FOÁRFEC s. m. v. foarfecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foarfecă
FOÁRFECĂ, foarfeci, s. f. 1. Unealtă sau mașină-unealtă pentru tăiat, acționată manual sau mecanic, compusă din două lame tăioase suprapuse, având fiecare câte un mâner inelar și fiind unite între ele la mijloc cu un șurub. ♦ Săritură care se execută ridicând picioarele unul după altul, ca mișcarea lamelor unei foarfeci, practicată în unele sporturi. 2. (Ec.; în sintagma) Foarfeca sau foarfecele prețurilor = decalaj între diferite prețuri. 3. Nod marinăresc format din două sau din trei bucle, folosit la legarea unei parâme. 4. (Bot.; în compusul) Foarfeca-bălții = plantă acvatică (submersă), cu frunze rigide dințate, cu flori albe, deschise la suprafața apei (Stratiotes aloides). – [Var.: foárfece (pl. foarfece), s. n., foárfec s. m.] – Lat. forfex, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foarfece
FOÁRFECE s. n. v. foarfecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foarte
FOÁRTE adv. 1. (Ca determinativ pe lângă un adjectiv sau un adverb; ajută la formarea superlativului absolut) Foarte frumos. Foarte bine. ◊ (Așezat după adjectiv, înv.) Supărat foarte. ◊ (Ca determinativ pe lângă o locuțiune adjectivală sau adverbială) Foarte de dimineață. ◊ (Ca determinativ pe lângă un substantiv care exprimă o însușire) E foarte copil pentru vârsta lui. 2. (Pop.; ca determinativ pe lângă un verb și așezat înaintea lui) Mult, tare. Prăjiturile foarte îi plăceau. ◊ (În legătură cu „a mulțumi”, azi mai ales ir.) Îți foarte mulțumesc de așa serviciu. ◊ (Pop.; așezat după verb) Se mânie foarte. ◊ (Pop.; așezat între auxiliar și participiu) Băile de nămol mi-au foarte priit. – Lat. forte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fobie
FOBÍE, fobii, s. f. Stare patologică de neliniște și de frică obsedantă, lipsită de o cauză obiectivă sau precisă. ♦ Repulsie, antipatie pentru ceva. – Din fr. phobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foburg
FOBÚRG, foburguri, s. n. Suburbie. – Din fr. faubourg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foc
FOC^1, focuri, s. n. I. 1. Ardere violentă cu flacără și cu dezvoltare de căldură; (concr.) materie în curs de ardere. ◊ (În exclamații sau imprecații; adesea glumeț sau fam.) Se făcu frumoasă, arz-o focul. ◊ Foc de artificii = ardere de materii inflamabile care produc jerbe de flăcări colorate. ◊ Expr. A lua foc = a se aprinde. A pune pe cineva pe foc = a cere cuiva ceva cu prea mare stăruință; a insista prea mult ca cineva să acționeze într-un anumit sens. A se arunca (sau a intra) în foc (pentru cineva sau ceva) = a-și expune viața (pentru cineva sau ceva). A lua focul cu mâna altuia sau a scoate castanele din foc cu mâna altuia = a pune pe altcineva să întreprindă o acțiune primejdioasă, a fugi de răspundere, lăsând munca pe seama altuia. A(-și) pune sau a(-și) băga mâna în foc (pentru cineva) = a garanta pentru faptele, pentru cinstea cuiva. A lua (sau a prinde) foc cu gura sau a mânca foc (pentru cineva) = a face tot posibilul, a fi gata la orice sacrificii (în favoarea cuiva), a apăra cu tărie pe cineva. Harnic (sau iute etc.) (de mănâncă) foc = foarte harnic (sau iute etc.). A se face (sau a se mânia, a se supăra) foc (și pară) = a se înfuria, a turba de mânie. ◊ (Ajută la formarea superlativului absolut, ținând locul lui „foarte”) Jucării frumoase foc. ◊ Expr. De mama focului = strașnic, grozav. ♦ Arderea din vatră, cuptor, sobă etc., făcută prin degajare de căldură. ♦ Fig. Lumină roșiatică, asemănătoare cu flăcările. ♦ Fig. Strălucire (a unei pietre scumpe, a unui metal prețios etc.). ♦ Dispozitiv de ardere (la o lampă). 2. Incendiu. ◊ Expr. A trece (o țară, un oraș etc.) prin foc și sabie = a incendia, a distruge cu forța armată. 3. Împușcătură; p. ext. salvă, tir. ◊ Armă de foc = armă care folosește pulbere explozivă. Foc! = comandă militară pentru începerea unei trageri. ◊ Expr. A deschide focul = a începe să tragă cu arma. A fi (sau a sta) între două focuri = a fi încolțit din două părți. ♦ Fig. Luptă, război. 4. Lumină, far sau flacără care reprezintă un anumit semnal în navigația pe apă. II. Fig. 1. Entuziasm, avânt, înflăcărare. ◊ Loc. adj. (Plin) de foc = înfocat, înflăcărat, aprins. ◊ Loc. adv. Cu foc = cu înflăcărare, cu entuziasm, cu aprindere. ◊ Expr. (Urmat de un genitiv) În focul... = în momentele de mare intensitate, în faza culminantă a unei acțiuni. 2. Agilitate, vioiciune, neastâmpăr. 3. Durere, chin, jale, necaz. ◊ Expr. A-și vărsa focul = a se destăinui, a-și descărca sufletul, a-și spune durerea; a-și descărca nervii, a se răcori. A-și scoate un foc de la inimă = a) a se răzbuna pe cineva; b) a scăpa de o suferință. ♦ Nenorocire, pacoste, urgie. ◊ Expr. (Fam.) N-o fi foc = nu e nicio nenorocire. – Lat. focus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foc
FOC^2, focuri, s. n. Pânză triunghiulară susținută de bompres la prora unei nave. – Din fr. foc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focal
FOCÁL, -Ă, focali, -e, adj. (Fiz.) Privitor la focarul lentilelor sau al oglinzilor. ◊ Distanță focală = distanța dintre centrul unei lentile și focarul său. – Din fr. focal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focaliza
FOCALIZÁ, focalizez, vb. I. Tranz. A face să treacă printr-un singur punct toate razele unui fascicul. – Din fr. focaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focalizare
FOCALIZÁRE, focalizări, s. f. Acțiunea de a focaliza și rezultatul ei. ♦ Concentrarea într-un focar a razelor de unde sau de particule în mișcare. ♦ Operația de reglare a unui instrument optic, astfel ca imaginea să fie văzută clar. – V. focaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focar
FOCÁR, focare, s. n. 1. Punct în care se întâlnesc razele convergente reflectate sau refractate de un sistem optic (lentilă, oglindă etc.) pe care au căzut raze paralele. ◊ Focar real = punctul în care se strânge un fascicul de lumină convergent, obținut prin reflexia pe o oglindă sau prin refracția printr-o lentilă a unui fascicul luminos paralel. Focar virtual = punctul din care par că izvorăsc razele unui fascicul de lumină divergent, obținut prin trecerea unui fascicul luminos paralel printr-o lentilă divergentă. 2. (Geom.) Fiecare dintre cele două puncte din planul unei curbe ale căror distanțe până la punctele curbei dau o sumă, o diferență sau un produs constant. ♦ Fiecare dintre cele două puncte ale căror distanțe până la punctele unei suprafețe dau o sumă, o diferență sau un produs constant. 3. Parte a cuptoarelor, a cazanelor de abur sau a instalațiilor de încălzit în care se produce arderea combustibilului. 4. (Geol.; în sintagmele) Focar magmatic = bazin magmatic. Focar seismic = hipocentru. 5. Fig. Izvor, sediu principal, punct de concentrare și de răspândire (a unor acțiuni, idei, sentimente etc.). 6. (Med.; în sintagma) Focar de infecție = centru al unui proces inflamator, loc în care se colectează puroiul; loc de unde se pot răspândi microbi ce provoacă infecții; p. ext. loc murdar, neîngrijit. 7. (Înv. și pop.) Fochist. – Foc^1 + suf. -ar (după fr. foyer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focă
FÓCĂ, foci, s. f. Nume dat mai multor genuri de mamifere acvatice, carnivore, cu capul rotund, cu corpul alungit și cu picioarele în formă de lopeți, care trăiesc mai ales în regiunile polare (Phoca); animal care face parte din unul dintre aceste genuri. – Din fr. phoque, lat. phoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fochist
FOCHÍST, fochiști, s. m. Muncitor calificat care asigură arderea combustibilului într-un focar (3); focar (7). – Din it. f(u)ochista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focomelie
FOCOMELÍE s. f. (Med.) Anomalie congenitală constând în atașarea directă a labelor mâinilor și picioarelor la trunchi. – Din fr. phocomélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focometric
FOCOMÉTRIC, -Ă, focometrici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la focometrie. – Din fr. focométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focometrie
FOCOMETRÍE s. f. (Fiz.) Capitol al opticii care se ocupă cu determinarea distanței focale a sistemelor optice. – Din fr. focométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focometru
FOCOMÉTRU, focometre, s. n. Aparat folosit pentru determinarea poziției focarelor și a punctelor principale ale unei lentile sau ale unei oglinzi. – Din fr. focomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focos
FOCÓS, -OÁSĂ, focoși, -oase, adj., s. n. 1. Adj. Plin de foc^1 (II 1); înfocat, înflăcărat. 2. Adj. (Rar) Roșu ca focul^1; aprins. 3. S. n. Dispozitiv de aprindere a încărcăturii explozive (la grenade, bombe, mine etc.). – Foc^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focşănean
FOCȘĂNEÁN, -Ă, focșăneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Focșani. 2. Adj. Care aparține municipiului Focșani sau focșănenilor (1), privitor la municipiul Focșani ori la focșăneni. – Focșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focșănean
FOCȘĂNEÁN, -Ă, focșăneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Focșani. 2. Adj. Care aparține municipiului Focșani sau focșănenilor (1), privitor la municipiul Focșani ori la focșăneni. – Focșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focşăneancă
FOCȘĂNEÁNCĂ, focșănence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Focșani. -Focșănean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focșăneancă
FOCȘĂNEÁNCĂ, focșănence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Focșani. -Focșănean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focşor
FOCȘÓR s. n. v. focușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focșor
FOCȘÓR s. n. v. focușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foculeţ
FOCULÉȚ, foculețe, s. n. Focușor. – Foc^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foculeț
FOCULÉȚ, foculețe, s. n. Focușor. – Foc^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focuşor
FOCUȘÓR, focușoare, s. n. Diminutiv al lui foc^1 (I 1); foculeț. [Var.: focșór s. n.] – Foc^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

focușor
FOCUȘÓR, focușoare, s. n. Diminutiv al lui foc^1 (I 1); foculeț. [Var.: focșór s. n.] – Foc^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fodră
FÓDRĂ, fodre, s. f. Căptușeală din scânduri aplicată pe pereții care separă încăperile unei nave. – Din it. fodra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofârlica
FOFÂRLÍCA s. f. art. (În expr.) A umbla cu fofârlica = a face șmecherii, înșelăciuni; a încerca să înșele pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofează
FOFEÁZĂ, fofeze, s. f. Nume dat mai multor obiecte în formă de aripă sau de braț: a) aripa unei ferestre, a unei uși sau a unei porți; b) fiecare dintre brațele care poartă scaunele unui scrânciob; c) fiecare dintre aripile unei mori de vânt; d) fiecare dintre tălpile războiului de țesut; e) fiecare dintre lopățelele de lemn pe care se întinde tortul când se pune pe vârtelniță; f) fiecare dintre aripile unei grape articulate. ◊ Expr. A umbla ca o fofează = a umbla repede. [Pl. și: fofezi] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofelniţă
FOFÉLNIȚĂ, fofelnițe, s. f. 1. Fiecare dintre cele două stinghii încrucișate ale vârtelniței, pe care sunt așezate cele patru fofeze. 2. Cuțitul meliței. 3. Fig. Gură (ca organ al vorbirii). – Fofează + suf. -elniță. Cf. vârtelniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofelniță
FOFÉLNIȚĂ, fofelnițe, s. f. 1. Fiecare dintre cele două stinghii încrucișate ale vârtelniței, pe care sunt așezate cele patru fofeze. 2. Cuțitul meliței. 3. Fig. Gură (ca organ al vorbirii). – Fofează + suf. -elniță. Cf. vârtelniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofila
FOFILÁ, fofilez, vb. I. Refl. A se strecura neobservat, cu dibăcie; a pătrunde, a se introduce undeva pe furiș; fig. a obține o situație bună prin înșelătorie. ♦ Fig. A se sustrage de la o îndatorire; a se eschiva. – Din fr. faufiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foflenchi
FOFLÉNCHI interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea unui corp; tronc! zdrang! – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fofolog
FOFOLÓG, -OÁGĂ, fofologi, -oage, s. m. și f., adj. (Pop.) (Persoană) care evită să facă eforturi; om greoi, leneș, indolent. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

föhn
FÖHN, (2) föhnuri, s. n. 1. Vânt cald, uscat și puternic, care bate primăvara dinspre crestele alpine ale munților din Elveția și Austria spre văi, grăbind topirea zăpezilor. 2. Uscător electric pentru păr. [Pr.: fön] – Din fr. foehn, germ. Föhn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foi
FOI^1 s. m. v. foale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foi
FOÍ^2, foiesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre o colectivitate, o mulțime) A se mișca, a umbla încoace și încolo; a mișuna, a forfoti, a fojgăi. ♦ (Despre un loc, o încăpere etc.) A fi plin de lume care mișună. 2. Refl. A nu sta locului, a umbla de colo până colo, a se mișca întruna; a se fâțâi. ♦ A se răsuci de pe o parte pe alta, a se mișca, a se agita în loc (căutându-și o poziție comodă). ♦ Fig. A se codi. 3. Tranz. A face să se înfoaie un obiect de îmbrăcăminte în jurul corpului. – Lat. *follire (= follere) sau din foaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foială
FOIÁLĂ, foieli, s. f. Faptul de a (se) foi^2; mișcare de colo până colo; forfotă, foire; forfoteală. [Pr.: fo-ia-] – Foi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foicică
FOICÍCĂ, foicele, s. f. Diminutiv al lui foaie (1). [Pr.: fo-i-] – Foaie + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foietaj
FOIETÁJ s. n. v. foitaj.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

foileta
FOILETÁ, foiletez, vb. I. Tranz. (Livr.) A răsfoi, a frunzări. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilleter (după foaie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foileton
FOILETÓN, foiletoane, s. n. Articol (de literatură, de știință, de artă) sau fragment de roman inserat în partea de jos a paginilor unui ziar, unei reviste etc.; spațiu rezervat în partea de jos a unui ziar pentru o rubrică ce apare cu regularitate cu acest gen de articole. ◊ Roman-foileton = roman care se publică pe fragmente într-o serie de numere consecutive ale unui periodic. ♦ Articol de ziar cu caracter satiric care tratează teme de actualitate. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilleton (după foaie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiletonist
FOILETONÍST, -Ă, foiletoniști, -ste, s. m. și f. Persoană care scrie foiletoane la o gazetă. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilletoniste (după foaie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiletonist
FOILETONÍST1C, -Ă, foiletonistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Referitor la foileton. 2. S. f. Arta de a scrie foiletoane. 3. S. f. Totalitatea foiletoanelor unui autor. [Pr.: fo-i-] – Foiletonist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiletonistic
FOILETONÍSTIC, -Ă, foiletonistici, -ce, adj. 1. Referitor la foileton. [Pr.: fo-i-] – Foiletonist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiletonistică
FOILETONÍSTICĂ s. f. 2. Arta de a scrie foiletoane. 3. Totalitatea foiletoanelor unui autor. [Pr.: fo-i-] – Foiletonist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foios
FOIÓS, -OÁSĂ, foioși, -oase, adj., s. n. 1. Adj. (Despre arbori) Care are frunze late și căzătoare și face parte din încrengătura angiospermelor. ♦ (Substantivat, f. pl.) Denumire dată unor specii de arbori și de arbuști care au astfel de frunze. 2. S. n. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului animalelor rumegătoare, în care trece hrana după cea de-a doua rumegare. [Pr.: fo-ios] – Foaie + suf. -os, (2) după fr. feuillet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foire
FOÍRE, foiri, s. f. Acțiunea de a (se) foi^2 și rezultatul ei; forfotă, foială. – V. foi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foişor
FOIȘÓR, foișoare, s. n. 1. Terasă deschisă (ridicată mult deasupra pământului), cu acoperișul susținut de stâlpi sau de coloane; cerdac, pridvor. 2. Construcție izolată în curtea sau în grădina unei case; pavilion, chioșc. ♦ Turn. ◊ (Înv.) Foișor de foc = turn de observație pentru incendii. [Pr.: fo-i-] – Din magh. folyosó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foișor
FOIȘÓR, foișoare, s. n. 1. Terasă deschisă (ridicată mult deasupra pământului), cu acoperișul susținut de stâlpi sau de coloane; cerdac, pridvor. 2. Construcție izolată în curtea sau în grădina unei case; pavilion, chioșc. ♦ Turn. ◊ (Înv.) Foișor de foc = turn de observație pentru incendii. [Pr.: fo-i-] – Din magh. folyosó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foitaj
FOITÁJ, foitaje, s. n. Aluat franțuzesc. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilletage (după foaie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiţă
FOÍȚĂ, foițe, s. f. Diminutiv al lui foaie. 1. Foaie subțire de hârtie. ◊ Foiță de țigară = bucată mică de hârtie specială, foarte subțire, de formă dreptunghiulară, în care se învelește tutunul pentru a face o țigară. ♦ (La pl.; fam., ieșit din uz) Cărți de joc; p. ext. joc de cărți. ♦ Foaie subțire de hârtie roșie, care se folosea în loc de fard. ♦ Foaie subțire de metal. 2. Frunzuliță. 3. (Biol.; în sintagma) Foițe embrionare = straturile de celule (endodermul, ectodermul și mezodermul) ale embrionului în stadiul de gastrulă. – Foaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foiță
FOÍȚĂ, foițe, s. f. Diminutiv al lui foaie. 1. Foaie subțire de hârtie. ◊ Foiță de țigară = bucată mică de hârtie specială, foarte subțire, de formă dreptunghiulară, în care se învelește tutunul pentru a face o țigară. ♦ (La pl.; fam., ieșit din uz) Cărți de joc; p. ext. joc de cărți. ♦ Foaie subțire de hârtie roșie, care se folosea în loc de fard. ♦ Foaie subțire de metal. 2. Frunzuliță. 3. (Biol.; în sintagma) Foițe embrionare = straturile de celule (endodermul, ectodermul și mezodermul) ale embrionului în stadiul de gastrulă. – Foaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fojgăi
FOJGĂÍ, fojgăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre vietăți care se găsesc în mare număr pe un spațiu mic și se mișcă neîncetat) A foi^2, a mișuna (cu zgomot). [Var.: foșcăí vb. IV] – Cf. foșăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fojgăială
FOJGĂIÁLĂ, fojgăieli, s. f. (Reg.) Fojgăire. – Fojgăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fojgăitură
FOJGĂITÚRĂ, fojgăituri, s. f. (Reg.) Fâșâit, foșnet. [Pr.: -gă-i-. – Var.: foșcăitúră s. f.] – Fojgăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fol
FOL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă zgomotul produs de oamenii fără dinți când mestecă. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folclor
FOLCLÓR s. n. 1. Totalitatea creațiilor artistice, literare, muzicale, plastice etc., a obiceiurilor și a tradițiilor populare ale unei țări sau ale unei regiuni. 2. Știință care se ocupă cu creațiile artistice, obiceiurile și tradițiile populare. – Din fr., engl. folklore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folcloric
FOLCLÓRIC, -Ă, folclorici, -ce, adj. Care aparține folclorului, privitor la folclor; folcloristic. – Din fr. folklorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folclorism
FOLCLORÍSM s. n. Tendință de a exagera elementul folcloric în artă și literatură sau în lucrări teoretice. – Folclor + suf. -ism. Cf. fr. folklorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folclorist
FOLCLORÍST, -Ă, folcloriști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu culegerea și cu studierea materialului folcloric; specialist în folcloristică. – Din fr. folkloriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folcloristic
FOLCLORÍSTIC, -Ă, folcloristici, -ce, adj. 1. Folcloric. – Folclor + suf. -istic. Cf. germ. folkloristisch, Folkloristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folcloristic
FOLCLORÍSTIC, -Ă, folcloristici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Folcloric. 2. S. f. Știință care se ocupă cu studiul sistematic al folclorului. – Folclor + suf. -istic. Cf. germ. folkloristisch, Folkloristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folcloristică
FOLCLORÍSTICĂ s. f. 2. Știință care se ocupă cu studiul sistematic al folclorului. – Folclor + suf. -istic. Cf. germ. folkloristisch, Folkloristik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folclorizare
FOLCLORIZÁRE s. f. v. folcloriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

folclorizat
FOLCLORIZÁT adj. v. folcloriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

folfăi
FOLFĂÍ, folfăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A vorbi sau a mesteca greu (cum fac bătrânii care nu au dinți); a molfăi, a morfoli. – Fol + f[ol] + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folia
FOLÍA s. f. Vechi dans de origine portugheză, cu mișcare rapidă și inegală, care se dansează cu acompaniament de castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Cuv. port.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliaceu
FOLIACÉU, -CÉE, foliacei, -cee, adj. Care seamănă cu o frunză, de consistența și de culoarea unei frunze. [Pr.: -li-a-] – Din fr. foliacé, lat. foliaceus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliant
FOLIÁNT, foliante, s. n. Carte de dimensiuni mari, de obicei formată din coli îndoite o singură dată, cu paginația in folio (1). [Pr.: -li-ant] – Din germ. Foliant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliat
FOLIÁT, -Ă, foliați, -te, adj. 1. Care are frunze, cu foi. 2. (Chim.) Dispus în lame subțiri. [Pr.: -li-at] – Din fr. folié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliaţie
FOLIÁȚIE, foliații, s. f. 1. Mod de așezare a frunzelor în mugure. 2. Proprietate a unor roci de a se desface ușor de pe anumite suprafețe paralele. [Pr.: -li-a-. – Var.: foliațiúne s. f.] – Din fr. foliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliație
FOLIÁȚIE, foliații, s. f. 1. Mod de așezare a frunzelor în mugure. 2. Proprietate a unor roci de a se desface ușor de pe anumite suprafețe paralele. [Pr.: -li-a-. – Var.: foliațiúne s. f.] – Din fr. foliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliaţiune
FOLIAȚIÚNE s. f. v. foliație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliațiune
FOLIAȚIÚNE s. f. v. foliație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folicul
FOLÍCUL, foliculi, s. m. Nume generic dat formațiunilor anatomice de dimensiuni reduse în formă de săculeț. – Din fr. follicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folicular
FOLICULÁR, -Ă, foliculari, -e, adj. Privitor la foliculi, care este în legătură cu foliculii. ◊ Hormon folicular = foliculină. – Din fr. folliculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliculă
FOLÍCULĂ, folicule, s. f. Fruct uscat de tipul capsulei, format dintr-o singură carpelă îndoită în formă de cornet. – Din fr. follicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliculină
FOLICULÍNĂ s. f. Hormon secretat de glandele sexuale feminine; preparat medical care conține acest hormon. – Din fr. folliculine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliculită
FOLICULÍTĂ, foliculite, s. f. Boală de piele caracterizată prin apariția unor bășicuțe pline cu puroi la rădăcina unui fir de păr. – Din fr. folliculite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folie
FÓLIE^1, folii, s. f. Foaie subțire din material plastic din care se confecționează pelerine, umbrele etc. – Din germ. Folie, it. foglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folie
FOLÍE^2, folii, s. f. (Fam.) Veselie (zgomotoasă), grozăvie, nebunie (plină de satisfacții); (concr.) lucru grozav, extrem de plăcut, care produce o impresie vie. – Din fr. folie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folio
FÓLIO, foliouri, s. n. 1. Format de hârtie sau de carte obținut prin îndoirea colii de hârtie o singură dată. 2. Filă de registru, de carte sau de manuscris numerotată o singură dată, pe o singură față, pentru ambele pagini. [Pr.: -li-o] – Din lat. [in]folio, fr. folio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliolă
FOLIÓLĂ, foliole, s. f. Fiecare dintre frunzulițele care intră în alcătuirea unei frunze compuse. [Pr.: -li-o-] – Din fr. foliole, lat. foliolum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliu
FÓLIU, folii, s. n. Curbă geometrică a cărei formă este asemănătoare cu aceea a unei frunze. – Din fr. folium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foliu
FÓLIU s. n. v. folium.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

folk
FOLK s. n., adj. invar. 1. S. n. Stil în muzica ușoară contemporană care folosește motive din muzica populară. 2. Adj. invar. Care aparține folkului (1). – Din engl. folk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folkist
FOLKÍST, -Ă, folkiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Cântăreț de muzică folk. – Folk + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folos
FOLÓS, foloase, s. n. Câștig moral sau material; avantaj, profit, haznă, folosință. ◊ Loc. adj. și adv. În (sau spre, pentru) folosul cuiva = în interesul, în avantajul, spre binele cuiva. Cu folos = în mod avantajos, cu profit. De folos = folositor, avantajos. ◊ Expr. Ce folos? = la ce bun? degeaba. – Din ngr. ófelos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folosi
FOLOSÍ, folosesc, vb. IV. 1. Tranz. A face uz (de ceva); a utiliza, a întrebuința. ◊ Refl. (Urmat de o determinare introdusă prin prep. „de”) Mă folosesc de dicționar. 2. Intranz. (Construit cu dativul) A fi de folos, a ajuta (cuiva); a servi. 3. Refl. A avea, a trage folos (din ceva); a profita (de ceva). – Din folos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folosinţă
FOLOSÍNȚĂ, folosințe, s. f. 1. Dreptul de a folosi un bun. 2. (Înv.) Folos. – Folosi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folosință
FOLOSÍNȚĂ, folosințe, s. f. 1. Dreptul de a folosi un bun. 2. (Înv.) Folos. – Folosi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folosire
FOLOSÍRE, folosiri, s. f. Acțiunea de a (se) folosi și rezultatul ei; întrebuințare. – V. folosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folosit
FOLOSÍT, -Ă, folosiți, -te, adj. Care a fost întrebuințat; care s-a degradat, deteriorat (prin întrebuințare îndelungată); întrebuințat, uzat. – V. folosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folositor
FOLOSITÓR, -OÁRE, folositori, -oare, adj. Care aduce folos, care este de folos, care servește unui scop (bun); util. – Folosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foloştină
FOLOȘTÍNĂ, foloștine, s. f. (Pop.) 1. Rămășiță de la vegetale fierte, de la boabe de struguri tescuite etc. 2. Zăpadă care cade în fulgi mari. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foloștină
FOLOȘTÍNĂ, foloștine, s. f. (Pop.) 1. Rămășiță de la vegetale fierte, de la boabe de struguri tescuite etc. 2. Zăpadă care cade în fulgi mari. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

folus
Fol(us) = Pholus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fomist
FOMÍST, -Ă, fomiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. (Fam.) Flămând; amărât, sărăntoc. 2. (Peior.) Lacom, hrăpăreț. 3. Adj. (Fam.) Mare consumator de energie, de resurse. Și-a luat o mașină fomistă. – Din foame + suf. -ist.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fon
FON, foni, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru nivelul de intensitate al unui sunet, apreciat după senzația auditivă pe care o produce acesta. – Din fr. phone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonator
FONATÓR, fonatoare, adj. (Fon.; în sintagma) Organ (sau aparat) fonator = organ (sau aparat) care produce sunetele vorbirii. – Din fr. phonateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonaţiune
FONAȚIÚNE, fonațiuni, s. f. Ansamblul fenomenelor care produc vocea. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. phonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonațiune
FONAȚIÚNE, fonațiuni, s. f. Ansamblul fenomenelor care produc vocea. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. phonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foncieră
FONCIÉRĂ, fonciere, s. f. (Înv.) Impozit care se plătea pentru proprietățile agricole. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. foncière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fond
FOND, fonduri, s. n. I. 1. (În corelație cu formă) Conținut. ◊ Articol de fond = articol care tratează o problemă actuală importantă; editorial. Fond lexical principal sau fondul principal (de cuvinte) = partea esențială a vocabularului unei limbi, caracterizată printr-o mare stabilitate, cuprinzând toate cuvintele cu mare frecvență care denumesc, de obicei, noțiuni fundamentale și care sunt, în general, cuvinte vechi, cu numeroase derivate și cu multe expresii și locuțiuni. ◊ Loc. adv. În fond = în realitate, de fapt. 2. Totalitatea trăsăturilor esențiale ale caracterului unei persoane (sub aspectul lor pozitiv). 3. Culoare de bază a unui tablou, a unei țesături etc. pe care se conturează desenele sau figurile; câmp. ♦ Desen executat pe un suport opac, care servește drept decor în desfășurarea desenelor animate. ♦ Ansamblul desenelor sau ornamentelor care se imprimă cu o culoare mată pe suprafața hârtiei, folosite la tipărirea acțiunilor și a altor hârtii de valoare. 4. Nume dat unor probe sportive care se desfășoară pe distanțe mari și care necesită o deosebită rezistență fizică. 5. (Fiz.) Radiație greu de înlăturat sau inevitabilă, cu caracter parazit, în prezența căreia se efectuează o experiență sau o măsurare. II. 1. Valoare materială reprezentată prin bani sau prin alte bunuri economice acumulate sau rezervate pentru un anumit scop. ◊ Fond de acumulare v. acumulare. ◊ Expr. (Fam.) A fi în fonduri = a avea bani. 2. Totalitatea bunurilor sau a valorilor de bază dintr-un domeniu al culturii. ◊ Fond de cărți = totalitatea cărților pe care le posedă o bibliotecă. – Din fr. fond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonda
FONDÁ, fondez, vb. I. Tranz. A pune bază; a întemeia, a înființa, a institui, a crea. ♦ A întemeia afirmații, idei, teorii etc. pe argumente, pe probe. [Var.: fundá vb. I.] – Din fr. fonder, lat. fundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonda
FONDÁ, fondez, vb. I. Tranz. A pune bază; a întemeia, a înființa, a institui, a crea. ♦ A întemeia afirmații, idei, teorii etc. pe argumente, pe probe. [Var.: fundá vb. I] – Din fr. fonder, lat. fundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondal
FONDÁL s. n. v. fundal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondant
FONDÁNT, -Ă, fondanți, -te, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care se moaie, care se topește ușor. 2. S. m. Substanță sau amestec de substanțe care se adaugă la topirea unui amestec de materiale pentru a coborî punctul de topire al acestora sau pentru a separa impuritățile, formând cu acestea o zgură la suprafața topiturii. 3. S. f. Bomboană preparată dintr-o umplutură moale cu nucă, zahăr, diferite arome etc., acoperită cu o glazură asemănătoare cu șerbetul. ◊ (Adjectival) Bomboană fondantă. 4. S. m. Medicament care ajută la reducerea unei inflamații. – Din fr. fondant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondare
FONDÁRE, fondări, s. f. Acțiunea de a se fonda și rezultatul ei; întemeiere, înființare, instituire, creare. [Var.: fundáre s. f.] – V. fonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondat
FONDÁT, -Ă, fondați, -te, adj. Bazat (pe ceva), întemeiat (1). [Var.: fundát, -ă adj.] – V. fonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondator
FONDATÓR, -OÁRE, fondatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care fondează ceva; întemeietor, ctitor. [Var.: fundatór, -oáre adj., s. m. și f.] – Din fr. fondateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondist
FONDÍST, -Ă, fondiști, -ste, s. m. și f. Sportiv specializat în probele atletice de fond (I 4). – Fond + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondu
FONDÚ, fondu-uri, s. n. Procedeu cinematografic constând din întunecarea continuă a imaginii la sfârșitul unui cadru sau din apariția continuă a imaginii din întuneric. [Pr.: fõdü] – Din fr. fondu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fondue
FONDUE, fondue, s. f. Preparat culinar tipic elvețian din sorturi de cașcaval topit în vin. [Pr.: fõdü] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonem
FONÉM, foneme, s. n. Cea mai mică unitate sonoră a limbii, care are funcțiunea de a diferenția cuvintele între ele, precum și formele gramaticale ale aceluiași cuvânt. ♦ (În trecut) Sunet. – Din fr. phonème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonematic
FONEMÁTIC, -Ă, fonematici, -ce, adj. Fonologic. – Din fr. phonématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonemic
FONÉMIC, -Ă, fonemici, -ce, adj. (Lingv.) Privitor la fonem. – Din fr. phonémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetic
FONÉTIC, -Ă, fonetici, -ce, adj. 2. Relativ la sunetele unei limbi; care ține de fonetică (1), privitor la fonetică. ◊ Ortografie fonetică = ortografie bazată pe principiul scrierii cuvintelor după cum se pronunță. – Din fr. phonétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetic
FONÉTIC, -Ă, fonetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a lingvisticii care studiază producerea, structura acustică, transmiterea, audiția și evoluția sunetelor limbajului articulat. ◊ Fonetică generală = ramură a foneticii care studiază sunetele în general, fără să se oprească la o limbă anumită. Fonetică descriptivă (sau statică) = ramură a foneticii care se ocupă cu descrierea și clasificarea sunetelor vorbirii în general sau ale unei limbi anumite într-o perioadă determinată. Fonetică istorică (sau evolutivă) = ramură a foneticii care studiază sunetele unei limbi sau ale unui grup de limbi înrudite în dezvoltarea lor, încercând să stabilească legile după care au loc modificările fonetice. Fonetică experimentală (sau instrumentală) = ramură a foneticii care studiază sunetele articulate cu ajutorul unor aparate speciale și al unor mijloace tehnice. Fonetică sintactică = studiul modificărilor fonetice suferite de un cuvânt sub influența cuvintelor vecine cu care se găsește în relații sintactice. Fonetică funcțională = fonologie. 2. Adj. Relativ la sunetele unei limbi; care ține de fonetică (1), privitor la fonetică. Ortografie fonetică = ortografie bazată pe principiul scrierii cuvintelor după cum se pronunță. – Din fr. phonétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetică
FONÉTICĂ s. f. 1. Ramură a lingvisticii care studiază producerea, structura acustică, transmiterea, audiția și evoluția sunetelor limbajului articulat. ◊ Fonetică generală = ramură a foneticii care studiază sunetele în general, fără să se oprească la o limbă anumită. Fonetică descriptivă (sau statică) = ramură a foneticii care se ocupă cu descrierea și clasificarea sunetelor vorbirii în general sau ale unei limbi anumite într-o perioadă determinată. Fonetică istorică (sau evolutivă) = ramură a foneticii care studiază sunetele unei limbi sau ale unui grup de limbi înrudite în dezvoltarea lor, încercând să stabilească legile după care au loc modificările fonetice. Fonetică experimentală (sau instrumentală) = ramură a foneticii care studiază sunetele articulate cu ajutorul unor aparate speciale și al unor mijloace tehnice. Fonetică sintactică = studiul modificărilor fonetice suferite de un cuvânt sub influența cuvintelor vecine cu care se găsește în relații sintactice. Fonetică funcțională = fonologie. – Din fr. phonétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetician
FONETICIÁN, -Ă, foneticieni, -e, s. m. și f. Persoană specializată în fonetică; fonetist. [Pr.: -ci-an] – Din fr. phonéticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetism
FONETÍSM, fonetisme, s. n. 1. Totalitatea sunetelor unui sistem fonetic. 2. Mod specific de a pronunța un anumit sunet sau un cuvânt. – Din fr. phonétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonetist
FONETÍST, -Ă, fonetiști, -ste, s. m. și f. 1. Fonetician. 2. Adept al ortografiei fonetice. – Fonet[ică] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonf
FONF, FOÁNFĂ, fonfi, foanfe, adj. (Despre oameni) Care vorbește pe nas, care pronunță nazal; care vorbește cu dificultate; fonfăit, fârnâit^2, fornăit^2. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonfăi
FONFĂÍ, fónfăi, vb. IV. Intranz. A vorbi pronunțând cuvintele nazal, ca un fonf; a fârnâi, a fornăi (2). – Fonf + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonfăit
FONFĂÍT, -Ă, fonfăiți, -te, adj. (Despre oameni) Fonf; (despre cuvinte sau sunete) rostite nazal, ca de un fonf. – V. fonfăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foniatrie
FONIATRÍE s. f. Disciplină medicală care studiază tulburările și afecțiunile vocii. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. phoniatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foniatru
FONIÁTRU, -Ă, foniatri, -e, s. m. și f. Specialist în foniatrie. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. phoniatre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonic
FÓNIC, -Ă, fonici, -ce, adj. 1. Constituit din sunete; privitor la sunete. 2. (Despre consoane) Care se pronunță cu vibrarea coardelor vocale; sonor. – Din fr. phonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonie
FONÍE s. f. (Rar) Calitate a sunetelor limbii rezultată din vibrarea coardelor vocale în timpul emisiunii lor; sonoritate (a sunetelor limbii). – Din fr. phonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonoabsorbant
FONOABSORBÁNT, -Ă, fonoabsorbanți, -te, adj. (Despre materiale) Care are proprietatea de a absorbi sunetele. [Pr.: -no-ab-] – Din engl. phonoabsorbant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonocardiograf
FONOCARDIOGRÁF, fonocardiografe, s. n. Aparat care transformă vibrațiile sonore ale inimii în semnale electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. phonocardiographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonocardiogramă
FONOCARDIOGRÁMĂ, fonocardiograme, s. f. Înregistrare grafică a vibrațiilor sonore ale inimii cu ajutorul fonocardiografului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. phonocardiogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonognomonic
fonognomonic, -ă, fonognomonici, -ce adj. Care este caracteristic unui sunet, referitor la fonognomonie ♦ Hapax legomenon la Mihai Eminescu: „Unde este învățatul cu talent fonognomonic / Să compuie un compendiu despre blândele impresii” (Din fono-: referitor la sunet, -gnomonic: specific, caracteristic)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fonograf
FONOGRÁF, fonografe, s. n. Aparat folosit pentru înregistrarea și reproducerea mecanică a sunetelor. – Din fr. phonographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonografic
FONOGRÁFIC, -Ă, fonografici, -ce, adj. Referitor la fonograf. – Din fr. phonographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonogramă
FONOGRÁMĂ, fonograme, s. f. Mesaj transmis prin telefon și înregistrat automat sau în scris. ♦ Înregistrare a unor vibrații sonore pe bandă de hârtie fotografică, bandă de magnetofon, disc, peliculă cinematografică, CD etc. cu mijloace electrice, mecanice etc. – Din fr. phonogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonogramic
FONOGRÁMIC, -Ă, fonogramici, -ce, adj. Care ține de fonogramă, privitor la fonogramă; constituit din fonograme. – Fonogramă + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonoizolant
FONOIZOLÁNT, -Ă, fonoizolanți, -te, adj. Care izolează fonic. [Pr.: -no-i-] – Fon[ic] + izolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonoizolare
FONOIZOLÁRE, fonoizolări, s. f. Izolare fonică. [Pr.: -no-i-] – Fon[ic] + izolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonolog
FONOLÓG, -Ă, fonologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană specializată în fonologie. – Din fr. phonologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonologic
FONOLÓGIC, -Ă, fonologici, -ce, adj. Care ține de fonologie sau de foneme, privitor la fonologie; fonematic. – Din fr. phonologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonologie
FONOLOGÍE s. f. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul sunetelor limbii din punctul de vedere al valorii lor funcționale, stabilind sistemele de foneme ale unui idiom și caracterul diferitelor variante; fonetică funcțională. ♦ (Înv.) Fonetică. – Din fr. phonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonometric
FONOMÉTRIC, -Ă, fonometrici, -ce, adj. De fonometrie. – Din fr. phonométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonometrie
FONOMETRÍE, fonometrii, s. f. Măsurare a intensității sunetelor. – Din fr. phonométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonometru
FONOMÉTRU, fonometre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea intensității sunetelor. – Din fr. phonomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonomimic
FONOMÍMIC, -Ă, fonomimici, -ce, adj. (În sintagma) Metodă fonomimică = metodă de predare a alfabetului prin descrierea repetată a sunetului cu ajutorul gesturilor, al mimicii etc. – Din it. fonomimico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonomimie
FONOMIMÍE s. f. Descriere a sunetelor vorbirii prin gesturi (la surdomuți). – Din it. fonomimia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonon
FONÓN, fononi, s. m. Particulă fictivă asociată vibrațiilor care se propagă prin masa unui corp cristalin, având frecvențe comparabile cu cele ale sunetelor. – Cf. fr. phone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonotecare
FONOTECÁRE, fonotecări, s. f. Selecționare și racordare a părților utile ale fonogramelor înregistrate pe bandă de magnetofon sau pe film cinematografic. – Din fonotecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fonotecă
FONOTÉCĂ, fonoteci, s. f. 1. Colecție de înregistrări sonore pe discuri, pe benzi de magnetofon, CD-uri etc., care se folosește la sonorizarea unor producții artistice (în cinematografie, televiziune etc.). 2. Mobilă sau încăpere special amenajată în care este depozitată o astfel de colecție. – Din fr. phonothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

font
FONT, fonturi, s. n. Caracter grafic utilizat în scrierea cu ajutorul calculatorului; set de caractere (cifre, litere, simboluri) conceput în același stil grafic. – Din engl. font.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

font
FONT, fonturi, s. n. (Inform.) Caracter grafic utilizat în scrierea cu ajutorul calculatorului; set de caractere (cifre, litere, simboluri) conceput în același stil grafic. – Din engl. font.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fontanelă
FONTANÉLĂ, fontanele, s. f. Spațiu neosificat între oasele craniului la nou-născuți (1); moalele capului. – Din fr. fontanelle, lat. fontanella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fontă
FÓNTĂ, (2) fonte, s. f. 1. Aliaj de fier, de carbon și de alte elemente, produs în furnale înalte; tuci (1). 2. Varietate de fontă (1). – Din fr. fonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

for
FOR, (2) foruri, s. n. 1. Piață publică în Roma antică, unde era concentrată viața social-politică, religioasă și economică a orașului și unde se judecau procesele. 2. Autoritate, instanță, organ de stat. 3. (În sintagma) For interior = conștiință. – Din lat. forum, (3) fr. for.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fora
FORÁ, forez, vb. I. Intranz. A săpa găuri de sondă în vederea cercetării structurilor geologice, a explorării sau a exploatării unor zăcăminte de substanțe minerale utile. – Din fr. forer, lat. forare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forabil
FORÁBIL, -Ă, forabili, -e, adj. (Despre roci) Care poate fi forat (ușor); care poate fi dislocat prin foraj. – Din fr. forable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forabilitate
FORABILITÁTE s. f. Proprietate a rocilor de a fi ușor dislocate prin forare. – Din fr. forabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foraibăr
FORÁIBĂR, foraibăre, s. n. Dispozitiv de metal în formă de șurub îndoit în unghi drept, prevăzut cu filet pe unul dintre brațe, cu care se blochează o ușă, o fereastră etc. – Din germ. Vorreiber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foraj
FORÁJ, foraje, s. n. 1. Ansamblul operațiilor care se efectuează pentru a realiza o sondă; forare. 2. Ansamblul operațiilor de fărâmare sau de așchiere a rocilor din pragul găurii de sondă, care se execută în vederea adâncirii acesteia. 3. (Rar) Gaură de sondă. – Din fr. forage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foramen
FORÁMEN, foramene, s. n. Deschizătură, orificiu (anatomic) de dimensiuni foarte mici. – Din lat., fr. foramen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foraminifer
FORAMINIFÉR, foraminifere, s. n. (La pl.) Nume dat unui ordin de animale unicelulare marine din încrengătura protozoarelor, care au corpul învelit într-o cochilie calcaroasă, alcătuită din una sau din mai multe camere comunicând între ele; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ♦ (Adjectival; despre roci, strate, formații geologice etc.) Care conține foraminifere. – Din fr. foraminifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forare
FORÁRE, forări, s. f. Acțiunea de a fora și rezultatul ei; operație de săpare a găurilor de sondă și a celor de mină; foraj. – V. fora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foraş
FORÁȘ s. n. v. făraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foraș
FORÁȘ s. n. v. făraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forat
FORÁT, -Ă, foráți, -te, adj. Care a fost supus operației de foraj. (din fora) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

forăi
FORĂÍ, pers. 3 fórăie, vb. IV. Intranz. (Despre animale) A sufla cu forță aer pe nări, a respira zgomotos; a sforăi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forban
FORBÁN, forbani, s. m. (Rar) Pirat, corsar; om care nu respectă nicio lege. ◊ Forban literar = plagiator. – Din fr. forban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forceps
FÓRCEPS, forcepsuri, s. n. Instrument de obstetrică folosit la extragerea fătului viu în cazul nașterilor dificile. – Din fr. forceps.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forcis
Forcis = Phorcys.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fordism
FORDÍSM s. n. Sistem de organizare în flux continuu a producției de masă, bazat pe divizarea și simplificarea amănunțită a operațiilor de muncă, pe folosirea benzilor rulante etc. – Ford (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forehand
FÓREHAND, forehanduri, s. n. Lovitură executată cu partea exterioară a rachetei sau a paletei de tenis. [Var.: fórhend s. n. – Pr. forhend] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forestier
FORESTIÉR, -Ă, forestieri, -e, adj. Privitor la păduri; de pădure; în legătură cu exploatările de păduri; silvic. ◊ Perdea forestieră = plantație de pădure, îngustă și lungă, destinată mai ales prevenirii și combaterii procesului de eroziune. [Pr.: -ti-er] – Din fr. forestier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foreză
FORÉZĂ, foreze, s. f. Mașină de forat. – Din fr. foreuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forezie
FOREZÍE, forezii, s. f. Transportare a indivizilor unei specii de către indivizii altei specii, fără ca între cele două organisme să existe relații de parazitism. – Din fr. phorésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfait
FORFAIT, forfait-uri, s. n. Neprezentare a unui concurent sau a unei echipe la o probă, fază sau etapă a unei competiții sportive, fapt care atrage după sine penalizarea. [Var.: forfét s. n.] – Din fr., engl. forfait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfăi
FORFĂÍ, fórfăi, vb. IV. Intranz, (Pop.) A forfoti. [Prez. ind. și: forfăiesc] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfeca
FORFECÁ, foárfec, vb. I. 1. Tranz. A tăia în bucăți cu foarfeca sau cu alt obiect tăios. 2. Tranz. Fig. A cerceta o operă literară sau științifică cu o minuțiozitate exagerată, cu scopul de a o critica și de a o pune într-o lumină defavorabilă. ♦ A critica aspru, a mustra cu severitate. ♦ (Rar) A bate. 3. Intranz. Fig. A vorbi mereu, fără încetare (bârfind, clevetind); a bodogăni. – Lat. forficare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfecar
FORFECÁR, forfecări, s. m. Gândac negru, lipsit de aripi posterioare, dăunător pentru vița-de-vie (Lethrus cephalotes). – Foarfecă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfecare
FORFECÁRE, forfecări, s. f. 1. Acțiunea de a forfeca și rezultatul ei; forfecătură. 2. Solicitare simplă a unei piese, a unei bare, a unui arbore etc. prin acțiunea unor forțe opuse care acționează transversal. – V. forfeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfecătură
FORFECĂTÚRĂ, forfecături, s. f. Forfecare; fig. muștruluială, bătaie. – Forfeca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfecuţă
FORFECÚȚĂ, forfecuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui foarfecă; foarfecă (1) mică (pentru tăiat unghiile). 2. Pasăre mică, cu penele cărămizii, cu ciocul puternic având vârfurile încrucișate ca niște foarfeci (Loxia curvirostra). – Foarfecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfecuță
FORFECÚȚĂ, forfecuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui foarfecă; foarfecă (1) mică (pentru tăiat unghiile). 2. Pasăre mică, cu penele cărămizii, cu ciocul puternic având vârfurile încrucișate ca niște foarfeci (Loxia curvirostra). – Foarfecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfet
FORFÉT s. n. v. forfait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfetar
FORFETÁR, -Ă, forfetari, -e, adj. (Despre tarife, taxe, impozite etc.) Care este dinainte stabilit la o sumă globală și invariabilă. – Din fr. forfaitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfot
FÓRFOT s. n. v. forfotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfotă
FÓRFOTĂ s. f. Mișcare grăbită și zgomotoasă de colo până colo; forfoteală, foială. ◊ Expr. (Adverbial) A umbla forfota = a umbla grăbit (și fără rost) de colo până colo; a forfoti. [Var.: fórfot s. n.] – Din forfoti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfoteală
FORFOTEÁLĂ, forfoteli, s. f. Forfotă. – Forfoti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfoti
FORFOTÍ, forfotesc, vb. IV. Intranz. 1. A umbla de colo până colo grăbit, iute; a foi^2, a furnica, a roi, a mișuna, a forfăi. 2. A fierbe cu zgomot înăbușit; a clocoti încet, potolit. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forfotitor
FORFOTITÓR, -OÁRE, forfotitori, -oare, adj. Care forfotește. – Forfoti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forhend
FÓRHEND s. n. v. forehand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forint
FÓRINT, forinți, s. m. Monedă divizionară în Ungaria. – Din magh. forint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forint
FÓRINT, fórinți, s. m. Unitate monetară principală în Ungaria, din 1946. (< magh. forint < v. magh. forin(t) < v. it. fiorino (< it. fiore = floare < lat. flor-, flos) < nlat. florenus; de la floarea de crin (blazonul Florenței) de pe monezile florentine) [Pallas Nagy Lexikona, MÉSZ, MW, WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

forja
FORJÁ, forjez, vb. I. Tranz. A lucra, a prelucra un metal sau un aliaj prin deformare plastică, la cald sau la rece, cu ajutorul unui ciocan sau al unei prese. – Din fr. forger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjabil
FORJÁBIL, -Ă, forjabili, -e, adj. (Despre metale sau aliaje) Care poate fi forjat. – Din fr. forgeable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjabilitate
FORJABILITÁTE s. f. Proprietate a unui metal sau a unui aliaj metalic de a se deforma plastic la cald sau la rece sub acțiunea unor forțe de lovire (ciocan) sau de presare. – Din forjabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjar
FORJÁR, forjari, s. m. Forjor. – Forjă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjat
FORJÁT, -Ă, forjați, -te, adj. (Despre metale sau aliaje) Lucrat prin forjare. ◊ Fier forjat = oțel lucrat cu ciocanul în diferite forme și întrebuințat în ornamentație. – V. forja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjă
FÓRJĂ, forje, s. f. 1. Instalație simplă, fixă sau mobilă, pentru încălzirea metalelor în vederea forjării lor la cald. ◊ Forjă de câmp = forjă portativă cu vatră de fontă și cu un ventilator acționat cu piciorul prin intermediul unei pedale. 2. Cantitate de metal care se încălzește o dată la forjă (1). 3. Forjărie. – Din fr. forge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjărie
FORJĂRÍE, forjării, s. f. Atelier în care se execută operații de forjare, prin deformare plastică, la cald sau la rece; forjă (3). [Var.: forjeríe s. f.] – Forjă + suf. -ărie. Cf. fr. forgerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjerie
FORJERÍE s. f. v. forjărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forjor
FORJÓR, forjori, s. m. Muncitor care lucrează la forjă (1); p. gener. fierar. – Din fr. forgeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forma
FORMÁ, formez, vb. I. Tranz. 1. A da ființă și formă unui lucru; a face. ♦ Refl. A lua ființă, a lua naștere. 2. A educa, a crește. 3. (Despre mai multe elemente) A alcătui, a compune. ♦ A constitui, a reprezenta. 4. (Tehn.) A confecționa forme de turnătorie, a îndeplini operația de formare (2). – Din fr. former, lat. formare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formal
FORMÁL, -Ă, formali, -e, adj. 1. Privitor la formă, care ține de formă, de aparență. ♦ (Adverbial) În aparență. 2. Formulat precis; categoric, expres. 3. Pătruns de formalism; făcut de formă (7). 4. (Despre unele acte juridice) Care necesită anumite forme pentru a fi socotit legal și valabil. – Din fr. formel, lat. formalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formaldehidă
FORMALDEHÍDĂ, formaldehide, s. f. Produs gazos folosit la fabricarea rășinilor, a unor coloranți, medicamente, explozive, tananți, ca dezinfectant etc.; aldehidă formică. – Din fr. formaldéhyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formalină
FORMALÍNĂ, formaline, s. f. (Farm.) Formol. – Din fr. formaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formalism
FORMALÍSM s. n. 1. Orientare estetică ce acordă preeminență formei operei, în detrimentul conținutului. 2. Atitudine caracterizată prin respectarea strictă a formei în dauna fondului problemelor. ♦ Atitudine conformistă, exagerat de protocolară. – Din fr. formalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formalist
FORMALÍST, -Ă, formaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. (Persoană) care dă dovadă de formalism (1). 2. (Persoană) a cărei activitate este pătrunsă de formalism (2). ♦ (Persoană) cu atitudine de politețe protocolară, ceremonioasă, exagerată și uneori nesinceră. – Din fr. formaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formalitate
FORMALITÁTE, formalități, s. f. Condiție de formă impusă de o dispoziție legală pentru îndeplinirea și valabilitatea unui act juridic. ♦ Cerință impusă de regulile de politețe. – Din fr. formalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formaliza
FORMALIZÁ, formalizez, vb. I. 1. Tranz. A realiza o formalizare (1). 2. Refl. A se supăra, a se simți jignit de nerespectarea unor reguli (neînsemnate) de politețe. – Din fr. formaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formalizare
FORMALIZÁRE, formalizări, s. f. 1. (Log.) Procedeu prin care se dau regulile de formare a enunțurilor și de derivare a lor unele din altele. 2. Supărare, jignire pricinuită de nerespectarea unor reguli (neînsemnate) de politețe. – V. formaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formant
FORMÁNT, formanți, s. m. (Fon.) Zonă de maximă relevanță a unui spectru acustic. ♦ Element constitutiv al unei entități lingvistice complexe (sunet, cuvânt, sintagmă, propoziție etc.). – Din fr. formante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formar
FORMÁR, formari, s. m. Formator (1). – Formă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formare
FORMÁRE, formări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) forma și rezultatul ei; formație (1). ♦ Pregătire, instruire, educare; creare. 2. Operație de confecționare și de asamblare a părților constitutive și a miezurilor care alcătuiesc o formă de turnătorie. – V. forma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

format
FORMÁT^1, formate, s. n. Ansamblul dimensiunilor care caracterizează forma și mărimea unui corp plat; p. gener. dimensiune. ♦ Totalitatea dimensiunilor unei tipărituri în funcție de modul în care sunt împăturite colile de tipar care o alcătuiesc; dimensiunile zațului pe o pagină. – Din fr. format.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

format
FORMÁT^2, -Ă, formați, -te, adj. Instruit, educat, pregătit. ♦ Maturizat; matur. – V. forma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formata
FORMATÁ, formatez, vb. I. Tranz. A pregăti un disc magnetic pentru a putea fi folosit de calculator. – Din engl. format.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formata
FORMATÁ, formatez, vb. I. Tranz. (Inform.) A împărți un disc în sectoare, conform unor specificații prescrise, astfel încât să poată fi stocate pe el diferite informații. – Din engl. format.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

formatare
FORMATÁRE, formatări, s. f. Acțiunea de a formata și rezultatul ei. – V. formata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formatare
FORMATÁRE, formatări, s. f. (Inform.) Acțiunea de a formata și rezultatul acesteia. – V. formata.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

formatat
FORMATÁT, -Ă, formatați, -te, adj. (Inform.) Care a fost supus formatării. – V. formata.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

formativ
FORMATÍV, -Ă, formativi, -e, adj. Care formează aptitudini, deprinderi prin educație. – Din fr. formatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formatizare
FORMATIZÁRE s. f. v. formatiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

formator
FORMATÓR, -OÁRE, formatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Muncitor calificat care confecționează forme de turnătorie; formar. 2. Adj. Care are capacitatea, posibilitatea de a forma. – Forma + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formaţie
FORMÁȚIE, formații, s. f. 1. Alcătuire, întocmire, organizare, constituire. 2. (Geol.) Strat de roci caracterizate prin anumite particularități ale constituției lor și care s-au format în anumite condiții geologice dintr-o anumită perioadă de timp. 3. Mod de dispunere a militarilor pentru un anumit scop. 4. Ansamblu, echipă artistică. 5. Componența unei echipe sportive; echipă sportivă. ♦ Modul de dispunere (în coloană sau în linie) a unui grup de sportivi. 6. Combinație de cifre, de figuri sau de poziții la unele jocuri sportive, distractive sau de noroc (șah, loto, pronosport etc.). [Var.: formațiúne s. f.] – Din fr. formation, lat. formatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formație
FORMÁȚIE, formații, s. f. 1. Alcătuire, întocmire, organizare, constituire. 2. (Geol.) Strat de roci caracterizate prin anumite particularități ale constituției lor și care s-au format în anumite condiții geologice dintr-o anumită perioadă de timp. 3. Mod de dispunere a militarilor pentru un anumit scop. 4. Ansamblu, echipă artistică. 5. Componența unei echipe sportive; echipă sportivă. ♦ Modul de dispunere (în coloană sau în linie) a unui grup de sportivi. 6. Combinație de cifre, de figuri sau de poziții la unele jocuri sportive, distractive sau de noroc (șah, loto, pronosport etc.). [Var.: formațiúne s. f.] – Din fr. formation, lat. formatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formaţiune
FORMAȚIÚNE s. f. v. formație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formațiune
FORMAȚIÚNE s. f. v. formație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formă
FÓRMĂ, forme, s. f. 1. (Fil.; în corelație cu conținut) Categorie care desemnează structura internă și externă a unui conținut, modul de organizare a elementelor din care se compune un obiect sau un proces. ◊ Forme ale conștiinței sociale = forme distincte ale vieții spirituale ale societății, care se deosebesc prin obiectul lor specific, prin funcția lor socială specifică și prin modul specific de reflectare a existenței sociale (filosofia, morala, arta, știința etc.). ♦ Normă morală care trebuie respectată. ♦ (Geom., Fiz., Tehn.) Aspectul unei figuri în care nu se ține seamă de mărimea ei. 2. Înfățișare, aspect (exterior), contur, siluetă. ◊ Expr. A fi în formă = a fi, a se găsi în cele mai bune condiții (fizice și intelectuale). ♦ (Sport) Stare de maximă capacitate de efort a organismului, obținută prin antrenament, disciplină, viață sportivă etc. 3. (Geogr.; în sintagma) Formă de relief = denivelare a suprafeței pământului, rezultat al interacțiunii agenților geografici interni și externi. 4. Totalitatea mijloacelor de exprimare a conținutului unei opere artistice. ♦ Totalitatea mijloacelor de expresie (melodie, ritm, armonie etc.) care redau conținutul unei compoziții muzicale; structura unei compoziții muzicale. 5. Fel, chip, mod. 6. Mod de organizare, de conducere politică, socială etc. ◊ Formă de guvernământ = mod de organizare și de funcționare a conducerii statului. 7. Dispoziție de procedură (care poate atrage anularea unui act sau a unei hotărâri judecătorești). ◊ Loc. adv. De (sau, rar, pentru) formă = de ochii lumii, pentru a salva aparențele; formal (1). 8. (Lingv.) Învelișul sonor al unui cuvânt prin care se exprimă sensul, valoarea sau funcția gramaticală a acestuia. 9. Vas, tipar, model care servește pentru a da unor materiale o anumită înfățișare, un anumit aspect exterior. ♦ (Tehn.) Piesă prevăzută cu o cavitate de o anumită configurație în care se toarnă un material și care reprezintă negativul obiectului obținut prin turnare. ♦ (Tipogr.) Pagină de zaț completată de jur împrejur cu material de albitură și închisă într-o ramă metalică, gata pentru a fi introdusă în mașina de tipar. – Din fr. forme, lat. forma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formiat
FORMIÁT, formiați, s. m. Sare a acidului formic. [Pr.: -mi-at] – Din fr. formiate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formic
FÓRMIC, -Ă, formici, -ce, adj. (În sintagmele) Acid formic = acid organic corosiv, lichid, incolor, volatil, care se găsește în corpul furnicilor roșii, în frunzele de urzică etc. și care se prepară și pe cale chimică, având întrebuințări în industria textilă, farmaceutică și în tăbăcărie. Aldehidă formică v. aldehidă. – Din fr. formique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formidabil
FORMIDÁBIL, -Ă, formidabili, -e, adj. Care uimește prin însușiri neobișnuite; extraordinar, uluitor, colosal. – Din fr. formidable, lat. formidabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formol
FORMÓL s. n. Soluție apoasă de formaldehidă, cu miros puternic, întrebuințată ca dezinfectant și ca antiseptic; formalină. – Din fr. formol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formoliza
FORMOLIZÁ, formolizez, vb. I. Tranz. 1. A dezinfecta cu formol. 2. A fixa țesuturile animale cu formol. – Din formol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formolizare
FORMOLIZÁRE, formolizări, s. f. 1. Dezinfectare cu formol a unei încăperi și a obiectelor contaminate cu microorganisme patogene. 2. Tratare a unui cadavru cu o soluție de formol pentru a conserva structura celulelor, a țesuturilor și a organelor. – V. formoliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formula
FORMULÁ, formulez, vb. I. Tranz. A da o formă precisă unui gând, unei idei, unei hotărâri etc.; a exprima prin cuvinte, a enunța. – Din fr. formuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formular
FORMULÁR, formulare, s. n. 1. Imprimat cu mai multe spații albe, care se completează în vederea întocmirii unui act, a unui tabel etc. 2. Broșură sau volum care cuprinde formulele uzuale dintr-o ramură a unei științe; culegere de formule. – Din fr. formulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formulare
FORMULÁRE, formulări, s. f. Acțiunea de a formula și rezultatul ei. – V. formula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formularistic
FORMULARÍSTIC, -Ă, formularistici, -ce, adj. 1. Cu formular (1); de formular (1). – Formular + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formularistic
FORMULARÍSTIC, -Ă, formularistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Cu formular (1); de formular (1). 2. S. f. Activitate legată de realizarea și folosirea formularelor. – Formular + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formularistică
FORMULARÍSTICĂ s. f. 2. Activitate legată de realizarea și folosirea formularelor. – Formular + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

formulă
FORMÚLĂ, formule, s. f. 1. Enunț precis al regulii de urmat pentru efectuarea unei anumite operații; expresie precisă, generală și invariabilă a unei idei, a unei relații, a unei legi etc. (care se poate aplica mai multor cazuri particulare). ♦ Frază-tip folosită oral în anumite ocazii sau în scris la redactarea unor acte, sentințe etc. ◊ Formulă de politețe = formă convențională de exprimare sau de adresare, consacrată prin uz. 2. (Mat.) Relație, în general simbolică, care exprimă o proprietate cu caracter general și care servește la rezolvarea problemelor de același gen. 3. Expresie în simboluri chimice care reprezintă compoziția calitativă și cantitativă a moleculei unei substanțe. 4. Parolă. 5. Mijloc, soluție. – Din fr. formule, lat. formula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fornax
Fornax, divinitate romană, ocrotitoare a cuptoarelor în care se cocea pîinea. Serbările celebrate în cinstea ei purtau numele de Fornacalia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fornăi
FORNĂÍ, fórnăi, vb. IV. Intranz. (Rar) 1. A sforăi. 2. A fonfăi, a fârnâi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fornăială
FORNĂIÁLĂ, fornăieli, s. f. (Rar) Fornăit^1. [Pr.: -nă-ia-] – Fornăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fornăit
FORNĂÍT^1 s. n. Faptul de a fornăi; fornăială. – V. fornăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fornăit
FORNĂÍT^2, -Ă, fornăiți, -te, adj. Fonf; fârnâit^2. – V. fornăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foroneu
Foroneu = Phoroneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

foronida
Foronida = Phoronis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

forpic
FORPÍC, forpice, s. n. Compartiment etanș la prora unei nave, destinat să limiteze invadarea apei și în care se păstrează lanțul ancorei, vopsele, odgoane etc. – Din germ. Vorpick. Cf. engl. fore peak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forsiţia
FORSÍȚIA, forsiții, s. f. Arbust ornamental cu flori galbene, dispuse pe toată lungimea ramurilor și care apar înaintea frunzelor (Forsythia). [Pr.: -ți-a. – Var.: forzíția s. f.] – Din lat. Forsythia, denumirea științifică a arbustului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forsiția
FORSÍȚIA, forsiții, s. f. Arbust ornamental cu flori galbene, dispuse pe toată lungimea ramurilor și care apar înaintea frunzelor (Forsythia). [Pr.: -ți-a. – Var.: forzíția s. f.] – Din lat. Forsythia, denumirea științifică a arbustului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forsterit
FORSTERÍT s. n. Silicat natural de magneziu din grupa olivinei, cristalizat în sistemul rombic, cenușiu-gălbui, sticlos. – Din fr. forstérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forşpan
FÓRȘPAN, forșpanuri, s. n. (Cin.) Film alcătuit, în scopuri publicitare, din secvențe extrase dintr-un film de lung-metraj. [Acc. și: forșpán. – Pl. și: forșpane] – Din germ. Vorspan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forșpan
FÓRȘPAN, forșpanuri, s. n. (Cin.) Film alcătuit, în scopuri publicitare, din secvențe extrase dintr-un film de lung-metraj. [Acc. și: forșpán. – Pl. și: forșpane] – Din germ. Vorspan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fort
FORT, forturi, s. n. Lucrare de fortificație construită din zidărie, cu contur poligonal, care face parte dintr-un sistem de întărituri și care este menită să apere un centru important sau o linie strategică. – Din fr. fort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortăreaţă
FORTĂREÁȚĂ, fortărețe, s. f. Loc important din punct de vedere militar, puternic întărit, pregătit pentru apărare de lungă durată în caz de asediu. ◊ Fortăreață zburătoare = denumire dată în timpul celui de al Doilea Război Mondial unor avioane de bombardament foarte mari. – După fr. forteresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortăreață
FORTĂREÁȚĂ, fortărețe, s. f. Loc important din punct de vedere militar, puternic întărit, pregătit pentru apărare de lungă durată în caz de asediu. ◊ Fortăreață zburătoare = denumire dată în timpul celui de al Doilea Război Mondial unor avioane de bombardament foarte mari. – După fr. forteresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forte
FÓRTE adj. invar., adv. 1. Adj. invar. (Livr.) Tare, puternic. ◊ Expr. A se face forte = a face toate eforturile pentru a reuși într-o acțiune, a se declara capabil, în stare să depășească o încercare dificilă. 2. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu sonoritate intensă, puternică; tare. ◊ Forte fortissimo = extrem de tare. – Din it. forte, lat. fortis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortifiant
FORTIFIÁNT, -Ă, fortifianți, -te, adj., s. n. (Medicament) întăritor; tonic. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. fortifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortifica
FORTIFICÁ, fortífic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face ca organismul să fie mai puternic, mai rezistent; a (se) întări, a (se) oțeli. 2. Tranz. A întări un loc prin lucrări de fortificație. – Din lat. fortificare, fr. fortifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortificare
FORTIFICÁRE, fortificări, s. f. Acțiunea de a (se) fortifica și rezultatul ei. – V. fortifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortificat
FORTIFICÁT, -Ă, fortificați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Cu organismul întărit. 2. (Despre locuri, localități) Întărit printr-un sistem de fortificație. – V. fortifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortificaţie
FORTIFICÁȚIE, fortificații, s. f. Construcție militară de apărare împotriva mijloacelor de luptă ale inamicului și pentru a înlesni acțiunea de observare și de folosire a mijloacelor de luptă proprii. – Din fr. fortification, lat. fortificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortificație
FORTIFICÁȚIE, fortificații, s. f. Construcție militară de apărare împotriva mijloacelor de luptă ale inamicului și pentru a înlesni acțiunea de observare și de folosire a mijloacelor de luptă proprii. – Din fr. fortification, lat. fortificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortissimo
FORTÍSSIMO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu cea mai mare intensitate sau putere; foarte tare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortran
FORTRÁN s. n. (Inform.) Primul limbaj de programare de nivel înalt, utilizat în aplicațiile tehnico-științifice. – Din engl., fr. fortran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortuit
FORTUÍT, -Ă, fortuiți, -te, adj. (Livr.) Venit pe neașteptate; neprevăzut, inopinat; întâmplător. – Din fr. fortuit, lat. fortuitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortuna
FORTÚNA n. pr. (Livr.) Soartă, destin; noroc, șansă. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fortuna
Fortuna, străveche divinitate romană, care cîrmuia soarta oamenilor. Era identificată cu Tyche, din mitologia greacă. Zeița Fortuna era reprezentată ținînd în mînă Cornul Abundenței, ca dătătoare de belșug, cu o cîrmă, fiind cea care „cîrmuia” destinele lumii, și cu ochii legați, întruchipînd soarta oarbă. Ea le împărțea oamenilor, după bunul ei plac, fericirea sau nenorocirea, bogăția sau sărăcia, binele sau răul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

forţa
FORȚÁ, forțez, vb. I. Tranz. 1. A determina cu forța pe cineva la ceva; a sili, a constrânge, a obliga. ♦ Refl. A-și da osteneala, a se strădui, a face un efort. 2. A mânui cu violență un mecanism, o închizătoare etc., deteriorându-le; a sfărâma, a sparge. ◊ Expr. A forța ușa cuiva = a intra cu sila în casa cuiva. A forța (cuiva) mâna = a constrânge (pe cineva) să facă ceva. A forța nota = a întrece măsura în comportarea față de cineva; a exagera. ♦ A supune la un efort prea mare o mașină, un animal etc. ♦ (Mil.) A trece peste un obstacol în ciuda rezistenței opuse de inamic. – Din fr. forcer, it. forzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forța
FORȚÁ, forțez, vb. I. Tranz. 1. A determina cu forța pe cineva la ceva; a sili, a constrânge, a obliga. ♦ Refl. A-și da osteneala, a se strădui, a face un efort. 2. A mânui cu violență un mecanism, o închizătoare etc., deteriorându-le; a sfărâma, a sparge. ◊ Expr. A forța ușa cuiva = a intra cu sila în casa cuiva. A forța (cuiva) mâna = a constrânge (pe cineva) să facă ceva. A forța nota = a întrece măsura în comportarea față de cineva; a exagera. ♦ A supune la un efort prea mare o mașină, un animal etc. ♦ (Mil.) A trece peste un obstacol în ciuda rezistenței opuse de inamic. – Din fr. forcer, it. forzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forţamente
FORȚAMÉNTE adv. În chip necesar; obligatoriu; forțat. – Din fr. forcément. Cf. it. forzatamente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forțamente
FORȚAMÉNTE adv. În chip necesar; obligatoriu; forțat. – Din fr. forcément. Cf. it. forzatamente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forţare
FORȚÁRE, forțări, s. f. Acțiunea de a (se) forța și rezultatul ei; silire, spargere, stricare. – V. forța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forțare
FORȚÁRE, forțări, s. f. Acțiunea de a (se) forța și rezultatul ei; silire, spargere, stricare. – V. forța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forţat
FORȚÁT, -Ă, forțați, -te, adj. 1. Făcut sau impus cu forța, prin constrângere. ◊ Aterizare forțată = aterizare impusă de forța împrejurărilor. 2. Realizat printr-o acțiune violentă, printr-un efort, cu învingerea unor dificultăți. ♦ (Despre uși, lacăte) Deschis cu forța. 3. (Despre zâmbete, gesturi etc.) Silit, nenatural, nefiresc; artificial, fals. – V. forța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forțat
FORȚÁT, -Ă, forțați, -te, adj. 1. Făcut sau impus cu forța, prin constrângere. ◊ Aterizare forțată = aterizare impusă de forța împrejurărilor. 2. Realizat printr-o acțiune violentă, printr-un efort, cu învingerea unor dificultăți. ♦ (Despre uși, lacăte) Deschis cu forța. 3. (Despre zâmbete, gesturi etc.) Silit, nenatural, nefiresc; artificial, fals. – V. forța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forţă
FÓRȚĂ, forțe, s. f. I. 1. Capacitate pe care o au ființele vii de a depune un efort, de a executa acțiuni fizice prin încordarea mușchilor; putere fizică, vigoare, tărie. ◊ Tur de forță v. tur. 2. Tărie, putere. ♦ Energie (morală). ♦ Aptitudine, capacitate, putință de a realiza ceva. ◊ Loc. adj. De forță = foarte capabil. 3. Persoană înzestrată cu putere și cu energie, care acționează intens într-un anumit domeniu de activitate. 4. (De obicei la pl. și urmat de determinarea „armată”) Totalitatea unităților militare ale unui stat; armată. Forțe militare = subunitățile, unitățile, marile unități și formațiile care intră în compunerea forțelor armate. Forță vie = termen prin care se denumește în mod obișnuit pe câmpul de luptă personalul militar. 5. (Ec.; în sintagma) Forță de muncă = capacitatea de muncă a omului, totalitatea aptitudinilor fizice și intelectuale ale omului puse în funcțiune pentru crearea bunurilor economice; p. ext. totalitatea persoanelor care dispun de capacitate de muncă. II. 1. Energie existentă în natură. ♦ (Fiz.) Acțiune care, exercitată de un sistem fizic asupra altuia, îi schimbă starea de repaus sau de mișcare sau îl deformează; spec. acțiune mecanică care schimbă starea de mișcare a unui corp; mărime dirijată care reprezintă această acțiune. 2. (Fiz.; înv.) Energie. ◊ Forță motoare = energie folosită pentru punerea în mișcare a corpurilor. Forță de tracțiune = forță exercitată de un vehicul motor (locomotivă, navă, tractor etc.) asupra unei mașini sau a unui vehicul pe care îl remorchează. III. 1. Putere de constrângere, violență. ◊ Loc. adv. Cu forța = în mod forțat, cu sila. Prin forța împrejurărilor = constrâns de motive obiective. 2. (În sintagma) Caz de forță majoră = situație în care cineva nu poate acționa sau proceda așa cum ar dori, din cauza unor constrângeri. – Din fr. force, it. forza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forță
FÓRȚĂ, forțe, s. f. I. 1. Capacitate pe care o au ființele vii de a depune un efort, de a executa acțiuni fizice prin încordarea mușchilor; putere fizică, vigoare, tărie. ◊ Tur de forță v. tur. 2. Tărie, putere. ♦ Energie (morală). ♦ Aptitudine, capacitate, putință de a realiza ceva. ◊ Loc. adj. De forță = foarte capabil. 3. Persoană înzestrată cu putere și cu energie, care acționează intens într-un anumit domeniu de activitate. 4. (De obicei la pl. și urmat de determinarea „armată”) Totalitatea unităților militare ale unui stat; armată. Forțe militare = subunitățile, unitățile, marile unități și formațiile care intră în compunerea forțelor armate. Forță vie = termen prin care se denumește în mod obișnuit pe câmpul de luptă personalul militar. 5. (Ec.; în sintagma) Forță de muncă = capacitatea de muncă a omului, totalitatea aptitudinilor fizice și intelectuale ale omului puse în funcțiune pentru crearea bunurilor economice; p. ext. totalitatea persoanelor care dispun de capacitate de muncă. II. 1. Energie existentă în natură. ♦ (Fiz.) Acțiune care, exercitată de un sistem fizic asupra altuia, îi schimbă starea de repaus sau de mișcare sau îl deformează; spec. acțiune mecanică care schimbă starea de mișcare a unui corp; mărime dirijată care reprezintă această acțiune. 2. (Fiz.; înv.) Energie. ◊ Forță motoare = energie folosită pentru punerea în mișcare a corpurilor. Forță de tracțiune = forță exercitată de un vehicul motor (locomotivă, navă, tractor etc.) asupra unei mașini sau a unui vehicul pe care îl remorchează. III. 1. Putere de constrângere, violență. ◊ Loc. adv. Cu forța = în mod forțat, cu sila. Prin forța împrejurărilor = constrâns de motive obiective. 2. (În sintagma) Caz de forță majoră = situație în care cineva nu poate acționa sau proceda așa cum ar dori, din cauza unor constrângeri. – Din fr. force, it. forza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forum
FÓRUM, forumuri, s. n. Adunare, întrunire (de mare amploare și importanță). – Din lat., fr. forum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forzato
FORZATO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Puternic; accentuat. [Pr.: forțáto] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forzaţ
FÓRZAȚ, forzațuri, s. n. Foaie dublă de hârtie groasă, albă sau colorată, care face legătura dintre blocul de carte și scoarțe. [Pl. și: forzațe] – Din germ. Vorsatz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forzaț
FÓRZAȚ, forzațuri, s. n. Foaie dublă de hârtie groasă, albă sau colorată, care face legătura dintre blocul de carte și scoarțe. [Pl. și: forzațe] – Din germ. Vorsatz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forziţia
FORZÍȚIA s. f. v. forsiția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

forziția
FORZÍȚIA s. f. v. forsiția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosă
FÓSĂ, fose, s. f. 1. Depresiune, șanț sau orificiu de pe suprafața unei structuri anatomice. 2. (Geogr.; în sintagma) Fosă abisală, v. abisal. 3. (De obicei urmat de determinările „orchestrei” sau „de orchestră”) Spațiu aflat sub avanscenă, destinat de obicei orchestrei; loja orchestrei. – Din fr. fosse, lat., it. fossa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosăială
FOSĂIÁLĂ, fosăieli, s. f. Fâsâială. [Pr.: -să-ia-] – Fosăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosetă
FOSÉTĂ, fosete, s. f. (Anat.) Gropiță (2). – Din fr. fossette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfat
FOSFÁT, fosfați, s. m. Nume generic dat sărurilor acidului fosforic rezultate prin reacția acestuia cu o bază. ◊ Fosfat de calciu = sare de calciu a acidului fosforic, folosită ca îngrășământ agricol. Fosfat de sodiu = sare de sodiu a acidului fosforic, întrebuințată la dedurizarea apei și în analize chimice. – Din fr. phosphate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfata
FOSFATÁ, fosfatez, vb. I. Tranz. 1. A îngrășa cu fosfați terenurile de cultură. 2. A adăuga fosfat de calciu în mustul de struguri, pentru a activa fermentația și pentru a mări procentul de alcool în vin. 3. A acoperi obiectele de oțel sau de fontă cu un strat de fosfat cristalin (pentru a le proteja contra agenților corosivi). – Din fosfat. Cf. fr. phosphater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfatare
FOSFATÁRE, fosfatări, s. f. Acțiunea de a fosfata și rezultatul ei. – V. fosfata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfatază
FOSFATÁZĂ, fosfataze, s. f. Enzimă care participă la toate procesele organice fundamentale. – Din fr. phosphatase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfatic
FOSFÁTIC, -Ă, fosfatici, -ce, adj. (Chim.) Cu fosfat. – Din fr. phosphatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfatidă
FOSFATÍDĂ, fosfatide, s. f. Substanță din clasa lipidelor în a cărei moleculă intră fosforul, prezentă mai ales în țesutul nervos. – Din fr. phosphatide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfenă
FOSFÉNĂ, fosfene, s. f. Tulburare vizuală (sub formă de scântei) ce apare în afecțiuni oftalmologice sau în urma unor excitații mecanice ale retinei. – Din fr. phosphène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfit
FOSFÍT, fosfiți, s. m. Sare a acidului fosforos. – Din fr. phosphite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfor
FÓSFOR s. n. Element chimic otrăvitor, ușor inflamabil, care se găsește în natură mai ales sub formă de fosfați, în organismul animal, în guano și în solurile fertile. [Acc. și: fosfór] – Din fr. phosphore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfor
Fosfor = Phosphorus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

fosforat
FOSFORÁT, -Ă, fosforați, -te, adj. Care conține fosfor. – Din fr. phosphoré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforescent
FOSFORESCÉNT, -Ă, fosforescenți, -te, adj. Care poate produce fosforescență. – Din fr. phosphorescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforescenţă
FOSFORESCÉNȚĂ, fosforescențe, s. f. Proprietate a unor compuși chimici de a emite lumină ca urmare a iradierii lor prealabile; calitatea de a lumina în întuneric; p. ext. sclipire. – Din fr. phosphorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforescență
FOSFORESCÉNȚĂ, fosforescențe, s. f. Proprietate a unor compuși chimici de a emite lumină ca urmare a iradierii lor prealabile; calitatea de a lumina în întuneric; p. ext. sclipire. – Din fr. phosphorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforic
FOSFÓRIC, -Ă, fosforici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Acid fosforic = acid oxigenat al fosforului, întrebuințat la obținerea de îngrășăminte mixte, la acidularea unor băuturi răcoritoare etc. 2. Fig. Luminos, strălucitor, fosforescent. – Din fr. phosphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforism
FOSFORÍSM s. n. Intoxicație cronică cu fosfor, caracterizată prin faptul că oasele devin sfărâmicioase și se fracturează ușor. – Din fr. phosphorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforit
FOSFORÍT, fosforite, s. n. Fosfat natural de calciu, folosit la prepararea îngrășămintelor. – Din fr. phosphorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforos
FOSFORÓS, -OÁSĂ, fosforoși, -oase, adj. (În sintagmele) Acid fosforos = acid anorganic al fosforului, solubil în apă, în alcool și în eter, folosit ca reducător puternic în chimia analitică. Anhidridă fosforoasă = trioxid de fosfor. – Din fr. phosphoreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosforoscop
FOSFOROSCÓP, fosforoscoape, s. n. Instrument pentru măsurarea duratei de emisie a luminii prin fosforescență. – Din fr. phosphoroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosfură
FOSFÚRĂ, fosfuri, s. f. Combinație a fosforului cu un metal, folosită la combaterea rozătoarelor. – Din fr. phosphure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosgen
FOSGÉN s. n. Compus chimic sub formă de gaz incolor, ușor lichefiabil, cu miros sufocant, puternic iritant al ochilor, foarte toxic, folosit în industria coloranților, medicamentelor etc. și ca gaz de luptă. – Din fr. phosgène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosil
FOSÍL, -Ă, fosili, -e, s. f., adj. 1. S. f. Rest sau urmă de organism animal sau vegetal din trecutul geologic, conservat în depozite sedimentare. ♦ (Ir.) Bătrân (cu idei și atitudini învechite). 2. Adj. (Despre organisme, formații geologice etc.) Care a existat, care s-a format în trecutul geologic al Pământului. – Din fr. fossile, lat. fossilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosilifer
FOSILIFÉR, -Ă, fosiliferi, -e, adj. (Geol.; despre roci) Cu fosile (1). – Din fr. fossilifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosiliza
FOSILIZÁ, fosilizez, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A se transforma în fosilă. – Din fr. fossiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosilizare
FOSILIZÁRE, fosilizări, s. f. Acțiunea de a se fosiliza și rezultatul ei; ansamblu de fenomene fizice, chimice și biologice care conduc la conservarea resturilor și urmelor de organisme în scoarța Pământului. – V. fosiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fost
FOST, -Ă, foști, -ste, adj. (Despre oameni) Care a avut o calitate, o funcție, un rang, un nume etc. pe care nu-l mai are. ♦ De altădată, de pe vremuri, de odinioară. ♦ (Despre lucruri) Care a aparținut în trecut cuiva; care și-a pierdut vechea destinație. ♦ (Substantivat, n.; neobișnuit) Ceea ce s-a petrecut în trecut; faptele trecute. – V. fi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fosterit
FOSTERÍT, fosterite, s. n. Grup de rășini folosit la impregnarea izolației înfășurărilor electrice. – Din fr. fostérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşăi
FOȘĂÍ, pers. 3 fóșăie, vb. IV. Intranz. A fâșâi. [Prez. ind. și: foșăiesc] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșăi
FOȘĂÍ, pers. 3 fóșăie, vb. IV. Intranz. A fâșâi. [Prez. ind. și: foșăiesc] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşăluire
FOȘĂLUÍRE s. f. v. foșălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

foșăluire
FOȘĂLUÍRE s. f. v. foșălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

foşăluit
FOȘĂLUÍT adj. v. foșălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

foșăluit
FOȘĂLUÍT adj. v. foșălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

foşcăi
FOȘCĂÍ vb. IV v. fojgăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșcăi
FOȘCĂÍ vb. IV v. fojgăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşcăitură
FOȘCĂITÚRĂ s. f. v. fojgăitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșcăitură
FOȘCĂITÚRĂ s. f. v. fojgăitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnăi
FOȘNĂÍ vb. IV v. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnăi
FOȘNĂÍ vb. IV v. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnet
FÓȘNET, foșnete, s. n. Sunet ușor produs de mișcarea sau de frecarea frunzelor, a mătăsii, a hârtiei etc.; foșnire, foșnitură, freamăt. ♦ Susur. – Foșni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnet
FÓȘNET, foșnete, s. n. Sunet ușor produs de mișcarea sau de frecarea frunzelor, a mătăsii, a hârtiei etc.; foșnire, foșnitură, freamăt. ♦ Susur. – Foșni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşni
FOȘNÍ, foșnesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A produce un sunet ușor prin mișcare sau prin frecare. ♦ (Rar) A foi, a mișuna. [Var.: foșnăí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșni
FOȘNÍ, foșnesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A produce un sunet ușor prin mișcare sau prin frecare. ♦ (Rar) A foi, a mișuna. [Var.: foșnăí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnire
FOȘNÍRE, foșniri, s. f. Acțiunea de a foșni și rezultatul ei; foșnitură, foșnit, foșnet. – V. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnire
FOȘNÍRE, foșniri, s. f. Acțiunea de a foșni și rezultatul ei; foșnitură, foșnit, foșnet. – V. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnit
FOȘNÍT s. n. (Rar) Foșnire. – V. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnit
FOȘNÍT s. n. (Rar) Foșnire. – V. foșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnitor
FOȘNITÓR, -OÁRE, foșnitori, -oare, adj. Care foșnește. – Foșni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnitor
FOȘNITÓR, -OÁRE, foșnitori, -oare, adj. Care foșnește. – Foșni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foşnitură
FOȘNITÚRĂ, foșnituri, s. f. Foșnet. – Foșni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foșnitură
FOȘNITÚRĂ, foșnituri, s. f. Foșnet. – Foșni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fot
FOT, foți, s. m. Unitate de măsură reprezentând iluminarea unei suprafețe de un centimetru pătrat care primește fluxul de un lumen. – Din fr. phot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotă
FÓTĂ, fote, s. f. 1. Piesă a costumului popular românesc (bogat ornamentată) purtată de femei, formată dintr-o țesătură dreptunghiulară de lână care se petrece în jurul corpului, ținând locul fustei, sau din două bucăți de stofă acoperind partea din față a corpului (ca un șorț) și pe cea din spate. 2. (Rar) Șorț purtat de cârciumari, de ospătari etc. – Din tc. fota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotbal
FÓTBAL s. n. Joc sportiv cu mingea între două echipe de câte 11 jucători, fiecare dintre jucători căutând să introducă mingea în poarta celeilalte echipe, lovind-o cu piciorul sau cu oricare altă parte a corpului, în afară de mâini. – Din engl., fr. football.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotbalist
FOTBALÍST, -Ă, fotbaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică fotbalul. – Fotbal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotbalistic
FOTBALÍSTIC, -Ă, fotbalistici, -ce, adj. Care aparține fotbalului, care se referă la fotbal; de fotbal. – Fotbal + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotel
FOTÉL s. n. v. fotoliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotiţă
FOTÍȚĂ, fotițe, s. f. Diminutiv al lui fotă. – Fotă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotiță
FOTÍȚĂ, fotițe, s. f. Diminutiv al lui fotă. – Fotă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foto-
FOTO- Element de compunere cu sensul „al luminii, datorită luminii” sau „fotografic”, servind la formarea unor substantive. – Din fr. photo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoalergie
FOTOALERGÍE, fotoalergii, s. f. (Med.) Sensibilitate alergică la lumină. [Pr.: -to-a-] – Din engl. photoallergy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoamator
FOTOAMATÓR, fotoamatori, s. m. Fotograf amator. [Pr.: -to-a-] – Foto- + amator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoaparat
FOTOAPARÁT, fotoaparate, s. n. Aparat fotografic. [Pr.: -to-a-] – Din rus. fotoapparat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoautotrof
FOTOAUTOTRÓF, -Ă, fotoautotrofi, -e, adj., s. f. (Bot.) (Plantă) care se hrănește prin fotosinteză; fotosintetizant. [Pr.: -to-a-u-] – Din engl. photoautotrophic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotobiologie
FOTOBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază efectele luminii asupra organismelor vii. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. photobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocameră
FOTOCÁMERĂ, fotocamere, s. f. Aparat folosit pentru efectuarea de fotograme terestre. – Din rus. fotokamera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocartare
FOTOCARTÁRE, fotocartări, s. f. Tehnica întocmirii planurilor și a hărților topografice, după fotograme, cu ajutorul aparatelor fotogrammetrice. – Foto- + cartare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocartograf
FOTOCARTOGRÁF, fotocartografe, s. n. Aparat fotogrammetric pentru realizarea automată a hărților pe bază de fotograme. – Din fr. photocartographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocartografiere
FOTOCARTOGRAFIÉRE, fotocartografieri, s. f. Întocmire de hărți cu ajutorul fotogramelor. [Pr.: -fi-e-] – De la fotocartograf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocatalizator
FOTOCATALIZATÓR, -OÁRE, fotocatalizatori, -oare, adj. Care facilitează fotocataliza. – Foto- + catalizator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocataliză
FOTOCATALÍZĂ, fotocatalize, s. f. Cataliză selectivă produsă de lumină. – Din fr. photocatalyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocatod
FOTOCATÓD, fotocatozi, s. m. Catod a cărui emisie de electroni se face prin efect fotoelectric. – Din fr. photocathode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocelulă
FOTOCELÚLĂ, fotocelule, s. f. Celulă fotoelectrică. – Din fr. photocellule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoceramică
FOTOCERÁMICĂ s. f. Aplicare de ornamente pe obiecte de porțelan cu ajutorul fotografierii speciale. – Din fr. photocéramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotochimic
FOTOCHÍMIC, -Ă, fotochimici, -ce, adj. Care ține de fotochimie, relativ la fotochimie. ◊ Reacție fotochimică = transformare chimică a substanțelor sub acțiunea luminii. – Din fr. photochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotochimie
FOTOCHIMÍE s. f. Parte a chimiei care studiază efectele razelor ultraviolete, vizibile și infraroșii asupra substanțelor chimice. – Din fr. photochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoclub
FOTOCLÚB, fotocluburi, s. n. Club de fotoamatori. – Foto- + club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocoagulare
FOTOCOAGULÁRE, fotocoagulări, s. f. (Med.) Coagulare a sângelui cu raze laser. [Pr.: -co-a-] – Foto- + coagulare (după engl. photocoagulation).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocoagulator
FOTOCOAGULATÓR, fotocoagulatoare, s. n. (Med.) Dispozitiv laser pentru determinarea coagulării sângelui. [Pr.: -co-a-] – Din engl. photocoagulator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocoagulograf
FOTOCOAGULOGRÁF, fotocoagulografe, s. n. (Med.) Aparat pentru măsurarea automată a coagulării sângelui. [Pr.: -co-a-] – Din fotocoagulare (după electrocardiograf).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocolografie
FOTOCOLOGRAFÍE s. f. Procedeu de tipărire în care se folosește ca formă de tipar un strat de gelatină sensibilizat la acțiunea luminii și transformat într-un clișeu imprimabil prin reproducere fotomecanică; heliotipie. – Din fr. photocollographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocolor
FOTOCOLÓR s. n. Sistem de fotografiere în culori. – Foto- + color[a].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocolorimetru
FOTOCOLORIMÉTRU, fotocolorimetre, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se analizează calitatea coloranților. – Din fr. photocolorimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocompoziţie
FOTOCOMPOZÍȚIE, fotocompoziții, s. f. Compoziție (8) în fotografie. – Foto- + compoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocompoziție
FOTOCOMPOZÍȚIE, fotocompoziții, s. f. Compoziție (8) în fotografie. – Foto- + compoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconductibilitate
FOTOCONDUCTIBILITÁTE s. f. Conductibilitate electrică a semiconductoarelor, produsă prin iluminarea suprafeței acestora; fotoconducție, fotoconductivitate, efect fotoconductiv. – Din fr. photoconductibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconductiv
FOTOCONDUCTÍV adj. (În sintagma) Efect fotoconductiv = fotoconductibilitate. – Din fr. photoconductif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconductivitate
FOTOCONDUCTIVITÁTE s. f. (Fiz.) Fotoconductibilitate. – Din fr. photoconductivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconductor
FOTOCONDUCTÓR, -OÁRE, fotoconductori, -oare, adj. (Fiz.) Care prezintă conductibilitate suplimentară sub acțiunea luminii. – Din fr. photoconducteur, engl. photoconductor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconducţie
FOTOCONDÚCȚIE s. f. Fotoconductibilitate. – Din fr. photoconduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoconducție
FOTOCONDÚCȚIE s. f. Fotoconductibilitate. – Din fr. photoconduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocopia
FOTOCOPIÁ, fotocopiez, vb. I. A face o fotocopie. [Pr.: -pi-a] – Din fr. photocopier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocopiator
FOTOCOPIATÓR, fotocopiatoare, s. n. Aparat cu care se execută fotocopii; xerox. [Pr.: -pi-a-] – Fotocopia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocopie
FOTOCÓPIE, fotocopii, s. f. Copie fotografică (pozitiv, mai rar negativ) a unui document, text, a unei fotografii, fotograme etc.; copie la un aparat de tip xerox. – Din fr. photocopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocopier
FOTOCOPIÉR, fotocopiere, s. n. (Rar) Fotocopiator. [Pr.: -pi-er] – Din germ. Photokopier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocrom
FOTOCRÓM, -Ă, fotocromi, -e, adj. Care își schimbă culoarea sub acțiunea luminii; fotocromatic. – Din fotocromie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocromatic
FOTOCROMÁTIC, -Ă, fotocromatici, -ce, adj. Fotocrom. – Fotocrom + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocromie
FOTOCROMÍE s. f. (Impr.) Fotografie în culori. – Din fr. photochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocromografie
FOTOCROMOGRAFÍE s. f. 1. Procedeu de fotografiere în culori sau de reproducere fotografică a tablourilor în culori. 2. Fotografie obținută prin acest procedeu. – Din fr. photochromographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocromotipografie
FOTOCROMOTIPOGRAFÍE s. f. Procedeu de reproducere a culorilor pentru ilustrarea cărților, a revistelor, a afișelor etc. – Din fr. photochromotypographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocromoxilografie
FOTOCROMOXILOGRAFÍE s. f. Procedeu de tipărire multicoloră cu clișee gravate în lemn, care sunt confecționate prin reproducere fotografică. ♦ Stampă colorată obținută prin acest procedeu. – Din fr. photochromoxilographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocronică
FOTOCRÓNICĂ, fotocronici, s. f. Cronică fotografică. – Foto- + cronică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocronograf
FOTOCRONOGRÁF, fotocronografe, s. n. Aparat fotografic folosit la înregistrarea automată a fotografiilor luate în serie. – Din fr. photochronographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoculegere
FOTOCULÉGERE, fotoculegeri, s. f. Procedeu fotografic de culegere a unui text în vederea tipăririi. – Foto- + culegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotocuplor
FOTOCUPLÓR, fotocuploare, s. n. (Electron.) Optocuplor. – Din fr. photocoupleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotodermatoză
FOTODERMATÓZĂ, fotodermatoze, s. f. Boală de piele provocată de expunerea la razele solare. – Din fr. photodermatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotodezintegrare
FOTODEZINTEGRÁRE, fotodezintegrări, s. f. Dezintegrare a unui nucleu atomic în urma absorbției unui foton de raze X sau Y de mare energie. – Foto- + dezintegrare. Cf. fr. photodésintégration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotodiodă
FOTODIÓDĂ, fotodiode, s. f. 1. Diodă a cărei funcționare este dependentă de intensitatea fluxului luminos care cade asupra sa. 2. Celulă fotoelectrică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. photodiode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotodocument
FOTODOCUMÉNT, fotodocumente, s. n. Document fotografic. – Din fr. photodocument.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelasticimetrie
FOTOELASTICIMETRÍE s. f. (Fiz.) Metodă de măsurare optică a tensiunilor din masa unui corp. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélasticimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelasticimetru
FOTOELASTICIMÉTRU, fotoelasticimetre, s. n. (Fiz.) Aparat folosit în fotoelasticimetrie. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélasticimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelasticitate
FOTOELASTICITÁTE s. f. (Fiz.) Proprietate a unor materiale transparente de a-și modifica indicele de refracție sub acțiunea deformațiilor elastice. – Din fr. photoélasticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelectric
FOTOELÉCTRIC, -Ă, fotoelectrici, -ce, adj. 1. (Despre emisiunea de electroni din metale) Provocat de incidența radiației luminoase. ◊ Efect fotoelectric extern = emisie de electroni de pe suprafața metalelor sau a semiconductoarelor, sub acțiunea iluminării. Efect fotoelectric intern = creșterea conductibilității electrice a unui semiconductor sub acțiunea iluminării. 2. Referitor la efectul fotoelectric extern sau intern; bazat pe aceste efecte. ◊ Celulă fotoelectrică = dispozitiv bazat pe efectul fotoelectric, cu ajutorul căruia energia luminoasă se transformă în energie electrică; fotodiodă, fotocelulă. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélectrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelectricitate
FOTOELECTRICITÁTE s. f. Fenomen de emitere de electroni de către un material, sub acțiunea luminii. ♦ Disciplină care se ocupă cu studiul fenomenelor fotoelectrice. – Din fr. photoélectricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelectron
FOTOELECTRÓN, fotoelectroni, s. m. Electron emis prin efect fotoelectric. – Din fr. photoélectron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoelement
FOTOELEMÉNT, fotoelemente, s. n. Dispozitiv semiconductor care transformă energia luminii incidente în energie electrică; pilă sau celulă fotovoltaică. – Din fr. photo-élément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoemisie
FOTOEMÍSIE s. f. (Fiz.) Emisie de fotoelectroni. [Var.: fotoemisiúne s. f.] – Din fr. photo-émission, engl. photoemission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoemisiune
FOTOEMISIÚNE s. f. v. fotoemisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoenergetică
FOTOENERGÉTICĂ s. f. Ramură a biologiei care studiază influența energiei radiante a soarelui asupra activității vitale a organismelor vegetale și animale. – Din fr. photoénergétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofiniş
FOTOFÍNIȘ, fotofinișuri, s. n. Aparat care înregistrează automat ordinea sosirii concurenților într-o probă sportivă. – Din fr., engl. photo-finish.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofiniș
FOTOFÍNIȘ, fotofinișuri, s. n. Aparat care înregistrează automat ordinea sosirii concurenților într-o probă sportivă. – Din fr., engl. photo-finish.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofob
FOTOFÓB, -Ă, fotofobi, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de fotofobie. – Din fotofobie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofobie
FOTOFOBÍE, fotofobii, s. f. Sensibilitate exagerată (până la aversiune) a ochiului la lumină, întâlnită în unele boli oculare, în meningite etc. – Din fr. photophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofon
FOTOFÓN, fotofoane, s. n. Aparat care transmite sunetele prin intermediul unei raze de lumină. – Din fr. photophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofonie
FOTOFONÍE s. f. Transmitere a sunetelor prin intermediul razelor luminoase. – Din fr. photophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotofor
FOTOFÓR, -Ă, fotofori, -e, adj. Care poartă, care are o sursă de lumină. – Din fr. photophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoforeză
FOTOFORÉZĂ, fotoforeze, s. f. Mișcare a particulelor microscopice sub acțiunea unei iluminări puternice. – Din fr. photophorèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogen
FOTOGÉN, -Ă, fotogeni, -e, adj. Care produce și răspândește lumină. – Din fr. photogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogenic
FOTOGÉNIC, -Ă, fotogenici, -ce, adj. Care impresionează bine placa fotografică. ♦ (Despre oameni) Care are calități potrivite pentru a fi reproduse în mod avantajos în fotografie sau în film. – Din fr. photogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogenie
FOTOGENÍE s. f. Însușirea de a fi fotogenic. – Din fr. photogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotograf
FOTOGRÁF, -Ă, fotografi, -e, s. m. și f. Persoană care fotografiază; specialist în tehnica fotografică. – Din fr. photographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografia
FOTOGRAFIÁ, fotografiez, vb. I. Tranz. A fixa imaginea unui obiect, a unei persoane, a unui peisaj etc. pe o placă sau pe un film fotografic cu ajutorul unui aparat fotografic; a realiza o fotografie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. photographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografiat
FOTOGRAFIÁT^1 s. n. Faptul de a fotografia. [Pr.: -fi-at] – V. fotografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografiat
FOTOGRAFIÁT^2, -Ă, fotografiați, -te, adj. Reprodus prin procedee fotografice, a cărui imagine a fost fixată prin fotografie. [Pr.: -fi-at] – V. fotografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografic
FOTOGRÁFIC, -Ă, fotografici, -ce, adj. Care ține de fotografie, privitor la fotografie; care servește pentru a fotografia. ◊ Hârtie fotografică = hârtie specială acoperită cu un strat sensibil la acțiunea radiațiilor luminoase, pe care se obțin copiile fotografice pozitive prin copierea negativelor. Aparat fotografic = dispozitiv optic (format din obiectiv, diafragmă, obturator, declanșator, cameră obscură, caseta filmului, vizor etc.) cu ajutorul căruia se fotografiază. ♦ Obținut pe cale fotografică. – Din fr. photographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografie
FOTOGRAFÍE, fotografii, s. f. 1. Imagine pozitivă a unei ființe, a unui obiect, a unui peisaj etc. fixată pe hârtie fotografică și obținută prin fotografiere. ♦ Tehnica fotografierii. 2. (Cin.; în sintagma) Fotografie de platou = fotografie (1) executată în timpul realizării unui film pentru asigurarea racordului dintre cadre și secvențe, pentru publicitate etc. – Din fr. photographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotografiere
FOTOGRAFIÉRE, fotografieri, s. f. Acțiunea de a fotografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. fotografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogramă
FOTOGRÁMĂ, fotograme, s. f. 1. Fotografie specială (luată din avion sau din puncte înalte), care îndeplinește condiția de a oferi o perspectivă centrală, pe baza căreia se pot face măsurători precise asupra obiectului reprodus și care se folosește mai ales în topografie și în cartografie. 2. Porțiune a unei pelicule cinematografice care conține o imagine (statică) completă. – Din fr. photogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogrammetric
FOTOGRAMMÉTRIC, -Ă, fotogrammetrici, -ce, adj. Care aparține fotogrammetriei, care se referă la fotogrammetrie. – Din fr. photogrammétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogrammetrie
FOTOGRAMMETRÍE s. f. Ramură a topografiei care studiază principiile, metodele și procedeele de determinare a formei și a dimensiunilor obiectelor pe baza fotogramelor. – Din fr. photogrammétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogrammetrist
FOTOGRAMMETRÍST, -Ă, fotogrammetriști, -ste, s. m. și f. Specialist în fotogrammetrie. – Din engl. photogrammetrist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogrammetru
FOTOGRAMMÉTRU, (1) fotogrammetre, s. n., (2) fotogrammetri, s. m. 1. S. n. Aparat cu care se iau fotograme. 2. S. m. Tehnician care se ocupă cu operații de fotogrammetrie. – Din germ. Photogrammeter, fr. photogrammètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotogravură
FOTOGRAVÚRĂ, (2) fotogravuri, s. f. 1. Procedeu fotografic cu care se pot obține clișee în vederea imprimării planșelor în tipografie. 2. Gravură obținută prin acest procedeu. 3. Heliogravură. – Din fr. photogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotohartă
FOTOHÁRTĂ, fotohărți, s. f. Hartă realizată pe baza fotogramelor. – Foto- + hartă (după fr. photocarte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoîntrerupător
FOTOÎNTRERUPĂTÓR, fotoîntrerupătoare, s. n. (Elt.) Fotoreleu. – Foto- + întrerupător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotolitografic
FOTOLITOGRÁFIC, -Ă, fotolitografici, -ce, adj. Care aparține fotolitografiei, referitor la fotolitografie. – Din fr. photolithographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotolitografie
FOTOLITOGRAFÍE, (2) fotolitografii, s. f. 1. Procedeu de executare a formelor de tipar prin fotografiere pe o piatră litografică sau pe o placă metalică. 2. Imagine reprodusă prin această metodă. – Din fr. photolithographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoliu
FOTÓLIU, fotolii, s. n. Scaun mare, de obicei capitonat, cu rezemători pentru brațe. ◊ Fotoliu-pat = fotoliu extensibil care poate fi folosit ca pat. ♦ Loc situat în prima jumătate a unei săli de spectacol. ◊ Fotoliu de orchestră v. orchestră. [Var.: (rar) fotél s. n.] – Din fr. fauteuil. Cf. pol. fotel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoliză
FOTOLÍZĂ, fotolize, s. f. Descompunere chimică a unor substanțe sub acțiunea luminii. – Din fr. photolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminescent
FOTOLUMINESCÉNT, -Ă, fotoluminescenți, -te, adj. Cu fotoluminescență. [Var.: fotoluminiscent] – Din fr. photoluminescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminescenţă
FOTOLUMINESCÉNȚĂ, fotoluminescențe, s. f. (Fiz.) Denumire comună dată fluorescenței, fosforescenței și altor fenomene asemănătoare, în care se produce o emisiune de lumină prin iluminarea prealabilă a substanței emițătoare sau prin iradierea ei cu radiații ultraviolete ori cu raze X. [Var.: fotoluminiscénță] – Din fr. photoluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminescență
FOTOLUMINESCÉNȚĂ, fotoluminescențe, s. f. (Fiz.) Denumire comună dată fluorescenței, fosforescenței și altor fenomene asemănătoare, în care se produce o emisiune de lumină prin iluminarea prealabilă a substanței emițătoare sau prin iradierea ei cu radiații ultraviolete ori cu raze X. [Var.: fotoluminiscénță] – Din fr. photoluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminiscent
FOTOLUMINISCÉNT, -Ă, adj. v. fotoluminescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminiscenţă
FOTOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. fotoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoluminiscență
FOTOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. fotoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomecanic
FOTOMECÁNIC, -Ă, fotomecanici, -ce adj. 1. (În sintagma) Reproducere fotomecanică = procedeu de imprimare în care se folosesc și clișee fotosensibile. – Din fr. photomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomecanic
FOTOMECÁNIC, -Ă, fotomecanici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (În sintagma) Reproducere fotomecanică = procedeu de imprimare în care se folosesc și clișee fotosensibile. 2. S. f. Tipărire făcută prin fotografierea planșei tipografice. – Din fr. photomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomecanică
FOTOMECÁNICĂ s. f. 2. Tipărire făcută prin fotografierea planșei tipografice. – Din fr. photomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometalografie
FOTOMETALOGRAFÍE s. f. Procedeu de imprimare a hărților și desenelor, constând în transpunerea acestora pe o placă de zinc sensibilizată. – Din fr. photométallographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometalografist
FOTOMETALOGRAFÍST, -Ă, fotometalografiști, -ste, s. m. și f. Specialist în fotometalografie. – Fotometalografie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometeor
FOTOMETEÓR, fotometeori, s. m. Efect luminos care apare în atmosferă în anumite condiții datorită reflexiei, refracției, difracției și difuziei luminii. [Pr.: -te-or] – Din engl. photometeor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometric
FOTOMÉTRIC, -Ă, fotometrici, -ce, adj. Care se referă la fotometrie; considerat din punctul de vedere al fotometriei; al fotometrului. – Din fr. photométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometrie
FOTOMETRÍE s. f. Parte a opticii care se ocupă cu măsurarea mărimilor caracteristice radiațiilor luminoase. – Din fr. photométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotometru
FOTOMÉTRU, fotometre, s. n. Instrument care servește la măsurarea intensității surselor de lumină. – Din fr. photomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomicrografic
FOTOMICROGRÁFIC, -Ă, fotomicrografici, -ce, adj. De microfotografie; microfotografic. – Din fr. photomicrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomicrografie
FOTOMICROGRAFÍE, fotomicrografii, s. f. Microfotografie. – Din fr. photomicrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomicroscopie
FOTOMICROSCOPÍE, fotomicroscopii, s. f. Înregistrare fotografică a preparatelor microscopice. – Din fr. photomicroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomitralieră
FOTOMITRALIÉRĂ, fotomitraliere, s. f. Aparat folosit pentru verificarea, prin fotografiere, a preciziei tragerilor din avion. [Pr.: -li-e-] – Foto- + mitralieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomodel
FOTOMODÉL, fotomodele, s. n. Persoană care pozează ca model fotografic. – Din fr. photomodèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomontaj
FOTOMONTÁJ, fotomontaje, s. n. 1. Ansamblu de fotografii și de fragmente de fotografii reunite cu scopul de a obține un nou clișeu fotografic. 2. Montaj de fotografii cu tematică unitară, expuse pe unul sau mai multe panouri. – Din fr. photomontage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomozaic
FOTOMOZAÍC, fotomozaicuri, s. n. Ansamblu de fotografii sau de fotograme dispuse într-un tablou unic. – Foto- + mozaic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotomultiplicator
FOTOMULTIPLICATÓR, fotomultiplicatoare, s. n. Dispozitiv bazat pe fenomenul de fotoemisie, utilizat pentru amplificarea fluxurilor luminoase. – Din fr. photomultiplicateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foton
FOTÓN, fotoni, s. m. (Fiz.) Particulă elementară a radiației electromagnetice cu masă de repaus și sarcină electrică nule. – Din fr. photon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotonastie
FOTONASTÍE, fotonastii, s. f. Mișcare a petalelor sau a frunzelor provocată de variația intensității luminii. – Din fr. photonastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotonic
FOTÓNIC, -Ă, fotonici, -ce, adj. (Fiz.) De foton. – Din fr. photonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoobiectiv
FOTOOBIECTÍV, fotoobiective, s. n. Obiectiv fotografic. [Pr.: -to-o-] – Din germ. Photoobjektiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoperiodism
FOTOPERIODÍSM s. n. Ansamblu de reacții ale organismelor (în special ale plantelor) față de lungimea zilelor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. photopériodisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotopilă
FOTOPÍLĂ, fotopile, s. f. (Elt.) Fotoelement. – Din fr. photopile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreacţie
FOTOREÁCȚIE, fotoreacții, s. f. Reacție chimică produsă sub acțiunea luminii. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. photoréaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreacție
FOTOREÁCȚIE, fotoreacții, s. f. Reacție chimică produsă sub acțiunea luminii. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. photoréaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreceptor
FOTORECEPTÓR, fotoreceptori, s. m. (Biol.) Celulă cu pigmenți fotosensibili. – Din fr. photorécepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreleu
FOTORELÉU, fotorelee, s. n. Dispozitiv electronic care închide un circuit sub acțiunea luminii; fotoîntrerupător. – Foto- + releu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreportaj
FOTOREPORTÁJ, fotoreportaje, s. n. Suită de fotografii, însoțite de un scurt text explicativ care prezintă un eveniment sau unele aspecte (actuale) din viața economică, culturală etc. – Din fr. photoreportage, rus. fotoreportaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreporter
FOTOREPÓRTER, -Ă, fotoreporteri, -e, s. m. și f. Fotograf specialist în instantanee pentru reportaje. – Foto- + reporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotoreproducere
FOTOREPRODÚCERE, fotoreproduceri, s. f. Ansamblu de operații prin care se execută pe cale fotografică, după un original, negativele și pozitivele necesare obținerii clișeelor pentru tipar. – Foto- + reproducere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotorezistiv
FOTOREZISTÍV, -Ă, fotorezistivi, -e, adj. Care se referă la dependența rezistenței electrice a conductoarelor sau a semiconductoarelor de iluminarea suprafeței lor. – Din fr. photoresistif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotorezistor
FOTOREZISTÓR, fotorezistoare, s. n. Dispozitiv semiconductor a cărui conducție variază în raport cu iluminarea. – Din engl. photoresistor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosculptură
FOTOSCULPTÚRĂ, fotosculpturi, s. f. Procedeu de executare a statuilor, a busturilor etc., înregistrându-se fotografic din mai multe părți conturul corpului de sculptat și reproducându-se mecanic acest contur în material plastic. ♦ Sculptură realizată prin acest procedeu. – Din fr. photosculpture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosensibil
FOTOSENSÍBIL, -Ă, fotosensibili, -e, adj. (Despre substanțe sau materiale fotografice) Care este sensibil la lumină. – Din fr. photosensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosensibilitate
FOTOSENSIBILITÁTE s. f. Sensibilitate la lumină. ♦ Sensibilitate crescută a organismului, în special a pielii, față de radiațiile luminoase. – Din fr. photosensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosensibilizare
FOTOSENSIBILIZÁRE, fotosensibilizări, s. f. Apariție a unei sensibilități deosebite față de acțiunea radiațiilor luminoase și ultraviolete, determinată de unele substanțe. – După fr. photosensibilisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosferă
FOTOSFÉRĂ s. f. Stratul vizibil, intens luminos al Soarelui sau al unei stele. – Din fr. photosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosferic
FOTOSFÉRIC, -Ă, fotosferici, -ce, adj. Care se referă la fotosferă. – Din fr. photosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosintetic
FOTOSINTÉTIC, -Ă, fotosintetici, -ce, adj. (Bot.) De fotosinteză. – Din fr. photosynthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosintetizant
FOTOSINTETIZÁNT, -Ă, fotosintetizanți, -te, adj., s. f. (Bot.) Fotoautotrof. – De la fotosinteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosintetizator
FOTOSINTETIZATÓR, -OÁRE, fotosintetizatori, -oare, adj. (Bot.) Care contribuie la fotosinteză. – De la fotosinteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotosinteză
FOTOSINTÉZĂ, fotosinteze, s. f. Asimilație clorofiliană. – Din fr. photosynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototactism
FOTOTACTÍSM, fototactisme, s. n. Deplasare a unor organisme vegetale inferioare, mobile (alge verzi, flagelate) după direcția razelor de lumină dintr-un mediu inegal luminat. – Din fr. phototactisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototaxie
FOTOTAXÍE, fototaxii, s. f. Reacție a protoplasmei la lumină. – Din fr. phototaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototecă
FOTOTÉCĂ, fototeci, s. f. Colecție de fotografii sau fotograme organizată sistematic pentru cercetări, studii etc. ♦ Spațiu (sală, dulap, ladă etc.) în care se păstrează astfel de colecții. – Din fr. phototèque,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototelegraf
FOTOTELEGRÁF, fototelegrafe, s. n. Echipament destinat producerii și recepției, însoțite de înregistrare, a mesajelor corespunzătoare imaginilor statice transmise prin fototelegrafie. – Din fr. phototélégraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototelegrafic
FOTOTELEGRÁFIC, -Ă, fototelegrafici, -ce, adj. De fototelegrafie. – Din fr. phototélégraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototelegrafie
FOTOTELEGRAFÍE s. f. Transmitere la distanță a fotografiilor, a desenelor, a unor texte scrise etc. cu ajutorul telegrafiei. – Din fr. phototélégraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototeodolit
FOTOTEODOLÍT, fototeodolite, s. n. Aparat constituit dintr-un teodolit și un aparat fotografic special montat pe acesta, utilizat la obținerea fotogramelor terestre. [Pr.: -te-o-] – Din fr. photothéodolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototerapic
FOTOTERÁPIC, -Ă, fototerapici, -ce, adj. (Med.) De fototerapie. – Din fr. photothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototerapie
FOTOTERAPÍE, fototerapii, s. f. Tratament prin radiații luminoase, indicat în unele boli de piele, în rahitism, tuberculoză osoasă etc. – Din fr. photothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototipie
FOTOTIPÍE, (2) fototipii, s. f. 1. Procedeu de fotografie la care stratul fotosensibil se aplică pe o placă de cupru. 2. Reproducere obținută prin acest procedeu. – Din fr. phototypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototiristor
FOTOTIRISTÓR, fototiristoare, s. n. (Electron.) Tiristor comandat prin intermediul unui impuls luminos. – Din engl. photothyristor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototopografie
FOTOTOPOGRAFÍE s. f. Ramură a fotogrammetriei care se ocupă cu ridicări topografice ale unor porțiuni restrânse din suprafața terestră. – Din germ. Phototopographie, fr. phototopographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototranzistor
FOTOTRANZISTÓR, fototranzistoare, s. n. Dispozitiv semiconductor sensibil la lumină. – Din engl. phototransistor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototropic
FOTOTRÓPIC, -Ă, fototropici, -ce, adj. (Biol.; despre organisme) Care își realizează nutriția cu ajutorul luminii solare. – Din engl. phototropic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototropie
FOTOTROPÍE s. f. Fototropism (2). – Din fr. phototropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fototropism
FOTOTROPÍSM s. n. 1. Mișcare de îndreptare a organelor vegetale spre sursa de lumină; heliotropism. 2. Schimbare reversibilă a culorii unui corp sub acțiunea luminii, revenirea la culoarea inițială făcându-se lent, la întuneric; fototropie. – Din fr. phototropisme, germ. Phototropismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotovoltaic
FOTOVOLTÁIC, -Ă, fotovoltaici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Efect fotovoltaic = apariție a unei tensiuni electromotoare într-o joncțiune semiconductoare sau într-un contact metal-semiconductor sub incidența unui flux luminos. 2. (În sintagma) Pilă (sau celulă) fotovoltaică = fotoelement. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. photovoltaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fotozincografie
FOTOZINCOGRAFÍE s. f. Procedeu de reproducere a unei fotografii prin copierea pe o placă de zinc. – Din fr. photozincographie,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foulard
FOULARD s. n. Mașină pentru impregnarea țesăturilor textile cu soluții de coloranți sau de apret. [Pr.: fulár] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fourierism
FOURIERÍSM s. n. Sistem utopic politic și social creat de Ch. Fourier și de discipolii lui în prima jumătate a sec. XIX. [Pr.: fu-ri-e-] – Din fr. fouriérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fovism
FOVÍSM s. n. Curent apărut în pictura franceză, la începutul sec. XX, ca reacție împotriva disocierii impresioniste a tonurilor, folosind culoarea pură, distribuită în pete mari, uneori violente. – Din fr. fauvisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fox
FOX, focși, s. m. Foxterier. – Din fr., engl. fox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foxterier
FOXTERIÉR, foxterieri, s. m. Rasă de câini de casă, rezistenți și iuți, cu urechi scurte, cu picioare drepte, buni vânători de animale din vizuini; fox. [Pr.: -ri-er] – Din fr. foxterrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

foxtrot
FÓXTROT, foxtroturi, s. n. Dans modern de origine americană, cu ritm sincopat și cu mișcare vioaie sau lentă, care se dansează în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Din engl. foxtrot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frac
FRAC, fracuri, s. n. Haină bărbătească de ceremonie din stofă neagră, în față scurtă până la talie, iar în spate terminată cu două cozi lungi și înguste. – Din fr. frac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fractal
FRACTÁL, -Ă, fractáli, -e, s. m. și adj. (Se spune despre o) Curbă sau formă foarte neregulată pentru care orice parte aleasă în mod convenabil devine similară ca formă cu o alta mai mare sau mai mică în momentul în care cea dintâi este mărită, respectiv redusă la dimensiunea celei de-a doua. (cf. engl. fractal, fr. fractale, din lat. fractus = spart, neregulat (part. al lui frangere = a sparge) + suf. nominal fr. -ale) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fractal
FRACTÁL, -Ă, fractáli, -e, s. m. și adj. (Fiz. și mat.) (Se spune despre o) Figură din plan sau spațiu, compusă dintr-un număr infinit de elemente, cu proprietatea că forma și distribuția sa statistică nu se modifică indiferent de scara de observație. (din fr. fractal, termen inventat de către matematicianul francez B. Mandelbrot în 1975, din lat. fractus = spart). [DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fractal
FRACTÁL, -Ă, fractáli, -e, s. m. și adj. (Mat.) 1. Adj. Care se referă la sau ține de fractali (2). ◊ Obiect fractal, geometrie fractală. 2. S. m. Model matematic sau obiect real care își menține forma de bază fragmentată și neregulată la varierea scării de observație. [GDLC]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fractura
FRACTURÁ, fracturez, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a suferi o fractură. – Din fr. fracturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracturat
FRACTURÁT, -Ă, fracturați, -te, adj. (Despre oase, p. ext. despre membrele corpului) Rupt^2, frânt. – V. fractura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fractură
FRACTÚRĂ, fracturi, s. f. 1. (Med.) Ruptură a unui os sau a unui cartilaj, p. ext. a unui membru al corpului. 2. (Tehn.) Suprafață neregulată rezultată la ruperea sau la spargerea unui obiect. ♦ (Geol.) Falie. – Din fr. fracture, lat. fractura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţie
FRÁCȚIE, fracții, s. f. (Uneori urmat de determinarea „ordinară”) Simbol sau număr care reprezintă raportul a două numere întregi. ◊ Fracție zecimală = fracție al cărei numitor este o putere a lui 10. ♦ Raport a două expresii matematice. – Din fr. fraction, lat. fractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracție
FRÁCȚIE, fracții, s. f. (Uneori urmat de determinarea „ordinară”) Simbol sau număr care reprezintă raportul a două numere întregi. ◊ Fracție zecimală = fracție al cărei numitor este o putere a lui 10. ♦ Raport a două expresii matematice. – Din fr. fraction, lat. fractio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţiona
FRACȚIONÁ, fracționez, vb. I. Tranz. A împărți un întreg în mai multe părți, a reduce în fracțiuni, a divide; a transforma unul sau mai mulți întregi în factori. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționa
FRACȚIONÁ, fracționez, vb. I. Tranz. A împărți un întreg în mai multe părți, a reduce în fracțiuni, a divide; a transforma unul sau mai mulți întregi în factori. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţionar
FRACȚIONÁR, -Ă, fracționari, -e, adj. (Mat.) Care conține o fracție sau se compune din fracții; care are forma unei fracții. ◊ Număr fracționar = număr care poate fi scris sub forma câtului a două numere întregi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționar
FRACȚIONÁR, -Ă, fracționari, -e, adj. (Mat.) Care conține o fracție sau se compune din fracții; care are forma unei fracții. ◊ Număr fracționar = număr care poate fi scris sub forma câtului a două numere întregi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţionare
FRACȚIONÁRE, fracționări, s. f. 1. Acțiunea de a fracționa. 2. Separare a unor componenți dintr-un lichid sau dintr-o substanță gazoasă prin distilare fracționată, cristalizare fracționată etc. 3. Procedeu de construcție a unei aeronave din subansambluri și ansambluri parțiale. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționare
FRACȚIONÁRE, fracționări, s. f. 1. Acțiunea de a fracționa. 2. Separare a unor componenți dintr-un lichid sau dintr-o substanță gazoasă prin distilare fracționată, cristalizare fracționată etc. 3. Procedeu de construcție a unei aeronave din subansambluri și ansambluri parțiale. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţionat
FRACȚIONÁT, -Ă, fracționați, -te, adj. Divizat în fracțiuni; îmbucătățit. ◊ Distilare fracționată = acțiunea de a izola dintr-un amestec lichidele cu puncte de fierbere diferite, colectându-le în mod separat după temperaturile lor de fierbere. Cristalizare fracționată = proces de separare a substanțelor dintr-un amestec folosind diferența lor de solubilitate într-un dizolvant. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționat
FRACȚIONÁT, -Ă, fracționați, -te, adj. Divizat în fracțiuni; îmbucătățit. ◊ Distilare fracționată = acțiunea de a izola dintr-un amestec lichidele cu puncte de fierbere diferite, colectându-le în mod separat după temperaturile lor de fierbere. Cristalizare fracționată = proces de separare a substanțelor dintr-un amestec folosind diferența lor de solubilitate într-un dizolvant. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţionism
FRACȚIONÍSM s. n. Acțiune dusă de o fracțiune (2). [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ism. Cf. (pt. sens) rus. fraktionnost'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționism
FRACȚIONÍSM s. n. Acțiune dusă de o fracțiune (2). [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ism. Cf. (pt. sens) rus. fraktionnost'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţionist
FRACȚIONÍST, -Ă, fracționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de fracționism, privitor la fracționism. 2. S. m. și f. Adept al fracționismului. [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ist. Cf. (pt. sens) rus. frakționnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracționist
FRACȚIONÍST, -Ă, fracționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de fracționism, privitor la fracționism. 2. S. m. și f. Adept al fracționismului. [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ist. Cf. (pt. sens) rus. frakționnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracţiune
FRACȚIÚNE, fracțiuni, s. f. 1. Parte distinctă dintr-un întreg, dintr-un tot; frântură, fragment. 2. Grupare de membri în cadrul unui partid politic, care se împotrivește liniei generale a partidului sau se desolidarizează într-o anumită problemă. 3. Grup format din reprezentanții unui partid politic în parlament. 4. Porțiune din lichidul obținut prin distilarea unui amestec de lichide ridicat la o anumită temperatură sau porțiune solidă obținută prin cristalizare fracționată dintr-o soluție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fraction, lat. fractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fracțiune
FRACȚIÚNE, fracțiuni, s. f. 1. Parte distinctă dintr-un întreg, dintr-un tot; frântură, fragment. 2. Grupare de membri în cadrul unui partid politic, care se împotrivește liniei generale a partidului sau se desolidarizează într-o anumită problemă. 3. Grup format din reprezentanții unui partid politic în parlament. 4. Porțiune din lichidul obținut prin distilarea unui amestec de lichide ridicat la o anumită temperatură sau porțiune solidă obținută prin cristalizare fracționată dintr-o soluție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fraction, lat. fractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frag
FRAG^1, fragi, s. m. Mică plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpină scurtă, cu frunze distribuite în rozetă, cu flori albe și cu fructe mici, conice, roșii sau albicioase, comestibile (Fragaria vesca). ◊ Compus: frag-de-cămp = căpșun. – Din fragă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frag
FRAG^2 s. m. v. fragă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragă
FRÁGĂ, fragi, s. f. 1. Partea comestibilă a fragului^1 (considerată în mod greșit drept fruct), compusă din receptaculul cărnos și roșu pe suprafața căruia se găsesc presărate fructele. 2. Compus: fragă-tătărească = plantă erbacee cu frunze dințate, cu flori așezate la subsuoara frunzelor și cu fructe roșii (Blitum virgatum). 3. (Reg.; uneori determinat prin „de pom”) Dudă. [Var.: frag s. m.] – Lat. fraga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraged
FRÁGED, -Ă, fragezi, -de, adj. 1. (Despre plante) Crescut de puțină vreme; tânăr, crud. ♦ (Despre legume, carne etc.) Care provine de la plante sau de la animale tinere, fierbe repede și se sfărâmă ușor cu dinții. ♦ (Despre culoarea verde) Ca a plantelor tinere; delicat. 2. (Despre ființe) Tânăr; gingaș, plăpând. ◊ Vârstă fragedă = vârsta copilăriei. Tinerețe fragedă = epocă în care cineva este foarte tânăr. ♦ (Despre obraji, mâini) Cu piele fină, delicată. – Lat. *fragidus (= fragilis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragil
FRAGÍL, -Ă, fragili, -e, adj. (Despre materiale) Care se sparge, se sfărâmă, se frânge ușor sub acțiunea unor solicitări exterioare, a unor tensiuni interne etc. ♦ Gingaș, firav, delicat. – Din fr. fragile, lat. fragilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragilitate
FRAGILITÁTE s. f. Însușirea de a fi fragil. – Din fr. fragilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragilizare
FRAGILIZÁRE s. f. v. fragiliza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fragment
FRAGMÉNT, fragmente, s. n. Bucată, parte, frântură, fracțiune dintr-un tot. ♦ Spec. parte izolată dintr-o scriere sau rest dintr-o operă pierdută ori neterminată. – Din fr. fragment, lat. fragmentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmenta
FRAGMENTÁ, fragmentez, vb. I. Tranz. A împărți, a tăia, a rupe în fragmente; a îmbucătăți. – Din fr. fragmenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentar
FRAGMENTÁR, -Ă, fragmentari, -e, adj. Care reprezintă unul sau mai multe fragmente; incomplet, în fragmente. – Din fr. fragmentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentare
FRAGMENTÁRE, fragmentări, s. f. Acțiunea de a fragmenta și rezultatul ei; împărțire în bucăți, îmbucătățire, fragmentație. – V. fragmenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentaţie
FRAGMENTÁȚIE, fragmentații, s. f. Fragmentare. [Var.: fragmentațiúne s. f.] – Din fr. fragmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentație
FRAGMENTÁȚIE, fragmentații, s. f. Fragmentare. [Var.: fragmentațiúne s. f.] – Din fr. fragmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentaţiune
FRAGMENTAȚIÚNE s. f. v. fragmentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragmentațiune
FRAGMENTAȚIÚNE s. f. v. fragmentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragrant
FRAGRÁNT, -Ă, fragranți, -te, adj. (Rar) Mirositor, parfumat. – Din fr. fragrant, lat. fragrans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragranţă
FRAGRÁNȚĂ, fragranțe, s. f. (Rar) Miros plăcut. – Din fr. fragrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fragranță
FRAGRÁNȚĂ, fragranțe, s. f. (Rar) Miros plăcut. – Din fr. fragrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraht
FRAHT, frahturi, s. n. 1. Document comercial care însoțește o încărcătură sau o marfă transportată pe căile ferate sau aeriene și în care se menționează mărfurile, expeditorul și destinatarul, stația de destinație și taxele respective; scrisoare de trăsură. 2. Taxă plătită pentru transportul de mărfuri (pe căile ferate sau aeriene). – Din germ. Fracht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frai
FRAI adj. invar., adv. (Rar) Liber. – Din germ. frei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraier
FRÁIER, -Ă, fraieri, -e, s. m. și f., adj. (Om) prost, care nu știe să se descurce, să profite (într-o anumită împrejurare). [Pr.: fra-ier] – Din germ. Freier „pretendent (la mâna cuiva)”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

framee
FRAMÉE, framei, s. f. (În Evul Mediu, la popoarele germanice) Lance de luptă de înălțimea unui om, cu vârful în forma unei frunze de laur, ascuțit și tăios. – Din fr. framée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franc
FRANC^1, franci, s. m. 1. Denumire dată unității monetare în Franța, Belgia, Elveția înainte de introducerea monedei euro, dar și în alte țări. 2. (Înv.) Unitate monetară în România; leu^2. ♦ (Azi, la pl.) Valoare bănească nedeterminată; bani, avere. – Din fr. franc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franc
FRANC^2, franci, s. m. Denumire dată portaltoiului obținut din sămânța soiurilor cultivate (la măr, păr, cireș etc.) care fac parte din aceeași specie cu altoiul. – Din fr. franc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franc
FRANC^3, -Ă, franci, -ce, adj. (Despre oameni) Care are un caracter sincer, loial, cinstit; care spune pe față, deschis, ceea ce gândește; (despre înfățișarea sau manifestările cuiva) care trădează un astfel de caracter. ♦ (Despre acțiuni) Loial, cinstit. [Var.: franș, -ă adj.] – Din fr. franc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franc
FRANC^4, -Ă, franci, -ce, s. m. pl., adj. 1. S. m. pl. Uniune de triburi din grupul germanilor apuseni, care trăiau în sec. III pe cursul inferior și mijlociu al Rinului și care, în sec. V, au cucerit aproape toată Galia și au creat statul franc. 2. Adj. Care aparține francilor^4 (1), privitor la franci^4 (1). – Din fr. franc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franca
FRANCÁ, franchez, vb. I. Tranz. 1. A plăti anticipat taxele pentru transportul unui colet sau al unui bagaj. 2. A timbra o scrisoare. – Din it. francare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franca
FRÁNCA^2 v. lingua franca.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

francare
FRANCÁRE, francări, s. f. Acțiunea de a franca și rezultatul ei. – V. franca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francat
FRANCÁT, -Ă, francați, -te, adj. (Despre mărfuri, bagaje etc.) Cu taxele de transport plătite anticipat; (despre scrisori) cu mărcile poștale aplicate. – V. franca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francatură
FRANCATÚRĂ, francaturi, s. f. Ansamblul mărcilor poștale și al ștampilelor aplicate pe o corespondență. – Franca + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franceină
FRANCEÍNĂ, franceine, s. f. (La pl.) Clasă de coloranți cu mare stabilitate la lumină, care vopsesc mătasea în diferite nuanțe de roșu; (și la sg.) colorant din această clasă. – Din fr. francéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francez
FRANCÉZ, -Ă, francezi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Franței sau este originară de acolo; franțuz. 2. Adj. Care aparține Franței sau francezilor (1), privitor la Franța ori la francezi; franțuzesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de francezi. – Din it. francese, fr. français.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francheţă
FRANCHÉȚĂ s. f. v. franchețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francheță
FRANCHÉȚĂ s. f. v. franchețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francheţe
FRANCHÉȚE s. f. Faptul de a-și spune deschis gândurile; calitatea de a fi franc^3; sinceritate. [Var.: franchéță s. f.] – Din it. franchezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franchețe
FRANCHÉȚE s. f. Faptul de a-și spune deschis gândurile; calitatea de a fi franc^3; sinceritate. [Var.: franchéță s. f.] – Din it. franchezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franchiză
FRANCHÍZĂ, franchize, s. f. (Ec.) V. franciză.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

franciscan
FRANCISCÁN, -Ă, franciscani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Călugăr membru al unuia dintre ordinele catolice fondate de Francesco d’Assisi la începutul sec. XIII. 2. Adj. Care ține de fondate (1). – Din fr. franciscain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franciscă
FRANCÍSCĂ, franciște, s. f. Armă albă de lovire și tăiere de forma unei securi, folosită mai ales de franci^4 în Evul Mediu. – Din fr. francisque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franciu
FRÁNCIU s. n. Element chimic radioactiv, ultimul din familia metalelor alcaline, descoperit pe cale artificială. – Din fr. francium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franciză
FRANCÍZĂ, francíze, s. f. Dreptul acordat de o întreprindere cu renume unei alte întreprinderi prin care aceasta din urmă poate să exploateze drepturile de proprietate intelectuală sau industrială ale francizorului, în schimbul unei contribuții financiare, în scopul producerii sau livrării de bunuri sau al prestării de servicii. – Din fr. franchise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francizor
FRANCIZÓR, francizóri s. m. Persoană sau instituție care acordă o franciză, o concesiune. – Din fr. franchiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francmason
FRANCMASÓN, francmasoni, s. m. Membru al unei organizații (loji) francmasonice; adept al francmasonilor; mason. – Din fr. franc-mason.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francmasonerie
FRANCMASONERÍE s. f. Asociație de elite, non-profit, liber consimțită, universală, secretă, care aderă la o anumită explicație metafizică a lumii, de obicei cu caracter ezoteric și care are o orientare filantropică și activează pentru ameliorarea calității vieții atât pe plan material, cât și moral, ca și pentru progresul individual și social; masonerie. – Din fr. franc-maçonnerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francmasonic
FRANCMASÓNIC, -Ă, francmasonici, -ce, adj. Care ține de francmasonerie, privitor la francmasonerie; care are legătură cu francmasoneria; masonic. – Din fr. franc-maçonnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franco
FRÁNCO adv., adj. invar. Termen internațional desemnând exceptarea, scutirea de la plata unor taxe. ♦ Francat. – Din fr., it. franco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francofil
FRANCOFÍL, -Ă, francofili, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care aprobă, admiră, iubește tot ce este franțuzesc sau vine de la francezi. – Din fr. francophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francofon
FRANCOFÓN, -Ă, francofoni, -e, adj., s. m. și f. (Vorbitor) de limba franceză. – Din fr. francophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

francofonie
FRANCOFONÍE s. f. Ansamblul politico-cultural al popoarelor care folosesc ca limbă oficială sau ca limbă de comunicare internațională limba franceză. – Din fr. francophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franctiror
FRANCTIRÓR, franctirori, s. m. (Înv.) Soldat care, fără să facă parte din armata regulată, primea însărcinări în timpul unui război. ♦ (În timpul celui de-al Doilea Război Mondial) Partizan care a participat voluntar la luptele de rezistență din Franța împotriva invadatorilor. – Din fr. franc-tireur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franj
FRANJ, franjuri, s. n. 1. Fiecare dintre firele de bumbac, mătase, lână etc. care atârnă unul lângă altul ca ornament, la marginea unei perdele, fețe de masă, stofe, a unui obiect de îmbrăcăminte etc. 2. (Fiz.; în forma franjă) Fiecare dintre dungile alternativ luminoase și întunecoase obținute pe un ecran prin fenomenul interferenței luminii. [Var.: fránjă s. f.] – Din fr. frange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franjă
FRÁNJĂ s. f. v. franj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franjura
FRANJURÁ, franjurez, vb. I. Tranz. A ornamenta cu franjuri. Cf. fr. franger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franjurare
FRANJURÁRE s. f. v. franjura [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

franjurat
FRANJURÁT, -Ă, franjurați, -te, adj. Cu franjuri; în formă de franjuri. – Franjuri (pl. al lui franj) + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franklin
FRÁNKLIN, franklini, s. m. Unitate de măsură a sarcinii electrice. – Din fr. franklin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franş
FRANȘ, -Ă adj. v. franc^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franș
FRANȘ, -Ă adj. v. franc^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuşcă
FRANȚÚȘCĂ, franțuște, s. f. (Înv.) Franțuzoaică. – Franțuz + suf. -că. Cf. pol. francuzka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțușcă
FRANȚÚȘCĂ, franțuște, s. f. (Înv.) Franțuzoaică. – Franțuz + suf. -că. Cf. pol. francuzka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuz
FRANȚÚZ, franțuji, s. m. (Pop.) Francez. – Din rus. franțuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuz
FRANȚÚZ, franțuji, s. m. (Pop.) Francez. – Din rus. franțuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzesc
FRANȚUZÉSC, -EÁSCĂ, franțuzești, adj. Francez (2). ◊ Aluat franțuzesc = aluat pentru prăjituri, pregătit cu unt și lucrat special pentru a deveni fraged și a se desface în foi; foitaj. ♦ (Substantivat, f.) Limba franceză. – Franțuz + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzesc
FRANȚUZÉSC, -EÁSCĂ, franțuzești, adj. Francez (2). ◊ Aluat franțuzesc = aluat pentru prăjituri, pregătit cu unt și lucrat special pentru a deveni fraged și a se desface în foi; foitaj. ♦ (Substantivat, f.) Limba franceză. – Franțuz + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzeşte
FRANȚUZÉȘTE adv. Ca francezii, în felul francezilor; în limba franceză. – Franțuz + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzește
FRANȚUZÉȘTE adv. Ca francezii, în felul francezilor; în limba franceză. – Franțuz + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzi
FRANȚUZÍ, franțuzesc, vb. IV. Refl. (Înv. și fam.) A imita servil obiceiurile franceze, a întrebuința în mod nejustificat cuvinte și expresii franceze. ♦ Tranz. A introduce, fără necesitate, în limbă cuvinte și expresii franceze. – Din franțuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzi
FRANȚUZÍ, franțuzesc, vb. IV. Refl. (Înv. și fam.) A imita servil obiceiurile franceze, a întrebuința în mod nejustificat cuvinte și expresii franceze. ♦ Tranz. A introduce, fără necesitate, în limbă cuvinte și expresii franceze. – Din franțuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzire
FRANȚUZÍRE, franțuziri, s. f. (Rar) Faptul de a introduce în limbă cuvinte și expresii franceze inutile și nepotrivite. – V. franțuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzire
FRANȚUZÍRE, franțuziri, s. f. (Rar) Faptul de a introduce în limbă cuvinte și expresii franceze inutile și nepotrivite. – V. franțuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzism
FRANȚUZÍSM, franțuzisme, s. n. Cuvânt, expresie împrumutate din limba franceză de o altă limbă și neasimilate de aceasta. – Franțuz + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzism
FRANȚUZÍSM, franțuzisme, s. n. Cuvânt, expresie împrumutate din limba franceză de o altă limbă și neasimilate de aceasta. – Franțuz + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzit
FRANȚUZÍT, -Ă, franțuziți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care imită obiceiurile franceze și folosește, fără a fi necesar, cuvinte și expresii franceze. – V. franțuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzit
FRANȚUZÍT, -Ă, franțuziți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care imită obiceiurile franceze și folosește, fără a fi necesar, cuvinte și expresii franceze. – V. franțuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franţuzoaică
FRANȚUZOÁICĂ, franțuzoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Franței sau este originară de acolo; franțușcă. – Franțuz + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franțuzoaică
FRANȚUZOÁICĂ, franțuzoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Franței sau este originară de acolo; franțușcă. – Franțuz + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzelar
FRANZELÁR, franzelari, s. m. Persoană care face sau vinde franzele. – Franzelă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzelă
FRANZÉLĂ, franzele, s. f. Pâine albă de formă lunguiață; jimblă. – Din ngr. frantzóla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzelăreasă
FRANZELĂREÁSĂ, franzelărese, s. f. Femeie care face sau vinde franzele; soția franzelarului. – Franzelar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzelărie
FRANZELĂRÍE, franzelării, s. f. Brutărie unde se fac sau prăvălie unde se vând franzele. – Franzelă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzeluţă
FRANZELÚȚĂ, franzeluțe, s. f. Diminutiv al lui franzelă. ♦ Chiflă. – Franzelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

franzeluță
FRANZELÚȚĂ, franzeluțe, s. f. Diminutiv al lui franzelă. ♦ Chiflă. – Franzelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frapa
FRAPÁ, frapez, vb. I. Tranz. 1. A se impune atenției cuiva prin caracteristici izbitoare; a impresiona puternic, a bate la ochi. 2. A răci șampania sau alte băuturi alcoolice cu ajutorul gheții. – Din fr. frapper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frapant
FRAPÁNT, -Ă, frapanți, -te, adj. Care frapează; bătător la ochi, izbitor, șocant. – Din fr. frappant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frapat
FRAPÁT, -Ă, frapați, -te, adj. (Despre băuturi) Răcit cu gheață. – V. frapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frapieră
FRAPIÉRĂ, frapiere, s. f. Vas special, de obicei de aluminiu (așezat pe un suport), folosit pentru răcirea cu gheață a băuturilor. [Pr.: -pi-e-] – Din frapa (după fructieră, supieră etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frasin
FRÁSIN, frasini, s. m. Arbore cu tulpina dreaptă, cilindrică, cu coroana rară, frunze compuse, flori unisexuate lipsite de corolă și fructe alungite, cu lemnul elastic, folosit în industrie (Fraxinus excelsior). – Lat. fraxinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frate
FRÁTE, frați, s. m. 1. Persoană de sex masculin considerată în raport cu altă persoană (indiferent de sex), născută din aceiași părinți sau numai din același tată ori din aceeași mamă; frățâne. ◊ Frate bun (sau adevărat, drept sau, reg., dulce) = fiecare dintre frații născuți din același tată și din aceeași mamă în raport unii cu alții. Frați de lapte = copii care au supt la aceeași doică. Frate de mână = băiat care servește mireasa în timpul nunții. Frate de cruce = fârtat. ♦ (La pl.) Nume dat copiilor (în cazul când se află între ei și băieți) născuți din aceiași părinți sau numai din același tată ori din aceeași mamă. 2. Termen familiar, prietenesc, cu care cineva se adresează unei persoane (indiferent de sex). 3. Titlu pe care și-l dau călugării între ei. ♦ Grad în ierarhia călugărească dat unui călugăr care nu este cleric și care ajută la treburile gospodărești; călugăr care are acest grad. 4. Lăstar care se formează la subsuoara frunzelor cerealelor păioase din nodurile de la baza tulpinii. 5. (Bot.; în compusul) Fratele-priboiului = plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu flori purpurii-violacee, care crește prin păduri sau locuri pietroase, umede și umbroase (Gerranium silvaticum). – Lat. frater, -tris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fratern
FRATÉRN, -Ă, fraterni, -e, adj. Frățesc. – Din lat. fraternus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraternitate
FRATERNITÁTE, fraternități, s. f. Legătură strânsă, frățească între persoane, între colectivități, între popoare etc.; frăție, frățietate. – Din fr. fraternité, lat. fraternitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraterniza
FRATERNIZÁ, fraternizez, vb. I. Intranz. A manifesta sentimente frățești față de cineva; a intra în strânsă prietenie cu cineva; a face cauză comună cu cineva. ♦ (Despre militari sau despre unități militare angajate în războaie nedrepte) A face cauză comună cu adversarul (ca protest împotriva războiului). – Din fr. fraterniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraternizare
FRATERNIZÁRE, fraternizări, s. f. Acțiunea de a fraterniza și rezultatul ei; înfrățire, unire. – V. fraterniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fratricid
FRATRICÍD, -Ă, fratricizi, -de, s. m. și f., s. n., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care și-a ucis fratele sau sora. 2. S. n. Omor de frate sau de soră. 3. Adj. Care constituie o crimă față de un frate, o soră sau față de semenii săi. – Din fr. fratricide, lat. fratricida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fratrie
FRATRÍE, fratrii, s. f. 1. Subdiviziune a triburilor grecești. 2. Grupare mare de plante înrudite genetic. – Din fr. phratrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frauda
FRAUDÁ, fraudez, vb. I. Tranz. A săvârși o fraudă; a defrauda. [Pr.: fra-u-] – Din fr. frauder, lat. fraudare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraudare
FRAUDÁRE, fraudări, s. f. Acțiunea de a frauda. [Pr.: fra-u-] – V. frauda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraudă
FRÁUDĂ, fraude, s. f. (Jur.) Săvârșirea cu rea-credință, pentru a obține foloase, a unor acte de atingere a drepturilor altuia (păgubitoare pentru altă persoană); hoție. ♦ Sumă sustrasă prin înșelăciune, prin defraudare. [Pr.: fra-u-] – Din fr. fraude, lat. fraus, fraudis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraudulos
FRAUDULÓS, -OÁSĂ, frauduloși, -oase, adj. (Despre acțiuni) Făcut cu înșelăciune, bazat pe fraudă, pe rea-credință. [Pr.: fra-u-] – Din fr. frauduleux, lat. fraudulosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fraza
FRAZÁ, frazez, vb. I. Intranz. (Muz.) A scoate în evidență, la executarea unei bucăți, ritmul frazei muzicale; a face să se desprindă în mod distinct părțile care compun ideea muzicală. – Din fr. phraser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frazare
FRAZÁRE, frazări, s. f. Acțiunea de a fraza și rezultatul ei. – V. fraza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frază
FRÁZĂ, fraze, s. f. 1. Unitate sintactică alcătuită din două sau mai multe propoziții, care se află în raport de coordonare sau de subordonare, exprimând una sau mai multe judecăți. ♦ Fel de exprimare. 2. (În sintagma) Frază muzicală = unitate muzicală alcătuită dintr-o succesiune de sunete cu un sens expresiv propriu. – Din fr. phrase, lat. phrasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frazeolog
FRAZEOLÓG, -Ă, frazeologi, -ge, s. m. și f. (Rar) Persoană care se exprimă în fraze meșteșugite, dar lipsite de conținut. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frazeologic
FRAZEOLÓGIC, -Ă, frazeologici, -ce, adj. Care ține de frazeologie, privitor la frazeologie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frazeologie
FRAZEOLOGÍE, frazeologii, s. f. 1. Totalitatea îmbinărilor frazeologice proprii unei limbi. 2. Disciplină a lingvisticii care studiază unitățile frazeologice din limbă. 3. Mod propriu unei limbi sau unui scriitor de a construi frazele. 4. Fig. Vorbărie fără conținut, care ascunde sărăcia de idei; vorbe goale și umflate; pălăvrăgeală. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăgar
FRĂGÁR, frăgari, s. m. (Reg.) Dud. – Frag^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăgezi
FRĂGEZÍ, frăgezesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Despre anumite alimente, în special despre carne, aluaturi etc.) A deveni sau a face să devină fraged. – Din fraged.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăgezime
FRĂGEZÍME s. f. Însușirea de a fi fraged. ♦ Prospețime, gingășie, finețe, delicatețe. – Fraged + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăgezire
FRĂGEZÍRE s. f. Acțiunea de a (se) frăgezi și rezultatul ei. – V. frăgezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăguliţă
FRĂGULÍȚĂ, frăgulițe, s. f. 1. (Pop.) Frăguță. 2. Mică plantă erbacee cu flori galbene-verzui, cu miros slab de mosc (Adoxa moschatellina). – Fragă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăguliță
FRĂGULÍȚĂ, frăgulițe, s. f. 1. (Pop.) Frăguță. 2. Mică plantă erbacee cu flori galbene-verzui, cu miros slab de mosc (Adoxa moschatellina). – Fragă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăguşoară
FRĂGUȘOÁRĂ, frăgușoare, s. f. (Pop.) Frăguță. – Fragă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăgușoară
FRĂGUȘOÁRĂ, frăgușoare, s. f. (Pop.) Frăguță. – Fragă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăguţă
FRĂGÚȚĂ, frăguțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui fragă; frăguliță (1), frăgușoară. – Fragă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăguță
FRĂGÚȚĂ, frăguțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui fragă; frăguliță (1), frăgușoară. – Fragă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământ
FRĂMẤNT s. n. (Rar) Frământare. – Din frământa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământa
FRĂMÂNTÁ, frămấnt, vb. I. 1. Tranz. A preface aluatul într-o masă omogenă, apăsându-l și amestecându-l. ◊ Expr. A frământa pământul = a bate pământul cu picioarele prin lovituri puternice și repetate. ♦ A lovi îndelung și repetat (cu pumnii sau cu picioarele) o persoană trântită la pământ, a călca în picioare. 2. Tranz. Fig. A examina îndelung și în detaliu o idee, un plan etc. ♦ (Despre stări sufletești, sentimente etc.) A neliniști, a preocupa. ♦ Tranz. și refl. A-și supune mintea la eforturi. ♦ Tranz. și refl. A (se) mișca puternic; a (se) agita. ♦ Refl. (Despre ființe) A umbla încolo și încoace, a nu avea astâmpăr. ♦ Tranz. A învârti, a răsuci un obiect în mână. ◊ Expr. A-și frământa mâinile = a manifesta o mare neliniște, o tulburare prin frecarea puternică a mâinilor. – Lat. *fragmentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământare
FRĂMÂNTÁRE, frământări, s. f. Acțiunea de a (se) frământa și rezultatul ei; frământat^1, frământ. 1. Umblet, neastâmpăr; p. ext. agitație, tulburare (cauzate de mișcări sociale). 2. Neliniște sufletească, zbucium, chin. – V. frământa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământat
FRĂMÂNTÁT^1 s. n. Frământare. – V. frământa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământat
FRĂMÂNTÁT^2, -Ă, frământați, -te, adj. 1. (Despre aluat) Preparat prin frământare. 2. Fig. Cuprins de neliniște; zbuciumat, agitat. – V. frământa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frământător
FRĂMÂNTĂTÓR, frământătoare, s. n. Mașină pentru frământat aluatul. – Frământa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăncuşor
FRĂNCUȘÓR, frăncușori, s. m. Diminutiv al lui franc^1. – Franc^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăncușor
FRĂNCUȘÓR, frăncușori, s. m. Diminutiv al lui franc^1. – Franc^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăsinel
FRĂSINÉL, frăsinei, s. m. Plantă erbacee medicinală și ornamentală, cu flori mari, albe sau trandafirii, plăcut mirositoare (Dictamnus fraxinella). ◊ Expr. A umbla (de) frunza frăsinelului = a umbla fără niciun rost, fără niciun scop, a fi haimana; a hoinări. – Frasin + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăsinet
FRĂSINÉT, frăsineturi, s. n. Pădure de frasini. – Lat. fraxinetum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăsinică
FRĂSINÍCĂ, frăsinici, s. f. (Bot.) Specie de frasin. – Frasin + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăsui
FRĂSUÍ, frăsuiesc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. (Reg.) A se plânge; a se boci, a se văicări. 2. Refl. (Pop. și fam.) A umbla sau a se agita fără rost. – Din ucr. frasuvaty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţân
FRĂȚẤN s. m. v. frățâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățân
FRĂȚẤN s. m. v. frățâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţâne
FRĂȚẤNE, frățâni, s. m. (Pop.; urmat de un adjectiv posesiv) Frate. [Var.: frățấn s. m.] – Frate + suf. -âne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățâne
FRĂȚẤNE, frățâni, s. m. (Pop.; urmat de un adjectiv posesiv) Frate. [Var.: frățấn s. m.] – Frate + suf. -âne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţesc
FRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, frățești, adj. Propriu legăturii dintre frați, de frate, ca de frate; fratern; afectuos, devotat. – Frate + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățesc
FRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, frățești, adj. Propriu legăturii dintre frați, de frate, ca de frate; fratern; afectuos, devotat. – Frate + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţeşte
FRĂȚÉȘTE adv. În mod frățesc, ca un frate, ca frații, cu dragoste frățească. ◊ Expr. A împărți (ceva) frățește = a împărți în părți egale, în mod loial. – Frate + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățește
FRĂȚÉȘTE adv. În mod frățesc, ca un frate, ca frații, cu dragoste frățească. ◊ Expr. A împărți (ceva) frățește = a împărți în părți egale, în mod loial. – Frate + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţică
FRĂȚÍCĂ s. m. (Fam.; la voc.) Termen familiar cu care cineva se adresează unui băiat. – Frate + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățică
FRĂȚÍCĂ s. m. (Fam.; la voc.) Termen familiar cu care cineva se adresează unui băiat. – Frate + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţie
FRĂȚÍE, frății, s. f. 1. Legătură de rudenie dintre frați; frățietate. ♦ Iubire frățească, sentimente ca de frate. 2. Prietenie strânsă; fraternitate. 3. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Termen care desemna o instituție juridică folosită în special pentru transmiterea averii în cazul lipsei succesorilor legitimi – Frate + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăție
FRĂȚÍE, frății, s. f. 1. Legătură de rudenie dintre frați; frățietate. ♦ Iubire frățească, sentimente ca de frate. 2. Prietenie strânsă; fraternitate. 3. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Termen care desemna o instituție juridică folosită în special pentru transmiterea averii în cazul lipsei succesorilor legitimi – Frate + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţietate
FRĂȚIETÁTE s. f. (Înv.) Fraternitate; frăție. [Pr.: -ți-e-] – Frăție + suf. -tate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățietate
FRĂȚIETÁTE s. f. (Înv.) Fraternitate; frăție. [Pr.: -ți-e-] – Frăție + suf. -tate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frăţior
FRĂȚIÓR, frățiori, s. m. Diminutiv al lui frate. ♦ (La vocativ) Termen familiar, prietenesc, cu care te adresezi unui bărbat. [Pr.: -ți-or] – Frate + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frățior
FRĂȚIÓR, frățiori, s. m. Diminutiv al lui frate. ♦ (La vocativ) Termen familiar, prietenesc, cu care te adresezi unui bărbat. [Pr.: -ți-or] – Frate + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâna
FRÂNÁ, frânez, vb. I. Tranz. A încetini sau a opri mersul unui vehicul cu ajutorul frânei. ♦ Fig. A ține în loc, a împiedica, a opri dezvoltarea, cursul sau manifestarea unei acțiuni, a unui proces, a unui sentiment. – Din fr. freiner (după frână, înfrâna).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânar
FRÂNÁR, frânari, s. m. Muncitor la căile ferate însărcinat cu manevrarea frânei de mână. – Frână + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânare
FRÂNÁRE, frânări, s. f. 1. Acțiunea de a frâna și rezultatul ei; frânat. 2. Inhibiție. – V. frâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânat
FRÂNÁT s. n. Frânare (1). – V. frâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frână
FRẤNĂ, frâne, s. f. Dispozitiv folosit pentru încetinirea vitezei sau pentru oprirea mișcării unui vehicul. ♦ Fig. Ceea ce ține în loc cursul sau dezvoltarea unui proces în desfășurare, a unei acțiuni, a unui sentiment etc.; piedică, obstacol. – Din fr. frein (după frâne, pl. lui frâu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânc
FRÂNC, -Ă, frânci, -ce, s. m. și f. (Adesea adjectival) Nume generic dat în trecut la noi occidentalilor de origine latină. – Lat. Francus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâncuşă
FRÂNCÚȘĂ, frăncușe, s. f. Varietate de struguri românești cu boabe mici, neuniforme și rare, din care se obțin vinuri albe de masă. – Frânc + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâncușă
FRÂNCÚȘĂ, frăncușe, s. f. Varietate de struguri românești cu boabe mici, neuniforme și rare, din care se obțin vinuri albe de masă. – Frânc + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânge
FRẤNGE, frâng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) rupe (în două) prin lovire, îndoire sau apăsare puternică. ♦ A fractura un os, p. ext. un membru al corpului. ◊ Expr. A-și frânge gâtul = a) a muri într-un accident; b) a-și compromite situația prin întreprinderi riscante. A frânge (cuiva) gâtul = a omorî pe cineva. A-și frânge mâinile = a-și împreuna mâinile și a-și îndoi cu putere degetele (ca expresie a durerii, a deznădejdii etc.). A frânge (sau, refl., a i se frânge) cuiva inima = a (se) mâhni peste măsură; a (se) înduioșa până la lacrimi. ♦ Refl. (Despre o masă de apă, despre valuri) A se lovi (de mal, de stânci etc.), împrăștiindu-se în valuri mici. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) îndoi, a (se) apleca de mijloc. 2. Tranz. Fig. A înfrânge, a învinge; a birui (în luptă). – Lat. frangere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frângere
FRẤNGERE, frângeri, s. f. Acțiunea de a (se) frânge; rupere prin îndoire, lovire sau apăsare puternică; frântură. – V. frânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghie
FRÂNGHÍE^1, frânghii, s. f. Fir lung și gros făcut din mai multe fibre vegetale sau din fire animale, precum și din fibre sintetice, răsucite una în jurul alteia; funie. [Acc. și: (reg.) frấnghie] – Lat. fimbria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghie
FRÂNGHÍE^2 s. f. v. frenghie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghier
FRÂNGHIÉR, frânghieri, s. m. Persoană care confecționează frânghii^1 sau obiecte din frânghie^1; persoană care vinde frânghii^1 sau obiecte făcute din frânghie^1. [Pr.: -ghi-er] – Frânghie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghierie
FRÂNGHIERÍE^1 s. f. Meseria de frânghier. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghierie
FRÂNGHIERÍE^2, frânghierii, s. f. Local în care se confecționează sau se vând frânghii^1 și obiecte făcute din frânghie^1. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghie^1 + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghierit
FRÂNGHIERÍT s. n. (Rar) Totalitatea frânghiilor^1 necesare la pescuit. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghie^1 + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghioară
FRÂNGHIOÁRĂ, frânghioare, s. f. (Rar) Frânghiuță. [Pr.: -ghi-oa-] – Frânghie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghiuţă
FRÂNGHIÚȚĂ, frânghiuțe, s. f. Diminutiv al lui frânghie^1; frânghioară. [Pr.: -ghi-u-] – Frânghie^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânghiuță
FRÂNGHIÚȚĂ, frânghiuțe, s. f. Diminutiv al lui frânghie^1; frânghioară. [Pr.: -ghi-u-] – Frânghie^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frânt
FRÂNT, -Ă, frânți, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Rupt^2 (în două) prin îndoire, lovire sau apăsare puternică. ♦ (Despre oase sau membre) Fracturat. ♦ Spart, zdrobit, stricat. ◊ Expr. A nu avea (nicio) para frântă = a nu avea niciun ban. 2. (Despre linii sau lucruri asemănătoare cu o linie) Care prezintă unghiuri, îndoituri, întorsături. 3. (Despre oameni) Îndoit de mijloc. 4. Fig. Zdrobit de oboseală; sleit, extenuat. ◊ Expr. Beat frânt = foarte beat, beat mort. 5. Fig. Învins, înfrânt. – V. frânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frântură
FRÂNTÚRĂ, frânturi, s. f. 1. Frângere; ceea ce se obține frângând sau rupând ceva; bucată desprinsă de la locul ei sau rămasă dintr-un întreg îmbucătățit. ◊ Expr. Frântură de limbă = vorbire încâlcită; p. ext. frază încâlcită, alcătuită din cuvinte greu de rostit. ♦ Porțiune dintr-un întreg; fracțiune (1). 2. (Pop.) Fractură. 3. (Rar) Spărtură. – Lat. *franctura (= fractura) sau frânt + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâu
FRÂU, frâie, s. n. Totalitatea curelelor, împreună cu zăbala, care se pun pe capul și în gura unui cal (de călărie) spre a-l supune și a-l putea mâna. ◊ Loc. adj. Fără frâu = neînfrânat, lăsat (prea) liber; dezmățat. ◊ Expr. A-și pune frâu limbii (sau gurii) sau a-și pune frâu la limbă = a vorbi cumpătat, cu prudență; a se reține de la vorbă. A ține (pe cineva) în frâu = a domoli avântul sau pornirile cuiva. A ține (pe cineva) în șapte (sau nouă) frâie = a supraveghea (pe cineva) de aproape, a nu-i lăsa nicio libertate. A da (cuiva sau la ceva) frâu liber (sau slobod) = a lăsa în voie. A pune (în) frâu = a stăvili; a înfrâna, a stăpâni. ♦ Fig. (Cu pl. frâne) Conducere politică. [Pl. și: frâne, (rar) frâuri] – Lat. frenum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâuleţ
FRÂULÉȚ, frâulețe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui frâu. [Pr.: frâ-u-] – Frâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frâuleț
FRÂULÉȚ, frâulețe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui frâu. [Pr.: frâ-u-] – Frâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freamăt
FREÁMĂT, freamăte, s. n. 1. Zgomot surd produs de frunzele mișcate de vânt, de valurile mării etc.; fremătare. ♦ Murmur de voci înăbușite sau nedeslușite. ♦ Zgomot, larmă. 2. Fig. Fior, înfiorare. [Var.: (reg.) hreámăt s. n.] – Lat. fremitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freatic
FREÁTIC, -Ă, freatici, -ce, adj. (Despre ape sau pânze de ape subterane) Care se găsește pe primul strat impermeabil de la suprafața Pământului și care alimentează izvoarele, fântânile etc., influențând formarea și proprietățile solului. [Pr.: fre-a-] – Din fr. phréatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freatobiologie
FREATOBIOLOGÍE s. f. Știință care studiază organismele din apa freatică. [Pr.: fre-a-to-bi-o-] – Freatic + biologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freca
FRECÁ, frec, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca forțat pe suprafața unui corp cu care este în contact. 2. Tranz. A amesteca îndelung un aliment apăsând cu putere, pentru a obține o masă omogenă și pufoasă. ♦ A șterge un obiect apăsând în toate direcțiile cu un corp aspru sau moale pentru a-i îndepărta murdăria sau pentru a-l face să strălucească; a lustrui, a curăța. 3. Tranz. A frecționa. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A bate. ◊ Expr. A freca (cuiva) ridichea = a mustra pe cineva; a bate. ♦ A fi prea exigent, a obliga pe cineva la eforturi prea mari; a examina riguros. – Lat. fricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecare
FRECÁRE, frecări, s. f. Acțiunea de a (se) freca; frecuș, frecătură (1). ♦ (Fiz.) Fenomen care se produce la interacțiunea a două corpuri aflate în contact; forță pe care o exercită un corp asupra altuia când acesta se freacă de el; fricțiune (1). – V. freca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecat
FRECÁT^1 s. n. Faptul de a (se) freca. – V. freca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecat
FRECÁT^2, -Ă, frecați, -te, adj. (Despre unele alimente) Amestecat astfel încât să devină o masă omogenă și pufoasă. ♦ Curățat prin frecare. – V. freca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecătură
FRECĂTÚRĂ, frecături, s. f. 1. Frecare. 2. Loc care poartă urma unei frecări. 3. Fig. Mustrare aspră. 4. Fig. (La pl.) Divergențe, neînțelegeri (surde); frecușuri, fricțiuni. – Lat. fricatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecăţei
FRECĂȚÉI s. m. pl. (Reg.) Aluat nedospit frecat mărunt în palmă sau ras pe răzătoare, care se fierbe în supă. – Frecat^2 + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecăței
FRECĂȚÉI s. m. pl. (Reg.) Aluat nedospit frecat mărunt în palmă sau ras pe răzătoare, care se fierbe în supă. – Frecat^2 + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecţie
FRÉCȚIE, frecții, s. f. (Med.) Frecare a unei părți a corpului cu un lichid revulsiv. – Cf. freca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecție
FRÉCȚIE, frecții, s. f. (Med.) Frecare a unei părți a corpului cu un lichid revulsiv. – Cf. freca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecţiona
FRECȚIONÁ, frecționez, vb. I. Tranz. A face cuiva o frecție, a freca. [Pr.: -ți-o-. – Var.: fricționá vb. I] – Din fr. frictionner (după freca).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecționa
FRECȚIONÁ, frecționez, vb. I. Tranz. A face cuiva o frecție, a freca. [Pr.: -ți-o-. – Var.: fricționá vb. I] – Din fr. frictionner (după freca).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecţionare
FRECȚIONÁRE, frecționări, s. f. Acțiunea de a frecționa. [Pr.: -ți-o-. – Var.: fricționáre s. f.] – V. frecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecționare
FRECȚIONÁRE, frecționări, s. f. Acțiunea de a frecționa. [Pr.: -ți-o-. – Var.: fricționáre s. f.] – V. frecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecuş
FRECÚȘ, frecușuri, s. n. Frecare. ◊ Expr. (Fam.) A trage cuiva un frecuș = a mustra sau a bate pe cineva. ♦ Fig. (La pl.) Divergențe, neînțelegeri (surde); frecături. – Freca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecuș
FRECÚȘ, frecușuri, s. n. Frecare. ◊ Expr. (Fam.) A trage cuiva un frecuș = a mustra sau a bate pe cineva. ♦ Fig. (La pl.) Divergențe, neînțelegeri (surde); frecături. – Freca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecvent
FRECVÉNT, -Ă, frecvenți, -te, adj. Care se întâmplă des^2, la intervale de timp scurte; des^2; obișnuit. – Din lat. frequens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecventa
FRECVENTÁ, frecventez, vb. I. Tranz. A merge des^2, sistematic, cu regularitate într-un anumit loc. ♦ Spec. A vizita deseori pe cineva. – Din lat. frequentare, fr. fréquenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecventare
FRECVENTÁRE, frecventări, s. f. Acțiunea de a frecventa și rezultatul ei. – V. frecventa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecventativ
FRECVENTATÍV, -Ă, frecventativi, -e, adj. (Gram.; rar) Iterativ. – Din lat. frequentativus, fr. fréquentatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecventator
FRECVENTATÓR, -OÁRE, frecventatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care frecventează ceva sau pe cineva. – Frecventa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecvenţă
FRECVÉNȚĂ, frecvențe, s. f. 1. Repetare deasă și regulată a unei acțiuni, a unui fapt. ♦ (În învățământ) Participare a studenților sau a elevilor la cursuri. 2. (Fiz.) Mărime care arată de câte ori se produce un fenomen într-o unitate de timp. ◊ Curent de înaltă (sau de joasă) frecvență = curent electric care își schimbă sensul de un număr mare (sau mic) de ori într-o unitate de timp. 3. (Fon.; în sintagma) Frecvență fundamentală = primă armonică a unui semnal complex; fundamentală. – Din lat. frequentia, fr. fréquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecvență
FRECVÉNȚĂ, frecvențe, s. f. 1. Repetare deasă și regulată a unei acțiuni, a unui fapt. ♦ (În învățământ) Participare a studenților sau a elevilor la cursuri. 2. (Fiz.) Mărime care arată de câte ori se produce un fenomen într-o unitate de timp. ◊ Curent de înaltă (sau de joasă) frecvență = curent electric care își schimbă sensul de un număr mare (sau mic) de ori într-o unitate de timp. 3. (Fon.; în sintagma) Frecvență fundamentală = primă armonică a unui semnal complex; fundamentală. – Din lat. frequentia, fr. fréquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecvenţmetru
FRECVENȚMÉTRU, frecvențmetre, s. n. Instrument pentru măsurarea frecvenței unei mărimi care variază periodic. – Din fr. fréquencemètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frecvențmetru
FRECVENȚMÉTRU, frecvențmetre, s. n. Instrument pentru măsurarea frecvenței unei mărimi care variază periodic. – Din fr. fréquencemètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fredona
FREDONÁ, fredonez, vb. I. Tranz. A cânta încet (fără cuvinte); a cânta cu gura închisă, a îngâna o melodie. – Din fr. fredonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fredonare
FREDONÁRE, fredonări, s. f. Faptul de a fredona. – V. fredona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fredonat
FREDONÁT, -Ă, fredonați, -te, adj. (Despre cântece, melodii) Cântat încet, îngânat. – V. fredona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fregată
FREGÁTĂ, fregate, s. f. 1. (În trecut) Vas de război cu trei catarge, dotat cu numeroase tunuri instalate pe ambele borduri și destinat serviciului de recunoaștere și de pază. ♦ (Azi) Tip de navă rapidă de escortă. 2. Gen de păsări palmipede marine, zvelte, cu corpul mic și cu coada și aripile foarte mari, care trăiesc în regiunea mărilor tropicale și se hrănesc cu pești (Fregata); pasăre care face parte din acest gen. – Din fr. frégate, it. fregata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fremăta
FREMĂTÁ, freámăt, vb. I. Intranz. 1. (Despre frunze; p. ext. despre copaci și păduri, despre valurile mării; la pers. 3) A produce freamăt. 2. (Despre oameni) A se înfiora, a vibra, a palpita; (despre colectivități) a se agita. – Din freamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fremătare
FREMĂTÁRE, fremătări, s. f. Acțiunea de a fremăta și rezultatul ei; freamăt. – V. fremăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fremătător
FREMĂTĂTÓR, -OÁRE, fremătători, -oare, adj. Care freamătă, tremură, vibrează; fremătos. – Fremăta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

french-cancan
FRENCH-CANCAN s. n. Cancan^2. [Pr.: frencĭ-cancán] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenetic
FRENÉTIC, -Ă, frenetici, -ce, adj. Care se află în stare de frenezie, care exprimă o asemenea stare. ♦ (Și adverbial) Puternic; pasionat. – Din fr. frénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenetizare
FRENETIZÁRE s. f. v. frenetiza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

frenezie
FRENEZÍE, frenezii, s. f. Stare de excitare excesivă, de pasiune nestăpânită, violentă. ◊ Loc. adv. Cu frenezie = ca în delir; frenetic, pasionat. – Din fr. frénésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenghie
FRENGHÍE, frenghii, s. f. (Înv.) Brocart. [Var.: frânghíe s. f.] – Din tc. frengi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenic
FRÉNIC, -Ă, frenici, -ce, adj. Care este în legătură cu diafragma. ◊ Nerv frenic (și substantivat, m.) = nerv motor principal al diafragmei. – Din fr. phrénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenologic
FRENOLÓGIC, -Ă, frenologici, -ce, adj. Referitor la frenologie; de frenologie. – Din fr. phrénologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frenologie
FRENOLOGÍE s. f. Teorie conform căreia există o corelație între caracterul și funcțiile intelectuale ale individului, pe de o parte, și conformația craniului, pe de altă parte. – Din fr. phrénologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freon
FREÓN, freoni, s. m. (Chim.) Compus organic al fluorului utilizat în special ca agent frigorific. [Pr.: fre-on] – Din fr. fréon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frescă
FRÉSCĂ, fresce, s. f. 1. Tehnică de a picta cu culori dizolvate în apă de var pe un zid cu tencuiala încă udă. ♦ Pictură murală decorativă, de dimensiuni mari, realizată prin această tehnică. 2. Fig. Operă literară de dimensiuni mari, care înfățișează tabloul de ansamblu al unei epoci, al unei societăți etc. – Din fr. fresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fresco
FRÉSCO s. n. Țesătură din fire subțiri de lână, uni sau cu efecte de culori, întrebuințată mai ales pentru confecționarea îmbrăcămintei de vară. – Din it. fresco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freş
FREȘ adj. (Fam.; despre oameni) Care nu este obosit, vioi; p. restr. (despre înfățișarea lor) care exprimă prospețime, sănătate, tinerețe. – Din fr. fraîche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freș
FREȘ adj. (Fam.; despre oameni) Care nu este obosit, vioi; p. restr. (despre înfățișarea lor) care exprimă prospețime, sănătate, tinerețe. – Din fr. fraîche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freta
FRETÁ, fretez, vb. I. Tranz. 1. A asambla două piese metalice prin strângere, fie prin contracția piesei cuprinzătoare, care a fost încălzită înainte de asamblare, fie prin dilatarea piesei cuprinse, care a fost răcită în prealabil. ♦ A asambla două tuburi metalice coaxiale, astfel încât tubul exterior să strângă tubul interior. 2. A asambla mai multe piese sau a consolida un obiect prin strângere cu o fretă sau cu un bandaj exterior; a cercui. – Din fr. fretter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fretaj
FRETÁJ, fretaje, s. n. Ansamblu constituit din două sau din mai multe tuburi coaxiale, montate forțat unul în altul. – Din fr. frettage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fretare
FRETÁRE, fretări, s. f. Acțiunea de a freta și rezultatul ei. – V. freta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fretă
FRÉTĂ, frete, s. f. 1. Tub sau inel metalic montat la exteriorul unei piese tabulare sau al unui ansamblu de piese, pentru a le consolida. 2. Fir metalic înfășurat pe un tub sau pe un ansamblu de piese pentru a le mări rezistența. 3. Piesă de metal în formă de inel sau de elice, care înconjoară barele armăturii longitudinale ale unei piese de beton armat. – Din fr. frette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freudian
FREUDIÁN, -Ă, freudieni, -ne, adj. Care aparține freudismului, referitor la freudism. [Pr.: froĭdian] – Din fr. freudien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freudism
FREUDÍSM s. n. Concepție psihologică a lui Sigmund Freud și a adepților săi. [Pr.: froĭdism] – Din fr. freudisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frez
FREZ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoarea fragilor; roz, roșiatic. 2. S. n. Culoare frez (1). – Din fr. fraise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freza
FREZÁ^1, frezez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere un material cu freza^1. ◊ Mașină de frezat = mașină-unealtă destinată prelucrării prin așchiere a suprafețelor plane sau profilate ale pieselor cu ajutorul unei scule așchietoare; freză^1 (2). – Din fr. fraiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freza
FREZÁ^2 vb. I v. friza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezare
FREZÁRE^1, frezări, s. f. Acțiunea de a freza^1 și rezultatul ei; frezat^1. – V. freza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezare
FREZÁRE^2 s. f. v. frizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezat
FREZÁT^1 s. n. Frezare^1. – V. freza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezat
FREZÁT^2 s. n. v. frizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freză
FRÉZĂ^1, freze, s. f. 1. Unealtă așchietoare cu unul sau cu mai multe tăișuri, dispuse simetric în jurul unui ax și având o mișcare de rotație, folosită la prelucrarea metalelor, a lemnului și a altor materiale dure; frezor^1. ◊ Freză-modul = freză profilată, utilizată la prelucrarea roților dințate. 2. Mașină de frezat. 3. Mașină agricolă având organul activ format dintr-un ax rotitor prevăzut cu gheare și cuțite, care taie și mărunțește pământul. 4. (Urmat de determinarea „rutieră”) Mașină de lucru rutieră folosită pentru scarificarea, mărunțirea și amestecarea cu lianți a stratului superficial de pământ, la executarea drumurilor. – Din fr. fraise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freză
FRÉZĂ^2, freze, s. f. Pieptănătură bărbătească; frizură. – Din freza^2 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

freză
FRÉZĂ^3, freze, s. f. Guler cu mai multe pliuri care se purta la gât în sec. XVI-XVII. – Din fr. fraise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezie
FRÉZIE, frezii, s. f. Plantă ornamentală cu flori plăcut mirositoare, colorate în diverse nuanțe (pale), dispuse în inflorescențe terminale pe tije subțiri și ușor curbate (Freesia). – Din lat. Freesia, denumirea științifică a freziei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezmaşină
FREZMAȘÍNĂ, frezmașini, s. f. Mașină la care se adaptează freza^1 (1) și care o pune în mișcare. – Din germ. Fräsmaschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezmașină
FREZMAȘÍNĂ, frezmașini, s. f. Mașină la care se adaptează freza^1 (1) și care o pune în mișcare. – Din germ. Fräsmaschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezor
FREZÓR^1, frezoare, s. n. Freză^1 (1). – Din fr. fraisoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frezor
FREZÓR^2, -OÁRE, frezori, -oare, s. m. și f. Muncitor care lucrează la o mașină de frezat. – Din fr. fraiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friabil
FRIÁBIL, -Ă, friabili, -e, adj. (Despre materiale) Care se fărâmițează, se sparge ușor. [Pr.: fri-a-] – Din fr. friable, lat. friabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friabilitate
FRIABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi friabil. [Pr.: fri-a-] – Din fr. friabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricativ
FRICATÍV, -Ă, fricativi, -e, adj. (În sintagma) Consoană fricativă (și substantivat, f.) sau sunet fricativ = consoană sau sunet la a căror pronunțare canalul fonator se strâmtează astfel încât aerul să se poată scurge tot timpul emisiunii; consoană constrictivă sau sunet constrictiv. – Din fr. fricatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frică
FRÍCĂ s. f. Stare de adâncă neliniște și de tulburare, provocată de un pericol real sau imaginar; lipsă de curaj, teamă, înfricoșare. ◊ Loc. adj. Fără frică = neînfricat; curajos. ◊ Loc. adv. Cu frică = cu teamă, temându-se. Fără (nicio) frică = cu curaj. Nici de frică = nicidecum, deloc. ◊ Expr. A băga (cuiva) frica în oase = a înfricoșa (pe cineva). A duce frica cuiva (sau a ceva) = a) a-i fi teamă de cineva sau de ceva; b) a-i fi teamă să nu i se întâmple cuiva ceva rău. A fi cu frica în spate (sau în sân) = a fi într-o continuă stare de neliniște, de teamă. A ști de frica cuiva = a asculta pe cineva, fiindu-i frică de el. – Cf. gr. phrikē.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frichini
FRICHINÍ, frichinesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. A se mișca încoace și încolo fără rost; a se fâțâi. 2. Tranz. A purta de colo până colo pe cineva, a sâcâi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricos
FRICÓS, -OÁSĂ, fricoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care se lasă ușor cuprins de frică. – Frică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricţie
FRÍCȚIE s. f. v. fricțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricție
FRÍCȚIE s. f. v. fricțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricţiona
FRICȚIONÁ vb. I v. frecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricționa
FRICȚIONÁ vb. I v. frecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricţionare
FRICȚIONÁRE s. f. v. frecționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricționare
FRICȚIONÁRE s. f. v. frecționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricţiune
FRICȚIÚNE, fricțiuni, s. f. 1. (Fiz.) Frecare. 2. Fig. Neînțelegere, ceartă, divergență între două persoane sau două grupuri de persoane; frecătură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (2) fricție s. f.] – Din fr. friction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fricțiune
FRICȚIÚNE, fricțiuni, s. f. 1. (Fiz.) Frecare. 2. Fig. Neînțelegere, ceartă, divergență între două persoane sau două grupuri de persoane; frecătură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (2) fricție s. f.] – Din fr. friction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frideric
FRÍDERIC, friderici, s. m. Monedă de aur prusiană, care a circulat și în Țările Române în prima jumătate a sec. XIX. – Din germ. Friedrichs[dor].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frig
FRIG, (2) friguri, s. n. 1. Temperatură scăzută a mediului ambiant, care dă senzația de rece. ♦ Senzație de rece provocată de temperatura joasă a mediului. 2. (La pl.) Temperatură ridicată a unui bolnav; tremur cauzat de senzația de rece, care precedă uneori o stare febrilă; frisoane. ♦ Malarie. ♦ Fig. Stare de neliniște, de agitație puternică; emoție. [Var.: (pop., 2) frígură s. f.] – Lat. frigus, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friganea
FRIGANEÁ, friganele, s. f. Felie de pâine albă muiată în lapte și ouă, apoi prăjită în grăsime. [Var.: frigăneá s. f.] – Din ngr. frighaniá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigare
FRIGÁRE, frigări, s. f. 1. Vergea de fier sau de lemn ascuțită la un capăt, în care se înfige carnea spre a o frige deasupra jăraticului; țiglă^2. ◊ Loc. adj. și adv. La frigare = fript în frigare deasupra jăraticului. 2. (Bot.; la pl.) Plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu tulpina ramificată de la bază și acoperită cu peri lungi și aspri, cu flori mari violete-purpurii, folosită în medicina populară (Gerranium palustre). – Frige + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigănea
FRIGĂNEÁ s. f. v. friganea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigăruică
FRIGĂRÚICĂ, frigăruici, s. f. Frigăruie. – Frigare + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigăruie
FRIGĂRÚIE, frigărui, s. f. Carne tăiată în bucăți mici și friptă în frigare; frigăruică. – Frigare + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frige
FRÍGE, frig, vb. III. 1. Tranz. A prepara un aliment (în special carne sau pește) prin expunere directă la acțiunea focului (în frigare, pe grătar etc.); p. ext. a prăji în tigaie. ◊ Compus: (fam.) frige-linte s. m. invar. = om avar, zgârcit, harpagon. 2. Tranz. și refl. A(-și) provoca o durere vie, o arsură la atingerea cu focul sau cu un obiect foarte fierbinte; a (se) arde. ◊ Expr. (Tranz.) A frige (pe cineva) la inimă sau a-i frige (cuiva) inima = a provoca cuiva o durere vie, usturătoare; a provoca cuiva o mare suferință morală. ♦ (Despre alți agenți decât căldura; adesea fig.) A provoca o senzație usturătoare (asemănătoare cu cea cauzată de o arsură). 3. Intranz. (Despre corpuri fierbinți) A iradia căldură mare; a dogori. 4. Refl. Fig. (Fam.) A se păcăli, a se înșela, a rămâne păgubaș. [Perf. s. fripsei, part. fript] – Lat. frigere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigian
FRIGIÁN, -Ă, frigieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Frigia. 2. Adj. Care aparține Frigiei sau frigienilor (1), privitor la Frigia ori la frigieni. ◊ Bonetă frigiană = bonetă purtată în Antichitate de sclavii eliberați și adoptată în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794 ca simbol al libertății. [Pr.: -gi-an] – Din fr. phrygien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigid
FRIGÍD, -Ă, frigizi, -de, adj. Care suferă de frigiditate. – Din fr. frigide, lat. frigidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigidarium
FRIGIDÁRIUM s. n. Sală în termele romane destinată instalației și practicării băilor reci. [Pr.: -ri-um] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigider
FRIGIDÉR, frigidere, s. n. Aparat de construcție specială, izolat termic, echipat cu un agregat frigorigen, destinat răcirii și păstrării temporare a alimentelor și a produselor ușor alterabile. – Din fr. frigidaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigiditate
FRIGIDITÁTE s. f. Indiferență (sau aversiune) față de actul sexual. – Din fr. frigidité, lat. frigiditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigorie
FRIGORÍE, frigorii, s. f. Unitate de măsură a frigului, egală cu o calorie. – Din fr. frigorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigorifer
FRIGORIFÉR, -Ă, frigoriferi, -e, adj. (Despre un sistem fizico-chimic sau tehnic) Care transferă frigul. ◊ Lanț frigorifer = serie de instalații frigorifice prin care se asigură conservarea și transportul la rece al alimentelor. Agent frigorifer = agent frigorific care transferă frig la un mediu ce trebuie răcit de la un mediu care se află la o temperatură mai joasă. ♦ (Substantivat, n.; impr.) Clădire sau încăpere prevăzută cu instalații de răcire sub temperatura mediului înconjurător și folosită pentru conservarea unor cantități mari de alimente, medicamente etc.; instalație frigorifică. – Din fr. frigorifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigorific
FRIGORÍFIC, -Ă, frigorifici, -ce, adj. Care ține de frig, privitor la frig; care servește la producerea frigului. ◊ Agent frigorific = substanță sau amestec de substanțe care produce sau transferă frig. Instalație frigorifică = sistem tehnic alcătuit dintr-un agregat frigorigen, o încăpere răcită, o instalație de comandă și de control și dispozitive anexe, utilizat pentru răcire. – Din fr. frigorifique, lat. frigorificus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigorigen
FRIGORIGÉN, -Ă, frigorigeni, -e, adj. (Despre sisteme fizico-chimice) Care poate produce frig. ◊ Agent frigorigen = substanță cu putere de vaporizare mare, care absoarbe căldura. Instalație frigorigenă (sau agregat frigogen) = parte componentă a unei instalații frigorifice, în care, prin consum de energie, agentul frigorigen își modifică continuu starea de agregare, producând frig. – Din fr. frigorigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigotehnică
FRIGOTÉHNICĂ s. f. Ramură a tehnicii care studiază mijloacele și instalațiile de producere a frigului și procedeele utilizării practice a acestuia. – Frig + tehnică (după germ. Kältetechnik).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigotehnist
FRIGOTEHNÍST, frigotehniști, s. m. Specialist în frigotehnică. – Frigotehni[că] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigoterapie
FRIGOTERAPÍE s. f. Folosire a temperaturilor joase în tratarea unor boli. – Din fr. frigothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friguleţ
FRIGULÉȚ, frigulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui frig; frig mare. – Frig + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friguleț
FRIGULÉȚ, frigulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui frig; frig mare. – Frig + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigură
FRÍGURĂ s. f. v. frig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frigurică
FRIGURÍCĂ, frigurele, s. f. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu tulpina foarte ramificată, cu frunze ovale și cu flori roșii sau albe (Erythraea pulchella). 2. Fierea-pământului. – Friguri (pl. lui frig) + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friguros
FRIGURÓS, -OÁSĂ, friguroși, -oase, adj. 1. (Despre locuințe) Care se încălzește greu și insuficient, care nu păstrează căldura, care nu apără de frig. ♦ Care are o temperatură scăzută, care răspândește frig; rece. 2. (Despre ființe) Care rezistă greu la frig, care nu suportă bine frigul. ♦ Înfrigurat. – Lat. frigorosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fringilid
FRINGILÍD, fringilide, s. n. (La pl.) Familie de păsări cântătoare cu cioc conic și scurt; (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din fr. fringilidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fripon
FRIPÓN, friponi, s. m. (Livr.) Șarlatan, hoț, escroc. – Din fr. fripon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fript
FRIPT, -Ă, fripți, -te, adj., s. f. art. 1. Adj. (Despre alimente) Care a fost gătit prin expunere directă la acțiunea focului; p. ext. prăjit. ◊ Expr. A mânca (pe cineva) fript = a distruge, a da gata (pe cineva). A face (cuiva) zile fripte = a necăji pe cineva (zi de zi); a hărțui, a șicana. 2. Adj. (Despre ființe) Ars, rănit prin acțiunea focului sau a unui obiect fierbinte. ♦ Fig. Chinuit. 3. S. f. art. Numele unui joc de copii în care unul dintre jucători încearcă să lovească peste palme pe celălalt, iar acesta și le ferește în ultimul moment. – V. frige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friptură
FRIPTÚRĂ, fripturi, s. f. Fel de mâncare constând din carne friptă pe grătar, în frigare sau în tigaie. – Lat. *frictura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fripturică
FRIPTURÍCĂ, fripturici, s. f. Diminutiv al lui friptură. – Friptură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fripturism
FRIPTURÍSM s. n. (Fam.) Goană după posturi și avantaje materiale. – Friptură + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frison
FRISÓN, frisoane, s. n. Succesiune de tremurături convulsive și ritmice, însoțită de o senzație puternică de frig, care se manifestă de obicei înainte de o criză febrilă sau în timpul unei boli febrile. – Din fr. frisson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frişcă
FRÍȘCĂ^1 s. f. Strat de smântână proaspătă, care se ridică la suprafața laptelui nefiert după câteva ore de la mulgere și care, bătută cu telul, devine spumoasă. ♦ Smântână bătută cu zahăr și servită ca desert sau ca garnitură la prăjituri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frișcă
FRÍȘCĂ^1 s. f. Strat de smântână proaspătă, care se ridică la suprafața laptelui nefiert după câteva ore de la mulgere și care, bătută cu telul, devine spumoasă. ♦ Smântână bătută cu zahăr și servită ca desert sau ca garnitură la prăjituri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frişcă
FRÍȘCĂ^2, friști, s. f. (Pop.) 1. Nuia, vergea. 2. Fig. Femeie tânără, zglobie, atrăgătoare, șmecheră și ușor neserioasă. – Din magh. fricska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frișcă
FRÍȘCĂ^2, friști, s. f. (Pop.) 1. Nuia, vergea. 2. Fig. Femeie tânără, zglobie, atrăgătoare, șmecheră și ușor neserioasă. – Din magh. fricska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friteuză
FRITEUZĂ, friteuze, s. f. Aparat pentru prăjit alimente. [Pr.: frit'öză] – Din fr. friteuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friulan
FRIULÁN, -Ă, friulani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația din provincia Friuli-Venezia Giulia (nord-estul Italiei) sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține provinciei Friuli-Venezia Giulia sau friulanilor (1), care se referă la provincia Friuli-Venezia Giulia ori la friulani. ♦ (Substantivat, f.) Ramură a limbii retoromane vorbită de friulani. [Pr.: fri-u-] – Din fr. frioulan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frivol
FRIVÓL, -Ă, frivoli, -e, adj. (Despre oameni) Care este preocupat de lucruri neserioase, care umblă după plăceri ușoare; ușuratic. ♦ (Despre lucruri, fapte, atitudini) Lipsit de seriozitate, de temeinicie, de importanță. – Din fr. frivole, it. frivolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frivolitate
FRIVOLITÁTE, (2) frivolități, s. f. 1. Însușire a ceea ce este frivol; neseriozitate. 2. (La pl.) Lucruri, fapte, cuvinte, purtări ușuratice, neserioase. – Din fr. frivolité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frixus
Frix(us) = Phrixus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

friz
FRIZ s. n. v. friză^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friza
FRIZÁ^1, frizez, vb. I. Tranz. și refl. (Azi rar) A(-și) încreți, a(-și) ondula părul (cu fierul sau prin alte mijloace); a (se) coafa. [Var.: frezá vb. I] – Din fr. friser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friza
FRIZÁ^2 vb. I. Tranz. A fi pe punctul de a atinge ridicolul, nebunia etc. – Din fr. friser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizare
FRIZÁRE, frizări, s. f. (Azi rar) Acțiunea de a (se) friza^1 și rezultatul ei; frizat. [Var.: frezáre s. f.] – V. friza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizat
FRIZÁT s. n. (Azi rar) Frizare. [Var.: frezát s. n.] – V. friza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friză
FRÍZĂ^1, frize, s. f. 1. (În arhitectura clasică) Parte componentă a antablamentului, cuprinsă între arhitravă și cornișă, de obicei împodobită cu picturi, basoreliefuri, caneluri etc. ♦ Ornament în formă de bandă orizontală cu picturi sau reliefuri în jurul unui vas, al unei săli, al unui sarcofag etc. 2. Piesă îngustă de cherestea, folosită la fabricarea lamelor de parchet, a chenarelor de uși, a lambriurilor. ♦ Chenar care înconjoară o pardoseală de parchet în lungul pereților, făcut din piese mai mari decât lamele parchetului. 3. Ramă masivă de lemn în care se prind tăbliile unei uși. [Var.: friz s. n.] – Din fr. frise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

friză
FRÍZĂ^2, frize, s. f. Rasă de oi de culoare albă, cu coada scurtă, crescută pentru producția de lapte. – Din germ. Friser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizer
FRIZÉR, frizeri, s. m. Lucrător care se ocupă cu bărbieritul sau cu tunsul părului; bărbier. ♦ Coafor. – Din fr. friseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizerie
FRIZERÍE, frizerii, s. f. Atelier pentru tuns, pentru ras sau pentru frizat; bărbierie (2). – Frizer + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizeriţă
FRIZERÍȚĂ, frizerițe, s. f. Lucrătoare care se ocupă cu bărbieritul, cu tunsul sau cu ondulatul părului. – Frizer + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizeriță
FRIZERÍȚĂ, frizerițe, s. f. Lucrătoare care se ocupă cu bărbieritul, cu tunsul sau cu ondulatul părului. – Frizer + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizon
FRIZÓN, frizoane, s. n. Fibră textilă provenită din straturile exterioare ale gogoșilor de mătase, de pe care nu poate fi trasă, reprezentând un deșeu. – Din fr. frison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frizură
FRIZÚRĂ, frizuri, s. f. Freză^2. – Din fr. frisure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frondă
FRÓNDĂ, fronde, s. f. Nume dat revoltelor din Franța, la mijlocul sec. XVII, ca urmare a politicii de întărire a absolutismului regal și a fiscalității excesive. ♦ Fig. Opoziție neprincipială, răzvrătire cu caracter de persiflare pornită din motive personale. – Din fr. fronde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frondeur
FRONDEUR, frondeuri, s. m. Partizan al frondei. [Pr.: frond'ör. – Var.: frondór s. m.] – Din fr. frondeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frondor
FRONDÓR s. m. v. frondeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fronseu
FRONSÉU, fronseuri, s. n. Cută a unei rochii, a unei cămăși etc. menținută printr-un fir. – Din fr. froncis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

front
FRONT, fronturi, s. n. 1. Loc unde se dau lupte militare în timp de război; totalitatea forțelor militare care operează pe câmpul de luptă sub o comandă unică. ◊ Expr. A rupe (sau a sparge) frontul = a rupe linia de apărare a inamicului, a pătrunde forțat în linia de apărare a acestuia. ♦ Parte din teatrul de operații al unui stat aflat în stare de război, pusă sub comandă unică. ♦ Mare unitate operativă, compusă din mai multe armate. 2. Formație de militari, școlari, sportivi etc. aliniați cot la cot, cu fața la persoana care dă îndrumări, comenzi etc. ◊ Loc. adv. În front = așezat în linie, în poziție de drepți sau pe loc repaus. 3. Fig. Grup de forțe solidare, organizat în vederea unei lupte comune pentru realizarea unui scop; p. ext. sectorul unde se duce o astfel de luptă. 4. Porțiune dintr-un zăcământ de substanțe minerale utile, deschisă printr-o lucrare minieră, unde se efectuează săpăturile. 5. Plan vertical în care sunt situate fațada unei clădiri sau fațadele unui ansamblu de clădiri. ♦ Latură a unei parcele, care coincide cu alinierea căii de circulație. 6. (Met.) Zonă de tranziție între două mase de aer diferite, caracterizată prin schimbări meteorologice bruște, cu consecințe directe asupra mersului vremii. ◊ Front atmosferic = zonă de contact între două mase de aer cu gradient termic ridicat. 7. (Fiz.; în sintagma) Front de undă = ansamblul punctelor până la care ajunge o oscilație la un moment dat. – Din fr. front.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontal
FRONTÁL, -Ă, frontali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care ține de regiunea frunții. ♦ (Substantivat, n.; rar) Parte proeminentă a unui obiect. 2. Adj. Din față, așezat în față. ◊ Abataj frontal = abataj al minereului făcut pe un front foarte lung în direcția filonului; p. ext. locul unde se execută o astfel de operație. 3. Adj. Referitor la front (6). 4. S. n. Os al craniului care formează fruntea și o parte din orbite. – Din fr. frontal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontalier
FRONTALIÉR, -Ă, frontalieri, -e, adj. Care ține de frontieră, referitor la frontieră; care se produce la frontieră. – Din fr. frontalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontalitate
FRONTALITÁTE s. f. (În sintagma) Legea frontalității = canon în sculptura antică prin care se impunea reprezentarea din față și strict simetrică a corpului în raport cu planul median ce trece prin șaua nasului, stern și ombilic. – Din fr. frontalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontieră
FRONTIÉRĂ, frontiere, s. f. Linie naturală sau convențională care desparte teritoriul unui stat de teritoriul altor state sau de întinderi de apă care nu fac parte din teritoriul său; graniță, hotar. [Pr.: -ti-e-. – Var.: (înv.) fruntárie s. f.] – Din fr. frontière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontispiciu
FRONTISPÍCIU, frontispicii, s. n. 1. Partea superioară a fațadei principale a unui edificiu; p. ext. fațada principală a unui edificiu. 2. Prima pagină a unei cărți, care, pe lângă titlu, poartă adesea numele autorului, gravuri simbolizând cuprinsul lucrării etc. ♦ Partea de sus de pe prima pagină a unui ziar, cuprinzând titlul și unele indicații. – Din fr. frontispice, lat. frontispicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontogeneză
FRONTOGENÉZĂ, frontogeneze, s. f. Proces meteorologic care, în cazul convergenței a două mase de aer, formează o zonă cu temperatură mai mare și cu umiditate. – Din fr. frontogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frontoliză
FRONTOLÍZĂ, frontolize, s. f. (Met.) Proces de destrămare a fronturilor atmosferice. – Din fr. frontolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fronton
FRONTÓN, frontoane, s. n. 1. Element de formă triunghiulară, mărginit de o cornișă, care încoronează fațada unui edificiu. 2. Element de arhitectură, alcătuit dintr-o cornișă curbă sau frântă, care se găsește deasupra intrării unui edificiu, deasupra unei uși etc. – Din fr. fronton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frotir
FROTÍR s. n. Țesătură specială de bumbac, care absoarbe apa ușor, folosită pentru prosoape, halate de baie etc. – Cf. fr. frotté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frotiu
FROTÍU, frotiuri, s. n. 1. Picătură de sânge, suspensie de microbi etc. întinse în strat subțire și omogen pe o lamă de sticlă pentru a putea fi examinate la microscop. 2. (Pict.) Strat subțire de culoare care lasă să se vadă în transparență firele pânzei. – Din fr. frottis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruct
FRUCT, fructe, s. n. 1. Produs care apare și se dezvoltă din pistilul unei flori fecundate și care conține semințele. ◊ Fructe zaharate (sau zaharisite) = fructe întregi sau părți de fructe sau de plante îmbibate cu sirop de zahăr și cu glucoză și acoperite, de obicei, cu o crustă de zahăr. 2. Produse vegetale care servesc ca hrană. 3. Fig. Produs, profit, rezultat material sau moral al unei acțiuni, al unei activități sau al unei situații; rod. [Var.: frúctă s. f.] – Din lat. fructus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructar
FRUCTÁR, fructari, s. m. (Rar) Vânzător de fructe. – Fruct + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructă
FRÚCTĂ s. f. v. fruct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructărie
FRUCTĂRÍE, fructării, s. f. (Rar) Prăvălie unde se vând fructe. – Fruct + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructieră
FRUCTIÉRĂ, fructiere, s. f. Vas în care se pun fructele pe masă. [Pr.: -ti-e-] – Fruct + suf. -ieră (după fr. fruitière).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructifer
FRUCTIFÉR, -Ă, fructiferi, -e, adj. (Despre pomi) Care produce fructe comestibile; roditor. ♦ (Despre organele unei plante) Care poartă fructele. – Din fr. fructifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructifica
FRUCTIFICÁ, fructífic, vb. I. 1. Intranz. (Despre sume de bani, capitaluri) A aduce venit, a spori prin dobânzile adăugate. 2. Tranz. Fig. A folosi cu profit o valoare, o situație, o ocazie oarecare. – Din fr. fructifier, lat. fructificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructificare
FRUCTIFICÁRE, fructificări, s. f. Acțiunea de a fructifica și rezultatul ei; fructificație; valorificare. – V. fructifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructificaţie
FRUCTIFICÁȚIE, fructificații, s. f. 1. Fructificare. ♦ Proprietate a plantelor de a produce fructe; proprietate a pomilor fructiferi și a viței-de-vie de a da lăstari fertili. 2. Totalitatea organelor reproducătoare la criptogame. 3. Perioadă în care se formează fructele. – Din fr. fructification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructificație
FRUCTIFICÁȚIE, fructificații, s. f. 1. Fructificare. ♦ Proprietate a plantelor de a produce fructe; proprietate a pomilor fructiferi și a viței-de-vie de a da lăstari fertili. 2. Totalitatea organelor reproducătoare la criptogame. 3. Perioadă în care se formează fructele. – Din fr. fructification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructină
FRUCTÍNĂ, fructine, s. f. Produs de cofetărie preparat din vafele cu umplutură de cremă de fructe. – Fruct + suf. -ină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructoză
FRUCTÓZĂ s. f. Substanță organică dulce, care se găsește în nectarul florilor, în fructele dulci și în miere și care, împreună cu glucoza, formează zaharoza; levuloză. – Din fr. fructose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fructuos
FRUCTUÓS, -OÁSĂ, fructuoși, -oase, adj. Care dă rezultate bune; folositor, profitabil, avantajos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. fructueux, lat. fructuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frugal
FRUGÁL, -Ă, frugali, -e, adj. (Despre mese, prânzuri) Alcătuit din bucate puține (și simple). – Din fr. frugal, lat. frugalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frugalitate
FRUGALITÁTE s. f. Însușirea, caracterul a ceea ce este frugal. – Din fr. frugalité, lat. frugalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frugifer
FRUGIFÉR, -Ă, frugiferi, -e, adj. Care dă roade, fructe. – Din fr. frugifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frugivor
FRUGIVÓR, -Ă, frugivori, -e, adj., s. m. și f. (Animal) care se hrănește în special cu fructe. – Din fr. frugivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frullato
FRULLATO s. n. it. Mod de execuție la instrumentele de suflat de lemn (flaut, clarinet) și mai ales, de alamă (trompetă, trombon) prin care, odată cu emisia sunetului, se produce o vibrare a vârfului limbii prin pronunțarea consoanelor drrr...; rezultă un sunet zbârnâit, straniu, asemănător unui tremolo, des utilizat în partiturile moderne. Sinonime: tremolo dental. Echivalent germ.: Flatterzunge / flatern a fâlfâi și Zunge limbă. Sursa: Dicționar de termeni muzicali; coordonator științific prof.univ. Zeno Vancea, redactor coordonator Gheorghe Firca, Editura Științifică și enciclopedică, București, 1984, pag. 183
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

frumos
FRUMÓS, -OÁSĂ, frumoși, -oase, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. (Adesea substantivat; despre ființe și părți ale lor, despre lucruri din natură, obiecte, opere de artă etc.) Care place pentru armonia liniilor, mișcărilor, culorilor etc.; care are valoare estetică; estetic. ◊ Arte frumoase = pictură, sculptură, gravură (în trecut și arhitectură, poezie, muzică, dans). ♦ (Substantivat, f. pl. art.) Ielele. 2. Care place, care trezește admirație din punct de vedere moral. ◊ Expr. (Substantivat) A lua (pe cineva) cu frumosul = a trata (pe cineva) blajin, cu menajamente. 3. (Despre timp) Senin, calm (din punctul de vedere al stării atmosferei). 4. (Despre lucruri sau fapte) Important, considerabil, remarcabil. II. Adv. 1. În mod plăcut, armonios, estetic. 2. Potrivit, bine; așa cum se cuvine. ◊ Expr. A sta (sau a ședea) frumos = (despre obiecte de îmbrăcăminte) a i se potrivi (cuiva), a-i veni bine; (despre purtări) a fi așa cum trebuie, cum se cere. A face frumos = (despre câini) a sta sluj. A fi frumos (din partea cuiva) = a se cuveni, a fi cuviincios; a fi lăudabil. III. S. n. Categorie fundamentală a esteticii prin care se reflectă însușirea omului de a simți emoție în fața operelor de artă, a fenomenelor și a obiectelor naturii etc. și care are ca izvor obiectiv dispoziția simetrică a părților obiectelor, îmbinarea specifică a culorilor, armonia sunetelor etc. – Lat. formosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumseţe
FRUMSÉȚE s. f. v. frumusețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumsețe
FRUMSÉȚE s. f. v. frumusețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumuseţe
FRUMUSÉȚE, (2) frumuseți, s. f. 1. Însușirea a ceea ce este frumos. ◊ Loc. adj. De toată frumusețea = deosebit de frumos; minunat. 2. (Concr.) Obiect, faptă, lucru frumos. ◊ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” capătă valoarea superlativului „foarte frumos”) O frumusețe de casă. ♦ Femeie foarte frumoasă. [Var.: (pop.) frumséțe s. f.] – Frumos + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumusețe
FRUMUSÉȚE, (2) frumuseți, s. f. 1. Însușirea a ceea ce este frumos. ◊ Loc. adj. De toată frumusețea = deosebit de frumos; minunat. 2. (Concr.) Obiect, faptă, lucru frumos. ◊ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” capătă valoarea superlativului „foarte frumos”) O frumusețe de casă. ♦ Femeie foarte frumoasă. [Var.: (pop.) frumséțe s. f.] – Frumos + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumuşel
FRUMUȘÉL, -ÍCĂ, frumușei, -ele, adj. Diminutiv al lui frumos. ♦ (Adverbial) Cu frumosul, bine, lin, calm; fără prea multă vorbă. – Frumos + suf. -el, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frumușel
FRUMUȘÉL, -ÍCĂ, frumușei, -ele, adj. Diminutiv al lui frumos. ♦ (Adverbial) Cu frumosul, bine, lin, calm; fără prea multă vorbă. – Frumos + suf. -el, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntar
FRUNTÁR, fruntare, s. n. 1. Grindă principală care mărginește prispa în partea de sus și pe care se sprijină grinzile secundare ale casei. 2. Catapeteasmă. 3. Curea care leagă cele două părți laterale ale căpețelei și care trece peste fruntea calului. – Lat. frontale sau frunte + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntarie
FRUNTÁRIE s. f. v. frontieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntaş
FRUNTÁȘ, -Ă, fruntași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care este în frunte într-un domeniu de activitate și care poate servi drept exemplu. 2. S. m. și f. Denumire a gradului militar dintre ostaș și caporal; persoană care are acest grad. – Frunte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntaș
FRUNTÁȘ, -Ă, fruntași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care este în frunte într-un domeniu de activitate și care poate servi drept exemplu. 2. S. m. și f. Denumire a gradului militar dintre ostaș și caporal; persoană care are acest grad. – Frunte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntăşie
FRUNTĂȘÍE, fruntășii, s. f. (Înv.) Faptul de a fi fruntaș (1). – Fruntaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fruntășie
FRUNTĂȘÍE, fruntășii, s. f. (Înv.) Faptul de a fi fruntaș (1). – Fruntaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunte
FRÚNTE, frunți, s. f. 1. (La oameni) Partea superioară a feței, formată din osul frontal, cuprinsă între sprâncene și păr și mărginită lateral de tâmple; (la animale) partea dinainte a capului, imediat deasupra ochilor. 2. Cap; față, chip. 3. Fig. (Adesea articulat) Tot ce este mai bun, mai ales, mai de seamă, ceea ce este de calitate superioară; persoană care se distinge, care se relevă primul (dintre alții). ◊ Loc. adj. De frunte = care ocupă locul întâi, care este de primul rang. ◊ Loc. adv. În frunte sau (loc. prep.) în fruntea cuiva (sau a ceva) = în față, înainte (față de cineva sau de ceva); fig. în locul întâi, de cinste, de conducere. ♦ Lichid obținut la începutul unei distilări fracționate. – Lat. frons, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzar
FRUNZÁR, frunzare, s. n. 1. Desiș format din crengile pline de frunze ale unui copac sau ale unor tufe. 2. Umbrar făcut din crengi bogate. 3. Frunze uscate, servind ca așternut sau nutreț pentru vite. [Pl. și: (m.) frunzari] – Frunză + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunză
FRÚNZĂ, frunze, s. f. 1. Organ vegetal al plantei, care îi servește la respirație, la transpirație și la asimilație, format, de obicei, dintr-o foaie verde (limb) prinsă de tulpină printr-o codiță (pețiol). ◊ Loc. adv. Ca frunza și ca iarba = numeros. ◊ Expr. A tăia frunză la câini = a nu avea nicio ocupație serioasă, a pierde vremea fără treabă; a trândăvi. 2. Compus: frunză-de-potcă = plantă erbacee cu frunze de un verde strălucitor și cu flori verzui (Chenopodium murale). 3. (În sintagma) Frunze de ferigă = boală a tomatelor, provocată de un virus și manifestată prin îngustarea foliolelor, care devin aproape filiforme, luând înfățișarea frunzelor de ferigă. – Lat. frondia (< frons, -ndis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzăreală
FRUNZĂREÁLĂ, frunzăreli, s. f. Frunzărire. – Frunzări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzări
FRUNZĂRÍ, frunzăresc, vb. IV. Tranz. A întoarce repede foile unei cărți, ale unui dosar etc., cercetându-le în fugă; a citi superficial, a răsfoi; a foileta. – Frunză + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzărime
FRUNZĂRÍME s. f. (Rar) Frunziș. – Frunză + suf. -ărime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzărire
FRUNZĂRÍRE, frunzăriri, s. f. Acțiunea de a frunzări și rezultatul ei; frunzăreală. – V. frunzări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzătură
FRUNZĂTÚRĂ, frunzături, s. f. (Rar) Frunziș. – Frunză + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzet
FRUNZÉT s. n. Frunziș. – Frunză + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzică
FRUNZÍCĂ, frunzici, s. f. (Rar) Frunzuliță. – Frunză + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunziş
FRUNZÍȘ, frunzișuri, s. n. Mulțime de frunze, frunzele unuia sau ale mai multor copaci; frunzet, frunzărime, frunzătură. – Frunză + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunziș
FRUNZÍȘ, frunzișuri, s. n. Mulțime de frunze, frunzele unuia sau ale mai multor copaci; frunzet, frunzărime, frunzătură. – Frunză + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzişoară
FRUNZIȘOÁRĂ, frunzișoare, s. f. Frunzuliță. – Frunză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzișoară
FRUNZIȘOÁRĂ, frunzișoare, s. f. Frunzuliță. – Frunză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunziţă
FRUNZÍȚĂ, frunzițe, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunziță
FRUNZÍȚĂ, frunzițe, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzos
FRUNZÓS, -OÁSĂ, frunzoși, -oase, adj. Cu frunze multe și dese. – Frunză + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzucă
FRUNZÚCĂ, frunzuci, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzuleană
FRUNZULEÁNĂ, frunzulene, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -uleană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzulică
FRUNZULÍCĂ, frunzulici, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzuliţă
FRUNZULÍȚĂ, frunzulițe, s. f. Diminutiv al lui frunză; frunzișoară, frunzulică, frunzuleană, frunzucă, frunzică, frunziță, frunzuță, foiță. – Frunză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzuliță
FRUNZULÍȚĂ, frunzulițe, s. f. Diminutiv al lui frunză; frunzișoară, frunzulică, frunzuleană, frunzucă, frunzică, frunziță, frunzuță, foiță. – Frunză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzuţă
FRUNZÚȚĂ, frunzuțe, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frunzuță
FRUNZÚȚĂ, frunzuțe, s. f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frupt
FRUPT, frupturi, s. n. Produsul în lapte al animalelor mulgătoare; derivate ale laptelui. ♦ Mâncare de lapte, ouă, carne, pește sau derivate ale lor, de la care creștinii ortodocși sunt opriți în timpul posturilor. ◊ Loc. adj. și adv. De frupt = de dulce. – Lat. fructus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frust
FRUST, -Ă, fruști, -ste, adj. 1. (Despre monede și medalii sau despre relieful sculpturilor) Șters de uzura vremii, tocit. 2. Fig. Brut, neprelucrat, natural, simplu, rudimentar. – Din fr. fruste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frusteţe
FRUSTÉȚE s. f. (Rar) Însușirea de a fi frust (2). – Frust + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustețe
FRUSTÉȚE s. f. (Rar) Însușirea de a fi frust (2). – Frust + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustra
FRUSTRÁ, frustrez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva (în special statul sau o instituție a lui) de un drept sau de un bun; a păgubi; p. ext. a înșela. – Din fr. frustrer, lat. frustrari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustrare
FRUSTRÁRE, frustrări, s. f. Acțiunea de a frustra și rezultatul ei. – V. frustra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustrator
FRUSTRATÓR, -OÁRE, frustratori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care frustrează; păgubitor; p. ext. înșelător. – Frustra + suf. -ator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustraţie
FRUSTRÁȚIE, frustrații, s. f. (Rar) Frustrare. – Din fr. frustration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frustrație
FRUSTRÁȚIE, frustrații, s. f. (Rar) Frustrare. – Din fr. frustration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

frutescent
FRUTESCÉNT, -Ă, frutescenți, -te, adj. (Despre tulpini) Care se întărește fără a ajunge însă la totală lignificare. – Din fr. frutescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftalat
FTALÁT, ftalați, s. m. Sare sau ester al acidului ftalic. – Din fr. phtalate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftaleină
FTALEÍNĂ, ftaleine, s. f. (La pl.) Clasă de combinații organice obținute prin condensarea anhidridei ftalice cu fenoli; (și la sg.) substanță din această clasă. – Din fr. phtaléine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftalic
FTÁLIC, -Ă, ftalici, -ce, adj. (În sintagma) Acid ftalic = acid organic care se prezintă sub formă de cristale albe, puțin solubile în apă și alcool, insolubile în cloroform, folosit în industria maselor plastice. ♦ Care conține acid ftalic. Anhidridă ftalică. – Din fr. phtalique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftizic
FTÍZIC, -Ă, ftizici, -ce, adj., s. m. și f. Bolnav de ftizie; tuberculos, tebecist, ofticos, atacat. – Din fr. phtisique, lat. phtisicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftizie
FTIZÍE, ftizii, s. f. Tuberculoză pulmonară; oftică, atac. – Din fr. phtisie, lat. phtisis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftiziolog
FTIZIOLÓG, -Ă, ftiziologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în ftiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftiziologic
FTIZIOLÓGIC, -Ă, ftiziologici, -ce, adj. De ftiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftiziologie
FTIZIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei interne care se ocupă cu studiul tuberculozei pulmonare. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ftori-
FTORI- num. ord. v. vtori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucoidă
FUCOÍDĂ, fucoide, s. f. Urmă de alge sau de viermi vizibilă pe suprafața ori în interiorul unor strate de argilă sau marne. – Din fr. fucoïdes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucoxantină
FUCOXANTÍNĂ, fucoxantine, s. f. Pigment de culoare brună, care se găsește în algele brune. – Din fr. fucoxanthine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucsia
FÚCSIA adj. invar. v. fucsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucsie
FÚCSIE, fucsii, s. f., adj. invar. 1. S. f. (Bot.) Cerceluș. 2. Adj. invar. (În forma fucsia) De culoarea florilor acestei plante. [Acc. și: fucsíe – Var.: fúcsia adj. invar.] – Din fr. fuchsia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucsină
FUCSÍNĂ s. f. Substanță colorantă roșie, folosită la vopsirea pieilor, a țesăturilor și, în histologie, la colorarea preparatelor microscopice. [Scris și: fuxină] – Din fr. fuchsine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fucus
FÚCUS s. m. Denumire dată algelor brune din genul Fucus, al căror tal este prins de stâncile din apa mărilor prin crampoane fixatoare. – Din lat. fucus, denumirea științifică a algei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fudul
FUDÚL, -Ă, fuduli, -e, adj. Îngâmfat, mândru, încrezut, arogant. ◊ Expr. (Glumeț) Fudul de-o ureche = surd. – Din tc. fodul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuduli
FUDULÍ, fudulesc, vb. IV. Refl. A se făli, a se mândri; a se furlandisi, a se împăuna. ♦ A deveni fudul, îngâmfat. – Din fudul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fudulie
FUDULÍE, (2) fudulii, s. f. 1. Faptul de a fi fudul. 2. (Pop.) Testicul al unor animale. – Fudul + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fufă
FÚFĂ, fufe, s. f. 1. (Iht.) Plevușcă. 2. (Depr.) Femeie ușoară, neserioasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugaci
FUGÁCI, -CE, fugaci, -ce, adj., s. m. 1. Adj. (Despre cai) Bun alergător, iute la fugă; fugar. ♦ (Substantivat, m.) Cal. 2. Adj. Fig. (Livr.) Trecător, fugitiv. 3. S. m. Nume dat mai multor specii de păsări migratoare de mărimea unui porumbel, cu picioarele lungi și foarte iuți, bune alergătoare. – Lat. fugax, -acis. Cf. fr. fugace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugacitate
FUGACITÁTE s. f. 1. Caracterul a ceea ce este fugaci (2). 2. (Fiz.) Valoare corectată a presiunii unui gaz real, pentru ca acesta să poată fi descris ca un gaz perfect. – Din fr. fugacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugar
FUGÁR, -Ă, fugari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, ființă) care a fugit dintr-un loc (pe ascuns) pentru a scăpa de o primejdie, de o constrângere, de o situație grea sau penibilă; dezertor, evadat, fugit. 2. Adj. Care trece repede, fără a putea fi reținut; fugitiv, nestatornic, trecător. ♦ Care nu se oprește mult asupra unui lucru. 3. Adj. (Despre cai) Fugaci. ♦ (Substantivat, m.) Cal. – Fugi + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugareţ
FUGÁREȚ, -Ă, fugareți, -e, adj. (Reg.) Care fuge repede, ușor. – Fugi + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugareț
FUGÁREȚ, -Ă, fugareți, -e, adj. (Reg.) Care fuge repede, ușor. – Fugi + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugarnic
FUGÁRNIC, -Ă, fugarnici, -ce, adj. (Rar) Fugitiv, nestatornic. ♦ (Substantivat) Animal (în special cal) care fuge, care este silit să fugă. – Fugar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugasă
FUGÁSĂ, fugase, s. f. 1. Încărcătură mare de exploziv îngropată în pământ sau instalată sub apă, în scopul nimicirii forței vii și a tehnicii de luptă a inamicului. 2. Recipient încărcat cu substanțe toxice de luptă, cu amestec incendiar etc., folosit pentru distrugerea diferitelor obiective prin explozie. – Din fr. fougasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugato
FUGÁTO s. n. Episod dintr-o lucrare muzicală scris în formă de fugă^2. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugă
FÚGĂ^1, fugi, s. f. 1. Deplasare cu pași mari și repezi; alergare, goană. ◊ Loc. adv. Din (sau în) fugă sau (reg.) de-a fuga = în timp ce fuge, fugind; p. ext. în grabă, în treacăt, fără o examinare mai atentă. Pe fugă = repede, grăbit. Cu fuga = imediat, fără amânare. În fugă (sau în fuga) mare = fugind foarte repede. În fuga calului (sau cailor) = în galop. Într-o fugă = fugind tare și fără oprire. ◊ Expr. A pune (sau a lua) pe cineva pe (sau la) fugă = a goni, a alunga, a fugări. A o lua (sau a o rupe) la fugă sau a o rupe de-a fuga = a porni în goană. A (o) ține numai (într-)o fugă = a alerga întruna, fără întrerupere. O fugă (bună de cal) = o distanță nu prea mare, cât poate fugi, fără oprire, un om sau un cal. ♦ (Adverbial; în forma fuga) Repede, degrabă. 2. Părăsire grabnică (și uneori pe ascuns) a unui loc pentru a scăpa de o constrângere sau de o primejdie. 3. (Min.) Înclinare spre axa galeriei a montanților unei armături sau ai unui cadru în formă de trapez. – Lat. fuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugă
FÚGĂ^2, fugi, s. f. Gen și formă muzicală polifonică pe două sau mai multe voci, constând în expunerea imitativă a una, două sau, mai rar, trei teme după un plan tonal-armonic precis. – Din it. fuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugări
FUGĂRÍ, fugăresc, vb. IV. Tranz. A urmări pe cineva fugind în urma lui, a pune pe fugă^1; a goni, a alerga. ♦ Refl. recipr. (Despre două sau mai multe ființe) A fugi unul după altul. – Fugă^1 + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugărire
FUGĂRÍRE, fugăriri, s. f. Acțiunea de a (se) fugări și rezultatul ei. – V. fugări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugător
FUGĂTÓR, -OÁRE, fugători, -oare, adj. (Rar) 1. Care fuge mult sau repede. 2. Care trece repede, care are o existență efemeră. – Fugi + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fughetă
FUGHÉTĂ, fughete, s. f. (Muz.) Fugă^2 de proporții mai reduse, având un caracter mai liber. – Din it. fughetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugi
FUGÍ, fug, vb. IV. Intranz. 1. A se deplasa cu pași repezi, a se mișca iute într-o direcție, a merge în fugă^1; a alerga, a goni. ◊ Expr. A-i fugi (cuiva) pământul de sub picioare, se spune când cineva își pierde echilibrul și este gata să cadă sau, fig., când cineva se simte pierdut, când își pierde cumpătul. ♦ (Despre lapte și despre alte lichide) A da în foc (când fierbe). ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „după”) A urmări în fugă^1, a alerga pe urmele cuiva pentru a-l ajunge, pentru a-l prinde. ◊ Expr. A-i fugi (cuiva) ochii după cineva = a nu-și mai putea lua ochii de la cineva, a privi insistent, cu admirație, cu dor; a-i plăcea de cineva. A-i fugi (cuiva) ochii pe ceva = a nu-și putea fixa privirea pe ceva (din cauza strălucirii sau a unei îmbinări de culori). 2. Fig. (Despre vreme sau despre unități de timp) A trece repede, a se scurge rapid. 3. Fig. (Despre peisaje din natură) A se perinda prin fața ochilor cuiva care trece în viteză (călare sau într-un vehicul). 4. A părăsi în grabă (și pe ascuns) un loc pentru a scăpa de o primejdie, de o constrângere; (despre un deținut) a evada; (despre un ostaș) a dezerta. ◊ Expr. A fugi în lume = a pleca de acasă (fără să se știe unde). ♦ (Despre îndrăgostiți) A-și părăsi pe ascuns familia, plecând să trăiască împreună. ♦ A se depărta, a se retrage dintr-un loc. ◊ Expr. (Fam.) Fugi de-aici! = a) pleacă!; b) nu mai spune! Fugi de-acolo! = da' de unde! nici gând să fie așa! ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A se sustrage, a se eschiva, a evita. ◊ Expr. A fugi printre (sau dintre) degete = a) (despre obiecte) a-i aluneca cuiva ceva din mână; b) (despre persoane) a se strecura cu dibăcie dintr-o împrejurare, a nu se lăsa prins. – Lat. pop. fugire (= fugere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugit
FUGÍT, -Ă, fugiți, -te, adj. Care a fugit, care a scăpat. ♦ (Substantivat) Dezertor, evadat, fugar. – V. fugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugitiv
FUGITÍV, -Ă, fugitivi, -e, adj. 1. Care trece repede, care este de scurtă durată; trecător, fugar, fugarnic. 2. Sumar; rapid; superficial. – Din fr. fugitif, lat. fugitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugos
FUGÓS, -OÁSĂ, fugoși, -oase, adj. (Rar) Care are o fire iute; aprig, impetuos. – Din fr. fougueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugozitate
FUGOZITÁTE s. f. (Rar) Impetuozitate; ardoare. – Fugos + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugpapier
FUGPAPIER s. n. Hârtie gumată folosită pentru înnădirea furnirelor. [Pr.: fugpapír] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fugui
FUGUÍ, fuguiesc, vb. IV. Tranz. 1. A înnădi furnire prin rosturi drepte. 2. A îndrepta muchiile unei piese de lemn prin rindeluire. – Cf. germ. fügen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuguire
FUGUÍRE, fuguiri, s. f. Acțiunea de a fugui și rezultatul ei. – V. fugui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuguţă
FUGÚȚĂ, fuguțe, s. f. Diminutiv al lui fugă^1. ♦ (Adverbial, în forma fuguța) Degrabă, fuga! ◊ Expr. A da fuguța = a se duce repede; a fugi. Fuga-fuga = foarte repede, repede de tot. – Fugă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuguță
FUGÚȚĂ, fuguțe, s. f. Diminutiv al lui fugă^1. ♦ (Adverbial, în forma fuguța) Degrabă, fuga! ◊ Expr. A da fuguța = a se duce repede; a fugi. Fuga-fuga = foarte repede, repede de tot. – Fugă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

führer
FÜHRER, führeri, s. m. Titlu purtat de Adolf Hitler (din 1934), având sensul de conducător; p. ext. conducător. [Pr.: f'ürăr] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuior
FUIÓR, fuioare, s. n. Mănunchi de cânepă, de in, melițat și dărăcit, gata de tors; p. ext. mănunchi de borangic sau de lână. ◊ Expr. (Pop.) A-și lua ale trei fuioare = a pleca; a-și lua catrafusele. A ține fuior cu cineva = a nu se lăsa intimidat de cineva. ♦ Pânză de cânepă sau de in. [Pr.: fu-ior] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuioraş
FUIORÁȘ, fuiorașe, s. n. Diminutiv al lui fuior. [Pr.: fu-io-] – Fuior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuioraș
FUIORÁȘ, fuiorașe, s. n. Diminutiv al lui fuior. [Pr.: fu-io-] – Fuior + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuituială
FUITUIÁLĂ, fuituieli, s. f. 1. (Înv. și reg.) Material folosit în exploatările miniere la astuparea găurilor de mină. 2. (Înv.) Umplutură făcută din câlți, cârpe, hârtie, care se băga în pușcă sau în pistol peste alice sau peste pulbere. [Pr.: -tu-ia-. – Var.: fultuiálă s. f.] – Fuitui (reg. „a îndesa” < magh.) + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuituitor
FUITUITÓR, fuituitoare, s. n. Baston de lemn cu care se împing cartușele de exploziv și fuituiala în găurile de mină. [Pr.: -tu-i-. – Var.: fultuitór s. n.] – Fuitui (reg. „a îndesa” < magh.) + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ful
FUL, fuluri, s. n. Figură la jocul de pocher, formată dintr-un brelan și o pereche. – Din fr., engl. full.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fula
FULÁ, fulez, vb. I. Intranz. (Despre un corp în rotație) A se roti neregulat, având, pe lângă mișcarea de rotație, și o mișcare pendulară. – Din fr. fouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fular
FULÁR, fulare, s. n. 1. Fâșie dreptunghiulară dintr-o țesătură sau dintr-o împletitură de lână, de mătase etc., care se poartă în jurul gâtului. 2. Țesătură ușoară de mătase pentru rochii, cravate etc. – Din fr. foulard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fularda
FULARDÁ, fulardez, vb. I. Tranz. A îmbiba țesăturile cu soluții sau dispersii de colorant și mase de apret. – Din fr. foularder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulardare
FULARDÁRE, fulardări, s. f. Acțiunea de a fularda și rezultatul ei. – V. fularda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulare
FULÁRE, fulări, s. f. Acțiunea de a fula; mișcare pendulară față de un plan perpendicular pe axa de rotație a unui corp rotitor; bătaie frontală. – V. fula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuleu
FULÉU, fulee, s. n. 1. Alergare în pas mare, mâinile mișcându-se în ritmul picioarelor. 2. Distanța parcursă de un cal din momentul când se desprinde de pământ și până îl atinge din nou, marcată de două urme succesive ale aceluiași picior. – Din fr. foulée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulg
FULG, fulgi, s. m. 1. Pană subțire, de mărime mijlocie, pe jumătate moale și mătăsoasă, care crește pe pântecele păsărilor și printre penele mai mari. ◊ Loc. adj. Ca fulgul = foarte ușor. ◊ Expr. A bate (pe cineva) de-i merg (sau să-i meargă) fulgii = a bate tare (pe cineva). Ca fulgul pe apă = la voia întâmplării. 2. Asociere de mici cristale albe de apă, de formă hexagonală, care se formează iarna în atmosferă și care, căzând pe pământ, alcătuiesc zăpada. 3. (La pl.) Crăpături interne, grupate și fine, care se formează mai ales în lingourile sau în piesele de oțel aliat cu nichel și cu cromnichel. 4. (La pl.) Produs alimentar sub formă de foițe subțiri, obținut din boabe de ovăz decorticat, din porumb, fasole sau cartofi tăiați fin. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgarin
FULGARÍN, fulgarine, s. n. Manta, pardesiu de ploaie, confecționat dintr-un material impermeabil; impermeabil. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulger
FÚLGER, fulgere, s. n. 1. Fenomen atmosferic care constă într-o descărcare electrică luminoasă produsă între doi nori sau în interiorul unui nor. ◊ Ședință (sau miting) fulger = ședință (sau miting) care se convoacă pe loc cu ocazia unui eveniment important. Telegramă fulger = telegramă transmisă (în schimbul unei suprataxe) mai repede decât telegramele obișnuite. ◊ Loc. adj. și adv. Ca fulgerul (sau ca un fulger) = cu iuțeala fulgerului, iute, scurt; subit. ◊ Fulger globular = fulger cu aspectul unui glob de foc de culoare albă-albăstruie sau roșiatică, care se deplasează relativ încet sub influența curenților de aer, dispărând brusc, cu sau fără explozie. ◊ Fulger electronic = bliț. 2. Lumină, sclipire puternică și trecătoare; scăpărare, străfulgerare. – Lat. fulger (= fulgur, -is).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgera
FULGERÁ, fúlger, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A se produce fulgere în atmosferă. ◊ Expr. A tuna și a fulgera = (despre oameni; și la pers. 1) a face scandal; a trânti și a bufni. 2. Intranz. Fig. A scânteia, a luci, a sclipi (ca un fulger). ♦ A se ivi sau a trece repede (ca fulgerul). 3. Tranz. Fig. A izbi pe cineva doborându-l cu o lovitură rapidă și puternică. ♦ A arunca asupra cuiva o privire iute și tăioasă; a țintui, a străpunge cu privirea. – Lat. pop. fulgerare (= fulgurare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgerare
FULGERÁRE, fulgerări, s. f. 1. Acțiunea de a fulgera și rezultatul ei; lumină ca de fulger; scânteiere, lucire, fulgerătură. 2. Fig. Senzație, durere scurtă și violentă. 3. Fig. Durată scurtă; clipă, moment. – V. fulgera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgerat
FULGERÁT, -Ă, fulgerați, -te, adj. Lovit, atins de fulger. – V. fulgera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgerător
FULGERĂTÓR, -OÁRE, fulgerători, -oare, adj. 1. Iute (ca fulgerul), rapid. 2. Fig. (Despre privire) Rapid; pătrunzător. – Fulgera + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgerătură
FULGERĂTÚRĂ, fulgerături, s. f. (Rar) Faptul de a fulgera; fulger, fulgerare. – Fulgera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgereşte
FULGERÉȘTE adv. (Rar) Iute ca fulgerul. – Fulger + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgerește
FULGERÉȘTE adv. (Rar) Iute ca fulgerul. – Fulger + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgui
FULGUÍ, pers. 3 fulguiește, vb. IV. Intranz. A ninge cu fulgi rari. – Fulg + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguială
FULGUIÁLĂ, fulguieli, s. f. Ninsoare cu fulgi rari; fulguire, fulguit. [Pr.: -gu-ia-] – Fulgui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguire
FULGUÍRE, fulguiri, s. f. Acțiunea de a fulgui și rezultatul ei; fulguială, fulguit. – V. fulgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguit
FULGUÍT s. n. Faptul de a fulgui; fulguială, fulguire. – V. fulgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguleţ
FULGULÉȚ, fulguleți, s. m. Diminutiv al lui fulg. – Fulg + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguleț
FULGULÉȚ, fulguleți, s. m. Diminutiv al lui fulg. – Fulg + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgurant
FULGURÁNT, -Ă, fulguranți, -te, adj. Înconjurat de fulgere. ♦ (Adesea fig.) Care împrăștie o lumină vie și de scurtă durată. – Din fr. fulgurant, lat. fulgurans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguraţie
FULGURÁȚIE, fulgurații, s. f. 1. Iluminație bruscă a cerului neînsoțită de tunet, produsă de o descărcare electrică în regiunile înalte ale atmosferei. 2. (Med.; în sintagma) Fulgurație electrică = metodă de tratare a rănilor prin aplicare de scântei electrice de înaltă frecvență. [Var.: fulgurațiúne s. f.] – Din fr. fulguration, lat. fulguratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgurație
FULGURÁȚIE, fulgurații, s. f. 1. Iluminație bruscă a cerului neînsoțită de tunet, produsă de o descărcare electrică în regiunile înalte ale atmosferei. 2. (Med.; în sintagma) Fulgurație electrică = metodă de tratare a rănilor prin aplicare de scântei electrice de înaltă frecvență. [Var.: fulgurațiúne s. f.] – Din fr. fulguration, lat. fulguratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulguraţiune
FULGURAȚIÚNE s. f. v. fulgurație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgurațiune
FULGURAȚIÚNE s. f. v. fulgurație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulgurit
FULGURÍT, fulgurite, s. n. Formație tubulară care ia naștere prin topirea rocilor sub acțiunea trăsnetelor. – Din fr. fulgurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulie
FÚLIE, fulii, s. f. (Bot.) Narcisă. ♦ Podoabă de pietre prețioase în forma acestei flori. – Din tc. fulya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

full-time
FULL-TIME adj. invar., adv. (Englezism) (Care este angajat) cu norma întreagă. [Pr.: ful-taĭm] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulmicoton
FULMICOTÓN s. n. Exploziv puternic, obținut prin acțiunea acidului azotic asupra celulozei. – Din fr. fulmicoton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulminant
FULMINÁNT, -Ă, fulminanți, -te, adj. Care produce explozie; exploziv. ♦ Fig. Amenințător; violent; ațâțător, provocator. – Din fr. fulminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulminat
FULMINÁT, fulminați, s. m. Sare a acidului fulminic. ◊ Fulminat de mercur = sare de mercur a acidului fulminic, exploziv detonant, foarte toxic, care se prezintă sub forma unui praf cenușiu, cu gust metalic. – Din fr. fulminate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulminaţie
FULMINÁȚIE, fulminații, s. f. Descompunere cu detonație a unei substanțe explozive; explozie. – Din fr. fulmination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulminație
FULMINÁȚIE, fulminații, s. f. Descompunere cu detonație a unei substanțe explozive; explozie. – Din fr. fulmination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fulminic
FULMÍNIC adj. (În sintagma) Acid fulminic = izomer al acidului cianic care, împreună cu metalele, formează săruri explozive. – Din fr. fulminique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fultuială
FULTUIÁLĂ s. f. v. fuituială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fultuitor
FULTUITÓR s. n. v. fuituitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fum
FUM, fumuri, s. n. I. 1. Suspensie de particule solide într-un mediu gazos, produsă în cursul arderii incomplete a materialelor combustibile (sau, artificial și intenționat, cu ajutorul unor substanțe chimice). ♦ Fig. Încețoșare, tulbureală, amețeală (provocată de alcool). 2. Cantitate de fum (I 1) pe care fumătorul o trage dintr-odată din țigară sau din pipă. 3. (Înv.) Gospodărie, considerată ca o grupare în jurul vetrei; familie, casă. 4. Fig. (La pl.) Îngâmfare; pretenții nejustificate, gărgăuni. II. Canal cotit, în interiorul unei sobe, prin care circulă gazele calde înainte de a ieși pe coș. – Lat. fumus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuma
FUMÁ, fumez, vb. I. Intranz. și tranz. A aspira, a trage fumul de tutun din țigară sau din pipă; a bea (tutun), a duhăni. – Lat. fumare (înțelesul după fr. fumer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumagină
FUMAGÍNĂ, fumagine, s. f. Boală a unor arbori de pădure, a viței-de-vie și a unor pomi fructiferi provocată de o ciupercă din clasa ascomicetelor și manifestată ca un înveliș negru, prăfos, asemănător cu funinginea, care apare pe părțile atacate. – Din fr. fumagine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumar
FUMÁR, fumare, s. n. Deschizătură făcută în acoperișul caselor de la țară, pentru a permite ieșirea fumului din sobe; hogeag, bageacă. – Lat. fumarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumaric
FUMÁRIC adj. (În sintagma) Acid fumaric = acid organic nesaturat, produs intermediar în metabolismul glucidelor și al acizilor grași. – Din fr. fumarique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumarolă
FUMARÓLĂ, fumarole, s. f. Produs gazos (hidrogen, azot, clor, oxigen, oxizi de carbon etc.) cu temperatură ridicată, emis de vulcani prin cratere și prin crăpături sau degajat din curgerile de lavă; degajarea acestor gaze. – Din fr. fumerolle, it. fumarola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumat
FUMÁT^1 s. n. Faptul de a fuma. ♦ Deprinderea, obiceiul de a fuma. – V. fuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumat
FUMÁT^2, -Ă, fumați, -te, adj. (Fam.; despre informații, știri) Răsuflat, știut; perimat. – V. fuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumăraie
FUMĂRÁIE s. f. Fumărie. [Pr.: -ra-ie] – Fum + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumărar
FUMĂRÁR, fumărari, s. m. (Înv.) Persoană care încasa fumăritul. – Fumar + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumărie
FUMĂRÍE s. f. Cantitate mare de fum; fumăraie, fumegai. – Fum + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumărit
FUMĂRÍT s. n. Dare percepută în Țara Românească și în Moldova, în sec. XVII, pe fiecare coș de fum al caselor țărănești, respectiv pe fiecare casă. – Fum + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumăriţă
FUMĂRÍȚĂ, fumărițe, s. f. Mică plantă erbacee din familia papaveraceelor, cu flori purpurii sau albe, cu gust amar și cu fructe globuloase (Fumaria officinalis). – Fum + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumăriță
FUMĂRÍȚĂ, fumărițe, s. f. Mică plantă erbacee din familia papaveraceelor, cu flori purpurii sau albe, cu gust amar și cu fructe globuloase (Fumaria officinalis). – Fum + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumător
FUMĂTÓR, -OÁRE, fumători, -oare, s. m. și f. Persoană care fumează. – Fuma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumega
FUMEGÁ, pers. 3 fúmegă, vb. I. Intranz. 1. A scoate fum, a arde înăbușit, fără flacără și cu fum. ♦ (Despre lămpi, lumânări, sobe etc.) A arde defectuos, eliminând fum. 2. A scoate aburi. – Lat. fumigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumegai
FUMEGÁI s. n. (Reg.) Fumărie. – Fumega + suf. -ai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumegare
FUMEGÁRE, fumegări, s. f. Acțiunea de a fumega și rezultatul ei. – V. fumega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumegărie
FUMEGĂRÍE s. f. Faptul de a fumega. – Fumega + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumegos
FUMEGÓS, -OÁSĂ, fumegoși, -oase, adj. Care scoate fum sau aburi. – Fumega + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumigant
FUMIGÁNT, fumiganți, s. m. Substanță (gazoasă) toxică folosită pentru fumigație. ◊ (Adjectival) Substanță fumigantă. – Din fr. fumigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumigaţie
FUMIGÁȚIE, fumigații, s. f. Operație de afumare cu diverse substanțe în scopul distrugerii unor paraziți, pentru dezinfecție, parfumarea aerului într-un spațiu închis (prin arderea lemnului de santal) sau în scopuri terapeutice. – Din fr. fumigation, lat. fumigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumigație
FUMIGÁȚIE, fumigații, s. f. Operație de afumare cu diverse substanțe în scopul distrugerii unor paraziți, pentru dezinfecție, parfumarea aerului într-un spațiu închis (prin arderea lemnului de santal) sau în scopuri terapeutice. – Din fr. fumigation, lat. fumigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumigen
FUMIGÉN, -Ă, fumigeni, -e, adj. (Chim.; despre unele substanțe) Care, în contact cu aerul, produce fum abundent sau ceață. ◊ Lumânare fumigenă = tub care conține o substanță fumigenă folosită mai ales la camuflarea unui obiectiv militar. – Din fr. fumigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumivor
FUMIVÓR, -Ă, fumivori, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care absoarbe fumul. 2. S. n. Dispozitiv folosit pentru alimentarea cu aer suplimentar a unui focar de cazan, în vederea îmbunătățirii arderii combustibilului. – Din fr. fumivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumiza
FUMIZÁ, fumizez, vb. I. Intranz. A produce fum artificial cu ajutorul substanțelor chimice în aparate speciale. – Fum + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumizare
FUMIZÁRE, fumizări, s. f. Acțiunea de a fumiza și rezultatul ei. ♦ Acoperire a unui obiectiv (militar) cu fum sau cu ceață artificială, în scopul camuflării lui. – V. fumiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumoar
FUMOÁR, fumoare, s. n. Încăpere, mai ales lângă sălile de spectacol, în care se poate fuma. [Var.: fumuár s. n.] – Din fr. fumoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumuar
FUMUÁR s. n. v. fumoar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumui
FUMUÍ, pers. 3 fumuiește, vb. IV. Intranz. impers. (Rar) A se înfățișa cu un aspect tulbure, ca de fum. – Fum + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumuiag
FUMUIÁG, fumuiage, s. n. (Rar) Șomoiog. [Pr.: -mu-iag] – Contaminare între fum și șomoiog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumuriu
FUMURÍU, -ÍE, fumurii, adj. De culoarea fumului; cenușiu, întunecat. ♦ Fig. Posomorât, mohorât. – Fum + suf. -uriu (după alburiu, timpuriu etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fumuros
FUMURÓS, -OÁSĂ, fumuroși, -oase, adj. (Înv., rar) Înfumurat. – Fumuri (pl. lui fum) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funambul
FUNAMBÚL, -Ă, funambuli, -e, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care merge sau dansează pe sârmă. – Din fr. funambule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funambulesc
FUNAMBULÉSC, -ÉSCĂ, funambulești, adj. (Rar) Echilibristic, acrobatic. ♦ Bizar, excentric, extravagant. – Din fr. funambulesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funciar
FUNCIÁR, -Ă, funciari, -e, adj. Care se referă la proprietatea particulară asupra pământului sau la averi imobiliare. ◊ Fond funciar = totalitatea suprafețelor de teren (inclusiv terenurile acoperite de ape) aflate între granițele unei țări, ale unei unități administrativ-teritoriale sau aparținând unei unități agricole. Impozit funciar = impozit pe care îl plătește cineva pentru un teren care se află în proprietatea sa. Carte funciară = registru oficial în care se inventariază toate proprietățile de pământ individuale din cuprinsul unei regiuni, menționându-se numele proprietarului, suprafața terenului și vecinătățile; carte funduară. ♦ Fig. Care aparține naturii, firii cuiva; de bază. [Pr.: -ci-ar] – După fr. foncier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funciarmente
FUNCIARMÉNTE adv. În mod funciar. ♦ În mod esențial, cu desăvârșire, absolut. [Pr.: -ci-ar-] – Din fr. foncierement (după funciar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

functor
FÚNCTOR, functori, s. m. (Log.) Operator logic. – Din fr. functeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţie
FÚNCȚIE, funcții, s. f. 1. Activitate administrativă pe care o prestează cineva în mod regulat și organizat într-o instituție, în schimbul unui salariu; serviciu, slujbă, post^2. ♦ Grad pe care îl deține cineva într-o ierarhie administrativă. 2. Sarcină, rol; destinație. 3. (În forma funcțiune) (Gram.) Rolul sintactic pe care îl îndeplinește un cuvânt într-o propoziție. 4. (În forma funcțiune) Ansamblu de proprietăți chimice ale unui compus, determinat de o anumită grupă de atomi din moleculă. 5. (În forma funcțiune) (Fiziol.) Activitate proprie a fiecărui organ, aparat, țesut din organismele vii ale viețuitoarelor. 6. (Mat.) Mărime variabilă care depinde de una sau de mai multe mărimi variabile independente. 7. (În forma funcțiune) (Log.) Operație care, prin aplicare asupra unui argument îi conferă acestuia o valoare corespunzătoare. 8. (În expr.) A fi în funcție de... = a depinde de... [Var.: funcțiúne s. f.] – Din fr. fonction, lat. fonctio, -onis. Cf. it. funzione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcție
FÚNCȚIE, funcții, s. f. 1. Activitate administrativă pe care o prestează cineva în mod regulat și organizat într-o instituție, în schimbul unui salariu; serviciu, slujbă, post^2. ♦ Grad pe care îl deține cineva într-o ierarhie administrativă. 2. Sarcină, rol; destinație. 3. (În forma funcțiune) (Gram.) Rolul sintactic pe care îl îndeplinește un cuvânt într-o propoziție. 4. (În forma funcțiune) Ansamblu de proprietăți chimice ale unui compus, determinat de o anumită grupă de atomi din moleculă. 5. (În forma funcțiune) (Fiziol.) Activitate proprie a fiecărui organ, aparat, țesut din organismele vii ale viețuitoarelor. 6. (Mat.) Mărime variabilă care depinde de una sau de mai multe mărimi variabile independente. 7. (În forma funcțiune) (Log.) Operație care, prin aplicare asupra unui argument îi conferă acestuia o valoare corespunzătoare. 8. (În expr.) A fi în funcție de... = a depinde de... [Var.: funcțiúne s. f.] – Din fr. fonction, lat. fonctio, -onis. Cf. it. funzione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţiona
FUNCȚIONÁ, funcționez, vb. I. Intranz. A-și îndeplini funcția, rolul. ♦ A fi în funcție, a se afla în stare de funcționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionner (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționa
FUNCȚIONÁ, funcționez, vb. I. Intranz. A-și îndeplini funcția, rolul. ♦ A fi în funcție, a se afla în stare de funcționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionner (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţional
FUNCȚIONÁL, -Ă, funcționali, -e, adj. 1. Care ține de o funcție, privitor la o funcție. ◊ Maladie funcțională = boală care afectează buna funcționare a unui organ. Analiză funcțională = ramură a matematicii care se ocupă cu studiul diferitelor clase de funcții și al relațiilor dintre ele. 2. Util, practic. ♦ Care îndeplinește condițiile pentru a fi folosit. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnel (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcțional
FUNCȚIONÁL, -Ă, funcționali, -e, adj. 1. Care ține de o funcție, privitor la o funcție. ◊ Maladie funcțională = boală care afectează buna funcționare a unui organ. Analiză funcțională = ramură a matematicii care se ocupă cu studiul diferitelor clase de funcții și al relațiilor dintre ele. 2. Util, practic. ♦ Care îndeplinește condițiile pentru a fi folosit. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnel (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionalism
FUNCȚIONALÍSM s. n. Concept în arhitectura sec. XX, extins și în artele aplicate (în special mobiliar) și în produsele industriale (design), care are în vedere în primul rând primatul funcției, și socotește forma ca o consecință a acesteia. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalisme (după funcțional).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționalism
FUNCȚIONALÍSM s. n. Concept în arhitectura sec. XX, extins și în artele aplicate (în special mobiliar) și în produsele industriale (design), care are în vedere în primul rând primatul funcției, și socotește forma ca o consecință a acesteia. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalisme (după funcțional).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionalitate
FUNCȚIONALITÁTE s. f. Calitatea de a fi funcțional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalité (după funcțional).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționalitate
FUNCȚIONALITÁTE s. f. Calitatea de a fi funcțional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalité (după funcțional).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionar
FUNCȚIONÁR, -Ă, funcționari, -e, s. m. și f. Persoană care ocupă o funcție publică; persoană care îndeplinește o muncă cu caracter administrativ. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnaire (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționar
FUNCȚIONÁR, -Ă, funcționari, -e, s. m. și f. Persoană care ocupă o funcție publică; persoană care îndeplinește o muncă cu caracter administrativ. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnaire (după funcție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionare
FUNCȚIONÁRE, funcționări, s. f. Acțiunea de a funcționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. funcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționare
FUNCȚIONÁRE, funcționări, s. f. Acțiunea de a funcționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. funcționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionarism
FUNCȚIONARÍSM s. n. Tendință birocratică de a considera problemele din punct de vedere individual, nu general; atitudine indiferentă, lipsită de interes și de devotament față de muncă; birocratism, birocrație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnarisme (după funcționar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționarism
FUNCȚIONARÍSM s. n. Tendință birocratică de a considera problemele din punct de vedere individual, nu general; atitudine indiferentă, lipsită de interes și de devotament față de muncă; birocratism, birocrație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnarisme (după funcționar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionăraş
FUNCȚIONĂRÁȘ, funcționărași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui funcționar; (depr.) funcționar lipsit de importanță, fără valoare, mic în grad. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționăraș
FUNCȚIONĂRÁȘ, funcționărași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui funcționar; (depr.) funcționar lipsit de importanță, fără valoare, mic în grad. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionăresc
FUNCȚIONĂRÉSC, -EÁSCĂ, funcționărești, adj. 1. Care aparține funcționarilor, care se referă la funcționari. 2. Birocratic. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționăresc
FUNCȚIONĂRÉSC, -EÁSCĂ, funcționărești, adj. 1. Care aparține funcționarilor, care se referă la funcționari. 2. Birocratic. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţionărime
FUNCȚIONĂRÍME s. f. Număr mare de funcționari; totalitatea funcționarilor. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcționărime
FUNCȚIONĂRÍME s. f. Număr mare de funcționari; totalitatea funcționarilor. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcţiune
FUNCȚIÚNE s. f. v. funcție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funcțiune
FUNCȚIÚNE s. f. v. funcție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fund
FUND, funduri, s. n. 1. Partea de jos a unui vas, formând baza lui; cantitate de materii, lichide etc. rămasă pe această parte a vasului. ♦ Fiecare dintre cele două fețe plane (mobile) și opuse ale unui butoi sau ale altui recipient. ♦ Taler de lemn pe care se răstoarnă mămăliga, se toacă zarzavaturile etc.; cârpător. 2. (Fam.) Șezut, dos. 3. Partea de jos, închisă, a unei cavități naturale; limita de jos. ◊ Fund de ochi = totalitatea membranelor interne ale ochiului, accesibile examenului oftalmoscopic, în urma căruia pot fi identificate unele boli oculare. ◊ Expr. A se da la fund = a) a se lăsa în adâncul apei, a se cufunda; b) a dispărea din viața publică, a se retrage; c) a se ascunde pentru a scăpa de sub urmărire. ♦ Partea cea mai depărtată (considerată în linie orizontală) a unui loc. ◊ Expr. Fundul fundului = punct foarte depărtat; locul cel mai adânc; extremitate pe orizontală sau pe verticală. ♦ (Cu determinări indicând o regiune) Punct foarte depărtat de un centru politic sau cultural. ♦ Partea dinapoi a unui vehicul. 4. Parte a unor obiecte confecționate care se opune deschizăturii. ◊ Sac fără fund = a) om lacom, nesățios; b) loc unde se găsește întotdeauna ceva, unde nu se epuizează ceea ce se găsește acolo. ♦ Partea opusă deschizăturii la unele obiecte confecționate. – Lat. fundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funda
FUNDÁ vb. I v. fonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundac
FUNDÁC, (I) fundaci, s. m., (II) fundacuri, s. n. I. S. m. (Ornit.) Cufundar. II. S. n. 1. Așternut de paie pe care se ridică stogurile. 2. Fundătură. – Fund + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundal
FUNDÁL, fundaluri, s. n. 1. (În artele plastice) Fond al unui tablou sau al unui panou sculptat, din care se detașează elementele principale ale compoziției. 2. Câmp arhitectonic sau natural pe care se proiectează o construcție. ♦ Pânză, decor care acoperă fundul unei scene de teatru, în direcția opusă sălii. [Pl. și: fundale. – Var.: fondál s. n.] – Din it. fondale (după fund^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundament
FUNDAMÉNT, fundamente, s. n. 1. Element de construcție sau ansamblu de astfel de elemente prin intermediul cărora se sprijină o construcție, o lucrare etc.; fundație, bază, temelie. ♦ Placă de metal a preselor de imprimat, pe care se așază formele tipografice; planșetă de lemn pe care se păstrează sau se transportă formele tipografice. 2. Fig. Element care servește de sprijin, pe care se întemeiază ceva; bază, temei, temelie. – Din fr. fondement, lat. fundamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundamenta
FUNDAMENTÁ, fundamentez, vb. I. Tranz. A pune baze temeinice unei idei, unei teorii, unui program etc.; a stabili, a consolida; a demonstra cu argumente științifice. – Din fundament. Cf. germ. fundamentieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundamental
FUNDAMENTÁL, -Ă, fundamentali, -e, adj. 1. De bază, principal, esențial. 2. (Fon.; substantivat, f.) Frecvență fundamentală. – Din fr. fondamental, lat. fundamentalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundamentalism
FUNDAMENTALÍSM s. n. 1. Mișcare protestantă exclusivistă, fondată la începutul sec. XX în America, militând împotriva secularizării și liberalismului în învățământul teologic. 2. Tendința de a menține nealterată doctrina de bază a învățăturii creștine, punând accentul pe interpretarea literală a Bibliei. 3. (În islam) Mișcare religioasă și politică cu scopul de a restabili adevărata comunitate islamică, prin întoarcerea la tradiția nealterată a islamului și neexcluzând nici războiul, nici atentatul criminal pentru atingerea scopului. 4. Mod conservator de a gândi în opoziție cu tendințele liberale și moderniste. – Din fr. fondamentalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundamentalist
FUNDAMENTALÍST, -Ă, fundamentaliști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al fundamentalismului. – Din fr. fondamentaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundamentalist
FUNDAMENTALÍST, -Ă, fundamentalíști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de fundamentalism, care se bazează pe principiile fundamentalismului sau este caracteristic fundamentalismului; privitor la fundamentalism. 2. S. m. și f. Adept al fundamentalismului. (cf. fr. fondamentaliste, engl. fundamentalist) [și GDLC, MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fundamentare
FUNDAMENTÁRE, fundamentări, s. f. Acțiunea de a fundamenta și rezultatul ei. – V. fundamenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundare
FUNDÁRE s. f. v. fondare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundarisi
FUNDARISÍ, fundarisesc, vb. IV. Intranz. A lăsa ancora să cadă în vederea ancorării sau afurcării unei nave. – Fund^1 + suf. -arisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundarisire
FUNDARISÍRE, fundarisiri, s. f. Acțiunea de a fundarisi și rezultatul ei. – V. fundarisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundaş
FUNDÁȘ, fundași, s. m. Jucător din apărarea unei echipe de fotbal, de rugbi etc., care acționează în imediata apropiere a porții proprii (la fotbal), a liniei de țintă (la rugbi) etc.; apărător. – Fund^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundaș
FUNDÁȘ, fundași, s. m. Jucător din apărarea unei echipe de fotbal, de rugbi etc., care acționează în imediata apropiere a porții proprii (la fotbal), a liniei de țintă (la rugbi) etc.; apărător. – Fund^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundat
FUNDÁT, -Ă adj. v. fondat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundator
FUNDATÓR, -OÁRE adj., s. m. și f. v. fondator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundaţie
FUNDÁȚIE, fundații, s. f. 1. Element sau ansamblu de elemente de construcție care servește ca suport sau ca bază de susținere a unei construcții, a unui utilaj, a unei mașini etc.; fundament, bază, temelie. ♦ (La pl.) Ramură a tehnicii care se ocupă cu proiectarea și cu executarea fundațiilor. 2. Strat de teren natural pe care se sprijină o construcție cu o bază foarte mare; strat de material așternut pe patul unui drum, peste care se aplică îmbrăcămintea rutieră. 3. Persoană juridică de drept privat, înființată printr-o donație sau printr-un legat testamentar, prin care o persoană fizică sau juridică constituie un patrimoniu destinat realizării unui scop, ideal de interes public. ♦ Fond constituit pentru întreținerea unei activități de interes public. [Var.: fundațiúne s. f.] – Din fr. fondation, lat. fundatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundație
FUNDÁȚIE, fundații, s. f. 1. Element sau ansamblu de elemente de construcție care servește ca suport sau ca bază de susținere a unei construcții, a unui utilaj, a unei mașini etc.; fundament, bază, temelie. ♦ (La pl.) Ramură a tehnicii care se ocupă cu proiectarea și cu executarea fundațiilor. 2. Strat de teren natural pe care se sprijină o construcție cu o bază foarte mare; strat de material așternut pe patul unui drum, peste care se aplică îmbrăcămintea rutieră. 3. Persoană juridică de drept privat, înființată printr-o donație sau printr-un legat testamentar, prin care o persoană fizică sau juridică constituie un patrimoniu destinat realizării unui scop, ideal de interes public. ♦ Fond constituit pentru întreținerea unei activități de interes public. [Var.: fundațiúne s. f.] – Din fr. fondation, lat. fundatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundaţiune
FUNDAȚIÚNE s. f. v. fundație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundațiune
FUNDAȚIÚNE s. f. v. fundație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundă
FÚNDĂ, funde, s. f. Nod în forma aripilor unui fluture, făcut dintr-o fâșie de mătase, de pânză etc. și servind ca podoabă; p. ext. panglică. – Din ngr. fúnda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundătură
FUNDĂTÚRĂ, fundături, s. f. Stradă, drum, uliță care se înfundă, fiind închisă la un capăt prin construcții sau printr-un taluz; fundac. – [În]funda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundiţă
FUNDÍȚĂ, fundițe, s. f. Diminutiv al lui fundă. – Fundă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fundiță
FUNDÍȚĂ, fundițe, s. f. Diminutiv al lui fundă. – Fundă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funduară
FUNDUÁRĂ, funduare, adj. (Înv.; în sintagma) Carte funduară = carte funciară, v. funciar. [Pr.: -du-a-] – Cf. lat. fundus, germ. Fundus „proprietate (de teren)”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funduc
FUNDÚC, funduci, s. m. Monedă veche turcească de aur, care a circulat și în Țările Române în sec. XVIII; funducliu. – Din tc. findıc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funducliu
FUNDUCLÍU, funduclii, s. m. Funduc. – Cf. funduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funebru
FUNÉBRU, -Ă, funebri, -e, adj. De înmormântare. ◊ Marș funebru = melodie solemnă și tristă, compusă mai ales în ton minor, care se cântă de obicei la înmormântări. ♦ Trist, jalnic, lugubru. – Din fr. funèbre, lat. funebris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funeralii
FUNERÁLII s. n. pl. Ceremonie fastuoasă a înmormântării sau a incinerării unei personalități. – Din fr. funérailles, lat. funeralia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funerar
FUNERÁR, -Ă, funerari, -e, adj. Care ține de funeralii, privitor la funeralii; de înmormântare. ◊ Urnă funerară = vas în care se păstrează cenușa unui mort incinerat. Piatră funerară sau monument funerar = lespede sau monument care se așază pe un mormânt. – Din fr. funéraire, lat. funerarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funest
FUNÉST, -Ă, funești, -ste, adj. Care aduce nenorocire, moarte; fatal. ♦ Trist, funebru, sinistru. – Din fr. funeste, lat. funestus, it. funesto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungă
FÚNGĂ, fungi, s. f. Parâmă din grupul manevrelor curente ale unei nave cu pânze care se folosește la ridicarea și la coborârea unei vele. – Cf. it. fionco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungi
FUNGI s. m. pl. (Bot.; rar) Ciuperci. – Din lat. fungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungibil
FUNGÍBIL, -Ă, fungibili, -e, adj. (Jur.; despre lucruri) Care poate fi înlocuit cu altul de același fel, de aceeași calitate și aceeași cantitate, în cazul când formează obiectul unei obligații. – Din fr. fongible, lat. fungibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungicid
FUNGICÍD, -Ă, fungicizi, -de, adj., s. n. (Substanță) care se utilizează pentru combaterea ciupercilor vătămătoare plantelor. – După fr. fongicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungidă
FUNGÍDĂ, fungide, s. f. (La pl.) Grup de plante inferioare fără clorofilă, care se hrănesc cu substanțe organice gata preparate; ciuperci; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. – Din lat. fungidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungiform
FUNGIFÓRM, -Ă, fungiformi, -e, adj. În formă de ciupercă. ◊ Papile fungiforme = papile asemănătoare cu niște ciuperci, care se găsesc pe limbă, reprezentând receptori gustativi. – După fr. fongiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungistatic
FUNGISTÁTIC, -Ă, fungistatici, -ce, adj., s. n. (Substanță) care oprește dezvoltarea ciupercilor. – După fr. fongistatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fungus
FÚNGUS s. n. v. fongus.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

funicul
FUNÍCUL, funiculi, s. m. (Biol.) Fir care fixează ovulul de placentă. – Din fr. funicule, lat. funiculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funicular
FUNICULÁR, funiculare, s. n., adj. 1. S. n. Mijloc de transport aerian format din unul sau din mai multe cabluri suspendate pe stâlpi, pe care circulă cabinele cu pasageri și cărucioarele cu materiale, folosit în regiunile muntoase greu accesibile. 2. Adj. (În sintagma) Poligon funicular = construcție grafică de forma unei linii poligonale, care servește, în mecanică, la studiul unui sistem de forțe. – Din fr. funiculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funicularist
FUNICULARÍST, -Ă, funiculariști, -ste, s. m. și f. Muncitor care asigură funcționarea funicularului. – Funicular + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funie
FÚNIE, funii, s. f. 1. Frânghie^1. ◊ Funie de ceapă (sau de usturoi) = împletitură, cunună de ceapă sau de usturoi. ◊ Expr. Drept ca funia în traistă (sau în sac) = strâmb, răsucit; fig. nedrept, necinstit. A vorbi de funie în casa spânzuratului = a vorbi despre un lucru care poate supăra pe cineva dintre cei de față, dacă este interpretat ca o aluzie la el. A (i) se apropia sau a-i ajunge (cuiva), a i se strânge funia de (sau la) par, se spune despre cei ajunși într-o situație extrem de dificilă. A juca pe funie = a umbla pe funie, făcând diferite figuri; fig. a fi abil, dibaci. 2. Veche unitate de măsură de lungime (a cărei valoare a variat după epoci) cu care se măsura pământul. 3. (În sintagma) Funie de moșie (sau de pământ) = suprafață de teren de dimensiuni reduse, având de obicei forma unei fâșii înguste. 4. Împletitură din paie sau din talaș, utilizată la confecționarea miezurilor lungi la formele pentru turnare. – Lat. funis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funigel
FUNIGÉL, funigei, s. m. (De obicei la pl.) Fir al unui anumit soi de păianjeni mici, care se vede plutind în aer în zilele senine de toamnă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funingine
FUNÍNGINE, funingini, s. f. Materie neagră sau neagră-brună, rezultată din arderea incompletă a corpurilor organice, alcătuită mai ales din cărbune, care se depune pe partea interioară a coșurilor, a sobelor etc. – Lat. fuligo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funinginos
FUNINGINÓS, -OÁSĂ, funinginoși, -oase, adj. Cu funingine, plin de funingine. – Funingine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funioară
FUNIOÁRĂ, funioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui funie. [Pr.: -ni-oa-] – Funie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

funt
FUNT s. m. v. pfund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fur
FUR, furi, s. m. (Înv.) Hoț, tâlhar. – Lat. fur, furis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fura
FURÁ, fur, vb. I. Tranz. 1. A-și însuși pe ascuns sau cu forța un lucru care aparține altcuiva; a lua ceva fără niciun drept de la cineva, păgubindu-l; a hoți, a jefui, a prăda. ◊ Loc. adj. De furat = care a fost luat prin furt. ◊ Loc. adv. Pe furate(le) = prin furt, prin răpire, prin hoție. ◊ Expr. A fura (pe cineva) cu ochiul = a privi pe cineva pe furiș (cu dragoste). A fura (cuiva) o sărutare (sau un sărut) = a săruta pe furiș sau prin surprindere, fără voia persoanei respective. A fura meseria (cuiva) = a-și însuși pe apucate o meserie de la cineva (văzând cum o face și imitându-l). A fura inima (cuiva) = a fermeca, a încânta pe cineva. A fura (cuiva) ochii (sau vederile) = a orbi pe cineva; fig. a fi îndrăgostit. ♦ A răpi pe cineva. ♦ Fig. A lua pe neașteptate, pe nesimțite; a cuprinde. ◊ Expr. A-l fura (pe cineva) somnul = a adormi. A-l fura (pe cineva) gândurile = a cădea pradă gândurilor, a medita îndelung. ◊ Refl. (Neobișnuit) A pleca pe furiș; a fugi. 2. Fig. A fermeca, a vrăji. [Formă gramaticală: (în loc.) furate, furatele] – Lat. furare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furaj
FURÁJ, furaje, s. n. Produs de origine vegetală, animală sau minerală, folosit pentru hrana vitelor; nutreț, masă verde. ◊ Furaje combinate = nutrețuri complexe obținute pe cale industrială, prin amestecarea diferitelor leguminoase, concentrate, reziduuri industriale, săruri minerale etc., prezentate sub formă de uruială și de granule. – Din fr. fourrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furaja
FURAJÁ, furajez, vb. I. Tranz. 1. A tăia și a conserva nutreț; a prepara furaje. 2. A hrăni animalele cu furaj. – De la furaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furajare
FURAJÁRE, furajări, s. f. Acțiunea de a furaja și rezultatul ei. – V. furaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furajat
FURAJÁT, -Ă, furajați, -te, adj. (Despre animale) Care este hrănit cu furaje. – V. furaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furajer
FURAJÉR, -Ă, furajeri, -e, adj. (Despre semințe, plante sau unele produse sau reziduuri industriale) Care se întrebuințează ca hrană pentru vite. ◊ Plante furajere = grup de plante cultivate sau sălbatice cu valoare nutritivă mare, folosite pentru hrana animalelor. – Din fr. fourrager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furajor
FURAJÓR, furajori, s. m. (Înv.) Soldat de cavalerie care făcea aprovizionarea unității cu furaje. – Din fr. fourrageur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furan
FURÁN s. m. Combinație chimică organică lichidă, obținută la distilarea rășinilor de conifere și folosită ca important intermediar în sintezele de mase plastice și de medicamente. – Din fr. furanne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furat
FURÁT^1 s. n. Faptul de a fura. – V. fura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furat
FURÁT^2, -Ă, furați, -te, adj. 1. Prădat (de bunuri de preț). 2. (Rar; în expr.) Furat de minți = descreierat, zăpăcit; nebun. – V. fura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furător
FURĂTÓR, -OÁRE, furători, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. (Rar) Care fură. 2. S. m. și f. Hoț. – Fura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furătură
FURĂTÚRĂ, furături, s. f. (Rar) Furt, furtișag. – Fura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furbură
FURBÚRĂ, furburi, s. f. Inflamație acută a țesuturilor moi ale copitei, întâlnită în special la cai, în urma unui efort deosebit sau a unei alimentații neraționale. – Din fr. fourbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcar
FURCÁR, furcari, s. m. Cerb sau căprior de doi ani care are coarnele în formă de furcă (1). – Furcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcă
FÚRCĂ, furci, s. f. 1. Unealtă agricolă formată dintr-o prăjină de lemn sau de oțel terminată cu doi sau trei dinți (încovoiați), folosită pentru strângerea fânului, clăditul șirelor, strângerea gunoiului, a băligarului etc. ◊ Expr. Parc-ar fi puse (sau adunate) cu furca, se spune despre lucruri așezate în dezordine, nesortate. ♦ Cantitate de fân cât se poate lua într-o furcă (1). 2. (În sintagmele) Furca telefonului = partea aparatului de telefon pe care stă receptorul. Furca pieptului = extremitatea inferioară a sternului, cu cele două cartilaje costale fixate de el; lingura pieptului, lingurea. Furca gâtului = extremitatea superioară a sternului, cu cele două clavicule fixate de el. Furca puțului (sau fântânii) = stâlpul de care se sprijină cumpăna. Furca scrânciobului = stâlpul orizontal de care este fixat scrânciobul. Furca drumului = răspântie. ♦ (Înv.) Spânzurătoare în formă de furcă (1) cu doi dinți. 3. Vergea de lemn la capătul căreia se leagă caierul pentru a fi tors. ◊ Expr. A se certa furcă = a se certa foarte tare. A da (cuiva) de furcă = a face (pe cineva) să-și bată capul cu chestiuni greu de rezolvat. A avea de furcă cu cineva (sau cu ceva) = a avea mult de luptat cu cineva (sau cu ceva), a avea dificultăți. (Pop.) A avea stupit la furcă = a avea ușurință la vorbă, a vorbi mult și cu plăcere, a avea chef de vorbă. 4. Șezătoare la care se toarce cu furca (3). 5. Organ al mașinii de filat, cu ajutorul căruia se produce torsionarea fibrelor. 6. Fiecare dintre stâlpii groși de stejar de care se prind cosoroabele și care susțin acoperișul și pereții caselor țărănești din paiantă. – Lat. furca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcărie
FURCĂRÍE, furcării, s. f. (Rar) Furcă (4). – Furcă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furchet
FURCHÉT, furcheți, s. m. Piesă de oțel în formă de furcă (1) mică, cu coada fixată la marginea unei bărci, pe care se sprijină rama. – Din it. forchetta (după furcă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furchiţă
FURCHÍȚĂ, furchițe, s. f. (Pop.) Furcuță (1). – Furcă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furchiță
FURCHÍȚĂ, furchițe, s. f. (Pop.) Furcuță (1). – Furcă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcoi
FURCÓI, furcoaie, s. n. (Pop.) Furcă (1) mare (cu doi dinți), întrebuințată mai ales la încărcatul fânului și al snopilor. – Furcă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furculiţă
FURCULÍȚĂ, furculițe, s. f. 1. Obiect (de metal) alcătuit dintr-un mâner și doi până la patru dinți, cu ajutorul căruia se duce mâncarea la gură; furcuță (2). ◊ Loc. adj. În furculiță (sau în furculițe) = (despre barbă) cu părțile laterale mai lungi decât mijlocul; (despre mustăți) cu capetele răsucite în sus. 2. Fiecare dintre cele două piese curbate, încrucișate la unul dintre capete, prin care este fixată inima carului pe podul osiei dinapoi, pentru a împiedica rotirea inimii în plan orizontal; gemănare. [Pl. și: furculiți] – Furcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furculiță
FURCULÍȚĂ, furculițe, s. f. 1. Obiect (de metal) alcătuit dintr-un mâner și doi până la patru dinți, cu ajutorul căruia se duce mâncarea la gură; furcuță (2). ◊ Loc. adj. În furculiță (sau în furculițe) = (despre barbă) cu părțile laterale mai lungi decât mijlocul; (despre mustăți) cu capetele răsucite în sus. 2. Fiecare dintre cele două piese curbate, încrucișate la unul dintre capete, prin care este fixată inima carului pe podul osiei dinapoi, pentru a împiedica rotirea inimii în plan orizontal; gemănare. [Pl. și: furculiți] – Furcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcuţă
FURCÚȚĂ, furcuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui furcă; furchiță. 2. (Reg.) Furculiță (1). 3. Partea cornoasă a copitei la cal, de forma unei piramide culcate cu vârful înainte, care se află în porțiunea posterioară a tălpii și care are rolul de a proteja țesuturile vii și de a amortiza șocurile. – Furcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furcuță
FURCÚȚĂ, furcuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui furcă; furchiță. 2. (Reg.) Furculiță (1). 3. Partea cornoasă a copitei la cal, de forma unei piramide culcate cu vârful înainte, care se află în porțiunea posterioară a tălpii și care are rolul de a proteja țesuturile vii și de a amortiza șocurile. – Furcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furda
FURDÁ, furdale, s. f. (La sg. cu sens colectiv; înv.) Rămășițe (de calitate inferioară) de la prelucrarea lânii, a blănurilor, a tutunului. ♦ Deșeuri de piele de calitate inferioară, rezultate la tăierea marginilor și a părților cu defecte. – Din bg. furda. Cf. tc. hurda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furfurol
FURFURÓL, furfuroli, s. m. Aldehidă provenită din furan, care se prezintă sub formă de lichid uleios, cu miros particular, folosită ca solvent selectiv la rafinarea uleiurilor minerale și vegetale și ca insecticid, vermicid etc. – Din fr. furfurol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furgon
FURGÓN, furgoane, s. n. Vehicul militar tras de cai de obicei acoperit, care servește la transportarea bagajelor, a alimentelor, a munițiilor etc. – Din fr. fourgon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furgonar
FURGONÁR, furgonari, s. m. Militar care conduce un furgon. – Furgon + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furgonetă
FURGONÉTĂ, furgonete, s. f. Automobil cu caroserie deschisă sau cu o platformă (acoperită) folosit pentru transportul obiectelor voluminoase și grele. – Din fr. fourgonnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furiae
Furiae v. Erinyes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

furibund
FURIBÚND, -Ă, furibunzi, -de, adj. Plin de furie, foarte furios, mânios la culme; turbat. – Din fr. furibond, lat. furibundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furie
FÚRIE, furii, s. f. Stare de extremă iritare; mânie nestăpânită; violență. ◊ Loc. adv. Cu furie = extrem de furios; cu putere mare, nestăvilită. ♦ Fig. (Rar) Dorință puternică, patimă, pornire nestăpânită. [Acc. și: furíe] – Din fr. furie, lat. furia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furier
FURIÉR, furieri, s. m. Ostaș care îndeplinește lucrări de birou într-o unitate sau într-o subunitate militară. [Pr.: -ri-er] – Din fr. fourrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furii
Furii = Furiae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

furios
FURIÓS, -OÁSĂ, furioși, -oase, adj. (Despre oameni și animale și despre manifestările lor) Cuprins de furie, mânios. ♦ (Adverbial) Cu furie. ♦ (Despre elemente ale naturii) Violent, puternic, năprasnic. [Pr.: -ri-os] – Din fr. furieux, lat. furiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furioso
FURIOSO adv., s. m. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu pasiune, vijelios, puternic. 2. S. m. Varietate de cai rezultată din încrucișarea rasei de galop englezești cu rase locale. [Pr.: -ri-ó-zo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furiş
FURÍȘ, -Ă, furiși, -e, adj. Care se face în ascuns, pe neobservate. ◊ Loc. adv. Pe furiș = în ascuns; tiptil. – Fur + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furiș
FURÍȘ, -Ă, furiși, -e, adj. Care se face în ascuns, pe neobservate. ◊ Loc. adv. Pe furiș = în ascuns; tiptil. – Fur + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furişa
FURIȘÁ, furișez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) strecura pe nesimțite, pe furiș, a pătrunde sau a face să pătrundă ori a (se) introduce undeva pe neobservate, pe ascuns, tiptil. ◊ Loc. adv. Pe furișate = pe furiș. ♦ Refl. A se ascunde, a se feri de cineva. [Formă gramaticală: (în loc.) furișáte] – Din furiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furișa
FURIȘÁ, furișez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) strecura pe nesimțite, pe furiș, a pătrunde sau a face să pătrundă ori a (se) introduce undeva pe neobservate, pe ascuns, tiptil. ◊ Loc. adv. Pe furișate = pe furiș. ♦ Refl. A se ascunde, a se feri de cineva. [Formă gramaticală: (în loc.) furișáte] – Din furiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furişare
FURIȘÁRE, furișări, s. f. Acțiunea de a (se) furișa și rezultatul ei. – V. furișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furișare
FURIȘÁRE, furișări, s. f. Acțiunea de a (se) furișa și rezultatul ei. – V. furișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furişat
FURIȘÁT, -Ă, furișați, -te, adj. Care se strecoară pe furiș, tiptil; ascuns, neobservat. ♦ (Adverbial) Pe furiș. – V. furișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furișat
FURIȘÁT, -Ă, furișați, -te, adj. Care se strecoară pe furiș, tiptil; ascuns, neobservat. ♦ (Adverbial) Pe furiș. – V. furișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furlandisi
FURLANDISÍ, furlandisesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se fuduli, a se făli. – Cf. tc. fırlandı „a se ridica brusc”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furmint
FURMÍNT s. m. Soi de viță-de-vie cu struguri mijlocii, cilindrici, cu boabe dese, omogene, verzi-gălbui, din care se fac vinuri superioare; vin din acest soi de viță-de-vie. – Din fr. furmint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnal
FURNÁL, furnale, s. n. 1. Cuptor înalt în formă de turn, folosit pentru obținerea fontei brute prin topirea minereurilor de fier amestecate cu cărbune și cu alte materiale, cu ajutorul combustibililor și fondanților; instalație industrială prevăzută cu un astfel de cuptor. 2. Încărcătură de exploziv introdusă în stânca, zidăria etc. care urmează să fie aruncate în aer. – Cf. fr. fourneau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnalist
FURNALÍST, furnaliști, s. m. Muncitor care lucrează la furnal (1). – Din fr. fournaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnica
FURNICÁ, pers. 3 furnícă, vb. I. 1. Intranz. A umbla încoace și încolo în număr mare, a se mișca în toate părțile ca furnicile; a mișuna, a forfoti. ♦ (Rar; urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A fi plin de..., a fi ticsit de... 2. Tranz. impers. A avea o senzație neplăcută de mâncărime și de înțepături pe piele. – Lat. formicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnicar
FURNICÁR^1, furnicare, s. n. 1. Ridicătură mică de pământ care adăpostește o colonie de furnici; mușuroi. ♦ Totalitatea furnicilor dintr-un mușuroi. 2. Fig. Mulțime (de oameni) care mișună. – Lat. *formicarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnicar
FURNICÁR^2, furnicari, s. m. 1. (Ornit.) Albinărel. 2. Mamifer din America de Sud, cu capul lung și îngust, cu botul ascuțit, cu limba lungă și cleioasă, care se hrănește cu furnici (Myrmecophaga jubata). – Furnică + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnicare
FURNICÁRE, furnicări, s. f. Acțiunea de a furnica și rezultatul ei. – V. furnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnică
FURNÍCĂ, furnici, s. f. (La pl.) Grup de insecte din ordinul himenopterelor, de talie mică sau mijlocie, negre sau roșii, care trăiesc în colonii; (și la sg.) insectă care face parte din acest grup. ◊ Harnic ca o furnică, se spune despre un om foarte muncitor. ♦ Furnică albă = termită. [Pl. și: (rar) furnice] – Lat. formica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnicătură
FURNICĂTÚRĂ, furnicături, s. f. Senzație neplăcută de înțepături și de mâncărime de piele. – Furnica + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnir
FURNÍR, (2) furnire, s. n. 1. Foaie subțire de lemn care servește la fabricarea placajelor, a panelelor, în industria mobilei etc. 2. Sortiment de furnir (1). – Din germ. Furnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnirui
FURNIRUÍ, furniruiesc, vb. IV. Tranz. A aplica prin încleiere și prin presare una sau două foi de furnir pe fața unei piese de lemn pentru a-i da un aspect estetic, pentru a-i mări stabilitatea sau pentru a acoperi unele defecte. – Furnir + suf. -ui. Cf. germ. furnieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furniruire
FURNIRUÍRE, furniruiri, s. f. Acțiunea de a furnirui și rezultatul ei. [Pr.: -ru-i-]- V. furnirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furniruit
FURNIRUÍT, -Ă, furniruiți, -te, adj. (Despre piese de lemn) Acoperit cu furnir. [Pr.: -ru-it] – V. furnirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnitură
FURNITÚRĂ, furnituri, s. f. 1. Furnizare. 2. Marfă furnizată. 3. (La pl.) Rechizite de birou. 4. (La pl.) Material accesoriu (căptușeală, pânză tare, ață, nasturi etc.) folosit în croitorie. – Din fr. fourniture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furniza
FURNIZÁ, furnizez, vb. I. Tranz. A procura mărfuri prin vânzare sau a pune la dispoziție servicii, contra plată, în baza unei înțelegeri prealabile; a livra. ♦ A da, a oferi o informație, o știre etc. – Din furnizor. Cf. fr. fournir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnizare
FURNIZÁRE, furnizări, s. f. Acțiunea de a furniza și rezultatul ei; furnitură (1). – V. furniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furnizor
FURNIZÓR, -OÁRE, furnizori, -oare, s. m. și f. Persoană fizică sau juridică care furnizează, care procură (diverse materiale). – Din fr. fournisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furoare
FUROÁRE, furori, s. f. 1. (Rar) Mânie, furie, delir furios. 2. (Rar) Pasiune violentă, patimă arzătoare; încântare. 3. (Fam.; în expr.) A face furori = a provoca admirație, senzație, mai ales pentru aspectul exterior. – Din fr. fureur, lat. furor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furou
FURÓU, furouri, s. n. Combinezon. – Din fr. fourreau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fursec
FURSÉC, fursecuri, s. n. Nume dat unor prăjituri mici și uscate, făcute din diferite aluaturi fragede, având forme variate. – Din fr. foursec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furt
FURT, furturi, s. n. Infracțiune care constă în însușirea pe nedrept a unui lucru mobil din posesiunea sau deținerea unei persoane, fără consimțământul acesteia; hoție, furătură. – Din lat. furtum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtişag
FURTIȘÁG, furtișaguri, s. n. Furt (de mici proporții); ciupeală. – Furt + suf. -ișag (după magh. tolvajság).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtișag
FURTIȘÁG, furtișaguri, s. n. Furt (de mici proporții); ciupeală. – Furt + suf. -ișag (după magh. tolvajság).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtiv
FURTÍV, -Ă, furtivi, -e, adj. (Livr.) Care se face în ascuns, pe furiș. – Din fr. furtif, lat. furtivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtun
FURTÚN, furtunuri, s. n. Tub flexibil confecționat din material textil, cauciuc, material plastic etc., care servește la transportul, pe distanță mică, al gazelor sau al lichidelor. – Din tc. hortum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtunar
FURTUNÁR, furtunari, s. m. Pasăre marină de mărimea unui porumbel, cu nările situate la capătul unor tuburi cornoase de pe cioc, care trăiește în jurul Mării Mediterane (Puffinus puffinus). – Furtună + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtunatec
FURTUNÁTEC, -Ă adj. v. furtunatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtunatic
FURTUNÁTIC, -Ă, furtunatici, -ce, adj. (Rar) Furtunos, impetuos. [Var.: furtunátec, -ă adj.] – Furtună + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtună
FURTÚNĂ, furtuni, s. f. 1. Vânt puternic însoțit de averse de ploaie, de grindină și de descărcări electrice; vijelie. ◊ Expr. Furtună de... = mulțime (mare) de... 2. (În sintagma) Furtună solară = accentuare bruscă a activității solare, însoțită de intensificarea emisiei corpusculare și a celei electromagnetice. 3. Fig. Zbucium, tulburare sufletească. 4. Fig. Revoltă, răscoală. – Din ngr. furtúna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furtunos
FURTUNÓS, -OÁSĂ, furtunoși, -oase, adj. 1. Bântuit de furtună; fig. agitat, zbuciumat. 2. Fig. (Despre ființe și acțiunile lor) Năvalnic, impetuos, violent. – Furtună + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furuncul
FURÚNCUL, furuncule, s. n. Inflamație purulentă a foliculilor firelor de păr ca urmare a unei infecții cu stafilococi, care poate prinde țesuturile învecinate, provocând leziuni întinse ale pielii; abces, buboi. – Din lat. furunculus. Cf. fr. furoncle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furunculoză
FURUNCULÓZĂ, furunculoze, s. f. Boală de piele caracterizată printr-o erupție simultană sau succesivă a mai multor furuncule, din cauza unui focar stafilococic latent. – Din fr. furonculose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

furură
FURÚRĂ, fururi, s. f. Piesă metalică sau de lemn care acoperă sau umple spațiul dintre două elemente de construcție solidarizate între ele. – Din fr. fourrure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fus
FUS^1, (I) fuse, (II) fusuri, s. n. I. 1. Unealtă de tors care servește la răsucirea firului și pe care se înfășoară firul pe măsură ce este tors, având forma unui bețișor lung și subțire, îngroșat la mijloc, cu capătul de sus ascuțit și cel de jos rotunjit și înțepenit într-o rotiță. ◊ Loc. adj. În fus = în formă de fus^1 (I 1); fusiform. 2. Organ al mașinilor de tors, cu ajutorul căruia se răsucește și pe care se înfășoară firul. II. 1. Nume dat unor părți ale mașinilor de țesut, de depănat etc. care seamănă la formă cu fusul^1 (I 1). 2. Nume dat unor părți de mașini, de instalații etc. care îndeplinesc funcția de arbore sau de osie. ♦ Porțiune cilindrică, conică sau sferică a unui arbore, a unui ax sau a unei osii, care se sprijină și se rotește într-un palier. 3. Trunchiul unui copac de la bază până la vârf, fără crengi. 4. Parte a unei coloane de arhitectură, cuprinsă între bază și capitel. 5. Corpul drept al ancorei, fără brațe și fără inel. 6. (În sintagmele) Fus sferic = porțiune din suprafața unei sfere cuprinsă între două cercuri mari care au un diametru comun. Fus orar = porțiune din suprafața globului pământesc cuprinsă între două meridiane ale căror longitudini diferă cu 15°. – Lat. fusus (cu unele sensuri după fr. fuseau).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fus
FUS^2, fusuri, s. n. (În industria pielăriei) Unitate de măsură pentru piele, egală cu 929 cm^2; bucată de piele având această suprafață. [Pl. și: fuse] – Din germ. Fuss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusaiolă
FUSAIÓLĂ, fusaiole, s. f. Disc mic din lut ars, os sau piatră, cu un mic orificiu pe mijloc, care se utiliza ca greutate pentru fusele primitive, reglându-le învârtirea. – Din it. fusaiola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusar
FUSÁR, fusari, s. m. (Iht.) Pește de apă dulce cu corpul în formă de fus^1 (I 1), de culoare galbenă-castanie, cu dungi transversale de culoare mai închisă (Aspro streber). ◊ Fusar mare = pietrar. ♦ Țipar. [Var.: fusáriu s. m.] – Fus^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusariu
FUSÁRIU s. m. v. fusar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusarolă
FUSARÓLĂ, fusarole, s. f. Element arhitectural decorativ, alcătuit dintr-un șir de boabe alungite. – Din fr. fusarole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusbal
FÚSBAL s. n. Joc de fotbal de masă bazat pe unele reguli ale jocului de fotbal, având ca suprafață de joc o masă prevazută cu opt tije metalice, pe care sunt montați douăzeci și doi de jucători. – Din engl. foosball < germ. fußball (fotbal).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fuscel
FUSCÉL, fuscei, s. m. 1. Fiecare dintre vergelele trecute printre firele de urzeală la războiul de țesut; vergea, joardă. 2. Fiecare dintre vergelele sau scândurile orizontale care formează treptele unei scări. 3. Fiecare dintre vergelele verticale ale loitrei carului. 4. (Rar) Cotor de ceapă. [Var.: fușcél, fuștél s. m.] – Lat. *fusticellus (< fustis „băț, țăruș”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fusiform
FUSIFÓRM, -Ă, fusiformi, -e, adj. Care are formă de fus^1 (I 1). [Var.: fuzifórm, -ă adj.] – Din fr. fusiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustanelă
FUSTANÉLĂ, fustanele, s. f. Fustă albă scurtă, largă și plisată sau creață, care face parte din costumul național al grecilor și al albanezilor. – Din ngr. fustanélla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustangiu
FUSTANGÍU, fustangii, s. m., adj. (Fam.) (Bărbat) afemeiat. – Fustă + suf. -angiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustă
FÚSTĂ, fuste, s. f. Obiect de îmbrăcăminte femeiască, care acoperă corpul de la talie în jos; jupă. ♦ Fig. (Depr.) Femeie. – Din ngr. fústa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustigaţie
FUSTIGÁȚIE, fustigații, s. f. (Rar) Bătaie cu vergile; flagelare. ♦ Fig. Corecție, corectare, pedeapsă. – Din fr. fustigation, lat. fustigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustigație
FUSTIGÁȚIE, fustigații, s. f. (Rar) Bătaie cu vergile; flagelare. ♦ Fig. Corecție, corectare, pedeapsă. – Din fr. fustigation, lat. fustigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustişoară
FUSTIȘOÁRĂ, fustișoare, s. f. Diminutiv al lui fustă; fustiță. – Fustă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustișoară
FUSTIȘOÁRĂ, fustișoare, s. f. Diminutiv al lui fustă; fustiță. – Fustă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustiţă
FUSTÍȚĂ, fustițe, s. f. Fustișoară. – Fustă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fustiță
FUSTÍȚĂ, fustițe, s. f. Fustișoară. – Fustă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşalău
FUȘALẮU, fușalăi, s. m. (Reg.) Unealtă în forma unei țesale folosită la scărmănat lâna, cânepa etc. – Cf. magh. foszlani „a se destrăma”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fușalău
FUȘALẮU, fușalăi, s. m. (Reg.) Unealtă în forma unei țesale folosită la scărmănat lâna, cânepa etc. – Cf. magh. foszlani „a se destrăma”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşcel
FUȘCÉL s. m. v. fuscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fușcel
FUȘCÉL s. m. v. fuscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşerai
FUȘERÁI s. n. 1. (Arg.) Înșelare, furt. 2. (Fam.) Lucru de mântuială. – Cf. germ. Fuschelei, Phuscher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fușerai
FUȘERÁI s. n. 1. (Arg.) Înșelare, furt. 2. (Fam.) Lucru de mântuială. – Cf. germ. Fuschelei, Phuscher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşereală
FUȘEREÁLĂ, fușereli, s. f. (Fam.) Faptul de a fușeri. – Fușeri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fușereală
FUȘEREÁLĂ, fușereli, s. f. (Fam.) Faptul de a fușeri. – Fușeri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşeri
FUȘERÍ, fușeresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A răscoli (1). 2. A face un lucru de mântuială; a rasoli. – Cf. fușalău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fușeri
FUȘERÍ, fușeresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A răscoli (1). 2. A face un lucru de mântuială; a rasoli. – Cf. fușalău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuştaş
FUȘTÁȘ, fuștași, s. m. (În Țara Românească și în Moldova) Soldat înarmat cu o fuște, care făcea parte din garda personală a domnilor până în sec. XIX; lăncier. – Fuște + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuștaș
FUȘTÁȘ, fuștași, s. m. (În Țara Românească și în Moldova) Soldat înarmat cu o fuște, care făcea parte din garda personală a domnilor până în sec. XIX; lăncier. – Fuște + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuşte
FÚȘTE, fuști, s. f. (Înv.) Suliță de lemn cu vârful de fier; lance. – Lat. fustis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuște
FÚȘTE, fuști, s. f. (Înv.) Suliță de lemn cu vârful de fier; lance. – Lat. fustis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuştei
FUȘTÉI, fuștei, s. m. (Reg.) v. fuscel.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fuștei
FUȘTÉI, fuștei, s. m. (Reg.) v. fuscel.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

fuştel
FUȘTÉL s. m. v. fuscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuștel
FUȘTÉL s. m. v. fuscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fute
FÚTE, fut, vb. III. Tranz. (Vulg.) A realiza actul sexual un bărbat cu o femeie. ◊ (În forma futu- + pron. pers. neacc. în dativ, cu variantele eufemistice ắtu-, tu-) Formulă de imprecație (fútu-ți mama ta, fútu-i mama lui, etc.). (din lat. futuĕre; cf. fr. foutre, sp. joder, it. fottere, cat. fotre)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

futil
FUTÍL, -Ă, futili, -e, adj. (Livr.) Lipsit de valoare, de importanță, de interes; inutil, lipsit de seriozitate, neserios, frivol. – Din fr., it. futile, lat. futilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

futilitate
FUTILITÁTE, futilități, s. f. (Livr.) Inutilitate; lipsă de seriozitate, frivolitate. – Din fr. futilité, lat. futilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

futurism
FUTURÍSM s. n. Curent literar-artistic apărut în Italia, la începutul sec. XX, care exaltă promovarea noului, contrapunând oricăror norme și convenții trăirea libertății absolute, instituind cultul dinamicii industriale, al vitezei care pulverizează formele, al mașinii, experimentând libertatea deplină a limbajului și emanciparea față de formele învechite. – Din fr. futurisme, it. futurismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

futurist
FUTURÍST, -Ă, futuriști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține futurismului, privitor la futurism. 2. S. m. și f. Adept al futurismului. – Din fr. futuriste, it. futurista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

futurolog
FUTUROLÓG, -Ă, futurologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Viitorolog. – Din fr. futurologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

futurologie
FUTUROLOGÍE s. f. (Rar) Viitorologie. – Din fr. futurologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fux
FUX s. n. Aducere pe linia de plutire a buștenilor înțepeniți prin împingerea și răsucirea lor cu ajutorul țapinei. – Din germ. Fuchs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzant
FUZÁNT, -Ă, fuzanți, -te, adj. (Despre proiectile) Care explodează în aer pe un anumit punct al traiectoriei; (despre focoase) care provoacă explozia în aer într-un anumit punct al traiectoriei. – Din fr. fusant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzarioză
FUZARIÓZĂ, fuzarioze, s. f. Boală a plantelor provocată de o specie de ciuperci și manifestată prin apariția unei pâsle dese de culoare alb-roz pe organele atacate, care putrezesc. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. fusariose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzee
FUZÉE, fuzee, s. f. Corp de formă aerodinamică, capabil să înainteze în atmosferă datorită forței de reacție a gazelor arse care ies dintr-un efuzor. – Din fr. fusée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzel
FUZÉL s. m. Amestec de alcooli superiori, rezultat la fermentația alcoolică a proteinelor din cereale și din fructe sub acțiunea drojdiei de bere și folosit ca dizolvant la fabricarea substanțelor aromatice și a parfumurilor. – Din fr. fusel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzelaj
FUZELÁJ, fuzelaje, s. n. Corp de formă aerodinamică al unui avion sau al unui planor, care face legătura între aripi și ampenaje și care poartă încărcătura, postul de pilotaj, comenzile etc. – Din fr. fuselage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzen
FUZÉN, fuzene, s. n. Component al cărbunilor, fragil, negru, mătăsos, care reprezintă fragmente de substanță vegetală. – Din fr. fusain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzetă
FUZÉTĂ, fuzete, s. f. Fiecare dintre cele două dispozitive care fac legătura între roțile directoare și osia din față ale unui autovehicul și care permit orientarea roților în direcția dorită. – Din fr. fusette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzibil
FUZÍBIL, -Ă, fuzibili, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre metale) Care poate fi topit (ușor). 2. S. m. Element al unei siguranțe electrice în formă de fir sau de lamelă, care se topește atunci când este parcurs de un curent mai mare decât cel admis. – Din fr. fusible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzibilitate
FUZIBILITÁTE s. f. Însușirea unui metal de a fi fuzibil. – Din fr. fusibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuziform
FUZIFÓRM, -Ă adj. v. fusiform.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuziona
FUZIONÁ, fuzionez, vb. I. Intranz. A realiza o fuziune; a se contopi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. fusionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzionare
FUZIONÁRE, fuzionări, s. f. Acțiunea de a fuziona și rezultatul ei. [Pr.: -zi-o-] – V. fuziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuzionist
FUZIONÍST, -Ă, fuzioniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Adept al unei fuzionări. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. fusionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

fuziune
FUZIÚNE, fuziuni, s. f. 1. Contopire a două sau mai multe state sau a două sau mai multe partide într-unul singur ori a două sau mai multe organizații într-una singură. 2. Reorganizarea, prin contopire, într-o singură unitate omogenă a unor întreprinderi sau a unor instituții. 3. Contopire a două sau mai multe nuclee atomice ușoare într-unul mai greu. 4. Topire a unui corp la o temperatură mai înaltă decât temperatura mediului ambiant. ◊ Punct de fuziune = temperatură de topire. 5. Reacție nucleară de sinteză a unui nucleu greu, mai stabil, din două nuclee ușoare, însoțită de degajarea unei energii egală cu diferența dintre energia de legătură a nucleului rezultat și cea a nucleelor ușoare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. fusion, lat. fusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

g
G, g, s. m. 1. A noua literă a alfabetului limbii române. 2. Consoană notată cu această literă (semiocluzivă prepalatală sonoră când este urmată de e sau i; ocluzivă palatală sonoră în grupurile ghi și ghe; ocluzivă velară sonoră în toate celelalte poziții). [Pr.: ge, ghe, gî. – Pl. și: (1, n.) g-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ga
GA interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită strigătul gâștelor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabară
GABÁRĂ, gabare, s. f. Ambarcațiune mare, servind, de obicei, la transbordarea pe punte a unor materiale ori mărfuri de pe o navă care nu poate acosta în raza portului. – Din fr. gabare, it. gabarra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabardină
GABARDÍNĂ s. f. Stofă fină de lână cu legătura diagonală, care prezintă dungi paralele înclinate pe ambele fețe. – Din fr. gabardine. Cf. sp. g a b a r d i n a, germ. Gabardine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabarit
GABARÍT, gabarite, s. n. Șablon în al cărui contur, format din linii drepte sau curbe, trebuie să se cuprindă dimensiunile unui profil; contur, format din linii drepte sau curbe, care limitează dimensiunile maxime ale profilului unui obiect, ale unei construcții etc. ♦ Greutate care depășește limita maximă admisă sau pe cea normală. – Din fr. gabarit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabaritic
GABARÍTIC, -Ă, gabaritici, -ce, adj. Referitor la gabarit; de gabarit. – Gabarit + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabelă
GABÉLĂ, gabele, s. f. Impozit care se percepea pe sare, în Franța medievală. – Din fr. gabelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabie
GÁBIE, gabii, s. f. Platformă orizontală fixată în vârful unui catarg și folosită ca post de observație sau (la navele cu pânze) ca loc de unde se manevrează parâmele. – Din fr. gabie, it. gabbia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabier
GABIÉR, gabieri, s. m. Marinar care face serviciul de veghe pe gabie și care asigură, la navele cu pânze, manevrarea parâmelor, vergelelor etc. [Pr.: -bi-er] – Din fr. gabier. Cf. it. gabbiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabion
GABIÓN, gabioane, s. n. Coș de nuiele sau din plasă de sârmă umplut cu pământ, cu pietriș etc., care servește la apărarea malurilor de valuri, la construirea barajelor etc. [Pr.: -bi-on] – Din fr. gabion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gablonţ
GABLONȚ, gablonțuri, s. n. v. gablonz.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gablonț
GABLONȚ, gablonțuri, s. n. v. gablonz.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gablonz
GABLÓNZ, gablonzuri, s. n. Cristal (1) special cu irizații, folosit la fabricarea unor obiecte de podoabă ieftine; p. ext. obiect de podoabă care are asemenea cristale. [Pr.: gablonț] – Din n. pr. Gablonz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabonez
GABONÉZ, -Ă, gabonezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Gabon sau este originară de acolo. 2. Adj. care aparține Gabonului sau gabonezilor (1), privitor la Gabon ori la gabonezi. – Din fr. gabonais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabrioletă
GABRIOLÉTĂ s. f. v. cabrioletă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabro
GABRÓ, gabrouri, s. n. Rocă eruptivă cu structură granuloasă folosită în construcții. [Scris și: gabbro. – Var.: gabróu s. n.] – Din germ. Gabbro, fr., it. gabbro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabrou
GABRÓU s. n. v. gabro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gabrovean
GABROVEÁN, gabroveni, s. m. (Înv.) Persoană care făcea și vindea cuțite. – Gabrovo (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaci
GACI s. m. pl. Pantaloni largi din pânză albă, care fac parte din portul popular specific în regiunea Oașului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gadget
GADGET, gadgeturi, s. n. (Englezism) Obiect mic, ingenios construit, de valoare și utilitate neînsemnate. [Pr.: gáğet] – Din engl. gadget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gadină
GÁDINĂ, gadine, s. f. (Pop.) Animal sălbatic; jivină, dihanie. – Din bg. gadină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gadolinit
GADOLINÍT s. n. Mineral anhidru sau ușor hidratat conținând pământuri rare. – Din fr. gadolinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gadoliniu
GADOLÍNIU s. n. Element chimic din grupul lantanidelor. – Din fr. gadolinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaea
Gaea (sau Ge), personificare a Pămîntului, considerată în vechime drept element primordial din care se trăgeau toți ceilalți zei. Gaea s-a născut după Chaos (Haosul), zămislindu-i, la rîndul ei, pe Uranus (Cerul) și pe Pontus (Marea). Din unirea ei cu Uranus s-au născut titanii, titanidele și ciclopii (v. Titanes, Titanides, Cyclopes). Toți acești copii ai Gaeei îl urau însă pe tatăl lor, Uranus, fiindcă îi silea să trăiască în adîncurile pămîntului și nu le îngăduia să vadă lumina zilei. Pentru a-și scăpa copiii de tirania lui Uranus, Gaea l-a ajutat pe unul dintre ei, pe Cronus, să-și mutileze tatăl. Din picăturile de sînge scurse de la Uranus, care au căzut pe pămînt și l-au fecundat, s-a născut o nouă generație de copii: eriniile, giganții și nimfele (v. Erinyes, Gigantes, Nymphae). După mutilarea lui Uranus, Gaea s-a unit cu celălalte fiu al ei, Pontus, și a zămislit o serie de divinități marine, printre care se numărau Ceto, Nereus și Thaumas. Domnind asupra universului, Cronus se dovedește însă la fel de tiran ca și tatăl său. Atunci Gaea hotărăște să-l nimicească și pe el. Cronus se unise de mai multe ori cu sora sa, Rhea, și avusese cu ea mai mulți copii, pe care însă îi înghițise pe rînd. Cînd a fost să-l nască pe Zeus, ca să-și scape copilul de furia tatălui, Rhea a cerut sprijinul Gaeei. Aceasta i-a dezvăluit voia destinului: Zeus avea să supraviețuiască și să-și doboare tatăl, cu sprijinul titanilor. Cu ajutorul lui Gaea, Rhea reușește să-l înșele pe Cronus și să-l ascundă pe Zeus (v. Zeus). Mai tîrziu, cînd Zeus ajunge să conducă destinele lumii, Gaea, nemulțumită și de cîrmuirea lui, dă naștere – unindu-se de data aceasta cu Tartarus – unor ființe monstruoase: Typhon și Echidna. Typhon le declară război zeilor, care mult timp sînt înspăimîntați de forța lor uriașă. Tot lui Gaea îi sînt atribuiți – după diferite versiuni – numeroși alți copii monstruoși, printre care: Antaeus, Charibdis, harpiile etc. Într-o perioadă mai tîrzie Gaea trece drept mama tuturor zeilor și ulterior cultul ei se identifică fie cu cel al zeiței Demeter, fie cu cel al Cybelei. În mitologia romană Gaea poartă numele de Tellus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gael
GAÉL, -I, s. m. Persoană care făcea parte din populația de origine celtică a vechii Irlande și a Scoției. – Din fr. Gaëls.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaelică
GAÉLICĂ s. f. Limbă indo-europeană, ramură a celtei insulare, vorbită în Marea Britanie (Scoția și Irlanda). – Din engl. gaelic, fr. gaelique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafa
GAFÁ, gafez, vb. I. Intranz. A face o gafă (3). – Din fr. gaffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafare
GAFÁRE s. f. Faptul de a gafa. – V. gafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafă
GÁFĂ, gafe, s. f. 1. Piesă metalică în formă de cârlig, fixată pe o prăjină, folosită la acostarea unei ambarcațiuni, la îndepărtarea acesteia de mal etc. 2. Cârlig montat la capătul unui dispozitiv de ridicat cu care se prinde sarcina. 3. Gest, atitudine sau vorbă nepotrivită, care poate constitui o indelicatețe sau o jignire neintenționată adusă cuiva. – Din fr. gaffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafeur
GAFEUR, gafeuri, s. m. Gafist. [Pr.: gaf'ör] – Din fr. gaffeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafeuză
GAFEUZĂ, gafeuze, s. f. Femeie care face gafe (3). [Pr.: gaf'öză] – Din fr. gaffeuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gafist
GAFÍST, -Ă, gafiști, -ste, s. m. și f. Persoană care face gafe (3); (franțuzism) gafeur. – Gafă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gag
GAG, gaguri, s. n. Efect comic într-un film sau într-o piesă de teatru, care rezultă dintr-o asociere surprinzătoare de situații contrastante. – Din fr., engl. gag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaga
GAGÁ adj. invar. (Fam.) Ramolit. – Din fr. gaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagarinit
GAGARINÍT s. n. Mineral care conține elemente din familia pământurilor rare. – Din rus. gagarinit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagat
GAGÁT s. n. (Min.) Jais. – Din germ. Gagat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagic
GAGÍC, gagici, s. m. (Fam.) Amant, iubit. – Din gagică (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagică
GAGÍCĂ, gagici, s. f. (Fam.) Amantă, iubită. [Pl. și: gagice] – Din țig. gaği „(femeie) nețigancă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagist
GAGÍST, -Ă, gagiști, -ste, s. m. și f. (Ieșit din uz) Actor angajat temporar (și cu leafă). ♦ (La m.) Muzicant angajat cu leafă într-o fanfară militară. – Din fr. gagiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gagiu
GAGÍU, gagii, s. m. 1. Om, persoană, tip, individ. 2. Iubit, amant. – Gag[ic] + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaiac
GAIÁC s. m. v. guaiac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaiacol
GAIACÓL s. n. Medicament cu acțiune antiseptică, extras din rășina de guaiac și folosit ca expectorant. – Din fr. gaïacol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaibarace
GAIBARÁCE s. f. pl. (Fam.) Picioare (prea lungi); gaibe, gaide. – Cf. gaibe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaibe
GÁIBE s. f. pl. (Fam.) Picioare (prea lungi); gaibarace, gaide. – Cf. gaidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaică
GÁICĂ, găici, s. f. 1. Bandă (lată) de stofă cusută în talie, la spatele hainelor, pentru a strânge lărgimea lor sau în scop decorativ. 2. Fiecare dintre bentițele de stofă sau de șnur fixate în talie la unele haine, prin care se petrece cordonul, cureaua, cingătoarea. ♦ Cheotoare la o haină, făcută din șnur sau din găitan. ♦ Șiret cusut la o haină pentru a o putea agăța în cui; atârnătoare, agățătoare. – Cf. rus. gaika „placă de metal cu găuri pentru a lega două obiecte; piuliță”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaidă
GÁIDĂ, gaide, s. f. 1. (Reg.) Cimpoi. 2. Numele unui dans popular cu acompaniament de cimpoi. 3. Fig. (La pl.) Picioare (prea lungi); gaibarace, gaibe. – Din bg., sb. gajda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaie
GÁIE, găi, s. f. Nume dat mai multor păsări răpitoare de zi, asemănătoare cu uliul, cu ciocul coroiat, cu gheare puternice și cu coada bifurcată (Milvus). ◊ Expr. Se ține gaie după (sau de) cineva, se zice despre o persoană de care nu poți scăpa. M-a (sau te-a etc.) luat gaia = am (sau ai etc.) pățit-o. ♦ De-a puia-gaia v. puia. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaiţă
GÁIȚĂ, gaițe, s. f. 1. Pasăre înrudită cu corbul, de mărimea unei ciori, cu penajul brun-roșcat, cu dungi albastre și negre pe aripi, cu coada neagră, care poate imita sunetele scoase de alte păsări (Garrulus glandarius). ◊ Gaiță de munte = alunar. 2. Epitet dat unei persoane care vorbește mult și fără rost. [Pr.: ga-i-] – Cf. bg., sb. galica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaiță
GÁIȚĂ, gaițe, s. f. 1. Pasăre înrudită cu corbul, de mărimea unei ciori, cu penajul brun-roșcat, cu dungi albastre și negre pe aripi, cu coada neagră, care poate imita sunetele scoase de alte păsări (Garrulus glandarius). ◊ Gaiță de munte = alunar. 2. Epitet dat unei persoane care vorbește mult și fără rost. [Pr.: ga-i-] – Cf. bg., sb. galica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaize
GÁIZE subst. pl. (Min.) Roci silicioase poroase și ușoare, constituite din granule de cuarț și din organisme silicioase. – Din fr. gaize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaj
GAJ, gajuri, s. n. 1. Contract accesoriu, unilateral, constitutiv de drepturi reale, conform căruia un debitor garantează achitarea îndatoririlor sale contractuale prin remiterea unui bun mobil creditorului. 2. Garanție formată din bunuri care fac obiectul unui gaj (1); amanet, zălog. ♦ Obiect depus, la unele jocuri de societate, de către cel care a făcut o greșeală și care se răscumpără prin executarea unei pedepse hazlii. ♦ Asigurare, garanție morală dată cuiva. – Din fr. gage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gal
GAL^1, gali, s. m. Persoană care făcea parte din populația vechii Galii. – Din lat. Gallus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gal
GAL^2, gali, s. m. Unitate pentru măsurarea accelerației, egală cu 1 centimetru pe secundă la pătrat. – Din fr. gal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galactic
GALÁCTIC, -Ă, galactici, -ce, adj. Care aparține galaxiei, privitor la galaxie (în special la Calea-Lactee). – Din fr. galactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galactometru
GALACTOMÉTRU, galactometre, s. n. (Tehn.) Lactometru. – Din fr. galactomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galactoree
GALACTORÉE s. f. (Med.) Secreție excesivă de lapte în timpul sau după încetarea alăptării. – Din fr. galactorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galactoză
GALACTÓZĂ s. f. Substanță cu proprietăți asemănătoare glucozei, care se găsește în natură în diverse combinații, intrând și în structura unor compuși azotați din creier. – Din fr. galactose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galalit
GALALÍT s. n. Masă plastică cornoasă obținută din cazeină și folosită la fabricarea unor obiecte uzuale sau a unor piese tehnice (izolante electrice). – Din fr. galalithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galant
GALÁNT, -Ă, galanți, -te, adj. 1. (Despre bărbați și manifestările lor) Curtenitor față de femei; p. ext. politicos, atent, plăcut, tandru. 2. (Despre oameni) Darnic, generos. – Din fr. galant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galantar
GALANTÁR, galantare, s. n. Vitrină a unui magazin în care sunt expuse mostre din mărfurile acestuia. – Din galanterie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galanterie
GALANTERÍE, galanterii, s. f. 1. Atitudine plină de curtoazie, de tandrețe, de amabilitate față de femei. ♦ (La pl.) Cuvinte curtenitoare adresate unei femei. 2. (Cu sens colectiv) Obiecte mărunte de îmbrăcăminte (mănuși, cravate, fulare etc.); magazin în care se desfac asemenea mărfuri. – Din fr. galanterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galanthis
Galanthis, fiica lui Proetus și una dintre însoțitoarele Alcmenei. A reușit să dejoace printr-un șiretlic planurile Ilithyiei, trimisă de Hera ca să întîrzie sosirea pe lume a lui Heracles și, datorită ei, Alcmene a putut să nască.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galantida
Galantida = Galanthis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galantom
GALANTÓM, -OÁMĂ adj. v. galanton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galantomie
GALANTOMÍE s. f. v. galantonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galanton
GALANTÓN, -OÁNĂ, galantoni, -oane, adj. (Fam.; despre oameni) Darnic, generos, galant. [Var.: galantóm, -oámă adj.] – Din fr. galant homme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galantonie
GALANTONÍE s. f. (Rar) Dărnicie, generozitate. [Var.: galantomíe s. f.] – Galanton + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galaonul
GALAÓNUL s. n. art. Dans popular cu mișcare rapidă, executat numai de bărbați; melodie corespunzătoare acestui dans. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galatea
Galatea, una dintre nereide, iubită de Acis (v. Acis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galateea
Galateea = Galatea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galaxie
GALAXÍE, galaxii, s. f. Ansamblu vast de stele, praf cosmic și alte obiecte cerești, având diverse forme și mărimi, menținute împreună de atracția gravitațională. – Din fr. galaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gală
GÁLĂ^1, gale, s. f. 1. Spectacol (sau șir de spectacole) cu caracter solemn, sărbătoresc, la care participă, de obicei, persoane oficiale. Gala filmului românesc. ◊ Loc. adj. De gală = de sărbătoare, solemn. 2. (În sintagma) Gală de box = competiție sportivă la care au loc mai multe meciuri de box. – Din fr. gala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gală
GALĂ^2, gale, s. f. Excrescență provocată de înțepăturile unor insecte pe frunzele stejarului sau ale altor plante. – Din fr. galle, lat. galla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galb
GALB, (1) galburi, s. n. (Arhit.) 1. Curbură a unui capitel, a unei console etc.; p. ext. contur grațios al unui element de arhitectură sau de sculptură. 2. Parte a fusului unei coloane arcuite spre exterior, pentru a evita iluzia de strangulare. [Var.: gálbă s. f.] – Din fr. galbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galbă
GÁLBĂ s. f. v. galb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galben
GÁLBEN, -Ă, galbeni, -e, adj., s. n., s. m., s. f. 1. Adj. De culoarea aurului, a lămâii etc. Friguri galbene = boală contagioasă răspândită în țările tropicale, transmisă de o specie de țânțari și caracterizată prin febră și prin colorarea pielii în galben. Rasa galbenă = grup de popoare asiatice cu pielea de culoare galbenă-brună. ◊ Expr. (A se face sau a fi) galben ca ceara = (a deveni) foarte palid din cauza unei emoții sau a unei boli. (Substantivat, n.) A i se face (cuiva) galben înaintea ochilor = a-i veni (cuiva) amețeală, a i se face rău. ♦ (Despre fața omului sau despre alte părți ale corpului său; p. ext. despre oameni) Palid. ♦ (Despre părul oamenilor) Blond. ♦ (Despre părul sau culoarea cailor) Șarg. 2. S. n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului solar, situată între portocaliu și verde. ♦ Substanță, colorant, pigment care are culoarea descrisă mai sus. ◊ Galben de cadmiu = sulfură de cadmiu folosită ca pigment galben-oranj în pictură. Galben de crom = pigment galben-închis folosit la vopselele de ulei. Galben de zinc = colorant galben-deschis folosit pentru obținerea verdelui. 3. S. m. Nume dat mai multor monede străine de aur, de valori variabile, care au circulat și în Țările Române în Evul Mediu. 4. S. f. (În sintagma) Galbenă de Odobești = soi de viță-de-vie cu boabele strugurilor galbene-verzui. [Var.: (pop.) gálbin, -ă adj., s. n., s. m.] – Lat. galbinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galbin
GÁLBIN, -Ă adj., s. n., s. m. v. galben.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galenă
GALÉNĂ s. f. Sulfură naturală de plumb, folosită ca redresor la aparatele de radio fără lămpi, la prepararea unor vopsele etc. – Din fr. galène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galenic
GALÉNIC, -Ă, galenici, -ce, adj. (Despre unele preparate farmaceutice) Care poate fi administrat direct bolnavilor sau poate servi la prepararea unor rețete. – Din fr. galénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galenism
GALENÍSM s. n. Veche teorie medicală conform căreia bolile ar fi cauzate de ruperea echilibrului dintre umori. – Din fr. galénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galenţi
GALÉNȚI s. m. pl. Papuci (cu talpă) de lemn. – Din ngr. galéntsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galenți
GALÉNȚI s. m. pl. Papuci (cu talpă) de lemn. – Din ngr. galéntsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galeopitec
GALEOPITÉC, galeopiteci, s. m. Mamifer insectivor din sud-estul Asiei, care poate plana (Galeopithecus). [Pr.: -le-o-] – Din fr. galéopithèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galeră
GALÉRĂ, galere, s. f. Veche navă comercială sau militară, prevăzută cu vâsle și pânze și care era mânuită de obicei de sclavi sau de condamnați la munca silnică. – Din fr. galère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galerie
GALERÍE, galerii, s. f. 1. Coridor subteran în formă de tunel care permite accesul minerilor la zăcământ și îngăduie executarea lucrărilor miniere. 2. Canal subteran de comunicație care face legătura între două puncte ale unei lucrări hidrotehnice. 3. Coridor subteran (adesea ramificat) săpat de animale pentru a le servi ca adăpost. 4. Coridor lung (și boltit) situat în interiorul sau în afara unei clădiri, servind ca element de legătură sau ca loc de plimbare. 5. Muzeu sau secție a unui muzeu în care sunt expuse opere de pictură și de sculptură. ♦ Serie de tablouri expuse; p. ext. serie de portrete descrise într-o operă (literară). 6. Magazin în care se vând opere de artă; p. gener. (la pl.) magazin cu caracter universal. 7. Balcon situat la ultimul nivel al unei săli de spectacol; (fam.) publicul de la acest balcon; p. ext. publicul care se manifestă zgomotos la un spectacol, la o adunare, la o întrunire etc. ◊ Expr. A face galerie = a manifesta zgomotos în semn de aprobare, de încurajare (în cursul unui spectacol, al unei întreceri sportive etc.). 8. Bară de lemn sau de metal de care se atârnă perdelele. 9. Tavă de metal care se pune în fața sobei ca să nu cadă cărbunii din sobă pe dușumea. – Din fr. galerie. Cf. it. galleria, germ. Galerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galeş
GÁLEȘ, -Ă, galeși, -e, adj. (Despre ochi sau privire; p. ext. despre oameni; adesea adverbial). 1. Drăgăstos, duios. 2. Melancolic, trist. [Var.: (reg.) gáliș, -ă adj.] – Din bg. kaleš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galeș
GÁLEȘ, -Ă, galeși, -e, adj. (Despre ochi sau privire; p. ext. despre oameni; adesea adverbial). 1. Drăgăstos, duios. 2. Melancolic, trist. [Var.: (reg.) gáliș, -ă adj.] – Din bg. kaleš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galet
GALÉT^1, galeți, s. m. 1. Fragment dintr-o rocă sau dintr-un mineral, șlefuit și rotunjit prin acțiunea mării, a torentelor, a ghețarilor etc. 2. Rolă care permite o mișcare prin rostogolire. 3. (Text.) Piesă cu care se întinde firul de mătase artificială la ieșirea din baia de filare. 4. (Tehn.) Bobină inelară. 5. (Tehn.) Secțiune a unui comutator rotativ. – Din fr. galet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galet
GALÉT^2 s. m. v. galetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galetă
GALÉTĂ, galete, s. f. Pesmet de formă paralelipipedică, pe care îl mănâncă marinarii, ostașii aflați în campanie etc. [Var.: galét s. m.] – Din fr. galette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galfăd
GÁLFĂD, -Ă, galfezi, -de, adj. (Reg.) Palid (din cauza unei boli). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiard
GALIÁRD, galiarde, s. n. (Mar.) Fiecare dintre extremitățile punții superioare a unei nave. [Pr.: -li-ard] – Din fr. gaillard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiardă
GALIÁRDĂ, galiarde, s. f. Vechi dans francez cu ritm vioi. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală care urmează după pavană. – Din fr. gaillarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galic
GÁLIC^1 adj. (În sintagma) Acid galic = acid organic aromatic, astringent, extras din gogoșile de ristic și din coaja de stejar, folosit la fabricarea cernelii negre, a coloranților și a unor medicamente. – Din fr. gallique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galic
GÁLIC^2, -Ă, galici, -ce, adj. Care aparține galilor^1, privitor la gali^1. Războaiele galice. ◊ Cocoșul galic = emblemă (reprezentând un cocoș) care simbolizează Franța. ♦ (Substantivat, f.) Limba celtă vorbită de gali^1. – Din lat. Gallicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galican
GALICÁN, -Ă, galicani, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține galicanismului, privitor la galicanism. 2. S. m. și f. Adept al galicanismului. – Din fr. gallican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galicanism
GALICANÍSM s. n. Doctrină politico-religioasă care apăra libertățile organizatorice ale Bisericii catolice din Franța opusă față de papalitate. – Din fr. gallicanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galician
GALICIÁN, -Ă, galicieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Galicia (nord-vestul Spaniei). 2. Adj. Care aparține Galiciei sau galicienilor (1), privitor la Galicia ori la galicieni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă indo-europeană, ramura romanică, vorbită în Galicia. [Pr.: -si-an] – Galicia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galician
GALICIÁN, -Ă, galicieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Galiciei sau este originară de acolo. 2. S. f. Variantă a limbii portugheze vorbită în Galicia și scrisă cu ortografia spaniolă (oficial) sau cu una comună cu alte variante de portugheză. 3. Adj. Care aparține Galiciei sau populației ei, care se referă la Galicia sau la populația ei. [Pr.: -ci-an] – Galicia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

galicism
GALICÍSM, galicisme, s. n. Expresie sau construcție proprie limbii franceze și dificil ori imposibil de tradus în altă limbă. – Din fr. gallicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiformă
GALIFÓRMĂ, galiforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări tericole sau arboricole; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. galliforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galimatias
GALIMATIÁS s. n. (Livr.) Vorbire sau scriere greoaie, confuză. [Pr.: -ti-as. Acc. și: galimátias. – Var.: galimatíe s. f.] – Din fr. galimatias.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galimatie
GALIMATÍE s. f. v. galimatias.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galinacee
GALINACÉE, galinacee, s. f. (La pl.) Subordin de păsări al cărui tip principal este găina; (și la sg.) pasăre care face parte din acest subordin. – Din fr. gallinacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galinthias
Galinthias v. Galanthis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galintiada
Galintiada = Galinthias.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galion
GALIÓN, galioane, s. n. 1. Navă cu pânze folosită în trecut de spanioli în război și pentru transportul mărfurilor. 2. Ornamentație (în lemn) montată la prora unor nave cu pânze. 3. (Tipogr.) Planșetă de metal sau de lemn pe care se așază rândurile de litere culese. [Pr.: -li-on] – Din ngr. ghaleóna, fr., it. galion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiotă
GALIÓTĂ, galiote, s. f. Corabie ușoară, cu fundul plat și cu două catarge, folosită în trecut îndeosebi de olandezi. [Pr.: -li-o-] – Din fr. galiote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiş
GÁLIȘ, -Ă adj. v. galeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiș
GÁLIȘ, -Ă adj. v. galeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiţă
GÁLIȚĂ, galițe, s. f. (Reg.) Pasăre de curte; orătanie. – Din bg., sb. galica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiță
GÁLIȚĂ, galițe, s. f. (Reg.) Pasăre de curte; orătanie. – Din bg., sb. galica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiţian
GALIȚIÁN, -Ă, galițieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Galiția (regiune istorică din nord-estul Carpaților). 2. Adj. Care aparține Galiției sau galițienilor (1), care se referă la Galiția ori la galițieni. [Pr.: -ți-an] – Galiția (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galițian
GALIȚIÁN, -Ă, galițieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Galiția (regiune istorică din nord-estul Carpaților). 2. Adj. Care aparține Galiției sau galițienilor (1), care se referă la Galiția ori la galițieni. [Pr.: -ți-an] – Galiția (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galiu
GÁLIU s. n. Element chimic, metal moale, ductil, de culoare cenușie, folosit la fabricarea materialelor semiconductoare și ca lichid termometric. – Din fr. gallium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galli
Galli, preoții zeiței Cybele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

galo-
GÁLO- Element de compunere însemnând „galic”, „francez”, care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din fr. gallo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galofob
GALOFÓB, -Ă, galofobi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care manifestă ostilitate față de tot ceea ce aparține sau provine de la francezi. – Din fr. gallophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galofobie
GALOFOBÍE s. f. Ostilitate față de tot ceea ce aparține sau provine de la francezi. – Din fr. gallophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoman
GALOMÁN, -Ă, galomani, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care admiră fără rezerve (și adesea fără spirit critic) tot ceea ce aparține sau provine de la francezi. – Din fr. gallomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoman
GALOMÁN, -Ă, galomani, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care admiră fără rezerve (și adesea fără spirit critic) tot ceea ce aparține sau provine de la francezi. – Din fr. gallomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galomanie
GALOMANÍE s. f. Admirație fără rezerve (și fără spirit critic) pentru tot ceea ce aparține sau provine de la francezi. – Din fr. gallomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galon
GALÓN^2, galoane, s. n. 1. Unitate de măsură pentru capacitate folosită în țările de limbă engleză și egală cu circa patru litri. 2. (Rar) Sticlă mare în care se păstrează băuturi. [Pl. și: (m.) galoni] – Din fr. gallon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galon
GALÓN^1, galoane, s. n. Șiret, panglică ori bandă de metal prinsă pe epoleții sau pe mânecile unei uniforme pentru a indica gradul persoanei care o poartă. ♦ Șiret de lână, de mătase sau de fir, cusut ca podoabă pe haine, pe pălării etc. – Din fr. galon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galonat
GALONÁT, -Ă, galonați, -te, adj. Împodobit cu galoane^1. ♦ (Substantivat, m.; ir.) Ofițer; p. gener. gradat^1. – Galon + suf. -at. Cf. fr. galonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galop
GALÓP, galopuri, s. n. 1. Mersul cel mai rapid al calului, constând dintr-o succesiune de salturi. 2. Dans foarte rapid, cu mișcări în doi timpi și cu un ritm sacadat; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. galop, it. galoppo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galopa
GALOPÁ, galopez, vb. I. Intranz. (Despre cai) A alerga în galop; (despre oameni) a călări un cal care aleargă în galop. ♦ (Despre motoare) A funcționa neuniform, cu variații mari (și bruște) ale vitezei. – Din fr. galoper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galopadă
GALOPÁDĂ, galopade, s. f. (Rar) Cursă, alergare în galop. – Din fr. galopade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galopant
GALOPÁNT, -Ă, galopanți, -te, adj. 1. În galop, repede. 2. (Despre boli) Cu evoluție rapidă. – Din fr. galopant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galopare
GALOPÁRE, galopări, s. f. Faptul de a galopa. – V. galopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoroman
GALOROMÁN, -Ă, galoromani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o populație rezultată din amestecul galilor^1 cu romanii, după cucerirea Galiei de către romani. 2. Adj. Care aparține galoromanilor (1), privitor la galoromani. – Din fr. Gallo-romain (după roman). Cf. germ. galloromanisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoromanic
GALOROMÁNIC, -Ă, galoromanici, -ce, adj. Galoroman (2). – Galo- + romanic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoş
GALÓȘ, galoși, s. m. Încălțăminte de cauciuc purtată peste pantofi ori peste ghete, pentru a le proteja de umezeală sau de noroi. – Din fr. galoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoș
GALÓȘ, galoși, s. m. Încălțăminte de cauciuc purtată peste pantofi ori peste ghete, pentru a le proteja de umezeală sau de noroi. – Din fr. galoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoşare
GALOȘÁRE, galoșări, s. f. Operație de îmbrăcare în piele sau în cauciuc a părții de jos a unui obiect de încălțăminte; p. ext. întăritură de piele sau cauciuc cu care se execută această operație. – Din galoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galoșare
GALOȘÁRE, galoșări, s. f. Operație de îmbrăcare în piele sau în cauciuc a părții de jos a unui obiect de încălțăminte; p. ext. întăritură de piele sau cauciuc cu care se execută această operație. – Din galoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanic
GALVÁNIC, -Ă, galvanici, -ce, adj. Care aparține galvanismului, privitor la galvanism. ◊ Element galvanic = pilă electrochimică. – Din fr. galvanique. Cf. it. galvanico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanism
GALVANÍSM s. n. 1. Acțiunea unor curenți electrici asupra organismelor și a organelor vii. 2. Curent electric produs cu ajutorul pilelor electrochimice; curent electric continuu. – Din fr. galvanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvaniza
GALVANIZÁ, galvanizez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi o piesă metalică cu un strat subțire de zinc, prin cufundare într-o baie de zinc topit, spre a o face mai rezistentă la coroziune; p. gener. a acoperi o piesă metalică cu un strat subțire din alt metal, depus prin electroliză. 2. (Fiziol.) A excita un țesut sau un organ al corpului printr-un curent electric continuu, în scopuri terapeutice sau experimentale. ♦ Fig. A însufleți, a stimula pe cineva. – Din fr. galvaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanizare
GALVANIZÁRE, galvanizări, s. f. Acțiunea de a galvaniza și rezultatul ei. – V. galvaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanizat
GALVANIZÁT, -Ă, galvanizați, -te, adj. (Despre piese metalice) Acoperit cu un strat de zinc sau, p. gener., cu un strat din alt metal spre a mări rezistența piesei la coroziune. – V. galvaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanocauter
GALVANOCAUTÉR, galvanocautere, s. n. Instrument chirurgical pentru cauterizări, pus în funcție cu ajutorul curentului electric continuu. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. galvanocautère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanocauterizare
GALVANOCAUTERIZÁRE, galvanocauterizări, s. f. (Med.) Cauterizare prin mijloace electrotermice. [Pr.: -ca-u-] – După fr. galvanocautérisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanometru
GALVANOMÉTRU, galvanometre, s. n. Instrument cu care se măsoară intensitatea unui curent electric continuu slab. – Din fr. galvanomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanonarcoză
GALVANONARCÓZĂ, galvanonarcoze, s. f. (Med.) Electronarcoză. – Din fr. galvanonarcose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanoplastic
GALVANOPLÁSTIC, -Ă, galvanoplastici, -ce, adj. Privitor la galvanoplastie, care aparține galvanoplastiei; obținut prin galvanoplastie. – Din fr. galvanoplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanoplastie
GALVANOPLASTÍE s. f. Procedeu tehnic de reproducere în relief a obiectelor, constând în acoperirea lor sau a tiparului lor cu un strat de metal depus prin electroliză. – Din fr. galvanoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanoscop
GALVANOSCÓP, galvanoscoape, s. n. Instrument care indică prezența într-un circuit a unui curent electric continuu slab. – Din fr. galvanoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanostegie
GALVANOSTEGÍE s. f. Procedeu tehnic de depunere pe cale electrolitică a unui strat metalic aderent pe un obiect metalic, împotriva coroziunii sau în scop decorativ. – Din fr. galvanostégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanostereotipie
GALVANOSTEREOTIPÍE s. f. Totalitatea procedeelor de reproducere a formelor de tipar înalt prin galvanoplastie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. galvano-stéréotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanotehnică
GALVANOTÉHNICĂ s. f. Parte a metalurgiei electrice care se ocupă cu galvanoplastia și galvanostegia. – Din fr. galvanotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanoterapie
GALVANOTERAPÍE s. f. Tratament medical cu ajutorul curentului electric continuu. – Din fr. galvanothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanotipie
GALVANOTIPÍE s. f. Procedeu tehnic de reproducere a planșelor tipografice și a gravurilor cu ajutorul unui mulaj acoperit pe cale electrolitică de un strat de cupru și apoi întărit cu un strat de staniu, nichel sau fier. – Din fr. galvanotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

galvanotropism
GALVANOTROPÍSM, galvanotropisme, s. n. (Biol.) Electrotropism. – Din fr. galvanotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gama
GÁMA, (1) gama, s. m., s. f. 1. S. m. A treia literă a alfabetului grecesc (folosită adesea și ca simbol în matematică, fizică etc.). 2. S. f. (Fiz.; în sintagma) Raze (sau radiație) gama = radiație emisă de corpurile radioactive, având o putere de pătrundere extrem de mare. 3. S. f. (Fiz.) Unitate de măsură a masei egală cu o milionime de gram. – Din fr. gamma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamaglobulină
GAMAGLOBULÍNĂ, gamaglobuline, s. f. (Biol.) Proteină din plasma sangvină a persoanelor imune. – Din fr. gammaglobuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamă
GÁMĂ, game, s. f. 1. Succesiune melodică, ascendentă sau descendentă, care cuprinde toate sunetele unei scări muzicale, luând numele notei cu care începe. 2. Fig. (Pict.) Serie de tonuri și de culori dispuse într-o succesiune armonioasă. 3. Fig. Serie, grup, succesiune de obiecte, de fenomene, de situații care alcătuiesc un tot (armonios). Gamă largă de sortimente. – Din fr. gamme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambă
GÁMBĂ, gambe, s. f. (La oameni) Parte a piciorului de la genunchi până la labă; (la cai) parte a membrelor posterioare cuprinsă între încheietura genunchiului și copită. – Din lat. gamba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambet
GAMBÉT, gambete, s. n. Piesă metalică de legătură în unele organe ale utilajului de manevră la exploatările petroliere. – Din fr. gambette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambetă
GAMBÉTĂ, gambete, s. f. Pălărie bărbătească din fetru tare, cu calota ovală și borurile ușor răsfrânte; melon. – Din n. pr. Gambetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambian
GAMBIÁN, -Ă, gambieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Gambiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Gambiei sau gambienilor (1), referitor la Gambia ori la gambieni. [Pr.: -bi-an] – Gambia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambir
GAMBÍR s. m. Numele a două plante agățătoare subtropicale, din ale căror frunze se obține un extract folosit ca astringent (Ourouparia și Uncaria gambir). – Din lat. [Ourouparia și Uncaria] gambir, denumirea științifică a plantelor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gambit
GAMBÍT, gambituri, s. n. Sacrificare a unui pion alb sau a altei piese la începutul unei partide de șah pentru obținerea unui avantaj în atac. – Din fr. gambit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamelă
GAMÉLĂ, gamele, s. f. Vas metalic adânc în care soldații aflați în campanie, la aplicații etc. își primesc porția de mâncare. – Din fr. gamelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamet
GAMÉT, gameți, s. m. Denumire generică pentru celulele sexuale ale animalelor și plantelor. – Din fr. gamète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gametangiu
GAMETÁNGIU, gametangii, s. m. (Bot.) Structură vegetală în care sunt produși gameți. – Cf. fr. gamétange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gametofit
GAMETOFÍT, gametofiți, s. m. Una dintre cele două generații din ciclul de dezvoltare a plantelor sexuate. – Din fr. gamétophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gametogeneză
GAMETOGENÉZĂ, gametogeneze, s. f. (Biol.) Proces de formare a gameților. – Din fr. gamétogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamopetal
GAMOPETÁL, -Ă, gamopetali, -e, adj. (Despre corola unor flori, p. ext, despre flori) Cu petalele unite; (despre plante) care are florile cu petalele unite. ♦ (Substantivat, f.) Plantă sau floare cu petalele unite. – Din fr. gamopétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gamosepal
GAMOSEPÁL, -Ă, gamosepali, -e, adj. (Despre caliciul unor flori, p. ext. despre flori) Cu sepalele unite; (despre plante) care are florile cu sepalele unite. ♦ (Substantivat, f.) Plantă sau floare cu sepalele unite. – Din fr. gamosépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganaş
GANÁȘ s. n. v. ganașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganaș
GANÁȘ s. n. v. ganașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganaşă
GANÁȘĂ, ganașe, s. f. (Zool.) Fiecare dintre cele două ramuri ale mandibulei la animale. [Var.: ganáș s. n.] – Din fr. ganache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganașă
GANÁȘĂ, ganașe, s. f. (Zool.) Fiecare dintre cele două ramuri ale mandibulei la animale. [Var.: ganáș s. n.] – Din fr. ganache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gang
GANG, ganguri, s. n. Loc de trecere aflat sub o construcție, sub boltitura unei case. ♦ Coridor, galerie, culoar. – Din germ. Gang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangă
GÁNGĂ, gange, s. f. Materie minerală (inutilizabilă) conținută sau legată strâns de minereurile metalice sau nemetalice utile. – Din fr. gangue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganglion
GANGLIÓN, ganglioni, s. m. Formație anatomică de formă sferică sau alungită, alcătuită dintr-o masă de celule și situată pe traiectul unui nerv sau al unui vas limfatic; momiță^1. [Pr.: -gli-on] – Din fr. ganglion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganglionar
GANGLIONÁR, -Ă, ganglionari, -e, adj. Care aparține ganglionilor, privitor la ganglioni; cu ganglioni. [Pr.: -gli-o-] – Din fr. ganglionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganglioplegic
GANGLIOPLÉGIC, -Ă, ganglioplegici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care împiedică temporar transmiterea influxului nervos prin ganglionii vegetativi superiori și periferici, utilizat în preanestezie și în tratamentul tensiunii arteriale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangrena
GANGRENÁ vb. I v. cangrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangrenare
GANGRENÁRE s. f. v. cangrenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangrenat
GANGRENÁT, -Ă adj. v. cangrenat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangrenă
GANGRÉNĂ s. f. v. cangrenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangrenos
GANGRENÓS, -OÁSĂ adj. v. cangrenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangster
GÁNGSTER, gangsteri, s. m. Membru al unei bande de răufăcători; p. gener. bandit, răufăcător. – Din fr., engl. gangster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangster
GÁNGSTER, gangsteri, s. m. Membru al unei organizații criminale din SUA, din perioada prohibiției; p. gener. cel care, singur sau în bandă, comite acte ilegale uzând de violență; bandit, răufăcător. – Din fr., engl. gangster.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gangsteresc
GANGSTERÉSC, -Ă, gangsterești, adj. De gangster. – Gangster + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangsterism
GANGSTERÍSM s. n. Faptă, comportare de gangster; banditism organizat sau escrocherie în stil mare; p. gener. hoție, tâlhărie. – Din fr. gangstérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gangur
GÁNGUR s. m. v. grangur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganimede
Ganimede = Ganymedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ganoid
GANOÍD, ganoizi, s. m. (La pl.) Ordin de pești cu scheletul parțial cartilaginos, cu pielea fără solzi sau acoperită de discuri osoase, cu coada împărțită în două părți inegale; (și la sg.) pește din acest ordin. – Din fr. ganoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ganymedes
Ganymedes, tînăr de o frumusețe fără seamăn, originar din Phrygia. Era fiul lui Tros și frate cu Assaracus, cu Cleopatra și cu Ilus. Se spunea că, orbit de frumusețea lui neobișnuită, părintele zeilor s-ar fi îndrăgostit de el. Odată, pe cînd se afla pe munte unde păștea oile tatălui său, Ganymedes a fost răpit de către Zeus, care luase înfățișarea unui vultur, și dus în Olympus. Acolo el a devenit paharnicul zeilor, luînd locul zeiței Hebe care le turnase pînă atunci nectarul în cupe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gaolean
GAOLEÁN, gaoleani, s. m. Plantă furajeră din familia gramineelor, asemănătoare cu porumbul, cu semințe bogate în proteine și grăsimi (Sorghum chinense). [Pr.: ga-o-le-] – Din rus. gaolean, fr. gaolian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gara
GARÁ, garez, vb. I. Tranz. A pune la adăpost într-un garaj, într-un depou etc. un autovehicul, un tramvai etc. ♦ A manevra un tren, o locomotivă etc. pe o linie de garaj. – Din fr. garer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garafă
GARÁFĂ s. f. v. carafă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garagaţă
GARAGÁȚĂ s. f. v. caragață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garagață
GARAGÁȚĂ s. f. v. caragață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garaj
GARÁJ, garaje, s. n. 1. Clădire sau încăpere (special amenajată) pentru adăpostirea (și întreținerea ori repararea) autovehiculelor. 2. (În sintagma) Linie de garaj = linie ferată pe care sunt dirijate vagoanele când trebuie să staționeze mai multă vreme într-o gară sau care face legătura între locul de încărcare și descărcare a vagoanelor și liniile pe care circulă efectiv trenurile. – Din fr. garage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garajist
GARAJÍST, garajiști, s. m. Lucrător într-un garaj, care se ocupă cu întreținerea și repararea automobilelor. – Din fr. garagiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garant
GARÁNT, -Ă, garanți, -te, s. m. și f. Persoană sau instituție care garantează cu averea sa pentru cineva sau ceva. – Din fr. garant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanta
GARANTÁ, garantez, vb. I. Tranz. și intranz. A da cuiva siguranța că va avea ceva; a asigura (cuiva ceva); a răspunde de valoarea, de calitatea unui obiect. ♦ A se angaja să mențină în stare de bună funcționare, pe o durată determinată, un aparat, un mecanism etc. vândut. ♦ A răspunde pentru faptele sau pentru comportarea altuia, a da asigurări că... ♦ Intranz. A-și lua răspunderea cu averea sa că datoria făcută de altul va fi achitată conform obligațiilor stabilite. – Din fr. garantir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garantare
GARANTÁRE s. f. Faptul de a garanta. – V. garanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garantat
GARANTÁT, -Ă, garantați, -te, adj. (Despre mărfuri) A cărui valoare, calitate, funcționare etc. sunt asigurate de acela care a vândut marfa. ♦ (Adverbial; fam.) Sigur, neîndoielnic. – V. garanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanţă
GARÁNȚĂ, garanțe, s. f. (Bot.; rar) Roibă. – Din fr. garance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanță
GARÁNȚĂ, garanțe, s. f. (Bot.; rar) Roibă. – Din fr. garance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanţie
GARANȚÍE, garanții, s. f. Obligație în virtutea căreia o persoană sau o instituție răspunde de ceva; mijloc legal prin care se asigură executarea unei obligații (materiale); (concr.) ceea ce servește drept asigurare că o obligație luată va fi ținută. ◊ Loc. vb. A lua pe garanție = a garanta. ◊ Expr. Pe garanția cuiva = pe răspunderea cuiva. A da garanție = a da asigurări că un lucru va fi îndeplinit. A prezenta garanție de... = a se prezenta astfel încât să trezească încrederea, să ofere siguranță. – Din fr. garantie, it. garanzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanție
GARANȚÍE, garanții, s. f. Obligație în virtutea căreia o persoană sau o instituție răspunde de ceva; mijloc legal prin care se asigură executarea unei obligații (materiale); (concr.) ceea ce servește drept asigurare că o obligație luată va fi ținută. ◊ Loc. vb. A lua pe garanție = a garanta. ◊ Expr. Pe garanția cuiva = pe răspunderea cuiva. A da garanție = a da asigurări că un lucru va fi îndeplinit. A prezenta garanție de... = a se prezenta astfel încât să trezească încrederea, să ofere siguranță. – Din fr. garantie, it. garanzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanţină
GARANȚÍNĂ s. f. Materie colorantă roșie, extrasă din rădăcinile garanței. – Din fr. garancine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garanțină
GARANȚÍNĂ s. f. Materie colorantă roșie, extrasă din rădăcinile garanței. – Din fr. garancine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garare
GARÁRE s. f. Acțiunea de a gara. – V. gara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gară
GÁRĂ, gări, s. f. Ansamblu de construcții, instalații, amenajări etc. situat pe o linie ferată, unde opresc trenurile pentru urcarea și coborârea călătorilor și pentru încărcarea și descărcarea mărfurilor. ◊ Gară maritimă (sau fluvială) = ansamblu de construcții, instalații, amenajări etc. situat pe cheiul unui port maritim (sau fluvial), destinat îmbarcării și debarcării călătorilor și a bagajelor. – Din fr. gare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gard
GARD, garduri, s. n. 1. Construcție de lemn, de metal, de zidărie etc. care împrejmuiește o curte, un teren, o grădină etc. ◊ Gard viu = plantație deasă de arbuști, de forma unui gard (1), care servește la împrejmuirea unui loc sau ca element decorativ. ◊ Expr. A nimeri (sau a da) (ca Ieremia) cu oiștea-n gard = a spune un lucru nepotrivit, a face o gafă, o prostie. A lega (pe cineva) la gard = a prosti, a păcăli (pe cineva). A sări peste garduri = a avea o comportare imorală, a umbla după aventuri amoroase. A sări peste (sau dincolo de) gard = a depăși limita admisă (prin atitudinea, faptele sale). A lega (ceva) la (sau de) gard = a abandona, a renunța (la ceva). 2. Împletitură de nuiele, de trestie etc. cu care se face un baraj de-a curmezișul unei ape curgătoare pentru prinderea peștelui. 3. (Sport) Fiecare dintre obstacolele în formă de gard (1) de la unele probe atletice de alergări; (la pl.) probă atletică în care se folosesc aceste obstacole. – Cf. alb. gardh, sl. gradŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardă
GÁRDĂ, gărzi, s. f. 1. Pază, supraveghere efectuată într-o unitate militară, într-o instituție civilă etc.; (concr.) persoană sau grup de persoane care asigură această pază. ◊ Gardă de onoare = a) subunitate militară care prezintă onorurile unei persoane oficiale; b) pază simbolică instituită în semn de respect la ocazii solemne; grup de persoane care fac această pază. Gardă personală = grup de persoane însărcinat cu paza vieții unui demnitar. (În trecut) Gardă civică (sau națională) = unitate compusă din voluntari, care asigura paza și liniștea într-un oraș. ◊ Loc. adj. De gardă = a) care este însărcinat cu paza, cu supravegherea, cu îngrijirea. Soldat, medic de gardă; b) care este de serviciu, deschis în afara orelor de funcționare obișnuite. Farmacie de gardă. ♦ Poziție a brațelor și a corpului luată de un boxer, de un luptător etc. pentru a para loviturile adversarului sau pentru a ataca. ◊ Expr. A se pune în gardă = a) (la scrimă) a lua poziția de apărare sau de atac; b) a-și lua toate măsurile de precauție spre a nu fi surprins de un lucru neplăcut. (La jocul de șah) Gardă sau (rar) gardă la regină = avertisment dat partenerului că regina este amenințată. Garda veche (sau vechea gardă) = cei care au participat în trecut la o acțiune socială, politică etc. 2. Apărătoare metalică montată între mânerul și lama unei săbii, unei spade etc. ◊ Garda trăgaciului = piesă de protecție a trăgaciului la armele de foc. – Din fr. garde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garden-party
GÁRDEN-PÁRTY, garden-party-uri, s. n. Petrecere, recepție mondenă organizată în aer liber, în special în parcuri. [Pr.: gardăn parti] – Din engl. garden party.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardenie
GARDÉNIE, gardenii, s. f. Gen de plante lemnoase tropicale și subtropicale, cu frunze verzi persistente, cu flori mari, albe, cu miros plăcut, care se cultivă și la noi ca plantă decorativă (Gardenia). – Din fr. gardénia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardenparty
GARDEN-PARTY, garden-party-uri, s. n. (Anglicism) Petrecere în aer liber pentru un număr mare de persoane (de obicei într-o grădină particulară de mari dimensiuni). [Pr.: gardăn party]. – Cuv. engl.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

garderob
GARDERÓB s. n. v. garderobă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garderobă
GARDERÓBĂ, garderobe, s. f. 1. (Înv.; în forma garderob) Loc special amenajat în sălile de spectacole, în localurile publice etc., unde se pot lăsa în păstrare paltoanele, pălăriile etc. 2. S. f. Totalitatea costumelor păstrate în depozitul unui teatru. 3. S. f. Întreaga îmbrăcăminte pe care o posedă cineva. 4. S. n. Dulap în care se păstrează haine, obiecte de îmbrăcăminte, lenjerie etc. [Var.: (înv.) garderób (pl. garderoburi) s. n.] – Din fr. garde-robe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garderobier
GARDEROBIÉR, -Ă, garderobieri, -e, s. m. și f. Persoană care are în grijă o garderobă publică sau garderoba unui teatru. [Pr.: -bi-er] – Garderob(ă) + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardian
GARDIÁN, gardieni, s. m. Persoană însărcinată cu paza sau cu supravegherea unui local, a unei instituții, a unui oraș etc.; paznic, strajă. [Pr.: -di-an] – Din fr. gardien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardină
GÁRDINĂ, gardini, s. f. 1. Șănțuleț făcut la capetele din interior ale doagelor unui butoi, în care se fixează fundul sau capacul. ♦ Porțiunea de doagă dintre capătul de sus și șănțulețul în care se fixează fundul. 2. (Rar) Borul pălăriei. – Cf. germ. Gargel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gardist
GARDÍST, gardiști, s. m. (În trecut) 1. Agent de poliție care făcea de pază pe străzile unui oraș; sergent de stradă. 2. Legionar. [Var.: (1) vardíst s. m.] – Gardă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garf
GARF, garfuri, s. n. Bucată de carne de porc din porțiunea primelor vertebre. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargară
GARGÁRĂ, gargare, s. f. 1. Clătire a gurii și a gâtului cu un lichid dezinfectant; gargariseală; (concr.) lichid dezinfectant folosit în acest scop. 2. Fig. (Peior.) Relatare nedeslușită sau fără șir, fără logică, lipsită de conținut. – Din ngr. gharghára.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargariseală
GARGARISEÁLĂ, gargariseli, s. f. Gargară. – Gargarisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargarisi
GARGARISÍ, gargarisesc, vb. IV. Refl. A face gargară. ♦ Tranz. și refl. Fig. (Peior.) A vorbi nedeslușit sau fără șir, fără logică. – Din ngr. ghargharízo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargarism
GARGARÍSM, gargarisme, s. n. Medicament lichid folosit pentru gargară. – Din fr. gargarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargui
GARGÚI, garguie, s. n. Jgheab sau burlan scurt pentru scurgerea apei de ploaie, de obicei bogat ornamentat. – Din fr. gargouille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gargusă
GARGÚSĂ, garguse, s. f. (Mil.) Săculeț de pânză cu încărcătura de praf de pușcă folosită la tunurile de calibru mare. – Din fr. gargousse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garlin
GARLÍN, garline, s. n. (Mar.) Parâmă sau cablu de sârmă, folosite pentru manevrare în port. – Cf. fr. grelin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garmond
GÁRMOND s. n. Corp de literă de tipar egal cu 10 puncte tipografice. – Din germ. Garmond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnetă
GARNÉTĂ, garnete, s. f. (Text.) Mașină de destrămat deșeurile de fire de lână cardată. – Din engl. garnett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnierit
GARNIERÍT s. n. Silicat hidratat natural de nichel, de culoare verde-albăstruie. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. garniérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnisaj
GARNISÁJ s. n. Strat de material așezat pe suprafața unui obiect, a unei construcții etc. pentru a le proteja. ♦ Strat de mărăcini, de nuiele sau de alt material pus pe fundul sau pe pereții șanțurilor de scurgere a unui torent pentru a împiedica eroziunile. – Din fr. garnissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnisi
GARNISÍ, garnisesc, vb. IV. Tranz. A completa un lucru cu accesorii sau podoabe; a împodobi, a orna. – După fr. garnir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnisire
GARNISÍRE s. f. Acțiunea de a garnisi și rezultatul ei. – V. garnisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnitură
GARNITÚRĂ, garnituri, s. f. 1. Accesoriu folosit pentru a împodobi sau a completa un lucru. ♦ Adaos de legume, salată etc., care se servește la friptură. 2. Piesă sau ansamblu de piese demontabile care completează, întăresc sau protejează o piesă, micșorându-i uzura; piesă care asigură îmbinarea perfectă a două elemente prin care circulă un fluid. 3. Grup de mai multe lucruri de același gen care împreună formează un ansamblu unitar. ♦ Totalitatea uneltelor, sculelor, pieselor etc. de același fel folosite într-un atelier sau într-o exploatare. ♦ Totalitatea pieselor de același gen ale unei mașini. ◊ Garnitură de litere = serie de litere și de semne cu caractere tipografice identice, cuprinzând toate corpurile caracterului respectiv. ♦ Ansamblu format din locomotiva și vagoanele unui tren. 4. Totalitatea jucătorilor care alcătuiesc o echipă sportivă; formație. – Din fr. garniture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garniţă
GÁRNIȚĂ, garnițe, s. f. Vas de metal cu care se transportă lapte și alte lichide. – Din sb. grnac, pol. garniec, rus. garnec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garniță
GÁRNIȚĂ, garnițe, s. f. Vas de metal cu care se transportă lapte și alte lichide. – Din sb. grnac, pol. garniec, rus. garnec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garnizoană
GARNIZOÁNĂ, garnizoane, s. f. 1. Unitate sau ansamblu de unități și de instituții militare stabilite într-o localitate sau (în timp de război) într-un loc întărit pentru a-l apăra; p. ext. localitate în care sunt stabilite aceste unități și instituții. 2. Conducere a unei garnizoane (1). – Din fr. garnison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garoafă
GAROÁFĂ, garoafe, s. f. Plantă erbacee ornamentală cu frunze opuse și liniare, cu flori de culori diverse și cu miros specific, plăcut (Dianthus caryophyllus). ◊ Compuse: garoafă-de-câmp (sau sălbatică) = garofiță (2); garoafă-de-munte = plantă cu frunze lanceolate, cu flori plăcut mirositoare, albe sau roz, cu peri purpurii (Dianthus superbus). – Din ngr. gharúfalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garofiţă
GAROFÍȚĂ, garofițe, s. f. 1. Diminutiv al lui garoafă. 2. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și flori purpurii; garoafă-de-câmp (Dianthus carthusianorum). 3. Plantă erbacee ornamentală cu tulpina ramificată, cu flori mari, roșii, albe sau pestrițe (Dianthus chinensis). 4. (În compusele) Garofiță-de-munte = plantă erbacee cu flori mari, purpurii (Dianthus compactus); garofița-Pietrei-Craiului = plantă erbacee a cărei tulpină de 10-20 cm poartă o singură floare purpurie brăzdată radial de dungi mai închise (Dianthus callizorus). – Garoafă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garofiță
GAROFÍȚĂ, garofițe, s. f. 1. Diminutiv al lui garoafă. 2. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și flori purpurii; garoafă-de-câmp (Dianthus carthusianorum). 3. Plantă erbacee ornamentală cu tulpina ramificată, cu flori mari, roșii, albe sau pestrițe (Dianthus chinensis). 4. (În compusele) Garofiță-de-munte = plantă erbacee cu flori mari, purpurii (Dianthus compactus); garofița-Pietrei-Craiului = plantă erbacee a cărei tulpină de 10-20 cm poartă o singură floare purpurie brăzdată radial de dungi mai închise (Dianthus callizorus). – Garoafă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garou
GARÓU, garouri, s. n. Bandă sau tub, de obicei din cauciuc, care servește la întreruperea temporară a circulației sângelui într-o regiune a corpului (mai ales la braț), pentru a preveni sau a înlătura o hemoragie. – Din fr. garrot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garson
GARSÓN, garsoni, s. m. (Ieșit din uz) Bărbat sau tânăr care servea într-un restaurant. – Din fr. garçon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

garsonieră
GARSONIÉRĂ, garsoniere, s. f. Locuință într-o clădire mai mare, compusă de obicei dintr-o singură cameră și baie, uneori și bucătărie. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. garçonnière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gasteropod
GASTEROPÓD, gasteropode, s. n. (La pl.) Clasă de moluște cu trupul adăpostit într-o cochilie, care se mișcă cu ajutorul unui picior cărnos, situat sub pântece; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: gastropód s. n.] – Din fr. gastéropodes, gastropodes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastralgie
GASTRALGÍE, gastralgii, s. f. Durere de stomac (de natură nervoasă). – Din fr. gastralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrectomie
GASTRECTOMÍE, gastrectomii, s. f. (Med.) Rezecție a stomacului. – Din fr. gastrectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastric
GÁSTRIC, -Ă, gastrici, -ce, adj. Care aparține stomacului, privitor la stomac. ◊ Suc gastric = suc secretat de glandele stomacale, cu ajutorul căruia se face digestia. – Din fr. gastrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrină
GASTRÍNĂ, gastrine, s. f. (Biochim.) Substanță secretată de mucoasa gastrică din regiunea pilorică. – Din fr. gastrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrită
GASTRÍTĂ, gastrite, s. f. Boală care constă în inflamația mucoasei stomacului și care se manifestă prin dureri abdominale, balonări, grețuri, vărsături etc. – Din fr. gastrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastroenterită
GASTROENTERÍTĂ, gastroenterite, s. f. Boală care constă în inflamația simultană a mucoasei stomacului și a intestinelor și care se manifestă prin diaree, dureri abdominale etc. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. gastro-entérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastroenterolog
GASTROENTEROLÓG, -Ă, gastroenterologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în gastroenterologie. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. gastro-entérologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastroenterologie
GASTROENTEROLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază fiziologia și patologia tubului digestiv. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. gastro-entérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrointestinal
GASTROINTESTINÁL, -Ă, gastrointestinali, -e, adj. Care ține de stomac și de intestine, privitor la stomac și la intestine. [Pr.: -tro-in-] – Din fr. gastro-intestinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastronom
GASTRONÓM, -OÁMĂ, gastronomi, -oame, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană căreia îi place mâncarea aleasă și care știe s-o aprecieze. – Din fr. gastronome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastronomic
GASTRONÓMIC, -Ă, gastronomici, -ce, adj. Care aparține gastronomului sau gastronomiei, privitor la gastronom sau la gastronomie. – Din fr. gastronomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastronomie
GASTRONOMÍE s. f. Arta de a prepara mâncăruri alese sau însușirea de a le aprecia calitatea, gustul. – Din fr. gastronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastropod
GASTROPÓD s. n. v. gasteropod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastroscop
GASTROSCÓP, gastroscoape, s. n. Aparat medical care servește la gastroscopie. – Din fr. gastroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastroscopie
GASTROSCOPÍE, gastroscopii, s. f. Examen vizual al interiorului stomacului cu ajutorul gastroscopului (introdus în stomac prin esofag). – Din fr. gastroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrotomie
GASTROTOMÍE, gastrotomii, s. f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea stomacului. – Din fr. gastrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrozoid
GASTROZOÍD, gastrozoizi, s. m. Individ cu rol de hrănire într-o colonie de sifonofore.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gastrulaţie
GASTRULÁȚIE s. f. (Biol.) Proces de transformare a blastulei în gastrulă. – Din fr. gastrulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrulație
GASTRULÁȚIE s. f. (Biol.) Proces de transformare a blastulei în gastrulă. – Din fr. gastrulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gastrulă
GASTRÚLĂ s. f. (Biol.) Stadiu în dezvoltarea embrionului la animalele pluricelulare. – Din fr. gastrula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaşă
GÁȘĂ, gașe, s. f. (Mar.) Ochi de dimensiuni mari, executat la capătul unei parâme. – Din fr. gâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gașă
GÁȘĂ, gașe, s. f. (Mar.) Ochi de dimensiuni mari, executat la capătul unei parâme. – Din fr. gâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaşcă
GÁȘCĂ, găști, s. f. (Fam.) Grup restrâns de oameni, uniți între ei prin preocupări, mai ales în vederea săvârșirii unor acțiuni reprobabile; grup de oameni care se află la periferia societății. ◊ Expr. A (se) sparge gașca = a (se) risipi, a (se) destrăma o cârdășie, o clică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gașcă
GÁȘCĂ, găști, s. f. (Fam.) Grup restrâns de oameni, uniți între ei prin preocupări, mai ales în vederea săvârșirii unor acțiuni reprobabile; grup de oameni care se află la periferia societății. ◊ Expr. A (se) sparge gașca = a (se) risipi, a (se) destrăma o cârdășie, o clică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaşper
GÁȘPER, gașperi, s. m. (Fam.) Țigan. – Din n. pr. Gașper (= Gaspar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gașper
GÁȘPER, gașperi, s. m. (Fam.) Țigan. – Din n. pr. Gașper (= Gaspar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaşperiţă
GÁȘPERIȚĂ, gașperițe, s. f. (Fam.) Țigancă. – Gașper + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gașperiță
GÁȘPERIȚĂ, gașperițe, s. f. (Fam.) Țigancă. – Gașper + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gat
GAT, gaturi, s. n. (Reg.) Zăgaz de pietre ridicat de-a curmezișul unei ape curgătoare (prin care se închide calea peștilor). – Din magh. gát.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gata
GÁTA adj. invar. (Adesea adverbial) 1. (Despre lucruri) A cărui confecționare, construire, realizare s-a îndeplinit; isprăvit, terminat, sfârșit. ◊ Haine (de) gata = haine confecționate care se pot cumpăra direct din magazin. ◊ Loc. adv. (Pe) de (-a) gata = fără să muncească, pe nemuncite, din munca altuia. ◊ Expr. A da gata = a) a isprăvi, a lichida ceva; b) a chinui, a distruge pe cineva; c) a zăpăci, a ului pe cineva. A veni (sau a sosi) la de-a gata = a profita de ceva făcut de altul. ♦ Care a luat ființă, a căpătat existență. ♦ (Cu valoare de adverb sau de interjecție) Ajunge! destul! 2. Care a făcut toate pregătirile pentru ceva; pregătit. ♦ Dispus să..., în stare să... 3. Care este aproape să..., pe punctul de a... – Cf. alb. gat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gater
GÁTER, gatere, s. n. Fierăstrău mecanic; joagăr. – Din germ. Gatter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaterist
GATERÍST, gateriști, s. m. Muncitor care lucrează la gatere. – Gater + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaucho
GAUCHO, gaucho, s. m. Păzitor de vite în pampasul argentinian. [Pr.: gáu-čo] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gauleiter
GÁULEITER, gauleiteri, s. m. Conducător al unui district din Germania nazistă sau al unui teritoriu ocupat de Germania nazistă. [Pr.: -lai-tăr] – Din germ. Gauleiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaullism
GAULLÍSM s. n. Doctrină politică a generalului francez Charles de Gaulle; regim (politic) bazat pe această doctrină. [Pr.: golísm] – Din fr. gaullisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaullist
GAULLÍST, -Ă, gaulliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al gaullismului. [Pr.: golíst] – Din fr. gaulliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaură
GÁURĂ, găuri, s. f. Scobitură, adâncitură, spărtură ivită de la sine sau anume făcută într-un corp, într-un material, în pământ etc.; cavitate, bortă. ◊ Gaura cheii = orificiu prin care se bagă cheia în broască. ◊ Expr. Gaură de șarpe = loc ferit care servește cuiva ca ascunzătoare. (Pop.) Doar nu s-o face gaură-n cer = nu va fi o pagubă prea mare. (Astron.) Gaură neagră = relicvă de dimensiuni reduse a unei stele masive, formată prin prăbușire gravitațională, caracterizată prin densitate foarte mare și forță de atracție uriașă și absorbantă. [Pr.: ga-u-] – Lat. *avula (< cavus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gauss
GAUSS, gauși, s. m. Unitate de măsură a inducției magnetice în sistemul electromagnetic C.G.S. (centimetru, gram, secundă). – Din fr. gauss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gavaj
GAVÁJ, gavaje, s. n. (Med.) Hrănire cu ajutorul sondei gastrice. – Din fr. gavage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gavanos
GAVANÓS, gavanoase, s. n. (Reg.) Borcan (pentru dulceață); vas de lut smălțuit; oală (pentru vin). – Din tc. kavanoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gavanoşel
GAVANOȘÉL s. n. v. găvănoșel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gavanoșel
GAVANOȘÉL s. n. v. găvănoșel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gavotă
GAVÓTĂ, gavote, s. f. Vechi dans francez în doi timpi, cu mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală care folosește ca model această melodie. – Din fr. gavotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gay
GAY, gay, s. m. Homosexual. [Pr.: gheĭ] – Din engl., fr. gay.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaz
GAZ^1 s. n. Țesătură foarte subțire. – Din fr. gaze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaz
GAZ^2, gaze, s. n. 1. Nume generic dat corpurilor fluide cu densitate redusă, incolore, ușor deformabile și expansibile, care, din cauza coeziunii moleculare slabe, nu au o formă proprie stabilă și tind să ocupe întregul volum pe care îl au la dispoziție. ◊ Gaz perfect (sau ideal) = gaz (ipotetic) extrem de rarefiat, la care produsul dintre presiune și volum rămâne constant la orice temperatură. Gaz aerian (sau de iluminat) = gaz combustibil obținut prin distilarea huilei la temperaturi înalte. Gaz lichefiat = amestec de gaze combustibile ușor lichefiabile, obținut prin extragerea directă din gaze de sondă sau prin distilare din unele produse petroliere, păstrat în stare lichidă în butelii. Gaz nobil = fiecare dintre elementele chimice situate în grupa a opta principală a sistemului periodic al elementelor, inclusiv heliu, caracterizate prin inerția lor chimică. Gaz solid = combinație solidă de molecule de gaz metan și de apă, care se găsește în special în zonele unde pământul este înghețat până la mari adâncimi. Gaze naturale = gaze combustibile care emană din pământ. 2. (La pl.) Nume dat unor substanțe gazoase toxice sau asfixiante folosite în război. 3. (La pl.) Emanații gazoase ale stomacului sau ale intestinelor. 4. Petrol lampant. ◊ Expr. (Fam.) Doar n-am băut gaz, se spune ca răspuns negativ la o propunere nepotrivită; nici nu mă gândesc! A arde gaz (sau gazul) degeaba = a nu face nimic, a pierde vremea de pomană. – Din fr. gaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gaza
GAZÁ, gazez, vb. I. Tranz. 1. A expune un spațiu limitat acțiunii unor gaze toxice pentru distrugerea anumitor organisme vii dăunătoare (paraziți, șoareci, insecte). 2. A lansa gaze toxice într-o zonă în timp de război pentru a distruge în masă; a expune o persoană sau un grup de persoane acțiunii gazelor toxice într-o încăpere închisă pentru a le ucide. – Din fr. gazer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazare
GAZÁRE, gazări, s. f. Acțiunea de a gaza și rezultatul ei. – V. gaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazat
GAZÁT, -Ă, gazați, -te, adj. (Adesea substantivat) Intoxicat, asfixiat cu gaze. – V. gaza. Cf. fr. gazé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazbeton
GAZBETÓN s. n. Beton poros, folosit ca izolant termic. – Din germ. Gasbeton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazdă
GÁZDĂ, gazde, s. f. 1. Persoană care primește pe cineva la sine (dându-i adăpost); cel care ține pe cineva la sine în schimbul unei chirii (și cu întreținere plătită); stăpânul unei case în raport cu oaspeții săi, amfitrion. ♦ Organism pe care (sau în care) trăiește un animal parazit aflat în stare larvară sau adultă. 2. Locuință ocupată de cineva în calitate de oaspete sau de chiriaș. 3. (Reg.) Țăran bogat; chiabur, bogătan. ◊ Loc. adj. De gazdă (mare) = din oameni bogați. – Din magh. gazda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazeifica
GAZEIFICÁ vb. I v. gazifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazeificare
GAZEIFICÁRE s. f. v. gazificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazel
GAZÉL, gazeluri, s. n. Poezie (orientală) cu formă fixă alcătuită din distihuri și care de obicei cântă dragostea și vinul. – Din fr. ghazel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazelă
GAZÉLĂ, gazele, s. f. Nume dat mai multor genuri de mamifere rumegătoare din familia antilopei, cu corpul suplu, cu picioarele lungi, cu coarne în formă de liră și cu ochii mari, care trăiesc în stepele și deșerturile africane și asiatice; animal care face parte din unul dintre aceste genuri. – Din fr. gazelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetar
GAZETÁR, -Ă, gazetari, -e, s. m. și f. Persoană care lucrează în redacția unei gazete, care scrie ca profesionist articole într-o gazetă; ziarist, jurnalist. – Gazetă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetă
GAZÉTĂ, gazete, s. f. Publicație periodică având, de obicei, apariție zilnică, care conține știri, informații politice, sociale, culturale etc. (de actualitate); ziar, jurnal. ◊ (Ieșit din uz) Gazetă de perete = panou, vitrină etc., plasate de obicei în cadrul unei întreprinderi, instituții sau organizații, unde se afișau articole (și desene, fotografii) referitoare la activitatea unității respective sau la probleme generale. – Din fr. gazette, it. gazzetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetăraş
GAZETĂRÁȘ, gazetărași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui gazetar; gazetar neînsemnat, fără experiență, fără valoare. – Gazetar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetăraș
GAZETĂRÁȘ, gazetărași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui gazetar; gazetar neînsemnat, fără experiență, fără valoare. – Gazetar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetăresc
GAZETĂRÉSC, -EÁSCĂ, gazetărești, adj. Care aparține gazetăriei sau gazetarului, privitor la gazetărie sau la gazetar, specific gazetăriei sau gazetarului; jurnalistic, ziaristic. – Gazetar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazetărie
GAZETĂRÍE s. f. Profesiunea de gazetar; domeniu de activitate al gazetarului; ziaristică, jurnalistică. – Gazetar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazifer
GAZIFÉR, -Ă, gaziferi, -e, adj. (Despre zăcăminte) Care conține gaz^2. – Din fr. gazifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazifica
GAZIFICÁ, gazífic, vb. I. Tranz. 1. A transforma un combustibil solid sau lichid într-un combustibil gazos cu o compoziție chimică diferită de aceea a substanței din care provine. 2. A dispersa un lichid în masa unui gaz^2 (pentru a extrage țițeiul prin erupție). [Var.: gazeificá vb. I] – Gaz^2 + suf. -ifica (după fr. gazéifier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazificare
GAZIFICÁRE, gazificări, s. f. Acțiunea de a gazifica și rezultatul ei. [Var.: gazeificáre s. f.] – V. gazifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazoanalizator
GAZOANALIZATÓR, gazoanalizatoare, s. n. (Tehn.) Aparat pentru analiza gazelor. [Pr.: -zo-a-] – Gaz + analizator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazoduct
GAZODÚCT, gazoducte, s. n. Conductă pentru transportul gazelor la distanțe (mari). – Din fr. gazoduc (după apeduct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazogen
GAZOGÉN, gazogene, s. n. Aparat sau instalație folosită pentru transformarea unui combustibil solid în gaz^2 combustibil. – Din fr. gazogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazolină
GAZOLÍNĂ s. f. Produs lichid combustibil, obținut prin lichefierea gazului^2 de sondă. – Din fr. gazoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazometru
GAZOMÉTRU, gazometre, s. n. 1. Aparat cu care se măsoară cantitatea de gaz^2 care trece printr-o conductă. 2. Rezervor în care se înmagazinează gazul^2 de iluminat produs de o uzină, pentru a fi distribuit consumatorilor. – Din fr. gazomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazon
GAZÓN s. n. Iarbă care se udă și se cosește des pentru a fi menținută scurtă, deasă și mereu verde; suprafață de teren pe care se află asemenea iarbă (mai ales pentru unele competiții sportive). – Din fr. gazon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazona
GAZONÁ, gazonez, vb. I. Tranz. A acoperi un teren cu gazon. – Din fr. gazonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazonare
GAZONÁRE, gazonări, s. f. Acțiunea de a gazona și rezultatul ei. – V. gazona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazonat
GAZONÁT, -Ă, gazonați, -te, adj. (Despre locuri, terenuri) Acoperit cu gazon. – V. gazona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazorniţă
GAZÓRNIȚĂ, gazornițe, s. f. 1. Lampă primitivă de petrol. 2. Bidon pentru păstrat petrolul. – Din gaz^2 (după păcorniță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazorniță
GAZÓRNIȚĂ, gazornițe, s. f. 1. Lampă primitivă de petrol. 2. Bidon pentru păstrat petrolul. – Din gaz^2 (după păcorniță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazos
GAZÓS, -OÁSĂ, gazoși, -oase, adj. Care are structura gazului^2, care este format din gaz^2. ♦ (Despre lichide) care conține dizolvat, sub presiune, un anumit gaz^2. – Din fr. gazeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazoscop
GAZOSCÓP, gazoscoape, s. n. Aparat pentru detectarea prezenței gazelor inflamabile în galeriile subterane din mine. – Din fr. gazoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gazotron
GAZOTRÓN, gazotroane, s. n. Tub electronic cu gaz, cu descărcare în arc, folosit ca diodă redresoare pentru tensiuni mari. – Din rus. gazotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găbji
GĂBJÍ, găbjesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A prinde pe cineva care a fugit, care s-a ascuns; a pune mâna pe cineva; a înhăța, a găbui. ♦ A fura. – Cf. găbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găbjire
GĂBJÍRE, găbjiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a găbji și rezultatul ei. – V. găbji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găbui
GĂBUÍ, găbuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A găbji. – Cf. rus. gabat, ucr. habaty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găbuire
GĂBUÍRE, găbuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a găbui și rezultatul ei. – V. găbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găgăuţă
GĂGĂÚȚĂ, găgăuți, -e, s. m. și f. Persoană prostănacă, toantă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găgăuță
GĂGĂÚȚĂ, găgăuți, -e, s. m. și f. Persoană prostănacă, toantă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găgăuz
GĂGĂÚZ, -Ă, găgăuzi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care aparține unei populații de origine turcă, având religie creștină, care locuiește în România (Dobrogea), în sudul Republicii Moldova, Ucraina, Bulgaria, Turcia. 2. Adj. Care aparține găgăuzilor (1), privitor la găgăuzi. – Din tc. gagavuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găietan
GĂIETÁN s. n. v. găitan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găietănat
GĂIETĂNÁT, -Ă adj. v. găitănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găina
GĂINÁ^1, pers. 3 găinează, vb. I. Refl. (Despre păsări) A-și lepăda găinațul; a se găinăța. [Pr.: gă-i-] – Din găinaț (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găina
GĂINÁ^2, găinez, vb. I. Intranz. (Pop.; despre oameni) A lâncezi; a boli. [Pr.: gă-i-. – Var.: găiní vb. IV] – Din găină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinar
GĂINÁR, găinari, s. m. 1. Vânzător de găini sau, p. gener., de păsări de curte vii. 2. (Fam.) Hoț de găini; p. gener. hoț de lucruri mărunte, borfaș. ♦ Persoană care se ocupă de afaceri ilicite mărunte. [Pr.: gă-i-] – Găină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinaţ
GĂINÁȚ, găinați, s. m. Excrement de pasăre. [Pr.: gă-i-. – Pl. și: (n.) găinațuri] – Lat. [stercus] gallinaceum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinaț
GĂINÁȚ, găinați, s. m. Excrement de pasăre. [Pr.: gă-i-. – Pl. și: (n.) găinațuri] – Lat. [stercus] gallinaceum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găină
GĂÍNĂ, găini, s. f. Specie de pasăre domestică, crescută pentru carne și ouă (Gallus domestica); pasăre care face parte din această specie; p. restr. femela cocoșului. ◊ Expr. A se culca (odată) cu găinile = a se culca foarte devreme. Cântă găina în casă, se zice când într-o căsnicie cuvântul hotărâtor îl are femeia. ♦ Compuse: găină-sălbatică (sau -de-munte) = femela cocoșului-de-munte; (Entom.) găina-lui-Dumnezeu = buburuză. – Lat. gallina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinăreasă
GĂINĂREÁSĂ, găinărese, s. f. Păzitoare, îngrijitoare de găini, găinăriță; femeie care vinde găini. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinărie
GĂINĂRÍE^1, găinării, s. f. Crescătorie de găini sau, p. gener., de păsări de curte; loc unde se țin găinile (pe lângă o gospodărie). [Pr.: gă-i-] – Găină + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinărie
GĂINĂRÍE^2, găinării, s. f. (Fam.) Furt de găini; p. gener. furt de lucruri mărunte. ♦ Afacere ilicită măruntă. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinăriţă
GĂINĂRÍȚĂ, găinărițe, s. f. (Rar) Găinăreasă. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinăriță
GĂINĂRÍȚĂ, găinărițe, s. f. (Rar) Găinăreasă. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinăţa
GĂINĂȚÁ, pers. 3 găinățează, vb. I. Refl. (Despre păsări) A se găina^1. [Pr.: gă-i-. – Var.: găinițá vb. I] – Din găinaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinăța
GĂINĂȚÁ, pers. 3 găinățează, vb. I. Refl. (Despre păsări) A se găina^1. [Pr.: gă-i-. – Var.: găinițá vb. I] – Din găinaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găini
GĂINÍ vb. IV v. găina^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găiniţa
GĂINIȚÁ vb. I v. găinăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinița
GĂINIȚÁ vb. I v. găinăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinuşă
GĂINÚȘĂ, găinușe, s. f. 1. Diminutiv al lui găină. 2. Numele mai multor păsări sălbatice de munte sau de baltă. ◊ Compuse: găinușă-de-baltă = pasăre migratoare acvatică, cu penaj negru, cu o pată roșie de piele golașă în frunte și cu picioarele verzui (Gallinula chloropus); (Entom.) găinușă-de-seară = cărăbuș. 3. (Astron.; art.) Cloșca-cu-Pui. 4. (La pl.) Plantă veninoasă cu tulpina lungă și subțire, cu flori mici albe, situate în vârful tulpinii (Isopyrum thalictroides). 5. Plantă din familia rozaceelor cu tulpina scurtă și cu flori albe (Pothentilla microutha). [Pr.: gă-i-. – Pl. și: găinuși] – Găină + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găinușă
GĂINÚȘĂ, găinușe, s. f. 1. Diminutiv al lui găină. 2. Numele mai multor păsări sălbatice de munte sau de baltă. ◊ Compuse: găinușă-de-baltă = pasăre migratoare acvatică, cu penaj negru, cu o pată roșie de piele golașă în frunte și cu picioarele verzui (Gallinula chloropus); (Entom.) găinușă-de-seară = cărăbuș. 3. (Astron.; art.) Cloșca-cu-Pui. 4. (La pl.) Plantă veninoasă cu tulpina lungă și subțire, cu flori mici albe, situate în vârful tulpinii (Isopyrum thalictroides). 5. Plantă din familia rozaceelor cu tulpina scurtă și cu flori albe (Pothentilla microutha). [Pr.: gă-i-. – Pl. și: găinuși] – Găină + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găitan
GĂITÁN, găitane, s. n. 1. Fir de metal sau șiret (împletit ori răsucit) de lână, mătase etc., cusut ca ornament la unele obiecte de îmbrăcăminte. ◊ Expr. (Fam.; adverbial) A merge găitan = (despre acțiuni, activități) a merge, a decurge, a evolua bine. 2. (Înv.) Împletitură făcută din găitane (1), care înlocuia platoșa în oastea Moldovei din Evul Mediu. [Pr.: gă-i-. – Var.: găietán s. n.] – Din tc. gaytan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găitănar
GĂITĂNÁR, găitănari, s. m. (Înv.) Fabricant sau negustor de găitane (1). [Pr.: gă-i-] – Găitan + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găitănat
GĂITĂNÁT, -Ă, găitănați, -te, adj. (Înv.) Împodobit cu găitane (1). [Pr.: gă-i-. – Var.: găietănát, -ă adj.] – Găitan + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găitănărie
GĂITĂNĂRÍE, găitănării, s. f. (Înv.) Locul în care se făceau sau se vindeau găitane. [Pr.: gă-i-] – Găitănar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găităni
GĂITĂNÍ, găitănesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A răsuci, a împleti găitane (1). ♦ Refl. Fig. (Despre iarbă) A se răsuci la vârf. [Pr.: gă-i-] – Din găitan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălăgie
GĂLĂGÍE s. f. Zgomot puternic (de glasuri, de mașini etc.); larmă, hărmălaie, tărăboi. [Var.: (reg.) hălăgíe s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălăgios
GĂLĂGIÓS, -OÁSĂ, gălăgioși, -oase, adj. Care face (multă) gălăgie; zgomotos. [Pr.: -gi-os] – Gălăgie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălămoz
GĂLĂMÓZ, gălămoaze, s. n. (Reg.) Cocoloș, boț (dintr-un material solid). [Var.: golomóz s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălăţean
GĂLĂȚEÁN, -Ă, gălățeni, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Galați. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Galați ori gălățenilor (1), privitor la municipiul sau la județul Galați ori la gălățeni. 3. S. f. (La pl.) Plantă ornamentală din familia primulaceelor, cu flori roz sau purpurii; primulă (Primula obconica). – Galați (n. pr. ) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălățean
GĂLĂȚEÁN, -Ă, gălățeni, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Galați. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Galați ori gălățenilor (1), privitor la municipiul sau la județul Galați ori la gălățeni. 3. S. f. (La pl.) Plantă ornamentală din familia primulaceelor, cu flori roz sau purpurii; primulă (Primula obconica). – Galați (n. pr. ) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălăţeancă
GĂLĂȚEÁNCĂ, gălățence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Galați. – Gălățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălățeancă
GĂLĂȚEÁNCĂ, gălățence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Galați. – Gălățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbează
GĂLBEÁZĂ, gălbeze, s. f. 1. Vierme parazit care trăiește în căile biliare ale ovinelor și bovinelor (Fasciola hepatica). 2. Boală de ficat a ovinelor și a bovinelor, provocată de gălbează (1). 3. Numele a patru specii de plante parazite din familia cucutei: a) Cuscuta trifolii; b) torțel (Cuscuta campestris); c) torțel (Cuscuta epithymum); d) torțel (Cuscuta europea). – Cf. alb. kël'bazë, gël'bazë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbejeală
GĂLBEJEÁLĂ s. f. (Pop.) Paliditate, paloare (a feței). – Gălbeji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbeji
GĂLBEJÍ, gălbejesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A deveni palid, tras la față. – Din gălbează (cu sensul după galben).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbejit
GĂLBEJÍT, -Ă, gălbejiți, -te, adj. (Pop.) Palid, tras la față. – V. gălbeji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenare
GĂLBENÁRE s. f. v. gălbinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenaş
GĂLBENÁȘ, gălbenași, s. m. (Pop.) Gălbior (2). – Galben + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenaș
GĂLBENÁȘ, gălbenași, s. m. (Pop.) Gălbior (2). – Galben + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenatec
GĂLBENÁTEC, -Ă adj. v. gălbenatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenatic
GĂLBENÁTIC, -Ă, gălbenatici, -ce, adj. (Rar) Gălbui. [Var.: gălbenátec, -ă adj.] – Galben + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenea
GĂLBENEÁ, gălbenele, s. f. 1. Plantă erbacee cu tulpina groasă, cu frunze lanceolate și dințate și cu flori galbene (Rorippa amphibia). 2. (La pl.) Plantă erbacee cu tulpina păroasă în partea de jos, cu frunze palmate și cu flori galbene-aurii (Ranunculus pedatus). ◊ Gălbenele de pădure = plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri și cu flori galbene-aurii (Ranunculus aureus). 3. (La pl.) Numele a trei plante erbacee din familia primulaceelor: a) plantă cu tulpina dreaptă, cu frunzele ovale acoperite cu peri și cu flori galbene (Lysimachia punctata); b) plantă cu tulpina dreaptă, cu frunze ovale-lunguiețe și cu flori galbene dispuse în panicule terminale (Lysimachia vulgaris); c) drețe (Lysimachia nummularia). – Galben + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbeneală
GĂLBENEÁLĂ, (2) gălbeneli s. f. (Pop.) 1. Paliditate, paloare (a feței). 2. Vopsea galbenă (extrasă din diverse plante). – Gălbeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbeni
GĂLBENÍ, gălbenesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) îngălbeni. [Var.: gălbiní vb. IV] – Din galben.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenit
GĂLBENÍT, -Ă, gălbeniți, -te, adj. (Înv. și pop.) Îngălbenit. – V. gălbeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbeniu
GĂLBENÍU, -ÍE, gălbenii, adj. (Rar) Gălbui. ♦ Palid (la față). – Galben + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenuş
GĂLBENÚȘ, gălbenușuri, s. n. Partea centrală, sferică, de culoare galbenă, a oului de pasăre și de reptilă, bogată în substanțe nutritive. – Galben + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenuș
GĂLBENÚȘ, gălbenușuri, s. n. Partea centrală, sferică, de culoare galbenă, a oului de pasăre și de reptilă, bogată în substanțe nutritive. – Galben + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenuşă
GĂLBENÚȘĂ, gălbenușe, s. f. (La pl.) Plantă din familia rozaceelor, cu tulpina ascendentă, paniculat ramificată în partea superioară (Potentilla chrysantha). – De la gălbenuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbenușă
GĂLBENÚȘĂ, gălbenușe, s. f. (La pl.) Plantă din familia rozaceelor, cu tulpina ascendentă, paniculat ramificată în partea superioară (Potentilla chrysantha). – De la gălbenuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbinare
GĂLBINÁRE, gălbinări, s. f. 1. (Med.; pop.) Icter. 2. (Rar) Culoare galbenă a feței; paliditate. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată spre vârf, cu frunze ușor dințate și cu flori purpurii (Serratula tinctoria). [Var.: gălbenáre s. f.] – Din galbin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbini
GĂLBINÍ vb. IV v. gălbeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbinicios
GĂLBINICIÓS, -OÁSĂ, gălbinicioși, -oase, adj. (Pop.) Galben, palid (la față). – Galben + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbiniţă
GĂLBINÍȚĂ, gălbinițe, s. f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu frunzele pețiolate și flori galbene-aurii (Galeobdolon luteum). – Galben + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbiniță
GĂLBINÍȚĂ, gălbinițe, s. f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu frunzele pețiolate și flori galbene-aurii (Galeobdolon luteum). – Galben + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbior
GĂLBIÓR, -OÁRĂ, gălbiori, -oare, adj., s. m. (Pop.) 1. Adj. Diminutiv al lui galben (1). ♦ Bălai, blond. 2. S. m. Diminutiv al lui galben (3); gălbenaș [Pr.: -bi-or] – Galben + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbiu
GĂLBÍU, -ÍE, gălbii, adj. (Pop.) Gălbui. ♦ Bălai, blond. – Galben + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălbui
GĂLBÚI, -ÚIE, gălbui, adj. Care are o culoare apropiată de galben; gălbenatic, gălbeniu, gălbiu. – Galben + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găleată
GĂLEÁTĂ, găleți, s. f. 1. Vas de lemn, de metal etc. de forma unui trunchi de con cu baza mare în partea superioară, cu toartă, folosit pentru transportul (și păstrarea) unor lichide, unor materiale granulare sau pulverulente etc.; conținutul acestui vas; căldare. ◊ Expr. A ploua (sau a turna) cu găleata = a ploua foarte tare, torențial. 2. Veche măsură de capacitate pentru lapte, cereale etc., a cărei valoare a variat în timp, pe regiuni și pe substanțe; conținutul acestei măsuri. 3. Dijmă în grâne care se percepea în Evul Mediu, în Țările Române. – Lat. galleta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găligan
GĂLIGÁN, găligani, s. m. (Peior. și fam.) Bărbat sau băiat foarte înalt; gligan, lungan. – Cf. gligan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găluşcă
GĂLÚȘCĂ, găluște, s. f. Preparat culinar de formă (relativ) sferică, făcut din aluat, din griș, brânză, carne tocată etc. [Pl. și: găluști] – Din rus. galușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gălușcă
GĂLÚȘCĂ, găluște, s. f. Preparat culinar de formă (relativ) sferică, făcut din aluat, din griș, brânză, carne tocată etc. [Pl. și: găluști] – Din rus. galușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găman
GĂMÁN, gămani, s. m. (Pop.) Bărbat foarte mâncăcios; mâncău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gămălie
GĂMĂLÍE, gămălii, s. f. Parte îngroșată în formă de sferă mică de la capătul unui ac, al unui chibrit etc. – Din magh. gomoly.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găoace
GĂOÁCE, găoci, s. f. 1. Coaja tare a oului. 2. Fiecare dintre jumătățile unei coji de nucă, de ghindă sau de alte fructe. [Pr.: gă-oa-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărăfioară
GĂRĂFIOÁRĂ, gărăfioare, s. f. Diminutiv al lui garafă. – Garafă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărdinar
GĂRDINÁR, gărdinare, s. n. Unealtă de dogărie cu care se execută manual gardinile (1). – Gardină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărdui
GĂRDUÍ, gărduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îngrădi, a împrejmui un loc, un teren cu gard (1). – Gard + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărduit
GĂRDUÍT, -Ă, gărduiți, -te, adj. (Rar; despre locuri, terenuri) Împrejmuit cu gard (1). – V. gărdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărduleţ
GĂRDULÉȚ, gărdulețe, s. n. Diminutiv al lui gard. – Gard + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărduleț
GĂRDULÉȚ, gărdulețe, s. n. Diminutiv al lui gard. – Gard + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărdurariţă
GĂRDURÁRIȚĂ, gărdurarițe, s. f. Arbust spinos, otrăvitor, cu frunze lanceolate și flori roșii-violete, cultivat pentru a forma garduri vii (Lycium halimifolium). – Garduri (pl. lui gard) + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărdurariță
GĂRDURÁRIȚĂ, gărdurarițe, s. f. Arbust spinos, otrăvitor, cu frunze lanceolate și flori roșii-violete, cultivat pentru a forma garduri vii (Lycium halimifolium). – Garduri (pl. lui gard) + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărgăriţă
GẮRGĂRIȚĂ, gărgărițe, s. f. Nume dat mai multor insecte coleoptere, de obicei mici, cu corpul sferic sau oval, care atacă unele plante cultivate. [Acc. și: gărgăríță] – Cf. sb. grgarica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărgăriță
GẮRGĂRIȚĂ, gărgărițe, s. f. Nume dat mai multor insecte coleoptere, de obicei mici, cu corpul sferic sau oval, care atacă unele plante cultivate. [Acc. și: gărgăríță] – Cf. sb. grgarica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărgăun
GĂRGĂÚN, gărgăuni, s. m. 1. Viespe mare, de pădure, cu ac foarte veninos, care produce un puternic zgomot specific atunci când zboară; bărzăun (Vespa crabro). 2. Fig. (La pl.) Pretenții nejustificate, fumuri. ◊ Expr. A fi cu (sau a avea) gărgăuni în (sau la) cap = a avea idei ciudate, anormale, extravagante; a fi extrem de încrezut. A scoate (cuiva) gărgăunii (din cap) = a face (pe cineva) să renunțe la ideile ciudate, anormale, extravagante pe care le are. [Var.: gărgăúne s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gărgăune
GĂRGĂÚNE s. m. v. gărgăun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găselniţă
GĂSÉLNIȚĂ^1, găselnițe, s. f. Fluture mic, de culoare roșie-cenușie cu cercuri albe, ale cărui larve rod fagurii de miere; molia-stupilor (Galleria melonella). – Din bg. găsenica „omidă” (după derivatele în -elniță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găselniță
GĂSÉLNIȚĂ^1, găselnițe, s. f. Fluture mic, de culoare roșie-cenușie cu cercuri albe, ale cărui larve rod fagurii de miere; molia-stupilor (Galleria melonella). – Din bg. găsenica „omidă” (după derivatele în -elniță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găselniţă
GĂSÉLNIȚĂ^2, găselnițe, s. f. (Fam.) Situație de efect găsită și exploatată de cineva (într-o operă literară, de critică etc.). – Găsi + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găselniță
GĂSÉLNIȚĂ^2, găselnițe, s. f. (Fam.) Situație de efect găsită și exploatată de cineva (într-o operă literară, de critică etc.). – Găsi + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găsi
GĂSÍ, găsesc, vb. IV. 1. Tranz. A da de (sau peste) ceva sau cineva (din întâmplare sau căutând anume); a descoperi, a afla. ◊ Expr. (Fam.) A-și găsi beleaua = a se afla într-o situație neplăcută, a avea necazuri. (Intranz.) Ți-ai găsit! = aș! de unde! nici gând! A-și găsi (sau, refl., a se găsi) să... = a-i veni (pe neașteptate și într-un moment nepotrivit) să..., a se apuca să... (Reg.) A (-i) găsi (cuiva) dreptate = a (-i) face (cuiva) dreptate. ◊ (Loc. vb.) A-și găsi mormântul (sau moartea) = a muri. ♦ Tranz. și refl. A întâlni pe cineva sau a se întâlni cu cineva. ◊ Expr. (Tranz.) A-și găsi omul (sau nașul, popa) = a da de cineva pe care nu-l poți înșela sau birui, care te obligă să te comporți cum se cuvine. Să te găsesc sănătos! formulă de salut la despărțire. ♦ A descoperi o nouă metodă, un nou preparat, un nou aparat etc. (în urma unor cercetări și studii prealabile). 2. Tranz. (Despre suferințe fizice sau despre moarte) A cuprinde, a surprinde (pe neașteptate) pe cineva. ◊ Expr. Ce te-a găsit (de...)? = (exprimă reproșul) ce ai? ce ți s-a întâmplat (de...)? ce te-a apucat? 3. Refl. A se afla undeva, a fi; a se afla într-o anumită situație, împrejurare etc.; a se prezenta într-un anumit fel. 4. Tranz. A fi de părere că...; a socoti, a crede că... – Cf. sl. gasiti „a stinge”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găsire
GĂSÍRE s. f. Acțiunea de a (se) găsi și rezultatul ei. – V. găsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găsit
GĂSÍT s. n. Faptul de a găsi. ◊ (Pop.) Bun găsit! formulă de salut la întâlnire. – V. găsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găsitor
GĂSITÓR, -OÁRE, găsitori, -oare, s. m. și f. Persoană care a găsit un obiect pierdut. – Găsi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găta
GĂTÁ vb. I v. găti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gătat
GĂTÁT, -Ă adj. v. gătit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găteală
GĂTEÁLĂ, găteli, s. f. Faptul de a (se) găti; (concr.) ceea ce servește cuiva spre a (se) găti, spre a (se) împodobi. – Găti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gătej
GĂTÉJ, găteje, s. n. Creangă subțire și uscată care servește la aprinderea focului; vreasc. – Cf. sl. gatĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găti
GĂTÍ, gătesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca (frumos); a (se) împodobi. 2. Refl. și tranz. A fi gata de..., a (se) pregăti (pentru o acțiune). 3. Tranz. A face, a prepara mâncare (prin fierbere, prăjire etc.). 4. Tranz. și intranz. (Reg.) A sfârși, a termina, a isprăvi. 5. Tranz. (Reg.) A omorî, a ucide, a nimici. [Var.: (reg.) gătá vb. I] – Din gata. Cf. alb. gatit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gătire
GĂTÍRE s. f. Acțiunea de a (se) găti și rezultatul ei; gătit^1. – V. găti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gătit
GĂTÍT^1 s. n. Acțiunea de a (se) găti, gătire; (în special) preparare a mâncării. – V. găti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gătit
GĂTÍT^2, -Ă, gătiți, -te, adj. 1. Care este îmbrăcat frumos, îngrijit, dichisit, împodobit. 2. (Despre mâncăruri) Care este preparat, pregătit (la foc). 3. (Reg.) Sfârșit, isprăvit. [Var.: (reg.) gătát, -ă adj.] – V. găti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunos
GĂUNÓS, -OÁSĂ, găunoși, -oase, adj. (Despre copaci sau trunchiuri de copaci) Care este găurit, gol, mâncat pe dinăuntru; scorburos. ♦ (Despre nuci) Care este fără miez; sec. ♦ (Pop.; despre dinți, măsele) Cariat (într-un stadiu avansat). ♦ Fig. (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Care este lipsit de conținut, de temei. [Pr.: gă-u-] – Găună (înv. „gaură mică” < lat.) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoşătură
GĂUNOȘĂTÚRĂ s. f. v. găunoșitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoșătură
GĂUNOȘĂTÚRĂ s. f. v. găunoșitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoşi
GĂUNOȘÍ, găunoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni găunos. [Pr.: gă-u-] – Din găunos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoși
GĂUNOȘÍ, găunoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni găunos. [Pr.: gă-u-] – Din găunos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoşitură
GĂUNOȘITÚRĂ, găunoșituri, s. f. (Rar) Gaură, scobitură; scorbură. [Pr.: gă-u-. – Var.: găunoșătúră s. f.] – Găunoși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găunoșitură
GĂUNOȘITÚRĂ, găunoșituri, s. f. (Rar) Gaură, scobitură; scorbură. [Pr.: gă-u-. – Var.: găunoșătúră s. f.] – Găunoși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găurea
GĂUREÁ, -ÍCĂ, găurele, s. f. Diminutiv al lui gaură; găurice. ♦ (La pl.) Fel de broderie pe o pânză din care s-au scos din loc în loc câteva fire. [Pr.: gă-u-] – Gaură + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găuri
GĂURÍ, găuresc, vb. IV. Tranz. A face o gaură (cu ajutorul unui instrument, al unei unelte etc.); a perfora. ♦ Refl. A se strica, a se degrada în urma găuririi. [Pr.: gă-u-] – Din gaură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găurice
GĂURÍCE, găurici, s. f. Găurea. [Pr.: gă-u-] – Gaură + suf. -ice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găurire
GĂURÍRE, găuriri, s. f. Acțiunea de a (se) găuri și rezultatul ei; găurit^1. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găurit
GĂURÍT^1 s. n. Găurire. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găurit
GĂURÍT^2, -Ă, găuriți, -te, adj. Care are una sau mai multe găuri, prevăzut cu una sau mai multe găuri; în care s-a făcut o gaură; care e plin de găuri; perforat^2. ♦ Care s-a stricat, s-a degradat formând găuri. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găuritor
GĂURITÓR, -OÁRE, găuritori, -oare, s. m. și f. Muncitor care operează o mașină de găurit.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

găvan
GĂVÁN, găvane, s. n. (Pop.) 1. Scobitură, adâncitură pe care o prezintă un obiect. ♦ Orbita ochiului. 2. Obiect sau parte a unui obiect care prezintă o scobitură; (în special) strachină sau blid (de lemn); conținutul unui astfel de vas. – Cf. bg., sb. vagan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găvănoşel
GĂVĂNOȘÉL, găvănoșele, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui gavanos. [Var.: gavanoșél s. n.] – Gavanos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găvănoșel
GĂVĂNOȘÉL, găvănoșele, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui gavanos. [Var.: gavanoșél s. n.] – Gavanos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găvozdi
GĂVOZDÍ, găvozdesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înghesui, a (se) îngrămădi. ♦ Refl. A se ascunde, ghemuindu-se. – Din sl. gvozditi „a bate cu cuie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găvozdit
GĂVOZDÍT, -Ă, găvozdiți, -te, adj. (Reg.) Înghesuit, îngrămădit; ascuns. – V. găvozdi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzar
GĂZÁR, găzari, s. m. Vânzător (ambulant) de petrol lampant. – Gaz^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzărie
GĂZĂRÍE, găzării, s. f. Loc unde se vinde petrol lampant. – Gaz^2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzdoaie
GĂZDOÁIE, găzdoaie, s. f. (Înv. și reg.) 1. Stăpâna casei (în raport cu oaspeții sau cu chiriașii săi); gospodină. 2. Chiaburoaică. [Pr.: -doa-ie] – Gazdă + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzdoi
GĂZDÓI, găzdoi, s. m. (Pop.) Augmentativ al lui gazdă. – Gazdă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzdui
GĂZDUÍ, găzduiesc, vb. IV. 1. Tranz. A primi pe cineva în casa sa o anumită vreme, dându-i adăpost (și mâncare). 2. Intranz. A rămâne (să locuiască și să mănânce) câtva timp în casa cuiva. – Gazdă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

găzduire
GĂZDUÍRE, găzduiri, s. f. Acțiunea de a găzdui și rezultatul ei. – V. găzdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâci
GÂCÍ vb. IV V. ghici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâde
GẤDE, gâzi, s. m. (Pop.) Călău; gealat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdila
GÂDILÁ, gấdil, vb. I. Tranz. 1. A produce, prin atingeri ușoare asupra unor părți ale corpului, o senzație particulară, care provoacă cuiva un râs convulsiv nestăpânit. ♦ Refl. A fi sensibil la asemenea atingeri (reacționând printr-un râs convulsiv). 2. Fig. A produce cuiva o senzație plăcută, o plăcere; a flata (în mod exagerat) pe cineva. [Var.: gâdilí vb. IV] – Din bg. gădel mi je „mă gâdilă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilare
GÂDILÁRE, gâdilări, s. f. Acțiunea de a (se) gâdila și rezultatul ei; gâdilat. – V. gâdila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilat
GÂDILÁT s. n. Gâdilare. – V. gâdila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilător
GÂDILĂTÓR, -OÁRE, gădilători, -oare, adj. Care gâdilă; care produce o senzație plăcută. [Var.: gâdilitór, -oáre adj.] – Gâdila + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilătură
GÂDILĂTÚRĂ, gâdilături, s. f. Gâdilare; senzație particulară provocată cuiva prin gâdilare. [Var.: gâdilitúră s. f.] – Gâdila + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdili
GÂDILÍ vb. IV v. gâdila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilici
GÂDILÍCI s. n. (Pop. și fam.). Gâdilătură. Expr. A avea gâdilici la limbă = a vorbi (prea) mult, a nu se putea abține să nu vorbească. – Gâdila + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilicios
GÂDILICIÓS, -OÁSĂ, gâdilicioși, -oase, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care se gâdilă ușor. – Gâdili + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilitor
GÂDILITÓR, -OÁRE adj. v. gâdilător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâdilitură
GÂDILITÚRĂ s. f. v. gâdilătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâfâi
GÂFÂÍ, gấfâi, vb. IV. Intranz. A respira des și greu (în urma unor eforturi, a unei boli etc.). ♦ Fig. (Despre locomotive, mașini etc.) A produce un zgomot caracteristic, înfundat și greoi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâfâială
GÂFÂIÁLĂ, gâfâieli, s. f. Gâfâit. [Pr.: -fâ-ia-] – Gâfâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâfâire
GÂFÂÍRE, gâfâiri, s. f. Acțiunea de a gâfâi și rezultatul ei. – V. gâfâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâfâit
GÂFÂÍT s. n. Faptul de a gâfâi; (zgomot caracteristic provocat de o) răsuflare deasă și grea; gâfâială. – V. gâfâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâfâitor
GÂFÂITÓR, -OÁRE, gâfâitori, -oare, adj. (Despre respirație, voce etc.) Cu gâfâieli. [Pr.: -fâ-i-] – Gâfâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâgâi
GÂGÂÍ, pers. 3 gấgâie, vb. IV. Intranz. (Despre gâște sau rațe) A scoate strigăte caracteristice speciei. – Formație onomatopeică. Cf. ga[ga].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâgâire
GÂGÂÍRE, gâgâiri, s. f. Acțiunea de a gâgâi și rezultatul ei; strigăt caracteristic scos de gâște (și de rațe); gâgâit, gâgâitură. – V. gâgâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâgâit
GÂGÂÍT, gâgâituri, s. n. Faptul de a gâgâi; strigăt caracteristic scos de gâște (și de rațe); gâgâitură, gâgâire. – V. gâgâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâgâitură
GÂGÂITÚRĂ, gâgâituri, s. f. Gâgâit. [Pr.: -gâ-i-] – Gâgâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâgâlice
GÂGÂLÍCE, gâgâlici, s. f. (Pop. și fam.) Obiect sau ființă de dimensiuni reduse. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâl
GÂL interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de lichide care curg dintr-un vas (cu gâtul strâmt) sau care alunecă pe gât. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlcă
GẤLCĂ, gâlci, s. f. (Pop.) 1. Inflamare a ganglionilor de la gât sau a amigdalelor; (concr.) umflătură rezultată în urma acestei inflamări; p. gener. umflătură (sub piele). 2. Fig. Nod sau porțiune mai îngroșată care apare la firele textile (toarse). – Din bg. glăki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlceavă
GÂLCEÁVĂ, gâlcevi, s. f. (Pop.) Ceartă (zgomotoasă, aprinsă); situație creată în raporturile dintre două sau mai multe persoane în urma unor certuri; sfadă. – Din bg. gălčava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlcevi
GÂLCEVÍ, gălcevesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și pop.) A se certa, a se ciorovăi. – Din gâlceavă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlcevire
GÂLCEVÍRE, gâlceviri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a se gâlcevi; ceartă, neînțelegere. – V. gâlcevi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlcevitor
GÂLCEVITÓR, -OÁRE, gâlcevitori, -oare, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) certăreț. – Gâlcevi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâi
GÂLGÂÍ, gấlgâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre lichide, la pers. 3) A curge cu zgomot dintr-un vas (cu gâtul strâmt) sau când alunecă pe gât etc.; p. gener. a curge provocând un zgomot ritmic. 2. Tranz. (Reg.) A sorbi o băutură cu înghițituri mari (și cu zgomot). – Gâl-g[âl] + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâială
GÂLGÂIÁLĂ, gâlgâieli, s. f. Gâlgâire. [Pr.: -gâ-ia-] – Gâlgâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâire
GÂLGÂÍRE, gâlgâiri, s. f. Faptul de a gâlgâi; zgomot caracteristic produs de un lichid care curge dintr-un vas (cu gâtul strâmt) sau care alunecă pe gât etc.; gâlgâit, gâlgâială, gâlgâitură. – V. gâlgâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâit
GÂLGÂÍT s. n. Gâlgâire. – V. gâlgâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâitor
GÂLGÂITÓR, -OÁRE, gâlgâitori, -oare, adj. Care gâlgâie. [Pr.: -gâ-i-] – Gâlgâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlgâitură
GÂLGÂITÚRĂ, gâlgâituri, s. f. Gâlgâire. [Pr.: -gâ-i-] – Gâlgâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâlmă
GẤLMĂ, gâlme, s. f. (Pop.) 1. Dâmb, movilă. 2. Umflătură, gâlcă, bolfă (de natură patologică). – Din sl. chl'ŭmŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gând
GÂND, gânduri, s. n. 1. Proces de gândire sau rezultatul procesului de gândire; idee, cuget, cugetare. Îi treceau multe gânduri prin cap. ◊ Expr. A frământa (sau a apăsa etc. pe cineva) gândul = a preocupa, a obseda (pe cineva) o idee. A-și lua (sau a-și muta) gândul = a nu se mai gândi; a renunța la orice speranță. Ca gândul = extrem de repede. (Dus sau căzut etc.) pe gânduri = absorbit de ceva intim, nelegat de realitatea imediată. A sta pe (sau la) gânduri = a chibzui, a reflecta (mult); a șovăi. A pune (pe cineva) pe gânduri = a îngrijora (pe cineva). A-și face (sau a intra etc. la) gânduri = a se îngrijora. A-i sta gândul la ceva = a fi preocupat de ceva. 2. Închipuire, imaginație, fantezie; inspirație. Gândul îl purta departe. 3. Loc considerat ca sediu al cugetării; minte; memorie. I-a ieșit din gând. ◊ Expr. Nici cu gândul n-am gândit = nici nu m-am așteptat la asta, n-am crezut că se va întâmpla aceasta. Când cu gândul n-ai gândi = când nici nu te aștepți. A-i da (sau a-i trece, a-i veni) cuiva (ceva) prin (sau în) gând = a-i veni cuiva brusc o idee. 4. Intenție, plan. A venit cu gând bun. ◊ Expr. A-și pune în gând = a lua hotărârea să... A pune (cuiva) gând rău = a avea intenții rele față de cineva. A-l bate (sau a-l paște etc.) gândul = a intenționa, a plănui să... 5. Convingere, părere. 6. Voie, dorință, plac. Toate s-au făcut după gândul lui. – Din magh. gond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândac
GÂNDÁC, gândaci, s. m. 1. Nume generic dat insectelor din ordinul coleopterelor sau al altor insecte asemănătoare cu coleopterele. ◊ Compuse: gândac-de-casă (sau -de-bucătărie, -negru) = șvab^1; gândac-de-frasin (sau gândacul-frasinului) = cantaridă; gândac-de-mai = cărăbuș; gândac-de-făină = morar; gândac-de-Colorado = insectă coleopteră de culoare galbenă-portocalie, cu dungi longitudinale, negre pe elitre, dăunătoare cartofilor (Leptinotarsa decemlincata). 2. (De obicei determinat prin „de mătase”) Vierme-de-mătase. – Cf sb. gundelj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândăcel
GÂNDĂCÉL, gândăcei, s. m. Diminutiv al lui gândac (1). – Gândac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândi
GÂNDÍ, gândesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. A-și forma o idee despre un lucru, a pătrunde ceva cu mintea; a reflecta, a medita, a cugeta, a chibzui la ceva. ◊ Expr. A da (cuiva) de gândit = a obliga (pe cineva) să mediteze, să se întrebe, să discearnă. ♦ Intranz. și tranz. A concepe, a crea ceva (abstract sau concret). 2. Refl. și intranz. A se îngriji, a-i păsa de ceva sau de cineva. 3. Tranz. și intranz. A-i trece cuiva prin minte (că...); a crede, a socoti (că...). 4. Tranz. și refl. A lua în considerare (că...), a-și da seama (că...). 5. Refl. A intenționa (să...). ♦ Tranz. (Reg.) A dori, a spera. – Din gând.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândire
GÂNDÍRE, gândiri, s. f. 1. Facultate superioară a creierului omenesc, care reflectă în mod generalizat realitatea obiectivă prin noțiuni, judecăți, teorii etc. ◊ Gândire laterală v. lateral. 2. Factor ideal care constituie reflectarea realității obiective; spirit, conștiință. 3. Idee, gând (1), cuget; meditare, reflecție. 4. Imaginație, fantezie. – V. gândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândirism
GÂNDIRÍSM s. n. Curent filosofic din România, de orientare existențialist-ortodoxă, format în jurul revistei „Gândirea” în primele decen. ale sec. XX. – Gândirea (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândirist
GÂNDIRÍST, -Ă, gândiriști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține gândirismului, privitor la gândirism, specific gândirismului. 2. S. m. și f. Adept al gândirismului. – Gândirea (n. pr.) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândit
GÂNDÍT^1 s. n. Faptul de a (se) gândi. Loc. adv. Pe gândite = (bine) socotit, chibzuit. – V. gândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gândit
GÂNDÍT^2, -Ă, gândiți, -te, adj. Care a fost (bine) pătruns cu mintea; (bine) socotit, chibzuit. – V. gândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gânditor
GÂNDITÓR, -OÁRE, gânditori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este cufundat în gânduri, predispus la meditație; îngândurat, meditativ. ♦ Absent; distrat. 2. S. m. și f. Persoană care reflectează asupra problemelor vieții; filosof. ♦ Spec. Filosof. – Gândi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gânganie
GÂNGÁNIE, gângănii, s. f. Nume generic dat insectelor (sau, p. gener. animalelor) mici. – Din sl. gongnanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângav
GẤNGAV, -Ă, gângavi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care vorbește greu, nedeslușit și împiedicat, repetând silabele; gângăvit, bâlbâit. [Acc. și: gângáv] – Din sl. gongnavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângăveală
GÂNGĂVEÁLĂ, gângăveli, s. f. Faptul de a (se) gângăvi; defect de vorbire al omului gângav; gângăvie, bâlbâială. – Gângăvi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângăvi
GÂNGĂVÍ, gângăvesc, vb. IV. Intranz. și refl. A vorbi nedeslușit, greu și împiedicat, repetând silabele; a (se) bâlbâi. ♦ Tranz. și intranz. A exprima, a formula cu greutate o idee. – Din gângav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângăvie
GÂNGĂVÍE, gângăvii, s. f. Defect de vorbire al omului gângav; gângăveală. – Gângav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângăvire
GÂNGĂVÍRE, gângăviri, s. f. Acțiunea de a (se) gângăvi și rezultatul ei. – V. gângăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângăvit
GÂNGĂVÍT, -Ă, gângăviți, -te, adj. (Adesea substantivat) Gângav. – V. gângăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gânguri
GÂNGURÍ, gânguresc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Despre copiii mici) A scoate sunete disparate, încă nearticulate în cuvinte. 2. Intranz. (Despre porumbei și turturele; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice speciei. [Var.: (2) gunguní, gungurí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângurire
GÂNGURÍRE, gânguriri, s. f. Faptul de a gânguri; gângurit. – V. gânguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gângurit
GÂNGURÍT s. n. Sunete disparate, nearticulate în cuvinte, scoase de copiii mici; sunete caracteristice scoase de porumbei și de turturele, gângurire. – V. gânguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gânj
GÂNJ, gânjuri, s. n. (Pop.) Nuia foarte flexibilă trecută prin foc și apoi răsucită, care se folosește ca frânghie. [Pl. și: (m.) gânji] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gânsac
GÂNSÁC, gânsaci, s. m. (Pop.) Gâscan. – Din bg. găsak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbaci
GÂRBÁCI, gârbace, s. n. Bici făcut din mai multe curele împletite (uneori cu vârfurile plumbuite) sau din vână de bou. ♦ Lovitură dată cu acest bici. – Din tc. kirbaç, bg. gărbač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbiţă
GẤRBIȚĂ, gârbițe, s. f. 1. (Pop.; la animale) Greabăn, grumaz; (la oameni) ceafă. ◊ Expr. A muia (cuiva) gârbița = a înfrânge (cuiva) trufia, a obliga să se supună. 2. Plantă erbacee cu tulpina acoperită cu solzi și cu flori mari, violete (Limodorum abortivum). – Din bg. gărbica, sb. grbica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbiță
GẤRBIȚĂ, gârbițe, s. f. 1. (Pop.; la animale) Greabăn, grumaz; (la oameni) ceafă. ◊ Expr. A muia (cuiva) gârbița = a înfrânge (cuiva) trufia, a obliga să se supună. 2. Plantă erbacee cu tulpina acoperită cu solzi și cu flori mari, violete (Limodorum abortivum). – Din bg. gărbica, sb. grbica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbov
GẤRBOV, -Ă, gârbovi, -e, adj. (Despre oameni) Care are spinarea încovoiată (de bătrânețe); gârbovit. – Din bg. gărbav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbovi
GÂRBOVÍ, gârbovesc, vb. IV. Refl. (Despre oameni) A deveni gârbov; a se cocârja. ◊ Tranz. fact. Anii l-au gârbovit. – Din gârbov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârbovit
GÂRBOVÍT, -Ă, gârboviți, -te, adj. (Despre oameni) Care este gârbov; cocârjat. – V. gârbovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârgâr
GÂRGẤR, gârgâre, s. n. Unealtă folosită la pescuitul marin prin încercuirea și adunarea bancurilor de hamsii, stavrizi, scrumbii etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârlă
GẤRLĂ, gârle, s. f. 1. Apă curgătoare (mai mică); braț al unei ape curgătoare. ◊ Expr. (Fam.) A se duce pe gârlă = a se pierde, a se risipi. A da pe gârlă = a arunca, a risipi. ♦ (Adverbial) În mare cantitate, din belșug. 2. Depresiune alungită (și sinuoasă) aflată în lunca unei ape curgătoare și care, acoperită de apă, leagă de obicei un râu de lacurile sau de bălțile din jurul acestuia. – Din bg. gărlo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârlici
GÂRLÍCI, gărliciuri, s. n. 1. Intrare (strâmtă) într-un beci, într-o pivniță. 2. (Rar) Intrare (îngustă) într-o colibă, într-un cavou, într-o peșteră. [Pl. și: gârlice] – Din sb. grlič „gât de sticlă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârliţă
GÂRLÍȚĂ^1, gârlițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui gârlă. – Gârlă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârliță
GÂRLÍȚĂ^1, gârlițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui gârlă. – Gârlă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârliţă
GẤRLIȚĂ^2, gârlițe, s. f. Specie de gâscă sălbatică de talie mică, cu carnea gustoasă (Anser albifrons). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârliță
GẤRLIȚĂ^2, gârlițe, s. f. Specie de gâscă sălbatică de talie mică, cu carnea gustoasă (Anser albifrons). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârneaţă
GÂRNEÁȚĂ s. f. v. gârniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârneață
GÂRNEÁȚĂ s. f. v. gârniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârneţ
GÂRNÉȚ, gârneți, s. m. (Reg.) Par (mai gros) făcut de obicei din lemn de stejar. – Din gârniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârneț
GÂRNÉȚ, gârneți, s. m. (Reg.) Par (mai gros) făcut de obicei din lemn de stejar. – Din gârniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârniţă
GẤRNIȚĂ, gârnițe, s. f. (Reg.) Arbore înrudit cu stejarul, cu tulpina dreaptă, a cărei scoarță are la exterior un strat solzos, cu frunze mari, lungi, fără pețiol (Quercus frainetto). [Var.: gârneáță s. f.] – Din bg., sb. granica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârniță
GẤRNIȚĂ, gârnițe, s. f. (Reg.) Arbore înrudit cu stejarul, cu tulpina dreaptă, a cărei scoarță are la exterior un strat solzos, cu frunze mari, lungi, fără pețiol (Quercus frainetto). [Var.: gârneáță s. f.] – Din bg., sb. granica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârniţet
GÂRNIȚÉT, gârnițeturi, s. n. (Reg.) Pădure în care predomină gârnița. [Pl. și: gârnițete] – Gârniță + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gârnițet
GÂRNIȚÉT, gârnițeturi, s. n. (Reg.) Pădure în care predomină gârnița. [Pl. și: gârnițete] – Gârniță + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscan
GÂSCÁN, gâscani, s. m. Bărbătușul gâștei; gânsac. – Gâscă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscar
GÂSCÁR, gâscari, s. m. (Rar) Bărbat sau băiat care păzește gâștele. – Gâscă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscariţă
GÂSCÁRIȚĂ, gâscarițe, s. f. 1. Numele a două plante perene cu tulpina și frunzele acoperite cu peri, cu flori mici, albe (Arabis alpina și hirsuta). 2. Plantă din familia cruciferelor cu frunzele spatulate sau oblonge (Arabidiopsis thaliana). – Gâscă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscariță
GÂSCÁRIȚĂ, gâscarițe, s. f. 1. Numele a două plante perene cu tulpina și frunzele acoperite cu peri, cu flori mici, albe (Arabis alpina și hirsuta). 2. Plantă din familia cruciferelor cu frunzele spatulate sau oblonge (Arabidiopsis thaliana). – Gâscă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscă
GẤSCĂ, gâște, s. f. Pasăre domestică de talie mare, de obicei cenușie pe spate și pe laturi și albă pe piept, cu gâtul lung, crescută pentru carnea, untura și fulgii ei (Anser domesticus). ◊ Gâscă sălbatică = specie mai mică de gâscă, vânată pentru carne (Anser anser). ◊ Expr. A strica orzul pe gâște = a dărui, a sacrifica ceva util, prețios, bun pentru cineva care nu știe să prețuiască cele primite. ♦ (Fam.) Epitet depreciativ dat unei femei sau unei fete credule sau proaste. – Din bg. găska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscăriţă
GÂSCĂRÍȚĂ, gâscărițe, s. f. (Rar) Femeie sau fată care păzește gâștele. – Gâscar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâscăriță
GÂSCĂRÍȚĂ, gâscărițe, s. f. (Rar) Femeie sau fată care păzește gâștele. – Gâscar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâsculiţă
GÂSCULÍȚĂ, gâsculițe, s. f. Diminutiv al lui gâscă. – Gâscă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâsculiță
GÂSCULÍȚĂ, gâsculițe, s. f. Diminutiv al lui gâscă. – Gâscă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gât
GÂT, gâturi, s. n. 1. Parte a corpului (la om și la unele animale) care unește capul cu trunchiul; grumaz, gâtlan; p. ext. gâtlej. ◊ Expr. A se arunca (sau a se agăța etc.) de gâtul cuiva = a) a îmbrățișa (cu căldură) pe cineva; b) a copleși, a obosi pe cineva cu manifestările de dragoste. A-și rupe (sau a-și frânge) gâtul = a) a se accidenta (grav) sau a muri în urma unui accident; b) a-și pierde situația (bună) în urma unor greșeli, a fi arestat, condamnat în urma săvârșirii unei fapte ilegale. A strânge de gât (pe cineva) = a) a sugruma (pe cineva); b) fig. a constrânge. A lua (sau a înhăța) de gât (pe cineva) = a înșfăca (pe cineva), a cere socoteală (cu violență), a brutaliza. (Fam.) A face gât = a avea pretenții (neîntemeiate); a face gălăgie, scandal. A da (o băutură) pe gât = a bea repede (dintr-o singură înghițitură sau din câteva înghițituri). A fi sătul până în gât = a fi dezgustat, a nu mai putea suporta (în continuare). A-i sta (sau a i se opri) în gât = a) a nu putea înghiți; b) a nu se putea împăca cu ceva sau cu cineva, a nu putea suferi. ♦ Cantitate de băutură care se poate bea dintr-o singură înghițitură. 2. Parte a unor obiecte, a unor piese etc. care prezintă asemănare cu gâtul (1). ◊ Prună cu gât = prună gâtlană, v. gâtlan (2). – Din sl. glŭtŭ „înghițitură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtar
GÂTÁR, gâtare, s. n. Curea lată a hamului, care se trece peste gâtul calului; hamut. – Gât + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtişor
GÂTIȘÓR, gâtișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui gât. – Gât + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtișor
GÂTIȘÓR, gâtișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui gât. – Gât + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtiţă
GẤTIȚĂ, gâtițe, s. f. (Reg.) Gâtlej. – Gât + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtiță
GẤTIȚĂ, gâtițe, s. f. (Reg.) Gâtlej. – Gât + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtlan
GÂTLÁN, -Ă, gâtlane, s. n., adj. 1. S. n. (Înv. și reg.) Gât (1). 2. Adj. (În sintagma) Prună gâtlană (și substantivat, f.) = varietate de prune alungite la unul dintre capete; prună cu gât. – Gâlt (înv. „gât” < sl.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtlej
GÂTLÉJ, gâtlejuri, s. n. Partea interioară a gâtului (1), cuprinzând faringele cu esofagul și laringele cu traheea; beregată, gâtiță, înghițitoare. – Gâlt (înv. „gât” < sl.) + suf. -ej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtos
GÂTÓS, -OÁSĂ, gâtoși, -oase, adj. (Rar) Cu gâtul (1) lung. – Gât + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtui
GÂTUÍ, gấtui, vb. IV. 1. Tranz. A strânge pe cineva de gât (și a-l omorî prin sufocare); a sugruma. 2. Refl. A se îngusta, a se micșora pe o anumită porțiune, într-o anumită zonă. – Gât + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtuire
GÂTUÍRE, gâtuiri, s. f. Acțiunea de a (se) gâtui și rezultatul ei; sugrumare. – V. gâtui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâtuitură
GÂTUITÚRĂ, gâtuituri, s. f. Parte, zonă, porțiune mai îngustă din ceva. [Pr.: -tu-i-] – Gâtui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâză
GẤZĂ, gâze, s. f. Nume generic dat insectelor mici zburătoare. – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâzuliţă
GÂZULÍȚĂ, gâzulițe, s. f. Diminutiv al lui gâză; gâzuță. – Gâză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâzuliță
GÂZULÍȚĂ, gâzulițe, s. f. Diminutiv al lui gâză; gâzuță. – Gâză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâzuţă
GÂZÚȚĂ, gâzuțe, s. f. Gâzuliță. – Gâză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gâzuță
GÂZÚȚĂ, gâzuțe, s. f. Gâzuliță. – Gâză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geaba
GEÁBA adv. (Pop.) În zadar, zadarnic, degeaba. – Din tc. caba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geac
GEAC, geacuri, s. n. (Mar.) Pavilion național ridicat la prora navelor militare. [Var.: jack s. n.] – Din engl. jack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geacă
GEÁCĂ, geci, s. f. Jachetă scurtă până în talie. [Var.: giácă s. f.] – Din giacăt (pronunțarea cuv. engl. jacket).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gealat
GEALÁT, gealați, s. m. 1. (Înv.) Călău, gâde. 2. (De obicei peior. sau fam.) Om voinic, zdravăn (și violent). – Din tc. cellât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geală
GEÁLĂ, geale, s. f. Dispozitiv mecanic folosit în operația de săpare a sondelor de petrol. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gealău
GEALẮU, gealăie, s. n. Rindea (mare). [Pl. și: gealăuri] – Din magh. gyaló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geam
GEAM, geamuri, s. n. 1. Placă de sticlă care se fixează în pervazurile (ori cercevelele) ferestrelor sau ale ușilor și care permite luminii să străbată în interiorul unei încăperi. ♦ Bucată de sticlă care se fixează în rama ceasornicelor, a ochelarilor etc. 2. P. gener. Fereastră. – Din tc. cam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamală
GEAMÁLĂ, geamale, s. f. Păpușă foarte mare care reprezenta un trup de femeie cu două capete și patru mâini, folosită în trecut în spectacolele populare de bâlci. – Din tc. cemal [oyunu].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamandan
GEAMANDÁN s. n. v. geamantan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamandură
GEAMANDÚRĂ, geamanduri, s. f. Corp plutitor făcut din tablă, din lemn etc. și ancorat pe fundul unei ape, care indică diverse restricții de navigație, de înot etc. – Cf. ngr. simadhúra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamantan
GEAMANTÁN, geamantane, s. n. Cufăr portabil din piele, carton, material plastic etc., în care se pun lucrurile necesare pentru călătorie; valiză. [Var.: (reg.) geamandán s. n.] – Din tc. camadan, ngr. tzamandáni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamantănaş
GEAMANTĂNÁȘ, geamantănașe, s. n. Diminutiv al lui geamantan. – Geamantan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamantănaș
GEAMANTĂNÁȘ, geamantănașe, s. n. Diminutiv al lui geamantan. – Geamantan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamăn
GEÁMĂN, -Ă, gemeni, -e, adj 1. Adj., s. m. și f. Ființă care a fost născută odată cu altă ființă și de către aceeași mamă sau femelă. 2. N. pr. m. (La pl.) Constelație zodiacală din emisfera boreală, formată din două stele principale (numite Castor și Polux) și un număr de stele mai puțin strălucitoare. ♦ Unul dintre semnele zodiacului. 3. Adj. (Despre plante) Care are două tulpini crescute din aceeași rădăcină; (despre fructe) crescute lipite câte două. 4. Adj. (Anat.; în sintagma) Mușchii gemeni = mușchii, dispuși pereche, ai gambei. [Var.: (rar) gémen, -ă adj.] – Lat. geminus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamăt
GEÁMĂT, gemete, s. n. Sunet nearticulat emis de o ființă care simte o durere (fizică sau morală). ♦ Fig. Freamăt, murmur, vuiet (al unor elemente ale naturii). [Var.: gémăt, gémet s. n.] – Lat. gemitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambarale
GEAMBARÁLE s. f. pl. v. geamparale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambaş
GEAMBÁȘ, geambași, s. m. (Înv.) Persoană care vindea cai sau mijlocea vânzarea cailor. – Din tc. cambaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambaș
GEAMBÁȘ, geambași, s. m. (Înv.) Persoană care vindea cai sau mijlocea vânzarea cailor. – Din tc. cambaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambaşie
GEAMBAȘÍE, geambașii, s. f. (Înv.) Geambașlâc. – Geambaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambașie
GEAMBAȘÍE, geambașii, s. f. (Înv.) Geambașlâc. – Geambaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambaşlâc
GEAMBAȘLẤC, geambașlâcuri, s. n. (Înv.) Meseria de geambaș; geambașie. – Din tc. cambazlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geambașlâc
GEAMBAȘLẤC, geambașlâcuri, s. n. (Înv.) Meseria de geambaș; geambașie. – Din tc. cambazlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamblac
GEAMBLÁC, geamblacuri, s. n. Ansamblu format din mai mulți scripeți ficși și o ramă, montat pe turla unei sonde. – Probabil din n. pr. James Blake (numele unei firme englezești, care figura pe dispozitivul de pe turla sondelor), apropiat prin etimologie populară de geam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamgiu
GEAMGÍU, geamgii, s. m. Persoană care montează sau vinde geamuri. – Din tc. camcı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamie
GEAMÍE, geamii, s. f. Lăcaș de cult la musulmani; moschee. – Din tc. cāmi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamlâc
GEAMLẤC, geamlâcuri, s. n. Perete format din geamuri fixate pe un schelet metalic sau de lemn. ♦ Coridor, verandă, încăpere închisă spre exterior cu un astfel de perete. – Din tc. camlic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geamparale
GEAMPARÁLE s. f. pl. 1. Numele unui dans popular românesc cu mișcare vioaie; melodie după care se execută acest dans. ♦ Fig. (Rar) Tril, cântec (melodios) al unei păsări. 2. (Înv.) Castaniete. [Var.: geambarále s. f. pl.] – Din tc. çalpara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geană
GEÁNĂ, gene, s. f. 1. Fiecare dintre firișoarele de păr de pe marginea unei pleoape. ◊ Expr. A(-i) da (cuiva) ochii (sau pleoapele) în gene (sau geană-n geană), se spune despre o persoană care este gata să ațipească, să adoarmă. A privi printre gene = a privi cu ochii întredeschiși. 2. (Înv.) Pleoapă (a ochiului). 3. Fig. Dungă, fâșie îngustă de lumină; fâșie de deal, de nor etc. luminată. – Lat. *genna (= gena „obraz, pleoapă”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geantă
GEÁNTĂ, genți, s. f. Obiect din piele, din pânză, din material plastic etc. de formă dreptunghiulară, având în interior una sau mai multe despărțituri, care servește la transportarea cu mâna a unor acte, cărți, caiete etc.; servietă. ♦ Poșetă. – Din tc. çanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gear
GEAR, gearuri, s. n. (Înv.) Șal oriental (indian); postav oriental fin, cu flori cusute de mână. – Din tc. cār.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gecko
GÉCKO s. m. Familie de șopârle din țările calde (Gecko); șopârlă din această familie. – Din fr., engl. gecko.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geea
Geea = Gaea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gel
GEL, geluri, s. n. (Chim.) Substanță coloidală cu consistență vâscoasă și însușiri specifice deopotrivă lichidelor și solidelor. – Din fr. gel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelanor
Gelanor, rege al Argosului, care l-a găzduit pe Danaus la sosirea acestuia din Aegyptus (v. și Danaus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gelatină
GELATÍNĂ, gelatine, s. f. 1. Substanță proteică coloidală preparată prin hidroliza parțială a colagenului din oase, cartilaje etc., cu diferite utilizări practice. 2. Produs de cofetărie preparat din sirop de fructe sau dintr-o cremă dulce, închegată cu foi de gelatină (1). 3. Piele crudă pregătită pentru a fi tăbăcită. – Din fr. gélatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelatiniza
GELATINIZÁ, gelatinizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în gelatină; a (se) îmbiba cu gelatină. – Cf. fr. gélatinifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelatinizare
GELATINIZÁRE, gelatinizări, s. f. Acțiunea de a (se) gelatiniza și rezultatul ei. – V. gelatiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelatinos
GELATINÓS, -OÁSĂ, gelatinoși, -oase, adj. Ca gelatina (1), de gelatină, care conține gelatină, cu aspect de gelatină. – Din fr. gélatineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelaţie
GELÁȚIE s. f. Variația limitei de curgere reală a gelului din noroaiele de foraj în funcție de timp. – Din fr. gélation, engl. gelation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelație
GELÁȚIE s. f. Variația limitei de curgere reală a gelului din noroaiele de foraj în funcție de timp. – Din fr. gélation, engl. gelation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelep
GELÉP, gelepi, s. m. Negustor oriental din Evul Mediu care cumpăra vite din Țările Române pentru a le vinde la Constantinopol. – Din tc. celep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelifica
GELIFICÁ, gelífic, vb. I. Tranz. A transforma o soluție coloidală într-un gel. – După fr. gélifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelificare
GELIFICÁRE, gelificări, s. f. Faptul de a gelifica. – V. gelifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geliv
GELÍV, -Ă, gelivi, -e, adj. (Despre roci sau alte materiale) Care se dezagregă relativ ușor sub acțiunea înghețurilor și a dezghețurilor repetate. – Din fr. gélif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelivaţie
GELIVÁȚIE s. f. (Geol.) Degradare a rocilor de la suprafața pământului în urma variațiilor de temperatură. – Din fr. gélivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelivație
GELIVÁȚIE s. f. (Geol.) Degradare a rocilor de la suprafața pământului în urma variațiilor de temperatură. – Din fr. gélivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelivitate
GELIVITÁTE s. f. (Tehn.) Proprietate a unor materiale poroase de a se degrada sau distruge sub acțiunea alternativă a înghețului și a dezghețului. – Din fr. gélivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelivură
GELIVÚRĂ, gelivuri, s. f. Crăpătură adâncă în lungimea tulpinii arborilor provocată de îngheț. – Din fr. gélivure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelos
GELÓS, -OÁSĂ, geloși, -oase, adj. 1. Care suferă de gelozie (1), cuprins de gelozie; care manifestă gelozie. ♦ Care ține mult la ceva și se teme să nu-l piardă. 2. (Rar) Invidios, pizmaș. – Din it. geloso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geloză
GELÓZĂ s. f. (Biol.) Agar-agar. – Din fr. gélose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelozie
GELOZÍE, gelozii, s. f. 1. Sentiment chinuitor și obsedant provocat de bănuiala sau certitudinea că ființa iubită este necredincioasă. 2. (Rar) Invidie, pizmă. – Din it. gelosia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gelui
GELUÍ, geluiesc, vb. IV. Tranz. A netezi cu gealăul suprafața unei piese de lemn; p. gener. a rindelui. – Din magh. gyalulni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geluire
GELUÍRE, geluiri, s. f. Acțiunea de a gelui și rezultatul ei. – V. gelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geluit
GELUÍT, -Ă, geluiți, -te, adj. Netezit cu gealăul; p. gener. rindeluit. – V. gelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gem
GEM, gemuri, s. n. Produs alimentar obținut prin fierberea fructelor (întregi) cu zahăr până la gelificarea siropului. – Din engl. jam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemă
GÉMĂ, geme, s. f. Nume generic pentru orice piatră prețioasă translucidă. ♦ Bijuterie sau obiect de artă făcut dintr-o piatră prețioasă sau semiprețioasă pe care sunt gravate figuri ori motive decorative. ♦ (Adjectival; în sintagma) Sare gemă = sare de bucătărie cristalizată, extrasă ca atare dintr-o salină; halit^2. – Din fr. gemme, lat. gemma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemănare
GEMĂNÁRE, gemănări, s. f. Furculiță (2). – De la geamăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemănariţă
GEMĂNÁRIȚĂ, gemănarițe, s. f. (Bot.) Bujorel (2) (Orchis papilionacea). – Geamăn + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemănariță
GEMĂNÁRIȚĂ, gemănarițe, s. f. (Bot.) Bujorel (2) (Orchis papilionacea). – Geamăn + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemăt
GÉMĂT s. n. v. geamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemător
GEMĂTÓR, -OÁRE, gemători, -oare, adj. (Rar) Care geme. – Geme + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geme
GÉME, gem, vb. III. Intranz. 1. (Despre ființe) A scoate sunete nearticulate ca urmare a unei dureri (fizice sau morale). ♦ Fig. (Despre elemente ale naturii) A fremăta, a murmura, a vui. 2. Fig. A fi plin, încărcat peste măsură. – Lat. gemere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemelar
GEMELÁR, -Ă, gemelari, -e, adj. (Med.) Cu gemeni. Sarcină gemelară. – Din fr. gémellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemen
GÉMEN, -Ă adj. v. geamăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemet
GEMET s. n. v. geamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geminat
GEMINÁT, -Ă, geminați, -te, adj. Îngemănat, împerecheat. ◊ (Lingv.) Consoană geminată = consoană rezultată prin geminație (2). – Din fr. géminé, lat. geminatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geminaţie
GEMINÁȚIE, geminații, s. f. 1. Îmbinare în perechi; împerechere. 2. (Lingv.) Lungire a unei consoane, pronunțată cu o durată mai mare decât cea obișnuită. – Din fr. gémination, lat. geminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geminație
GEMINÁȚIE, geminații, s. f. 1. Îmbinare în perechi; împerechere. 2. (Lingv.) Lungire a unei consoane, pronunțată cu o durată mai mare decât cea obișnuită. – Din fr. gémination, lat. geminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemulă
GEMÚLĂ, gemule, s. f. 1. (Bot.) Parte a embrionului vegetal, rudiment de tulpină. ♦ (Zool.) Organ prin care se înmulțesc spongierii. 2. (Genet.) Particulă celulară ipotetică în care se concentrează proprietățile organismului, asigurând transmiterea lor la descendenți. 3. (Anat.) Excrescență protoplasmatică mică pe ramurile unei dendrite la punctul de contact cu sinapsa. – Din fr. gemmule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemuleţ
GEMULÉȚ, gemulețe, s. n. Diminutiv al lui geam. – Geam + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemuleț
GEMULÉȚ, gemulețe, s. n. Diminutiv al lui geam. – Geam + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gemut
GEMÚT s. n. Faptul de a geme; geamăt. – V. geme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gen
GEN, genuri, s. n. 1. Fel, soi, tip (pe care le reprezintă un obiect, o ființă, un fenomen etc.). ♦ Fel de a fi al cuiva. 2. Diviziune obținută prin clasificarea creațiilor artistice după formă, stil, temă. ◊ Pictură de gen = pictură care înfățișează aspecte ale vieții cotidiene. ♦ Fiecare dintre diviziunile fundamentale în care se împart operele literare și care cuprind creațiile asemănătoare prin modul de a reprezenta realitatea. Genul epic. Genul liric. Genul dramatic. Genul oratoric. 3. Categorie gramaticală bazată pe distincția dintre ființe și obiecte, precum și dintre ființele de sex masculin și cele de sex feminin. 4. (Biol.) Categorie sistematică, subordonată familiei, care cuprinde una sau mai multe specii înrudite de plante sau de animale. 5. (Log.) Clasă de obiecte care au note esențiale comune și cuprind cel puțin două specii. ◊ Gen proxim = gen (5) care este cel mai apropiat de noțiunea de definit. – Din lat. genus, -eris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genat
GENÁT, genați, adj. (Rar; despre ochi) Cu gene lungi. – De la geană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genă
GÉNĂ, gene, s. f. (Genet.) Segment al macromoleculei de ADN format dintr-o anumită secvență de nucleotide, care acționează ca o unitate funcțională și conține informația genetică. – Din fr. gène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genealogic
GENEALÓGIC, -Ă, genealogici, -ce, adj. Care aparține genealogiei, privitor la genealogie. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genealogie
GENEALOGÍE, genealogii, s. f. Urmărire sistematică a filiației existente între membrii unei familii (marcante), făcută pentru a stabili originea și gradul lor de înrudire. ♦ Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu întocmirea unor astfel de filiații și legături pentru familiile domnitoare, nobiliare etc. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogie, lat. genealogia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genealogist
GENEALOGÍST, -Ă, genealogiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană specializată în genealogie. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genera
GENERÁ, pers. 3 generează, vb. I. Tranz. A produce, a determina, a da naștere la... – Din it., lat. generare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

general
GENERÁL^1, generali, s. m. Denumire generică pentru gradele de ofițeri superioare gradului de colonel; persoană care are un astfel de grad. [Var.: ghenerár, ghinărár s. m.] – Din fr. général. Cf. rus. gheneral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

general
GENERÁL^2, -Ă, generali, -e, adj. 1. Care este comun tuturor (sau marii majorități a) ființelor sau obiectelor dintr-o anumită categorie. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este comun tuturor (sau marii majorități a) ființelor sau obiectelor dintr-o anumită categorie; spec. categorie filosofică reflectând trăsăturile esențiale comune obiectelor dintr-o clasă. ♦ (Despre un fenomen sau o situație) Care privește pe toți, care cuprinde pe toți, la care participă toți (sau marea majoritate). 2. Care privește ceva în ansamblu, în trăsăturile fundamentale, care se ocupă în linii mari de ceva. ◊ Cultură generală = cultură bazată pe cunoașterea elementelor fundamentale ale creațiilor din diferite domenii ale științei și artei. ◊ Loc. adv. În general = în linii mari; fără referire la un caz anumit. 3. Care se întâmplă, care există pe o întindere mare, care cuprinde o arie foarte largă sau totul. 4. Care are toată răspunderea în conducerea unei anumite diviziuni dintr-o instituție, dintr-o întreprindere etc. Director general. – Din fr. général, lat. generalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalisim
GENERALÍSIM, generalisimi, s. m. Comandant suprem al forțelor armate din unele țări. – Din it. generalissimo, fr. généralissime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalist
GENERALÍST, -Ă, generaliști, -ste, s. m. și f. Medic specialist în medicină generală. ♦ Medic internist. – Din fr. généraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalitate
GENERALITÁTE, generalități, s. f. 1. Caracterul sau însușirea a ceea ce este general^2. 2. (La pl.) Idei generale sintetice, privitoare la un anumit domeniu. ♦ Idei generale care nu au o legătură directă cu subiectul tratat, discutat etc. – Din fr. généralité, lat. generalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generaliza
GENERALIZÁ, generalizez, vb. I. 1. Tranz. A da o formulare sau o expresie sintetică mai multor situații particulare care au unele trăsături comune; a extinde mintal însușirile comune unui grup de obiecte sau de fenomene asupra tuturor obiectelor și fenomenelor din clasa respectivă. 2. Tranz. și refl. A face să fie sau a deveni general^2; a (se) extinde sfera de aplicare. ♦ Refl. (Despre boli) A se extinde în întregul organ sau organism. ♦ Tranz. A considera (de obicei fără temei) o întâmplare, o situație ca fiind generală. – Din fr. généraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalizare
GENERALIZÁRE, generalizări, s. f. Acțiunea de a (se) generaliza și rezultatul ei. ♦ Operație logică prin care se trece de la noțiuni cu o sferă mai restrânsă și un conținut mai bogat la noțiuni cu o sferă mai largă și un conținut mai restrâns. – V. generaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalizat
GENERALIZÁT, -Ă, generalizați, -te, adj. Căruia i s-a dat un caracter de generalitate, care a devenit general^2. – V. generaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalizator
GENERALIZATÓR, -OÁRE, generalizatori, -oare, adj. Care (se) generalizează. – Din fr. généralisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generalmente
GENERALMÉNTE adv. (Rar) În general, de obicei. – Din fr. généralement, it. generalmente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generare
GENERÁRE, generări, s. f. Acțiunea de a genera și rezultatul ei. – V. genera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generativ
GENERATÍV, -Ă, generativi, -e, adj. Care generează. ◊ Gramatică generativă = gramatică ce tinde să stabilească regulile de formare a frazelor corecte într-o limbă. – Din engl. generative, fr. génératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generativism
GENERATIVÍSM s. n. Curent lingvistic având ca bază teoria generativă. – Din engl. generativism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generativist
GENERATIVÍST, -Ă, generativiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la generativism, de generativism. 2. S. m. și f. Specialist în generativism. – Din engl. generativist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generator
GENERATÓR, -OÁRE, generatori, -oare, adj., s. f., s. n. I. Adj. Care generează, produce, determină ceva. II. S. f. Linie dreaptă care generează prin deplasarea în spațiu (pe o traiectorie curbă) o suprafață conică, cilindrică etc. III. S. n. 1. Aparat, mașină sau instalație care servește la producerea unei forme de energie, folosind energie de o altă formă. ◊ Generator cuantic = generator sau amplificator de radiații electromagnetice care funcționează pe baza fenomenului de emisie stimulată a radiațiilor. Generator de zgomot = dispozitiv electronic care produce o tensiune de zgomot (de obicei aleator) spre a fi folosită în măsurători. Generator de aeroioni = aeroionizator. 2. Aparat sau instalație care servește la producerea unui fluid sau a unei suspensii fluide. – Din fr. générateur, lat. generator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generaţie
GENERÁȚIE, generații, s. f. 1. Totalitatea oamenilor care au aproximativ aceeași vârstă. ◊ Expr. Din generație în generație = din tată în fiu; de la o epocă la alta (până la noi). ♦ Perioadă de timp care desparte vârsta tatălui de cea a fiului. 2. Totalitatea animalelor domestice care aparțin aceleiași specii sau rase și care s-au născut în același an. 3. (În sintagma) Teoria generației spontanee = teorie naivă conform căreia din materii minerale sau organice în descompunere pot lua naștere unele organisme vii în mod spontan. – Din fr. génération, lat. generatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generație
GENERÁȚIE, generații, s. f. 1. Totalitatea oamenilor care au aproximativ aceeași vârstă. ◊ Expr. Din generație în generație = din tată în fiu; de la o epocă la alta (până la noi). ♦ Perioadă de timp care desparte vârsta tatălui de cea a fiului. 2. Totalitatea animalelor domestice care aparțin aceleiași specii sau rase și care s-au născut în același an. 3. (În sintagma) Teoria generației spontanee = teorie naivă conform căreia din materii minerale sau organice în descompunere pot lua naștere unele organisme vii în mod spontan. – Din fr. génération, lat. generatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genere
GÉNERE s. n. (În loc. adv.) În genere = în general; în mod obișnuit, de obicei.Din it. [in]genere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generic
GENÉRIC, -Ă, generici, -ce, adj. Care aparține unei categorii întregi, privitor la o categorie întreagă (de ființe, obiecte, fenomene); care cuprinde toate cazurile de același fel. ♦ (Substantivat, n.) Partea de la începutul sau de la sfârșitul unui film, în care sunt indicate titlul și numele principalilor realizatori ai acestuia. – Din fr. générique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generos
GENERÓS, -OÁSĂ, generoși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este gata să ajute în mod dezinteresat pe alții; mărinimos; darnic. ♦ Însuflețit de sentimente alese, de idei progresiste. ♦ Fig. Bogat, fertil. Regiune generoasă. – Din fr. généreux, lat. generosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

generozitate
GENEROZITÁTE s. f. Calitatea omului generos; mărinimie; dărnicie, munificență. – Din fr. générosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genetic
GENÉTIC, -Ă, genetici, -ce, adj. 2. Care aparține geneticii (1) sau genezei, privitor la genetică sau la geneză. – Din fr. génétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genetic
GENÉTIC, -Ă, genetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință a eredității și a variabilității organismelor, care se ocupă cu studiul mecanismelor de înregistrare codificată a informației ereditare, de replicarea și modificarea sa prin mutații, recombinare etc. 2. Adj. Care aparține geneticii (1) sau genezei, privitor la genetică sau la geneză. – Din fr. génétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genetică
GENÉTICĂ s. f. 1. Știință a eredității și a variabilității organismelor, care se ocupă cu studiul mecanismelor de înregistrare codificată a informației ereditare, de replicarea și modificarea sa prin mutații, recombinare etc. – Din fr. génétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genetician
GENETICIÁN, -Ă, geneticieni, -e, s. m. și f. Specialist în genetică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. généticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geneză
GENEZĂ, geneze, s. f. Proces de naștere și de formare a unei ființe sau a unui lucru; naștere, origine. ♦ Ansamblu de fapte, de împrejurări, de elemente care au concurat la formarea unui lucru. Geneza unui roman. ♦ Prima carte a „Vechiului Testament” și prima dintre cele cinci cărți care alcătuiesc Biblia ebraică (Tora). – Din fr. genèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genial
GENIÁL, -Ă, geniali, -e, adj. Înzestrat cu geniu; de geniu, care dovedește genialitate. [Pr.: -ni-al] – Din fr. génial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genialitate
GENIALITÁTE s. f. Caracterul sau însușirea unui geniu ori a ceea ce este genial. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. génialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genic
GÉNIC, -Ă, genici, -ce, adj. (Genet.) Referitor la gene, al genelor. – Genă + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genist
GENÍST, geniști, s. m. Militar din trupele de geniu (III). – Geniu + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genital
GENITÁL, -Ă, genitali, -e, adj. (Biol.) Referitor la procreare și la organele de reproducere. ◊ Aparat genital = ansamblu de organe care îndeplinesc funcția de reproducere la om și la animal. – Din fr. génital, lat. genitalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genitiv
GENITÍV, genitive, s. n. (Gram.) Caz al declinării care indică dependența, apartenența, posesiunea și îndeplinește funcția de atribut. – Din fr. génitif, lat. genitivus [casus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genitival
GENITIVÁL, -Ă, genitivali, -e, adj. Care se află în cazul genitiv, care are valoarea cazului genitiv; care se referă la cazul genitiv. – Genitiv + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genito-urinar
GENÍTO-URINÁR, -Ă, genito-urinari, -e, adj. (Anat.) Care se referă la ansamblul de organe de reproducere și urinare, care aparține acestui ansamblu. – Din fr. génito-urinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genitor
GENITÓR, genitori, s. m. (Biol.) Fiecare dintre organismele parentale deosebite între ele, care prin încrucișare dau naștere unui nou individ. – Din fr. géniteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geniu
GÉNIU, genii, s. n. I. 1. Cea mai înaltă treaptă de înzestrare spirituală a omului, caracterizată printr-o activitate creatoare ale cărei rezultate au o mare însemnătate; persoană care are o asemenea înzestrare. ◊ Loc. adj. De geniu = genial. 2. Fire, natură, caracter specific. II. (Mitol.; azi în stilul poetic) Spirit protector; duh (bun sau rău). III. Armă militară care cuprinde trupe specializate pentru executarea lucrărilor de fortificații, de drumuri, de poduri etc. – Din lat. genius, fr. génie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genocid
GENOCÍD, genocide, s. n. infracțiune săvârșită în scopul de a distruge deliberat și sistematic, în întregime sau în parte, o colectivitate sau un grup național, rasial, etnic sau politic [Pl. și genociduri] – Din fr. génocide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genol
GENÓL s. n. Substanță chimică organică, folosită ca developator fotografic. – Din fr. génol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genom
GENÓM, genomuri, s. n. (Genet.) Totalitatea genelor prezente în cromozomii unui organism sau în setul haploid de cromozomi, care conține informația genetică necesară formării unui organism. [Pl. și: genoame, (m.) genomi] – Din fr. génome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genotip
GENOTÍP, genotipuri, s. n. (Genet.) Constituția ereditară a unui organism reprezentată de totalitatea fondului de gene prezent în genomul său. – Din fr. génotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentil
GENTÍL, -Ă, gentili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Amabil, politicos, curtenitor, îndatoritor. ♦ (Înv.) Drăguț, plăcut, nostim. – Din fr. gentil, it. gentile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentileţe
GENTILÉȚE s. f. Purtare, atitudine, faptă gentilă; vorbe amabile, pline de curtenie; amabilitate. – Din it. gentilezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentilețe
GENTILÉȚE s. f. Purtare, atitudine, faptă gentilă; vorbe amabile, pline de curtenie; amabilitate. – Din it. gentilezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentilic
GENTÍLIC, -Ă, gentilici, -ce, adj. Care aparține gintei, privitor la gintă. – Din lat. gentilicius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentilom
GENTILÓM, gentilomi, s. m. (În Evul Mediu, în Apusul Europei) Nobil, aristocrat. ♦ Fig. Om cu comportări alese, ireproșabile. – Din fr. gentilhomme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentleman
GENTLEMAN, gentlemeni, s. m. Bărbat cu maniere alese, ireproșabile, cu caracter distins. [Pr.: géntlmen] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentuliţă
GENTULÍȚĂ, gentulițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui geantăl; gentuță. – Geantă^1 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentuliță
GENTULÍȚĂ, gentulițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui geantăl; gentuță. – Geantă^1 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentuţă
GENTÚȚĂ, gentuțe, s. f. Gentuliță. – Geantă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gentuță
GENTÚȚĂ, gentuțe, s. f. Gentuliță. – Geantă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genţianacee
GENȚIANACÉE, gențianacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu frunze alterne sau opuse și flori solitare sau în buchet, răspândite mai ales în zona muntoasă (alpină); (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. gentianacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gențianacee
GENȚIANACÉE, gențianacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu frunze alterne sau opuse și flori solitare sau în buchet, răspândite mai ales în zona muntoasă (alpină); (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. gentianacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genţiană
GENȚIÁNĂ, gențiane, s. f. Nume generic dat mai multor specii de plante erbacee montane, cu flori de obicei mari, decorative, albastre sau galbene, cu corola rotată sau în formă de clopot; ghințură (Gentiana). [Pr.: -ți-a-. – Var.: ghințiánă s. f.] – Din fr. gentiane, lat. gentiana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gențiană
GENȚIÁNĂ, gențiane, s. f. Nume generic dat mai multor specii de plante erbacee montane, cu flori de obicei mari, decorative, albastre sau galbene, cu corola rotată sau în formă de clopot; ghințură (Gentiana). [Pr.: -ți-a-. – Var.: ghințiánă s. f.] – Din fr. gentiane, lat. gentiana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genuflexiune
GENUFLEXIÚNE, genuflexiuni, s. f. Îndoire a genunchilor (executată de obicei în cursul unui exercițiu de gimnastică). [Pr.: -xi-u-] – Din fr. génuflexion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genuin
GENUÍN, -Ă, genuini, -e, adj. Natural, veritabil, pur. – Din lat. genuinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genulieră
GENULIÉRĂ s. f. (Mil.) 1. Diferență de nivel între planul de așezare al unui trăgător și nivelul liniei de ochire. 2. Diferență de nivel între nivelul platformei de tragere și partea inferioară a crenelului, în lucrările de fortificații. [Pr.: -li-e-] – Din fr. genouillère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genunche
GENÚNCHE s. m. v. genunchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genuncher
GENUNCHÉR, genunchere, s. n. (Reg.) Suman sau pieptar (din piele de miel) lung până la genunchi. – Genunchi + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genunchi
GENÚNCHI, genunchi, s. m. 1. Parte a piciorului (la oameni și la unele animale) care cuprinde regiunea articulației femurului cu tibia (incluzând și rotula). ◊ În genunchi = cu picioarele îndoite din genunchi și cu gambele așezate pe pământ. Pe genunchi = pe porțiunea anterioară a picioarelor, imediat mai sus de genunchi (1). ◊ Expr. Cu genunchii la gură = ghemuit, strâns. A cădea în genunchi (înaintea cuiva) = a se lăsa cu genunchii (1) la pământ (înaintea cuiva) în semn de umilință, de respect sau pentru rugăciune; p. ext. a ruga pe cineva în mod insistent, călduros, cu umilință. A i se tăia cuiva genunchii = a avea senzația că nu se mai poate ține pe picioare (de emoție). ♦ Lovitură dată cuiva cu genunchiul (1). 2. Deformare a pantalonilor în dreptul genunchilor (1). [Var.: (reg.) genúnche s. m.] – Lat. genuc(u)lum (= geniculum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genunchieră
GENUNCHIÉRĂ, genunchiere, s. f. Împletitură de lână, de bumbac, bandaj special etc. cu care se acoperă genunchiul (1) pentru a-l proteja (la sport sau la anumite munci). [Pr.: -chi-e-] – Genunchi + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

genune
GENÚNE, genuni, s. f. Prăpastie adâncă, abis, hău^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geobotanic
GEOBOTÁNIC, -Ă, geobotanici, -ce, adj. 2. Referitor la geobotanică, de geobotanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geobotanic
GEOBOTÁNIC, -Ă, geobotanici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul răspândirii și evoluției plantelor pe suprafața globului terestru. ♦ Disciplină care studiază învelișul vegetal din punctul de vedere al componenței și al legilor care acționează în botanică. 2. Adj. Referitor la geobotanică, de geobotanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geobotanică
GEOBOTÁNICĂ s. f. 1. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul răspândirii și evoluției plantelor pe suprafața globului terestru. ♦ Disciplină care studiază învelișul vegetal din punctul de vedere al componenței și al legilor care acționează în botanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geobotanist
GEOBOTANÍST, -Ă, geobotaniști, -ste, s. m. și f. Specialist în geobotanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geocancerologie
GEOCANCEROLOGÍE s. f. Disciplină care studiază evoluția cancerului în interdependență cu alimentația și clima (2). [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocancérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geocentric
GEOCÉNTRIC, -Ă, geocentrici, -ce, adj. Privitor la centrul Pământului; care are Pământul drept centru. ◊ Sistem geocentric = geocentrism. Mișcare geocentrică = mișcare aparentă a unui astru împrejurul Pământului, considerat ca centru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geocentrism
GEOCENTRÍSM s. n. Concepție potrivit căreia Pământul, considerat imobil, se află în centrul Universului, iar Soarele, planetele și stelele se rotesc în jurul lui; sistem geocentric. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocentrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geochimic
GEOCHÍMIC, -Ă, geochimici, -ce, adj. Referitor la geochimie, de geochimie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geochimie
GEOCHIMÍE s. f. Știință care studiază răspândirea și deplasarea elementelor chimice care alcătuiesc scoarța Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geochimist
GEOCHIMÍST, -Ă, geochimiști, -ste, s. m. și f. Specialist în geochimie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geocriologie
GEOCRIOLOGÍE s. f. Ramură a geografiei fizice care studiază zonele de îngheț ale scoarței terestre. [Pr.: ge-o-cri-o-] – Din fr. géocryologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodă
GEÓDĂ, geode, s. f. 1. Agregat de minerale format prin depunere în cavitățile rocilor, începând de la periferia golurilor spre centru. 2. (Med.) Cavitate patologică în diverse țesuturi. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodepresiune
GEODEPRESIÚNE, geodepresiuni, s. f. (Geol.) Depresiune tectonică primară, rezultată din mișcările scoarței terestre. [Pr.: ge-o-de-pre-si-u-ne] – Geo[logic] + depresiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodez
GEODÉZ, -Ă, geodezi, -e, s. m. și f. Specialist în geodezie. [Pr.: ge-o-] – Din geodezie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodezic
GEODÉZIC, -Ă, geodezici, -ce, adj. Care aparține geodeziei, privitor la geodezie. ◊ Punct geodezic = punct de pe suprafața terestră a cărui poziție este stabilită exact prin coordonate geografice (constituind baza pentru măsurători noi). Linie geodezică = curbă a unei suprafețe pe care distanța dintre două puncte este mai scurtă decât pe oricare altă curbă care trece prin aceleași puncte. Triunghi geodezic = triunghi ale cărui vârfuri sunt puncte geodezice. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodezie
GEODEZÍE s. f. Știință aplicată care se ocupă cu studiul formei și al dimensiunilor Pământului, cu tehnica măsurării și a reprezentării cartografice sau numerice a suprafeței lui pe porțiuni determinate. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodimetru
GEODIMÉTRU, geodimetre, s. n. Instrument pentru măsurarea pe cale electrooptică a distanțelor în geodezie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodinamic
GEODINÁMIC, -Ă, geodinamici, -ce, adj. 2. De geodinamică (1). [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodinamic
GEODINÁMIC, -Ă, geodinamici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină care studiază modificările scoarței terestre sub acțiunea diferiților agenți. 2. Adj. De geodinamică (1). [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geodinamică
GEODINÁMICĂ s. f. 1. Disciplină care studiază modificările scoarței terestre sub acțiunea diferiților agenți. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofită
GEOFÍTĂ, geofite, s. f. Plantă perenă care, în condiții defavorabile, continuă să supraviețuiască numai prin organele subpământene. ◊ (Adjectival) Plantă geofită. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophytes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofizic
GEOFÍZIC, -Ă, geofizici, -ce, adj. 2. Care aparține geofizicii (1), privitor la geofizică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofizic
GEOFÍZIC, -Ă, geofizici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care studiază structura și proprietățile fizice ale globului terestru. 2. Adj. Care aparține geofizicii (1), privitor la geofizică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofizică
GEOFÍZICĂ s. f. 1. Știință care studiază structura și proprietățile fizice ale globului terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofizician
GEOFIZICIÁN, -Ă, geofizicieni, -e, s. m. și f. Specialist în geofizică. [Pr.: ge-o-fi-zi-ci-an] – Din fr. géophysicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofon
GEOFÓN, geofoane, s. n. 1. Aparat construit după principiul seismografului, care recepționează undele sonore ce se propagă în stratele superficiale ale scoarței terestre. 2. Aparat acustic folosit la detectarea pierderilor de apă din conductele îngropate. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geofotogrammetrie
GEOFOTOGRAMMETRÍE s. f. Metodă a fotogrammetriei care se ocupă cu măsurarea, determinarea și reprezentarea grafică sau fotografică a unor porțiuni din suprafața terestră. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophotogrammétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geogenic
GEOGÉNIC, -Ă, geogenici, -ce, adj. Care aparține geogeniei, privitor la geogenie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geogenie
GEOGENÍE s. f. Parte a geologiei și a cosmogoniei care studiază originea și formarea Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geognozie
GEOGNOZÍE s. f. Disciplină care studiază mineralele, rocile și resturile faunei și florei care alcătuiesc globul terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géognosie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geograf
GEOGRÁF, -Ă, geografi, -e, s. m. și f. Specialist în geografie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géographe, lat. geographus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geografic
GEOGRÁFIC, -Ă, geografici, -ce, adj. Care aparține geografiei, privitor la geografie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geografie
GEOGRAFÍE s. f. Știință care studiază și descrie învelișul terestru, cu toate elementele sale, din punct de vedere fizic, economic, etnografic etc. ◊ Geografie lingvistică = metodă de cercetare pe teren a graiurilor unei limbi, în care fenomenele de limbă înregistrate sunt cartografiate. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géographie, lat. geographia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geoid
GEOÍD s. n. Corp geometric care reprezintă forma teoretică a Pământului, redusă la nivelul oceanelor, prelungită și sub continente, și care servește drept suprafață de referință pentru lucrările de nivelment. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geolog
GEOLÓG, -Ă, geologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în geologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geologic
GEOLÓGIC, -Ă, geologici, -ce, adj. Care aparține geologiei, privitor la geologie. ♦ Străvechi. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geologie
GEOLOGÍE s. f. Știință care studiază evoluția fizică și organică a scoarței pământești. ♦ Manual în care se studiază această știință. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomagnetic
GEOMAGNÉTIC, -Ă, geomagnetici, -ce, adj. Care aparține magnetismului terestru sau geomagnetismului, privitor la magnetismul terestru sau la geomagnetism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomagnétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomagnetism
GEOMAGNETÍSM s. n. Ramură a geofizicii care studiază magnetismul terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomagnétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomecanică
GEOMECÁNICĂ s. f. Studiul legilor mecanice după care se produc modificările scoarței terestre. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometric
GEOMÉTRIC, -Ă, geometrici, -ce, adj. 1. Care aparține geometriei, privitor la geometrie. ◊ Loc geometric = totalitatea punctelor dintr-un spațiu definite printr-o proprietate comună. Medie geometrică = rădăcina pătrată extrasă din produsul a două numere. Desen geometric = desen executat fără a ține seamă de perspectivă. 2. Care are forma figurilor din geometrie; regulat; schematic. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrique, lat. geometricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometrie
GEOMETRÍE s. f. Ramură a matematicii care studiază formele și proprietățile corpurilor, precum și raporturile lor spațiale. ♦ Manual în care se studiază această știință. ♦ Structură, aspect regulat, simetric pe care îl are o construcție, un obiect, un sistem etc. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrie, lat. geometria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometriza
GEOMETRIZÁ, geometrizez, vb. I. Tranz. A da o formă geometrică, a aranja în formă geometrică; a raporta la geometrie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometrizant
GEOMETRIZÁNT adj. v. SUPREMATÍSM s. n. Grupare artistică rusă care se încadrează în curentul abstracționismului geometrizant. – Din rus. suprematizm. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

geometrizare
GEOMETRIZÁRE, geometrizări, s. f. Acțiunea de a geometriza. [Pr.: ge-o-] – V. geometriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometrizat
GEOMETRIZÁT, -Ă, geometrizați, -te, adj. Care a primit o formă geometrică; care e raportat la geometrie. [Pr.: ge-o-] – V. geometriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometrografie
GEOMETROGRAFÍE s. f. (Mat.) Studiul găsirii soluției celei mai simple a unei probleme de geometrie elementară. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geometru
GEOMÉTRU, geometri, s. m. 1. Specialist în geometrie. 2. Topograf. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomètre, lat. geometra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomorfogenie
GEOMORFOGENÍE s. f. Studiul originii formelor reliefului terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomorfolog
GEOMORFOLÓG, -Ă, geomorfologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în geomorfologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomorfologic
GEOMORFOLÓGIC, -Ă, geomorfologici, -ce, adj. Care aparține geomorfologiei, privitor la geomorfologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geomorfologie
GEOMORFOLOGÍE s. f. Știință care studiază geneza și caracteristicile formelor de relief, modul lor de grupare și răspândire pe suprafața Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geonomic
GEONÓMIC, -Ă, geonomici, -ce, adj. De geonomie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géonomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geonomie
GEONOMÍE s. f. Totalitatea disciplinelor care studiază legile fizice în legătură cu Pământul. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géonomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geopolitic
GEOPOLÍTIC, -Ă, geopolitici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Doctrină social-politică, apărută la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX, care susține că politica unui stat este determinată de situarea sa geografică. 2. Adj. Referitor la geopolitică (1). [Pr.: ge-o-] – Din germ. Geopolitik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geopotenţial
GEOPOTENȚIÁL s. n. Potențialul forței de atracție a masei Pământului; potențial terestru. [Pr.: ge-o-] – Din engl. geopotential.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geopotențial
GEOPOTENȚIÁL s. n. Potențialul forței de atracție a masei Pământului; potențial terestru. [Pr.: ge-o-] – Din engl. geopotential.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

georamă
GEORÁMĂ, georame, s. f. Încăpere sferică pe a cărei față interioară este reprezentată în relief scoarța terestră în scopul studierii ei. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géorama, engl. georama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

georgian
GEORGIÁN, -Ă, georgieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Georgiei sau este originară de acolo; gruzin. 2. Adj. Care aparține Georgiei sau georgienilor (1), privitor la Georgia ori la georgieni; gruzin. [Pr.: -gi-an] – Georgia (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. géorgien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geosferă
GEOSFÉRĂ, geosfere, s. f. Pătură constitutivă a globului terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geosferic
GEOSFÉRIC, -Ă, geosferici, -ce, adj. Referitor la geosferă, de geosferă. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geosinclinal
GEOSINCLINÁL, geosinclinale, s. n. Regiune depresionară, alungită și întinsă a scoarței terestre, cu dimensiuni până la zeci sau sute de kilometri, caracterizată printr-o intensă activitate tectonică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosynclinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geostaţionar
GEOSTAȚIONÁR, -Ă, geostaționari, -e, adj. (Despre sateliți artificiali) Care se mișcă pe o orbită circulară de la Vest la Est, având perioada de revoluție în jurul Pământului de 24 de ore și rămânând tot timpul deasupra aceluiași punct de pe suprafața terestră. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géostationnaire, engl. geostationary.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geostaționar
GEOSTAȚIONÁR, -Ă, geostaționari, -e, adj. (Despre sateliți artificiali) Care se mișcă pe o orbită circulară de la Vest la Est, având perioada de revoluție în jurul Pământului de 24 de ore și rămânând tot timpul deasupra aceluiași punct de pe suprafața terestră. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géostationnaire, engl. geostationary.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotactism
GEOTACTÍSM s. n. (Biol.) Ansamblul fenomenelor prezentate de protoplasma din celulele anumitor plante, sub influența gravitației; geotaxie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotactisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotaxie
GEOTAXÍE, geotaxii, s. f. (Biol.) Geotactism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotectonic
GEOTECTÓNIC, -Ă, geotectonici, -ce, adj. 2. Care aparține geotectonicii (1), privitor la geotectonică. [Pr.: ge-o-] – Din rus. gheotektonika. Cf. germ. Geotektonik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotectonic
GEOTECTÓNIC, -Ă, geotectonici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a geologiei care studiază structura scoarței terestre și cauzele mișcărilor și deformărilor pe care le suferă aceasta; tectonică. 2. Adj. Care aparține geotectonicii (1), privitor la geotectonică. [Pr.: ge-o-] – Din rus. gheotektonika. Cf. germ. Geotektonik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotectonică
GEOTECTÓNICĂ s. f. 1. Ramură a geologiei care studiază structura scoarței terestre și cauzele mișcărilor și deformărilor pe care le suferă aceasta; tectonică. [Pr.: ge-o-] – Din rus. gheotektonika. Cf. germ. Geotektonik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotehnic
GEOTÉHNIC, -Ă, geotehnici, -ce, adj. 2. Referitor la geotehnică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotehnic
GEOTÉHNIC, -Ă, geotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință aplicată care studiază comportarea terenurilor din punctul de vedere al stabilității și al rezistenței lor. 2. Adj. Referitor la geotehnică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotehnică
GEOTÉHNICĂ s. f. 1. Știință aplicată care studiază comportarea terenurilor din punctul de vedere al stabilității și al rezistenței lor. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotermal
GEOTERMÁL, -Ă, geotermali, -e, adj. 1. (Despre ape subterane) Cu temperaturi mai ridicate decât cele ale apelor de suprafață. 2. (Despre energie) Care este obținută prin utilizarea apelor subterane fierbinți sau a energiei termice naturale a scoarței terestre. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotermic
GEOTÉRMIC, -Ă, geotermici, -ce, adj. Care aparține căldurii din interiorul scoarței Pământului, privitor la această căldură. ◊ Treaptă geotermică = distanță pe verticală, spre interiorul scoarței terestre, la care se înregistrează creșterea succesivă a temperaturii cu câte 1° C. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotermie
GEOTERMÍE s. f. 1. Căldura internă a Pământului. 2. Disciplină a geofizicii care studiază regimul termic al Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotermometru
GEOTERMOMÉTRU, geotermometre, s. n. Termometru pentru măsurarea temperaturii solului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotropic
GEOTRÓPIC, -Ă, geotropici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la geotropism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geotropism
GEOTROPÍSM s. n. Creștere orientată a plantelor sau a unor părți ale acestora sub influența forței gravitaționale. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gepid
GEPÍD, -Ă, gepizi, -de, s. m. și f. pl. Persoană care făcea parte dintr-o populație germanică originară din Scandinavia, care, în sec. III, a migrat spre sud, fiind stabilită, temporar, și în Dacia. – Din fr. Gépides, lat. Gepidae, -arum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ger
GER, geruri, s. n. Temperatură atmosferică foarte scăzută (specifică perioadei din toiul iernii); frig foarte mare. – Lat. gelu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gera
GERÁ, gerez, vb. I. Tranz. A administra în numele sau în locul altuia. [Var.: girá vb. I] – Din fr. gérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerah
GERÁH, gerahi, s. m. (Înv.) Chirurg. – Din tc. cerrāh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geraniacee
GERANIACÉE, geraniacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu frunze păroase și flori viu colorate; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. géraniacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geraniol
GERANIÓL s. n. Alcool component principal al uleiului de trandafiri. [Pr.: -ni-ol] – Din fr. géraniol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geraniu
GERÁNIU s. m. (În sintagma) Ulei de geraniu = ulei eteric cu miros de trandafir obținut din unele specii de plante și utilizat în parfumerie. [Var.: geránium s. n.] – Din fr. géránium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geranium
GERÁNIUM s. n. v. geraniu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerant
GERÁNT, -Ă, geranți, -te, s. m. și f. (Rar) Persoană căreia i-a fost încredințată administrarea unei afaceri, a unei întreprinderi etc. [Var.: giránt, -ă s. m. și f.] – Din fr. gérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerar
GERÁR s. m. (Pop.) Ianuarie. – Din ger, după ianuar[ie].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerare
GERÁRE, gerări, s. f. (Rar) Acțiunea de a gera și rezultatul ei. – V. gera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerberă
GERBÉRĂ, gerbere, s. f. Plantă ornamentală din familia compozitelor, cu flori divers colorate (Gerbera Jamesonii). [Acc. și: gérberă] – Din lat. Gerbera [Jamesonii], denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geret
GERÉT s. n. v. gerid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerg
GERG, gerguri, s. n. (Înv.) Jargon. – Din it. gergo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gergevea
GERGEVEÁ s. f. v. cercevea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geriatrie
GERIATRÍE s. f. Ansamblu de mijloace preconizate pentru întârzierea apariției senilității. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. gériatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geriatrie
GERIATRÍE s. f. Ramură a medicinei consacrată persoanelor vârstnice, și care studiază și îngrijește bolile bătrâneții; ansamblu de măsuri recomandate în vederea întârzierii apariției senilității. – Din fr. gériatrie, cf. gr. gerôn „bătrân“ + iatreia „tratament“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gerid
GERÍD, geriduri, s. n. (Înv.) Numele unui joc turcesc în care călăreții aruncau, din galop, un băț în formă de suliță spre adversar, și pe care acesta trebuia să-l prindă tot din goana calului. ♦ Băț în formă de suliță folosit în acest joc. [Var.: gerét s. n.] – Din tc. cirid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerion
Gerion = Geryon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

german
GERMÁN, -Ă, germani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Denumire dată unor popoare indo-europene care au locuit, în Antichitate, în centrul, vestul și nordul Europei; (și la sg.) persoană aparținând unuia dintre aceste popoare. 2. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Germaniei sau este originară de acolo. 3. Adj. Care aparține Germaniei sau germanilor (1, 2), privitor la Germania ori la germani; nemțesc. ♦ (Substantivat, f. ) Limba germană. – Din lat. Germanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanic
GERMÁNIC, -Ă, germanici, -ce, adj. Care aparține sau care este caracteristic germanilor și popoarelor înrudite cu germanii, privitor la germani și la popoarele înrudite cu ei. ◊ Limbi germanice = grup de limbi indo-europene vorbite în centrul și în nordul Europei, extinse cu timpul și în alte regiuni. Popoare germanice = denumire a unor triburi vechi din care se trag germanii, englezii, scandinavii etc. Filologie germanică = studiul limbilor și al literaturilor germanice. – Din fr. germanique, lat. germanicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanism
GERMANÍSM, germanisme, s. n. Cuvânt, construcție etc. specifice limbii germane, împrumutate de o altă limbă fără să fie asimilate de aceasta. – Din fr. germanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanist
GERMANÍST, -Ă, germaniști, -ste, s. m. și f. Specialist în germanistică. – Din fr. germaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanistică
GERMANÍSTICĂ s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul (comparativ al) limbilor și literaturilor germanice. – Din germ. Germanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germaniu
GERMÁNIU s. n. Element chimic, semimetal, de culoare cenușiu-deschis, folosit la fabricarea pieselor semiconductoare, a redresoarelor etc. – Din fr. germanium, germ. Germanium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germaniza
GERMANIZÁ, germanizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să adopte sau a adopta limba, obiceiurile etc. germane. – Din fr. germaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanizare
GERMANIZÁRE, germanizări, s. f. Faptul de a (se) germaniza. – V. germaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanofil
GERMANOFÍL, -Ă, germanofili, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care aprobă, admiră, iubește tot ceea ce este german sau provine de la germani. – Din fr. germanophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germanofob
GERMANOFÓB, -Ă, germanofobi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care dezaprobă, urăște tot ce este german sau ce provine de la germani. – Din fr. germanophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germănar
GERMĂNÁR s. m. (Rar) Martie. – Formă românizată a fr. Germinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germen
GÉRMEN, germeni, s. m. 1. Formațiune inițială în dezvoltarea ființelor vii; oul fecundat; embrionul plantei. ◊ Loc. adj. și adv. În germene = (care se află) într-un stadiu inițial, înainte de a se dezvolta. ♦ Microb. 2. Fig. Principiu, element, cauză din care se dezvoltă ceva. [Var.: gérmene s. m.] – Din lat. germen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germene
GÉRMENE s. m. v. germen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germicid
GERMICÍD, germicide, s. n. Substanță, agent care distruge germenii patogeni. [Pl. și: (m.) germicizi] – Din fr. germicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germina
GERMINÁ, pers. 3 germinează, vb. I. Intranz. (Despre germeni, p. ext. despre plante) A începe să se dezvolte, să încolțească, să se înmulțească, să pornească un nou ciclu de vegetație (în condiții favorabile). ♦ (Despre o materie organică sau un organ) A trece de la viața latentă sau embrionară la viața activă. – Din lat. germinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinal
GERMINÁL s. m. A șaptea lună a anului, de la 21 martie la 18 aprilie, în calendarul adoptat în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. – Din fr. germinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinare
GERMINÁRE, germinări, s. f. Acțiunea de a germina și rezultatul ei; încolțire. – V. germina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinativ
GERMINATÍV, -Ă, germinativi, -e, adj. Care aparține germinației, privitor la germinație; care poate să germineze sau să facă să germineze. – Din fr. germinatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinator
GERMINATÓR, -OÁRE, germinatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care poate germina sau care poate face să germineze. 2. S. n. Aparat, instalație etc. care determină procentul de germinație al diferitelor semințe; aparat, instalație etc. cu care se obține germinarea artificială a unor semințe. – Din fr. germinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinaţie
GERMINÁȚIE, germinații, s. f. Proces fiziologic de trecere a unui germen de la viața latentă la viața activă și care duce la nașterea unei plante sau a unui organ vegetal. – Din fr. germination, lat. germinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

germinație
GERMINÁȚIE, germinații, s. f. Proces fiziologic de trecere a unui germen de la viața latentă la viața activă și care duce la nașterea unei plante sau a unui organ vegetal. – Din fr. germination, lat. germinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geroigienă
GEROIGIÉNĂ s. f. Igienă (2) a modului de viață al bătrânilor. [Pr.: -ro-i-gi-e-] – Gero[ntologie] + igienă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerontocraţie
GERONTOCRAȚÍE s. f. Sistem de guvernare în care puterea politică sau conducerea aparține bătrânilor. – Din fr. gérontocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerontocrație
GERONTOCRAȚÍE s. f. Sistem de guvernare în care puterea politică sau conducerea aparține bătrânilor. – Din fr. gérontocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerontolog
GERONTOLÓG, -Ă, gerontologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în gerontologie și geriatrie. – Din fr. gérontologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerontologic
GERONTOLÓGIC, -Ă, gerontologici, -ce, adj. Referitor la gerontologie și geriatrie, de gerontologie și geriatrie. – Din fr. gérontologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerontologie
GERONTOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază problemele biologice, psihologice, sociale și economice ale persoanelor în vârstă. – Din fr. gérontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geros
GERÓS, -OÁSĂ, geroși, -oase, adj. (Despre vreme, zile etc.) Foarte friguros, extrem de rece. – Ger + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerovital
GEROVITÁL® s. n. (Farm.) Soluție pe bază de procaină folosită ca medicament pentru întârzierea proceselor de îmbătrânire la oameni. – Gero[ntologie] + vital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerui
GERUÍ, pers. 3 geruiește, vb. IV. Intranz. A se face, a fi foarte frig, a se lăsa ger. – Ger + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geruială
GERUIÁLĂ, geruieli, s. f. Frig mare (specific iernii). ♦ (Pop.; concr.) Promoroacă, chiciură. [Pr.: -ru-ia-] – Gerui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geruire
GERUÍRE, geruiri, s. f. Acțiunea de a gerui și rezultatul ei. – V. gerui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geruit
GERUÍT, -Ă, geruiți, -te, adj. Cu ger, înghețat. – V. gerui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geruleţ
GERULÉȚ, gerulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui ger. – Ger + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geruleț
GERULÉȚ, gerulețe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui ger. – Ger + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerundiv
GERUNDÍV, gerundive, s. n. (În limba latină) Adjectiv verbal cu sens pasiv, derivat de la tema gerunziului; (în limba franceză) una dintre formele participiului prezent, precedate de prepoziția „en”. – Din fr. gérondif, lat. gerundivum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerundival
GERUNDIVÁL, -Ă, gerundivali, -e, adj. Care este construit cu gerundivul; care conține un gerundiv. – Gerundiv + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerunzial
GERUNZIÁL, -Ă, gerunziali, -e, adj. Care este construit cu gerunziul; care conține un gerunziu. [Pr.: -zi-al] – Gerunziu + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerunziu
GERÚNZIU, gerunzii, s. n. Mod verbal care exprimă o acțiune în desfășurare, fără referire la autorul și la momentul acțiunii. – Din lat. gerundium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gerusia
GERUSÍA s. f. art. Sfatul bătrânilor în Grecia antică. – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

geryon
Geryon (sau Geryones), fiul lui Chrysaor și al Callirrhoëi, era un monstru cu trei capete și trei trupuri unite. Locuia în insula Erythia, unde avea nenumărate cirezi de boi. La porunca lui Eurystheus, Heracles l-a ucis pe Geryon și i-a luat cirezile, ducîndu-le cu el în Grecia (v. Heracles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gest
GEST, gesturi, s. n. 1. Mișcare a mâinii, a capului etc. care exprimă o idee, un sentiment, o intenție, înlocuind uneori cuvintele sau dând mai multă expresivitate vorbirii. 2. Faptă sau purtare dictată de un anumit scop, de anumite interese, având o anumită semnificație etc. – Din fr. geste, lat. gestus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestaltism
GESTALTÍSM s. n. Concepție în psihologia din sec. XX, care accentuează principiul integralității fenomenelor psihice; configuraționism. [Pr.: ghe-ștal-] – Din fr. gestaltisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestaltist
GESTALTÍST, -Ă, gestaltiști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al gestaltismului. [Pr.: ghe-ștal-] – Din fr. gestaltiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestapo
GESTAPÓ n.pr.n. Poliția secretă politică din Germania nazistă. [Pr.: ghestapo; Var.: Gestapóu n. pr.] – Din germ. Gestapo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestapou
GESTAPÓU n. pr. n. v. Gestapo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestaţie
GESTÁȚIE s. f. Perioadă din viața organismului unor femele, care ține de la fecundarea ovulului până la nașterea fătului. – Din fr. gestation, lat. gestatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestație
GESTÁȚIE s. f. Perioadă din viața organismului unor femele, care ține de la fecundarea ovulului până la nașterea fătului. – Din fr. gestation, lat. gestatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestică
GÉSTICĂ s. f. Ansamblu de gesturi folosite de un actor în interpretarea unui rol ori în recitarea sau în lectura unei opere poetice. – Gest + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gesticula
GESTICULÁ, gesticulez, vb. I. Intranz. A face mai multe gesturi (cu mâinile) în timpul vorbirii sau pentru a exprima ceva. – Din fr. gesticuler, lat. gesticulari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gesticulare
GESTICULÁRE, gesticulări, s. f. Acțiunea de a gesticula și rezultatul ei; gesticulație. – V. gesticula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gesticulaţie
GESTICULÁȚIE, gesticulații, s. f. Gesticulare. – Din fr. gesticulation, lat. gesticulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gesticulație
GESTICULÁȚIE, gesticulații, s. f. Gesticulare. – Din fr. gesticulation, lat. gesticulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestiona
GESTIONÁ, gestionez, vb. I. Tranz. A avea în gestiune bunurile, fondurile unei întreprinderi, instituții etc. [Pr.: -ti-o-] – Din gestiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestionar
GESTIONÁR, -Ă, gestionari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de o gestiune, privitor la o gestiune, care asigură o gestiune. 2. S. m. și f. Persoană însărcinată cu o gestiune. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. gestionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestionare
GESTIONÁRE, gestionări, s. f. Acțiunea de a gestiona și rezultatul ei. [Pr.: -ti-o-] – V. gestiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestiune
GESTIÚNE, gestiuni, s. f. Administrare a bunurilor unei întreprinderi, instituții sau persoane; răspunderea păstrării bunurilor și a mânuirii fondurilor unei întreprinderi, instituții sau persoane; ansamblu de operații privind primirea, păstrarea și eliberarea unor bunuri materiale aparținând altcuiva; (concr.) totalitate a bunurilor încredințate cuiva în vederea administrării lor. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. gestion, lat. gestio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestoză
GESTÓZĂ s. f. Totalitatea manifestărilor patologice apărute în cursul sarcinii unei femei; disgravidie. – Din germ. Gestose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gestual
GESTUÁL, -Ă, gestuali, -e, adj. Care se exprimă prin gesturi; referitor la gesturi. [Pr.: -tu-al] – Din fr. gestuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

get
GET, -Ă, geți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Nume dat de greci dacilor; (și la sg.) persoană care făcea parte din populația băștinașă a Daciei. 2. Adj. Care aparține geților, care se referă la geți. Triburi gete. – Din fr. gétes, lat. Getae, -arum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

get-beget
GET-BEGÉT adj. invar. (Pop.; despre oameni) Autentic, adevărat, neaoș. – Din tc. cet-beced.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

getic
GÉTIC, -Ă, getici, -ce, adj. Care aparține geților, privitor la geți. – Din fr. gétique, lat. geticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

getinax
GETINÁX s. n. Material izolant constituit din foi de hârtie impregnate cu bachelită și presate, utilizat în electrotehnică. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

getter
GÉTTER s. n. (Tehn.) Substanță folosită pentru menținerea vidului în tuburile electronice. [Pr.: ghétăr] – Din engl., fr. getter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gevrea
GEVREÁ, gevrele, s. f. (Înv.) Batistă de mătase sau de pânză cu broderie. – Din tc. çevre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghanez
GHANÉZ, -Ă, ghanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Ghanei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ghanei sau ghanezilor (1), privitor la Ghana ori la ghanezi. [Pr.: ga-] – Ghana (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheabă
GHEÁBĂ s. f. v. gheb^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheară
GHEÁRĂ, gheare, s. f. 1. Formațiune cornoasă ascuțită, curbată, crescută la vârful degetelor unor reptile, păsări și mamifere, servind mai ales la apărare și la atac. ◊ Expr. (Fam.) A fi lung în (sau la, de) gheare = a avea obiceiul să fure. A-și scoate (sau a-și arăta) ghearele = a-și arăta fondul ascuns și rău al firii. A fi (sau a cădea, a încăpea etc.) în ghearele (sau gheara) cuiva = a fi (sau a ajunge etc.) în posesia, în puterea sau sub autoritatea absolută a cuiva, la discreția cuiva; a fi prins (și ținut închis). A pune gheara (pe cineva) = a pune stăpânire (pe cineva); a prinde (pe cineva). A fi (sau a se zbate) în ghearele morții = a fi grav bolnav, aproape de moarte. 2. (Tehn.) Piesă asemănătoare cu o gheară (1), care servește la apucat, împiedicat etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheată
GHEÁTĂ, ghete, s. f. Încălțăminte confecționată din piele sau din materiale sintetice care imită pielea, acoperind piciorul până deasupra gleznei. – Din it. ghetta „ghetră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheaţă
GHEÁȚĂ, (2) ghețuri, s. f., adj. invar. 1. S. f. Apă aflată în stare solidă, în urma înghețării. ◊ Expr. A se da cu patinele pe gheață = a patina^2. A (se) sparge sau a (se) rupe gheața = a dispărea sau a face să dispară atmosfera ori senzația de jenă existentă la un moment dat; a (se) înlătura primele dificultăți în bunul mers al unei acțiuni. ♦ (Reg.) Grindină, piatră. 2. S. f. (La pl.) Întinderi mari de gheață (1) aflate pe uscat sau pe apă. ◊ Loc adj. De gheață = indiferent, nepăsător, nesimțitor. 3. S. f. Senzație neplăcută de răceală, provocată de frică, emoție etc. 4. S. f. Plantă erbacee cu flori mici, albe, roz sau roșii, având frunzele acoperite cu papile albe care seamănă cu cristalele de gheață (1) (Mesembryanthemum crystallynum). 5. S. f. Plantă erbacee cu tulpina cărnoasă, ramificată, cu frunze ovale-rotunde și cu flori numeroase, albe, mai rar roz sau roșii (Begonia semperflorens). 6. Adj. invar. (În sintagma) Bani gheață = bani în numerar, plătiți pe loc, bani lichizi, bani peșin. – Lat. glacia (= glacies).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheață
GHEÁȚĂ, (2) ghețuri, s. f., adj. invar. 1. S. f. Apă aflată în stare solidă, în urma înghețării. ◊ Expr. A se da cu patinele pe gheață = a patina^2. A (se) sparge sau a (se) rupe gheața = a dispărea sau a face să dispară atmosfera ori senzația de jenă existentă la un moment dat; a (se) înlătura primele dificultăți în bunul mers al unei acțiuni. ♦ (Reg.) Grindină, piatră. 2. S. f. (La pl.) Întinderi mari de gheață (1) aflate pe uscat sau pe apă. ◊ Loc adj. De gheață = indiferent, nepăsător, nesimțitor. 3. S. f. Senzație neplăcută de răceală, provocată de frică, emoție etc. 4. S. f. Plantă erbacee cu flori mici, albe, roz sau roșii, având frunzele acoperite cu papile albe care seamănă cu cristalele de gheață (1) (Mesembryanthemum crystallynum). 5. S. f. Plantă erbacee cu tulpina cărnoasă, ramificată, cu frunze ovale-rotunde și cu flori numeroase, albe, mai rar roz sau roșii (Begonia semperflorens). 6. Adj. invar. (În sintagma) Bani gheață = bani în numerar, plătiți pe loc, bani lichizi, bani peșin. – Lat. glacia (= glacies).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheb
GHEB^1, (1,2) gheburi, s. n., (3) ghebe, s. f. 1. S. n. Cocoașă (la om). 2. S. n. Ridicătură de teren în formă de gheb (1). 3. S. f. (În forma gheabă) Specie de ciuperci comestibile cu piciorul gălbui sau brun, având de jur-împrejur un inel alb, și cu pălăria galbenă-brună (Armillaria mellea). ◊ Gheabă-de-brad = ciupercă comestibilă cu pălăria albă, subțire, cărnoasă și cu piciorul lung și subțire (Lepiota clypeolaria). Gheabă-de-pădure = ciupercă comestibilă cu pălăria roșiatică ori brună, catifelată (Collybia longipes). [Var.: gheábă s. f.] -Probabil lat. *glibbus (formă metatezată a lui *gibb(u)lus < gibbus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheb
GHEB^2 s. n. v. ghebă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghebă
GHÉBĂ, ghebe, s. f. Manta țărănească lungă, împodobită cu găitane. [Var.: gheb s. n., ghebeá s. f.] – Din tc. kebe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghebea
GHEBEÁ s. f. v. ghebă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghebos
GHEBÓS, -OÁSĂ, gheboși, -oase, s. m. și f., adj. (Persoană) care are cocoașă; cocoșat. ♦ Care are spatele adus, încovoiat, gârbovit. – Gheb^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşa
GHEBOȘÁ, gheboșez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A se apleca (temporar) de spate, a se încovoia (din cauza greutății, a unei dureri etc.); a deveni cu spatele arcuit, încovoiat, gârbovit (din cauza bătrâneții, a unei boli etc.); a se cocoșa. [Var.: gheboșí vb. IV] – Contaminare între ghebos și cocoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboșa
GHEBOȘÁ, gheboșez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A se apleca (temporar) de spate, a se încovoia (din cauza greutății, a unei dureri etc.); a deveni cu spatele arcuit, încovoiat, gârbovit (din cauza bătrâneții, a unei boli etc.); a se cocoșa. [Var.: gheboșí vb. IV] – Contaminare între ghebos și cocoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşare
GHEBOȘÁRE, gheboșări, s. f. Acțiunea de a se gheboșa și rezultatul ei. – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboșare
GHEBOȘÁRE, gheboșări, s. f. Acțiunea de a se gheboșa și rezultatul ei. – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşat
GHEBOȘÁT^1 s. n. Faptul de a se gheboșa. – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboșat
GHEBOȘÁT^1 s. n. Faptul de a se gheboșa. – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşat
GHEBOȘÁT^2, -Ă, gheboșați, -te, adj. (Despre oameni) Care are spinarea adusă, încovoiată, gârbovită (din cauza greutății pe care o poartă, a durerii, a bătrâneții etc.). ♦ (Rar) Cocoșat. [Var.: gheboșít, -ă adj.] – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboșat
GHEBOȘÁT^2, -Ă, gheboșați, -te, adj. (Despre oameni) Care are spinarea adusă, încovoiată, gârbovită (din cauza greutății pe care o poartă, a durerii, a bătrâneții etc.). ♦ (Rar) Cocoșat. [Var.: gheboșít, -ă adj.] – V. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşi
GHEBOȘÍ vb. IV v. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboși
GHEBOȘÍ vb. IV v. gheboșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboşit
GHEBOȘÍT, -Ă adj. v. gheboșat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheboșit
GHEBOȘÍT, -Ă adj. v. gheboșat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheenă
GHEÉNĂ s. f. Iad, infern. – Din sl. geena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheişă
GHÉIȘĂ, gheișe, s. f. Dansatoare și cântăreață japoneză. [Acc. și: gheíșă] – Din fr. geisha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheișă
GHÉIȘĂ, gheișe, s. f. Dansatoare și cântăreață japoneză. [Acc. și: gheíșă] – Din fr. geisha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheişă
GHÉIȘĂ, gheișe, s. f. Dansatoare, muziciană și cântăreață japoneză cu o educație rafinată, care este angajată la anumite reuniuni pentru a distra bărbații prin conversație, muzică și dans, putând juca și rolul de gazdă. – Din fr. geisha < cuv. japonez.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gheișă
GHÉIȘĂ, gheișe, s. f. Dansatoare, muziciană și cântăreață japoneză cu o educație rafinată, care este angajată la anumite reuniuni pentru a distra bărbații prin conversație, muzică și dans, putând juca și rolul de gazdă. – Din fr. geisha < cuv. japonez.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gheizer
GHÉIZER, gheizere, s. n. Izvor intermitent de apă fierbinte și de vapori, de origine vulcanică, care aruncă apa, la intervale egale, până la mare înălțime, sub forma unei coloane. – Din fr., engl. geyser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheizerit
GHEIZERÍT s. n. (Geol.) Depozit silicos provenit din precipitarea apei gheizerelor. – Din fr. geysérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghelir
GHELÍR, gheliruri, s. n. (Înv.) Câștig obținut fără muncă. – Din tc. gelir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghem
GHEM^1, gheme, s. n. 1. Obiect de formă (relativ) sferică, rezultat prin depanarea unor fire (de ață, de lână etc.). ◊ Expr. A face ghem = a) a depăna în formă de ghem^1 (1); b) a face mototol. Loc. vb. A se face (sau a sta) ghem = a se ghemui. 2. Al treilea compartiment al stomacului rumegătoarelor. [Pl. și: ghemuri] – Lat. *glemus (= glomus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghem
GHEM^2, ghemuri, s. n. Fiecare dintre punctele câștigate de un jucător de tenis (după mai multe erori ale adversarului), în limitele unui set. [Scris și: game. – Pr.: gheĭm] – Din engl. game.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemotoc
GHEMOTÓC, ghemotoace, s. n. Obiect (flexibil, maleabil) mototolit în formă de ghem^1 (1); cocoloș. [Var.: gheomotóc s. n.] – De la ghem^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemui
GHEMUÍ, ghemuiesc, vb. IV. 1. Refl. A se face, a se strânge ca un ghem^1 (1), a se înghemui. 2. Refl. și tranz. A (se) strânge în număr mare pe un spațiu redus; a (se) înghesui. – Ghem^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuire
GHEMUÍRE, ghemuiri, s. f. Acțiunea de a (se) ghemui și rezultatul ei. – V. ghemui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuit
GHEMUÍT^1, ghemuituri, s. n. Faptul de a (se) ghemui. – V. ghemui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuit
GHEMUÍT^2, -Ă, ghemuiți, -te, adj. 1. Strâns, făcut (ca un) ghem^1 (1). 2. Care se află în număr mare pe un spațiu redus; înghesuit^2. – V. ghemui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuleţ
GHEMULÉȚ, ghemulețe, s. n. Diminutiv al lui ghem^1; ghemușor. – Ghem^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuleț
GHEMULÉȚ, ghemulețe, s. n. Diminutiv al lui ghem^1; ghemușor. – Ghem^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemuşor
GHEMUȘÓR, ghemușoare, s. n. (Rar) Ghemuleț. – Ghem^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghemușor
GHEMUȘÓR, ghemușoare, s. n. (Rar) Ghemuleț. – Ghem^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghenerar
GHENERÁR s. m. v. general^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheomotoc
GHEOMOTÓC s. n. v. ghemotoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheonoaie
GHEONOÁIE s. f. v. ghionoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghepard
GHEPÁRD, gheparzi, s. m. Mamifer carnivor sălbatic cu capul mic și rotund, coada lungă, picioare înalte, cu blana de culoare gălbuie cu pete mici, întunecate, specific stepelor din Africa și din sudul Asiei (Acinonyx jubatus). – Din fr. guépard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherdan
GHERDÁN, gherdane, s. n. (Înv.) Șirag de mărgele, de mărgăritare, de pietre scumpe sau de galbeni. [Var.: ghiordán s. n.] – Din tc. gerdan „gât”, gerdanlick „colier”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherdap
GHERDÁP, gherdapuri, s. n. Loc îngust și stâncos de pe cursul unei ape; loc de pe cursul unei ape cu căderi de apă periculoase pentru navigație. – Din tc. girdab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheretă
GHERÉTĂ, gherete, s. f. 1. Construcție mică (de lemn) în care se poate adăposti o santinelă, un paznic etc. 2. Construcție mică, cu o singură încăpere, făcută din materiale ușoare, în care se vând alimente, ziare etc.; chioșc, tonetă. – Din fr. guérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherghef
GHERGHÉF, gherghefuri, s. n. Cadru de lemn sau de metal pe care se întinde o țesătură pentru a fi brodată sau firele de urzeală pentru țeserea covoarelor; p. ext. țesătură întinsă pe acest cadru. – Din tc. gergef.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherghină
GHERGHÍNĂ, gherghine, s. f. Plantă erbacee perenă cu tulpina înaltă, cu flori mari, de culori și forme variate, cultivată ca plantă decorativă; dalie (Dahlia cultorum). – Din germ. Georgine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherghir
GHERGHÍR, gherghire, s. n. (Reg.) Beci sau cameră boltită (cu obloane metalice) în care se ascundeau în trecut obiectele de preț spre a fi cruțate de incendiu sau de jaf. – Din tc. kârgir „clădire de piatră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheridon
GHERIDÓN, gheridoane, s. n. Măsuță rotundă cu unul sau cu trei picioare. – Din fr. guéridon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherilă
GHERÍLĂ, gherile, s. f. Denumire dată războiului de partizani în Spania și în țările Americii Latine; p. ext. mică trupă de partizani. [Var.: guerilă s. f.] – Din fr. guérilla, sp. guerrilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gherlă
GHÉRLĂ, gherle, s. f. (Pop. și fam.) Închisoare. – Din n. pr. Gherla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghermea
GHERMEÁ, ghermele, s. f. Piesă prismatică de lemn care se fixează în zidărie pentru a înlesni prinderea în cuie sau în șuruburi a tocului unei uși sau al unei ferestre. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghermesut
GHERMESÚT, ghermesuturi, s. n. (Înv.) Numele unei țesături fine de mătase. [Var.: ghermeșít s. n.] – Din tc. germsud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghermeşit
GHERMEȘÍT s. n. v. ghermesut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghermeșit
GHERMEȘÍT s. n. v. ghermesut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheroc
GHERÓC, gherocuri, s. n. (Rar) Redingotă. – Din germ. Gehrock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghes
GHES, ghesuri, s. n. (În expr.) A da (cuiva) ghes = a) a da (cuiva) o lovitură ușoară (cu cotul); b) a îndemna, a stimula, a îmboldi, a zori (să întreprindă ceva). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheşeft
GHEȘÉFT, gheșefturi, s. n. (Fam.) Afacere măruntă (necinstită). – Din germ. Geschäft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheșeft
GHEȘÉFT, gheșefturi, s. n. (Fam.) Afacere măruntă (necinstită). – Din germ. Geschäft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheşeftar
GHEȘEFTÁR, gheșeftari, s. m. (Fam.) Persoană care face gheșefturi, care umblă după gheșefturi. – Gheșeft + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheșeftar
GHEȘEFTÁR, gheșeftari, s. m. (Fam.) Persoană care face gheșefturi, care umblă după gheșefturi. – Gheșeft + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheto
GHETÓ s. n. v. ghetou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghetou
GHETÓU, ghetouri, s. n. 1. Cartier al unui oraș în care erau constrânși să trăiască evreii din unele țări. 2. Loc unde o minoritate trăiește separat de restul societății. [Var.: ghetó s. n.] – Din it., fr. ghetto, germ. Getto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghetou
GHETÓU, ghetouri, s. n. 1. Cartier care era locuit de comunitățile evreiești sau rezervat evreilor; p. ext. cartier al unui oraș în care e constrânsă să locuiască o populație de o anumită rasă, naționalitate sau religie, ca urmare a unei politici de discriminare. ◊ Loc în care o minoritate trăiește separată de restul comunității. 2. Fig. Condiție marginală. – Din it., fr. ghetto, germ. Getto, cf. Ghetto, insulă lângă Veneția, unde în sec. XVI au fost izgoniți evreii.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ghetră
GHÉTRĂ, ghetre, s. f. 1. Învelitoare de postav, de fetru etc. care acoperă glezna și partea de deasupra a încălțămintei bărbătești. 2. Fâșie de piele care servește la protecția gleznei muncitorilor metalurgiști, în timpul lucrului. – Din fr. guêtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghetuţă
GHETÚȚĂ, ghetuțe, s. f. Diminutiv al lui gheată. – Gheată + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghetuță
GHETÚȚĂ, ghetuțe, s. f. Diminutiv al lui gheată. – Gheată + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheţar
GHEȚÁR^1, ghețare, s. n. (Înv.) Răcitor. – Gheață + suf. -ar (după fr. glacière).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghețar
GHEȚÁR^1, ghețare, s. n. (Înv.) Răcitor. – Gheață + suf. -ar (după fr. glacière).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheţar
GHEȚÁR^2, ghețari, s. m. Masă de gheață formată în regiunile alpine și în cele polare și care, de obicei, se deplasează lent sub influența gravitației. ◊ Ghețar plutitor = aisberg. – Gheață + suf. -ar (după fr. glacier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghețar
GHEȚÁR^2, ghețari, s. m. Masă de gheață formată în regiunile alpine și în cele polare și care, de obicei, se deplasează lent sub influența gravitației. ◊ Ghețar plutitor = aisberg. – Gheață + suf. -ar (după fr. glacier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheţărie
GHEȚĂRÍE, ghețării, s. f. Loc special amenajat în care se depozitează iarna blocuri de gheață naturală, pentru a fi folosite în cursul verii. ♦ Fig. Cameră, locuință extrem de friguroasă. – Gheață + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghețărie
GHEȚĂRÍE, ghețării, s. f. Loc special amenajat în care se depozitează iarna blocuri de gheață naturală, pentru a fi folosite în cursul verii. ♦ Fig. Cameră, locuință extrem de friguroasă. – Gheață + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheţos
GHEȚÓS, -OÁSĂ, ghețoși, -oase, adj. (Rar) Plin de gheață; rece ca gheața. – Gheață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghețos
GHEȚÓS, -OÁSĂ, ghețoși, -oase, adj. (Rar) Plin de gheață; rece ca gheața. – Gheață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheţuş
GHEȚÚȘ, ghețușuri, s. n. Polei^1. ♦ Loc acoperit cu un strat de gheață alunecos, pe care se dau copiii iarna. – Gheață + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghețuș
GHEȚÚȘ, ghețușuri, s. n. Polei^1. ♦ Loc acoperit cu un strat de gheață alunecos, pe care se dau copiii iarna. – Gheață + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gheunoaie
GHEUNOÁIE s. f. v. ghionoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiaur
GHIAÚR, ghiauri, s. m. Denumire disprețuitoare dată în trecut de turci persoanelor de altă religie decât cea mahomedană. – Din tc. gâvur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghibelin
GHIBELÍN, ghibelini, s. m. (În sec. XII-XV) Membru al unei grupări politice din Italia, care sprijinea pe împărații germani în lupta acestora împotriva puterii papale și a guelfilor. – Din it. ghibellino. Cf. fr. gibelin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghibirdic
GHIBIRDÍC, ghibirdici, s. m. (Reg.) Copil sau om scund. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiborţ
GHIBÓRȚ, ghiborți, s. m. Pește de apă dulce, de culoare verde-măslinie, cu capul scurt și cu aripile dorsale contopite, terminate cu ghimpi (Acerina cernua). [Var.: ghigórț s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiborț
GHIBÓRȚ, ghiborți, s. m. Pește de apă dulce, de culoare verde-măslinie, cu capul scurt și cu aripile dorsale contopite, terminate cu ghimpi (Acerina cernua). [Var.: ghigórț s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiborţaş
GHIBORȚÁȘ, ghiborțași, s. m. Diminutiv al lui ghiborț. – Ghiborț + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiborțaș
GHIBORȚÁȘ, ghiborțași, s. m. Diminutiv al lui ghiborț. – Ghiborț + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghicelic
GHICELÍC s. n. v. ghigilic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghici
GHICÍ, ghicesc, vb. IV. Tranz. 1. A descoperi, a afla, a înțelege ceva (mai mult intuitiv sau prin deducție); a intui, a prevedea, a întrezări. ◊ Loc. adv. Pe ghicite = la întâmplare sau în mod intuitiv. ♦ A dezlega o ghicitoare. 2. (În superstiții) A prezice cuiva viitorul. [Var.: (reg.) gâcí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghicire
GHICÍRE, ghiciri, s. f. Acțiunea de a ghici și rezultatul ei. – V. ghici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghicit
GHICÍT s. n. Faptul de a ghici. – V. ghici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghicitoare
GHICITOÁRE, ghicitori, s. f. 2. Specie a literaturii populare, de obicei în versuri, în care se prezintă sub formă metaforică un obiect, o ființă sau un fenomen, cerându-se identificarea acestora prin asocieri logice; cimilitură. – Ghici + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghicitor
GHICITÓR, -OÁRE, ghicitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care se îndeletnicește cu prezicerea viitorului. – Ghici + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghid
GHID, -Ă, (1) ghizi, -de, s. m. și f., (2) ghiduri, s. n. 1. S. m. și f. Persoană care conduce și îndrumă un grup de turiști, un grup de vizitatori ai unei expoziții etc., dându-le explicațiile necesare; călăuză, cicerone. 2. S. n. Carte cuprinzând informații de călătorie, hărți, planuri, îndrumări etc. necesare unui turist pentru orientarea într-o țară, într-o regiune, într-un muzeu etc. 3. S. n. (În sintagma) Ghid de unde = mediu în care are loc propagarea ghidată a unui fascicul de unde electromagnetice. – Din fr. guide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghida
GHIDÁ, ghidez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) călăuzi, a (se) conduce, a (se) orienta. 2. Tranz. A imprima o anumită mișcare unei piese, unui mecanism etc. (cu ajutorul ghidajului). – Din fr. guider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidaj
GHIDÁJ, ghidaje, s. n. 1. Faptul de a (se) ghida. 2. Dispozitiv mecanic fix al unui mecanism, care permite deplasarea unei piese mobile doar într-o anumită direcție și între anumite limite. – Din fr. guidage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidare
GHIDÁRE s. f. Acțiunea de a (se) ghida și rezultatul ei. – V. ghida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidi
GHÍDI interj. (De obicei repetat; exprimă mustrări, amenințări etc.) Ia te uită...! ce mai...! – Din tc. gidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidon
GHIDÓN, ghidoane, s. n. Bară de oțel curbată la capete, fixată transversal pe furca roții directoare a unei biciclete, a unei motociclete, a unui scuter, acționată de mâinile conducătorului și servind la menținerea sau la schimbarea direcției vehiculului respectiv. – Din fr. guidon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidran
GHIDRÁN, ghidrani, s. m. Varietate de cai cu părul roșcat, de talie mijlocie, folosită la tracțiune și călărie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidrin
GHIDRÍN, ghidrini, s. m. Pește mic din apele dulci și sărate, care are pe spate, înaintea înotătoarei dorsale, trei spini osoși (Gasterosteus aculeatus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidropă
GHIDRÓPĂ, ghidrope, s. f. Frânghie legată de nacela unui balon și lăsată să se târască pe sol pentru a menține balonul la o anumită înălțime constantă. – Din fr. guiderope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiduş
GHIDÚȘ, -Ă, ghiduși, -e, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care face ghidușii, care manifestă, trădează o atitudine de ștrengărie; poznaș. – Ghidi + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiduș
GHIDÚȘ, -Ă, ghiduși, -e, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care face ghidușii, care manifestă, trădează o atitudine de ștrengărie; poznaș. – Ghidi + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiduşar
GHIDUȘÁR, ghidușari, s. m. (Rar) Om ghiduș. – Ghiduș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidușar
GHIDUȘÁR, ghidușari, s. m. (Rar) Om ghiduș. – Ghiduș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiduşie
GHIDUȘÍE, ghidușii, s. f. (Fam.) Poznă, glumă, farsă. – Ghiduș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghidușie
GHIDUȘÍE, ghidușii, s. f. (Fam.) Poznă, glumă, farsă. – Ghiduș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiers
GHIERS s. n. v. viers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiftui
GHIFTUÍ, ghiftuiesc, vb. IV. Tranz și refl. (Fam.) A da să mănânce sau a mânca extrem de mult, excesiv; a (se) îndopa, a (se) îmbuiba. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiftuire
GHIFTUÍRE, ghiftuiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) ghiftui și rezultatul ei. – V. ghiftui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiftuit
GHIFTUÍT, -Ă, ghiftuiți, -te, adj. (Fam.) Care a mâncat extrem de mult, excesiv; îndopat^2, îmbuibat. – V. ghiftui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghigilic
GHIGILÍC, ghigilice, s. n. (Înv.) Scufie (de noapte). [Var.: ghicelíc s. n.] – Din tc. gecelik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghigorţ
GHIGÓRȚ s. m. v. ghiborț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghigorț
GHIGÓRȚ s. m. v. ghiborț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghigosi
GHIGOSÍ, ghigosesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îndesa, a îngrămădi. ♦ A bate (tare) pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghijoagă
GHIJOÁGĂ, ghijoage, s. f. (Reg.) Cal bătrân și slab; mârțoagă. – Probabil contaminare între ghiuj și mârțoagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghildă
GHÍLDĂ, ghilde, s. f. 1. Asociație economică, politică și religioasă, constituită în Apusul Europei, la începutul Evului Mediu. 2. Asociație de negustori (pe bresle), constituită în Europa, în Evul Mediu. – Din fr. guilde, germ. Gilde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghileală
GHILEÁLĂ, ghileli, s. f. (Reg.) Faptul de a ghili; ghilit^1. – Ghili + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilemele
GHILEMÉLE s. f. pl. v. ghilimele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghili
GHILÍ, ghilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A înălbi o pânză prin muierea în apă și întinderea repetată la soare. – Din ucr. biliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilimele
GHILIMÉLE s. f. pl. Semn de punctuație în formă de două mici unghiuri sau de două mici virgule dispuse paralel, care închid între ele citate, o vorbire directă, titluri de opere ori nume de instituții, cuvinte cărora li se dă un sens (stilistic) special sau asupra cărora vorbitorul vrea să insiste, traducerea ori sensul unui cuvânt; semnele citării. [Var.: ghileméle, (rar) ghiliméte s. f. pl.] – Din fr. guillemets.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilimete
GHILIMÉTE s. f. pl. v. ghilimele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilire
GHILÍRE, ghiliri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a ghili și rezultatul ei. – V. ghili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilit
GHILÍT^1 s. n. (Reg.) Ghileală. – V. ghili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilit
GHILIT^2, -Ă, ghiliți, -te, adj. (Reg.; despre pânză) Care a fost albit (prin muierea în apă și întinderea repetată la soare). – V. ghili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilosi
GHILOSÍ, ghilosesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se spăla mult cu săpun; p. ext. a se găti, a se dichisi, a se ferchezui. – Cf. ghili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilosit
GHILOSÍT, -Ă, ghilosiți, -te, adj. (Reg.) Spălat bine cu săpun; p. ext. gătit, dichisit, ferchezuit. – V. ghilosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloş
GHILÓȘ s. n. v. ghioș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloș
GHILÓȘ s. n. v. ghioș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloşa
GHILOȘÁ vb. I v. ghioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloșa
GHILOȘÁ vb. I v. ghioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloşare
GHILOȘÁRE s. f. v. ghioșare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiloșare
GHILOȘÁRE s. f. v. ghioșare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilotina
GHILOTINÁ, ghilotinez, vb. I. Tranz. A executa pe cineva prin decapitare cu ghilotina. – Din fr. guillotiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilotinare
GHILOTINÁRE, ghilotinări, s. f. Acțiunea de a ghilotina. – V. ghilotina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghilotină
GHILOTÍNĂ, ghilotine, s. f. 1. Instrument de execuție a celor condamnați la moarte prin decapitare. ♦ Pedeapsă cu moartea prin ghilotinare. 2. Instrument prevăzut cu o lamă ascuțită, care servește la tăierea foilor de tablă, de carton, de hârtie etc. – Din fr. guillotine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimber
GHIMBÉR s. m. Plantă erbacee din regiunile tropicale, cu rizom aromatic bogat în uleiuri eterice (Zingiber officinale). [Var.: ghimbír s. m.] – Din magh. gyömbér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimbir
GHIMBÍR s. m. v. ghimber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimerlie
GHIMERLÍE s. f. v. ghimirlie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimie
GHIMÍE, ghimii, s. f. (Înv.) Corabie (mică). – Din tc. gemi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimirlie
GHIMIRLÍE, ghimirlii, s. f. 1. Fierăstrău cu pânza îngustă. 2. Casă mică și sărăcăcioasă. [Var.: ghimerlíe s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimpariţă
GHIMPÁRIȚĂ, ghimparițe, s. f. Mică plantă erbacee cu frunze foarte ascuțite și cu flori verzi (Crypsis aculeata). – Ghimpe + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimpariță
GHIMPÁRIȚĂ, ghimparițe, s. f. Mică plantă erbacee cu frunze foarte ascuțite și cu flori verzi (Crypsis aculeata). – Ghimpe + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimpat
GHIMPÁT, -Ă, ghimpați, -te, adj. Care are ghimpi, prevăzut cu ghimpi. ◊ Sârmă ghimpată = sârmă pe care sunt fixate alte bucăți de sârmă, scurte și ascuțite. – Ghimpe + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimpe
GHÍMPE, ghimpi, s. m. I. 1. Fiecare dintre prelungirile tari și ascuțite care cresc pe tulpina, pe ramurile sau pe alte părți ale unor plante; spin^1. ◊ Expr. A avea (sau a simți) un ghimpe la (sau în) inimă (sau în cuget) = a avea un necaz, o supărare sau o nemulțumire (nedestăinuită nimănui). A sta (sau a ședea ca) pe ghimpi = a nu mai avea răbdare, a fi extrem de nerăbdător. 2. Fiecare dintre țepii care acoperă corpul unor animale (în special corpul ariciului). II. 1. (Bot.; pop.) Scaiete. 2. Compus: ghimpe-pădureț = arbust totdeauna verde, cu ramurile lățite și terminate printr-un spin, cu flori mici, verzi și cu fructe în formă de boabe roșii (Ruscus aculeatus). III. (Art.) Numele a două dansuri populare românești; melodie după care se execută fiecare dintre aceste dansuri. – Cf. alb. gjëmp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghimpos
GHIMPÓS, -OÁSĂ, ghimpoși, -oase, adj. 1. Cu ghimpi; țepos, spinos. 2. Fig. (Rar) Sarcastic, caustic, ironic. – Ghimpe + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghin
GHIN, ghinuri, s. n. 1. Daltă cu tăiș semicircular, folosită de dogari și rotari. 2. Cuțit cu lama curbată în formă de unghie, cu care se cioplește lemnul (în timpul sculptării lui). 3. Cazma îndoită pe amândouă laturile. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinărar
GHINĂRÁR s. m. v. general^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghindar
GHINDÁR, ghindari, s. m. (Bot.; reg.) Stejar. – Ghindă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghindă
GHÍNDĂ, ghinde, s. f. 1. Fructul stejarului (sau al altor copaci înrudiți). 2. (La jocul de cărți) Treflă. – Lat. glans, -ndis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghindură
GHÍNDURĂ, ghinduri, s. f. (Pop.) Ganglion; umflătură mică (de natură patologică). – Lat. glandula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinion
GHINIÓN, ghinioane, s. n. Întâmplare, conjunctură nefavorabilă pentru cineva; nenoroc, neșansă. [Pr.: -ni-on] – Din fr. guignon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinionist
GHINIONÍST, -Ă, ghinioniști, -ste, s. m. și f., adj. (Persoană) care are ghinion, care este urmărită de ghinion. [Pr.: -ni-o-] – Ghinion + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghint
GHINT, ghinturi, s. n. 1. Șanț în formă de spirală, făcut pe suprafața interioară a țevii unor arme de foc, pentru a imprima proiectilului o mișcare de rotație necesară menținerii stabilității acestuia pe o traiectorie dată. 2. Cui sau piron cu capătul lat și proeminent. – Din pol. gwint, ucr. gvint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintui
GHINTUÍ, ghintuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prevedea cu ghinturi (1) țeava unei arme de foc, a executa ghinturi la o țeavă a unei arme de foc. 2. A fereca cu ghinturi (2) un buzdugan, o ghioagă etc. – Ghint + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintuire
GHINTUÍRE, ghintuiri, s. f. Acțiunea de a ghintui și rezultatul ei. – V. ghintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintuit
GHINTUÍT^1, ghintuituri, s. n. Faptul de a ghintui. – V. ghintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintuit
GHINTUÍT^2, -Ă, ghintuiți, -te, adj. Care are ghinturi, prevăzut cu ghinturi. – V. ghintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintuleţ
GHINTULÉȚ, ghintulețe, s. n. Diminutiv al lui ghint. – Ghint + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghintuleț
GHINTULÉȚ, ghintulețe, s. n. Diminutiv al lui ghint. – Ghint + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinţ
GHINȚ, ghințuri, s. n. Unealtă de cizmărie cu ajutorul căreia se lărgește încălțămintea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinț
GHINȚ, ghințuri, s. n. Unealtă de cizmărie cu ajutorul căreia se lărgește încălțămintea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinţiană
GHINȚIÁNĂ s. f. v. gențiană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghințiană
GHINȚIÁNĂ s. f. v. gențiană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghinţură
GHÍNȚURĂ, ghințure, s. f. (Bot.; pop.) Gențiană. – Cf. gențiană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghințură
GHÍNȚURĂ, ghințure, s. f. (Bot.; pop.) Gențiană. – Cf. gențiană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioagă
GHIOÁGĂ, ghioage, s. f. 1. Armă veche de luptă, alcătuită dintr-un fel de ciomag (de lemn sau de fier) cu capătul bombat și ghintuit. ♦ P. gener. Ciomag, bâtă, măciucă. 2. Capătul bombat, de obicei ghintuit, al unei ghioage (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiob
GHIOB, ghioburi, s. n. (Reg.) Putină (de brânză). – Cf. magh. döböny.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiobuleţ
GHIOBULÉȚ, ghiobulețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui ghiob. – Ghiob + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiobuleț
GHIOBULÉȚ, ghiobulețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui ghiob. – Ghiob + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioc
GHIÓC^1, ghioci, s. m. (Bot.; reg.) Albăstrea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioc
GHIÓC^2, ghiocuri, s. n. Gen de melci cu cochilia mare, ovală, cu aspect de porțelan, care trăiesc în mările calde (Cypraea); p. restr. cochilia acestor melci, folosită ca ornament sau pentru preziceri asupra viitorului cuiva. ◊ Expr. A da cu ghiocul sau a căta (cuiva) în ghioc = a ghici (cuiva) cu ajutorul ghiocului. – Lat. *cloca (= cochlea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiocear
GHIOCEÁR, ghioceari, s. m. (Reg.) Vizitiu al unui ghioci. – Ghioci + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiocel
GHIOCÉL, ghiocei, s. m. Mică plantă erbacee perenă cu frunze liniare, cu o singură floare, albă, în formă de clopoțel, aplecată în jos, care înflorește primăvara foarte timpuriu; aișor (Galanthus nivalis). [Pr.: ghi-o-] – Cf. ghioc^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioci
GHIÓCI, ghiociuri, s. n. Căruță astfel construită încât să poată fi lungită la nevoie. – Din tc. göç „mutare, emigrare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiol
GHIOL, ghioluri, s. n. Lac sau baltă (mare) cu fundul plin de mâl. – Din tc. göl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiold
GHIOLD, ghiolduri, s. n. (Reg.) Ghiont. – Probabil contaminare între ghiont și bold.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghionder
GHIONDÉR, ghiondere, s. n. Prăjină care servește pentru a pune în mișcare o ambarcațiune mică, împingând cu ea în fundul apelor puțin adânci, sau cu care se mână peștele spre plasă, cu care se construiesc gardurile pentru prinderea peștelui etc. – Din tc. gönder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghionoaie
GHIONOÁIE, ghionoaie, s. f. (Ornit.; pop.). Ciocănitoare. [Pr.: ghi-o-. – Pl. și: ghionoi. – Var.: gheonoáie, gheunoáie s. f.] – Cf. alb. gjon „cucuvea”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghionoi
GHIONÓI, ghionoaie, s. n. Târnăcop a cărui parte metalică este ascuțită la unul dintre capete și în formă de ciocan la celălalt capăt. [Pr.: ghi-o-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiont
GHIONT, ghionți, s. m. Lovitură dată cuiva cu pumnul sau cu cotul (pentru a-l îmbrânci, a-i atrage atenția etc.); ghiold, brânci^2. [Pl. și: (n.) ghionturi] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghionti
GHIONTÍ, ghiontesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (-și) da ghionți; a (se) îmbrânci. – Din ghiont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiontire
GHIONTÍRE, ghiontiri, s. f. Acțiunea de a (se) ghionti și rezultatul ei. – V. ghionti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiontit
GHIONTÍT, ghiontituri, s. n. Faptul de a (se) ghionti. – V. ghionti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiontit
GHIONTÍT, -Ă, ghiontiți, -te, adj. v. GHIONTI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ghiorăi
GHIORĂÍ vb. IV v. chiorăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorăială
GHIORĂIÁLĂ s. f. v. chiorăială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorăit
GHIORĂÍT s. n. v. chiorăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorăitură
GHIORĂITÚRĂ s. f. v. chiorăitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiordan
GHIORDÁN s. n. v. gherdan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiordel
GHIORDÉL, ghiordele, s. n. Găleată făcută din lemn sau din pânză impermeabilă, folosită la bordul unei nave. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiordum
GHIORDÚM, ghiordumuri, s. n. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din tc. gördum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorlan
GHIORLÁN, ghiorlani, s. m. (Reg.) Țopârlan, bădăran. – Probabil de la ghiorăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorţ
GHIORȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care bea un lichid cu înghițituri mari sau de intestinele goale. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorț
GHIORȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care bea un lichid cu înghițituri mari sau de intestinele goale. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorţăi
GHIORȚĂÍ, pers. 3 ghiórțăie, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.; despre intestine) A chiorăi. – Ghiorț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiorțăi
GHIORȚĂÍ, pers. 3 ghiórțăie, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.; despre intestine) A chiorăi. – Ghiorț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioş
GHIÓȘ, ghioșuri, s. n. Ornament gravat format din linii fine, drepte sau ondulate, folosit la împodobirea unor obiecte de sticlă sau de metal. ♦ Desen complex format din linii apropiate și încrucișate dispuse geometric, folosit pentru realizarea fondului unor hârtii cu valoare nominală. [Var.: ghilóș s. n.] – Din fr. guillochis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioș
GHIÓȘ, ghioșuri, s. n. Ornament gravat format din linii fine, drepte sau ondulate, folosit la împodobirea unor obiecte de sticlă sau de metal. ♦ Desen complex format din linii apropiate și încrucișate dispuse geometric, folosit pentru realizarea fondului unor hârtii cu valoare nominală. [Var.: ghilóș s. n.] – Din fr. guillochis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioşa
GHIOȘÁ, ghioșez, vb. I. Tranz. A executa un ghioș. [Pr.: ghi-o-. – Var.: ghiloșá] – Din fr. guillocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioșa
GHIOȘÁ, ghioșez, vb. I. Tranz. A executa un ghioș. [Pr.: ghi-o-. – Var.: ghiloșá] – Din fr. guillocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioşare
GHIOȘÁRE, ghioșări, s. f. Acțiunea de a ghioșa și rezultatul ei. [Pr.: ghi-o-. – Var.: ghiloșáre] – V. ghioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioșare
GHIOȘÁRE, ghioșări, s. f. Acțiunea de a ghioșa și rezultatul ei. [Pr.: ghi-o-. – Var.: ghiloșáre] – V. ghioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioşă
GHIÓȘĂ, ghioșe, s. f. Daltă subțire, folosită la gravarea pe pietre litografice sau pe plăci metalice. [Pr.: ghi-o-] – Din fr. guilloche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghioșă
GHIÓȘĂ, ghioșe, s. f. Daltă subțire, folosită la gravarea pe pietre litografice sau pe plăci metalice. [Pr.: ghi-o-] – Din fr. guilloche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiotura
GHIÓTURA s. f. art. (în loc. adv.) Cu ghiotura = în număr, în cantitate mare; fără nici o deosebire; cu grămada. – Din tc. götürü.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiozdan
GHIOZDÁN, ghiozdane, s. n. Obiect din piele, din material plastic, din carton presat etc., de formă dreptunghiulară, având de obicei în interior mai multe despărțituri, folosit de școlari pentru a-și transporta (pe spate) cărțile și caietele. ♦ Servietă. [Var.: (înv.) ghizdán s. n.] – Din tc. cüzdān.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiozdănaş
GHIOZDĂNÁȘ, ghiozdănașe, s. n. Diminutiv al lui ghiozdan; ghiozdănel. – Ghiozdan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiozdănaș
GHIOZDĂNÁȘ, ghiozdănașe, s. n. Diminutiv al lui ghiozdan; ghiozdănel. – Ghiozdan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiozdănel
GHIOZDĂNÉL, ghiozdănele, s. n. Ghiozdănaș. – Ghiozdan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghipcan
GHIPCÁN, ghipcani, s. m. (Reg.) Mârțoagă, gloabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghips
GHIPS, (2) ghipsuri, s. n. 1. Sulfat natural hidratat de calciu, incolor sau divers colorat, cu aspect sticlos, sidefos ori mătăsos, cu duritate mică, având numeroase utilizări în industrie. ◊ Expr. A pune în ghips = a imobiliza un membru sau o parte a corpului (care prezintă o fractură sau o fisură) cu ajutorul unui pansament făcut din ghips (1). 2. Obiect sau ornament arhitectonic făcut din ghips (1). [Var.: gips s. n.] – Din germ. Gips, fr. gypse, lat. gypsum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghipsat
GHIPSÁT adj. v. CAPELÍNĂ (Med.) Bonetă sau bandă circulară (elastică sau ghipsată) folosită pentru imobilizarea fracturilor, ancorarea aparatelor și protezelor chirurgicale etc. – Din fr. capeline. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ghipsotecă
GHIPSOTÉCĂ, ghipsoteci, s. f. 1. Colecție de statuete și de plăci ornamentale din ghips. 2. Loc special amenajat pentru păstrarea ghipsotecii (1). [Var.: gipsotécă s. f.] – Din fr. gypsothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghircă
GHÍRCĂ s. f. Specie de grâu bogat în gluten (Triticum durum). – Din ucr. hyrka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghirin
GHIRIN s. m. Plantă erbacee cu fructe pedunculate, care crește prin locurile sărate și în regiunea maritimă (Halimane pedunculata). [Acc. nec.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghirlandă
GHIRLÁNDĂ, ghirlande, s. f. Împletitură decorativă în formă de lanț sau de cunună, făcută din frunze, flori (și fructe). ♦ Element ornamental, în arhitectură și în artele decorative, având aspectul unei astfel de împletituri. [Pl. și: (pop.) ghirlănzi. – Var.: (înv.) ghirlántă s. f.] – Din fr. guirlande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghirlantă
GHIRLÁNTĂ s. f. v. ghirlandă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghişet
GHIȘÉT s. n. v. ghișeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghișet
GHIȘÉT s. n. v. ghișeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghişeu
GHIȘÉU, ghișee, s. n. Fierăstruică ori deschizătură special amenajată în ușa sau în peretele unui birou, prin care publicul poate lua contact direct cu funcționarii unei instituții. [Var.: (rar) ghișét s. n.] – Din fr. guichet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghișeu
GHIȘÉU, ghișee, s. n. Fierăstruică ori deschizătură special amenajată în ușa sau în peretele unui birou, prin care publicul poate lua contact direct cu funcționarii unei instituții. [Var.: (rar) ghișét s. n.] – Din fr. guichet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghitară
GHITÁRĂ s. f. v. chitară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghitarist
GHITARÍST, -Ă s. m. și f. v. chitarist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiu
GHIU, ghiuri, s. n. Bară de lemn sau de metal, fixată cu un capăt de partea inferioară a arborelui din pupa unei nave cu pânze, de care se leagă marginea de jos a velei. – Din fr. gui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiudem
GHIUDÉM s. n. v. ghiuden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiuden
GHIUDÉN, ghiudenuri, s. n. Cârnat uscat, presat și foarte condimentat, făcut din carne de oaie, de capră sau de vacă. [Var.: ghiudém s. n.] – Din tc. göden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiuj
GHIUJ, ghiuji, s. m. (Reg.) Om bătrân (și ramolit, neputincios). – Cf. alb. g j y s h „bunic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiul
GHIUL, ghiuluri, s. n. Inel (bărbătesc) masiv din aur (cu pietre prețioase). – Din tc. kül.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiulea
GHIULEÁ, ghiulele, s. f. Proiectil sferic folosit la tunurile de tip vechi, cu țeava neghintuită; (prin confuzie) obuz. – Din tc. gülle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiurghiuliu
GHIURGHIULÍU, -ÍE, ghiurghiulii, adj. (Reg.) Roșu-deschis, trandafiriu. – Din tc. gülgülü.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghiveci
GHIVÉCI, (1) ghivece, (2) ghiveciuri, s. n. 1. Vas de pământ ars, de material plastic etc., de formă tronconică, folosit pentru plantarea (în casă a) florilor. ◊ Ghiveci nutritiv = amestec de pământ, nisip, mraniță, îngrășăminte chimice etc., în care se plantează răsadurile de legume. 2. Mâncare preparată din tot felul de legume, cu sau fără carne. ♦ Fig. (Peior.) Creație literară, muzicală etc. eterogenă și lipsită de valoare. – Din tc. güvec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghivent
GHIVÉNT, ghiventuri, s. n. Șanț elicoidal regulat făcut pe suprafața interioară sau exterioară a unei piese cilindrice ori conice, care permite înșurubarea acesteia cu o piesă similară; filet. – Din germ. Gewinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghizd
GHIZD, ghizduri, s. n. 1. Perete făcut din bârne, piatră, tuburi etc., cu care se căptușește o fântână pe dinăuntru. 2. Împrejmuire de piatră, de bârne etc. în jurul unei fântâni de la sol în sus; colac. – Cf. sl. gyzda „podoabă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghizdan
GHIZDÁN s. n. v. ghiozdan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghizdav
GHÍZDAV, -Ă, ghizdavi, -e, adj. (Înv.) Frumos; grațios, plăcut. – Din sl. gyzdavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghizdea
GHIZDEÁ, ghizdele, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui ghizd. – Ghizd + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ghizdei
GHIZDÉI, ghizdei, s. m. Plantă perenă de nutreț, cu frunze trifoliate, cu flori galbene (Lotus corniculatus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giacă
GIÁCĂ s. f. v. geacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giardia
GIÁRDIA s. f. (Zool.) Lamblie (Giardia intestinalis). [Pr.: giar-di-a] – Din lat. Giardia [intestinalis], denumirea științifică a giardiei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giardiază
GIARDIÁZĂ s. f. (Med.) Lambliază. [Pr.: -di-a-] – Din fr. giardiase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giberelină
GIBERELÍNĂ, gibereline, s. f. Substanță vegetală cu acțiune stimulatoare asupra creșterii plantelor folosită pentru a facilita aclimatizarea și dezvoltarea unor plante de cultură. – Din fr. gibbérelline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gibon
GIBÓN, giboni, s. m. Gen de maimuțe antropoide cu membrele anterioare foarte lungi, fără coadă, cu blana neagră sau cenușie, care trăiesc în pădurile tropicale din Asia, Sumatra, Java etc. (Hylobates); animal care face parte din acest gen. – Din fr. gibbon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gibozitate
GIBOZITÁTE s. f. Deformare a coloanei vertebrale, care se manifestă printr-o curbură cu proeminența dorsală; cifoză, cocoașă. – Din fr. gibbosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gig
GIG, giguri, s. n. Ambarcațiune sportivă cu scaune rulante, folosită la învățarea canotajului. – Din engl. gig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigacalorie
GIGACALORÍE, gigacalorii, s. f. (Fiz.) Unitate de măsură egală cu un miliard de calorii. – Din fr. gigacalorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigant
GIGÁNT, giganți, s. m. (Adesea adjectival) Ființă (reală sau din basme și credințe) de proporții uriașe; uriaș. ♦ Construcție, întreprindere etc. uriașă. ♦ Fig. Persoană care se remarcă prin calități excepționale. – Din it. gigante, lat. gigas, -ntis. Cf. germ. gigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantes
Gigantes, fiii lui Uranus și ai lui Gaea (v. și Gaea). Erau ființe monstruoase, de statură uriașă și cu o forță de neînvins. Deși de origine divină, erau totuși muritori: puteau fi omorîți, dar numai de către un zeu și de către un muritor în același timp, motiv pentru care zeii, în gigantomahie (lupta dintre olimpieni și giganți), l-au chemat în ajutor pe Heracles. Se spunea că Gaea i-ar fi născut pe giganți ca să-i răzbune pe frații lor, titanii, închiși de către Zeus în Tartarus. Giganții au atacat cerul, aruncînd cu stînci și cu trunchiuri de copaci. Ei au fost însă nimiciți de către olimpieni, cu sprijinul lui Heracles (v. și Heracles). Printre giganți se numărau: Alcyoneus, Clytius, Enceladus, Ephialtes, Eurytus, Hippolytus, Mimas, Pallas, Polybotes, Porphyrion și Thoas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gigantesc
GIGANTÉSC, -Ă, gigantești, adj. Gigantic. – Din fr. gigantesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantic
GIGÁNTIC, -Ă, gigantici, -ce, adj. De proporții uriașe; enorm, colosal, gigantesc. – Gigant + suf. -ic. Cf. germ. gigantisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantism
GIGANTÍSM s. n. 1. Însușirea, calitatea de a fi gigantic. 2. Boală endocrină care constă în creșterea excesivă în lungime a corpului sau a unor părți ale lui. – Din fr. gigantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantiza
GIGANTIZÁ, gigantizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da proporții de gigant. – Din gigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantizare
GIGANTIZÁRE, gigantizări, s. f. (Rar) Faptul de a gigantiza. – V. gigantiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigantografie
GIGANTOGRAFÍE s. f. (Tipogr.) Procedeu de reproducere în format mare, prin proiecție, a unui clișeu inițial mai mic. – Din fr. gigantographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giganţi
Giganți = Gigantes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

giganți
Giganți = Gigantes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gigă
GÍGĂ s. f. Vechi dans vioi și vesel, de origine engleză; melodie după care se execută acest dans. ♦ Ultima parte a vechilor suite instrumentale. – Din fr. gigue, it. giga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigea
GÍGEA adj. invar. (Fam.; în limbajul copiilor) Frumos, drăguț. – Din tc. cici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gigolo
GIGOLÓ, gigolo, s. m. Bărbat cu moravuri dubioase întreținut de o femeie mai în vârstă decât el. [Pr.: jigolo] – Din fr. gigolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gilăluire
GILĂLUÍRE s. f. v. gilălui. [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gilăluit
GILĂLUÍT adj. v. gilălui. [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gilbert
GÍLBERT, gilberți, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură (tolerată) a tensiunii magnetice și magnetomotoare. [Pr.: jilber. – Abr.: Gb] – Din engl., fr. gilbert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gill-box
GILL-BOX gill-boxuri, s. n. (Text.) Tren de laminare folosit în filatura de lână pieptănată. [Scris și: gilbox] – Din engl. gill-box.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gilotaj
GILOTÁJ s. n. (Tipogr.) Acoperirea cu un strat protector a clișeelor zincografice. – Din fr. gillotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnast
GIMNÁST, -Ă, gimnaști, -ste, s. m. și f. Sportiv care activează în domeniul gimnasticii. – Din fr. gymnaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnastic
GIMNÁSTIC, -Ă, gimnastici, -ce, adj. 2. Care ține de gimnastică (1), privitor la gimnastică. ◊ Pas gimnastic = mers cadențat și vioi, care se execută după anumite reguli, de obicei la deplasarea în grup. – Din fr. gymnastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnastic
GIMNÁSTIC, -Ă, gimnastici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ansamblu de exerciții fizice care contribuie la dezvoltarea armonioasă a corpului omenesc, la corectarea unor deficiențe sau care constituie o ramură sportivă. 2. Adj. Care ține de gimnastică (1), privitor la gimnastică. ◊ Pas gimnastic = mers cadențat și vioi, care se execută după anumite reguli, de obicei la deplasarea în grup. – Din fr. gymnastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnastică
GIMNÁSTICĂ s. f. 1. Ansamblu de exerciții fizice care contribuie la dezvoltarea armonioasă a corpului omenesc, la corectarea unor deficiențe sau care constituie o ramură sportivă. – Din fr. gymnastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnazial
GIMNAZIÁL, -Ă, gimnaziali, -e, adj. Care aparține gimnaziului, privitor la gimnaziu. [Pr.: -zi-al] – Gimnaziu + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnazier
GIMNAZIÉR, gimnazieri, s. m. (Înv.) Gimnazist. [Pr.: -zi-er] – Gimnaziu + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnazist
GIMNAZÍST, -Ă, gimnaziști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Elev de gimnaziu. – Gimnaziu + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnaziu
GIMNÁZIU, gimnazii, s. n. 1. (În Grecia antică) Școală în care tinerii absolvenți ai palestrei își desăvârșeau educația fizică și intelectuală. 2. Școală care cuprinde clasele V-VIII. 3. (În unele țări) Liceu. – Din lat. gymnasium, fr. gymnase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gimnospermă
GIMNOSPÉRMĂ, gimnosperme, s. f. (La pl.) Diviziune a fanerogamelor cuprinzând plantele ale căror semințe se dezvoltă pe o carpelă deschisă; (și la sg.) plantă care face parte din această diviziune. ◊ (Adjectival) Plante gimnosperme. – Din fr. gymnosperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gin
GIN, (2) ginuri, s. n. 1. Băutură alcoolică obținută prin distilarea mustului fermentat de cereale, în care s-au pus boabe de ienupăr. 2. Sort, porție de gin (1). – Din engl., fr. gin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginandrie
GINANDRÍE s. f. 1. (Med.) Masculinizare a femeii datorită lipsei hormonilor estrogeni și dominației celor androgeni. 2. (Bot.) Formă sub care se prezintă, la unele flori, androceul și gineceul, datorată concreșterii staminelor și pistilului. – Din fr. gynandrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gineceu
GINECÉU, ginecee, s. n. 1. Apartament rezervat femeilor în casele antice grecești. 2. Loc rezervat femeilor în vechile biserici creștine. 3. (Bot.) Pistilul^1 unei flori. – Din fr. gynécée, lat. gynaeceum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginecolog
GINECOLÓG, -Ă, ginecologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specializat în ginecologie. ◊ (Adjectival) Medic ginecolog. – Din fr. gynécologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginecologic
GINECOLÓGIC, -Ă, ginecologici, -ce, adj. Care aparține ginecologiei, privitor la ginecologie. – Din fr. gynécologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginecologie
GINECOLOGÍE s. f. Ramură a științelor medicale care se ocupă cu funcțiile și cu bolile aparatului (3) genital feminin. – Din fr. gynécologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginere
GÍNERE, gineri, s. m. 1. Soțul unei femei, considerat în raport cu părinții acesteia. 2. (Pop.) Mire. – Din lat. gener, -eri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gineri
GINERÍ, gineresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A-i da cuiva pe fiica sa de soție (făcându-și-l ginere). – Din ginere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginerică
GINERÍCĂ s. m. (Fam.) Diminutiv al lui ginere. – Ginere + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginerie
GINERÍE s. f. (Rar) Calitatea, situația de ginere. – Ginere + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginestră
GINÉSTRĂ, ginestre, s. f. Mic arbust cu frunze lanceolate și cu flori galbene (Genista ovata). – Din it. ginestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingaş
GÍNGAȘ, -Ă, gingași, -e, adj. 1. (Despre ființe și obiecte) Plăpând, firav; delicat, fin^1. ♦ (Despre manifestările ființelor) Plin de delicatețe (sufletească); sensibil. 2. (Despre oameni și animale) Mofturos, dificil la mâncare. ♦ (Despre plante) Care nu rezistă la frig sau la căldură excesivă. 3. (Despre lucruri, acțiuni etc.) Care cere multă pricepere pentru a putea fi dus la bun sfârșit; anevoios, dificil. [Acc. și: gingáș] – Din magh. dial. dsingás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingaș
GÍNGAȘ, -Ă, gingași, -e, adj. 1. (Despre ființe și obiecte) Plăpând, firav; delicat, fin^1. ♦ (Despre manifestările ființelor) Plin de delicatețe (sufletească); sensibil. 2. (Despre oameni și animale) Mofturos, dificil la mâncare. ♦ (Despre plante) Care nu rezistă la frig sau la căldură excesivă. 3. (Despre lucruri, acțiuni etc.) Care cere multă pricepere pentru a putea fi dus la bun sfârșit; anevoios, dificil. [Acc. și: gingáș] – Din magh. dial. dsingás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingăşie
GINGĂȘÍE, gingășii, s. f. 1. Calitate a ceea ce este gingaș, plăpând, firav, delicat, fin^1; frăgezime, grație, delicatețe. ♦ Manifestare plină de delicatețe, de sensibilitate, de duioșie. 2. Însușirea unei plante de a nu putea rezista frigului sau căldurii excesive. – Gingaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingășie
GINGĂȘÍE, gingășii, s. f. 1. Calitate a ceea ce este gingaș, plăpând, firav, delicat, fin^1; frăgezime, grație, delicatețe. ♦ Manifestare plină de delicatețe, de sensibilitate, de duioșie. 2. Însușirea unei plante de a nu putea rezista frigului sau căldurii excesive. – Gingaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingenă
GÍNGENĂ s. f. v. gingie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingie
GINGÍE, gingii, s. f. Țesut^1 (3) care învelește rădăcinile și o parte din corpul dinților și al măselelor. [Var.: (înv. și reg.) gíngenă, gíngină s. f.] – Lat. gingiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingină
GÍNGINĂ s. f. v. gingie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingirică
GINGIRÍCĂ, gingirici, s. f. Mic pește marin, asemănător cu scrumbia de Dunăre (Clupeonella delicatula). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingirlie
GINGIRLÍE, gingirlii, adj. f. (Înv.; în sintagma) Cafea gingirlie = cafea turcească cu caimac. – Cf. tc. cicili „drăguț, nostim”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingival
GINGIVÁL, -Ă, gingivali, -e, adj. Care aparține gingiei, privitor la gingie. – Din fr. gingival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gingivită
GINGIVÍTĂ, gingivite, s. f. Boală care constă în inflamația gingiilor. – Din fr. gingivite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gini
GINÍ, ginesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A observa, a vedea, a zări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ginseng
GINSÉNG s. m. Plantă din familia araliaceelor originară din China, folosită pentru proprietățile ei terapeutice deosebite; rădăcina-vieții (Panax). – Din fr., engl. ginseng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gintă
GÍNTĂ, ginți, s. f. Grup de oameni care provin dintr-un strămoș comun, formând unitatea de producție fundamentală a comunei primitive; formă de organizare socială proprie unui asemenea grup de oameni. ♦ (Livr.) Neam; origine. ◊ (Jur.) Dreptul ginților = dreptul internațional. – Din lat. gens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gioarsă
GIOÁRSĂ, gioarse, s. f. (Fam.) Haină uzată; p. gener. obiect uzat. – Cf. cioarsă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giocoso
GIOCÓSO adv. (Muz.; ca indicație de executare) Vesel, cu veselie. [Pr.: giocózo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giol
GIOL, gioale, s. n. (La jocul de arșice) Cantitatea de arșice pe care trebuie să o pună la un joc fiecare jucător. ◊ Expr. (Pop. și fam.) A face (sau a da) pui de giol = a) a câștiga toate arșicele adversarului; b) a fura, a șterpeli. – Din tc. cüll „totalitate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giolar
GIOLÁR, giolari, s. m. (Înv.) Jucător (priceput) de arșice. – Giol + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gionat
GIONÁT, gionate, s. n. (Rar) Picior (de om). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gips
GIPS s. n. v. ghips.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gipsat
GIPSÁT adj. v. CORSÉT Centură elastică lată (și întărită cu balene), care servește la strângerea taliei. ♢ Corset gipsat = (sau medical) = aparat special făcut din ghips sau din alt material, care servește la imobilizarea coloanei vertebrale sau pentru a corecta unele deformații ale sistemului osos. – Din fr. corset. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gipsotecă
GIPSOTÉCĂ s. f. v. ghipsotecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gir
GIR, giruri, s. n. 1. Semnătură pe o cambie prin care proprietarul cambiei dispune plata sumei prevăzute în document către o anumită persoană și la o dată anumită. 2. Mijloc, act prin care cineva garantează pentru acțiunile, cinstea, angajamentele etc. cuiva. – Din it. gira, germ. Giro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gira
GIRÁ^1, girez, vb. I. Tranz. A-și da girul, a garanta printr-un gir (o cambie). – Din germ. girieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gira
GIRÁ^2 vb. I v. gera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girafă
GIRÁFĂ, girafe, s. f. 1. Gen de mamifere rumegătoare cu gâtul și picioarele de dinainte lungi, cu capul mic, cu blana albicioasă cu pete brune, care trăiesc în Africa (Giraffa); animal care face parte din acest gen. 2. Suport care permite deplasarea unui microfon (în scenele în care actorii, cântăreții etc. se mișcă în scenă). – Din fr. girafe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girandolă
GIRANDÓLĂ, girandole, s. f. 1. Candelabru cu mai multe brațe. 2. (La pl.) Cercei cu diamante. – Din fr. girandole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girant
GIRÁNT^1, -Ă giranți, -te, s. m. și f. Persoană care girează^1 (o cambie). – Din it. girante, germ. Girant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girant
GIRÁNT^2, -Ă s. m. și f. v. gerant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giratar
GIRATÁR, giratari, s. m. Persoană în favoarea căreia este girată^1 o cambie. – Din it. giratario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giratoriu
GIRATÓRIU, -IE, giratorii, adj. (Despre o mișcare) De rotație, circular. ◊ Sens giratoriu = sens de circulație la o intersecție, într-o piață etc., potrivit căruia un vehicul este obligat să facă o rotație de la dreapta la stânga. – Din fr. giratoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giraţie
GIRÁȚIE, girații, s. f. (Tehn.) Mișcare circulară, de rotație. – Din fr. giration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girație
GIRÁȚIE, girații, s. f. (Tehn.) Mișcare circulară, de rotație. – Din fr. giration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giravion
GIRAVIÓN, giravioane, s. n. Nume generic dat aeronavelor cu aripile având o mișcare giratorie. [Pr.: -vi-on] – Din fr. giravion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gireadă
GIREÁDĂ, girezi, s. f. (Reg.) Șiră, stog (de grâu, de paie etc.). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giroclinometru
GIROCLINOMÉTRU, giroclinometre, s. n. Clinometru giroscopic. – Din fr. gyroclinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girocompas
GIROCOMPÁS, girocompase, s. n. Girodirecțional. – Din fr. gyrocompas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girodină
GIRODÍNĂ, girodine, s. f. Giravion la care sustentația în aer este asigurată de un rotor plasat independent de elice. – Din fr. girodyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girodirecţional
GIRODIRECȚIONÁL, girodirecționale, s. n. Instrument de bord care indică, în grade, direcția avionului; girocompas. [Pr.: -ți-o-] – Giro[scop] + direcțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girodirecțional
GIRODIRECȚIONÁL, girodirecționale, s. n. Instrument de bord care indică, în grade, direcția avionului; girocompas. [Pr.: -ți-o-] – Giro[scop] + direcțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girofar
GIROFÁR, girofaruri, s. n. Far rotativ cu sclipiri, montat pe unele autovehicule prioritare (de poliție, de salvare etc.). – Din fr. gyrophare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girometru
GIROMÉTRU, girometre, s. n. Instrument care înregistrează grafic viteza unghiulară a unui avion. – Din fr. gyromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girondin
GIRONDÍN, girondini, s. m. Membru al unei grupări politice din Franța în timpul Revoluției de la 1789-1794, care, preluând puterea, s-a situat pe poziții moderate, împotriva exceselor revoluției. – Din fr. Girondin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giroorizont
GIROORIZÓNT, giroorizonturi, s. n. Aparat de bord giroscopic, care indică înclinarea longitudinală și laterală a avionului. [Pr.: -ro-o-] – Din fr. gyrohorizon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giropilot
GIROPILÓT, giropiloți, s. m. (Nav.) Pilot automat. – Din fr. gyropilote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giroplan
GIROPLÁN, giroplane, s. n. Autogir prevăzut cu un rotor cu patru pale și cu aripă fixă de avion. – Din fr. gyroplane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giroscop
GIROSCÓP, giroscoape, s. n. 1. Aparat care, antrenat de o mișcare de rotație în jurul uneia dintre axe, se poate astfel deplasa încât să nu modifice direcția axei sale de rotație. 2. Dispozitiv care asigură stabilitatea și orientarea în spațiu a unui avion, a unui submarin etc. – Din fr. gyroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giroscopic
GIROSCÓPIC, -Ă, giroscopici, -ce, adj. Care aparține giroscopului, privitor la giroscop. ◊ Compas giroscopic = aparat care indică unui avion direcția în grade, unei nave nordul geografic etc. – Din fr. gyroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girovertical
GIROVERTICÁL, giroverticale, s. n. Giroscop cu axa de rotație verticală. – Din fr. gyrovertical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giruetă
GIRUÉTĂ, giruete, s. f. Instrument meteorologic cu care se determină direcția și intensitatea vântului. [Pr.: -ru-e-] – Din fr. girouette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

girus
GÍRUS, girusuri, s. n. (Anat.; în sintagma) Girus cerebral = circumvoluțiune. – Din lat. gyrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gisment
GISMÉNT, gismente, s. n. Unghi format de axa unui avion cu direcția către un post de emisie terestru. – Din fr. gisement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gitană
GITÁNĂ, gitane, s. f. (Livr.) Țigancă (din Spania). – Din sp. gitana, fr. gitane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giubea
GIUBEÁ, giubele, s. f. (Înv.) Haină lungă și largă din postav (fin), adesea căptușită cu blană, purtată, în trecut, de boieri. ♦ Haină largă și lungă de postav purtată de preoți și, în unele locuri, de țărani. – Din tc. cüppe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giubeluţă
GIUBELÚȚĂ, giubeluțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui giubea. – Giubea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giubeluță
GIUBELÚȚĂ, giubeluțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui giubea. – Giubea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giugiuleală
GIUGIULEÁLĂ, giugiuleli, s. f. (Fam.) Faptul de a (se) giugiuli; mângâiere, dezmierdare. – Giugiuli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giugiuli
GIUGIULÍ, giugiulesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) dezmierda, a (se) mângâia. [Var.: gugiulí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuleştean
GIULEȘTEÁN, -Ă, giuleșteni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în cartierul Giulești al municipiului București. 2. Adj., s. m. și f. (Locuitor) din Giulești; care aparține Giuleștiului sau cu referire la Giulești. – Din Giulești (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

giuleștean
GIULEȘTEÁN, -Ă, giuleșteni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în cartierul Giulești al municipiului București. 2. Adj., s. m. și f. (Locuitor) din Giulești; care aparține Giuleștiului sau cu referire la Giulești. – Din Giulești (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

giulgi
GIÚLGI s. n. v. giulgiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giulgiu
GIÚLGIU, giulgiuri, s. n. Pânză subțire și fină care se așterne peste ceva, care acoperă ceva. ♦ Pânză cu care se acoperă mortul; lințoliu. [Var.: giúlgi s. n.] – Din magh. gyolcs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giumbuş
GIUMBÚȘ, giumbușuri, s. n. (Rar) Giumbușluc. – Din tc. cümbüș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giumbuș
GIUMBÚȘ, giumbușuri, s. n. (Rar) Giumbușluc. – Din tc. cümbüș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giumbuşluc
GIUMBUȘLÚC, giumbușlucuri, s. n. Faptă, atitudine, vorbă care înveselește, distrează; caraghioslâc, ghidușie, giumbuș; (peior.) glumă de prost gust. – Din tc. cümbüșlük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giumbușluc
GIUMBUȘLÚC, giumbușlucuri, s. n. Faptă, atitudine, vorbă care înveselește, distrează; caraghioslâc, ghidușie, giumbuș; (peior.) glumă de prost gust. – Din tc. cümbüșlük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giurgină
GIURGÍNĂ, giurgine, s. f. (Înv.) Dans de origine turcească (cu figuri și gesturi caraghioase). ◊ Expr. A juca (pe cineva) giurgina = a înșela, a păcăli, a amăgi (pe cineva). – Din tc. curcuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giurgiuvea
GIURGIUVEÁ s. f. v. cercevea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giurgiuvean
GIURGIUVEÁN, -Ă, giurgiuveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul ori județul Giurgiu. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Giurgiu ori giurgiuvenilor (1), referitor la municipiul sau județul Giurgiu ori la giurgiuveni. – Giurgiu (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giurgiuveancă
GIURGIUVEÁNCĂ, giurgiuvence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Giurgiu. – Giurgiuvean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuvaier
GIUVAIÉR, giuvaiere, s. n. Obiect de podoabă făcut (cu artă) din metal prețios (și pietre scumpe); bijuterie. ♦ Fig. Obiect de mare valoare (artistică); persoană cu deosebite calități. [Pl. și: giuvaieruri. – Var.: juvaiér s. n.] – Din tc. cevahir (pl. lui cevher).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuvaiergereasă
GIUVAIERGEREÁSĂ, giuvaiergerese, s. f. Negustoreasă de giuvaieruri. [Pr.: -va-ier-] – Giuvaierger[ie] + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuvaiergerie
GIUVAIERGERÍE, (2) giuvaiergerii, s. f. 1. Arta giuvaiergeritului; lucrare făcută de giuvaiergiu. 2. Atelierul sau prăvălia giuvaiergiului. [Pr.: -va-ier-] – Giuvaiergiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuvaiergerit
GIUVAIERGERÍT s. n. v. GIUVAIERGERÍE (1.) Arta giuvaiergeritului; lucrare făcută de giuvaiergiu. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

giuvaiergiu
GIUVAIERGÍU, giuvaiergii, s. m. Persoană care face sau vinde bijuterii; bijutier. [Pr.: -va-ier-. – Var.: juvaiergíu s. m.] – Din tc. cevahirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

giuvaiericale
GIUVAIERICÁLE s. f. pl. (Înv.) Bijuterii. [Pr.: -va-ie-] – Din ngr. dzsovairiká.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

givraj
GIVRÁJ s. n. v. jivraj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

givrare
GIVRÁRE, givrări, s. f. V. jivraj, givraj.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

givrat
GIVRÁT, -Ă adj. v. jivrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glabelă
GLABÉLĂ, glabele, s. f. Regiune anatomică situată la rădăcina nasului, între arcadele sprâncenelor. – Din fr. glabelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glabru
GLÁBRU, -Ă, glabri, -e, adj. (Bot.; despre plante sau organe vegetale) Care este lipsit de perișori pe suprafață. – Din fr. glabre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glacial
GLACIÁL, -Ă, glaciali, -e, adj. 1. Referitor la gheață, rece ca gheața, care îngheață. 2. Fig. (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Lipsit de orice căldură, bunăvoință, prietenie; distant, rece. [Pr.: -ci-al] – Din fr. glacial, lat. glacialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciar
GLACIÁR, -Ă, glaciari, -e, adj. 1. (În sintagma) Perioadă (sau epocă, eră) glaciară = perioadă din era cuaternară (sau p. gener., dintr-o altă eră) în care ghețarii ocupau regiuni foarte întinse pe pământ și în care alternau intervalele reci cu cele calde. ♦ Care aparține acestei perioade, privitor la această perioadă. 2. Provenit din topirea ghețarilor; rezultat în urma acțiunii ghețarilor. Lac glaciar. Eroziune glaciară. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. glaciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciaţie
GLACIÁȚIE, glaciații, s. f. Interval rece din perioada glaciară, caracterizat prin dezvoltarea intensă a ghețarilor; p. ext. proces de intensă dezvoltare a ghețarilor, caracteristic acestui interval. [Pr.: -ci-a-. – Var.: glaciațiúne s. f.] – Din fr. glaciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciație
GLACIÁȚIE, glaciații, s. f. Interval rece din perioada glaciară, caracterizat prin dezvoltarea intensă a ghețarilor; p. ext. proces de intensă dezvoltare a ghețarilor, caracteristic acestui interval. [Pr.: -ci-a-. – Var.: glaciațiúne s. f.] – Din fr. glaciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciaţiune
GLACIAȚIÚNE s. f. v. glaciație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciațiune
GLACIAȚIÚNE s. f. v. glaciație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciolog
GLACIOLÓG, -Ă, glaciologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în glaciologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciologic
GLACIOLÓGIC, -Ă, glaciologici, -ce, adj. Care aparține glaciologiei, privitor la glaciologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaciologie
GLACIOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul ghețarilor. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glacis
GLÁCIS, glacisuri, s. n. (Geol.) Teren neted în pantă ușoară. – Din fr. glacis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gladiator
GLADIATÓR, gladiatori, s. m. (În Roma antică) Bărbat (sclav) care se lupta în arenă cu un alt luptător sau cu fiare sălbatice. [Pr.: -di-a-] – Din fr. gladiateur, lat. gladiator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gladiolă
GLADIÓLĂ, gladiole, s. f. Plantă erbacee ornamentală cu tulpina înaltă, cu frunze lungi în formă de sabie și cu flori mari de diferite culori (Gladiolus hybridus). [Pr.: -di-o-] – Din germ. Gladiole. Cf. lat. gladiolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gladiş
GLÁDIȘ, gladiși, s. m. Arbore cu frunze ascuțite și cu flori albe (Acer tataricum). [Var.: glădíci s. m.] – Din sb. gladiš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gladiș
GLÁDIȘ, gladiși, s. m. Arbore cu frunze ascuțite și cu flori albe (Acer tataricum). [Var.: glădíci s. m.] – Din sb. gladiš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gladium
GLÁDIUM, gladiumuri, s. n. Sabie cu două tăișuri, folosită de romani. – Din lat. gladius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaf
GLAF, glafuri, s. n. 1. Săpătură făcută cu dalta în lungul sau împrejurul unei coloane. 2. Element de construcție din lemn, din marmură sau din beton, folosit la căptușirea părții inferioare a golului unei ferestre. 3. Muchia finisată a deschiderii făcute într-un perete. – Din bg. glah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glagole
GLAGOLE s. f. v. glagore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glagolitic
GLAGOLÍTIC, -Ă, glagolitici, -ce, adj. (În sintagmele) Alfabet glagolitic sau scriere glagolitică = alfabet întocmit după modelul literelor mici grecești și folosit în unele scrieri slave bisericești. Literă glagolitică = literă care aparține alfabetului glagolitic. – Din fr. glagolitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glagore
GLAGÓRE s. f. (Pop.) Minte, pricepere. [Var.: glagóle s. f.] – Din sl. glagolŭ „numele literei chirilice g”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glamnică
GLÁMNICĂ, glamnice, s. f. (Pop.) Șervet răsucit în formă de colac, pe care îl pun femeile pe creștet când cară pe cap greutăți. – Din bg. glavnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gland
GLAND, glanduri, s. n. (Anat.) Porțiunea terminală a penisului. – Din fr. gland.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glandă
GLÁNDĂ, glande, s. f. Organ anatomic în formă de tub care produce o secreție, conducând-o în exteriorul organismului, în sânge, în limfă etc. – Din fr. glande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glandular
GLANDULÁR, -Ă, glandulari, -e, adj. Care aparține glandelor, privitor la glande, care are aspectul sau constituția unei glande; glandulos. – Din fr. glandulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glandulă
GLANDÚLĂ, glandule, s. f. Glandă mică. – Din fr. glandule, lat. glandula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glandulos
GLANDULÓS, -OÁSĂ, glanduloși, -oase, adj. Glandular. – Din fr. glanduleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glanţ
GLANȚ, glanțuri, s. n. Lustrul pieilor finisate (și acoperite cu un strat de lac). ♦ (Înv.) Piele acoperită cu un strat de lac. – Din germ. Glanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glanț
GLANȚ, glanțuri, s. n. Lustrul pieilor finisate (și acoperite cu un strat de lac). ♦ (Înv.) Piele acoperită cu un strat de lac. – Din germ. Glanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glas
GLAS, glasuri, s. n. 1. Ansamblul sunetelor produse de vibrarea coardelor vocale umane; facultate specifică omului de a emite sunete articulate; voce. ◊ Loc. adv. Într-un glas = (toți) deodată; în unanimitate. ◊ Expr. A da glas = a) a striga; b) a exprima (oral sau în scris). A ridica (sau a înălța) glasul = a vorbi, a răspunde cu un ton ridicat, tare, răstit; a protesta. A căpăta (sau a prinde) glas = a căpăta curaj, a-și reveni (și a începe să vorbească). A-i pieri (cuiva) (sau a i se stinge, a-și pierde) glasul = a nu mai putea să vorbească, să răspundă; a nu mai avea ce răspunde. ♦ (La pl.) Murmur sau vuiet produs de mai multe persoane (care vorbesc concomitent). ♦ Ciripit sau cântec al păsărilor. ♦ Strigăt produs de unele animale. 2. Fig. Zgomot produs de vânt, de o apă etc.; sunet produs de un instrument muzical sau de un obiect sonor. 3. Fig. (Înv.) Veste, știre. 4. Denumire dată scării muzicale în cântarea bisericească răsăriteană. ♦ Fiecare dintre cele opt moduri fundamentale după care se execută cântările bisericești. – Din sl. glasŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasa
GLASÁ, glasez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi o prăjitură, o bomboană, un fruct sau o mâncare cu o glazură (1); a glazura. 2. A da lustru sau apret unui obiect (de piele). – Din fr. glacer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasare
GLASÁRE, glasări, s. f. Acțiunea de a glasa. – V. glasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasat
GLASÁT, -Ă, glasați, -te, adj. 1. (Despre prăjituri, bomboane, fructe, orez, paste făinoase etc.) Acoperit cu o glazură (1). 2. (Despre obiecte din piele) Lustruit; apretat. – V. glasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasiu
GLASÍU s. n. Culoare clară și transparentă aplicată (în pictură) pe o culoare mai densă și servind la redarea clarobscurului. – Din fr. glacis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasnică
GLÁSNICĂ, glasnice, s. f. (Înv.) Vocală. – Glas + suf. -nică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasnost
GLÁSNOST s. n. Proces de transparență în viața politică sovietică, în viziunea lui M. S. Gorbaciov. – Cuv. rus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaspapir
GLÁSPAPIR s. n. Hârtie specială mai groasă pe care a fost lipit un strat de sticlă pisată și care se folosește la șlefuitul lemnului, metalelor etc. [Acc. și: glaspapír] – Din germ. Glaspapier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glastră
GLÁSTRĂ, glastre, s. f. Ghiveci (cu pământ) în care cresc plante ornamentale (cu flori); vas special (cu apă) în care se păstrează flori ale plantelor decorative, vază. – Din ngr. ghlástra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glasvand
GLÁSVAND, glasvanduri, s. n. 1. Perete interior alcătuit din panouri de sticlă montate pe un cadru de lemn sau de metal. 2. Ușă pliantă, cu geamuri, care separă două încăperi. – Din germ. Glaswand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glauc
Glauc = Glaucus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

glauce
Glauce 1. Una dintre nereide. 2. Fiica regelui Creon (numită și Creusa). Căsătorindu-se cu Iason și-a atras asupră-și gelozia Medeei și a fost ucisă de către aceasta (v. și Creon 1.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

glaucom
GLAUCÓM, glaucoame, s. n. Boală de ochi caracterizată prin creșterea tensiunii oculare, dureri locale intense și grave tulburări de vedere. [Pl. și: glaucomuri] – Din fr. glaucome, lat. glaucoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glauconit
GLAUCONÍT s. n. Silicat complex de fier și aluminiu. – Din fr. glauconite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glaucus
Glaucus 1. Fiul lui Antenor și al lui Theano. A luptat în războiul troian împotriva grecilor. 2. Fiul lui Hippolochus. A participat la războiul troian, unde s-a distins prin vitejia și curajul său. Întîlnindu-se în luptă cu Diomedes – de ale cărui rude era legat prin legături de ospitalitate – Glaucus i-a dăruit armele sale din aur, luîndu-le în schimb pe cele ale lui Diomedes, lucrate în bronz, după care cei doi eroi au continuat lupta. Glaucus a fost cel care a readus în tabără corpul neînsuflețit al prietenului său Sarpedon (v. și Sarpedon) și tot el a luptat alături de Hector pentru a pune mîna pe cadavrul lui Patroclus. A fost ucis, în cele din urmă, de către Aiax, fiul lui Telamon. 3. Fiul lui Sisyphus, regele Corinthului, și tatăl lui Bellerophon. A fost ucis de caii săi, după ce a participat la jocurile funebre organizate în cinstea lui Pelias. Se spunea că moartea lui a fost dictată de mînia Aphroditei. 4. Pescar originar din cetatea Anthedon, din Bocotia. Era fiul lui Poseidon și al unei naiade și, datorită acestui fapt, era înzestrat cu darul profeției. A participat la expediția argonauților și, în cele din urmă, a fost transformat într-o divinitate marină. 5. Fiul lui Minos și al lui Pasiphaë. În copilărie murind, Glaucus a fost reînviat de către Polyidus. Acesta i-a atins cadavrul cu niște ierburi miraculoase aduse de un șarpe și l-a readus la viață.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

glazura
GLAZURÁ, glazurez, vb. I. Tranz. 1. A glasa (1). 2. A emaila, a smălțui. – Din glazură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glazurare
GLAZURÁRE, glazurări, s. f. (Rar) Acțiunea de a glazura. – V. glazura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glazură
GLAZÚRĂ, glazuri, s. f. 1. Strat subțire de zahăr ars, de ciocolată, de șerbet etc. cu care se acoperă unele prăjituri, bomboane, fructe etc., pentru a le da un gust și un aspect mai plăcut. ♦ Strat subțire și transparent cu care se acoperă orezul, unele paste făinoase etc. pentru a le da un aspect mai frumos și pentru a nu se lipi la fiert sau la prăjit. 2. Email, smalț pentru produse ceramice. – Din germ. Glasur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glădici
GLĂDÍCI s. m. v. gladiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glădiţă
GLĂDÍȚĂ, glădițe, s. f. Arbore asemănător cu salcâmul, cu ramuri spinoase, flori mici verzui și fructe păstăi, cultivat pentru perdelele de protecție, în parcuri etc.; plătică^2 (Gleditschia triacanthos). – Cf. lat. Gleditschia, denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glădiță
GLĂDÍȚĂ, glădițe, s. f. Arbore asemănător cu salcâmul, cu ramuri spinoase, flori mici verzui și fructe păstăi, cultivat pentru perdelele de protecție, în parcuri etc.; plătică^2 (Gleditschia triacanthos). – Cf. lat. Gleditschia, denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăscior
GLĂSCIÓR, glăscioare, s. n. Diminutiv al lui glas (1); spec. glas (1) de copil; glăsuț. – Glas + suf. -cior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăsui
GLĂSUÍ, glăsuiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Înv.; azi poetic și fig.) A vorbi, a spune. ♦ Intranz. (Despre texte scrise; la pers. 3) A conține, a exprima. 2. Tranz. (Rar) A cânta, a intona. – Glas + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăsuire
GLĂSUÍRE, glăsuiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a glăsui și rezultatul ei. ◊ Loc adv. Într-o glăsuire = cu toții; de comun acord. – V. glăsui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăsuitor
GLĂSUITÓR, -OÁRE, glăsuitori, -oare, adj. (Înv.; despre păsări) Cântător. [Pr.: -su-i-] – Glăsui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăsuţ
GLĂSÚȚ s. n. (Rar) Glăscior. – Glas + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăsuț
GLĂSÚȚ s. n. (Rar) Glăscior. – Glas + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glăvoacă
GLĂVOÁCĂ s. f. v. zglăvoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glei
GLEI s. n. (Geol.) Strat de nămol de culoare cenușie sau vânătă-verzuie, format sub unele soluri mlăștinoase. – Din engl. gley.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gleizare
GLEIZÁRE s. f. Proces de reducere a oxizilor de fier din sol în condiții de anaerobioză, create de un exces de umiditate. [Pr.: gle-i-] – După fr. gleiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glenoid
GLENOÍD, -Ă, glenoizi, -de, adj. (Despre unele cavități ale corpului) Care permite articularea oaselor. – Din fr. glénoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glet
GLET, gleturi, s. n. Strat subțire de var sau de ipsos aplicat peste tencuială, pentru a obține o suprafață netedă de zugrăveală sau de văruială. – Din germ. Glätt[putz].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gletui
GLETUÍ, gletuiesc, vb. IV tranz. A acoperi (un perete) cu glet. – Din glet + suf. -ui
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gletuire
GLETUÍRE, gletuiri, s. f. Acțiunea de a gletui și rezultatul ei; aplicarea unui strat de glet pe un perete tencuit, pentru a-l nivela. – V. gletui.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gletuitor
GLETUITÓR, -OÁRE, gletuitori, -oare, s. m. și f. Munictor zidar sau zugrav care execută operația de gletuire. – Din gletui + suf. -tor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gleznă
GLÉZNĂ, glezne, s. f. 1. Parte a membrului inferior care cuprinde porțiunea articulației tibiei cu tarsul. ♦ Proeminență osoasă formată în această regiune. ♦ Parte mai subțire a gambei, situată deasupra articulației tibiei cu tarsul. 2. Parte a piciorului unor animale cuprinsă între fluier și chișiță. – Din sl. glezinŭ, glezna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gleznieră
GLEZNIÉRĂ, glezniere, s. f. Bandă (elastică) de bumbac, de lână sau din fibre sintetice, folosită de balerini, sportivi etc. pentru protecția gleznelor. [Pr.: -ni-e-] – Gleznă + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gleznişoară
GLEZNIȘOÁRĂ, gleznișoare, s. f. Diminutiv al lui gleznă. – Gleznă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gleznișoară
GLEZNIȘOÁRĂ, gleznișoare, s. f. Diminutiv al lui gleznă. – Gleznă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliadină
GLIADÍNĂ, gliadine, s. f. Proteină vegetală. [Pr.: gli-a-] – Din it. gliadina, fr. gliadine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicemie
GLICEMÍE s. f. Prezența glucozei în sângele din organismul uman; cantitate de glucoză aflată în sânge. – Din fr. glycémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliceridă
GLICERÍDĂ, gliceride, s. f. (Chim.) Ester alcătuit din glicerină și acizi grași, prezent în grăsimile animale și vegetale. – Din fr. glycéride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicerină
GLICERÍNĂ s. f. Alcool cu aspect de lichid uleios, incolor, inodor, dulceag, extras din grăsimi sau fabricat sintetic, având diverse întrebuințări în industrie, în medicină și în cosmetică. – Din fr. glycérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicerofosfat
GLICEROFOSFÁT, glicerofosfați, s. m. (Farm.) Sare a acidului glicerofosforic, folosită ca medicament. – Din fr. glycérophosphate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicerofosforic
GLICEROFOSFÓRIC adj. m. (În sintagma) Acid glicerofosforic = combinație a acidului fosforic cu glicerină. – Din fr. glycérophosphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicerol
GLICERÓL s. n. (Chim.) Glicerină. – Din fr. glycérol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicină
GLICÍNĂ, glicine, s. f. Arbust decorativ agățător, având flori asemănătoare cu ale salcâmului, albastre sau violete și parfumate (Wistaria sinensis). – Din fr. glycine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicocol
GLICOCÓL, glicocoli, s. m. (Biol.) Aminoacid simplu, prezent în numeroase proteine. – Din fr. glycocolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicogen
GLICOGÉN, glicogeni, s. m. (Biol.) Polizaharidă având o structură asemănătoare cu amidonul, care se găsește mai ales în ficat și în mușchi. – Din fr. glycogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicogenetic
GLICOGENÉTIC, -Ă, glicogenetici, -ce, adj. (Biochim.) Referitor la glicogeneză. – Din fr. glycogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicogeneză
GLICOGENÉZĂ s. f. (Biochim.) Glicogenogeneză. – Din fr. glycogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicogenogeneză
GLICOGENOGENÉZĂ s. f. (Biochim.) Proces de formare a glicogenului în ficat; glicogeneză. – Din fr. glycogénogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicogenoliză
GLICOGENOLÍZĂ s. f. (Biochim.) Transformare a glicogenului în glucoză. – Din fr. glycogénolyse, engl. glycogenolysis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicol
GLICÓL, glicoli, s. m. Alcool cu aspect de lichid incolor, siropos, dulce, folosit îndeosebi ca dizolvant; etilenglicol. – Din fr. glycol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicoliză
GLICOLÍZĂ s. f. (Biochim.) Proces de descompunere a glucozei, în cadrul metabolismului general. – Din fr. glycolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicometru
GLICOMÉTRU, glicometre, s. n. Areometru folosit pentru determinarea cantității de zahăr dintr-un lichid; glucometru. – Din fr. glycomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicoproteidă
GLICOPROTEÍDĂ, glicoproteide, s. f. (Biochim.) Proteină care conține în moleculă glucide. – Din fr. glycoprotéides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicozidă
GLICOZÍDĂ, glicozide, s. f. Substanță de natură vegetală care conține în structura ei hidrați de carbon. – Din fr. glycoside.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glicozurie
GLICOZURÍE, glicozurii, s. f. Prezență (normală sau patologică a) glucozei în urină; cantitate de glucoză aflată în urină. – Din fr. glycosurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glie
GLÍE, glii, s. f. 1. Pământ; ogor; fig. patrie. ◊ Expr. Sub glie = în mormânt. 2. Brazdă de pământ (cu iarbă cu tot, câtă se poate desprinde odată cu hârlețul). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gligan
GLIGÁN, gligani, s. m. 1. (Înv. și reg.) Porc mistreț. 2. Fig. (Pop. și fam.) Găligan. – Din bg. gligan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliom
GLIÓM, gliomuri, s. n. Tumoare localizată la nivelul sistemului nervos. [Pr.: gli-om] – Din fr. gliome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliptic
GLÍPTIC, -Ă, gliptici, -ce, adj. 2. Care aparține glipticii (1), privitor la gliptică. – Din fr. glyptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliptic
GLÍPTIC, -Ă, gliptici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Arta de a grava figuri sau motive decorative pe o piatră prețioasă sau semiprețioasă sau pe mulajele pentru monede și medalii. 2. Adj. Care aparține glipticii (1), privitor la gliptică. – Din fr. glyptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliptică
GLÍPTICĂ s. f. 1. Arta de a grava figuri sau motive decorative pe o piatră prețioasă sau semiprețioasă sau pe mulajele pentru monede și medalii. – Din fr. glyptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliptogeneză
GLIPTOGENÉZĂ s. f. (Geol.) Proces de nivelare a scoarței Pământului sub acțiunea agenților externi. – Din fr. glyptogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gliptotecă
GLIPTOTÉCĂ, gliptoteci, s. f. Colecție de pietre prețioase sau semiprețioase gravate; p. ext. muzeu (sau secție într-un muzeu) în care se păstrează asemenea colecții. – Din fr. glyptothèque, germ. Glyptothek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisa
GLISÁ, glisez, vb. I. Intranz. 1. (Mai ales despre piese tehnice) A aluneca, a se deplasa de-a lungul altei piese (printr-o frecare minimă). 2. (Despre hidroavioane) A aluneca la suprafața apei. – Din fr. glisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisadă
GLISÁDĂ, glisade, s. f. Zbor în care un avion înaintează înclinat pe o aripă, astfel încât să se apropie de sol parcurgând o distanță cât mai mică. – Din fr. glissade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisant
GLISÁNT, -Ă, glisanți, -te, adj. (Tehn.; despre o suprafață) Pe care poate aluneca un corp (printr-o frecare minimă); (despre o piesă) care alunecă (printr-o frecare minimă) de-a lungul altei piese cu care se află în contact. – Din fr. glissant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisare
GLISÁRE, glisări, s. f. Faptul de a glisa. – V. glisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisieră
GLISIÉRĂ, glisiere, s. f. Bară fixă, netedă, de-a lungul căreia alunecă o piesă, un element mobil etc. [Pr.: -si-e-] – Din fr. glissière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glisor
GLISÓR, glisoare, s. n. (Tehn.) Cursor. – Din fr. glissoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glissando
GLISSÁNDO adv., s. n. 1. Adv. (Muz.; indică modul de executare a unei lucrări) Prin trecerea continuă și treptată de la un sunet la altul. 2. S. n. Lucrare muzicală cântată astfel. – Din it. glissando.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gloabă
GLOÁBĂ, gloabe, s. f. 1. Cal slab, prăpădit (și bătrân); mârțoagă. 2. Amendă care se aplica cuiva ca urmare a săvârșirii unor delicte sau crime. ♦ Taxă care se plătea în trecut în scopul interzicerii redeschiderii unui proces. – Din sl. globa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gloată
GLOÁTĂ, gloate, s. f. 1. Mulțime (pestriță) de oameni strânși la un loc; buluc, adunătură. 2. (În Evul Mediu) Masa poporului, compusă mai ales din țărani aserviți și din orășenimea săracă și mijlocie. 3. (În Evul Mediu) Unitate de infanterie alcătuită din țărani. – Din sl. glota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glob
GLOB, (1, 2) globuri, s. n., (3) globi, s. m. 1. S. n. Corp sferic sau sferoidal. ♦ Spec. Corp sferic, de sticlă sau de porțelan, montat la o lampă sau la un bec. ♦ Spec. (Și în sintagmele glob terestru, pământesc sau geografic) Obiect sferic pe a cărui suprafață exterioară este reprezentat aspectul continentelor, mărilor și oceanelor care alcătuiesc planeta noastră. ◊ Glob ceresc = obiect sferic pe a cărui suprafață exterioară este reprezentat aspectul bolții cerești. 2. S. n. Planeta locuită de oameni; Pământul. 3. S. m. (În sintagma) Glob ocular (sau al ochiului) = parte a ochiului, de formă sferoidală, adăpostită în orbită. – Din fr. globe, lat. globus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

global
GLOBÁL, -Ă, globali, -e, adj. Care ia în considerare toate elementele unui ansamblu, care rezultă prin însumarea tuturor elementelor de același fel; total. – Din fr. global.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globalitate
GLOBALITÁTE s. f. Caracter global, de ansamblu. – Global + suf. -itate (după engl. globality).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globaliza
GLOBALIZÁ, globalizez, vb. I. Tranz. 1. A reuni într-un tot elemente disparate. 2. A judeca o problemă, o situație etc. în ansamblu. – Din fr. globaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globaliza
GLOBALIZÁ, globalizéz, vb. I. Tranz. 2. A considera, determina sau produce la scară mondială. ♦ A face să capete un caracter universal. [MW, GDLC]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

globalizare
GLOBALIZÁRE s. f. Acțiunea de a globaliza; fenomen de transformare a lumii într-o unitate, care se manifestă la scara întregului glob, prin mijloace specifice. – V. globaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globe-trotter
GLÓBE-TROTTER, globe-trotteri, s. m. Persoană care face înconjurul lumii pe jos. [Pr.: glóbtrotăr] – Din engl. globe-trotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globi
GLOBÍ, globesc, vb. IV. Tranz. 1. A aplica cuiva o gloabă (2). 2. (Înv.) A prăda, a jefui. – Din gloabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globigerină
GLOBIGERÍNĂ, globigerine, s. f. (La pl.) Gen de foraminifere cu cochilia perforată și împărțită în mai multe camere sferice; (și la sg.) animal care aparține acestui gen. – Din fr. globigérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globină
GLOBÍNĂ, globine, s. f. (Biol.) Substanță organică, care, împreună cu hemul, formează hemoglobina. – Din fr. globine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globire
GLOBÍRE, globiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a globi și rezultatul ei. – V. globi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globular
GLOBULÁR, -Ă, globulari, -e, adj. 1. Care are formă de glob; sferic. 2. Spec. Care aparține globulelor sângelui, referitor la globulele sângelui. – Din fr. globulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globulă
GLOBÚLĂ, globule, s. f. Mic corp de formă sferică. ♦ Spec. Fiecare dintre particulele (sferice) care alcătuiesc sau care se găsesc în diverse lichide organice. ◊ Globulă roșie = celulă care intră în compoziția sângelui și care conține hemoglobină; hematie, eritrocit. Globulă albă = celulă care intră în compoziția sângelui, având rol în procesul de apărare a organismului; leucocită. – Din fr. globule, lat. globulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globulină
GLOBULÍNĂ, globuline, s. f. Proteină care se găsește în plasma sangvină, în lapte, în vegetale. – Din fr. globuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globulos
GLOBULÓS, -OÁSĂ, globuloși, -oase, adj. Care are formă de globule, compus din globule. – Din fr. globuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globuşor
GLOBUȘÓR, globușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui glob. – Glob + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

globușor
GLOBUȘÓR, globușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui glob. – Glob + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glockenspiel
GLÓCKENSPIEL s. n. Instrument de percuție alcătuit din lame metalice așezate pe un suport, care, lovite cu ciocănele de lemn, scot sunete asemănătoare cu clinchetul de clopoțel; joc de clopoței. [Pr.: glócănșpil] – Din germ. Glockenspiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glod
GLOD, gloduri, s. n. 1. Noroi^1; loc, teren, drum noroios. 2. Bulgăre de pământ uscat sau înghețat. – (1) Cf. magh. galád, (2) rus. gluda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodaş
GLODÁȘ, glodași, s. m. Lucrător care execută transportul și depozitarea sării din salină la suprafață. – Glod + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodaș
GLODÁȘ, glodași, s. m. Lucrător care execută transportul și depozitarea sării din salină la suprafață. – Glod + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodăraie
GLODĂRÁIE s. f. (Pop.) Glodărie. [Pr.: -ra-ie] – Glod + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodărie
GLODĂRÍE s. f. (Pop.) Noroi mare; loc, drum etc. noroios sau gloduros; glodăraie. – Glod + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodi
GLODÍ, pers. 3. glodește, vb. IV. Tranz. (Pop.) A freca, a roade, a înțepa (o parte a corpului), producând o senzație neplăcută, durere etc. – Din sb., rus. glodati. Cf. g 1 o d.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodire
GLODÍRE, glodiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a glodi și rezultatul ei. – V. glodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodoros
GLODORÓS, -OÁSĂ, adj. v. gloduros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodos
GLODÓS, -OÁSĂ, adj. v. gloduros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodurariţă
GLODURÁRIȚĂ, glodurarițe, s. f. Plantă perenă asemănătoare arbuștilor, cu flori minuscule (Camphorosma monspeliaca). – Glodur[os] + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glodurariță
GLODURÁRIȚĂ, glodurarițe, s. f. Plantă perenă asemănătoare arbuștilor, cu flori minuscule (Camphorosma monspeliaca). – Glodur[os] + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gloduros
GLODURÓS, -OÁSĂ, gloduroși, -oase, adj. (Pop.) 1. Noroios. 2. Cu gloduri (2). [Var.: glodorós, -oásă, (reg.) glodós, -oásă adj.] – Glod + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glomerul
GLOMERÚL s. n. v. glomerulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glomerular
GLOMERULÁR, -Ă, glomerulari, -e, adj. Care aparține glomerulelor, privitor la glomerule, format din glomerule, cu glomerule. – Glomerulă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glomerulă
GLOMERÚLĂ, glomerule, s. f. 1. Agregat de pământ de mici dimensiuni, format prin alipirea unor particule elementare ale solului. 2. Formațiune anatomică cu aspect de ghem, alcătuită din tuburi glandulare, vase de sânge, nervi etc. 3. Tip de fruct format prin creșterea laolaltă a mai multor fructe provenite din flori independente; tip de inflorescență în care florile par a fi prinse la același nivel de o axă. [Var.: glomerúl s. n.] – Din fr. glomérule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glonte
GLÓNTE s. n. v. glonț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glonţ
GLONȚ, gloanțe, s. n. Mic proiectil de oțel, de aramă sau de plumb, pentru unele arme de foc. ♦ (Adverbial) Extrem de repede. Se duce glonț. [Var.: glónte s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glonț
GLONȚ, gloanțe, s. n. Mic proiectil de oțel, de aramă sau de plumb, pentru unele arme de foc. ♦ (Adverbial) Extrem de repede. Se duce glonț. [Var.: glónte s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glorie
GLÓRIE, glorii, s. f. Onoare, mărire, slavă adusă unei persoane, unui eveniment etc.; faimă, renume obținut de cineva sau de ceva pentru fapte ori pentru însușiri excepționale. ♦ Persoană de mare valoare. – Din lat., it. gloria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glorifica
GLORIFICÁ, glorífic, vb. I. Tranz. A preamări, a slăvi. – Din fr. glorifier, lat. glorificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glorificare
GLORIFICÁRE, glorificări, s. f. Acțiunea de a glorifica și rezultatul ei; preamărire, slăvire. – V. glorifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glorios
GLORIÓS, -OÁSĂ, glorioși, -oase, adj. Plin de glorie; care aduce glorie. [Pr.: -ri-os] – Din fr. glorieux, lat. gloriosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosa
GLOSÁ, glosez, vb. I. Tranz. A explica un cuvânt sau o îmbinare de cuvinte (dintr-un text); a adnota un text. – Din fr. gloser (după glosă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosar
GLOSÁR, glosare, s. n. Listă sau colecție de cuvinte regionale, învechite sau puțin cunoscute, însoțite de explicația lor, concepută ca operă anexă ori independentă. ♦ (Înv.) Dicționar, vocabular. – Din lat. glossarium, fr. glossaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosare
GLOSÁRE, glosări, s. f. Acțiunea de a glosa și rezultatul ei. – V. glosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosator
GLOSATÓR, -OÁRE, glosatori, -oare, s. m. și f. Persoană care glosează un text. – Din fr. glossateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosă
GLÓSĂ, glose, s. f. 1. Explicarea sensului unui pasaj sau al unui cuvânt dintr-o scriere; spec. comentariu sau notă explicativă făcută pe marginea unui text. ♦ (La pl.) Totalitatea cuvintelor care alcătuiesc un glosar. 2. Formă fixă de poezie în care fiecare strofă, începând de la cea de-a doua, comentează succesiv câte un vers din prima strofă, versul comentat repetându-se la sfârșitul strofei respective, iar ultima strofă reproducând în ordine inversă versurile primei strofe. – Din lat. glossa. Cf. fr. glose, it. glossa, germ. Glosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosem
GLOSÉM, gloseme, s. n. (Lingv.) Nume dat în teoria glosematică unității minimale a limbii. – Din fr. glossème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosematică
GLOSEMÁTICĂ s. f. Ramură a lingvisticii structuraliste care aplică teoria pozitivismului logic, considerând limba ca un sistem de relații interne, ca obiect în sine. – Din fr. glossématique. Cf. engl. glossematics, germ. Glossematik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosită
GLOSÍTĂ, glosite, s. f. Inflamație a limbii, care însoțește de obicei anumite boli. – Din fr. glossite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosofaringian
GLOSOFARINGIÁN, -Ă, glosofaringieni, -e, adj. (Anat.) Care aparține limbii și faringelui, referitor la limbă și faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. glosso-pharyngien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glosolalie
GLOSOLALÍE s. f. (Med.) Limbaj neinteligibil în unele boli mintale, alcătuit din silabe și cuvinte fără sens. – Din fr. glossolalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glotal
GLOTÁL, -Ă, glotali, -e, adj. Care aparține glotei, privitor la glotă, din regiunea glotei. – Din fr. glottal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glotaş
GLOTÁȘ, glotași, s. m. (În Evul Mediu în Țările Române) Soldat pedestraș care făcea partea dintr-o gloată (3). – Gloată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glotaș
GLOTÁȘ, glotași, s. m. (În Evul Mediu în Țările Române) Soldat pedestraș care făcea partea dintr-o gloată (3). – Gloată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glotă
GLÓTĂ, glote, s. f. Orificiu al laringelui cuprins între cele două coarde vocale. – Din fr. glotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucidă
GLUCÍDĂ, glucide, s. f. Substanță organică naturală care conține carbon, hidrogen și oxigen, reprezentând un constituent fundamental al materiei vii și având un rol important în metabolism; hidrat de carbon, carbohidrat. – Din fr. glucide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gluciniu
GLUCÍNIU s. n. (Chim.) Beriliu. – Din fr. glucinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucocorticoid
GLUCOCORTICOÍD, glucocorticoizi, s. m. (Biol.) Hormon secretat de glanda corticosuprarenală, cu rol în reglarea metabolismului glucidelor, lipidelor și protidelor, precum și în cel al apei și al electroliților. – Din fr. glucocorticoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucometrie
GLUCOMETRÍE s. f. Dozarea glucozei în mustul strugurilor sau în derivatele lui. – Din fr. glucométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucometru
GLUCOMÉTRU, glucometre, s. n. Glicometru. – Din fr. glucomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gluconic
GLUCÓNIC adj. (În sintagma) Acid gluconic = acid obținut din glucoză, cu numeroase utilizări în medicină. – Din fr. gluconique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucoză
GLUCÓZĂ s. f. Substanță zaharoasă cristalizată, de culoare albă, care se găsește în miere, în fructe, în plante, în organism sau se prepară pe cale industrială, având numeroase folosiri în industrie și în farmacie. – Din fr. glucose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glucozidă
GLUCOZÍDĂ, glucozide, s. f. Nume generic pentru compușii glucozei din plante. – Din fr. glucoside.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glugă
GLÚGĂ, glugi, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte în formă de pungă conică (atașat unui palton, unei canadiene etc.), care acoperă capul. 2. Stivă conică de snopi, de coceni de porumb etc. – Cf. bg. gugla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumă
GLÚMĂ^1, glume, s. f. Vorbă de haz sau scurtă poveste plină de haz (și cu un final neașteptat), care provoacă râs și veselie. ◊ Loc. adv. În glumă = fără nicio intenție serioasă; fără răutate. Fără glumă = în mod serios. Nu glumă! = cu adevărat, serios. ◊ Expr. A se întrece (sau a merge prea departe) cu gluma = a-și permite prea mult, a întrece limita admisă în atitudini, comportare. A lăsa gluma (la o parte) = a vorbi serios. A lua (ceva) în glumă = a nu lua (ceva) în serios, a nu da importanță; a subestima. A nu ști (sau a nu înțelege) de glumă, se spune (ca reproș) despre cineva care se supără când se glumește cu el. A nu-i arde (cuiva) de glumă = a fi indispus, supărat, necăjit. Nu-i (de) glumă = e lucru serios, îngrijorător. ♦ Faptă hazlie; păcăleală. – Din sl. glumŭ, bg. gluma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumă
GLÚMĂ^2, glume, s. f. (Bot.) Bractee situată la baza fiecărui spiculeț al unei plante graminee. – Din fr. glume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumelă
GLUMÉLĂ, glumele, s. f. (Bot.) Frunzișoară verde care acoperă fiecare floare a unui spiculeț de graminee. – Din fr. glumelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumeţ
GLUMÉȚ, -EÁȚĂ, glumeți, -e, adj. (Despre oameni) Care face multe glume, căruia îi place să facă glume; vesel, poznaș, hâtru. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor, întâmplări, glume etc.) Care provoacă râsul; hazliu. – Din bg. glumec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumeț
GLUMÉȚ, -EÁȚĂ, glumeți, -e, adj. (Despre oameni) Care face multe glume, căruia îi place să facă glume; vesel, poznaș, hâtru. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor, întâmplări, glume etc.) Care provoacă râsul; hazliu. – Din bg. glumec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glumi
GLUMÍ, glumesc, vb. IV. Intranz. A spune glume^1; a vorbi în glumă, fără intenții serioase. ◊ Expr. A nu glumi cu... = a) a lua în considerație cu toată seriozitatea; b) a nu arăta niciun fel de îngăduință, a nu face nicio concesie. Nu-i de glumit cu... = trebuie luat în serios, trebuie privit cu toată seriozitatea. – Din sl. glumiti sen. Cf. glumă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glutamină
GLUTAMÍNĂ, glutamine, s. f. (Chim.) Substanță care se găsește în unele plante, se formează în țesuturi și în sânge și are rol important în metabolismul celulelor din țesuturi. – Din fr. glutamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gluteină
GLUTEÍNĂ, gluteine, s. f. Proteină constituentă a glutenului. – Din fr. glutéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gluten
GLUTÉN s. n. Substanță proteică densă, vâscoasă, moale și elastică, prezentă în boabele și în făina cerealelor. – Din fr., lat. gluten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

glutinos
GLUTINÓS, -OÁSĂ, glutinoși, -oase, adj. Care conține gluten, care are aspect de gluten. – Din fr. glutineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gluton
GLUTÓN, glutoni, s. m. Animal mamifer carnivor cu blana de culoare brună-deschis, răspândit dincolo de Cercul Polar nordic (Gulo luscus). – Din fr. glouton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnais
GNAIS, gnaisuri, s. n. Rocă metamorfică compusă din cuarț, feldspat și mică. – Din germ. Gneiss, fr. gneiss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnatostom
GNATOSTÓM, gnatostomi, s. m. (La pl.) Subîncrengătură de vertebrate acvatice și terestre cu fălci mobile; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. – Din germ. Gnathostomen, engl. gnathostoms.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnom
GNOM, gnomi, s. m. Spirit despre care se credea că locuiește în interiorul pământului, păzind bogățiile lui ascunse. – Din fr. gnome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnomic
GNÓMIC, -Ă, gnomici, -ce, adj. 1. (Despre scrieri) Care cuprinde maxime, sentințe, reflecții, sfaturi morale. ◊ Poeți gnomici = poeți din Grecia (și din Roma) antică, autori ai unor opere gnomice (1). 2. (Lingv.; despre unele timpuri verbale) Care indică acțiunea sub formă generală sau care se îndeplinește indiferent de timp. – Din fr. gnomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnomon
GNOMÓN, gnomoane, s. n. Instrument antic folosit pentru a determina meridianul locului, constituind cel mai vechi tip de cadran solar. – Din fr. gnomone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnoseologic
GNOSEOLÓGIC, -Ă, gnoseologici, -ce, adj. Care se referă la gnoseologie, care aparține gnoseologiei. [Pr.: -se-o-] – Din gnoseologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnoseologie
GNOSEOLOGÍE s. f. (Ieșit din uz) Epistemologie. [Pr.: -se-o-] – Din germ. Gnoseologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnosiana
Gnosiana = Gnossis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gnossis
Gnossis (sau Gnossia), denumire purtată de Ariadne, fiindcă era originară din cetatea Gnossus, din insula Creta.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gnostic
GNÓSTIC, -Ă, gnostici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține gnosticismului, privitor la gnosticism. 2. S. m. și f., adj. Adept al gnosticismului. – Din fr. gnostique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnosticism
GNOSTICÍSM s. n. Curent filosofic-religios care caută să îmbine, teologia creștină cu filosofia elenistică târzie și cu unele religii orientale, susținând posibilitatea unei cunoașteri mistice. – Din fr. gnosticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnozie
GNOZÍE s. f. (Psih.) Recunoaștere a obiectelor cu ajutorul organelor de simț. – Din fr. gnosie, engl. gnosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gnu
GNU, gnu, s. m. Specie de antilopă africană (Connochaetes gnu). – Din fr. gnou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

go
GO s. n. Joc din Orientul Îndepărtat, disputat pe o tablă care cuprinde 361 de puncte de intersecție, în care fiecare jucător caută să ocupe o arie cât mai cuprinzătoare și, în același timp, să-și încercuiască adversarul cu scopul de a-l împiedica să se desfășoare, totodată încercând să-i captureze cât mai multe piese. (cuv. jap., care denumește un joc de origine chinezească, wei-ch'i în chin., format dintr-o tablă, goban, și din puluri albe și negre, go-ishi) [și TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

goană
GOÁNĂ, goane, s. f. 1. Deplasare cu pași mari și repezi; urmărire în fugă. ◊ Loc. vb. A pune (pe cineva) pe goană sau a lua (pe cineva) la goană = a goni; a fugări. ♦ Viteză mare cu care se deplasează un vehicul; grabă mare cu care se deplasează o ființă. 2. Vânătoare (cu gonaci și câini); haită. 3. (Rar) Prigoană, persecuție. 4. (Pop.) Împerechere a vacii cu taurul. – Din goni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goangă
GOÁNGĂ, goange, s. f. (Pop.) Insectă (mică), gânganie. ◊ Expr. (Glumeț) A spune goange = a spune fleacuri, minciuni. A se ține de goange = a fi neserios, a face farse, glume (nepotrivite). – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goarnă
GOÁRNĂ, goarne, s. f. Instrument muzical de suflat din alamă, folosit mai ales în armată; trompetă, trâmbiță. – Din rus. gorn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goblen
GOBLÉN, goblenuri, s. n. Tapiserie, broderie sau țesătură artistică făcută din fire colorate, reprezentând o imagine plastică. – Din fr. [manufacture des] Gobelins (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goblizan
GOBLIZÁN s. m. v. coblizan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godac
GODÁC, godaci, s. m. (Pop.) Purcel (până la un an); godin^1, godânac. – Cf. sl. godŭ „an” și rom. godânac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godavil
GODAVÍL s. n. v. godevil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godânac
GODÂNÁC, godânaci, s. m. (Reg.) Godac. – Din bg. godinak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goden
GODÉN s. n. v. godin^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godetă
GODÉTĂ, godete, s. f. Vas mic în care se amestecă culorile pentru pictură. – Din fr. godet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godeu
GODÉU, godeuri, s. n. I. 1. Cupă de elevator. 2. Mic recipient din material izolant, folosit pentru realizarea unor legături electrice. II. Fald la o rochie, la o draperie etc. – Din fr. godet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godevil
GODEVÍL, godeviluri, s. n. Dispozitiv pentru ghidarea unui instrument sau a unui aparat în interiorul țevilor de extracție sau al unor conducte la exploatările petroliere. [Var.: godavíl s. n.] – Din engl. go-devil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godia
GODIÁ, godiez, vb. I. Intranz. (Mar.) A vâsli cu ajutorul unei rame așezate la pupă, făcând ca barca să înainteze în zigzag. [Pr.: -di-a] – Din fr. godiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godie
GODÍE, godii, s. f. (Mar.) Ramă^2 lungă care servește la godiere. – Din fr. godille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godiere
GODIÉRE, godieri, s. f. Acțiunea de a godia. [Pr.: -di-e-] – V. godia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godin
GÓDIN^1, godini, s. m. (Reg.) Godac. – Et. nec. Cf. godac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godin
GODÍN^2, godinuri, s. n. Sobă de fier (cilindrică) folosită la încălzit. [Var.: godén s. n.] – Din fr. Godin (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godină
GÓDINĂ, godine, s. f. (Reg.) Specie de pepene galben cu coaja lucioasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godron
GODRÓN, godroane, s. n. Ornament în relief format din proeminențe ovale alungite, dispuse pe un element de arhitectură, pe un vas etc. – Din fr. godron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

godronat
GODRONÁT, -Ă, godronați, -te, adj. (Despre elemente de arhitectură, vase etc.) Care are godroane. – Din fr. godronné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goeland
GOELÁND, goelanzi, s. m. (Ornit.; rar) Pescăruș. [Pr.: go-e-] – Din fr. goéland.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goeletă
GOELÉTĂ, goelete, s. f. Navă cu pânze având două până la șase catarge. [Pr.: go-e-] – Din fr. goélette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goethean
GOETHEÁN, -Ă, goetheeni, -e, adj. De Goethe, al lui Goethe; în maniera lui Goethe. [Pr.: gö-te-an] – Goethe (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofra
GOFRÁ, gofrez, vb. I. Tranz. A imprima rânduri de cute paralele (și ondulate) pe o țesătură, pe o tablă, pe o hârtie etc. ♦ A aplica pe o țesătură un desen imprimat în relief. – Din fr. gaufrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofraj
GOFRÁJ, gofraje, s. n. Serie de cute paralele (și ondulate) aplicate pe o țesătură, pe o tablă, pe o hârtie etc. ♦ Efect de finisare a unor țesături, constând în aplicarea de desene imprimate în relief. – Din fr. gaufrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofrare
GOFRÁRE, gofrări, s. f. Acțiunea de a gofra și rezultatul ei. – V. gofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofrat
GOFRÁT^1, gofraturi, s. n. Faptul de a gofra. – V. gofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofrat
GOFRÁT^2, -Ă, gofrați, -te, adj. (Despre o țesătură, o tablă, o hârtie) Pe care s-au imprimat cute paralele (și ondulate) ori desene în relief. – V. gofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gofreu
GOFRÉU, gofreuri, s. n. (Arhit.) Ornament constituit din adâncituri cu conturul pătrat, alăturate și dispuse în șiruri paralele. – Din fr. gaufré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gog
GOG, gogi, s. m. (Reg.) Băiat sau tânăr prost. – Cf. n. pr. G o g u.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogâlţ
GOGẤLȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut de cineva care înghite repede, cu lăcomie un aliment sau un lichid. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogâlț
GOGẤLȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut de cineva care înghite repede, cu lăcomie un aliment sau un lichid. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogeamite
GOGEÁMITE adj. invar. v. cogeamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogi
GOGÍ, gogesc, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) A fi suferind, bolnav (o perioadă mai lungă), fără a prezenta simptome clare și de obicei fără a cădea la pat; a purta o boală pe picioare timp mai îndelungat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogire
GOGÍRE, gogiri, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a gogi. – V. gogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogleze
GOGLÉZE s. f. pl. (Înv.) Vorbe frumoase (și goale) spuse cuiva; afirmații, declarații lipsite de însemnătate, de consistență. [Var.: goglézi s. f. pl.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goglezi
GOGLÉZI s. f. pl. v. gogleze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoaşă
GOGOÁȘĂ, gogoși, s. f. 1. Produs rotund de patiserie făcut din aluat dospit și prăjit în grăsime, peste care se presară zahăr. ♦ Fig. (mai ales la pl.) Minciună (evidentă). 2. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care arată felul) Excrescență sferică (de mărimea unei alune) care se formează pe ramurile unor specii de stejar. 3. Înveliș protector format din fire (mătăsoase), în care are loc transformarea larvelor unor insecte în nimfe. ◊ Gogoașă de mătase = gogoașă (3) a viermelui de mătase; cocon^2. 4. Nume dat unor obiecte umflate și sferice. [Pl. și: gogoașe. – Var.: (reg.) gugoáșă s. f.] – Cf. c o c o a ș ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoașă
GOGOÁȘĂ, gogoși, s. f. 1. Produs rotund de patiserie făcut din aluat dospit și prăjit în grăsime, peste care se presară zahăr. ♦ Fig. (mai ales la pl.) Minciună (evidentă). 2. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care arată felul) Excrescență sferică (de mărimea unei alune) care se formează pe ramurile unor specii de stejar. 3. Înveliș protector format din fire (mătăsoase), în care are loc transformarea larvelor unor insecte în nimfe. ◊ Gogoașă de mătase = gogoașă (3) a viermelui de mătase; cocon^2. 4. Nume dat unor obiecte umflate și sferice. [Pl. și: gogoașe. – Var.: (reg.) gugoáșă s. f.] – Cf. c o c o a ș ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoloi
GOGOLÓI, gogoloaie, s. n. (Pop. și fam.) Mic obiect (maleabil) de formă sferică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoman
GOGOMÁN, -Ă, gogomani, -e, s. m., adj. (Fam. și depr.) (Om) prostănac, nătărău. [Var.: gugumán, -ă s. m., adj.] – Cf. gog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogomănie
GOGOMĂNÍE, gogomănii, s. f. (Fam. și depr.) Prostie, neghiobie (comisă de cineva). [Var.: gugumăníe s. f.] – Gogoman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogonat
GOGONÁT, -Ă, gogonați, -te, adj. 1. (Despre obiecte, părți de obiecte etc.) Care are o formă (relativ) sferică, umflată; gogoneț. 2. Fig. (Mai ales despre minciuni, gafe) Mare, exagerat. – Gogon (reg. „mic obiect sferic”) + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogonea
GOGONEÁ, gogonele, s. f. (Mai ales la pl.) Pătlăgele roșii, neajunse la maturitate, de culoare verde sau verde-roșiatică, din care se fac murături. – Gogon (reg. „mic obiect sferic”) + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoneţ
GOGONÉȚ, -EÁȚĂ, gogoneți, -e, adj. Gogonat. ◊ Prune gogonețe = varietate de prune mici și sferice. – Gogon (reg. „mic obiect sferic”) + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoneț
GOGONÉȚ, -EÁȚĂ, gogoneți, -e, adj. Gogonat. ◊ Prune gogonețe = varietate de prune mici și sferice. – Gogon (reg. „mic obiect sferic”) + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoriţă
GÓGORIȚĂ, gogorițe, s. f. Ființă imaginară cu care sunt speriați copiii. ♦ Fig. Amenințare mincinoasă, neîntemeiată (care încearcă să sperie, să intimideze pe cineva). [Acc. și: gogoríță] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoriță
GÓGORIȚĂ, gogorițe, s. f. Ființă imaginară cu care sunt speriați copiii. ♦ Fig. Amenințare mincinoasă, neîntemeiată (care încearcă să sperie, să intimideze pe cineva). [Acc. și: gogoríță] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoşar
GOGOȘÁR, gogoșari, s. m. 1. Specie de ardei gras cu fructe mari, cărnoase, sferic-turtite, de culoare roșie sau verde; p. restr. fructul acestei plante. 2. (Rar) Vânzător de gogoși. ♦ Fig. Om mincinos, șarlatan. – Gogoașă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoșar
GOGOȘÁR, gogoșari, s. m. 1. Specie de ardei gras cu fructe mari, cărnoase, sferic-turtite, de culoare roșie sau verde; p. restr. fructul acestei plante. 2. (Rar) Vânzător de gogoși. ♦ Fig. Om mincinos, șarlatan. – Gogoașă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoşea
GOGOȘEÁ, gogoșele, s. f. Diminutiv al lui gogoașă. [Var.: (reg.) gugoșeá s. f.] – Gogoașă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogoșea
GOGOȘEÁ, gogoșele, s. f. Diminutiv al lui gogoașă. [Var.: (reg.) gugoșeá s. f.] – Gogoașă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogren
GOGRÉN s. n. v. grogrenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gogrenă
GOGRÉNĂ s. f. v. grogrenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gol
GOL^1, goluri, s. n. (La unele sporturi) Introducere a mingii în poarta echipei adverse; punct marcat astfel. – Din engl. goal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gol
GOL^2, GOÁLĂ, (I) goi, goale, adj., (II) goluri, s. n. I. Adj. 1. (Despre oameni) Care nu are pe corp (sau pe o parte a corpului) niciun fel de îmbrăcăminte. ◊ Expr. (A fi) cu coatele goale = a) (a fi) cu haina ruptă în coate; b) (a fi îmbrăcat) sărăcăcios; (a fi) sărac. Adevărul gol (-goluț) = adevăr spus direct, fără menajamente; adevăr evident, de necontestat. Minciună goală = minciună evidentă. ♦ Care are haine puține, care este sărăcăcios (sau prea ușor) îmbrăcat; p. ext. sărac. ◊ Expr. A lăsa (pe cineva) gol = a jefui (pe cineva) de tot ce are. ♦ (Despre păsări sau alte animale) Golaș (1). ♦ (Despre copaci, crengi) Care este lipsit de frunze. ♦ (Despre pereți) Care nu are agățat sau lipit nimic pe el. 2. (Despre suprafețe, terenuri, regiuni) Care nu este acoperit cu vegetație, cu case etc. sau care este fără ființe, pustiu. ♦ Care nu are acoperiș sau nu este acoperit. ◊ Expr. Sub cerul gol = a) fără adăpost; b) afară, în aer liber. Pe pământul gol sau pe scândura goală = fără așternut, direct pe pământ sau pe scândurile patului. 3. (Despre alimente) Care nu este asociat, combinat cu nimic altceva; simplu. Pâine goală. 4. (Despre recipiente, spații închise etc.) Care nu conține nimic în interior; deșert. ◊ (Substantivat) Sună a gol. ◊ Expr. Cu mâna goală = a) fără niciun dar, fără niciun ban; b) care nu are (sau neavând) nicio armă asupra sa. Pe inima goală sau pe stomacul gol = fără să fi mâncat ceva înainte; pe nemâncate. ♦ (Despre corpuri) Care are o cavitate în interior. 5. Fig. Care este fără temei, fără fond; neîntemeiat. II. S. n. Spațiu liber, cavitate (în interiorul unui corp); vid. ◊ Gol de aer = zonă din atmosferă unde o aeronavă întâlnește un curent de aer descendent. Gol de producție = stagnare temporară a producției. ◊ Loc. adv. În gol = a) în abis sau prin aer (îndreptându-se cu viteza în jos); b) cu privirea fixă, fără țintă; c) fără folos, zadarnic. ◊ Expr. A umple un gol = a completa o lipsă, a satisface o nevoie reală. A simți un gol la (sau în) stomac = a avea o senzație neplăcută de la stomac din cauza foamei. A (se) da de gol = a (se) trăda, a (se) demasca. (În superțiții) A(-i) ieși (cuiva) cu gol(ul) = a ieși înaintea cuiva cu un vas gol (prevestindu-i prin aceasta un insucces). ♦ Loc lipsit de vegetație, de așezări. – Din sl. golŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golan
GOLÁN, golani, s. m. (Peior.) 1. Om fără ocupație, care bate toată ziua drumurile fără să facă nimic util; derbedeu. 2. (Adesea adjectival) Om sărac, zdrențăros, care nu are cu ce se îmbrăca. – Gol^2 + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golancă
GOLÁNCĂ, golance, s. f. (Peior.) Fată sau femeie neserioasă, care bate toată ziua drumurile fără să facă nimic util. – Golan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golaş
GOLÁȘ, -Ă, golași, -e, adj. 1. (Despre păsări) Care este lipsit de pene (pe întregul corp sau pe o parte a lui); (despre animale) care este lipsit de păr; gol^2. ♦ (Înv.; despre oameni) Gol^2 (I 1). 2. (Despre copaci, crengi) Care este lipsit de frunze; gol^2. 3. (Despre suprafețe, terenuri, regiuni) Care este lipsit de vegetație; gol^2. – Gol^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golaș
GOLÁȘ, -Ă, golași, -e, adj. 1. (Despre păsări) Care este lipsit de pene (pe întregul corp sau pe o parte a lui); (despre animale) care este lipsit de păr; gol^2. ♦ (Înv.; despre oameni) Gol^2 (I 1). 2. (Despre copaci, crengi) Care este lipsit de frunze; gol^2. 3. (Despre suprafețe, terenuri, regiuni) Care este lipsit de vegetație; gol^2. – Gol^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golaveraj
GOLAVERÁJ, golaveraje, s. n. Raportul sau diferența dintre golurile marcate și cele primite de o echipă la unele jocuri sportive, care departajează între ele două echipe aflate la egalitate de puncte. – Din fr. goal-average.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golănel
GOLĂNÉL, golănei, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui golan. – Golan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golănesc
GOLĂNÉSC, -EÁSCĂ, golănești, adj. Care aparține golanului, specific golanului, de golan. – Golan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golăneşte
GOLĂNÉȘTE adv. În felul golanilor, ca golanii. – Golan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golănește
GOLĂNÉȘTE adv. În felul golanilor, ca golanii. – Golan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golăneţ
GOLĂNÉȚ, -EÁȚĂ, golăneți, -e, s. m. și f. (Rar) Persoană îmbrăcată prost, sărăcăcios sau sumar. – Golan + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golăneț
GOLĂNÉȚ, -EÁȚĂ, golăneți, -e, s. m. și f. (Rar) Persoană îmbrăcată prost, sărăcăcios sau sumar. – Golan + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golănie
GOLĂNÍE, golănii, s. f. Faptă, vorbă, atitudine de golan. – Golan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golănime
GOLĂNÍME s. f. Mulțime de golani, totalitatea golanilor. – Golan + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golătate
GOLĂTÁTE s. f. (Rar) Goliciune; sărăcie. – Gol^2 + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goldan
GOLDÁN, goldani, s. m. Varietate de prun originar din Grecia (Prunus insititia). – Din goldană (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goldană
GOLDÁNĂ, goldane, s. f. Fructul goldanului, de formă aproape sferică, cu pielița subțire și cu miezul galben, zemos și dulce. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golf
GOLF^1 s. n. 1. Joc sportiv, între două sau patru persoane, care constă în introducerea unei mingi mici și dure în mai multe găuri succesive (aflate pe un teren special) prin lovirea ei cu o crosă. 2. (În sintagma) Pantaloni golf = pantaloni largi, legați strâns dedesubtul genunchiului. – Din engl., fr. golf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golf
GOLF^2, golfuri, s. n. Parte a unui ocean, a unei mări sau a unui lac care pătrunde în uscat. – Din fr. golfe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golgheter
GOLGHÉTER, golgheteri, s. m. Sportiv care marchează cele mai multe goluri în cursul unei competiții sportive. – Din engl. goal-getter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goli
GOLÍ, golesc, vb. IV. 1. Tranz. A scoate sau a consuma întregul conținut dintr-un vas, recipient, spațiu etc.; a deșerta. ♦ Refl. pas. (Despre vase, recipiente, spații etc.) A rămâne gol^2, fără ființe, pustiu. 2. Refl. (Fam.; despre ființe) A evacua fecalele sau urina. – Din gol^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goliard
GOLIÁRD, goliarzi, s. m. Poet medieval de limbă latină, rătăcitor, care cânta bucuria de a trăi. [Pr.: -li-ard] – Din fr. goliard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goliardic
GOLIÁRDIC, -Ă, goliardici, -ce, adj. Caracteristic goliarzilor, de goliard. [Pr.: -li-ar-] – Goliard + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golicică
GOLICÍCĂ, golicele, s. f. Plantă glabră cu frunzele sinuos dințate (Myagrum perfoliatum). – Gol + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goliciune
GOLICIÚNE, goliciuni, s. f. 1. Starea omului gol^2; p. ext. părțile goale ale trupului. ♦ Starea omului sărac. 2. Starea unui loc gol^2, lipsit de vegetație, sărac, pustiu. 3. Fig. Aspectul real (și neplăcut, crud) al unui lucru, al unei soluții etc. – Gol^2 + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golire
GOLÍRE, goliri, s. f. Acțiunea de a (se) goli și rezultatul ei; deșertare. – V. goli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gologan
GOLOGÁN, gologani, s. m. (În trecut) Monedă de aramă (în valoare de 10 bani); p. gener. (sens curent) monedă de mică valoare; ban. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gologăni
GOLOGĂNÍ, gologănesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A înșela pe cineva luându-i banii, gologanii. – Din gologan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golomăţ
GOLOMẮȚ s. m. v. golomoz^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golomăț
GOLOMẮȚ s. m. v. golomoz^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golomoz
GOLOMÓZ^1 s. m. Plantă erbacee perenă din familia gramineelor, cu flori roșietice sau violete, cultivată ca plantă furajeră (Dactylis glomerata). [Var.: golomắț s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

golomoz
GOLOMÓZ^2 s. n. v. gălămoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goluţ
GOLÚȚ, -Ă, goluți, -e, adj. Diminutiv al lui gol^2. – Gol^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goluț
GOLÚȚ, -Ă, goluți, -e, adj. Diminutiv al lui gol^2. – Gol^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gomaj
GOMÁJ s. n. (Tehn.) Blocare a segmenților în canalele din piston, ca urmare a depunerii reziduurilor de ardere. – Din fr. gommage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gomă
GÓMĂ^1, gome, s. f. 1. Tumoare nodulară infecțioasă sau parazitară, care apare pe piele, în ficat etc. 2. Secreție mucilaginoasă produsă de unele plante sub acțiunea bacteriilor parazite. – Din fr. gomme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gomă
GÓMĂ^2 s. f. (Cu sens colectiv) Persoane care aparțin lumii elegante, societății cu pretenții de distincție; (fam.) eleganță excesivă, pretențioasă (în vestimentație). – Cf. gomă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gomenol
GOMENÓL s. n. Lichid medicamentos uleios, incolor sau gălbui, de natură vegetală, întrebuințat ca antiseptic (al căilor nazale). – Din fr. goménol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gomos
GOMÓS, -OÁSĂ, gomoși, -oase, s. m. și f., adj. (Fam.) (Persoană) care se remarcă printr-o eleganță excesivă (și plină de pretenții). – Din fr. gommeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonaci
GONÁCI, gonaci, s. m. 1. (Pop.) Hăitaș^2. 2. (Rar) Cal sprinten, care fuge repede. 3. Călăreț ușor înarmat în vechea armată, care de obicei îndeplinea misiuni de cercetare. – Goni + suf. -aci. Cf. bg. gonač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonadă
GONÁDĂ, gonade, s. f. Glandă sexuală sau reproducătoare care produce gameți și secretă hormoni. – Din fr. gonade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonadotrop
GONADOTRÓP, gonadotropi, adj. (Biol.) (În sintagma) Hormon gonadotrop = hormon secretat de hipofiză, cu acțiune stimulatoare asupra glandelor sexuale. – Din fr. gonadotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonaş
GONÁȘ, gonași, s. m. (Rar) Hăitaș^2. – Goni + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonaș
GONÁȘ, gonași, s. m. (Rar) Hăitaș^2. – Goni + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondola
GONDOLÁ^1, gondolez, vb. I. Tranz. A bomba (o tablă, un placaj etc.). – Din fr. gondoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondola
GONDOLÁ^2, gondolez, vb. I. Refl. (Rar) A se mișca unduindu-se. – Din gondolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondolare
GONDOLÁRE^1, gondolări, s. f. Acțiunea de a gondola^1. – V. gondola^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondolare
GONDOLÁRE^2, gondolări, s. f. Acțiunea de a se gondola^2. – V. gondola^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondolă
GONDÓLĂ, gondole, s. f. 1. Barcă lungă, puțin adâncă, cu fundul plat, cu prora și pupa ridicate și încovoiate, manevrată cu o singură vâslă, folosită la Veneția. 2. Raft, suport în formă de gondolă (1) pe care este așezată marfa într-un magazin cu autoservire. 3. Nacelă în care se află motorul unui dirijabil. – Din it. gondola, fr. gondole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondoletă
GONDOLÉTĂ, gondolete, s. f. (Rar) Gondolă mică. – Din it. gondoletta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondolier
GONDOLIÉR, gondolieri, s. m. Bărbat care conduce o gondolă (1). [Pr.: -li-er] – Din it. gondoliere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gondolieră
GONDOLIÉRĂ, gondoliere, s. f. Cântec al gondolierilor. [Pr.: -li-e-] – Din gondolier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonfalon
GONFALÓN, gonfaloane, s. n. Steag de război în Evul Mediu, cu partea liberă despicată în trei sau patru cozi. – Din fr. gonfalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonfalonier
GONFALONIÉR, gonfalonieri, s. m. 1. Purtătorul steagului sau insignelor unui stat, unui oraș, unei instituții în vechile republici italiene. 2. Numele unor magistrați superiori din vechile republici italiene. – Din it. gonfaloniere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonfla
GONFLÁ, gonflez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) umfla (1). ♦ Refl. (Despre cavități anatomice) A-și mări volumul prin îmbibare cu un lichid organic. – Din fr. gonfler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonflabil
GONFLÁBIL, -Ă, gonflabili, -e, adj. (Despre obiecte cu pereți elastici sau plianți) Care se poate umfla (1). – Gonfla + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonflant
GONFLÁNT s. n. Substanță care poate fi absorbită de un material coloidal provocând umflarea acestuia. – Din fr. gonflant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonflare
GONFLÁRE, gonflări, s. f. Umflare. – V. gonfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonflat
GONFLÁT, -Ă, gonflați, -te, adj. Umflat. – V. gonfla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gong
GONG, gonguri, s. n. Disc de metal care, lovit cu un ciocănel special, produce un sunet caracteristic, fiind întrebuințat ca instrument muzical sau de chemare, de semnalizare. ♦ Sunet emis (ca semnal) de acest disc. – Din fr., engl. gong.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gongoric
GONGÓRIC, -Ă, gongorici, -ce, adj. Care aparține gongorismului, privitor la gongorism, specific gongorismului. – Din fr. gongorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gongorism
GONGORÍSM s. n. Stil afectat, prețios, excesiv metaforic, care caracterizează unele producții literare. – Din fr. gongorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goni
GONÍ, gonesc, vb. IV. 1. Tranz. A fugi după cineva, a urmări în fugă (pentru a prinde, pentru a face să se grăbească etc.); a fugări; spec. a alunga vânatul spre locul de pândă al vânătorilor. ◊ Refl. recipr. Păsările se goneau printre ramuri. ♦ Fig. (Înv.) A urmări (o țintă, un ideal). 2. Tranz. A alunga, a izgoni. 3. Intranz. A alerga, a fugi. 4. Refl. și intranz. (Despre vitele cornute) A se împerechea pentru reproducere. – Din sl. goniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonidie
GONÍDIE, gonidii, s. f. Celulă verde a algelor care trăiește în simbioză cu anumite ciuperci, formând împreună licheni. – Din fr. gonidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goniometric
GONIOMÉTRIC, -Ă, goniometrici, -ce, adj. Care aparține goniometriei, privitor la goniometrie. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goniometrie
GONIOMETRÍE s. f. Ramură a geometriei aplicate care se ocupă cu studiul unghiurilor și cu măsurarea valorii lor. ♦ Tehnică a măsurării valorii unghiurilor cu ajutorul goniometrului. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goniometru
GONIOMÉTRU, goniometre, s. n. Instrument care servește la măsurarea valorii unghiurilor. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonire
GONÍRE, goniri, s. f. Faptul de a (se) goni; alungare. – V. goni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonitor
GONITÓR, -OÁRE, gonitori, -oare, s. m. și f., adj. (Vită cornută) care are vârsta la care se poate împerechea (în vederea reproducerii). – Goni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goniţă
GÓNIȚĂ, gonițe, s. f. Insectă coleopteră cu aripile negre și abdomenul galben, care înoată învârtindu-se foarte repede la suprafața apei (Gyrinus natator). – Goni + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goniță
GÓNIȚĂ, gonițe, s. f. Insectă coleopteră cu aripile negre și abdomenul galben, care înoată învârtindu-se foarte repede la suprafața apei (Gyrinus natator). – Goni + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonocit
GONOCÍT, gonocite, s. n. (Biol.) Celulă germinală. – Din engl. gonocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonococ
GONOCÓC, gonococi, s. m. Microb patogen care provoacă blenoragia. – Din fr. gonocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gonoree
GONORÉE s. f. (Med.) Blenoragie. – Din fr. gonorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gopac
GOPÁC, gopacuri, s. n. Numele unui dans popular ucrainean cu mișcări energice, sărituri și fandări; melodie după care se execută acest dans. – Din ucr. hopak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gordian
GORDIÁN, gordiene, adj. (În sintagma) Nod gordian = dificultate extrem de mare, greu sau imposibil de rezolvat. [Pr.: -di-an] – Din fr. [noeud] gordien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gordias
Gordias, Gordiu = Gordius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gordin
GORDÍN s. m. Soi autohton de viță-de-vie, cu boabele strugurilor ovoide, verzi-gălbui (cu puncte ruginii), folosit mai ales la producerea vinului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gordius
Gordius, rege mitic al Phrygiei, presupus întemeietor al cetății Gordium. De mult, într-o vreme cînd Phrygia era măcinată de neînțelegeri interne, un oracol prezisese că ele vor lua sfîrșit dacă va fi ales rege primul om care va urca cu carul său la templul lui Zeus. Acest om a fost Gordius, pe atunci simplu țăran. El a fost ales rege și, drept mulțumire, i-a închinat lui Zeus carul său. Oiștea acestui car era legată cu un nod atît de complicat, încît nimeni nu-l putea desface. Celui care ar fi reușit s-o facă i s-a făgăduit, în dar, regatul Asiei. Se spunea că mai tîrziu, Alexandru Macedon l-a tăiat cu sabia, îndeplinind, în felul acesta, oracolul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gorgan
GORGÁN, gorgane, s. n. Movilă înălțată deasupra unui mormânt străvechi. – Cf. rus. kurgan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorge
Gorge, una dintre fiicele Althaeei și a lui Oeneus, regele din Calydon. Gorge și Deianira au fost singurele dintre fiicele lui Oeneus care n-au fost metamorfozate de către zeița Artemis în potîrnichi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gorgoază
GORGOÁZĂ, gorgoaze, s. f. (reg.) Corcodușă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gorgonă
GORGÓNĂ, gorgone, s. f. Monstru din mitologia greacă, cu înfățișare de femeie cu șerpi în loc de păr, a cărei privire împietrea orice ființă. ♦ Ornament arhitectural reprezentând capul unui astfel de monstru. – Din lat. Gorgona, fr. Gorgones.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorgone
Gorgone = Gorgones.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gorgones
Gorgones, (Euryale, Stheno și Medusa) cele trei fiice monstruoase ale lui Phoreys și Ceto. Dintre ele, primele două erau nemuritoare. Medusa – considerată prin excelență „gorgonă” – era muritoare. Sălașul gorgonelor se afla la capătul lumii, în apropierea Grădinii Hesperidelor. Ele aveau o înfățișare înspăimîntătoare: în jurul capetelor li se încolăceau zeci de șerpi, privirile lor de foc împietreau pe oricine le-ar fi întîlnit; aveau brațe de bronz și aripi de aur, cu ajutorul cărora se înălțau în văzduh. Perseus a reușit să ucidă Medusa în timp ce dormea (v. Perseus). Cînd i-a tăiat capul, din gîtul ei retezat au ieșit cei doi fii pe care i-i dăruise Poseidon, singurul dintre zei care avusese curajul să se împreune cu ea: Chrysaor și calul înaripat Pegasus. Mai tîrziu, zeița Athena și-a împodobit egida cu chipul Medusei, a cărei simplă vedere transforma pe orice muritor în stană de piatră. Sîngele ei, adunat de Perseus, putea fi folosit cînd ca o otravă ucigătoare, cînd ca un leac tămăduitor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gorilă
GORÍLĂ, gorile, s. f. Maimuță antropoidă de circa doi metri, care trăiește în pădurile Africii Ecuatoriale (Gorilla gorilla). – Din fr. gorille. Cf. it. gorilla, germ. Gorilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorjean
GORJEÁN, -Ă, gorjeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Gorj. 2. Adj. Care aparține județului Gorj sau gorjenilor (1), privitor la județul Gorj ori la gorjeni. – Gorj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorjeancă
GORJEÁNCĂ, gorjence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Gorj. – Gorjean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gornic
GÓRNIC, gornici, s. m. (Reg.) 1. Pădurar; pândar. 2. (Entom.) Croitor. – Probabil din sl. *gorĭnikŭ (< gora „munte, pădure”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gornist
GORNÍST, gorniști, s. m. Soldat (sau persoană) care cântă din goarnă; trompetist. – Din rus. gornist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorun
GORÚN, goruni, s. m. Specie de stejar cu trunchiul drept, cu frunze ovale, lobate pe margine și cu fructul o ghindă (Quercus petraea). – Din bg., sb. gorun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorunet
GORUNÉT, goruneturi, s. n. Goruniș, goruniște. – Gorun + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goruniş
GORUNÍȘ, gorunișuri, s. n. Pădure de goruni sau în care predomină gorunii; mulțime de goruni; gorunet, goruniște. – Gorun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goruniș
GORUNÍȘ, gorunișuri, s. n. Pădure de goruni sau în care predomină gorunii; mulțime de goruni; gorunet, goruniște. – Gorun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gorunişte
GORUNÍȘTE, goruniști, s. f. Goruniș. – Gorun + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goruniște
GORUNÍȘTE, goruniști, s. f. Goruniș. – Gorun + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodar
GOSPODÁR, gospodari, s. m., adj. 1. S. m. Om care posedă o gospodărie. 2. S. m., adj. (Om) care dovedește pricepere, chibzuială în conducerea unei gospodării sau a unor activități publice. 3. S. m. (Reg.) Soț (în raport cu soția sa). 4. S. m. (Înv.) Domnitor. – Din bg., sb. gospodar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodăresc
GOSPODĂRÉSC, -EÁSCĂ, gospodărești, adj. 1. Care aparține sau este specific unui gospodar priceput. 2. (Rar) Conjugal. – Gospodar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodăreşte
GOSPODĂRÉȘTE adv. Ca gospodarii (buni); cu chibzuială, cu pricepere. – Gospodar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodărește
GOSPODĂRÉȘTE adv. Ca gospodarii (buni); cu chibzuială, cu pricepere. – Gospodar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodări
GOSPODĂRÍ, gospodăresc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. A conduce sau a face treburile unei gospodării sau, p. ext., ale unei instituții, organizații etc. 2. Refl. și tranz. fact. A întemeia sau a face pe cineva să-și întemeieze o gospodărie (prin căsătorie); a (se) căpătui. – Din gospodar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodărie
GOSPODĂRÍE, gospodării, s. f. 1. Totalitatea bunurilor care constituie averea (imobilă) a unui locuitor, îndeosebi de la țară (și a familiei sale); casă^1. ♦ Unitate formată dintr-o locuință și din persoanele (înrudite) care o locuiesc, trăind în comun; persoanele (înrudite) care locuiesc împreună, având buget comun și valorificând în comun bunurile dobândite prin munca lor. 2. Activitate casnică (a gospodinei); menaj. 3. (Ieșit din uz) Unitate de producție agricolă, de prestări de servicii etc. (de stat, cooperatistă sau particulară). 4. Conducere, administrare a unui bun, a unei instituții (publice) etc.; instituție sau ansamblu de instituții care asigură această conducere, administrare. Gospodărie comunală. – Gospodar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodărioară
GOSPODĂRIOÁRĂ, gospodărioare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui gospodărie (1). [Pr.: -ri-oa-] – Gospodărie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodărire
GOSPODĂRÍRE, gospodăriri, s. f. Acțiunea de a (se) gospodări; administrare, conducere. – V. gospodări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodărit
GOSPODĂRÍT, -Ă, gospodăriți, -te, adj. (Despre oameni) Care și-a întemeiat o gospodărie (1) sau care își conduce cu pricepere, cu chibzuială gospodăria. – V. gospodări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodăros
GOSPODĂRÓS, -OÁSĂ, gospodăroși, -oase, adj. (Despre oameni) Care dovedește pricepere și chibzuință în conducerea unei gospodării, a unei instituții, organizații etc. – Gospodar + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gospodină
GOSPODÍNĂ, gospodine, s. f. Femeie care se ocupă cu treburile gospodăriei, ale casei familiale; casnică. ♦ Femeie pricepută în treburile gospodăriei, ale casei familiale. ◊ (Adjectival) Femeie foarte gospodină. ♦ Stăpâna unei gospodării. – Din sl. gospodinĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gostat
GOSTÁT, gostaturi, s. n. (Ieșit din uz) Gospodărie (agricolă) de stat. – Go[spodărie agricolă de] stat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goştinar
GOȘTINÁR, goștinari, s. m. Slujbaș însărcinat cu încasarea goștinei. – Goștină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goștinar
GOȘTINÁR, goștinari, s. m. Slujbaș însărcinat cu încasarea goștinei. – Goștină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goştină
GÓȘTINĂ, goștini, s. f. (În Evul Mediu în Țara Românească și în Moldova) Dare care se percepea în oi, porci sau vaci. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goștină
GÓȘTINĂ, goștini, s. f. (În Evul Mediu în Țara Românească și în Moldova) Dare care se percepea în oi, porci sau vaci. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

got
GOT, goți, s. m. (La pl.) Popor migrator germanic, originar din Scandinavia, care s-a stabilit în sec. III pe teritoriul dintre Carpați și Don; (și la sg.) persoană aparținând acestui neam. – Din fr. Goths, lat. Gothus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gotcan
GOTCÁN, gotcani, s. m. (Ornit.; reg.) Cocoș-de-munte. – Gotcă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gotcă
GÓTCĂ, gotce, s. f. (Reg.) Femeiușca cocoșului-de-munte; găină-sălbatică. ◊ Roșu ca (sau cum e) gotca sau roșu gotcă = foarte roșu. – Din ucr. gotka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gotic
GÓTIC, -Ă, gotici, -ce, adj. Al goților, privitor la goți. ◊ Scriere gotică sau litere gotice, alfabet gotic = scriere, litere sau alfabet cu caractere ascuțite, întrebuințate, în Evul Mediu, în Apusul Europei, astăzi mai ales în Germania. Stil gotic = stil arhitectural apărut în sec. XII în Europa occidentală, caracterizat prin predominarea formelor arhitectonice înalte și zvelte, prin arcuri și bolți ogivale, contraforturi, vitralii și un număr mare de sculpturi în piatră. Artă gotică = formă de artă răspândită în Europa începând din sec. XII. ♦ (Construit) în stil gotic. – Din fr. gothique, lat. gothicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

goz
GOZ, gozuri, s. n. (Reg.; cu sens colectiv) Resturi nefolositoare de materii vegetale; p. gener. gunoi, murdărie. [Var.: gózură s. f.] – Din magh. gaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gozură
GÓZURĂ s. f. v. goz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grabă
GRÁBĂ s. f. Tendință, intenție, dorință de a face ceva sau de a ajunge undeva cât mai repede; iuțeală, viteză (mare) cu care se face ceva; zor^1, grăbire. ◊ Loc. adv. În grabă sau în graba mare = grabnic, repede. – Din grăbi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graben
GRÁBEN, grabene, s. n. Porțiune scufundată a scoarței terestre, de formă alungită și mărginită de falii paralele. – Din germ. Graben, fr. graben.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grabnic
GRÁBNIC, -Ă, grabnici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care se grăbește, care arată grabă; care se întâmplă repede, pe neașteptate; care nu poate aștepta, nu poate întârzia, care trebuie făcut fără întârziere. Mers grabnic. Moarte grabnică. Treabă grabnică. – Grabă + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grad
GRAD, grade, s. n. 1. Nume dat mai multor unități de măsură pentru diverse mărimi (variabile), în cadrul unor sisteme sau scări de reper. Grad centezimal. Grad de latitudine. ◊ Grad de libertate = indice care arată posibilitățile de mișcare ale (elementelor) unui sistem mecanic. 2. (Mat.) Exponentul sau suma exponenților mărimii literale a unui monom; cel mai mare dintre exponenții monoamelor care alcătuiesc un polinom. ◊ Ecuație de gradul întâi (sau al doilea etc.) = ecuație a cărei necunoscută e la puterea întâi (sau a doua etc.). 3. Fiecare dintre diviziunile în care se împarte un sistem sau o scară de reper, de măsură. 4. Valoare a unei mărimi, considerată în raport cu o valoare de referință. ◊ Grad alcoolic = fiecare dintre procentele de alcool pur din volumul unui lichid alcoolic. 5. Etalon sau criteriu de apreciere a felului cum se realizează un proces tehnic, o însușire a unui material etc. 6. (În sintagma) Grad de comparație v. comparație. 7. (Urmat de determinări) Treaptă, nivel, stadiu (într-un proces, într-o situație etc. dată). ◊ Grad de rudenie = raportul de apropiere între rude. ◊ Loc. adv. În ultimul grad = în stadiul cel mai avansat, cel mai grav. 8. Fiecare dintre treptele sistemului de organizare a unor instituții; fiecare dintre treptele ierarhiei unor funcții; p. ext. loc pe care îl ocupă cineva în ierarhia unor funcții; persoană care ocupă o anumită funcție în această ierarhie. – Din fr. grade, lat. gradus, germ. Grad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grada
GRADÁ, gradez, vb. I. Tranz. 1. A marca gradele (3), a împărți în grade (un instrument sau o scară de măsură). 2. A repartiza, a împărți, a eșalona în raport cu o scară, cu un punct de reper, cu un etalon. ◊ Expr. A grada o pedeapsă = a fixa o pedeapsă în raport cu gravitatea culpei. – Din grad (după fr. graduer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradare
GRADÁRE, gradări, s. f. Acțiunea de a grada și rezultatul ei. – V. grada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradat
GRADÁT^1, gradați, s. m. Militar care are un grad inferior celui de ofițer. – Din fr. gradé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradat
GRADÁT^2, -Ă, gradați, -te, adj. 1. (Despre aparate, instrumente etc.) Împărțit în grade (3). 2. Care suie sau coboară treptat, care are loc, se produce într-o succesiune ascendentă sau descendentă. – V. grada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradaţie
GRADÁȚIE, gradații, s. f. 1. Creștere sau descreștere treptată, progresivă, înaintare succesivă (a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni etc.). 2. Fiecare dintre diviziunile care se găsesc pe suportul unui instrument de măsură cu scări gradate. 3. Figură de stil constând în trecerea treptată, ascendentă sau descendentă, de la o idee la alta. ♦ (Pict.) Trecere treptată de la o nuanță la alta. 4. Fiecare dintre treptele de încadrare pe care se află un salariat în cadrul gradului său, acordată pe baza vechimii în serviciu și a aportului în muncă; p. ext. spor de salariu care corespunde fiecăreia dintre aceste trepte. – Din fr. gradation, lat. gradatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradație
GRADÁȚIE, gradații, s. f. 1. Creștere sau descreștere treptată, progresivă, înaintare succesivă (a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni etc.). 2. Fiecare dintre diviziunile care se găsesc pe suportul unui instrument de măsură cu scări gradate. 3. Figură de stil constând în trecerea treptată, ascendentă sau descendentă, de la o idee la alta. ♦ (Pict.) Trecere treptată de la o nuanță la alta. 4. Fiecare dintre treptele de încadrare pe care se află un salariat în cadrul gradului său, acordată pe baza vechimii în serviciu și a aportului în muncă; p. ext. spor de salariu care corespunde fiecăreia dintre aceste trepte. – Din fr. gradation, lat. gradatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradel
GRÁDEL s. n. Pânză albă de bumbac cu dungi longitudinale, folosită pentru lenjerie. – Din germ. Gradel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graden
GRADÉN, gradene, s. n. 1. Treaptă înaltă, așezată la baza unui edificiu. 2. Fiecare dintre treptele unui amfiteatru, stadion etc., pe care sunt așezate băncile sau scaunele. [Pl. și: gradenuri] – Din fr. gradin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradient
GRADIÉNT, gradienți, s. m. 1. (Mat.) Variație pe unitatea de lungime a unei mărimi scalare. 2. Variație a unui element meteorologic (temperatură, presiune) în funcție de distanță. ♦ Mărime care indică creșterea medie a temperaturii spre centrul Pământului. 3. Mărime variabilă a unor factori ecologici. [Pr.: -di-ent] – Din fr. gradient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradier
GRADIÉR, gradiere, s. n. Construcție folosită la răcirea apei necesare instalațiilor energetice. [Pr.: -di-er] – Din germ. Gradier[werk].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradină
GRADÍNĂ, gradine, s. f. Daltă specială din oțel folosită la cioplirea unor roci pentru realizarea unor elemente de construcție decorative. [Acc. și: grádină] – Din it. gradina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradivus
Gradivus, denumire purtată de zeul Mars.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gradual
GRADUÁL^1, graduale, s. n. (Muz.) Cânt gregorian în liturghia catolică. ♦ Carte de cântece pentru liturghie la catolici. [Pr.: -du-al] – Din it., lat. graduale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gradual
GRADUÁL^2, -Ă, graduali, -e, adv. Care crește sau descrește treptat. [Pr.: -du-al] – Din fr. graduel, engl. gradual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graeae
Graeae, divinități preolimpiene care păzeau drumul spre țara gorgonelor (v. și Perseus). Se născuseră din unirea lui Phorcys cu Ceto și erau în număr de trei: Dino, Enyo și Pephredo. Erau niște arătări urîte și bătrîne, cu părul alb, cu un singur ochi și cu un singur dinte pe care și le treceau pe rînd, una alteia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

graf
GRAF^1, grafi, s. m. (Rar) Conte (german). – Din germ. Graf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graf
GRAF^2, grafuri, s. n. (Mat.) Ansamblu a două mulțimi disjuncte, între care s-a stabilit o corespondență. ◊ Teoria grafurilor = disciplină care studiază proprietățile și aplicațiile grafurilor. [Pl. și: grafe] – Din fr. graphe, engl. graph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graf-plotter
GRAF-PLÓTTER, graf-plottere, s. n. (Electron., Inform.) Dispozitiv periferic prin intermediul căruia se poate genera o imagine grafică pe un suport material; plotter. [Pr.: -plotăr] – Din engl. graph-plotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafem
GRAFÉM, grafeme, s. n. Semn vizual al unui sunet. – Din fr. graphème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graffiti
GRAFFÍTI s. n. pl. (Arheol.) Inscripție sau desen executat prin zgâriere pe monumentele antice. ♦ (Sens curent) Inscripții sau desene zgâriate pe pereți. – Din it. graffito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafic
GRÁFIC, -Ă, grafici, -ce, adj., s. n. I. Adj. 1. Referitor la metoda de a reprezenta prin desen (linii, puncte, figuri etc.) o mărime, variația unei mărimi sau raportul dintre două sau mai multe mărimi variabile; care aparține acestei metode. 2. Care ține de sau privitor la felul în care se realizează o tipăritură. II. 1. S. n. Reprezentare prin desen a unei mărimi, a variației unei mărimi sau a raportului dintre două sau mai multe mărimi variabile; reprezentare prin linii, figuri geometrice, hărți etc. a unor date din diverse domenii de activitate. – Din fr. graphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafică
GRÁFICĂ s. f. II. 2. Ramură a artei plastice la baza căreia se află desenul de sine stătător și care folosește diverse procedee tehnice și diferite materiale. – Din fr. graphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafician
GRAFICIÁN, -Ă, graficieni, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu grafica. [Pr.: -ci-an] – Grafic(ă) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafie
GRAFÍE, grafii, s. f. Mod de redare în scris a cuvintelor; scriere. ♦ Fel specific de a scrie al cuiva; scris^1. ♦ Linie specifică a unui desen, care caracterizează pe autorul lui. – Din fr. graphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafit
GRAFÍT s. n. Carbon natural aproape pur, cristalizat în sistemul hexagonal, de culoare cenușie-neagră și cu luciu metalic, având numeroase utilizări în industrie. – Din fr. graphite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafitiza
GRAFITIZÁ, grafitizez, vb. I. Tranz. A separa grafitul din combinațiile chimice ale carbonului. – Grafit + suf. -iza. Cf. germ. graphitieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafitizare
GRAFITIZÁRE, grafitizări, s. f. Acțiunea de a grafitiza. – V. grafitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafitizată
GRAFITIZÁTĂ, grafitizate, adj. f. (Despre fontă) Care a fost purificată prin separarea grafitului. – V. grafitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafitos
GRAFITÓS, -OÁSĂ, grafitoși, -oase, adj. Care conține grafit, cu aspect de grafit. – Din fr. graphiteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafofon
GRAFOFÓN, grafofoane, s. n. Fonograf la care sunetele erau înregistrate pe cilindri. – Din fr. graphophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafolog
GRAFOLÓG, -Ă, grafologi, -ge, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu grafologia. – Din fr. graphologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafologic
GRAFOLÓGIC, -Ă, grafologici, -ce, adj. Care aparține grafologiei, privitor la grafologie. – Din fr. graphologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafologie
GRAFOLOGÍE s. f. Studiul particularităților individuale ale scrisului, pentru stabilirea autenticității unor acte, a unor iscălituri, a caracterului unei persoane etc. – Din fr. graphologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafoman
GRAFOMÁN, -Ă, grafomani, -e, adj., s. m. și f. (Om) stăpânit de grafomanie. ♦ Reclamagiu^1. – Din grafomanie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafomanie
GRAFOMANÍE s. f. Tendință patologică de a scrie mult și fără rost. – Din fr. graphomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafometru
GRAFOMÉTRU, grafometre, s. n. Instrument pentru măsurarea unghiurilor de pe teren, folosit în ridicarea de planuri. – Din fr. graphomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grafospasm
GRAFOSPÁSM, grafospasme, s. n. (Med.) Crampa scriitorului. – Din engl. graphospasm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graham
GRAHÁM s. n. (În sintagma) Pâine (de) graham = pâine dietetică făcută din făină integrală (fără sare). [Acc. și: gráham] – Din germ. Graham[brot].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grai
GRAI, graiuri, s. n. 1. Glas, voce. ◊ Loc. adv. Într-un grai = într-un glas, toți deodată. ◊ Expr. A prinde (sau a da) grai = a începe sau a se hotărî să vorbească. A-i pieri (sau a-și pierde) graiul = a nu mai putea să vorbească (de emoție, de frică etc.), a amuți; a nu mai avea ce să spună. 2. Facultatea de a vorbi. ◊ Loc. adv. Prin viu grai = oral. 3. Limbă. ♦ Fel de a vorbi. 4. Unitate lingvistică subordonată dialectului, caracteristică pentru o regiune mai puțin întinsă; p. ext. dialect. 5. (Rar) Vorbă, cuvânt. – Din grăi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graie
Graie = Graeae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

graifăr
GRÁIFĂR s. n. v. graifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graifer
GRÁIFER, graifere, s. n. 1. Organ al unor mașini de cusut care are rolul de a prinde, de a deplasa etc. ața. 2. Benă (de transportat, de ridicat) prevăzută cu cablu. [Var.: gráifăr s. n.] – Din germ. Greifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grajd
GRAJD, grajduri, s. n. Construcție sau încăpere special amenajată pentru adăpostirea animalelor domestice mari. – Din sl. graždĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gram
GRAM, grame, s. n. Unitate de măsură pentru masa (ori greutatea) unui corp, egală cu a mia parte dintr-un kilogram. ◊ Gram-forță = unitate de măsură pentru forță, egală cu a mia parte dintr-un kilogram-forță. – Din fr. gramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramaj
GRAMÁJ, gramaje, s. n. Masă (ori greutate), exprimată în grame, pe care o are sau trebuie să o aibă o parte dintr-un material. – Din fr. grammage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramatic
GRAMÁTIC, gramatici, s. m. Gramatician. – Din ngr. ghrammatikós, lat. grammaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramatical
GRAMATICÁL, -Ă, gramaticali, -e, adj. Care aparține gramaticii, privitor la gramatică. – Din fr. grammatical, lat. grammaticalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramaticaliza
GRAMATICALIZÁ, pers. 3 gramaticalizează, vb. I. Refl. (Despre cuvinte cu sens lexical) A ajunge să exprime o relație gramaticală, să capete rolul unui instrument gramatical. – Din fr. grammaticaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramaticalizare
GRAMATICALIZÁRE, gramaticalizări, s. f. Faptul de a se gramaticaliza. – V. gramaticaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramatică
GRAMÁTICĂ, gramatici, s. f. Ansamblu de reguli cu privire la modificarea formelor cuvintelor și la îmbinarea lor în propoziții; ramură a lingvisticii care studiază structura gramaticală a unei limbi sau, p. ext., elementele constitutive ale unei limbi. ♦ Manual care studiază aceste elemente. – Din lat. grammatica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramatician
GRAMATICIÁN, -Ă, gramaticieni, -e, s. m. și f. Persoană specializată în studii de gramatică; autor de manuale, tratate sau studii de gramatică; gramatic. [Pr.: -ci-an] – Gramatică + suf. -ian (după fr. grammairien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramieră
GRAMIÉRĂ, gramiere, s. f. Balanță specială în formă de sfert de cerc folosită în industria hârtiei și a celulozei la determinarea gramajului. [Pr.: -mi-e-] – Gram + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graminee
GRAMINÉE, graminee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee (rar lemnoase) monocotiledonate, cu rădăcina fasciculată, cu tulpina formată din noduri și internoduri, cu inflorescența în formă de spic; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. graminée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramofon
GRAMOFÓN, gramofoane, s. n. Aparat pentru reproducerea sunetelor înregistrate pe o placă, prevăzut cu o doză de redare cu ac și cu o pâlnie de rezonanță. – Din fr. gramophone, germ. Grammophon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gramolă
GRÁMOLĂ, gramole, s. f. Dispozitiv pentru frământarea și omogenizarea mecanizată a aluatului. – Din it. gramola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granat
GRANÁT^1, granați, s. m. Plantă erbacee aromatică cu frunze lobate și cu flori albe sau galbene (Chrysanthemum parthenium). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granat
GRANÁT^2, granate, s. n. Silicat natural de calciu, de magneziu, de fier, de mangan, de aluminiu sau de crom, întrebuințat ca piatră de șlefuit sau, în stare pură (de culoare roșie), ca piatră semiprețioasă. – Din germ. Granat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granată
GRANÁTĂ s. f. v. grenadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandilocvent
GRANDILOCVÉNT, -Ă, grandilocvenți, -te, adj. (Despre stil, exprimare, expresii etc.) Plin de emfază; pompos, umflat, bombastic. – Din fr. grandiloquent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandilocvenţă
GRANDILOCVÉNȚĂ s. f. Folosire afectată de cuvinte sau de fraze bombastice, umflate. – Din fr. grandiloquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandilocvență
GRANDILOCVÉNȚĂ s. f. Folosire afectată de cuvinte sau de fraze bombastice, umflate. – Din fr. grandiloquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandios
GRANDIÓS, -OÁSĂ, grandioși, -oase, adj. Măreț, impunător (prin proporțiile sale). [Pr.: -di-os] – Din fr. grandiose, it. grandioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandiozitate
GRANDIOZITÁTE, grandiozități, s. f. (Înv.) Grandoare, măreție. [Pr.: -di-o-] – Grandios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandoare
GRANDOÁRE, grandori, s. f. Aspect măreț, maiestuos, falnic, impunător; măreție, grandiozitate. – Din fr. grandeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandoman
GRANDOMÁN, -Ă, grandomani, -e, s. m. și f. Persoană care suferă de grandomanie; megaloman. – Din grandomanie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grandomanie
GRANDOMANÍE s. f. Mania de a se crede om însemnat, valoros, de a-și acorda o importanță nejustificată; megalomanie. – Cf. fr. g r a n d, rom. manie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grangor
GRÁNGOR s. m. v. grangur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grangur
GRÁNGUR, granguri, s. m. 1. Pasăre cântătoare migratoare, cu penele galbene-aurii pe corp și negre pe aripi și pe coadă (la bărbătuș) ori de culoare verzuie pe corp, cu pântecele alb și aripile sure (la femelă) (Oriolus oriolus). 2. (Peior.) Persoană care ocupă o poziție socială sau politică înaltă; ștab. [Var.: (pop.) gángur, grángor, grángure s. m.] – Lat. galgulus (= galbulus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grangure
GRÁNGURE s. m. v. grangur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granic
GRÁNIC, granice, s. n. 1. Bigă specială folosită pe șlepuri. 2. Troliu folosit în operațiile de foraj. – Din germ. Kranich.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granit
GRANÍT, (2) granituri, s. n. 1. Rocă eruptivă foarte dură, granuloasă, folosită în construcții. 2. Varietate dintr-o astfel de rocă. – Din fr. granite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granitic
GRANÍTIC, -Ă, granitici, -ce, adj. Care este format din granit, care are înfățișarea (și tăria) granitului. – Din fr. granitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granitizare
GRANITIZÁRE s. f. Proces natural de formare a rocilor granitice. – După fr. granitisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graniţă
GRÁNIȚĂ, granițe, s. f. Limită care desparte două state; frontieră, hotar, limită teritorială. ◊ Peste (sau dincolo de) graniță = în străinătate. ♦ P. gener. Fig. Limită, margine. – Din bg., sb. granica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graniță
GRÁNIȚĂ, granițe, s. f. Limită care desparte două state; frontieră, hotar, limită teritorială. ◊ Peste (sau dincolo de) graniță = în străinătate. ♦ P. gener. Fig. Limită, margine. – Din bg., sb. granica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granivor
GRANIVÓR, -Ă, granivori, -e, adj., s. m. și f. (Pasăre) care se hrănește cu semințe și grăunțe. – Din fr. granivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granodiorit
GRANODIORÍT, (2) granodiorite, s. n. 1. Rocă granulară cu structură intermediară între granit și diorit, folosită ca piatră de pavaj și de construcție. 2. Varietate dintr-o astfel de rocă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. granodiorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granula
GRANULÁ, granulez, vb. I. Tranz. A transforma în granule un material compact sau pulverulent. – Din fr. granuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granular
GRANULÁR, -Ă, granulari, -e, adj. Care se compune din granule, care are aspect de granule, cu granule; granulos. – Din fr. granulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulare
GRANULÁRE, granulări, s. f. Acțiunea de a granula și rezultatul ei. – V. granula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulat
GRANULÁT, -Ă, granulați, -te, adj. Care a fost transformat în granule; compus din granule; care are aspect de granule. – V. granula. Cf. fr. granulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulator
GRANULATÓR, granulatoare, s. n. Mașină folosită pentru granularea (și sortarea) materialelor dure. – Din fr. granulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulaţie
GRANULÁȚIE, granulații, s. f. 1. Structura în granule a unui material granular. 2. Leziune organică formată din mici tumori, care apar mai ales la suprafața membranelor mucoase și seroase. – Din fr. granulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulație
GRANULÁȚIE, granulații, s. f. 1. Structura în granule a unui material granular. 2. Leziune organică formată din mici tumori, care apar mai ales la suprafața membranelor mucoase și seroase. – Din fr. granulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulă
GRANÚLĂ, granule, s. f. 1. Particulă solidă mică care intră în componența unui corp solid cu structură eterogenă sau care rezultă din sfărâmarea, tăierea etc. unui corp solid. 2. Pastilă conținând un amestec de substanțe medicamentoase încorporate într-o masă zaharoasă. – Din fr. granule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulie
GRANULÍE s. f. Formă gravă de tuberculoză acută, generalizată din cauza răspândirii pe cale sangvină a bacilului Koch în diverse organe; tifobaciloză. – Din fr. granulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulit
GRANULÍT s. n. 1. Rocă metamorfică șistoasă și grăunțoasă, asemănătoare cu gnaisul. 2. Argilă artificială obținută prin arderea granulelor de argilă în cuptoare speciale și folosită ca material de construcție. – Din fr. granulite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulocit
GRANULOCÍT, granulocite, s. n. Leucocit cu mai multe nuclee. – Din fr. granulocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulocitoză
GRANULOCITÓZĂ, granulocitoze, s. f. (Med.) Creștere a numărului de granulocite sangvine peste valoarea normală. – Din fr. granulocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulom
GRANULÓM, granuloame, s. n. Mică tumoare inflamatorie cronică, de formă nodulară, circumscrisă, de dimensiuni reduse, apărută în urma acumulării unui număr variat de celule fagocite mari. ♦ Țesut inflamat care apare la rădăcina unui dinte în urma unui abces cronic. – Din fr. granulome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulometric
GRANULOMÉTRIC, -Ă, granulometrici, -ce, adj. Care aparține granulometriei, privitor la granulometrie. – Din fr. granulométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulometrie
GRANULOMETRÍE s. f. Determinare a granulozității unui material granular. – Din fr. granulométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulos
GRANULÓS, -OÁSĂ, granuloși, -oase, adj. Granular. – Din fr. granuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

granulozitate
GRANULOZITÁTE, granulozități, s. f. Structura unui material granular din punctul de vedere al repartiției procentuale a granulelor componente după mărimea lor. – Din fr. granulosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grapă
GRÁPĂ^1, grape, s. f. Unealtă agricolă în formă de grătar cu dinți, cu discuri, cu roți stelate etc. folosită la mărunțirea, afânarea și netezirea pământului arat, la acoperirea semințelor etc.; boroană. ◊ Expr. A se ține grapă de cineva = a însoți pretutindeni pe cineva. – Cf. alb. grep, gërepë „undiță, cârlig de undiță”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grapă
GRÁPĂ^2, grape, s. f. Tip de inflorescență în formă de ciorchine. – Din fr. grappe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grapină
GRAPÍNĂ, grapine, s. f. Mică ancoră cu patru brațe. – Din fr. grappin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graptolit
GRAPTOLÍT, graptoliți, s. m. (La pl.) Clasă de animale fosile care trăiau în colonii marine (Graptolithina); (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. graptolite, germ. Graptolithen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gras
GRAS, -Ă, grași, -se, adj., s. f. I. Adj. 1. Care are sub piele un strat gros de grăsime; care are forme pline, rotunde; dolofan, durduliu, rotofei. Om gras. ◊ Țesut gras = țesut adipos. ♦ Fig. (Fam.; despre câștiguri bănești, sume de bani) Mare, însemnat. 2. Care conține multă grăsime; cu multă grăsime; gătit cu multă grăsime. Carne grasă. 3. (În sintagma) Acid gras = acid care se combină cu glicerina, formând grăsimi. 4. (Despre fructe) Plin, cărnos; (despre iarbă) cu firul gros și plin de sevă. 5. (Despre pământ) Fertil, roditor. II. S. f. (În sintagma) Grasă de Cotnari = specie de viță-de-vie cu strugurii având boabele dese, neomogene, galbene-verzui cu pete ruginii, din care se produce un vin alb superior. III. 1. Adj., s. f. (Caracter sau literă tipografică) care are conturul mai gros decât al literelor aldine. 2. Adj. (Despre texte) Care este cules cu caractere grase (III 1.). – Lat. grassus (= crassus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graseia
GRASEIÁ, graseiez, vb. I. Intranz. A pronunța sunetul „r” în mod uvular sau velar (ca francezii). [Pr.: -se-ia] – Din fr. grasseyer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graseiat
GRASEIÁT, -Ă, graseiați, -te, adj. Cu sunetul „r” pronunțat în mod uvular sau velar (ca francezii). [Pr.: -se-iat] – V. graseia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graseiere
GRASEIÉRE, graseieri, s. f. Acțiunea de a graseia și rezultatul ei. [Pr.: -se-ie-] – V. graseia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graset
GRASÉT, grasete, s. n. Regiune a membrului posterior la animalele mari, având ca bază rotula și țesuturile moi din jur. – Din fr. grasset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graten
GRATÉN s. n. Preparat culinar (acoperit cu pesmet) copt în cuptor. – Din fr. gratin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratiae
Gratiae v. Charites.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

gratie
GRÁTIE, gratii, s. f. Fiecare dintre vergelele care se așază (paralel) în tocul (sau în fața) ușilor, ferestrelor, vitrinelor etc., alcătuind împreună un ansamblu fix sau semimobil, care servește ca măsură de siguranță sau ca motiv arhitectonic. – Lat. *gratis (= cratis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratifica
GRATIFICÁ, gratífic, vb. I. Tranz. A acorda cuiva o gratificație, o favoare sau o răsplată. ♦ Fig. A atribui cuiva ceva. – Din fr. gratifier, lat. gratificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratificare
GRATIFICÁRE, gratificări, s. f. Acțiunea de a gratifica și rezultatul ei. – V. gratifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratificaţie
GRATIFICÁȚIE, gratificații, s. f. Sumă de bani ce se acordă unui angajat peste salariu (ca recompensă). – Din fr. gratification, lat. gratificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratificație
GRATIFICÁȚIE, gratificații, s. f. Sumă de bani ce se acordă unui angajat peste salariu (ca recompensă). – Din fr. gratification, lat. gratificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratina
GRATINÁ, gratinez, vb. I. Tranz. A acoperi unele mâncăruri cu pesmet și a le coace în cuptor. – Din fr. gratiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratinare
GRATINÁRE, gratinări, s. f. Acțiunea de a gratina și rezultatul ei. – V. gratina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratinat
GRATINÁT, -Ă, gratinați, -te, adj. (Despre preparate culinare) Acoperit cu pesmet (copt). – V. gratina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratis
GRÁTIS adj. invar., adv. Fără plată, fără bani, în mod gratuit. ◊ Pe gratis = a) fără plată; b) fig. fără motiv, în mod nejustifîcat. – Din fr. gratis, lat. gratis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratitudine
GRATITÚDINE, gratitudini, s. f. Recunoștință. – Din fr. gratitude, lat. gratitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratuit
GRATUÍT, -Ă, gratuiți, -te, adj. Care nu costă nimic, care este dat sau primit fără nicio plată. ♦ Fig. Care se dovedește inutil, nejustificat. – Din fr. gratuit, lat. gratuitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratuitate
GRATUITÁTE, gratuități, s. f. Însușirea de a fi gratuit, de a nu costa nimic. ♦ (Concr.) Obiect (mai ales cărți) oferit în mod gratuit unei persoane de către instituția sau întreprinderea în care se elaborează sau se confecționează astfel de obiecte. ♦ Fig. (La sg.) Inutilitate, zădărnicie sau netemeinicie a unei acțiuni, a unei fapte etc.; (la pl.) fapte, vorbe, atitudini care se dovedesc inutile sau nejustificate. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. gratuité, lat. gratuitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratula
GRATULÁ, gratulez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. (Rar) A (se) felicita; a (se) lăuda. – Din lat. gratulari, it. gratulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratulare
GRATULÁRE, gratulări, s. f. (Rar) Felicitare. – V. gratula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratulaţie
GRATULÁȚIE, gratulații, s. f. (Rar) Felicitare. – Din lat. gratulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gratulație
GRATULÁȚIE, gratulații, s. f. (Rar) Felicitare. – Din lat. gratulatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graţia
GRAȚIÁ, grațiez, vb. I. Tranz. A acorda unui condamnat iertarea, parțială sau totală, în executarea pedepsei, printr-un act emis de șeful statului. [Pr.: -ți-a] – Din fr. gracier. Cf. it. graziare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grația
GRAȚIÁ, grațiez, vb. I. Tranz. A acorda unui condamnat iertarea, parțială sau totală, în executarea pedepsei, printr-un act emis de șeful statului. [Pr.: -ți-a] – Din fr. gracier. Cf. it. graziare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graţie
GRÁȚIE, grații, s. f. 1. Drăgălășenie, finețe, gingășie demonstrate de o ființă în mișcări, atitudini etc.; atracție particulară pe care o provoacă cineva sau ceva prin aspect, mișcare etc.; farmec. ◊ (În mitologia romană) Cele trei grații sau grațiile = cele trei zeițe considerate ca personificări ale frumuseții și gingășiei feminine. ◊ Expr. (Peior.) A face grații = a) a căuta să pară fermecător prin gesturi și atitudini afectate; b) a-și manifesta în mod nejustificat nemulțumirea, a face nazuri. 2. Bunăvoință, preferință, favoare de care se bucură cineva. ◊ Expr. A intra în grațiile cuiva = a câștiga încrederea, bunăvoința cuiva. ♦ (Bis.) Dar acordat de Dumnezeu omului pentru mântuirea lui; har. ◊ Anul de grație..., formulă emfatică pentru indicarea unui an calendaristic. 3. (Cu valoare de prepoziție) Datorită. – Din lat. gratia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grație
GRÁȚIE, grații, s. f. 1. Drăgălășenie, finețe, gingășie demonstrate de o ființă în mișcări, atitudini etc.; atracție particulară pe care o provoacă cineva sau ceva prin aspect, mișcare etc.; farmec. ◊ (În mitologia romană) Cele trei grații sau grațiile = cele trei zeițe considerate ca personificări ale frumuseții și gingășiei feminine. ◊ Expr. (Peior.) A face grații = a) a căuta să pară fermecător prin gesturi și atitudini afectate; b) a-și manifesta în mod nejustificat nemulțumirea, a face nazuri. 2. Bunăvoință, preferință, favoare de care se bucură cineva. ◊ Expr. A intra în grațiile cuiva = a câștiga încrederea, bunăvoința cuiva. ♦ (Bis.) Dar acordat de Dumnezeu omului pentru mântuirea lui; har. ◊ Anul de grație..., formulă emfatică pentru indicarea unui an calendaristic. 3. (Cu valoare de prepoziție) Datorită. – Din lat. gratia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graţiere
GRAȚIÉRE, grațieri, s. f. Acțiunea de a grația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. grația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grațiere
GRAȚIÉRE, grațieri, s. f. Acțiunea de a grația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. grația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graţii
Grații = Gratiae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

grații
Grații = Gratiae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

graţios
GRAȚIÓS, -OÁSĂ, grațioși, -oase, adj. 1. Plin de grație (1), de gingășie, de farmec. 2. (Înv.) Binevoitor, prietenos. [Pr.: -ți-os] – Din lat. gratiosus, it. grazioso. Cf. fr. gracieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grațios
GRAȚIÓS, -OÁSĂ, grațioși, -oase, adj. 1. Plin de grație (1), de gingășie, de farmec. 2. (Înv.) Binevoitor, prietenos. [Pr.: -ți-os] – Din lat. gratiosus, it. grazioso. Cf. fr. gracieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graţiozitate
GRAȚIOZITÁTE, grațiozități, s. f. (Rar; la sg.; adesea ir.) Politețe plină de bunăvoință; amabilitate; atitudine curtenitoare. ♦ (La pl.) Atitudine, vorbe, fapte pline de afectare; p. ext. nazuri, mofturi. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. gratiositas, -atis, it. graziositá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grațiozitate
GRAȚIOZITÁTE, grațiozități, s. f. (Rar; la sg.; adesea ir.) Politețe plină de bunăvoință; amabilitate; atitudine curtenitoare. ♦ (La pl.) Atitudine, vorbe, fapte pline de afectare; p. ext. nazuri, mofturi. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. gratiositas, -atis, it. graziositá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graur
GRÁUR, grauri, s. m. Pasăre migratoare cu ciocul ascuțit de culoare gălbuie și cu pene negre-verzui cu pete albe (Sturnus vulgaris). ♦ (Adjectival; despre cai) Care are culoarea cenușie (împestrițată cu pete albe). [Var.: (pop.) gráure s. m.] – Lat. graulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graure
GRÁURE s. m. v. graur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grav
GRAV, -Ă, gravi, -e, adj. 1. Care este extrem de important prin consecințele neplăcute pe care le poate avea, care poate avea urmări rele; p. ext. important. ♦ (Despre boli, răni) Periculos, primejdios; care poate provoca moartea. 2. (Despre oameni, despre figura, privirea sau manifestările lor) Foarte serios, sever; solemn. 3. (Despre voce, sunete, ton, timbru) Care se află la registrul cel mai jos; jos, profund, adânc, gros. 4. (În sintagma) Accent grav = accent (orientat oblic de la stânga la dreapta) purtat în unele limbi de o vocală deschisă. – Din fr. grave, lat. gravis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grava
GRAVÁ, gravez, vb. I. Tranz. A executa prin așchiere, săpare, zgâriere etc. imagini, ornamente, litere etc. într-un material, cu ajutorul unor instrumente sau al unor mijloace tehnice speciale, pentru a obține un clișeu de imprimare sau în scop decorativ. – Din fr. graver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravare
GRAVÁRE, gravări, s. f. Acțiunea de a grava și rezultatul ei; gravură. – V. grava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravat
GRAVÁT, -Ă, gravați, -te, adj. Care a fost supus operației de gravare. – V. grava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grave
GRAVE adv. (Muz.; indică modul de executare a unei lucrări) Rar, largo. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. [Pr.: grá-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravelă
GRAVÉLĂ, gravele, s. f. (Med.) Litiază urinară. – Din fr. gravelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravelit
GRAVELÍT s. n. (Constr.) Granulit (2). – După engl. gravel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravid
GRAVÍD, -Ă, gravide, adj., s. f. (Femeie) care poartă un făt în cavitatea uterină; (femeie) însărcinată, (femeie) borțoasă. – Din lat. gravida, fr. gravide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravidie
GRAVIDÍE s. f. Graviditate. – Din fr. gravidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graviditate
GRAVIDITÁTE s. f. Starea femeii gravide din momentul conceperii fătului și până la nașterea lui; starea de sarcină. – Din lat. graviditas, -atis, fr. gravidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravimetric
GRAVIMÉTRIC, -Ă, gravimetrici, -ce, adj. Care aparține gravimetriei, privitor la gravimetrie. – Din fr. gravimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravimetrie
GRAVIMETRÍE s. f. 1. Disciplină a geofîzicii care studiază distribuția geografică a câmpului de gravitație. 2. Metodă chimică prin care se determină cantitatea unui element dintr-un amestec prin separarea lui cu ajutorul unui reactiv. – Din fr. gravimétrie, germ. Gravimetrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravimetru
GRAVIMÉTRU, gravimetre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea accelerației gravitaționale. – Din fr. gravimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravita
GRAVITÁ, gravitez, vb. I. Intranz. A fi sau a se mișca în câmpul de gravitație al unui corp. ♦ Fig. A evolua, a avea loc, a trăi în jurul sau în vecinătatea (și sub influența) cuiva sau a ceva. – Din fr. graviter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravitate
GRAVITÁTE s. f. 1. Aspect extrem de important prin consecințele neplăcute, primejdioase pe care le poate avea. 2. Seriozitate, severitate, sobrietate extremă (în manifestări, atitudini etc.). 3. (Rar) Greutate; asprime. 4. (Impr.) Gravitație. – Din fr. gravité, lat. gravitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravitaţie
GRAVITÁȚIE s. f. (Fiz.) Forță de atracție reciprocă a tuturor corpurilor din Univers, dependentă de masa și de poziția lor relativă; gravitate (4). ◊ Câmp de gravitație = spațiul în care un corp își exercită atracția asupra altor corpuri. Centru de gravitație = a) punctul de aplicație al rezultantei forțelor de gravitație exercitate asupra părților care alcătuiesc un corp; b) fig. loc în jurul (și sub influența) căruia evoluează, trăiește cineva sau ceva. – Din fr. gravitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravitație
GRAVITÁȚIE s. f. (Fiz.) Forță de atracție reciprocă a tuturor corpurilor din Univers, dependentă de masa și de poziția lor relativă; gravitate (4). ◊ Câmp de gravitație = spațiul în care un corp își exercită atracția asupra altor corpuri. Centru de gravitație = a) punctul de aplicație al rezultantei forțelor de gravitație exercitate asupra părților care alcătuiesc un corp; b) fig. loc în jurul (și sub influența) căruia evoluează, trăiește cineva sau ceva. – Din fr. gravitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravitaţional
GRAVITAȚIONÁL, -Ă, gravitaționali, -e, adj. Care aparține gravitației, care se referă la gravitație, de gravitație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. gravitationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravitațional
GRAVITAȚIONÁL, -Ă, gravitaționali, -e, adj. Care aparține gravitației, care se referă la gravitație, de gravitație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. gravitationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

graviton
GRAVITÓN, gravitoni, s. m. (Fiz.) Particulă ipotetică, considerată a fi cuanta câmpului de gravitație. – Din engl. graviton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravor
GRAVÓR, gravori, s. m. Specialist în gravură, persoană care se ocupă cu gravura. – Din fr. graveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gravură
GRAVÚRĂ, (3) gravuri, s. f. 1. Gravare. 2. Gen al graficii în care imaginea artistică este obținută prin reproducerea după o placă pe a cărei suprafață a fost trasat sau gravat desenul, în adâncime sau în relief. ♦ Arta sau tehnica gravorului. 3. Placă de cupru, de piatră etc. pe care s-a gravat o imagine spre a fi reprodusă; p. ext. imaginea reprodusă după o astfel de placă. – Din fr. gravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grazioso
GRAZIÓSO adv. (Muz.; indică modul de executare a unei lucrări) Cu ușurință și grație. [Pr.: -țio-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăbi
GRĂBÍ, grăbesc, vb. IV. Refl., intranz. și tranz. A acționa sau a face pe cineva să acționeze (mai) repede; a-și iuți sau a face să-și iuțească mișcările, mersul. ♦ Tranz. A face ca o treabă, un fenomen etc. să se întâmple, să se săvârșească mai repede; a urgenta, a zori, a iuți, a accelera, a devansa. ♦ Refl. A acționa, a face ceva prea în grabă și fără prea multă chibzuială; a se pripi. – Din bg. grabja (se).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăbire
GRĂBÍRE s. f. Acțiunea de a (se) grăbi; grabă. ◊ Loc. adv. (Înv.) Cu (mare) grăbire = grabnic, repede. – V. grăbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăbit
GRĂBÍT, -Ă, grăbiți, -te, adj. (Despre oameni) Care se grăbește, care merge foarte repede (pentru a ajunge undeva la timp). – V. grăbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădea
GRĂDEÁ, grădele, s. f. (Reg.) Nuia din care se împletesc unele garduri; p. ext. (la pl.) gard împletit din nuiele. [Var.: grădélă s. f.] – Refăcut din grădele (pl. lui grădelă < sb. gradela).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădelă
GRĂDÉLĂ s. f. v. grădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinar
GRĂDINÁR, grădinari, s. m. Persoană care se ocupă de cultivarea unei grădini. – Grădină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădină
GRĂDÍNĂ, grădini, s. f. 1. Suprafață de teren arabil, de obicei îngrădită, pe care se cultivă legume, flori sau pomi fructiferi, în vederea obținerii unor produse; grădinărie. ◊ Expr. O grădină de om = om plăcut, simpatic. 2. Suprafață de teren plantată (și amenajată cu alei, bănci etc.) care servește ca loc de agrement sau care are rol decorativ. ◊ Grădină botanică = instituție (științifică) dotată cu o suprafață de teren pe care sunt cultivate (în scopul prezentării și studierii) colecții de plante. Grădină zoologică = instituție (științifică) dotată cu o suprafață de teren pe care sunt crescute (spre a fi expuse publicului sau studiate) animale din diverse regiuni ale Pământului. ♦ Grădină de vară = restaurant amenajat în timpul verii în aer liber. 3. (În sintagmele) (Ieșit din uz) Grădină de copii = grădiniță (de copii). Grădină sezonieră = grădiniță de copii care funcționează în mediul rural în timpul muncilor agricole. – Din bg., sb. gradina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinăreasă
GRĂDINĂREÁSĂ, grădinărese, s. f. Femeie care se ocupă de cultivarea unei grădini; soție de grădinar. – Grădinar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinăresc
GRĂDINĂRÉSC, -EÁSCĂ, grădinărești, adj. Care aparține grădinarului sau grădinăritului, privitor la grădinar sau la grădinărit. – Grădinar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinări
GRĂDINĂRÍ, grădinăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A se ocupa de cultivarea unei grădini. – Din grădinar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinărie
GRĂDINĂRÍE, (2) grădinării, s. f. 1. Grădinărit. 2. Grădină (1). – Grădinar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinărit
GRĂDINĂRÍT s. n. Ocupația, profesia grădinarului; grădinărie. – V. grădinări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădiniţă
GRĂDINÍȚĂ, grădinițe, s. f. Diminutiv al lui grădină; grădinuță. ◊ Grădiniță (de copii) = instituție pentru educarea și instruirea copiilor preșcolari; grădină de copii. – Grădină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădiniță
GRĂDINÍȚĂ, grădinițe, s. f. Diminutiv al lui grădină; grădinuță. ◊ Grădiniță (de copii) = instituție pentru educarea și instruirea copiilor preșcolari; grădină de copii. – Grădină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinuţă
GRĂDINÚȚĂ, grădinuțe, s. f. (Rar) Grădiniță. – Grădină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădinuță
GRĂDINÚȚĂ, grădinuțe, s. f. (Rar) Grădiniță. – Grădină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădişte
GRẮDIȘTE, grădiști, s. f. Ridicătură (alungită) de teren formată în lunca unui râu, datorită schimbării către vărsare a meandrelor lui. – Din sl. gradište „castru”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grădiște
GRẮDIȘTE, grădiști, s. f. Ridicătură (alungită) de teren formată în lunca unui râu, datorită schimbării către vărsare a meandrelor lui. – Din sl. gradište „castru”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăi
GRĂÍ, grăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A zice, a spune; a vorbi. – Din bg. graja, sb. grájati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăitor
GRĂITÓR, -OÁRE, grăitori, -oare, adj. Care grăiește; (în special) convingător, elocvent, concludent. Dovadă grăitoare. [Pr.: gră-i-] – Grăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăjdar
GRĂJDÁR, grăjdari, s. m. Bărbat care se ocupă de îngrijirea animalelor adăpostite într-un grajd. – Grajd + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămadă
GRĂMÁDĂ, grămezi, s. f. 1. Cantitate mare de obiecte, de materiale strânse ori aflate la un loc (unele peste altele); îngrămădire. ♦ (Adverbial) În mare cantitate (la un loc), formând o grămadă (1). ◊ Expr. A cădea (sau a se prăbuși) grămadă = a cădea jos (în nesimțire). A da (sau a face, a pune etc. pe cineva) grămadă (jos) = a doborî; p. ext. a omorî (pe cineva). 2. Cantitate, număr mare de ființe (strânse, aflate la un loc); mulțime. ♦ Spec. Îngrămădire organizată de jucători la rugbi; meleu. – Din sl. gramada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămădeală
GRĂMĂDEÁLĂ, grămădeli, s. f. (Pop.) Îngrămădeală. – Grămădi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămădi
GRĂMĂDÍ, grămădesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) îngrămădi. – Din grămadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămădire
GRĂMĂDÍRE, grămădiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) grămădi și rezultatul ei; îngrămădire. – V. grămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămăjoară
GRĂMĂJOÁRĂ, grămăjoare, s. f. Diminutiv al lui grămadă (1); grămăjuie. – Grămadă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămăjuie
GRĂMĂJÚIE, grămăjui, s. f. (Pop.) Grămăjoară. [Pr.: -ju-ie] – Grămadă + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămătic
GRĂMĂTÍC, grămătici, s. m. Secretar sau scriitor într-o cancelarie (domnească sau boierească). ♦ (Ir.) Lingvist; gramatician. – Din ngr. ghrammatikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grămăticie
GRĂMĂTICÍE, grămăticii, s. f. (Înv.) Cancelarie. – Grămătic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grănicer
GRĂNICÉR, grăniceri, s. m. Militar instruit pentru pază la granița unei țări; cordonaș. – Graniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăniceresc
GRĂNICERÉSC, -EÁSCĂ, grănicerești, adj. Care aparține grănicerilor, privitor la grăniceri. ◊ Ținut grăniceresc = regiune de graniță a Imperiului Habsburgic, ai cărei locuitori se bucurau de anumite privilegii în schimbul supravegherii și apărării hotarelor. – Grănicer + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpa
GRĂPÁ, grăpez, vb. I. Tranz. A mărunți, a afâna și a netezi cu grapa^1 pământul arat (acoperind semințele); a boroni. – Din grapă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpare
GRĂPÁRE, grăpări, s. f. Grăpat. – V. grăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpat
GRĂPÁT s. n. Faptul de a grăpa; grăpare, grăpătură, boronit. – V. grăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpătură
GRĂPĂTÚRĂ, grăpături, s. f. (Rar) Grăpat. – Grăpa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpiş
GRĂPÍȘ adv. Dificil, anevoie. ◊ Expr. Târâș-grăpiș = cu mare greutate, anevoie. – Grapă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpiș
GRĂPÍȘ adv. Dificil, anevoie. ◊ Expr. Târâș-grăpiș = cu mare greutate, anevoie. – Grapă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăpşinare
GRĂPȘINÁRE s. f. v. grăpșina. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

grăpșinare
GRĂPȘINÁRE s. f. v. grăpșina. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

grăsan
GRĂSÁN, -Ă, grăsani, -e, adj. (Depr. sau glumeț; adesea substantivat) Augmentativ al lui gras (I 1). – Gras + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăsime
GRĂSÍME, (1) grăsimi, s. f. 1. Substanță unsuroasă răspândită în țesuturile animale și în plante, formând, la om și la unele animale, primul strat de sub piele, care acoperă mușchii. 2. Pată de grăsime (1). 3. Starea, însușirea unei ființe grase (I 1). – Gras + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăsuliu
GRĂSULÍU, -ÍE, grăsulii, adj. Cam gras (I 1), destul de gras. – Gras + suf. -uliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăsun
GRĂSÚN, -Ă, grăsuni, -e, adj., s. m. 1. Adj. Grăsuț. 2. S. m. Porc tânăr (până la un an). – Probabil lat. *grasso, -onis. Cf. gras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăsuţ
GRĂSÚȚ, -Ă, grăsuți, -e, adj. Diminutiv al lui gras (I 1); dolofan, durduliu, grăsun. – Gras + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăsuț
GRĂSÚȚ, -Ă, grăsuți, -e, adj. Diminutiv al lui gras (I 1); dolofan, durduliu, grăsun. – Gras + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grătar
GRĂTÁR, grătare, s. n. 1. Ansamblu de bare metalice paralele ori încrucișate sau placă de tablă găurită, alcătuind un dispozitiv folosit pentru înlesnirea pătrunderii aerului și înlăturarea cenușii în (sau din) instalațiile de ardere, pentru separarea de impurități a unor materii prime, pentru împiedicarea pătrunderii corpurilor străine în instalațiile hidrotehnice, pentru separarea bucăților mari de minereuri după mărime etc. 2. Ustensilă din metal pe care se frige carne, pește, ciuperci etc.; p. ext. friptură astfel preparată. ◊ Loc. adj. La grătar = (despre carne, pește, ciuperci etc.) fript pe grătar (2). 3. Obiect alcătuit din bare de lemn sau de fier paralele, servind drept ștergătoare pentru talpa încălțămintei. 4. Partea de deasupra ieslei, în formă de scară înclinată fixată de-a lungul peretelui, în care se pune fânul. 5. (Tehn.) Grilă (1). – Probabil lat. *gratarium (< *gratis = cratis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăuncior
GRĂUNCIÓR, grăuncioare, s. n. Diminutiv al lui grăunte. [Pr.: gră-un-] – Grăunte + suf. -cior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăuncior
GRĂUNCIÓR, grăunciori, s. m. v. STATOLÍT. 2. (Bot.) Incluziune intracelulară, solidă, de grăunciori de amidon, la plante. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

grăunte
GRĂÚNTE, grăunți, s. m. 1. Sămânța unor plante, mai ales a cerealelor; bob^1, boabă. ◊ Expr. Cât un grăunte de muștar = foarte mic. 2. Mic obiect asemănător cu un grăunte (1), izolat dintr-o masă de obiecte asemănătoare sau desprins dintr-un obiect mai mare. Grăunte de sare. 3. Cristal metalic de formă neregulată care rezultă dintr-un cristal elementar în urma solidificării sau a tratamentelor termice. [Var.: grăúnț s. n., grăúnță s. f.] – Refăcut din pl. grăunți (< lat. *granuceum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunţ
GRĂÚNȚ s. n. v. grăunte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunț
GRĂÚNȚ s. n. v. grăunte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunţă
GRĂÚNȚĂ s. f. v. grăunte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunță
GRĂÚNȚĂ s. f. v. grăunte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunţos
GRĂUNȚÓS, -OÁSĂ, grăunțoși, -oase, adj. Cu grăunțe, care are aspect de grăunțe; granulos. [Pr.: gră-un-] – Grăunțe (pl. lui grăunț sau grăunță) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grăunțos
GRĂUNȚÓS, -OÁSĂ, grăunțoși, -oase, adj. Cu grăunțe, care are aspect de grăunțe; granulos. [Pr.: gră-un-] – Grăunțe (pl. lui grăunț sau grăunță) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grânar
GRÂNÁR, (1, 2) grânare, s. n., (3) grânari, s. m. 1. S. n. Magazie de cereale; hambar, jitniță. 2. S. n. Fig. Regiune sau țară care produce grâne din abundență și care aprovizionează cu ele și alte țări sau alte regiuni. 3. S. m. (Înv.) Negustor de cereale. – Grâne (pl. lui grâu) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grâne
GRẤNE s. n. pl. v. grâu.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

grâu
GRÂU, (1) s. m., (2) grâne, s. n. 1. S. m. Gen de plante erbacee din familia gramineelor, cu rădăcina adâncă, cu frunzele lanceolate, cu inflorescența în formă de spic, din ale căror boabe se face făină (Triticum); plantă care face parte din acest gen. ♦ Sămânța acestei plante. 2. S. n. (Adesea la pl.) Semănătură, lan, holdă de grâu (1) sau, p. gener., de cereale. ♦ (La pl.) Cereale sub formă de boabe. [Pl. și: (2) grâie] – Lat. granum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grâuleţ
GRÂULÉȚ s. m. Grâușor (1). [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grâuleț
GRÂULÉȚ s. m. Grâușor (1). [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grâuşor
GRÂUȘÓR s. m. 1. Diminutiv al lui grâu; grâuleț. 2. (Bot.; pop.) Untișor. [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grâușor
GRÂUȘÓR s. m. 1. Diminutiv al lui grâu; grâuleț. 2. (Bot.; pop.) Untișor. [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grea
GREÁ, greez, vb. I. Tranz. (Mar.) A echipa o navă cu greementul necesar. [Pr.: gre-a] – Din fr. gréer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greabăn
GREÁBĂN, grebene, s. n. Regiune a corpului unor animale (mari) situată între gât și spinare. ♦ P. anal. Coamă a unui munte. [Pl. și: (m.) grebeni] – Din sl. grebeni „pieptene”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greare
GREÁRE, greări, s. f. Acțiunea de a grea și rezultatul ei. [Pr.: gre-a-] – V. grea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

great
GREÁT, -Ă, greați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost echipat cu greementul necesar. [Pr.: gre-at] – V. grea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greaţă
GREÁȚĂ, grețuri, s. f. 1. Senzație neplăcută, adesea însoțită de vărsături, reprezentând reacția unor receptori nervoși din cavitatea abdominală la diverși agenți. 2. Fig. Sentiment de scârbă, de dezgust, de silă față de cineva sau de ceva. – Greu + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greață
GREÁȚĂ, grețuri, s. f. 1. Senzație neplăcută, adesea însoțită de vărsături, reprezentând reacția unor receptori nervoși din cavitatea abdominală la diverși agenți. 2. Fig. Sentiment de scârbă, de dezgust, de silă față de cineva sau de ceva. – Greu + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grebănar
GREBĂNÁR, grebănare, s. n. Curea a hamului care se trece peste greabănul calului. – Greabăn + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grebănos
GREBĂNÓS, -OÁSĂ, grebănoși, -oase, adj. Cu greabănul proeminent. ♦ (Despre oameni) Care are spatele adus, încovoiat, cocoșat. – Greabăn + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grebla
GREBLÁ, greblez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge ceva cu grebla; a lucra, a nivela un teren cu grebla. – Din greblă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greblare
GREBLÁRE, greblări, s. f. Acțiunea de a grebla; greblat. – V. grebla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greblat
GREBLÁT, greblaturi, s. n. Greblare. – V. grebla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greblat
GREBLÁT, -Ă, greblați, -te, adj. v. GREBLA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

greblă
GRÉBLĂ, greble, s. f. 1. Unealtă sau mașină agricolă cu ajutorul căreia se strâng paiele, fânul etc. sau cu care se mărunțesc bulgării de pământ, se nivelează solul etc. 2. Construcție orientată transversal pe un curs de apă, servind la oprirea buștenilor. – Din bg. greblo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grec
GREC, GREÁCĂ, greci, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Greciei sau este originară de acolo. 2. Adj. Grecesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba greacă. – Lat. graecus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecesc
GRECÉSC, -EÁSCĂ, grecești, adj. Care aparține Greciei sau grecilor (1), privitor la Grecia sau la greci; grec. – Grec + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greceşte
GRECÉȘTE adv. Ca grecii, în felul grecilor; în limba greacă. ◊ Expr. A ședea (sau a se așeza etc.) grecește = a ședea (sau a se așeza etc.) cu genunchii la gură; a ședea (sau a se așeza) cu picioarele încrucișate sub corp; a ședea turcește. – Grec + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecește
GRECÉȘTE adv. Ca grecii, în felul grecilor; în limba greacă. ◊ Expr. A ședea (sau a se așeza etc.) grecește = a ședea (sau a se așeza etc.) cu genunchii la gură; a ședea (sau a se așeza) cu picioarele încrucișate sub corp; a ședea turcește. – Grec + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecism
GRECÍSM, grecisme, s. n. Cuvânt, expresie sau construcție care au fost împrumutate din limba greacă, fără a fi fost asimilate. ♦ Influența limbii (și culturii) grecești asupra altei limbi (și culturi). – Din fr. grécisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greciza
GRECIZÁ, grecizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și însușească sau a-și însuși limba, obiceiurile etc. grecilor, a (se) asimila grecilor. – Grec + suf. -iza. Cf. fr. gréciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecizare
GRECIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) greciza. – V. greciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greco-catolic
GRÉCO-CATÓLIC, -Ă, greco-catolici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de Biserica unită, privitor la Biserica unită. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a aderat la Biserica unită. – Grec + catolic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greco-oriental
GRECO-ORIENTÁL, -Ă, greco-orientali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de religia ortodoxă, privitor la religia ortodoxă; ortodox, greco-răsăritean. 2. S. m. și f. Persoană care aderă la religia ortodoxă; ortodox, greco-răsăritean. [Pr.: -ri-en-] – Grec + oriental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greco-răsăritean
GRÉCO-RĂSĂRITEÁN, -Ă, greco-răsăriteni, -e, adj., s. m. și f. (Rar) Ortodox, greco-oriental. – Grec + răsăritean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greco-roman
GRÉCO-ROMÁN, -Ă, greco-romani, -e, adj. Care ține de epoca vechii Grecii și a Imperiului Roman, privitor la vechea Grecie și la Imperiul Roman. ◊ Lupte greco-romane v. luptă – Din fr. gréco-romain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecoaică
GRECOÁICĂ, grecoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Greciei sau este originară de acolo. – Grec + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecoman
GRECOMÁN, grecomani, s. m. (Peior.) Partizan fanatic al grecilor. – Din grecomanie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecomanie
GRECOMANÍE s. f. Manie de a imita obiceiurile, limba etc. grecilor, de a susține tot ce vine de la greci. – Din fr. grécomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecotei
GRECOTÉI, grecotei, s. m. (Peior.) Grec. – Din grec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecuşor
GRECUȘÓR, grecușori, s. m. (Peior.) Diminutiv al lui grec. – Grec + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grecușor
GRECUȘÓR, grecușori, s. m. (Peior.) Diminutiv al lui grec. – Grec + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greder
GRÉDER, gredere, s. n. Mașină folosită pentru diverse operații de construire și de întreținere a drumurilor, îndeosebi pentru nivelări. – Din engl. grader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greement
GREEMÉNT, greemente, s. n. Ansamblu format din catargele, velele și parâmele unei nave sau ale unei ambarcațiuni cu pânze. [Pr.: gre-e-] – Din fr. gréement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gref
GREF, grefuri, s. n. Veche măsură de lungime egală cu a șaisprezecea parte dintr-un cot. [Pl. și: (m.) grefi] – Din bg. greh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefa
GREFÁ, grefez, vb. I. Tranz. (Med.) A face o grefă^2, a aplica o grefă^2. – Din fr. greffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefare
GREFÁRE, grefări, s. f. Acțiunea de a grefa și rezultatul ei. – V. grefa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefă
GRÉFĂ^1, grefe, s. f. Serviciu din cadrul unei instanțe judecătorești, care întocmește, păstrează, comunică etc. actele de procedură. – Din fr. greffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefă
GRÉFĂ^2, grefe, s. f. 1. Fragment de țesut sau organ transplantat dintr-o regiune în alta a corpului aceluiași individ sau de la un organism la altul; grefon, transplant. 2. Operație de refacere a unui țesut sau a unui organ cu ajutorul unei grefe^2 (1). – Din fr. greffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefier
GREFIÉR, -Ă, grefieri, -e, s. m. și f. Funcționar judecătoresc însărcinat cu înregistrarea dezbaterilor instanței, cu redactarea hotărârilor, cu întocmirea, păstrarea și comunicarea actelor de procedură. [Pr.: -fi-er] – Din fr. greffier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grefon
GREFÓN, grefoane, s. n. (Med.) Grefă^2 (1). – Din fr. greffon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gregar
GREGÁR, -Ă, gregari, -e, adj. (Despre animale) Care trăiește în grupuri compacte, în turme, cete, cârduri. ◊ Instinct gregar = instinct care determină unele animale să trăiască, să migreze etc. în turme, cete, cârduri. (Fig.) Spirit (sau instinct) gregar = atitudine de supunere oarbă; spirit de turmă. – Din fr. grégaire, lat. gregarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gregarism
GREGARÍSM s. n. (Rar) Stare a animalelor care trăiesc în turmă; (fig.) instinct, spirit gregar. – Din fr. grégarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greghetin
GREGHETÍN, greghetini, s. m. Plantă erbacee perenă cu frunze palmate și lobate, cu flori mari, albastre, liliachii sau albe (Geranium pratense). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gregorian
GREGORIÁN, -Ă gregorieni, -e, adj. (În sintagmele) Calendar gregorian = calendar întocmit la sfârșitul sec. XVI din ordinul papei Grigore al XlII-lea și adoptat în prezent de toate țările Europei. Cânt gregorian = cânt liturgic în Biserica romano-catolică codificat de papa Grigore I cel Mare. [Pr.: -ri-an] – Din fr. grégorien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gregoriană
GREGORIÁNĂ adj. f. v. gregorian. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

greier
GRÉIER, greieri, s. m. (La pl.) Gen de insecte cu corpul scurt și gros, cu antene lungi și cu ochi mari, cu picioarele posterioare adaptate la sărit, care produc un sunet ascuțit și pătrunzător prin frecarea elitrelor (Gryllus); (și la sg.) insectă care face parte din acest gen. [Pr.: gre-ier. – Var.: gréiere, (reg.) gríer s. m.] – Lat. *grylliolus (< gryllus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greieraş
GREIERÁȘ, greierași, s. m. Greieruș. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greieraș
GREIERÁȘ, greierași, s. m. Greieruș. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greiere
GRÉIERE s. m. v. greier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greierel
GREIERÉL, greierei, s. m. Greieruș. [Pr.: gre-ie-. – Var.: (reg.) grierél s. m.] – Greier + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greieruş
GREIERÚȘ, greieruși, s. m. Diminutiv al lui greier; greieraș, greierel. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greieruș
GREIERÚȘ, greieruși, s. m. Diminutiv al lui greier; greieraș, greierel. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greime
GREÍME s. f. (Înv.) 1. Greutate (I 1). 2. Mulțime (de ființe); spec. grosul unei armate. – Greu + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grej
GREJ s. n., adj. invar. 1. S. n. Fir de mătase naturală brută. 2. Adj. invar. (Despre firele de mătase naturală sau despre mătasea naturală) Care are culoarea naturală. – Din fr. grège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gremiu
GRÉMIU s. n. Grupă de experți care îndeplinesc anumite sarcini; birou, comisie, comitet; (p. ext.) corp constituit, corporație, asociație. [Cf. germ. Gremium. / după „Brockhaus-Enzyklopädie” și „Wahrig: Deutsches Wörterbuch”].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gren
GREN, grenuri, s. n. (Met.) Intensificare bruscă și temporară a vântului, însoțită uneori de ploaie. – Din fr. grain [de vent].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grena
GRENÁ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Roșu-închis. 2. S. n. Culoare roșie-închis. – Din fr. grenat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grenadă
GRENÁDĂ, grenade, s. f. 1. Proiectil ușor, alcătuit dintr-un corp metalic alungit, o încărcătură explozivă și un focos, care se aruncă cu mâna sau cu un dispozitiv special. 2. Obiect de forma unei grenade (1), folosit la probele atletice de aruncări; p. ext. probă atletică practicată cu acest obiect. [Var.: (pop.) granátă s. f.] – Din fr. grenade. Cf. it. granata, germ. Granate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grenadian
GRENADIÁN, -Ă, grenadieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Grenada sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Grenadei sau grenadienilor (1), referitor la Grenada ori la grenadieni. [Pr.: -di-an] – Grenada (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grenadier
GRENADIÉR, grenadieri, s. m. 1. Soldat infanterist care acționa cu grenada (1). 2. (În trecut, în unele țări) Soldat infanterist dintr-o unitate de elită. [Pr.: -di-er. – Var.: (2) grenadír s. m.] – Din fr. grenadier. Cf. germ. Grenadier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grenadină
GRENADÍNĂ, grenadine, s. f. (Rar) Fir de mătase naturală folosit la fabricarea dantelelor. ♦ Țesătură subțire și transparentă, de bumbac sau de mătase, din care se confecționează rochii de vară, perdele etc. – Din fr. grenadine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grenadir
GRENADÍR s. m. v. grenadier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greoi
GREÓI, -OÁIE, greoi, -oaie, adj. Care se mișcă, se desfășoară sau pornește greu, încet. ♦ Fig. Lipsit de vioiciune, de suplețe. ♦ Fig. (Despre limbă, stil etc.) Încărcat, complicat, confuz. – Greu + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grep
GREP, grepuri, s. n. Grepfrut. – Prescurtare din grepfrut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grepfrut
GRÉPFRUT, grepfruturi, s. n. Fruct citric de culoare galbenă, mai mare decât portocala, cu gust plăcut, acrișor-amărui, produs de un arbore subtropical; grep. [Scris și: grape-fruit] – Din engl., fr. grape-fruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresa
GRESÁ, gresez, vb. I. Tranz. A unge piesele cu mișcare relativă și în contact ale unui mecanism, ale unei mașini etc., pentru a reduce frecarea, uzura sau încălzirea lor ori pentru a le proteja împotriva unor agenți externi. – Din fr. graisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresaj
GRESÁJ, gresaje, s. n. Acțiunea de a gresa și rezultatul ei; ungere, gresare. – Din fr. graissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresare
GRESÁRE, gresări, s. f. Gresaj. – V. gresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresat
GRESÁT, -Ă, gresați, -te, adj. (Despre piesele cu mișcare relativă și în contact ale unui mecanism, ale unei mașini etc. sau, p. ext., despre mecanisme, mașini etc.) Care a fost uns. – V. gresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresie
GRÉSIE, gresii, s. f. 1. Rocă sedimentară foarte dură, formată prin cimentarea nisipurilor cu diverse materiale. 2. Cute făcută din gresie (1). 3. Olărie dură și opacă, având la bază o argilă plastică. [Var.: grézie s. f.] – Cf. alb. gëresë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gresor
GRESÓR, (1) gresoare, s. n., (2) gresori, s. m. 1. S. n. Dispozitiv al unei mașini care servește la gresaj; ungător. 2. S. m. Muncitor care efectuează operații de gresare. – Din fr. graisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greş
GREȘ, (rar) greșuri, s. n. (Înv. și reg.; azi mai ales în loc. și expr.) Greșeală. ◊ Loc. adv. Fără greș = în mod perfect, fără a comite vreo eroare. ◊ Expr. A da greș = a) a nu nimeri ținta, obiectivul ochit; b) a nu izbuti într-o acțiune, într-o întreprindere. (Înv.) A-i da (cuiva) greș = a-i imputa (cuiva) ceva, a găsi vinovat (pe cineva). (Reg.) A nu avea greș = a nu constitui o greșeală, a nu aduce vătămare, a fi nimerit. – Din greși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greș
GREȘ, (rar) greșuri, s. n. (Înv. și reg.; azi mai ales în loc. și expr.) Greșeală. ◊ Loc. adv. Fără greș = în mod perfect, fără a comite vreo eroare. ◊ Expr. A da greș = a) a nu nimeri ținta, obiectivul ochit; b) a nu izbuti într-o acțiune, într-o întreprindere. (Înv.) A-i da (cuiva) greș = a-i imputa (cuiva) ceva, a găsi vinovat (pe cineva). (Reg.) A nu avea greș = a nu constitui o greșeală, a nu aduce vătămare, a fi nimerit. – Din greși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greşeală
GREȘEÁLĂ, greșeli, s. f. Faptă, acțiune etc. care constituie o abatere (conștientă sau involuntară) de la adevăr, de la ceea ce este real, drept, normal, bun (și care poate atrage după sine un rău, o neplăcere); eroare; (concr.) ceea ce rezultă în urma unei astfel de fapte, acțiuni etc. ◊ Loc. adv. Fără greșeală = perfect. Din greșeală = fără voie, involuntar, neintenționat. – Greși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greșeală
GREȘEÁLĂ, greșeli, s. f. Faptă, acțiune etc. care constituie o abatere (conștientă sau involuntară) de la adevăr, de la ceea ce este real, drept, normal, bun (și care poate atrage după sine un rău, o neplăcere); eroare; (concr.) ceea ce rezultă în urma unei astfel de fapte, acțiuni etc. ◊ Loc. adv. Fără greșeală = perfect. Din greșeală = fără voie, involuntar, neintenționat. – Greși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greşi
GREȘÍ, greșesc, vb. IV. 1. Intranz. A comite o greșeală; p. ext. a se înșela. ♦ Intranz. și tranz. A nu nimeri ținta, obiectivul ochit; a da greș. 2. Tranz. A executa ceva greșit, rău. ♦ A lua un lucru drept altul; a încurca, a confunda. ◊ Expr. A greși drumul (sau calea) = a (se) rătăci; p. ext. a se abate de la regulile morale, de conduită. 3. Intranz. A se face vinovat de ceva față de cineva, a face cuiva un rău, un neajuns; p. ext. a păcătui. – Din sl. grĕšiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greși
GREȘÍ, greșesc, vb. IV. 1. Intranz. A comite o greșeală; p. ext. a se înșela. ♦ Intranz. și tranz. A nu nimeri ținta, obiectivul ochit; a da greș. 2. Tranz. A executa ceva greșit, rău. ♦ A lua un lucru drept altul; a încurca, a confunda. ◊ Expr. A greși drumul (sau calea) = a (se) rătăci; p. ext. a se abate de la regulile morale, de conduită. 3. Intranz. A se face vinovat de ceva față de cineva, a face cuiva un rău, un neajuns; p. ext. a păcătui. – Din sl. grĕšiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greşit
GREȘÍT, -Ă, greșiți, -te, adj. 1. (Înv. și reg.) Care este vinovat pentru o greșeală săvârșită. 2. Eronat, incorect, inexact. – V. greși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greșit
GREȘÍT, -Ă, greșiți, -te, adj. 1. (Înv. și reg.) Care este vinovat pentru o greșeală săvârșită. 2. Eronat, incorect, inexact. – V. greși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greţos
GREȚÓS, -OÁSĂ, grețoși, -oase, adj. 1. Care provoacă greață; scârbos, dezgustător. 2. (Rar) Căruia i se face ușor greață. – Greață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grețos
GREȚÓS, -OÁSĂ, grețoși, -oase, adj. 1. Care provoacă greață; scârbos, dezgustător. 2. (Rar) Căruia i se face ușor greață. – Greață + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greu
GREU, GREA, grei, grele, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care apasă cu greutate asupra suprafeței pe care stă; care are greutate (mare); care cântărește mult. Corp greu. ◊ Aur greu = aur masiv. Artilerie grea = artilerie care are în dotarea unităților sale tunuri și obuziere de mare calibru. Industrie grea = totalitatea ramurilor industriale care produc în general mijloace de producție. (Sport) Categorie grea = categorie în care intră boxerii, luptătorii, halterofilii etc. cu cea mai mare greutate. ◊ Expr. Pas greu = moment dificil, inițiativă plină de greutăți. Bani grei = sumă mare de bani. Cuvânt greu = cuvânt decisiv. 2. Care este împovărat, îngreuiat, încărcat. Sac greu. ◊ Familie (sau casă) grea = familie numeroasă și greu de întreținut. ♦ (Pop.; la f.) Gravidă. ♦ (Despre nori) De culoare neagră, aducător de ploaie și de furtună. II. Adj. 1. (Despre părți ale corpului) Care pare că apasă (din cauza oboselii, bolii, stării sufletești etc.). Are capul greu. ◊ Expr. A-i fi (cuiva) inima grea = a fi îngrijorat, îndurerat; a avea presimțiri rele. A avea mână grea = a) a lovi tare cu palma sau cu pumnul; b) (fam.; despre medici) a lucra neîndemânatic, grosolan, producând dureri pacienților. 2. (Despre alimente) Care produce ușor indigestie; care se asimilează cu greutate. 3. (Despre mirosuri) Care produce o senzație de neplăcere, de insuficiență respiratorie etc.; (despre aer) care miroase rău; încărcat; p. ext. apăsător, copleșitor. ◊ Atmosferă grea = atmosferă apăsătoare care precedă declanșarea unei furtuni, unei ploi torențiale; fig. situație încordată, plină de griji, de certuri etc. ♦ (Despre somn) Adânc. 4. (Despre întuneric, ceață etc.) Dens, compact. III. Adj, 1. Care se face cu greutate, care cere eforturi mari; anevoios. Muncă grea. ♦ (Despre drumuri) Care se parcurge cu dificultate. ♦ Care se înțelege, se învață cu eforturi deosebite. Poezie grea. 2. (Despre suferințe, necazuri, împrejurări etc.) Care se suportă cu mari suferințe, cu mare greutate; (despre boli) care aduce mari suferințe și se vindecă cu mare greutate sau nu se mai vindecă; grav. ◊ Zile grele sau viață grea = trai plin de privațiuni și de necazuri. Lovitură grea = lovitură morală dureroasă. ◊ Expr. (Adverbial) Greu la deal cu boii mici sau greu la deal și greu la vale, se spune când cineva este silit să facă față unei situații dificile cu posibilități (materiale) reduse. ♦ (Despre insulte, pedepse etc.) Serios, grav. ◊ Vorbă grea = insultă, jignire. IV. Adv. 1. Cu greutate (mare), cu toată greutatea. S-a lăsat greu. ◊ Expr. A-i cădea (cuiva) greu la stomac = a-i produce (cuiva) indigestie. ♦ Mult (din punctul de vedere al greutății, cantității). Cântărește greu. 2. În mod dificil, anevoios, cu dificultate, cu trudă; anevoie. Muncește greu. ◊ Expr. A-i fi greu (să)... = a simți dificultatea inițierii unei acțiuni. A-i veni (cuiva) greu (să...) = a-i fi neplăcut (să...), a-i displăcea; a se jena (să... ). A-i fi greu (de cineva sau de ceva) = a) a-i fi silă, a fi sătul (de cineva sau de ceva); b) a se rușina (de cineva sau de ceva). A-i fi (sau a o duce) greu = a trăi în lipsuri materiale, a avea o situație materială precară. ♦ Încet (și neplăcut). Orele trec greu. 3. Rău, grav, tare. E greu bolnavă. ◊ Expr. A ofta (sau a suspina) greu = a ofta (sau a suspina) din adâncul inimii, profund (de durere, necaz etc.). A plăti greu = a) a plăti scump, cu mari sacrificii; b) a nu plăti la timp. V. S. n. 1. Greutate, dificultate; împrejurare dificilă; impas. ◊ Loc. adv. Din greu = a) cu mult efort, întâmpinând mari dificultăți; b) adânc, profund. La greu = când este vorba de o treabă anevoioasă. A greu = cu neplăcere. ◊ Expr. Acu-i greul = a sosit momentul decisiv. A da de greu = a întâmpina dificultăți. 2. Povară, sarcină; p. ext. partea cea mai grea, cea mai dificilă a unei munci, a unei situații etc. 3. Partea mai numeroasă dintr-un ansamblu de elemente; gros. Greul armatei. – Lat. grevis (= gravis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greunatic
GREUNÁTIC, -Ă, greunatici, -ce, adj. (Reg.; despre oameni) Corpolent și greoi în mișcări. [Pr.: gre-u-] – [În]greuna + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greutate
GREUTÁTE, greutăți, s. f. I. 1. Apăsare pe care o exercită un corp asupra unei suprafețe (orizontale) pe care se sprijină; însușirea unui corp de a fi greu; forță care se exercită asupra unui corp sau cu care un corp este atras de Pământ; greime. ◊ Greutate specifică = greutate a unității de volum dintr-un anumit corp; mărime care indică, în procente, raportul în care se află o parte a unei colectivități față de întreaga colectivitate; fig. valoare proprie a unui lucru. Centru de greutate v. centru. Greutate atomică = număr care arată de câte ori atomul unui element este mai greu decât a 12-a parte din masa atomului de carbon. Greutate moleculară = număr egal cu suma greutăților atomice ale elementelor unei molecule. 2. Corp, obiect etc. având o masă (relativ) mare (și cărat de cineva sau de ceva). ♦ Fig. Senzație de apăsare (fiziologică sau morală), de oboseală, de neliniște. ◊ Expr. A i se lua (sau a-i cădea cuiva) o greutate de pe inimă = a scăpa de o mare grijă. 3. Bucată de metal de formă caracteristică și cu masa etalonată, care servește la stabilirea masei ori greutății altor corpuri (prin cântărire). ♦ Bucată de metal sau de alt material, care îndeplinește anumite funcții într-un mecanism. 4. Halteră. ♦ Obiect metalic de formă sferică, folosit la probele atletice de aruncări; p. ext. probă sportivă în care se aruncă acest obiect. II. 1. Dificultate, piedică în realizarea unui lucru. ◊ Loc. adv. Cu (mare) greutate = (foarte) greu. 2. (Fam.) Influență, trecere, putere. ♦ Putere de convingere; valoare documentară. 3. Gravitate; asprime. Greutatea unei pedepse. [Pr.: gre-u-] – Greu + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

greva
GREVÁ, grevez, vb. I. Tranz. și intranz. A împovăra (o proprietate) cu ipoteci, (un buget) cu cheltuieli; a supune ceva unor condiții grele. – Din fr. grever.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grevare
GREVÁRE, grevări, s. f. Acțiunea de a greva și rezultatul ei. – V. greva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grevă
GRÉVĂ, greve, s. f. Încetare voluntară și colectivă a lucrului de către salariați pentru a obține satisfacerea unor revendicări (economice, sociale, politice). ◊ Greva foamei = refuzul de a mânca în semn de protest. – Din fr. grève.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grevist
GREVÍST, -Ă, greviști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care participă la o grevă. 2. Adj. Care aparține grevei, privitor la grevă. – Din fr. gréviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grezie
GRÉZIE s. f. v. gresie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gri
GRI, (2) griuri, adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Cenușiu. 2. S. n. Culoare gri (1). – Din fr. gris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

griddipmetru
GRIDDIPMÉTRU, griddipmetre, s. n. (Elt.) Aparat compus dintr-un undametru cu absorbție și cu oscilator calibrat în frecvență. – Din engl. grid-dip meter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grier
GRÍER s. m. v. greier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grierel
GRIERÉL s. m. v. greierel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifa
GRIFÁ, grifez, vb. I. Tranz. A marca arborii cu ajutorul grifei. – Din fr. griffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifare
GRIFÁRE, grifări, s. f. Acțiunea de a grifa și rezultatul ei. – V. grifa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifat
GRIFÁT, -Ă, grifați, -te, adj. (Despre arbori) Care a fost marcat cu grifa. – V. grifa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifă
GRÍFĂ, grife, s. f. 1. Instrument cu o lamă tăioasă, cu ajutorul căruia se marchează scoarța arborilor din pădure pentru diverse lucrări silvice. 2. Dispozitiv în formă de gheară dublă, care imprimă filmului o mișcare intermitentă în aparatele de filmat. – Din fr. griffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifon
GRIFÓN, grifoni, s. m. 1. Monstru mitologic cu corp de leu, cu aripi, cap și gheare de vultur și cu urechi de cal. ♦ Motiv decorativ reprezentând acest monstru. 2. Rasă de câini de vânătoare cu părul aspru și lățos. – Din fr. griffon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grifon
Grifon = Gryps.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

grijanie
GRIJÁNIE, grijanii, s. f. (Bis.; pop.) Cuminecătură, împărtășanie. – Griji + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijă
GRÍJĂ, griji, s. f. 1. Teamă sau neliniște pricinuită de o eventuală primejdie sau întâmplare neplăcută; îngrijorare. ◊ Expr. A intra la griji = a începe să fie îngrijorat. ♦ Cauza îngrijorării cuiva. 2. Interes deosebit, preocupare pentru cineva sau ceva, atenție acordată unei ființe, unei probleme etc. ◊ Loc. vb. A (nu) avea grijă (de cineva sau de ceva) = a (nu) se îngriji (de cineva sau de ceva); a (nu) supraveghea, a (nu) păzi (pe cineva sau ceva). ◊ Expr. A avea grijă (să...) = a băga de seamă, a fi atent (să...). A da (sau a lăsa) în grija (cuiva) = a da (sau a lăsa) în directa supraveghere (a cuiva); a încredința. – Din bg. griža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijea
GRIJEÁ, grijele, s. f. (Mar.) Saulă fixată transversal pe sarturi pentru urcarea în arboradă unei nave.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

griji
GRIJÍ, grijesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz., intranz. și refl. A (se) îngriji (de cineva sau de ceva). 2. Tranz. și refl. (Bis.) A (se) împărtăși, a (se) cumineca. – Din bg. grižă se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijit
GRIJÍT s. n. (Pop.) Faptul de a (se) griji. – V. griji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijitor
GRIJITÓR, -OÁRE, grijitori, -oare, adj. (Reg.) Grijuliu. – Griji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijnic
GRÍJNIC, -Ă, grijnici, -ce, adj. (Înv.) Grijuliu. – Grijă + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijuliu
GRIJULÍU, -ÍE, grijulii, adj. (Despre ființe și manifestările lor) Plin de atenție, de grijă față de cineva sau de ceva; atent, grijnic, grijitor; prudent, prevăzător. ♦ (Reg.) Îngrijit, ordonat. [Var.: (reg.) grijulív, -ă adj.] – Din bg. griliv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grijuliv
GRIJULÍV, -Ă adj. v. grijuliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grilaj
GRILÁJ, grilaje, s. n. Gărduleț făcut din vergele de fier, din stinghii (încrucișate) de lemn, din plasă de sârmă etc., care se montează la o fereastră, la o ușă etc. [Pl. și: grilajuri] – Din fr. grillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grilă
GRÍLĂ, grile, s. f. 1. Electrod în formă de sită sau de spirală, intercalat între anodul și catodul unui tub electronic sau între alți doi electrozi, prin deschiderile căruia poate trece un flux de electroni sau de ioni; grătar (5), sită. 2. Panou format din zăbrele paralele, montat în fața unei uși, a unei ferestre etc. 3. (Mil.) Obstacol făcut din bare de oțel, așezat în fața sau în spatele șanțului unei fortificații sau la deschiderile unei cazemate. 4. Prăjitură în formă de grilă (2), preparată din aluat și unsă cu sirop de zahăr sau miere. 5. Careu de cuvinte încrucișate – Din fr. grille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grill
GRILL, grilluri, s. n. Grătar (pentru fripturi). [Scris și: gril] – Din engl. grill, fr. gril.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grima
GRIMÁ, grimez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) machia pentru scenă sau pentru film în conformitate cu fizionomia cerută de rolul interpretat; p. gener. a (se) machia. – Din fr. grimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimare
GRIMÁRE, grimări, s. f. Acțiunea de a (se) grima. – V. grima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimasă
GRIMÁSĂ, grimase, s. f. Schimonosire voită sau spontană a feței (care exprimă o anumită stare sufletească). ♦ Fig. Aparență înșelătoare, mincinoasă; disimulare. – Din fr. grimace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimat
GRIMÁT, -Ă, grimați, -te, adj. (Mai ales despre actori) Machiat. – V. grima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimă
GRÍMĂ, grime, s. f. Machiaj (pentru actori). – Din grima (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimea
GRIMEÁ, grimele, s. f. (Reg.) Basma cu care femeile (de la țară) își acoperă capul. – Din tc. derme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimeluţă
GRIMELÚȚĂ, grimeluțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui grimea. – Grimele (pl. lui grimea) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimeluță
GRIMELÚȚĂ, grimeluțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui grimea. – Grimele (pl. lui grimea) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimer
GRIMÉR, -Ă s. m. și f. v. grimeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grimeur
GRIMEUR, -Ă, grimeuri, -e, s. m. și f. Specialist care se ocupă cu grimarea actorilor; machior. [Pr.: grim'ör. – Var.: grimér, -ă s. m. și f.] – Din fr. grimeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grind
GRIND, grinduri, s. n. Mică ridicătură de teren de formă alungită, rezultată din depunerile aluvionare ale unei ape curgătoare sau ale mării. – Din sl. grendŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindă
GRÍNDĂ, grinzi, s. f. Element de construcție din lemn, oțel, beton armat etc., cu lungimea mare în raport cu celelalte dimensiuni, folosit de obicei la asigurarea rezistenței unei construcții. – Din sl. grenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindei
GRINDÉI, grindeie, s. n. 1. Parte componentă a plugului cu tracțiune animală, pe care se montează trupița, cuțitul lung și coarnele. 2. Grindă mică (fixată la o construcție de-a curmezișul și orizontal). ♦ Bucată de lemn care intră în alcătuirea unor instrumente, mecanisme etc. – Grindă + suf. -ei. Cf. bg. gredel, sb. gredelj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindel
GRINDÉL, grindei, s. m. Pește mic, asemănător cu țiparul, de culoare verde-gălbuie, cu pete mari, negre; molan (Nemachilus barbatulus). – Din săs. grendel (= germ. Grundel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindina
GRINDINÁ, pers. 3 gríndină, vb. I. Intranz. impers. (Rar) A cădea grindină. – Din grindină. Cf. lat. grandinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindină
GRÍNDINĂ, grindine, s. f. Precipitație atmosferică alcătuită din particule de gheață având forma unor pietricele; piatră. ♦ Fig. Ceea ce vine, cade, năvălește în mare cantitate. O grindină de lăcuste. ♦ Fig. (Adverbial) În mare cantitate (și unul după altul). Săgețile cădeau grindină. [Pl. și: grindini] – Lat. grando, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindiş
GRINDÍȘ, grindișuri, s. n. Totalitatea grinzilor unui acoperiș, ale unui tavan etc. – Grindă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grindiș
GRINDÍȘ, grindișuri, s. n. Totalitatea grinzilor unui acoperiș, ale unui tavan etc. – Grindă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grinduliţă
GRINDULÍȚĂ, grindulițe, s. f. Grinduță. – Grindă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grinduliță
GRINDULÍȚĂ, grindulițe, s. f. Grinduță. – Grindă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grinduţă
GRINDÚȚĂ, grinduțe, s. f. Diminutiv al lui grindă; grinduliță. – Grindă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grinduță
GRINDÚȚĂ, grinduțe, s. f. Diminutiv al lui grindă; grinduliță. – Grindă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grinota
GRINOTÁ, grinotez, vb. I. Tranz. A decupa o tablă cu poansonul de-a lungul unui contur (trasat). – Din fr. grignoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripa
GRIPÁ, gripez, vb. I. 1. Refl. și intranz. (Despre piese de motoare și despre motoare; la pers. 3) A se bloca în timpul funcționării. ◊ Tranz. fact. Ungerea defectuoasă a gripat motorul. 2. Refl. și tranz. fact. A (se) îmbolnăvi de gripă. – Din fr. gripper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripaj
GRIPÁJ, gripaje, s. n. V. gripare. – Din fr. grippage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gripal
GRIPÁL, -Ă, gripali, -e, adj. Care aparține gripei, privitor la gripă, care provoacă gripa. – Din fr. grippal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripare
GRIPÁRE, gripări, s. f. Acțiunea de a (se) gripa și rezultatul ei. – V. gripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripat
GRIPÁT, -Ă, gripați, -te, adj. 1. (Despre piese de motoare și despre motoare) Care s-a blocat în cursul funcționării. 2. Bolnav de gripă. – V. gripa. Cf. fr. grippé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripă
GRÍPĂ, gripe, s. f. Boală infecto-contagioasă, de natură virotică, localizată la nivelul aparatului respirator, care se manifestă prin stare generală proastă, febră, inflamația căilor respiratorii superioare, dureri musculare și de cap etc. ♦ P. gener. Nume dat unor afecțiuni sezoniere care se manifestă prin febră și catar nazal sau bronhial. – Din fr. grippe, germ. Grippe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gripcă
GRÍPCĂ, gripci, s. f. Unealtă care servește la curățarea doagelor (vechi), a grinzilor etc. – Din bg. ogribka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gris
GRIS s. n. v. griș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grisai
GRISÁI s. n. v. grisaille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grisaille
GRISÁILLE, grisaille-uri, s. n. Pictură monocromă (de obicei în tonuri de gri), care dă impresia reliefului și a sculpturii; camaieu (1). [Pr.: grizáĭ. – Var.: grisái s. n.] – Din fr. grisaille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

griş
GRIȘ s. n. Produs alimentar granular, obținut din boabe de grâu sau de alte cereale. [Var.: gris s. n.] – Din germ. Griess.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

griș
GRIȘ s. n. Produs alimentar granular, obținut din boabe de grâu sau de alte cereale. [Var.: gris s. n.] – Din germ. Griess.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grişată
GRIȘÁTĂ adj. f. v. grisat. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

grișată
GRIȘÁTĂ adj. f. v. grisat. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

griv
GRIV, -Ă, grivi, -e, adj. (Pop.; despre câini, păsări etc.) Pătat cu alb și negru; pestriț, grivei. ♦ (Substantivat) Câine sau cățea cu blana de culoare pestriță. ◊ Expr. (E) departe griva de iepure, se spune cuiva care se află departe de adevăr. – Din bg. griv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grivan
GRIVÁN, grivani, s. m. (Zool.; reg.) Hârciog. – Griv + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grivei
GRIVÉI, grivei, adj. (Reg.; adesea substantivat) Griv. – Griv + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

griza
GRIZÁ, grizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) îmbăta (ușor); a (se) ameți. – Din fr. griser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizare
GRIZÁRE, grizări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a (se) griza și rezultatul ei. – V. griza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizat
GRIZÁT, -Ă, grizați, -te, adj. (Livr.) Care s-a îmbătat (ușor); amețit. – V. griza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizonant
GRIZONÁNT, -Ă, grizonanți, -te, adj. (Despre păr) Care începe să încărunțească; cărunt, sur, gri. – Din fr. grisonnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizu
GRIZÚ s. n. Amestec natural gazos, inflamabil și explozibil, în care predomină metanul și care se degajă în timpul lucrărilor miniere. – Din fr. grisou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizumetrie
GRIZUMETRÍE s. f. Procedeu prin care se determină conținutul de metan din grizuul dintr-o mină. – Din fr. grisoumétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizumetru
GRIZUMÉTRU, grizumetre, s. n. Aparat care determină conținutul de metan din gazul existent într-o mină. – Din fr. grisoumètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizuscop
GRIZUSCÓP, grizuscoape, s. n. (Min.) Aparat care arată dacă procentul de metan din atmosfera unei exploatări subterane a atins limita periculoasă. – Din fr. grisouscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizutină
GRIZUTÍNĂ s. f. (Min.) Exploziv antigrizutos pe bază de azotat de amoniu. – Din fr. grisoutine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizutos
GRIZUTÓS, -OÁSĂ, grizutoși, -oase, adj. Care conține grizu. – Din fr. grisouteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grizzly
GRÍZZLY, grizzly, s. m. Rasă de urs brun, de talie mare, agresiv, care trăiește în America de Nord (Ursus arctos sau horribilis). – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groapă
GROÁPĂ, gropi, s. f. Gaură, cavitate (mai adâncă) în pământ. ◊ Expr. A da în gropi (de prost ce e), se spune despre un om foarte prost. ♦ Mormânt; p. ext. moarte. ◊ Expr. A săpa (cuiva) groapa = a unelti (împotriva cuiva). A fi cu un picior în groapă = a fi aproape de moarte. – Cf. alb. gropë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groază
GROÁZĂ s. f. 1. Emoție puternică și violentă provocată de un lucru înfiorător, de un pericol mare, de o nenorocire etc. ♦ (Concr.) Persoană sau lucru care îngrozește. 2. Fig. (În sintagma) O groază (de...) = o mulțime, o cantitate mare (de...). – Din sl. groza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groaznic
GROÁZNIC, -Ă, groaznici, -ce, adj. 1. Care insuflă groază (prin aspect, manifestări, consecințe); grozav, înfricoșător, înspăimântător, îngrozitor, abominabil. 2. Care este extrem de puternic, de violent, de intens. Durere groaznică. ♦ (Adverbial) Tare, mult; foarte, extrem de... – Din bg. grozen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grob
GROB, -Ă, grobi, -e, adj. (Livr.) Aspru, dur, grosolan, grobian. – Din germ. grob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grobian
GROBIÁN, -Ă, grobieni, -e, adj. (Despre oameni) Prost-crescut; necioplit, grosolan, bădăran, mitocan. [Pr.: -bi-an] – Din germ., pol. grobian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grof
GROF, grofi, s. m. (Reg.) Titlu de conte purtat în trecut de mari latifundiari din Ungaria. – Din magh. grof.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grofesc
GROFÉSC, -EÁSCĂ, grofești, adj. (Reg.) Care aparține grofilor, privitor la grofi. – Grof + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grofiţă
GROFÍȚĂ, grofițe, s. f. (Reg.) Fiică sau soție de grof. – Grof + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grofiță
GROFÍȚĂ, grofițe, s. f. (Reg.) Fiică sau soție de grof. – Grof + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grofoaie
GROFOÁIE, grofoaie, s. f. (Reg.; de obicei depr.) Mare latifundiară maghiară sau germană (având titlul de contesă); soție de grof. – Grof + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grog
GROG, (2) groguri, s. n. 1. Băutură preparată din rom, coniac sau rachiu amestecat cu apă fierbinte îndulcită și cu lămâie. 2. Porție dintr-o astfel de băutură. – Din fr., engl. grog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groggy
GROGGY adj. invar. (Despre boxeri) Care a pierdut controlul luptei pentru câteva momente în urma loviturilor primite; p. gener. (despre sportivi sau echipe sportive) Amețit în urma unor acțiuni presante ale adversarilor. [Pr.: gróghi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grogrenă
GROGRÉNĂ, grogrene, s. f. Panglică textilă folosită în croitorie pentru întărituri, finisaje etc. [Var.: gogrén s. n., gogrénă s. f.] – Din fr. gros-grain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groh
GROH interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetele caracteristice scoase de porc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohăi
GROHĂÍ, pers. 3 gróhăie, vb. IV. Intranz. (Despre porci; adesea fig.) A scoate sunete caracteristice speciei. – Groh + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohăire
GROHĂÍRE, grohăiri, s. f. Acțiunea de a grohăi și rezultatul ei. – V. grohăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohăit
GROHĂÍT, grohăituri, s. n. Faptul de a grohăi; sunet caracteristic, gros și sacadat, pe care îl scot porcii; grohăitură. – V. grohăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohăitor
GROHĂITÓR, -OÁRE, grohăitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care grohăie. 2. S. n. (Pop.) Batoză (de păioase). [Pr.: -hă-i-] – Grohăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohăitură
GROHĂITÚRĂ, grohăituri, s. f. Grohăit. [Pr.: -hă-i-] – Grohăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohot
GRÓHOT, grohote, s. n. (Reg.) Grohotiș. – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohotiş
GROHOTÍȘ, grohotișuri, s. n. Îngrămădire de fragmente de rocă colțuroase, de dimensiuni variabile, rezultate din dezagregarea stâncilor și rostogolite de pe munți sau aduse de ghețari; p. ext. rocă sedimentară formată din acest material. ♦ Loc, teren acoperit cu acest material. – Grohot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grohotiș
GROHOTÍȘ, grohotișuri, s. n. Îngrămădire de fragmente de rocă colțuroase, de dimensiuni variabile, rezultate din dezagregarea stâncilor și rostogolite de pe munți sau aduse de ghețari; p. ext. rocă sedimentară formată din acest material. ♦ Loc, teren acoperit cu acest material. – Grohot + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grom
GROM s. m. v. groom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gromovnic
GROMÓVNIC, gromovnice, s. n. Carte populară cu caracter astrologic, care cuprinde preziceri privind soarta omului și starea vremii pe baza interpretării tunetelor și fulgerelor în raport cu zodia în care ele se produc. – Din sl. gromovĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groom
GROOM, groomi, s. m. (Livr.) Lacheu, valet (tânăr). [Pr.: grum. – Var.: grom s. m.] – Din engl., fr. groom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grop
GROP, gropuri, s. n. Colet mic cu bani, cecuri în monedă străină etc., care se expediază prin poștă. – Din it. groppo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropan
GROPÁN, gropane, s. n. (Reg.) Augmentativ al lui groapă. – Groapă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropar
GROPÁR, gropari, s. m. 1. Persoană care se ocupă cu săparea de gropi pentru morminte. 2. (Entom.) Necrofor. – Groapă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropăreasă
GROPĂREÁSĂ, gropărese, s. f. (Rar) Soție de gropar. – Gropar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropiş
GROPÍȘ, gropișuri, s. n. Loc plin de gropi. – Groapă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropiș
GROPÍȘ, gropișuri, s. n. Loc plin de gropi. – Groapă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropit
GROPÍT, -Ă, gropiți, -te, adj. (Reg.; despre locuri, terenuri) Care are (multe) gropi. – Din groapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropiţă
GROPÍȚĂ, gropițe, s. f. 1. Diminutiv al lui groapă; gropușoară. 2. Mică adâncitură care se formează în obrajii unor oameni când râd sau pe care o au unii oameni (grași) în bărbie, la mâini etc. – Groapă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropiță
GROPÍȚĂ, gropițe, s. f. 1. Diminutiv al lui groapă; gropușoară. 2. Mică adâncitură care se formează în obrajii unor oameni când râd sau pe care o au unii oameni (grași) în bărbie, la mâini etc. – Groapă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropniţă
GRÓPNIȚĂ, gropnițe, s. f. 1. Încăpere situată între pronaosul și naosul unei biserici, care adăpostește mormintele ctitorilor. 2. Cavou, criptă, mormânt sau cimitir situate lângă o biserică. – Din bg. grobnica (influențat de groapă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropniță
GRÓPNIȚĂ, gropnițe, s. f. 1. Încăpere situată între pronaosul și naosul unei biserici, care adăpostește mormintele ctitorilor. 2. Cavou, criptă, mormânt sau cimitir situate lângă o biserică. – Din bg. grobnica (influențat de groapă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropuşoară
GROPUȘOÁRĂ, gropușoare, s. f. Gropiță (1). – Groapă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gropușoară
GROPUȘOÁRĂ, gropușoare, s. f. Gropiță (1). – Groapă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gros
GROS^1, GROÁSĂ, groși, groase, adj., adv., s. n., s. m. I. Adj. 1. (Despre corpuri cilindrice) Care are diametrul sau circumferința mai mari decât dimensiunile obișnuite. Trunchi gros. ◊ Intestinul gros = parte a tubului digestiv cu secțiunea mai mare cuprinsă între ileon și anus. ♦ (Despre ființe sau despre părți ale corpului lor) Dezvoltat mult în lățime. ♦ (Pop.; la f.) Gravidă, însărcinată. 2. Care are un volum mare, care depășește prin volum dimensiunile obișnuite; voluminos. Carte groasă. ◊ Expr. Gros la pungă = bogat. ♦ (Despre litere) Care este mai lat decât literele obișnuite. 3. Mare, în sens vertical, de la suprafață în adâncime sau de la suprafață până la bază. Strat gros. ◊ Expr. Gros la (sau de) obraz = a) obraznic; b) nesimțit. Gros la piele sau cu pielea groasă = nesimțit. Gros la (sau în) ceafă sau cu ceafa groasă = bădăran. ♦ Care este țesut din fire groase (I 1). Haină groasă. 4. (Despre fluide) Care curge sau se împrăștie greu; dens. ♦ Fig. (Despre întuneric, umbră, ceață etc.) Adânc, compact. II. Adj. Fig. 1. (Despre voce, glas, sunete, adesea adverbial) Adânc, grav. 2. (Înv.) Grosolan, bădăran; incult; care trădează pe omul bădăran sau incult. III. Adv. 1. (Pop. și fam.) Mult, din plin, din belșug. Câștigă gros. 2. (Înv.) În linii mari, superficial, în mod grosolan. IV. S. n. 1. Partea cea mai numeroasă dintr-o colectivitate, dintr-un ansamblu de obiecte, de fenomene (de același fel); greu. ◊ Loc. adv. Din gros = în cantitate mare, din belșug. 2. (Pop. și fam.) Închisoare. V. S. m. (Reg.) Buștean, trunchi; bârnă (groasă). – Lat. grossus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gros
GROS^2, groși, s. m. Măsură folosită în comerț pentru mărfuri sub formă de obiecte mici de același fel, egală cu 12 duzini, adică 144 de bucăți. ◊ Mic gros = depozit care livrează mărfuri în cantități comerciale. – Din germ. Gros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gros-plan
GROS-PLAN, gros-planuri, s. n. (Cin.) Mod de încadrare în tehnica filmării, în care fotograma cuprinde numai un detaliu sau fața personajului. [Pr.: groplán] – Din fr. gros-plan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groscior
GROSCIÓR, -OÁRĂ, grosciori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Grosuț. 2. S. n. (Pop.) Smântâna care se formează deasupra laptelui (de vacă) nefiert. [Var.: groșciór, -oáră adj., s. n.] – Gros + suf. -cior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosier
GROSIÉR, -Ă, grosieri, -e, adj. Care este lipsit de finețe; care este făcut fără grijă, fără finețe. ♦ Fig. Care este lipsit de educație, de cultură, de bune maniere. [Pr.: -si-er] – Din fr. grossier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosime
GROSÍME, grosimi, s. f. Diametrul secțiunii transversale a unui corp cilindric; dimensiunea unui corp în sens orizontal, pe secțiune transversală; dimensiunea unui corp în sens vertical; distanța dintre fețele unui corp, unui strat. – Gros + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosisment
GROSISMÉNT, grosismente, s. n. Raportul dintre unghiul sub care se vede un obiect cu ajutorul unui instrument optic și unghiul sub care se vede același obiect cu ochiul liber. – Din fr. grossissement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosolan
GROSOLÁN, -Ă, grosolani, -e, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de delicatețe; nepoliticos, necioplit. 2. (Despre obiecte) Insuficient prelucrat sau prelucrat în mod sumar, primitiv; brut, necizelat. – Din it. grossolano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosolănie
GROSOLĂNÍE, grosolănii, s. f. Faptă, vorbă, atitudine de om grosolan; fire de om grosolan; mojicie, bădărănie, mitocănie. – Grosolan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosoman
GROSOMÁN, grosomani, s. m. (Înv.) 1. Om gras și greoi. 2. Om grosolan. – Gros + suf. -oman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grossomodo
GRÓSSO MÓDO loc. adv. În caracteristicile cele mai generale, judecând în ansamblu; sumar. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosular
GROSULÁR s. n. (Min.) Varietate de granat. – Din fr. grossulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosuţ
GROSÚȚ, -Ă, grosuți, -e, adj. Diminutiv al lui gros; destul de gros; groscior. – Gros + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grosuț
GROSÚȚ, -Ă, grosuți, -e, adj. Diminutiv al lui gros; destul de gros; groscior. – Gros + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groş
GROȘ, groși, s. m. Monedă austriacă de argint, care a circulat în trecut și în Moldova; monedă de argint emisă de unii domni ai Moldovei. – Din germ. Groschen, pol. grosz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groș
GROȘ, groși, s. m. Monedă austriacă de argint, care a circulat în trecut și în Moldova; monedă de argint emisă de unii domni ai Moldovei. – Din germ. Groschen, pol. grosz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groşcior
GROȘCIÓR, -OÁRĂ adj., s. n. v. groscior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groșcior
GROȘCIÓR, -OÁRĂ adj., s. n. v. groscior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groşiţă
GROȘÍȚĂ, groșițe, s. f. 1. Monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române. 2. Monedă poloneză de aramă, care a circulat și în Țările Române. [Acc. și: gróșiță] – Groș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

groșiță
GROȘÍȚĂ, groșițe, s. f. 1. Monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române. 2. Monedă poloneză de aramă, care a circulat și în Țările Române. [Acc. și: gróșiță] – Groș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grotă
GRÓTĂ, grote, s. f. (Livr.) Peșteră. – Din fr. grotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grotesc
GROTÉSC, -Ă, grotești, adj., s. n. 1. Adj. Care este de un comic excesiv prin aspectul caricatural, neobișnuit de caraghios; ridicol, burlesc; bizar. ◊ (Substantivat, n.) Grotescul unei situații. ♦ (Substantivat, n.) Categorie, ipostază estetică reflectând realitatea în forme fantastice, bizare, disproporționate, caricaturale. 2. S. n. Corp de literă de tipar fără piciorușe, format din arce și segmente de dreaptă de aceeași grosime. – Din fr. grotesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozamă
GROZÁMĂ, grozame, s. f. Mic arbust cu flori galbene, din ramurile căruia se fac mături (Genista sagittalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozav
GROZÁV, -Ă, grozavi, -e, adj. 1. Care produce groază (prin aspect, manifestări, consecințe); groaznic, îngrozitor. 2. Care este extrem de puternic, de violent, de intens, de mare. Vânt grozav. ♦ (Adverbial) Tare, mult; foarte, extrem de... 3. Care iese cu totul din comun prin calitățile sale; remarcabil; excepțional. ◊ Expr. A se crede grozav = a avea o părere exagerat de bună despre sine. ♦ Curajos. ◊ Expr. (Substantivat) A face pe grozavul = a se lăuda, a se mândri (în mod nejustificat) cu calitățile sale, a se grozăvi. – Din bg. grozav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozăvenie
GROZĂVÉNIE, grozăvenii, s. f. (Pop. și fam.) 1. Faptul de a fi groaznic; aspect groaznic, situație groaznică. 2. (Concr.) Lucru sau ființă înfricoșătoare. 3. Faptul de a ieși cu totul din comun prin calitățile sale; însușirea unui lucru cu deosebite calități; grozăvie. 4. (Concr.) Lucru sau ființă care întrunește calități deosebite, ieșite din comun; grozăvie. 5. Fig. Număr, cantitate mare; mulțime (de...). – Grozav + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozăvi
GROZĂVÍ, grozăvesc, vb. IV. Refl. (Fam. și depr.) A avea o impresie exagerat de bună despre propriile însușiri (și a face caz de ele); a se lăuda. – Din grozav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozăvie
GROZĂVÍE, grozăvii, s. f. 1. Faptul de a fi groaznic, de a inspira groază. ♦ Faptă, situație, întâmplare îngrozitoare; oroare, urgie. 2. (Concr.) Lucru sau ființă înfricoșătoare. 3. Faptul de a ieși în evidență prin calitățile sale; însușirea deosebită a unui lucru; grozăvenie. 4. (Concr.) Lucru sau ființă care întrunește calități speciale, neobișnuite; grozăvenie. – Grozav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grozăvire
GROZĂVÍRE, grozăviri, s. f. (Fam. și depr.) Acțiunea de a se grozăvi și rezultatul ei. – V. grozăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grui
GRUI, gruiuri, s. n. (Reg.) 1. Pisc sau coastă de deal. 2. Deal mic; colină^1, delușor, movilă. [Pl. și: gruie] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gruie
GRÚIE, gruie, s. f. 1. Macara folosită la bordul navelor pentru ridicarea unor elemente ale navei (bărci, ancore, scări de bord etc.). 2. Suport mobil care poartă camera de luat vederi și pe operator, pentru înregistrarea unor imagini în mișcare. – Din fr. grue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gruieţ
GRUIÉȚ, gruiețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui grui. [Pr.: gru-ieț] – Grui + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gruieț
GRUIÉȚ, gruiețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui grui. [Pr.: gru-ieț] – Grui + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grumaz
GRUMÁZ, grumaji, s. m. 1. (Pop.) Gât; p. restr. cerbice, ceafă. ◊ Expr. A-și pleca grumazul (în fața cuiva) = a se umili; a se lăsa robit. A-și îndoi grumazul = a renunța la luptă, a se socoti învins. A pune piciorul pe grumazul cuiva = a robi, a subjuga pe cineva. 2. (Rar) Gâtlej. 3. (Rar) Partea mai îngustă a unor obiecte, asemănătoare cu gâtul (1). [Pl. și: (înv.) grumazi] – Cf. alb. gurmaz, gërmaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grumăjer
GRUMĂJÉR, grumăjere, s. n. (Rar) Parte a armurii care apăra gâtul. – Grumaz + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grund
GRUND, grunduri, s. n. 1. Primul strat de material special aplicat pe suprafața unei piese, a unui obiect, a unui element de construcție care urmează să fie finisată. 2. Strat de vopsea albă care se aplică pe pânza, pe cartonul sau pe scândura pe care se pictează. 3. Strat de mortar aplicat pe zidărie, servind ca suport pentru tencuiala vizibilă. – Din germ. Grund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grundui
GRUNDUÍ, grunduiesc, vb. IV. Tranz. A aplica un strat de grund pe suprafața unui obiect. – Grund + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunduire
GRUNDUÍRE, grunduiri, s. f. Acțiunea de a grundui și rezultatul ei. – V. grundui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunduit
GRUNDUÍT, -Ă, grunduiți, -te, adj. Pe suprafața căruia s-a aplicat un strat de grund. – V. grundui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunjos
GRUNJÓS, -OÁSĂ, grunjoși, -oase, adj. Cu bulgări, care este în formă de bulgări sau are aspect de bulgări; grunzuros. – Grunz + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunţuros
GRUNȚURÓS, -OÁSĂ adj. v. grunzuros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunțuros
GRUNȚURÓS, -OÁSĂ adj. v. grunzuros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunz
GRUNZ, grunji, s. m. Bucată dintr-o materie tare și sfărâmicioasă; bulgăre. ♦ Spec. Bulgăre de noroi înghețat. [Pl. și: (n.) grunzuri] – Cf. alb. grundë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grunzuros
GRUNZURÓS, -OÁSĂ, grunzuroși, -oase, adj. Grunjos. [Var.: grunțurós, -oásă adj.] – Grunz + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grup
GRUP, grupuri, s. n. 1. Ansamblu de obiecte, de animale sau de plante asemănătoare, aflate laolaltă. ♦ Ansamblu de obiecte, de piese etc. de același fel, reunite pe baza caracteristicilor funcționale și alcătuind un tot. Grup electrogen. ◊ Grup sanitar = încăpere prevăzută cu closet, chiuvetă (și, uneori, cu cadă de baie). 2. Ansamblu de persoane reunite (în mod stabil sau temporar) pe baza unei comunități de interese, de concepții etc.; grupă, colectiv. ◊ Loc. adv. În grup = mai mulți laolaltă, în colectiv. În grupuri de câte... = câte (atâția)..., deodată. ◊ Expr. Grupuri-grupuri = (în) mai multe grupări, adunări. ♦ Spec. Fracțiune politică; grupare formată din reprezentanții unui partid sau ai unui curent politic. 3. (Ec.) Asociere între două societăți, pe baza anumitor aranjamente. 4. (Mat.) Mulțime de elemente în care fiecărei perechi de elemente îi corespunde un element din aceeași mulțime, în care este adevărată asociativitatea oricare ar fi elementele mulțimii, în care există un element neutru și un element opus legii de compunere a mulțimii. – Din fr. groupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupa
GRUPÁ, grupez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) aduna la un loc, a (se) reuni într-un grup. ♦ Tranz. A comasa. 2. Refl. A se alătura unei mișcări, unui curent, unui conducător (militând pentru o idee). 3. Tranz. A împărți, a repartiza în grupuri. – Din fr. grouper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupaj
GRUPÁJ, grupaje, s. n. Faptul de a grupa; fel în care sunt aranjate articolele pe o pagină de ziar sau de revistă; (concr.) informații privitoare la probleme înrudite, grupate laolaltă într-o publicație periodică. – Grupa + suf. -aj. Din fr. groupage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupare
GRUPÁRE, grupări, s. f. Acțiunea de a (se) grupa și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se grupează laolaltă. – V. grupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupat
GRUPÁT, -Ă, grupați, -te, adj. Care formează grupe; strâns (la un loc), adunat. – V. grupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupă
GRÚPĂ, grupe, s. f. 1. Colectiv restrâns de oameni, subordonat unei forme organizatorice mai largi. ♦ Unitate administrativă dintr-o întreprindere sau dintr-o instituție, bazată pe specializare, pe diviziunea muncii. ♦ Cea mai mică subunitate militară de instrucție și de luptă. ♦ (Rar) Grup (2). 2. Subdiviziune (în științe) care cuprinde elemente cu trăsături comune. ◊ Grupă sangvină = fiecare dintre categoriile de clasificare a sângelui, întemeiată pe ansamblul de caracteristici ale globulelor roșii și ale plasmei sangvine. ♦ Spec. Fiecare dintre subîmpărțirile care rezultă din așezarea elementelor chimice în sistemul periodic, grupând elementele cu proprietăți înrudite. – Din fr. groupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupet
GRUPÉT, grupete, s. n. Grup format din mai multe note muzicale scurte care se execută într-o singură măsură (împreună cu nota principală). – Din it. gruppetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupuleţ
GRUPULÉȚ, grupulețe, s. n. Diminutiv al lui grup; grupușor. – Grup + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupuleț
GRUPULÉȚ, grupulețe, s. n. Diminutiv al lui grup; grupușor. – Grup + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupuşor
GRUPUȘÓR, grupușoare, s. n. Grupuleț. – Grup + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grupușor
GRUPUȘÓR, grupușoare, s. n. Grupuleț. – Grup + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

grus
GRUS s. n. (Constr.) Varietate de criblură. – Din germ. Grus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gruzin
GRUZÍN, -Ă, gruzini, -e, s. m. și f., adj. Georgian. – Din rus. gruzin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gryps
Gryps, animal fabulos, cu cap și aripi de vultur și cu trup de leu, considerat drept păzitorul aurului din Nord. Trăia în ținuturile hiperboreenilor și era consacrat zeului Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

guaiac
GUAIÁC, guaiaci, s. m. Arbore exotic important pentru lemnul și extractele lui, folosite în medicină (Guaiacum officinale). [Var.: gaiác s. m.] – Din engl. guayaco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guanidină
GUANIDÍNĂ s. f. Substanță chimică organică solidă, solubilă în apă, folosită la fabricarea unor medicamente, a unor rășini sintetice etc. – Din fr. guanidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guanină
GUANÍNĂ s. f. (Chim., Biol.) Bază azotată purinică, prezentă în țesuturi animale și derivate organice. – Din fr. guanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guanină
GUANÍNĂ, guaníne, s. f. Purină (C_5H_5N_5O) care codează informația genetică în lanțul de polinucleotide al acidului dezoxiribonucleic sau al acidului ribonucleic. Cf. adenină, citozină, timină și uracil. (terminolog. științif., din guano (unde se întâlnește cu precădere) + suf. -ină (cf. citozină); cf. engl., fr. guanine) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guano
GUÁNO s. n. Îngrășământ organic natural, bogat în fosfor (și în azot), care se găsește în mari cantități în America de Sud, provenit din acumularea excrementelor și a cadavrelor de păsări, de lilieci din peșteri, a cadavrelor unor animale marine etc. – Din fr. guano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guanozină
GUANOZÍNĂ, guanozíne, s. f. Nucleozidă (C_10H_13N_5O_5) compusă din guanină și riboză. (terminolog. științif., pref. guan- (ca și în guanină < guano) + riboză + suf. -ină (cf. citozină); cf. engl. guanosine) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guarana
GUARÁNA s. f. 1. Liană care crește în Brazilia (Paullinia cupana). 2. Pastă preparată din semințe de guarana (1) folosită ca antinevralgic și ca astringent în tratamentul dizenteriei. – Din fr. guarana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guarani
GUARÁNI, (1, 3) guarani, s. m., s. f., adj. invar. 1. S. m. și f. Populație indiană din Paraguay și Bolivia; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. 2. Adj. invar. Care aparține guaranilor (1), referitor la guarani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă amerindiană vorbită în Brazilia, Argentina, Bolivia și Paraguay, unde este și limbă oficială alături de spaniolă. 3. S. m. Monedă în Paraguay. – Din fr. Guarani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guard
GUARD, guarzi, s. m. (Înv.) Soldat sau, p. ext., ofițer, agent însărcinat cu paza. – Din it. guardia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guardaman
GUARDAMÁN, guardamane, s. n. (Mar.) Apărătoare de mână folosită de velari la cusutul velelor, făcută din piele și având între degetul mare și podul palmei un disc metalic cu care se împinge acul. – Din it. guardamano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guasca
guásca s. f. v. T. huascha
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guaş
GUAȘ s. n. v. guașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guaș
GUAȘ s. n. v. guașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guaşă
GUÁȘĂ, (2) guașe, s. f. 1. Culoare preparată din pigmenți minerali, gumă arabică și apă, folosită în pictură. 2. Tablou executat cu guașă (1). [Var.: guaș s. n.] – Din fr. gouache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guașă
GUÁȘĂ, (2) guașe, s. f. 1. Culoare preparată din pigmenți minerali, gumă arabică și apă, folosită în pictură. 2. Tablou executat cu guașă (1). [Var.: guaș s. n.] – Din fr. gouache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guatemalez
GUATEMALÉZ, -Ă, guatemalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Guatemalei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Guatemalei sau guatemalezilor (1), privitor la Guatemala ori la guatemalezi. – Guatemala (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gubav
GÚBAV, -Ă, gubavi, -e, adj. (Reg.) Bolnăvicios; lipsit de putere, slab. – Din sb. gubav „lepros”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gubă
GÚBĂ, gube, s. f. (Reg.) Sarică; suman (mițos). – Din magh. guba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gubernie
GUBÉRNIE, gubernii, s. f. Unitate teritorial-administrativă în vechea Rusie. [Acc. și: guberníe] – Din rus. guberniia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudron
GUDRÓN, gudroane, s. n. Lichid vâscos de culoare închisă, cu miros specific, care se obține prin distilarea uscată a unor materii organice; catran. – Din fr. goudron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudrona
GUDRONÁ, gudronez, vb. I. Tranz. A unge, a acoperi cu gudron. – Din fr. goudronner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudronare
GUDRONÁRE, gudronări, s. f. Acțiunea de a gudrona și rezultatul ei; gudronaj. – V. gudrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudronat
GUDRONÁT, -Ă, gudronați, -te, adj. Care este uns, acoperit cu gudron. – V. gudrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudronator
GUDRONATÓR, gudronatoare, s. n. Mașină folosită pentru gudronaj. – Gudrona + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudronăj
GUDRONĂJ, gudronaje, s. n. Gudronare. – Din fr. goudronnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gudura
GUDURÁ, gúdur, vb. I. Refl. 1. (Despre câini; la pers. 3) A-și manifesta bucuria sau atașamentul față de om prin diferite mișcări (dând târcoale și din coadă). 2. Fig. (Depr.; despre oameni) A se ploconi, a se umili fără demnitate în fața cuiva, a linguși pe cineva (pentru a-i obține favorurile). – Cf. alb. gudutis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guelf
GUELF, guelfi, s. m. (În sec. XII-XV) Membru al unei grupări politice din Italia, care sprijinea pe papi împotriva împăraților germani și a ghibelinilor. – Din it. guelfo, fr. guelfe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guerilă
GUERÍLĂ s. f. v. gherilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugiuli
GUGIULÍ vb. IV v. giugiuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugiuman
GUGIUMÁN, gugiumane, s. n. Căciulă de samur purtată, în trecut, de domni și de boieri, ca semn al demnității lor. – Din tc. gücemin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugoaşă
GUGOÁȘĂ s. f. v. gogoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugoașă
GUGOÁȘĂ s. f. v. gogoașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugoşea
GUGOȘEÁ s. f. v. gogoșea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugoșea
GUGOȘEÁ s. f. v. gogoșea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guguman
GUGUMÁN, -Ă s. m., adj. v. gogoman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gugumănie
GUGUMĂNÍE s. f. v. gogomănie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guguştiuc
GUGUȘTIÚC, guguștiuci, s. m. Specie de turturea de culoare cenușie-brună pe spate și pe pântece, cu o dungă neagră pe gât (Streptopelia decaocto). ♦ (Fam.) Epitet dat unei persoane naive, ușor de înșelat. – Din bg. guguštuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guguștiuc
GUGUȘTIÚC, guguștiuci, s. m. Specie de turturea de culoare cenușie-brună pe spate și pe pântece, cu o dungă neagră pe gât (Streptopelia decaocto). ♦ (Fam.) Epitet dat unei persoane naive, ușor de înșelat. – Din bg. guguštuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guinee
GUINÉE, guinee, s. f. Veche monedă engleză (de aur), a cărei valoare a variat în timp. [Pr.: gu-i-] – Din engl. guinea, fr. guinée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guineean
GUINEEÁN, -Ă, guineeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Guineei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Guineei sau guineenilor (1), privitor la Guineea sau la guineeni. [Pr.: gu-i-] – Guineea (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guineean
GUINEEÁN, -Ă, guineéni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unuia dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau este originară de acolo; guineez. 2. Adj. Care aparține unuia dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau guineenilor (1.), privitor la unul dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau la guineeni, originar din unul dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială; guineez. (cf. fr. guinéen)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guineez
GUINEÉZ, -Ă, guineézi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unuia dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau este originară de acolo; guineean. 2. Adj. Care aparține unuia dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau guineezilor (1.), privitor la unul dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială sau la guineezi, originar din unul dintre statele Guineea, Guineea Bissau sau Guineea Ecuatorială; guineean. (din Guineea (n. pr.) + suf. -ez)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guineobissauan
GUINEOBISSAUÁN, -Ă, guineobissauani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Guineea-Bissau sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Guineea-Bissau sau guineobissauanilor (1), privitor la Guineea-Bissau sau la guineobissauani. [Pr.: gu-i-] – Guineea-Bissau (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guineoecuatorian
GUINEOECUATORIÁN, -Ă, guineoecuatorieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Guineei Ecuatoriale sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Guineei Ecuatoriale sau guineoecuatorienilor (1), privitor la Guineea Ecuatorială sau la guineoecuatorieni. [Pr.: gu-i-] – Guineea Ecuatorială (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiţ
GUÍȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul scos de porci; coviț. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiț
GUÍȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul scos de porci; coviț. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiţa
GUIȚÁ, pers. 3 guíță, vb. I. Intranz. (Despre porci; adesea fig.) A scoate sunete caracteristice speciei; a covița. [Pr.: gu-i-] – Din guiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guița
GUIȚÁ, pers. 3 guíță, vb. I. Intranz. (Despre porci; adesea fig.) A scoate sunete caracteristice speciei; a covița. [Pr.: gu-i-] – Din guiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiţare
GUIȚÁRE, guițări, s. f. Acțiunea de a guița și rezultatul ei. [Pr.: gu-i-] – V. guița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guițare
GUIȚÁRE, guițări, s. f. Acțiunea de a guița și rezultatul ei. [Pr.: gu-i-] – V. guița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiţat
GUIȚÁT s. n. Faptul de a guița; sunet specific scos de porci (când sunt flămânzi, speriați etc.); guițătură. [Pr.: gu-i-] – V. guița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guițat
GUIȚÁT s. n. Faptul de a guița; sunet specific scos de porci (când sunt flămânzi, speriați etc.); guițătură. [Pr.: gu-i-] – V. guița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guiţătură
GUIȚĂTÚRĂ, guițături, s. f. Guițat. [Pr.: gu-i-] – Guița + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guițătură
GUIȚĂTÚRĂ, guițături, s. f. Guițat. [Pr.: gu-i-] – Guița + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gujon
GUJÓN, gujoane, s. n. (Constr.) Bară de oțel așezată paralel cu axa drumului, la rosturile transversale de dilatație ale planșeelor unei îmbrăcăminte de beton vibrat. – Din fr. goujon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulag
GÚLAG, (2) gulaguri, s. n. 1. Organism sovietic însărcinat cu administrarea lagărelor de reeducare prin muncă, destinate adversarilor politici din toate categoriile sociale și naționale. 2. Sistem concentraționar sau represiv în URSS și în țări cu un regim totalitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulaş
GÚLAȘ, gulașuri, s. n. Tocană de carne cu cartofi sau cu găluște de făină. – Din magh. gulyás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulaș
GÚLAȘ, gulașuri, s. n. Tocană de carne cu cartofi sau cu găluște de făină. – Din magh. gulyás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulden
GÚLDEN, guldeni, s. m. 1. Monedă de aur sau de argint, care a circulat în mai multe țări din Europa. 2. Principala unitate monetară din Olanda înainte de introducerea monedei euro. – Din fr. gulden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulden
GÚLDEN, gúldeni, s. m. ~ 2. Principala unitate monetară din Olanda și Surinam. (< neerl. medie gulden florijn = florin de aur) [et. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guler
GÚLER, gulere, s. n. 1. Parte a unor obiecte de îmbrăcăminte care acoperă de jur-împrejur gâtul sau cu care se termină o haină la gât. ◊ Expr. A lua (sau a apuca pe cineva) de guler = a) a prinde, a duce etc. (pe cineva) cu forța; b) a cere cuiva socoteală pentru cele făcute. ♦ Fâșie de pânză, de obicei scrobită, care se pune în jurul gâtului (la bărbați), prinzându-se (cu butoni, nasturi) de cămașă. 2. Spumă care se formează la gura paharului de bere. 3. Porțiune dintr-o piesă cilindrică, conică etc. cu diametrul mai mare decât restul piesei. – Din magh. gallér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guleraş
GULERÁȘ, gulerașe, s. n. Diminutiv al lui guler (1); spec. mic guler detașabil care se pune (ca garnitură) la o rochie, la o uniformă etc. – Guler + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guleraș
GULERÁȘ, gulerașe, s. n. Diminutiv al lui guler (1); spec. mic guler detașabil care se pune (ca garnitură) la o rochie, la o uniformă etc. – Guler + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulerat
GULERÁT, -Ă, galerați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Peior.) (Persoană) care poartă guler (scrobit). ♦ (Funcționar, militar) care este îmbrăcat în uniformă; fig. (persoană) având o atitudine arogantă, sfidătoare. 2. Adj. (Despre animale) Care are o dungă albă în jurul gâtului. – Din guler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulfstream
GULFSTREAM s. n. Curent cald care pornește din Oceanul Atlantic (Golful Mexic), trece pe la sudul Floridei și se ramifică spre vestul Europei. [Pr.: gálfstrim] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gulie
GULÍE, gulii, s. f. Plantă erbacee legumicolă cu frunze mari, dințate și cu tulpina îngroșată, sferoidală, comestibilă (Brassica oleracea gongyloides). ♦ (Reg.) Nap porcesc. – Din bg. gulija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guma
GUMÁ, gumez, vb. I. Tranz. A aplica un strat de gumă (1) sau de cauciuc pe suprafața unui obiect. ♦ A aplica un strat de clei, lipici etc. pe dosul unei etichete, unei mărci poștale etc., în vederea lipirii acestora pe ceva. – Din gumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gumaj
GUMÁJ, gumaje, s. n. Gumare. – După fr. gommage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gumare
GUMÁRE, gumări, s. f. Acțiunea de a guma și rezultatul ei; gumaj. – V. guma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gumat
GUMÁT, -Ă, gumați, -te, adj. Acoperit cu gumă (1), cu cauciuc, cu clei, cu lipici etc. – V. guma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gumă
GÚMĂ, gume, s. f. 1. Substanță vâscoasă, secretată de unele plante sau obținută pe cale sintetică, având proprietatea de a se întări în contact cu aerul, folosită în industrie. ◊ Gumă arabică v. arabic. 2. (Pop.) Șiret elastic sau fâșie elastică fabricate din gumă (1); elastic. 3. Mic obiect de cauciuc folosit la ștergerea urmelor de creion sau de cerneală de pe hârtie; radieră. 4. (În sintagma) Gumă de mestecat = pastă de mestecat, aromatizată, obținută din gumă (1). – După fr. gomme, it. gomma. Cf. lat. gummi, germ. Gummi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gumilastic
GUMILÁSTIC, gumilastice, s. n. (Pop.) Elastic. – După fr. gomme élastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunguni
GUNGUNÍ vb. IV v. gânguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunguri
GUNGURÍ vb. IV v. gânguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoi
GUNÓI^1, gunoaie, s. n. 1. (La sg. cu sens colectiv) Resturi murdare sau inutile care se aruncă. 2. Baligă amestecată cu paiele care au servit vitelor drept așternut, întrebuințată ca îngrășământ agricol organic. 3. Fir de pai, scamă, murdărie etc. care se depune pe haine, care cade în lichide etc. 4. Epitet dat unui om de nimic; lepădătură. – Din sl. gnoĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoi
GUNOÍ^2, gunoiesc, vb. IV. 1. Tranz. A îngrășa pământul cu gunoi^1 (2). 2. Tranz. și refl. (Despre păsări) A-și depune excrementele (murdărind ceva). 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A slăbi extrem de mult (de boală, de muncă). – Din gunoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoier
GUNOIÉR, -Ă, gunoieri, -e, s. m. și f. Persoană din serviciul salubrității publice care ridică periodic gunoiul^1 depozitat în curți și pe străzi. [Pr.: -no-ier] – Gunoi^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoios
GUNOIÓS, -OÁSĂ, gunoioși, -oase, adj. (Rar) Plin de gunoi^1; murdar. [Pr.: -no-ios] – Gunoi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoire
GUNOÍRE, gunoiri, s. f. Gunoit^1. – V. gunoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoişte
GUNOÍȘTE, gunoiști, s. f. 1. Grămadă de gunoi^1; loc unde se strâng gunoaiele^1. 2. Teren agricol îngrășat cu gunoi^1. – Din sl. gnoište. Cf. gunoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoiște
GUNOÍȘTE, gunoiști, s. f. 1. Grămadă de gunoi^1; loc unde se strâng gunoaiele^1. 2. Teren agricol îngrășat cu gunoi^1. – Din sl. gnoište. Cf. gunoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoit
GUNOÍT^1 s. n. Faptul de a (se) gunoi^2; gunoire. – V. gunoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gunoit
GUNOÍT^2, -Ă, gunoiți, -te, adj. (Despre terenuri agricole) Care este îngrășat cu gunoi^1. – V. gunoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gur
GUR, gúruri, s. n. Formațiune carstică, aflată pe podeaua peșterilor, care constă din zone îngrădite de depuneri calcitice, de obicei umplute cu apă. – Din fr. gour.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

guraliu
GURALÍU, -ÍE adj. v. guraliv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guraliv
GURALÍV, -Ă, guralivi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care vorbește mult, întruna; limbut, vorbăreț. [Var.: (reg.) guraliu, -ie adj.] – Din bg. govorliv (după gură).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gură
GÚRĂ, guri, s. f. I. 1. Cavitate din partea anterioară (și inferioară) a capului oamenilor și animalelor, prin care alimentele sunt introduse în organism; p. restr. buzele și deschizătura dintre ele; buze. ◊ Loc. adv. Gură-n gură = foarte aproape unul de celălalt. ◊ Expr. A(-i) da (cuiva) o gură = a săruta (pe cineva). Cu sufletul la gură = a) abia mai putând respira (de emoție sau de oboseală); b) foarte bolnav, aproape de moarte. A uita de la mână până la gură = a uita repede, a fi uituc. Parcă se bat lupii la gura lui, se spune despre cineva care mănâncă lacom sau vorbește repede. A se duce (ca) pe gura lupului = a dispărea. A scoate (sau a scăpa ca) din gura lupului = a (se) salva dintr-o mare primejdie. A țipa (sau a striga etc.) ca din (sau ca în) gură de șarpe = a țipa din răsputeri, deznădăjduit. A se zvârcoli ca în gură de șarpe = a se zbate cu desperare. A avea gura moale (sau tare) sau a fi moale (sau tare) în (sau de) gură = (despre cai) a se supune ușor (sau greu) la mișcările ce i se fac cu frâul. ◊ Compuse: gură-cască (sau -căscată) = persoană care-și pierde vremea în zadar sau care dovedește neglijență, dezinteres condamnabil; persoană care stă absentă, care nu înțelege ce i se spune; gură-de-lup = a) defect congenital de conformație a feței omului, constând dintr-o despicătură la buza și la gingia superioară și în cerul-gurii, și în comunicarea cavității bucale cu fosele nazale; b) ochi dublu al unei parâme; c) unealtă cu care se îndoaie tabla groasă; gura-leului = plantă erbacee ornamentală cu flori de diverse culori, asemănătoare cu o gură (I 1) (Antirrhinum majus); gura-lupului = plantă erbacee cu flori vinete-violete, având o margine albă sau gălbuie (Scutellaria altissima). ♦ Sărutare, sărut. 2. Gura (I 1) considerată ca organ cu care cineva se hrănește. ◊ Expr. A pune (sau a lua, a băga) ceva în gură = a mânca (puțin). A i se face gura pungă = a avea o senzație de astringență din cauza unor alimente acre introduse în gură. A da (cuiva) mură-n gură = a-i da (cuiva) ceva de-a gata, fără să facă cel mai mic efort. De-ale gurii = (lucruri de) mâncare. ♦ Îmbucătură, sorbitură, înghițitură. ◊ Expr. Nicio gură de apă = nimic. ♦ Membru de familie care trebuie hrănit. 3. Gura (I 1) considerată ca organ al vorbirii; cloanță. ◊ Expr. A tăcea din gură = a nu (mai) vorbi nimic. A închide (sau a astupa) cuiva gura = a face pe cineva să nu mai vorbească, a pune pe cineva în situația de a nu mai putea spune nimic. A lua cuiva vorba din gură = a) a spune tocmai ceea ce voia să zică altul în clipa respectivă; b) a întrerupe pe cineva când vorbește. A i se muia (cuiva) gura = a nu mai avea curajul să vorbească; a schimba, a atenua tonul și conținutul celor spuse. A-l lua (pe cineva) gura pe dinainte sau a-l scăpa gura = a destăinui ceva fără voie, a spune ceva ce n-ar fi trebuit să spună. A avea gura (sau a fi gură) spartă = a nu putea ține un secret, a dezvălui orice secret. A fi slobod la gură = a vorbi mult și fără sfială, depășind uneori limitele bunei-cuviințe. A fi cu gura mare = a fi certăreț. A avea o gură cât o șură = a vorbi mult și tare. A-și păzi (sau ține etc.) gura = a-și impune tăcere; a fi prudent în tot ce vorbește. A(-i tot) da din gură (sau cu gura) sau a-i umbla (ori a-i merge, a-i toca etc.) gura (ca o meliță, ca o moară stricată sau hodorogită sau ca o pupăză) = a vorbi repede și fără întrerupere; a flecări. A fi bun de gură = (adesea peior.) a vorbi mult și cu ușurință, a se pricepe să-și pledeze cauza, să convingă. A fi rău de gură (sau gură rea) = a) a bârfi, a fi intrigant; b) a prevesti (cuiva) ceva rău, nefavorabil. A (nu) se uita în (sau la) gura cuiva = a (nu) ține seamă de ceea ce spune cineva, a (nu) crede pe cineva. A vorbi (sau a zice, a spune etc.) cu jumătate de gură (sau cu gura jumătate) = a vorbi (sau a zice etc.) nehotărât, fără convingere. E numai gura de el, se spune despre cineva care promite, dar nu se ține de cuvânt, sau care se laudă cu multe, dar nu face nimic. A-i umbla (cuiva) vorba prin gură = a nu găsi cuvântul potrivit pentru a exprima ceva (dar a fi pe punctul de a-l găsi). A trece (sau a umbla, a fi purtat) din gură în gură = (despre vorbe, cântece etc.) a (se) transmite de la om la om, din generație în generație. ◊ Compus: gură-spartă = om flecar, limbut, care nu poate ține un secret. ♦ Ceea ce spune cineva; vorbă, spusă, mărturisire. ◊ Expr. Gura lumii = vorbe, bârfeli, scorneli. Gura satului (sau a mahalalei) = (persoană care născocește) vorbe, bârfeli, intrigi. A intra în gura lumii (sau a satului, a mahalalei) = a ajunge să fie vorbit de rău. A te lua după gura cuiva = a acționa (în mod greșit) după sfatul cuiva. A se pune (sau a sta) cu gura pe cineva = a insista mult pe lângă cineva pentru a-l convinge să facă un lucru; a cicăli pe cineva. ♦ Glas, grai. ◊ Expr. Nu i se aude gura, se zice despre un om tăcut, liniștit, potolit. Cât îl ține (sau îl ia) gura sau în gura mare = foarte tare, din răsputeri. A nu avea gură (să răspunzi sau să spui ceva) = a nu avea putința sau curajul (de a mai răspunde sau de a mai spune ceva). ♦ Gălăgie, țipăt, ceartă. ◊ Loc. vb. A sta (sau a sări, a începe) cu gura pe (sau la) cineva = a certa pe cineva, a se răsti la cineva. ◊ Expr. A da gură la câini = a striga la câini să nu mai latre. ♦ Persoană care vorbește; vorbitor. ◊ Expr. Gurile rele = bârfitorii. 4. Gura (I 1) considerată ca organ al cântării. II. Deschizătură a unui obiect, a unei încăperi etc., prin care intră, se introduce, se varsă, iese etc. ceva, prin care se stabilește o comunicație etc. Gura vasului. Gura cămășii. Gură de canal. Gura fluviului. ◊ Gură de ham = ham primitiv, format numai din cureaua de pe piept și din cea care se petrece pe după gâtul calului. Gură de apă = instalație care servește pentru a lua apă dintr-o rețea de distribuție. Gură de incendiu = gură de apă la care se montează un furtun pentru luarea apei sub presiune în caz de incendiu. Gură de foc = nume generic pentru armele de foc (grele). Gură artificială = aparat compus, în general, dintr-un difuzor montat într-o incintă acustică, de formă și dimensiuni astfel alese, încât caracteristicile acustice să fie asemănătoare cu acelea ale gurii umane. ◊ Expr. A lega gura pânzei = a) a înnoda capetele firelor de urzeală înainte de a începe țesutul; b) a se înstări. A prins pânza gură = s-a făcut începutul. A se afla (sau a trimite pe cineva) în gura tunului = a fi expus (sau a expune pe cineva) la un mare pericol. – Lat. gula „gâtlej, gât”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurăi
GURĂÍ, pers. 3 gúrăie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre unele păsări) A scoate sunete caracteristice speciei. – Gură + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gureş
GÚREȘ, -Ă, gureși, -e, adj. (Despre oameni) Guraliv; (despre păsări) care ciripește mult (și vesel). – Gură + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gureș
GÚREȘ, -Ă, gureși, -e, adj. (Despre oameni) Guraliv; (despre păsări) care ciripește mult (și vesel). – Gură + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurgui
GURGÚI, gurguie, s. n. 1. Partea din vârf a opincii, strânsă cu nojițe. 2. Partea mai strâmtă, în formă de cioc, de la gura urciorului^1. 3. Vârful sânului; sfârc, mamelon. 4. Vârful unui deal sau al unui munte. – Cf. lat. gurgulio „beregată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurguia
GURGUIÁ, gurguiez, vb. I. Refl. (Înv.) A se îngâmfa, a se fuduli. – Din gurgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurguiat
GURGUIÁT, -Ă, gurguiați, -te, adj. Care are forma unui gurgui, țuguiat ca un gurgui. [Pr.: -gu-iat] – V. gurguia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurist
GURÍST, -Ă, guriști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Solist vocal. – Gură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guriţă
GURÍȚĂ, gurițe, s. f. Diminutiv al lui gură. ♦ Sărut. – Gură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guriță
GURÍȚĂ, gurițe, s. f. Diminutiv al lui gură. ♦ Sărut. – Gură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurlui
GURLUÍ, pers. 3 gúrluie, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări, mai ales despre porumbei și turturele) A scoate sunete caracteristice speciei. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurluire
GURLUÍRE, gurluiri, s. f. Acțiunea de a gurlui și rezultatul ei. – V. gurlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurluit
GURLUÍT s. n. Faptul de a gurlui; sunete caracteristice scoase de unele păsări, mai ales de porumbei și de turturele. – V. gurlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurmand
GURMÁND, -Ă, gurmanzi, -de, adj., s. m. și f. (Persoană) care consumă (în cantitate mare) și apreciază mâncărurile bine gătite, produsele de bună calitate. – Din fr. gourmand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurmă
GÚRMĂ, gurme, s. f. Boală infecțioasă a mânjilor și a cailor tineri, manifestată prin febră, catar nazal și abcese ale unor ganglioni. – Din fr. gourme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurnă
GÚRNĂ, gurne, s. f. (Mar.) Parte curbă a carenei care leagă fundul cu pereții verticali ai unei nave. – Cf. engl. gurney.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guru
GÚRU, guru, s. m. (Livr.) (În tradiția hindusă) Învățător sau maestru spiritual, în special cel care acordă inițierea unor ucenici; p. ext. persoană care își inițiază discipolii în tehnicile de realizare a desăvârșirii. ♦ Înțelept, filosof, mentor spiritual; p. restr. preot al diverselor secte hinduse. – Din engl. guru, fr. gourou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gurut
GURÚT s. n. (Reg.) Pastă alimentară făcută din făină de hrișcă și de grâu, cu adaos de brânză, lapte și ouă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guseu
GUSÉU, guseuri, s. n. (Constr.) Placă de oțel care servește la prinderea barelor ce se unesc într-un nod al unei grinzi. – Din fr. gousset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gust
GUST, gusturi, s. n. I. Simț prin care organismul primește (cu ajutorul limbii și mucoasei bucale) informații asupra proprietăților chimice ale unor substanțe cu care vine în contact; senzație produsă de o substanță (alimentară) prin excitarea limbii și mucoasei bucale; proprietatea unor substanțe (alimentare) de a provoca această senzație. ◊ Loc. adj. Cu gust = gustos. Fără (niciun) gust = lipsit de gust bun; fad. ◊ Expr. A da de (sau a afla) gustul (unui lucru) = a începe să-ți placă (un lucru). II. Fig. 1. Capacitatea de a înțelege sau de a aprecia frumosul (în natură, în artă). ◊ Loc. adj. De gust = (despre oameni) cu simț estetic sau artistic dezvoltat; (despre manifestări, realizări ale oamenilor) care exprimă, arată un asemenea simț. Fără (sau lipsit de) gust = (despre oameni) lipsit de simț estetic; (despre manifestări sau realizări ale oamenilor) urât. De prost gust = a) care arată lipsa simțului estetic; b) nepotrivit, penibil, jenant. ◊ Loc. adv. Cu gust = cu pricepere, în mod estetic. 2. Înclinație, predispoziție, pornire. ♦ Preferință. 3. Plăcere, dorință, poftă. – Lat. gustus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gusta
GUSTÁ, gust, vb. I. I. Tranz. și intranz. 1. A lua puțin dintr-o mâncare sau dintr-o băutură spre a le afla gustul. 2. A mânca sau a bea în cantități mici, spre a-și potoli (pentru puțin timp) foamea, setea sau pofta; p. gener. a mânca. II. Tranz. Fig. 1. A avea parte, a se bucura de ceva. 2. A prețui, a-i plăcea cuiva ceva. – Lat. gustare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustar
GUSTÁR s. m. (Pop.) Luna august. – Gust (reg. „august” < rom. august) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustare
GUSTÁRE, gustări, s. f. 1. Faptul de a gusta. 2. (Concr.) Mâncare (rece, luată în fugă, în cantitate mică, între mesele obișnuite). – V. gusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustare
GUSTÁRE, gustări, s. f. 1. Primul fel de mâncare dintr-un meniu, constând din preparate calde sau reci, delicate și picante, adesea asortate, menite a deschide apetitul. 2. Masă frugală luată între mesele principale ale zilei; sin. (engl.) snack. 3. (La.pl.) Preparate mici, picante, garnisite cu diverse delicatese, servite în baruri sau la cocteiluri. În gastronomie, gustare și aperitiv nu sunt sinonime, aperitiv fiind exclusiv băutura servită înainte de masă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

gustativ
GUSTATÍV, -Ă, gustativi, -e, adj. (Fiziol.) Care aparține gustului (I), privitor la gust, care provoacă senzația de gust. – Din fr. gustatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustărică
GUSTĂRÍCĂ s. f. Diminutiv al lui gustare (2). – Gustare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustător
GUSTĂTÓR, -OÁRE, gustători, -oare, s. m. și f. Persoană care gustă ceva. – Gusta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gustos
GUSTÓS, -OÁSĂ, gustoși, -oase, adj. (Despre mâncăruri și băuturi) Care are gust bun, plăcut. – Gust + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guşat
GUȘÁT, -Ă, gușați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care are gușă (3). – Gușă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gușat
GUȘÁT, -Ă, gușați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care are gușă (3). – Gușă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guşă
GÚȘĂ, guși, s. f. 1. (La păsări) Porțiune mai dilatată, în formă de pungă, a esofagului, în care alimentele stau câtva timp înainte de a trece în stomac. ◊ Compus: gușa-porumbului (sau -porumbelului) = a) plantă erbacee cu frunze opuse și ascuțite, cu flori albe-verzui, cu fructul în formă de bobițe negre (Cucubalus baccifer); b) plantă erbacee cu flori albe, cu fructul o capsulă (Silene cucubalus); c) odolean. 2. (La animalele amfibii) Pielea de sub maxilarul inferior, care ajută, împreună cu mușchii respectivi, la respirație. ♦ (La reptile) Bărbie. 3. (La oameni) Umflătură patologică formată în partea anterioară a gâtului prin mărirea glandei tiroide; boală care provoacă această umflătură. 4. Cută de grăsime care atârnă sub bărbie la unele persoane. 5. (Fam.) Gât. ♦ Gâtlej. ◊ Expr. A râde din gușă = a râde afectat, forțat. A vorbi din gușă = a) a vorbi gros; b) a vorbi afectat. 6. Partea de sub gât a unei blăni sau a unei piei. 7. (În sintagma) Gușă de conductă = cută care se formează uneori la curbarea unei țevi. – Lat. geusiae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gușă
GÚȘĂ, guși, s. f. 1. (La păsări) Porțiune mai dilatată, în formă de pungă, a esofagului, în care alimentele stau câtva timp înainte de a trece în stomac. ◊ Compus: gușa-porumbului (sau -porumbelului) = a) plantă erbacee cu frunze opuse și ascuțite, cu flori albe-verzui, cu fructul în formă de bobițe negre (Cucubalus baccifer); b) plantă erbacee cu flori albe, cu fructul o capsulă (Silene cucubalus); c) odolean. 2. (La animalele amfibii) Pielea de sub maxilarul inferior, care ajută, împreună cu mușchii respectivi, la respirație. ♦ (La reptile) Bărbie. 3. (La oameni) Umflătură patologică formată în partea anterioară a gâtului prin mărirea glandei tiroide; boală care provoacă această umflătură. 4. Cută de grăsime care atârnă sub bărbie la unele persoane. 5. (Fam.) Gât. ♦ Gâtlej. ◊ Expr. A râde din gușă = a râde afectat, forțat. A vorbi din gușă = a) a vorbi gros; b) a vorbi afectat. 6. Partea de sub gât a unei blăni sau a unei piei. 7. (În sintagma) Gușă de conductă = cută care se formează uneori la curbarea unei țevi. – Lat. geusiae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guşter
GÚȘTER, (I) gușteri, s. m., (II, III) guștere, s. n. I. S. m. Specie de șopârlă de culoare verde, cu coada lungă, care se hrănește cu insecte (Lacerta viridis). II. S. n. (Reg.) Gâtlej; esofag. ♦ Omușor. III. S. n. (Med.; pop.) Crup. – Din bg., sb. gušter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gușter
GÚȘTER, (I) gușteri, s. m., (II, III) guștere, s. n. I. S. m. Specie de șopârlă de culoare verde, cu coada lungă, care se hrănește cu insecte (Lacerta viridis). II. S. n. (Reg.) Gâtlej; esofag. ♦ Omușor. III. S. n. (Med.; pop.) Crup. – Din bg., sb. gušter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guşuliţă
GUȘULÍȚĂ, gușulițe, s. f. Diminutiv al lui gușă. – Gușă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gușuliță
GUȘULÍȚĂ, gușulițe, s. f. Diminutiv al lui gușă. – Gușă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutapercă
GUTAPÉRCĂ s. f. Substanță plastică și izolantă, extrasă din latexul frunzelor unei plante tropicale, având numeroase întrebuințări în tehnică, în medicină etc. – Din fr. gutta-percha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutaţie
GUTÁȚIE, gutații, s. f. (Bot.) Eliminare a apei din plante prin frunze, în cursul nopții. – Din fr. guttation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutație
GUTÁȚIE, gutații, s. f. (Bot.) Eliminare a apei din plante prin frunze, în cursul nopții. – Din fr. guttation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gută
GÚTĂ^1 s. f. 1. Boală provocată de depunerea sărurilor acidului uric în regiunea unor articulații, care se manifestă prin umflături ale articulațiilor, însoțite de dureri violente; podagră. 2. (Reg.) Apoplexie; paralizie. – (1) Din fr. goutte, (2) lat. gutta „picătură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gută
GÚTĂ^2, gute, s. f. Fir subțire din material plastic, de care se leagă cârligul undiței. – Din engl. gut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutos
GUTÓS, -OÁSĂ, gutoși, -oase, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de gută^1. – Gută^1 + suf. -os. Cf. fr. goutteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutui
GUTÚI, gutui, s. m. Pom fructifer cu frunze mari și groase, cu flori albe-roz și cu fructe mari, galbene, acoperite cu puf; măr-gutui (Cydonia oblonga). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutuie
GUTÚIE, gutui, s. f. Fructul gutuiului; alămâioară, măr-gutuie. [Pr.: -tu-ie] – Din gutui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutunar
GUTUNÁR s. n. v. guturai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guturai
GUTURÁI, guturaiuri, s. n. Boală contagioasă (cu caracter epidemic) provocată de virusuri, care constă în inflamarea acută a mucoasei nazale, fiind însoțită de o bogată secreție apoasă; coriză. [Pl. și: guturaie. – Var.: (reg.) gutunár s. n.] – Lat. *gutturalium (< guttur „gât, gâtlej”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gutural
GUTURÁL, -Ă, guturali, -e, adj. 1. (Despre sunete sau voce) Care este emis din fundul gâtului. 2. (Despre consoane) Velar. ♦ (Substantivat, f.) Consoana „k” este o guturală. – Din fr. guttural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvern
GUVÉRN, guverne, s. n. Organ central al statului care exercită puterea executivă; cabinet, consiliu de miniștri. – Din guverna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guverna
GUVERNÁ, guvernez, vb. I. Tranz. A conduce, a administra, a dirija un stat, un popor. ♦ (Rar) A conduce, a îndruma conduita cuiva. ♦ (Gram.) A impune, a cere un anumit caz, o anumită construcție. – Din fr. gouverner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernamental
GUVERNAMENTÁL, -Ă, guvernamentali, -e, adj. Care aparține guvernului, privitor la guvern, care emană de la guvern; care reprezintă sau care susține guvernul. – Din fr. gouvernemental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernant
GUVERNÁNT, -Ă, guvernanți, -te, adj., s. m., s. f. 1. Adj. (Persoană) care guvernează. 2. S. f. Femeie angajată pentru creșterea și educarea în familie a copiilor (mai ales pentru învățarea unei limbi străine). – Din fr. gouvernant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernare
GUVERNÁRE, guvernări, s. f. Acțiunea de a guverna; perioadă în care un guvern își exercită activitatea. – V. guverna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernator
GUVERNATÓR, guvernatori, s. m. 1. (În unele state) Persoană care conduce, în numele șefului statului, o unitate administrativ-teritorială mai mare sau un teritoriu dependent, o colonie. 2. Persoană care conduce o instituție de credit depinzând de o autoritate centrală. – Guverna + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernământ
GUVERNĂMẤNT, (2) guvernăminte, s. n. 1. (În sintagma) Formă de guvernământ = formă de conducere politică a unui stat. 2. (În unele state) Unitate teritorial-administrativă condusă de un împuternicit al șefului statului. – Din fr. gouvernement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvernor
GUVERNÓR, guvernori, s. m. (Rar) Persoană însărcinată în trecut cu educația unui tânăr nobil sau a unui fiu de suveran. – Din fr. gouverneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guvid
GUVÍD, guvizi, s. m. Nume generic dat unor specii de pești mici, cu capul mare, lățit, și cu corpul subțiat spre coadă (Gobius). ◊ Guvid mare = strunghil. – Din ngr. guvídi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guyanez
GUYANÉZ, -Ă, guyanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Guyanei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Guyanei sau guyanezilor (1), privitor la Guyana ori la guyanezi. – Guyana (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guz
GUZ, guzi, s. m. Nume dat unor animale rozătoare (mari). – Din magh. güzü.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guzgan
GUZGÁN, guzgani, s. m. Șobolan. – Cf. guz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guzlar
GUZLÁR, guzlari, s. m. Persoană care cântă la guzlă. – Guzlă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

guzlă
GÚZLĂ, guzle, s. f. Instrument muzical popular specific popoarelor slave, făcut dintr-o cutie de lemn plată, cu una sau mai multe coarde. – Din sb. gusle, fr. guzla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

gyges
Gyges (sau Gyes), monstru cu cincizeci de capete și o sută de brațe, unul dintre fiii lui Uranus și ai lui Gaea (v. și Gaea). A luptat alături de frații lui împotriva olimpienilor și a fost prăvălit în Tartarus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

h
H, h, s. m. 1. A zecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (fricativă laringală, velară sau palatală). ◊ Ora H = oră secretă, legată de momentul în care trupele pornesc la atac; moment stabilit pentru începerea unei acțiuni. [Pr.: haș, hî. – Pl. și: (1, n.) h-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ha
HA interj. 1. Exclamație care exprimă: surprindere; mulțumire; satisfacție (răutăcioasă). 2. (Fam.) Poftim? ce? cum? ♦ Nu-i așa? n-am dreptate? 3. (Repetat) Cuvânt care imită râsul în hohote. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haban
HABÁN, -Ă, habani, -e, s. m. și f. Membru al unei secte baptiste ai cărei adepți au emigrat și în Transilvania în sec. XVI. – Din germ. Habaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habană
HABÁNĂ adj. (În sintagma) Ceramică habană = tip de ceramică fină, smălțuită, cu fond alb, ornamentată cu motive cinegetice, realizată de olarii din Transilvania în sec. XVII. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habaneră
HABANÉRĂ, habanere, s. f. Numele unui dans popular de origine cubaneză, cu mișcare moderată și figuri ritmice caracteristice; melodie după care se execută acest dans. – Din sp., fr. habanera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habar
HABÁR s. n. 1. (În expr.) A nu avea habar (de sau despre ceva) = a) a nu ști nimic, a nu avea nicio idee despre ceva; b) a nu-și face griji, a nu-i păsa de ceva. 2. (Reg.; în expr.) Cum (ți-)e habarul? = cum (îți) merge? cum stau lucrurile? – Din tc. haber, „veste, informație”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habeascorpus
HABEAS CORPUS loc. s. n. (În legislația unor țări) Drept care garantează libertatea individuală și îngrădește arestările și reținerea arbitrară a persoanei. [Pr.: há-be-as cór-pus] – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habitaclu
HABITÁCLU, habitacluri, s. n. 1. Locaș special al busolei pe o navă; suport nemagnetic al busolei marine. ♦ Calotă de alamă care acoperă busola. 2. Spațiu amenajat într-un automobil, într-o aeronavă etc. (pentru echipaj, călători, poștă etc.). [Pl. și: habitacle] – Din fr. habitacle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habitat
HABITÁT, habitate, s. n. Ansamblu de condiții oferite vieții de un biotop; loc care oferă condiții corespunzătoare de viață pentru o anumită specie de plantă sau de animal. – Din fr. habitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habitual
HABITUÁL, -Ă, habituali, -e, adj. (Rar) Obișnuit, frecvent. [Pr.: -tu-al] – Din fr. habituel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habitudine
HABITÚDINE, habitudini, s. f. (Livr.) Obișnuință, deprindere, obicei. – Din lat. habitudo, -inis, fr. habitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habitus
HÁBITUS s. n. 1. Aspect fizic exterior al unui individ, care poate da indicații asupra stării de sănătate, a existenței unei predispoziții morbide sau a unei boli. 2. Aspect exterior specific pe care îl capătă cristalele prin dezvoltarea diferită a fețelor. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haboca
HABÓCA s. f. (Reg.; în loc. adv.) Cu haboca = cu sila, cu forța. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habotnic
HABÓTNIC, -Ă, habotnici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care respectă cu scrupulozitate prescripțiile religiei; bigot. – Din rus. habadnik „membru al sectei religioase evreiești «Habad»”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habotnicie
HABOTNICÍE s. f. Faptul de a fi habotnic; purtare sau deprindere de habotnic; zel exagerat pentru respectarea prescripțiilor religiei; bigotism. – Habotnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

habsburgic
HABSBÚRGIC, -Ă, habsburgici, -ce, adj. Al dinastiei Habsburg sau al Imperiului Austro-Ungar condus de împărații din dinastia Habsburg, privitor la această dinastie sau la acest imperiu. – Habsburg (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hac
HAC^1, (2) hacuri, s. n. 1. (În expr.) A-i veni (cuiva sau la ceva) de hac = a găsi modalitatea, sistemul de a învinge, de a face inofensiv pe cineva sau ceva care supără ori provoacă nemulțumiri. 2. (Înv.) Salariu, leafă. – Din tc. hak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hac
HAC^2, hacuri, s. n. (Reg.) Cui de fier care se bate iarna în talpa încălțămintei sau la potcoavele cailor, ca să nu alunece. – Din ucr. hak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hacana
HACANÁ adv. (Arg.; la comparativ) Mai la o parte, în lături. [Var.: acaná adv.] – Din țig. hacana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hachiţă
HÁCHIȚĂ, hachițe, s. f. (La pl.; în expr.) A avea hachițe sau a-l apuca (pe cineva), a-i veni (cuiva) hachițele = a avea toane, capricii, istericale. [Acc. și: hachíțe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hachiță
HÁCHIȚĂ, hachițe, s. f. (La pl.; în expr.) A avea hachițe sau a-l apuca (pe cineva), a-i veni (cuiva) hachițele = a avea toane, capricii, istericale. [Acc. și: hachíțe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hacienda
HACIÉNDA, haciende, s. f. Mare proprietate agricolă din America Latină hispanică. [Pr.: a-si-en-] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hacker
HACKER, hackeri, s. m. Persoană care încearcă să obțină, în mod ilegal, controlul unui sistem de securitate, computer sau rețea, cu scopul de a avea acces la informații confidențiale sau avantaje materiale. [Pr.: hécăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hadarag
HADARÁG s. m. v. hădărag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hadâmb
HADẤMB, hadâmbi, s. m. (Înv.) Eunuc. – Din tc. hadim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hades
HÁDES n. pr. n. (Livr.) Infern. – Din fr. hadès.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hades
Hades (sau Pluto), zeul împărăției subpămîntene, fiul lui Cronus și al Rheei. Ca și ceilalți frați ai săi, cînd s-a născut, Hades a fost înghițit de tatăl său, apoi dat afară (v. și Cronus). Mai tîrziu a participat la lupta dusă de olimpieni împotriva titanilor. Cînd s-a făcut împărțirea Universului, lui Zeus i-a revenit Cerul, lui Poseidon – Marea, iar lui Hades – Lumea subpămînteană. Hades sălășluia în împărăția umbrelor, pe care o cîrmuia alături de soția sa, Persephone (în legătură cu răpirea Persephonei v. și Demeter). El nu îngăduia nimănui, o dată ajuns acolo, să mai vadă lumina zilei. Cînd Heracles a trecut hotarele Infernului s-a lovit de împotrivirea lui Hades, pe care l-a rănit cu o săgeată, silindu-l să se refugieze în Olympus. Numele lui Hades era evitat de cei vechi, care se fereau să-l pronunțe, socotindu-l aducător de nenorociri. De cele mai adeseori el era invocat sub numele de Pluto („Zeul cel bogat”), aluzie la bogățiile nemăsurate care se ascundeau în măruntaiele pămîntului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hadron
HADRÓN, hadroni, s. m. (Fiz.) Particulă cu masă superioară sau egală cu protonul supusă unei interacțiuni electromagnetice și gravitaționale foarte slabe. – Din engl., fr. hadron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hadrozaur
HADROZÁUR, hadrozauri, s. m. Specie de dinozaur care a trăit în urmă cu 70-75 de milioane de ani. [Scris și: hadrosaur] – Din engl. hadrosaur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haemon
Haemon 1. Fiul lui Creon, regele cetății Thebae, și logodnicul Antigonei. Cînd a aflat de hotărîrea tatălui său de a o închide pe Antigone de vie în mormîntul labdacizilor, Haemon s-a sinucis (v. și Antigone). 2. Fiul lui Polydorus și nepotul lui Cadmus. 3. Tatăl lui Thessalus. De la numele lui ținutul Thessalia se numea în vechime Haemonia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hafniu
HÁFNIU s. n. Element chimic, metal rar, asemănător cu oțelul, care se găsește în minereurile de zirconiu și care se întrebuințează în electrotehnică; celțiu. [Pr.: -nĭu] – Din fr. hafnium, germ. Hafnium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagadă
HAGÁDĂ, hagade, s. f. Povestire însoțită de cântece tradiționale ebraice, referitoare la exodul evreilor din Egipt. – Din germ. Haggada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagialâc
HAGIALẤC, hagialâcuri, s. n. Pelerinaj făcut de un creștin sau de un musulman la locurile sfinte. – Din tc. hacılık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiograf
HAGIOGRÁF, hagiografi, s. m. Autor care scrie despre viețile sfinților. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiografic
HAGIOGRÁFIC, -Ă, hagiografici, -ce, adj. Care aparține hagiografiei, privitor la hagiografie, de hagiografie; hagiologic. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiografie
HAGIOGRAFÍE s. f. Ramură a teologiei care se ocupă cu viețile sfinților; hagiologie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiologic
HAGIOLÓGIC, -Ă, hagiologici, -ce, adj. Hagiografic. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiologie
HAGIOLOGÍE s. f. Hagiografie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagionim
HAGIONÍM, hagionime, s. n. (Livr.) Nume de sfânt. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagionyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hagiu
HAGÍU, hagii, s. m. Creștin sau musulman care a fost în hagialâc. – Din tc. hacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hahaleră
HAHALÉRĂ, hahalere, s. f. (Fam.) Persoană lipsită de scrupule, fără caracter, neserioasă; pramatie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haham
HAHÁM, hahami, s. m. 1. Persoană care taie vite și păsări după prescripții rituale mozaice. 2. (Înv.) Rabin. – Din tc. haham.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hai
HAI interj., s. n. (Fam.) I. Interj. 1. Cuvânt care exprimă un îndemn la o acțiune (comună) cu interlocutorul. 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♦ (Repetat, cu accentul frazei pe al doilea element) Cuvânt care exprimă ideea unei înaintări încete sau anevoioase. 3. Exclamație care exprimă: regret, admirație, o întrebare. 4. (Repetat) Ba bine că nu! II. S. n. (Fam. și arg.) Hărmălaie; scandal. ◊ Expr. A face (un) hai = a face scandal în semn de protest, de reproș etc. [Var.: (reg.) ai interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haid
HAID interj. v. haide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haida
HÁIDA interj. v. haide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haidamac
HAIDAMÁC, haidamaci, s. m. (Fam.) 1. Derbedeu, bătăuș, tâlhar, haidău (2). 2. Om zdravăn, vlăjgan, lungan. – Din tc. haydamak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haidău
HAIDẮU, haidăi, s. m. (Reg.) 1. Păzitor de vite (mari). 2. Haidamac (1). 3. (Art.) Dans fecioresc dintr-un ciclu de dansuri populare românești din jurul Aiudului, cu mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans. – Din magh. hajtó „mânător, gonaci”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haide
HÁIDE interj. 1. Exclamație care exprimă un îndemn (la o acțiune). ◊ (Cu ton de comandă, exprimând nerăbdarea vorbitorului; adesea repetat) Haide, haide, vino mai repede! ♦ Exclamație care exprimă încercarea de a îmbuna pe cineva. 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ◊ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. Haideți la dans. ◊ (Adverbial, în compuse) Haide-hai, haida-hai, haide-ha = încet, anevoios. ◊ (Marchează începutul unei acțiuni) Luă toporul și haide la treabă. 3. (În expr.) Haida-de !, exclamație prin care se respinge o părere sau se dezaprobă o comportare; aș! Haide-haide sau haide-hai, se spune când mustrăm cu indulgență pe cineva care nu ia în seamă sfaturile sau avertismentele noastre. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haidoş
HÁIDOȘ, -Ă, haidoși, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Zdravăn, voinic, chipeș. [Var.: háitoș, -ă adj.] – Cf. haidău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haidoș
HÁIDOȘ, -Ă, haidoși, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Zdravăn, voinic, chipeș. [Var.: háitoș, -ă adj.] – Cf. haidău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiduc
HAIDÚC, haiduci, s. m. 1. Răzvrătit împotriva ordinii stabilite, care, trăind singur sau în cete în păduri, jefuia pe bogați și ajuta pe săraci; haramin. 2. (Înv.) Soldat mercenar. – Din bg., sb. hajduk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiducel
HAIDUCÉL, haiducei, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui haiduc. – Haiduc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiducesc
HAIDUCÉSC, -EÁSCĂ, haiducești, adj. De haiduc. – Haiduc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiduceşte
HAIDUCÉȘTE adv. Ca haiducii. – Haiduc + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiducește
HAIDUCÉȘTE adv. Ca haiducii. – Haiduc + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiduci
HAIDUCÍ, haiducesc, vb. IV. Intranz. A duce viață de haiduc. ♦ Refl. A se face haiduc. – Din haiduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiducie
HAIDUCÍE, haiducii, s. f. 1. Formă de luptă a haiducilor (1), frecventă la sfârșitul Evului Mediu în Țările Române și în Peninsula Balcanică. 2. Viață sau îndeletnicire de haiduc (1). 3. Purtare, deprindere de haiduc (1). – Haiduc + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haihui
HAIHÚI, -IE, haihui, adj. (Adesea substantivat) Zăpăcit, năuc, zănatic. ♦ (Adverbial; determinând verbe ca „a umbla”, „a porni” etc.) Fără rost, fără țintă, fără grijă, razna. – Din tc. hayhay.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiku
HAIKÚ, haikuuri, s. n. Poezie japoneză alcătuită din trei versuri, primul și ultimul din cinci silabe, al doilea din șapte. – Din fr. haiku, engl. haikku.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hailaif
HÁILAIF s. n. v. high-life.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haimana
HAIMANÁ, haimanale, s. f. Om de nimic, fără căpătâi, derbedeu, vagabond. ◊ Expr. (Adverbial) A umbla haimana = a umbla fără rost, a hoinări, a vagabonda. – Din tc. haymana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haimanalâc
HAIMANALẤC, haimanalâcuri, s. n. Faptul de a hoinări ca o haimana; hoinăreală, vagabondaj. – Haimana + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hain
HAÍN, -Ă, haini, -e, adj. 1. Rău la inimă, fără milă, crud, hapsân, câinos. 2. (Înv.) Trădător, sperjur, necredincios. – Din tc. hain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haină
HÁINĂ, haine, s. f. 1. (La pl.) Termen generic pentru obiectele de îmbrăcăminte (în special) bărbătești. ◊ Un rând de haine = un costum bărbătesc complet, alcătuit din pantaloni, sacou (și vestă). ♦ (La sg.) Îmbrăcăminte bărbătească pentru partea de sus a corpului; sacou. ♦ Veșmânt lung și larg care acoperă tot trupul. ♦ Palton. ◊ Expr. A(-și) da și haina de pe el = a face sau a fi dispus să facă orice sacrificiu (pentru a obține ceea ce dorește). 2. (Biol.; în sintagma) Haină de nuntă = înfățișare deosebită pe care o capătă masculii unor pești, batracieni sau păsări în perioada împerecherii. – Din bg. halina, sb. háljina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haini
HAINÍ, hainesc, vb. IV. Refl. 1. A pribegi; p. ext. a se înstrăina. 2. A deveni hain, rău, necruțător; a se înrăi. [Pr.: ha-i-. – Var.: hăiní vb. IV] – Din hain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hainie
HAINÍE, hainii, s. f. 1. Răutate, cruzime, câinoșenie; dușmănie. 2. (Înv.) Trădare; răzvrătire. [Pr.: ha-i-] – Hain + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hainit
HAINÍT, -Ă, hainiți, -te, adj. (Rar) Care a devenit hain. [Pr.: ha-i-] – V. haini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hainlâc
HAINLẤC, hainlâcuri, s. n. (Înv.) Răzvrătire. [Pr.: ha-in-] – Din tc. hāinlik „perfidie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haios
HAIÓS, -OÁSĂ, haioși, -oase, adj. (Fam.) Plin de haz, amuzant, simpatic, nostim. [Pr.: ha-ios] – Hai + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hait
HAIT^1 interj. Exclamație care exprimă o surpriză neplăcută, un sentiment de teamă, o poruncă, ideea unei mișcări repezi sau neașteptate etc. [Var.: haiti interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hait
HAIT^2, haituri, s. n. (Reg.) Iaz artificial creat prin colectarea, cu ajutorul unui baraj, a apelor de munte; barajul cu care se deschide sau se închide acest iaz pentru a da drumul plutelor; p. ext. unda de apă care duce plutele. – Din ucr. hat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haită
HÁITĂ, haite, s. f. 1. Grup de câini, de lupi etc. care umblă împreună (după pradă). ♦ Fig. Bandă (de răufăcători). 2. (Înv.) Vânătoare (cu gonaci și câini); goană. 3. (Reg.) Cățea (rea); p. ext. câine (rău). ♦ Epitet dat unei femei rele sau desfrânate. – Din magh. hajtó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haiti
HAITI interj. v. hait^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitian
HAITIÁN, -Ă, haitieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Haiti sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Haiti sau haitienilor (1), privitor la Republica Haiti ori la haitieni. [Pr.: ha-i-ti-] – Haiti (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitic
HAITÍC, haiticuri, s. n. (Reg.) Haită de lupi. – Din magh. hajtek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitiş
HAITÍȘ, haitișe, adj. (Reg.; despre picioare) Cu conformație defectuoasă, cu linia pulpelor curbată. ♦ (Adverbial) În poziție strâmbă, sucită. – Cf. magh. hajlitani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitiș
HAITÍȘ, haitișe, adj. (Reg.; despre picioare) Cu conformație defectuoasă, cu linia pulpelor curbată. ♦ (Adverbial) În poziție strâmbă, sucită. – Cf. magh. hajlitani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitoş
HÁITOȘ, -Ă adj. v. haidoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haitoș
HÁITOȘ, -Ă adj. v. haidoș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hal
HAL s. n. Stare rea, situație vrednică de plâns. ◊ Loc. adv. În așa hal (că)... = în așa măsură (că)... Într-un hal... sau într-un hal fără (de) hal = în cea mai proastă stare. ◊ Expr. A nu avea hal să... = a nu fi în stare, a nu putea să... – Din tc. hal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halagea
HALAGEÁ, halagele, s. f. (Reg.) 1. Tărăboi, gălăgie. 2. Pățanie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halaj
HALÁJ s. n. Remorcare a unei ambarcațiuni, a unei plute, a unui șlep etc., executată pe canale, fluvii sau râuri, cu mijloace mecanice, cu oameni sau cu animale. ◊ Drum (sau zonă) de halaj = traseu de-a lungul unei ape rezervat acestui fel de tracțiune. – Din fr. halage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halal
HALÁL interj. Exclamație care exprimă admirația; bravo! ◊ Expr. (Fam.) Halal mie (sau ție etc.) sau halal să-mi (sau să-ți etc.) fie! = bravo! te felicit! să-ți fie de bine! – Din tc. halal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halalaie
HALALÁIE s. f. v. hălălaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halandala
HALANDÁLA adv. v. alandala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halastâncă
HALASTẤNCĂ s. f. v. alestâncă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halat
HALÁT, halate, s. n. 1. Haină lungă de pânză, de molton etc. care se poartă în timpul lucrului, din motive de igienă sau pentru a proteja îmbrăcămintea. 2. Haină comodă, lungă și largă, care se poartă în casă. ◊ Halat de baie = halat confecționat dintr-o țesătură absorbantă și care se îmbracă după baie. ♦ Haină lungă și largă purtată de orientali. – Din bg., rus. halat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hală
HÁLĂ^1, hale, s. f. 1. Clădire amenajată, cu instalațiile necesare, unde se vând alimente (îndeosebi carne); piață acoperită. 2. Sală de dimensiuni foarte mari, amenajată ca atelier în fabrici sau pentru manifestații sportive, culturale, expoziții etc. – Din fr. halle, germ. Halle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hală
HÁLĂ^2, hale, s. f. (Reg.) 1. Vijelie. 2. Monstru, dihanie, arătare. 3. (La pl.) Păsări de curte. – Din sb., bg. hala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halău
HALẮU, halăie, s. n. (Reg.) Crâsnic (de pescuit). – Din magh. háló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halbă
HÁLBĂ, halbe, s. f. Cană specială pentru bere, având o capacitate de o jumătate de litru; p. ext. cantitatea de bere dintr-o astfel de cană. – Din germ. Halbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halca
HALCÁ, halcale, s. f. (Înv.) 1. Verigă, cerc (de metal). ♦ Scoabă sau legătură de fier la ziduri. 2. Cerc de fier prin care se arunca, din galop, sulița la jocul oriental numit gerid; p. ext. jocul însuși. – Din tc. halka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halcă
HÁLCĂ, hălci, s. f. Bucată mare de carne sau (mai rar) din alt aliment; hartan. – Din magh. halk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halcyone
Halcyone = Alcyone.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

haldă
HÁLDĂ, halde, s. f. Loc unde se depozitează sterilul și deșeurile inutilizabile provenite din lucrările miniere, de la prepararea minereurilor sau din uzinele metalurgice; p. ext. materialul depozitat pe acest loc. – Din germ. Halde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haldeu
HALDÉU, haldei, s. m. Poreclă dată de călugări preoților de mir. ♦ (Rar) Rabin. – Din sl. halŭdĕĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haleală
HALEÁLĂ s. f. (Fam.) Faptul de a mânca (cu lăcomie); (concr.) ceea ce se mănâncă, mâncare. – Hali + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halebardă
HALEBÁRDĂ, halebarde, s. f. Armă medievală în formă de lance cu un vârf de fier ascuțit, prevăzut pe o parte cu o secure, iar pe partea opusă cu un cârlig. [Var.: alebárdă s. f.] – Din fr. hallebarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halebardier
HALEBARDIÉR, halebardieri, s. m. Soldat înarmat cu o halebardă. [Pr.: -di-er. – Var.: alebardiér s. m.] – Din fr. hallebardier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halenă
HALÉNĂ s. f. Aer care iese din plămâni prin expirație. – Din fr. haleine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halesus
Halesus (sau Halaessus), unul dintre însoțitorii (sau fiii) lui Agamemnon, originar din Argos și venit în Italia pe vremea războiului troian. A luptat alături de Turnus împotriva lui Aeneas și a fost ucis în luptă de Pallas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

half
HALF, halfi, s. m. (Rar; la fotbal) Mijlocaș. – Din engl. half.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

half-time
HALF-TIME s. n. Repriză sportivă. [Pr.: haftáim] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hali
HALÍ, halesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A mânca (repede și cu lăcomie). – Din țig. halo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halice
HALÍCE s. f. v. alică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halieutic
HALIEÚTIC, -Ă, halieutici, -ce, adj. 1. De halieutică; pescăresc. [Pr.: -li-e-] – Din lat. halieutica, fr. halieutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halieutic
HALIEÚTIC, -Ă, halieutici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. De halieutică; pescăresc. 2. S. f. Arta pescuitului; pescuit. ♦ Tratat de pescuit. [Pr.: -li-e-] – Din lat. halieutica, fr. halieutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halieutică
HALIEÚTICĂ, halieutici, s. f. 2. Arta pescuitului; pescuit. ♦ Tratat de pescuit. [Pr.: -li-e-] – Din lat. halieutica, fr. halieutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halima
HALIMÁ, halimale, s. f. Povestire, întâmplare complicată, cu multe peripeții. ♦ Fig. (Fam.) Situație încurcată, amestecătură, confuzie. – Din ngr. halimá (< tc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haliroţiu
Haliroțiu = Halirrhothius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

haliroțiu
Haliroțiu = Halirrhothius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

halirrhothius
Halirrhothius, fiul lui Poseidon și al nimfei Euryte. Fiindcă a încercat s-o necinstească pe Alcippe, fiica lui Ares și a lui Aglauros, a fost ucis de către zeul războiului. Văzîndu-și fiul mort, Poseidon l-a adus pe Ares în fața judecății zeilor. Zeul ucigaș a fost însă achitat, iar locul unde s-a ținut judecata a fost numit de atunci Areopagus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

halit
HALÍT^1 s. n. (Fam.) Faptul de a hali. – V. hali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halit
HALÍT^2 s. n. Sare gemă. – Din fr. halite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halo
HALÓ, halouri, s. n. 1. Fenomen optic care constă în apariția unor inele luminoase în jurul Soarelui sau al Lunii care se datorește reflexiei, refracției și dispersiei luminii în cristalele de gheață aflate în atmosferă la mari înălțimi; cearcăn (2). 2. Zonă luminoasă care încercuiește imaginea fotografică a unui punct strălucitor. [Var.: halóu s. n.] – Din fr. halo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halocromie
HALOCROMÍE s. f. (Chim.) Fenomen de colorare a unor compuși organici când se transformă în săruri. – Din fr. halochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halofil
HALOFÍL, -Ă, halofili, -e, adj. (Biol.; despre unele organisme) Care se dezvoltă în mediu sărat. – Din fr. halophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halofită
HALOFÍTĂ, halofite, s. f., adj. (Plantă) adaptată condițiilor de viață pe solurile sărate. – Din fr. halophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halogen
HALOGÉN, -Ă, halogeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Nume generic pentru elementele fluor, clor, brom, iod și astatiniu, care se pot combina direct cu metalele, dând săruri. 2. Adj. Care dă naștere la săruri. – Din fr. halogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halogena
HALOGENÁ, halogenez, vb. I. Tranz. A supune o substanță reacției de halogenare. – Din fr. halogéner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halogenare
HALOGENÁRE, halogenări, s. f. Reacție chimică de introducere a halogenilor în molecula unui compus organic. – V. halogena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halogenură
HALOGENÚRĂ, halogenuri, s. f. Compus al unui halogen cu un alt element chimic, cu un radical organic sau anorganic. – Din fr. halogénure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haloid
HALOÍD, -Ă, haloizi, -de, adj. (Chim.; despre săruri) Care este compus dintr-un halogen și un metal. [Pr.: -lo-id] – Din fr. haloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haloizit
HALOIZÍT s. n. Silicat natural hidratat de aluminiu din grupa mineralelor argiloase, alb sau divers colorat, cu luciu mat. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. halloysite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halometru
HALOMÉTRU, halometre, s. n. (Ind.) Areometru folosit la stabilirea concentrației de săruri anorganice solubile a substanțelor zaharate. – Din fr. halomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halomorf
HALOMÓRF, -Ă, halomorfi, -e, adj. (Geol.; despre sol) Bogat în sare. – Din fr. halomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halon
HALÓN s. n. Gaz incolor, inodor și rău conducător de electricitate, folosit la extinctoare. – Din fr. halon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haloplancton
HALOPLANCTÓN, haloplanctonuri, s. n. Plancton care trăiește și se dezvoltă în ape sărate de diferite concentrații. – Din engl. haloplancton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halor
HALÓR, halori, s. m. (Mar.) Muncitor care lucrează la halajul navelor. – Din fr. haleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halou
HALÓU s. n. v. halo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halt
HALT interj. Stai! oprește! – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haltă
HÁLTĂ, halte, s. f. 1. Punct de oprire reglementară (de scurtă durată) a trenurilor personale pentru deservirea traficului de călători; gară mică. 2. Oprire, popas. 3. Scurtă oprire a trupelor în marș, pentru odihnă, ajustarea echipamentului și verificarea tehnicii de luptă. – Din germ. Halte[stelle], fr. halte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halteră
HALTÉRĂ, haltere, s. f. 1. Aparat de atletică grea, alcătuit din două rânduri de discuri sau sfere metalice de diferite greutăți, fixate la capetele unei bare; greutate. 2. (La pl.) Ramură sportivă care constă în ridicarea halterelor (1). [Acc. și: (1) hálteră] – Din fr. haltère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halterofil
HALTEROFÍL, -Ă, halterofili, -e, s. m. și f. Persoană care practică sportul cu haltere. – Din fr. haltérophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halterofilie
HALTEROFILÍE s. f. (Ieșit din uz) Sportul cu halterele. – Din fr. haltérophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinant
HALUCINÁNT, -Ă, halucinanți, -te, adj. Care provoacă halucinații; fig. care impresionează puternic, impresionant, grandios, uluitor. – Din fr. hallucinant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinat
HALUCINÁT, -Ă, halucinați, -te, s. m. și f. Persoană care are halucinații. – Din fr. halluciné, lat. hallucinatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinatoriu
HALUCINATÓRIU, -IE, halucinatorii, adj. 1. Care provoacă halucinații; halucinant. 2. Care ține de halucinație. – Din fr. hallucinatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinaţie
HALUCINÁȚIE, halucinații, s. f. Tulburare psihică constând în perceperea unui obiect sau a unui fenomen fără ca acesta să existe în realitate. ♦ Produs al acestei stări; nălucire, vedenie. – Din fr. hallucination, lat. hallucinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinație
HALUCINÁȚIE, halucinații, s. f. Tulburare psihică constând în perceperea unui obiect sau a unui fenomen fără ca acesta să existe în realitate. ♦ Produs al acestei stări; nălucire, vedenie. – Din fr. hallucination, lat. hallucinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinogen
HALUCINOGÉN, -Ă, halucinogeni, -e, adj., s. n. (Substanță, medicament) care provoacă halucinații. – Din fr. hallucinogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halucinoză
HALUCINÓZĂ, halucinoze, s. f. (Med.) Stare patologică caracterizată prin halucinații recunoscute de bolnav ca stări anormale. – Din fr. hallucinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halva
HALVÁ, (2) halvale, s. f. 1. Produs alimentar dulce, cu o mare valoare nutritivă, preparat din tahân sau din semințe de floarea-soarelui și din zahăr, eventual cu adaos de alviță. 2. Sortiment de halva (1). – Din tc. halva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halvagiu
HALVAGÍU, halvagii, s. m. (Înv.) Persoană care prepară sau care vinde halva. – Din tc. halvacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halviţar
HALVIȚÁR s. m. v. alvițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halvițar
HALVIȚÁR s. m. v. alvițar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halviţă
HALVÍȚĂ s. f. v. alviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

halviță
HALVÍȚĂ s. f. v. alviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ham
HAM^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ham
HAM^2, hamuri, s. n. Ansamblu de curele (sau de frânghii) cu care se înhamă calul sau alte animale (de tracțiune) la un vehicul. ◊ Gură de ham = ham rudimentar format numai din curelele de la pieptul și gâtul calului și din cele două șleauri. ◊ Expr. A trage în (sau la) ham = a trăi o viață grea; a munci din greu. ♦ (Precedat de prepoziții) Tracțiune (cu cai). Are cai buni la ham. – Din magh. hám.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamac
HAMÁC, hamacuri, s. n. Pânză (de vele) sau plasă dreptunghiulară de sfoară, care se întinde orizontal între doi stâlpi, doi copaci etc. și care servește ca pat mobil sau ca leagăn. [Pl. și: hamace] – Din fr. hamac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamadă
HAMÁDĂ, hamade, s. f. Podiș în deșerturile din zonele intertropicale, în special în Sahara, acoperit cu pietre colțuroase, rezultat al dezagregării. – Din fr. hamada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamadriadă
HAMADRIÁDĂ, hamadriade, s. f. (În mitologia greacă) Nimfă a pădurii, care se năștea și murea odată cu arborii în care își avea sălașul. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. hamadryade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamadriade
Hamadriade = Hamadryades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hamadryades
Hamadryades, nimfe ale copacilor (v. și Nimphae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hamal
HAMÁL, hamali, s. m. Muncitor care transportă poveri (în porturi și în gări). ◊ Expr. (A munci) ca un hamal = (a munci) din greu, până la istovire. – Din tc. hamal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamalâc
HAMALẤC s. n. 1. (Înv.) Meseria hamalului; muncă de hamal. 2. Fig. Fam. Muncă grea, istovitoare. – Din tc. hamallık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hambar
HAMBÁR, hambare, s. n. 1. Magazie în care se păstrează diferite produse agricole, în special cereale; grânar, jitniță. ♦ Magazie mică (în podul morii) în care se toarnă cerealele date ca plată pentru măcinat. 2. (Reg.) Ladă mare de lemn, în care se păstrează făina, mălaiul sau cerealele. 3. Loc pe un vapor unde se depozitează mărfurile transportate; cală. [Var.: ambár s. n.] – Din magh. hambár, bg. hambar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamburger
HÁMBURGER, hamburgeri, s. m. Chiftea plată prăjită care se servește într-o chiflă. [Pr.: hamburgăr] – Din fr., engl. am. hamburger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamei
HAMÉI s. m. Plantă erbacee agățătoare cu flori galbene-verzui, ale cărei inflorescențe femele aromatice și amare se întrebuințează la fabricarea berii (Humulus lupulus). [Var.: hăméi s. m.] – Din sl. chŭmelĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamger
HAMGÉR s. n. v. hanger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamiş
HÁMIȘ, -Ă, hamiși, -e, adj. (Reg.) Șiret, viclean, fals, prefăcut; răutăcios. – Din magh. hamis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamiș
HÁMIȘ, -Ă, hamiși, -e, adj. (Reg.) Șiret, viclean, fals, prefăcut; răutăcios. – Din magh. hamis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamit
HAMÍT, -Ă, hamiți, -te, s. m. și f. (La pl.) Grup de popoare din nordul și estul Africii, înrudite prin limbă și prin trăsături fizice; (și la sg.) persoană aparținând acestui grup. – Din fr. Chamites.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamitic
HAMÍTIC, -Ă, hamitici, -ce, adj. Care aparține vechilor hamiți. ◊ Limbi hamitice = grup de limbi vorbite în nordul și estul Africii. – Din fr. hamitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamito-semitic
HAMÍTO-SEMÍTIC, -Ă, hamito-semitici, -e, adj. (În sintagma) Limbă hamito-semitică (și substantivat, f.) = limbă care face parte dintr-o familie de limbi vorbite în nordul și estul Africii, în Peninsula Arabică și în statele de la nordul acesteia. – Din engl. hamito-semitic, fr. chamito-sémitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamletiza
HAMLETIZÁ, hamletizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face din orice lucru o dilemă. – Hamlet (n. pr.) + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamsie
HAMSÍE, hamsii, s. f. Mic pește marin de culoare argintie, cu gura mare, care trăiește în Marea Neagră, Marea Mediterană și Oceanul Atlantic (Engraulis encrasicholus). – Din ngr. ha(m)psi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamster
HÁMSTER, hamsteri, s. m. Mamifer din familia rozătoarelor, de talia unui șobolan, cu blana de diferite culori; hârciog (Cricetus cricetus). – Din germ. Hamster, engl. hamster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hamut
HAMÚT, hamuturi, s. n. (Înv.) Gâtar (la ham). – Din bg. hamut, rus. homut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

han
HAN^1, hani, s. m. Titlu purtat, în Evul Mediu, de conducătorii mongoli și preluat de suveranii multor țări din Orient; persoană care avea acest titlu; han-tătar. – Din tc. hān.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

han
HAN^2, hanuri, s. n. Local cu ospătărie unde se pot adăposti peste noapte drumeții (cu caii și căruțele lor). – Din tc. han.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

han-tătar
HAN-TĂTÁR, han-tătari, s. m. (Înv. și pop.) Han (al tătarilor). ◊ Expr. Din vremea lui han-tătar = de demult, străvechi. ♦ (Fam.) Dracul, naiba. – Han^1 + tătar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanap
HANÁP s. n. Cupă din lemn, metal etc. bogat ornamentată, folosită în Evul Mediu pentru băut. – Din fr. hanap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanat
HANÁT, hanaturi, s. n. Stat, teritoriu condus de un han^1. – Han^1 + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanâmă
HANẤMĂ, hanâme, s. f. (Înv.) Femeie din aristocrația turcă. – Din tc. hanem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handbal
HÁNDBAL s. n. Joc sportiv de echipă, în care jucătorii, aruncând mingea cu mâna, încearcă să o introducă în poarta echipei adverse. – Din germ. Handball, fr., engl. hand-ball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handbalist
HANDBALÍST, -Ă, handbaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică handbalul. – Handbal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handbalistic
HANDBALÍSTIC, -Ă, handbalistici, -ce, adj. Care se referă la handbal, care aparține handbalului. – Handbal + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handicap
HANDICÁP, handicapuri, s. n. 1. (Sport) Punctaj acordat unui concurent mai slab. ♦ Totalitatea punctelor cu care o echipă a fost pusă în inferioritate de echipa adversă. 2. Fig. Greutate, piedică intervenită în munca cuiva. 3. Deficiență senzorială, motorie, mintală sau orice altă infirmitate a unei persoane. – Din engl., fr. handicap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handicapa
HANDICAPÁ, handicapez, vb. I. Tranz. 1. A avea sau a-și crea (printr-o manevră) un avantaj asupra unui adversar, într-o întrecere, într-o competiție sportivă. 2. Fig. A stânjeni activitatea cuiva, a pune pe cineva în stare de inferioritate. – Din fr. handicaper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handicapare
HANDICAPÁRE, handicapări, s. f. Acțiunea de a handicapa și rezultatul ei. – V. handicapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handicapat
HANDICAPÁT, -Ă, handicapați, -te, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care are o infirmitate. 2. (Persoană, echipă etc.) care este în dezavantaj într-o întrecere (sportivă). – V. handicapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

handralău
HANDRALẮU s. m. v. hăndrălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hang
HANG, (2) hanguri, s. n. 1. (În expr.) A ține hangul = a) a acompania o melodie; b) fig. a însoți, a întovărăși; c) fig. a ține partea cuiva, aprobând tot ce face și ce spune; a face pe placul cuiva, a cânta cuiva în strună. 2. (Reg.) Nume dat unor instrumente sau unor părți ale instrumentelor muzicale care servesc pentru a ține acompaniamentul. – Din magh. hang „sunet, ton, glas”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangan
HANGÁN, hangani, s. m. Soi de porumb de munte cu știuletele mare și cu bobul galben-roșcat. – Din n. pr. Hangu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangar
HANGÁR, hangare, s. n. Construcție amplasată în apropierea pistei de decolare și aterizare, destinată adăpostirii, reparării, reviziei și întreținerii avioanelor. – Din fr. hangar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanger
HANGÉR, hangere, s. n. Pumnal mare, încovoiat. [Pl. și: hangeruri. – Var.: hamgér s. n.] – Din tc. hancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangioaică
HANGIOÁICĂ, hangioaice, s. f. (Rar) Hangiță. – Hangiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangiţă
HANGÍȚĂ, hangițe, s. f. Soție de hangiu; femeie care ține un han^2; hangioaică. – Hangiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangiță
HANGÍȚĂ, hangițe, s. f. Soție de hangiu; femeie care ține un han^2; hangioaică. – Hangiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hangiu
HANGÍU, hangii, s. m. Persoană care ține un han^2. – Din tc. hancı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanorac
HANORÁC, hanorace, s. n. Haină scurtă confecționată din pânză deasă, de obicei impermeabilă, și prevăzută cu glugă, folosită în anumite competiții sportive sau în excursii. – Din fr. anorak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hansă
HÁNSĂ, hanse, s. f. Asociație, companie comercială occidentală în Evul Mediu. – Din germ. Hansa, fr. hanse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanseatic
HANSEÁTIC, -Ă, hanseatici, -ce, adj. Privitor la hansă, al hansei, de hansă. [Pr.: -se-a-] – Din germ. hanseatisch, fr. hanséatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hantelă
HANTÉLĂ, hantele, s. f. Greutate din metal de 1-5 kg, compusă din două sfere unite între ele printr-un mâner, folosită în gimnastică. – Din germ. Hantel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hantru
HÁNTRU, hantri, s. m. Unitate de măsură convențională, care reprezintă echivalentul energetic corespunzător executării cu tractorul a unei arături normale pe o suprafață de un hectar de teren. – H[ectar] + a[rătură] + n[ormală] + tr[actor].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanţă
HÁNȚĂ, hanțe, s. f. (Pop.) 1. Obiect de îmbrăcăminte uzat, zdrențuit, de proastă calitate. 2. Fig. Gură (care vorbește mult și fără rost). ◊ Expr. Bun de hanță = flecar, vorbăreț, guraliv. – Cf. ucr. banca „mârțoagă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanță
HÁNȚĂ, hanțe, s. f. (Pop.) 1. Obiect de îmbrăcăminte uzat, zdrențuit, de proastă calitate. 2. Fig. Gură (care vorbește mult și fără rost). ◊ Expr. Bun de hanță = flecar, vorbăreț, guraliv. – Cf. ucr. banca „mârțoagă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hanzelă
HANZÉLĂ, hanzele, s. f. Instalație de fabricat bomboane, caramele, având ca elemente principale o mașină de rolat, un dispozitiv de ștanțare și o pompă cu care se introduce umplutura. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haos
HÁOS s. n. 1. Stare primitivă, de neorganizare, în care, după cum presupuneau cei vechi, s-ar fi aflat materia înainte de apariția universului cunoscut de om; (în unele concepții teogonice) spațiu nemărginit, cufundat în beznă și umplut de „neguri”, în care s-ar fi găsit, intr-un amestec confuz, elementele și materia înainte de organizarea lumii; stare de dezordine, primordială a materiei. ♦ Personificare a acestui spațiu nemărginit sub forma unei divinități. 2. Fig. Stare generală de mare confuzie, dezordine mare, învălmășeală, neorganizare. [Var.: (înv.) cáos s. n.] – Din fr., lat. chaos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haos
Haos = Chaos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

haotic
HAÓTIC, -Ă, haotici, -ce, adj. 1. De haos, care amintește haosul. 2. Fig. Extrem de confuz, de dezorganizat etc. – Din fr. chaotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hap
HAP^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de apucarea sau de înghițirea rapidă a ceva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hap
HAP^2, hapuri, s. n. (Pop. și fam.) Medicament preparat în formă de pastilă sau de cașetă, pentru a putea fi înghițit ușor. ◊ Expr. A înghiți (sau a face pe cineva să înghită) un hap (ori hapul) = a suporta (sau a face pe cineva să suporte) ceva neplăcut. – Din tc. hap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hapcă
HÁPCĂ, hăpci, s. f. Cârlig de undiță de 8-10 cm, folosit la pescuitul somnului. ◊ Expr. (Fam.) A lua cu hapca = a lua cu forța, în mod abuziv. – Din bg. hapka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hapciu
HAPCIÚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de strănut. [Acc. și: hapcíu] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haple
HÁPLE s. m. v. haplea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haplea
HÁPLEA s. m. (Pop. și fam.) 1. Om nătărău, prostănac. 2. Om lacom la mâncare. [Var.: háple s. m.] – Din bg. hapljo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haplofază
HAPLOFÁZĂ, haplofaze, s. f. (Biol.) Fază haploidă. – Din fr. haplophase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haploid
HAPLOÍD, -Ă, haploizi, -de, adj. (Biol.; în sintagma) Fază haploidă = stare în care se află celulele sexuale în nucleele cărora există o jumătate din numărul de cromozomi caracteristic celulelor somatice; haplofază. – Din fr. haploïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haploidie
HAPLOIDÍE s. f. (Biol.) Stare a organismelor haploide. [Pr.: -plo-i-] – Din fr. haploïdie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haplologie
HAPLOLOGÍE, haplologii, s. f. (Lingv.) Suprimare prin disimilație totală a unei silabe identice sau asemănătoare cu o silabă vecină din același cuvânt sau din cuvinte învecinate. Prin haplologie, „cucoane” devine „coane”. – Din fr. haplologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

happening
HAPPENING, happeninguri, s. n. (Englezism) Spectacol spontan, improvizat. [Pr.: hépăning] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

happy-end
HAPPY-END, happy-enduri, s. n. Sfârșit, epilog fericit al (acțiunii) unei opere dramatice, cinematografice etc. [Pr.: hépiend] – Din engl. happy-end[ing].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hapsân
HAPSẤN, -Ă, hapsâni, -e, adj. (Adesea substantivat) 1. Rău la inimă, hain, câinos. 2. Lacom (de bani, de mâncare etc.); avid, rapace. [Var.: hapsín, -ă adj.] – Cf. magh. habzsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hapsin
HAPSÍN, -Ă adj. v. hapsân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

har
HAR, (2) haruri, s. n. 1. (În religia creștină) Grație divină acordată omului. ◊ Expr. (Cu sensul religios atenuat sau pierdut) Har Domnului! exclamație prin care cineva își exprimă satisfacția pentru reușita unui lucru; slavă Domnului! ♦ Puterea sacramentală a preoților de a oficia actele de cult. 2. Calitate, însușire, dispoziție naturală care face pe cineva sau ceva vrednic de admirație; p. ext. talent, vocație. 3. (Înv.) Răsplată acordată cuiva ca un semn de bunăvoință, ca o favoare deosebită. – Din sl. chari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hara-para
HÁRA-PÁRA s. f., adv. (Fam.; în expr.) A face (o) hara-para = a face, a provoca o învălmășeală, o vânzoleală; a face harcea-parcea. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haraba
HARABÁ, harabale, s. f. (Reg.) Căruță mare folosită pentru transportul grânelor și al altor poveri; p. ext. cantitatea care intră într-o astfel de căruță. – Din tc. araba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harababură
HARABABÚRĂ, harababuri, s. f. Dezordine, învălmășeală, încurcătură; gălăgie, scandal. [Var.: arababúră s. f.] – Cf. tc. ana babulla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harabagie
HARABAGÍE s. f. (Reg.) Cărăușie. – Harabagiu + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harabagiu
HARABAGÍU, harabagii, s. m. (Reg.) Căruțaș. – Din tc. arabacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harabaie
HARABÁIE s. f. v. hărăbaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harac
HARÁC s. m. v. arac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harachiri
HARACHÍRI s. n. Sinucidere prin spintecarea pântecelui, practicată în Japonia, în special de samurai, în caz de înfrângere, dezonoare sau de condamnare la moarte. – Din fr. hara-kiri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haraci
HARÁCI, haraciuri, s. n. Tribut anual pe care țările vasale îl plăteau Imperiului Otoman. ♦ Tribut, dare. ♦ Una dintre cele patru rate în care se achitau dările. – Din tc. haraç.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harag
HARÁG s. m. v. arac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haraiman
HARAIMÁN s. n. (Reg.) Gălăgie, tărăboi, zarvă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haram
HARÁM, (1) haramuri, s. n. (Reg.) 1. Vită slabă, prăpădită. 2. Jaf, pradă. ◊ Loc. adj. și adv. De haram = (lăsat) la voia întâmplării, fără stăpân, expus jafului. ◊ Loc. adv. De haram = de pomană, degeaba; pe nedrept. ◊ Expr. Haramul haram se face sau (de) haram vine, (de) haram se duce ori de haram a fost, de haram s-a dus = lucrul câștigat pe nedrept se pierde precum s-a dobândit. Haram că... = păcat că...; degeaba... Haram de... = vai de... – Din tc. haram „ilicit, prohibit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harambaşă
HARAMBÁȘĂ, harambași, s. m. (Înv. și reg.) Căpitan de hoți sau de haiduci. – Din tc. haram-bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harambașă
HARAMBÁȘĂ, harambași, s. m. (Înv. și reg.) Căpitan de hoți sau de haiduci. – Din tc. haram-bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haramin
HARAMÍN, haramini, s. m. (Înv. și reg.) Haiduc (1). ♦ Om rău. – Din tc. harami, bg., sb. haramija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harancă
HARÁNCĂ, harance, s. f. (Reg.) Femeie rea, afurisită. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harap
HARÁP s. m. v. arap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harapnic
HARÁPNIC, harapnice, s. n. (Reg.) Bici mare împletit din cânepă sau din curele, cu codiriștea scurtă și cu șfichi de mătase la vârf (ca să pocnească tare). – Din pol. harapnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harar
HARÁR (HARÁL) s. n. 1. Sac din păr de capră: bate turcii de-i omoară și mi-i bagă prin harale de mi-i dă pe Olt la vale, Pop.; 2. Un fel de țol gros și rar țesut din păr de capră din care se fac traiste pentru cai sau se acoperă căruțe. [Turc. harar]. [Dicționar universal al limbii române de Lazăr Șăineanu, ed. VIII, Editura „Scrisul românesc” S.A.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

harbuz
HARBÚZ, harbuji, s. m. (Reg.) Pepene verde. [Var.: arbúz s. m.] – Din ucr. harbuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harbuzărie
HARBUZĂRÍE, harbuzării, s. f. (Reg.) Pepenărie. [Var.: arbuzăríe s. f.] – Harbuz + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harbuzesc
HARBUZÉSC, -EÁSCĂ, harbuzești, adj. (Reg.; în sintagmele) Pere harbuzești = pere zemoase, gălbui, foarte dulci. Păr harbuzesc = păr care face astfel de pere. – Harbuz + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harcea-parcea
HÁRCEA-PÁRCEA adv. (Fam.; în expr.) A face (pe cineva sau ceva) harcea-parcea = a tăia (pe cineva sau ceva) în bucăți, a face fărâme; a distruge, a nimici. – Din tc. parça-parça „bucată cu bucată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harchină
HÁRCHINĂ, harchine, s. f. (Reg.) Bucată mare (de mămăligă, de slănină etc.). [Var.: hárșchină s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hard
HARD, harduri, s. n. Hardware. – Abr. din hard[ware].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hard-back
HARD-BACK s. n. Ediție simplă, cartonată, a unei cărți. [Pr.: hárdbek] – Din engl. hard-back.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harddisk
HÁRDDISK, harddiskuri, s. n. Dispozitiv care conține unul sau mai multe discuri rigide (acoperite cu un material care permite înregistrarea magnetică a datelor), capuri de citire sau scriere și un motor de antrenare a discurilor, aflate într-o carcasă de protecție, și care este folosit la stocarea în cantitate mare a datelor dintr-un calculator; hard. – Din engl. hard-disk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hardpan
HÁRDPAN s. n. Strat impermeabil pe care nu-l pot străbate rădăcinile plantelor, format din hidroxizi de fier și alți coloizi care se precipită. – Din engl. hard pan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hardrock
HÁRD ROCK, (2) hard rock-uri, s. n. 1. Stil în muzica ușoară și de jazz cu sonorități puternice, obsedante. 2. Cântec în stil hard rock (1). – Din engl. hard rock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hardughie
HARDUGHÍE, hardughii, s. f. (Pop.) Clădire, încăpere etc. mare (veche și dărăpănată); șandrama (1). – Din ngr. hartopiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hardughit
HARDUGHÍT, -Ă, hardughiți, -te, adj. (Despre obiecte) Care este hodorogit, rablagit. – Hardughie + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hardware
HÁRDWARE s. n. (Cib.) Structură fizică a unui sistem de calcul electronic; echipamentul propriu-zis; hard. [Pr.: hárdŭer] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hareci
HARÉCI interj. (Înv.) Strigăt cu care conducătorul unei licitații închidea licitația. [Var.: aréci interj.] – Din tc. hareç.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harem
HARÉM, haremuri, s. n. Totalitatea cadânelor unui mahomedan poligam. ♦ Parte a casei rezervată cadânelor. – Din tc. harem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hares
HÁRES s. n. Hârtie presată impregnată cu rășini fenolice, folosită ca material electroizolant. – Din germ. Harex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haretism
HARETÍSM s. n. Concepție sociologică în care se preconiza ridicarea stării materiale și culturale a satului prin activitatea extrașcolară a învățătorilor. – [Spiru] Haret (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harfă
HÁRFĂ s. f. v. harpă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harghitean
HARGHITEÁN, -Ă, harghiteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Harghita. 2. Adj. Care aparține județului Harghita ori harghitenilor (1), referitor la județul Harghita sau la harghiteni. – Harghita (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harghiteancă
HARGHITEÁNCĂ, harghitence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Harghita. – Harghitean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harhăt
HÁRHĂT, harhăte, s. n. (Reg.) Hărmălaie. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harite
Harite = Charites.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harmalaie
HARMALÁIE s. f. v. hărmălaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harmăsar
HARMĂSÁR s. m. v. armăsar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harmonia
Harmonia, fiica zeului Ares și a Aphroditei (într-o altă variantă, a lui Zeus și a Electrei), căsătorită cu Cadmus (v. și Cadmus). De numele ei au rămas legate niște daruri faimoase pe care le-a primit la nuntă: e vorba de un colier dăruit de Hephaestus și de o rochie din partea zeiței Athena. Aceste daruri – îmbibate cu o otravă ucigătoare de către cei doi zei care nu puteau uita legătura nelegiuită dintre Ares și Aphrodite, părinții Harmoniei, – aveau să aducă nenorocire urmașilor Harmoniei și aveau să joace un rol hotărîtor în organizarea expediției celor șapte împotriva cetății Thebae, precum și a expediției epigonilor (v. și Amphiaraus, Eriphyle).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harnaşa
HARNAȘÁ, harnașez, vb. I. Tranz. (Rar) A înhăma, a înșeua un cal. – Din fr. harnacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnașa
HARNAȘÁ, harnașez, vb. I. Tranz. (Rar) A înhăma, a înșeua un cal. – Din fr. harnacher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnaşament
HARNAȘAMÉNT, harnașamente, s. n. Totalitatea obiectelor necesare la înhămarea, înșeuarea și conducerea calului. – Din fr. harnachement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnașament
HARNAȘAMÉNT, harnașamente, s. n. Totalitatea obiectelor necesare la înhămarea, înșeuarea și conducerea calului. – Din fr. harnachement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnaşare
HARNAȘÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a harnașa și rezultatul ei. – V. harnașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnașare
HARNAȘÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a harnașa și rezultatul ei. – V. harnașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harnic
HÁRNIC, -Ă, harnici, -ce, adj. Care muncește mult și cu râvnă, care lucrează iute și cu spor; vrednic. ♦ (Pop.) Capabil, destoinic. – Din sl. *harĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpagon
HARPAGÓN, harpagoni, s. m. Om avar, zgârcit; zgârie-brânză. [Var.: arpagón s. m.] – Din fr. harpagon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpalic
Harpalic = Harpalycus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harpalica
Harpalica = Harpalyce.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harpalyce
Harpalyce, fiica regelui trac Harpalycus. Crescută de mică prin tabere, ducînd o viață de războinic, Harpalyce lupta cot la cot cu tatăl ei, pe care o dată, într-o încăierare, l-a salvat chiar de la moarte. Obișnuia să organizeze și să conducă dese incursiuni de jaf, dar a fost prinsă și ucisă în cele din urmă de niște păstori.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harpalycus
Harpalycus 1. Unul dintre fiii lui Lycaon. 2. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas, ucis în lupta cu rutulii. 3. Rege al Theaciei, tatăl Harpalycei (v. și Harpalyce).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harpă
HÁRPĂ, harpe, s. f. Instrument muzical format dintr-o ramă mare triunghiulară, pe care sunt fixate coarde diferite ca lungime și ca acordaj (dispuse într-o cutie de rezonanță și o consolă) și care sunt puse în vibrație prin ciupire cu degetele de la ambele mâini. [Var.: hárfă, árpă, árfă s. f.] – Din fr. harpe, germ. Harfe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpie
HÁRPIE, harpii, s. f. 1. (În mitologia greacă) Monstru fabulos, reprezentat sub forma unei femei înaripate, cu trup și cu gheare de vultur, personificând furtunile și moartea. ♦ Fig. Femeie hrăpăreață, arțăgoasă și rea; zgripțuroaică. 2. Specie de vultur din America de Sud. [Acc. și: harpíe] – Din fr. harpie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpii
Harpii = Harpyae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harpist
HARPÍST, -Ă, harpiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la harpă. – Din fr. harpiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpon
HARPÓN, harpoane, s. n. Unealtă în formă de lance, constituită dintr-o bară metalică sau de lemn și un vârf metalic în formă de săgeată, prinsă cu o frânghie lungă și groasă și întrebuințată la vânarea balenelor, a rechinilor etc. – Din fr. harpon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harponier
HARPONIÉR, harponieri, s. m. Pescar care folosește harponul. [Pr.: -ni-er] – Harpon + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpsicord
HARPSICÓRD s. n. (Livr.) Clavecin. [Scris și: harpsichord] – Din engl. harpsichord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harpyae
Harpyae, genii înaripate din generația preolimpienilor, fiicele lui Thaumas și ale oceanidei Electra (într-o altă variantă, ale lui Gaea). Erau considerate, în general, trei la număr: Aëllo, Celaeno și Ocypete și aveau înfățișarea unor păsări de pradă cu capete de femei. Din unirea uneia dintre ele cu Zephyrus, s-au născut Xanthus și Balius – caii lui Achilles – precum și caii dioscurilor. Harpiile erau supranumite „răpitoarele”, deoarece se credea că răpeau copiii și sufletele morților. Din porunca Herei ele au spurcat bucatele ce se aflau în fața nefericitului rege Phineus. Acesta a cerut ajutorul boreazilor (Zetes și Calais), care le-au biruit și le-au pus pe fugă. Harpiile intervin și în legenda regelui Pandareos, răpindu-i fetele (v. și Pandareos).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

harş
HÁRȘ interj. v. hârști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harș
HÁRȘ interj. v. hârști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harşa
HARȘÁ, harșale, s. f. (Înv.) Pătură fină de lână (sau bucată de stofă sau de alt material) împodobită cu diverse cusături și ornamente, care se punea pe cal, sub șa. – Din tc. hașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harșa
HARȘÁ, harșale, s. f. (Înv.) Pătură fină de lână (sau bucată de stofă sau de alt material) împodobită cu diverse cusături și ornamente, care se punea pe cal, sub șa. – Din tc. hașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harşchină
HÁRȘCHINĂ s. f. v. harchină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harșchină
HÁRȘCHINĂ s. f. v. harchină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hartan
HARTÁN, hartane, s. n. 1. Bucată mare de carne; halcă. 2. (Rar) Zdreanță, ruptură (dintr-un obiect de îmbrăcăminte). [Pl. și: hartanuri. – Var.: hărtán s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hartă
HÁRTĂ, hărți, s. f. Reprezentare grafică în plan orizontal a suprafeței pământului (totală sau parțială), generalizată și micșorată conform unei anumite scări de proporție și întocmită pe baza unei proiecții cartografice. ◊ (În sintagmele) Harta fusurilor orare = hartă care indică limitele reale ale fusurilor orare. Hartă geologică = hartă pe care este reprezentată răspândirea diferitelor formații geologice. Hartă hidrologică = hartă pe care sunt reprezentate repartiția proprietăților fizice și chimice și condițiile de zăcământ ale apelor subterane. Hartă lingvistică = hartă rezultată din cartografierea faptelor de limbă. Hartă sinoptică = hartă făcută din 6 în 6 ore în care se înscriu principalele elemente meteorologice. Hartă de anomalii = hartă care indică abaterile (actuale) ale unor elemente meteorologice, față de valorile medii multianuale. – Din ngr. hártis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hartoi
HARTOÍ, hartoiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da la o parte, a cârmi din drum carul, sania etc. ♦ Refl. (Despre sănii) A aluneca într-o parte. [Var.: hartuí vb. IV] – Din magh. fartolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hartui
HARTUÍ vb. IV v. hartoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harţ
HARȚ s. n. v. harță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harț
HARȚ s. n. v. harță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harţ
HARȚ^2 Interj. Exprimă zgomotul tăierii. [Onomatopee]. [Dicționarul universal al limbii române de Lazăr Șăineanu, ed. VIII, Editura „Scrisul românesc”, S.A.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

harț
HARȚ^2 Interj. Exprimă zgomotul tăierii. [Onomatopee]. [Dicționarul universal al limbii române de Lazăr Șăineanu, ed. VIII, Editura „Scrisul românesc”, S.A.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

harţag
HARȚÁG s. n. v. arțag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harțag
HARȚÁG s. n. v. arțag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harţă
HÁRȚĂ s. f. Încăierare; ceartă. ♦ (Înv.) Ciocnire între avangărzi sau între (mici) grupuri militare potrivnice. [Var.: harț s. n.] – Din magh. harc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harță
HÁRȚĂ s. f. Încăierare; ceartă. ♦ (Înv.) Ciocnire între avangărzi sau între (mici) grupuri militare potrivnice. [Var.: harț s. n.] – Din magh. harc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harţăgos
HARȚĂGÓS, -OÁSĂ adj. v. arțăgos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harțăgos
HARȚĂGÓS, -OÁSĂ adj. v. arțăgos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harţi
HÁRȚI s. m. pl. (În religia ortodoxă) Perioadă din an când este permis să se mănânce de frupt miercurea și vinerea. [Var.: hấrță s. f., hấrți s. m. pl.] – Din ngr. Artzi[vurtzi].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

harți
HÁRȚI s. m. pl. (În religia ortodoxă) Perioadă din an când este permis să se mănânce de frupt miercurea și vinerea. [Var.: hấrță s. f., hấrți s. m. pl.] – Din ngr. Artzi[vurtzi].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haruspiciu
HARUSPÍCIU, haruspicii, s. m. (În Roma antică) Preot despre care se credea că poate prezice viitorul prin examinarea măruntaielor animalelor jertfite. – Din lat. haruspex, -picis, fr. haruspice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hască
HÁSCĂ s. f. (Reg.) Bucată de piele care se pune la cizmă pentru a lărgi căputa. – Din pol. haska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hasmaţuchi
HASMAȚÚCHI s. m. 1. Plantă erbacee plăcut mirositoare, cu flori albe, cultivată ca plantă culinară (Anthriscus cerefolium). 2. (Reg.) Plantă erbacee cu flori albe, rar gălbui, dispuse în mici umbele (Anthriscus silvestris). [Var.: asmațúchi, asmățúi s. m., hașmaciúcă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hasmațuchi
HASMAȚÚCHI s. m. 1. Plantă erbacee plăcut mirositoare, cu flori albe, cultivată ca plantă culinară (Anthriscus cerefolium). 2. (Reg.) Plantă erbacee cu flori albe, rar gălbui, dispuse în mici umbele (Anthriscus silvestris). [Var.: asmațúchi, asmățúi s. m., hașmaciúcă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haspel
HÁSPEL, haspeluri, s. n. 1. Mașină folosită la finisarea țesăturilor și a pieilor. 2. Mașină care trece firele de pe țevi sau de pe bobine pe sculuri, pentru a forma pachete de bumbac. – Din germ. Haspel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hassiu
HASSIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 108, produs în mod artificial. [Pr.: hásiu – Sb.: Hs] (cf. engl. hassium < n. pr. Hassia = Hessen, land din Germania, unde se găsește laboratorul în care elementul chimic a fost sintetizat pentru prima dată; 1992) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hastaţi
HASTÁȚI s. m. pl. Numele soldaților veterani, înarmați cu lance, care formau prima linie dintr-o legiune romană. – Din lat. hastati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hastați
HASTÁȚI s. m. pl. Numele soldaților veterani, înarmați cu lance, care formau prima linie dintr-o legiune romană. – Din lat. hastati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşcă
HÁȘCĂ, hăști, s. f. (Reg.) Copac uscat, cu trunchiul găunos; trunchi găunos de copac. – Cf. ucr. chašča „tufiș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașcă
HÁȘCĂ, hăști, s. f. (Reg.) Copac uscat, cu trunchiul găunos; trunchi găunos de copac. – Cf. ucr. chašča „tufiș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşe
HAȘÉ, (2) hașeuri, s. n. 1. Conservă preparată sub formă de pastă din ficat, carne de porc și slănină. 2. Sortiment de hașe (1). [Var.: hașéu s. n.] – Din fr. haché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașe
HAȘÉ, (2) hașeuri, s. n. 1. Conservă preparată sub formă de pastă din ficat, carne de porc și slănină. 2. Sortiment de hașe (1). [Var.: hașéu s. n.] – Din fr. haché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşeu
HAȘÉU s. n. v. hașe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașeu
HAȘÉU s. n. v. hașe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşiş
HAȘÍȘ s. n. Substanță narcotică extrasă din vârfurile înflorite ale unei specii de cânepă exotică (Cannabis indica), folosită ca excitant psihic, care, consumată sistematic, dă toxicomanii grave. – Din fr. haschisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașiș
HAȘÍȘ s. n. Substanță narcotică extrasă din vârfurile înflorite ale unei specii de cânepă exotică (Cannabis indica), folosită ca excitant psihic, care, consumată sistematic, dă toxicomanii grave. – Din fr. haschisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşişism
HAȘIȘÍSM s. n. Ansamblu de tulburări provocate de intoxicația cu hașiș. – Din fr. haschischisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașișism
HAȘIȘÍSM s. n. Ansamblu de tulburări provocate de intoxicația cu hașiș. – Din fr. haschischisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşmaciucă
HAȘMACIÚCĂ s. f. v. hasmațuchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașmaciucă
HAȘMACIÚCĂ s. f. v. hasmațuchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşmă
HÁȘMĂ, hașme, s. f. Plantă erbacee cu bulb, cu frunze cilindrice și cu flori albe, roz sau albastre, care se prezintă în inflorescențe sferice (Allium ascalonicum). – Din magh. hagyma „ceapă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașmă
HÁȘMĂ, hașme, s. f. Plantă erbacee cu bulb, cu frunze cilindrice și cu flori albe, roz sau albastre, care se prezintă în inflorescențe sferice (Allium ascalonicum). – Din magh. hagyma „ceapă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşura
HAȘURÁ, hașurez, vb. I. Tranz. A acoperi cu hașuri o porțiune dintr-un desen, dintr-o hartă etc. – Din fr. hachurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașura
HAȘURÁ, hașurez, vb. I. Tranz. A acoperi cu hașuri o porțiune dintr-un desen, dintr-o hartă etc. – Din fr. hachurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşurare
HAȘURÁRE, hașurări, s. f. Acțiunea de a hașura și rezultatul ei. – V. hașura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașurare
HAȘURÁRE, hașurări, s. f. Acțiunea de a hașura și rezultatul ei. – V. hașura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşurat
HAȘURÁT, -Ă, hașurați, -te, adj. Acoperit cu hașuri. – V. hașura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașurat
HAȘURÁT, -Ă, hașurați, -te, adj. Acoperit cu hașuri. – V. hașura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşurator
HAȘURATÓR, hașuratoare, s. n. Instrument care servește la trasarea hașurilor. – Hașura + suf. -tor. Cf. fr. hachurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașurator
HAȘURATÓR, hașuratoare, s. n. Instrument care servește la trasarea hașurilor. – Hașura + suf. -tor. Cf. fr. hachurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haşură
HAȘÚRĂ, hașuri, s. f. Fiecare dintre liniile (negre), paralele sau întretăiate, egale ca grosime și trasate la distanțe egale pe o porțiune de desen sau de gravură, pentru a marca semitonurile sau umbrele pe o hartă sau pe un desen tehnic, pentru a da anumite indicații etc. – Din fr. hachure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hașură
HAȘÚRĂ, hașuri, s. f. Fiecare dintre liniile (negre), paralele sau întretăiate, egale ca grosime și trasate la distanțe egale pe o porțiune de desen sau de gravură, pentru a marca semitonurile sau umbrele pe o hartă sau pe un desen tehnic, pentru a da anumite indicații etc. – Din fr. hachure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hat
HAT, haturi, s. n. Fâșie îngustă de pământ nearat care desparte două ogoare sau două terenuri agricole aparținând unor gospodării diferite; răzor^1, hotar. ◊ Expr. A fi într-un hat (cu cineva) = a fi vecin (cu cineva). ♦ (Reg.) Câmp nelucrat; pârloagă, țelină^2. – Cf. ucr. hat „zăgaz”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hataia
HATAIÁ s. f. (Înv.) Numele unei stofe fine de mătase. [Pr.: -ta-ia] – Din tc. hatayî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatâr
HATẤR, hatâruri, s. n. (Pop. și fam.) 1. Plăcere, poftă, plac. ◊ Expr. Pentru (sau de, în) hatârul (cuiva sau a ceva) = de dragul (cuiva sau a ceva); pentru a face plăcere (cuiva). (Înv.) De hatârul (unui lucru) = mulțumită, datorită, grație (unui lucru). 2. Favoare, concesie; serviciu. ◊ Expr. A face (cuiva) un hatâr = a acorda (cuiva) o favoare; a satisface (cuiva) o dorință sau un capriciu. – Din tc. hatır.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatie
HÁTIE, hatii, s. f. (Reg.) Îngrămădire de nuiele, pietre, bolovani etc. executată pentru a amenaja cursul unei ape sau pentru a stăvili revărsarea ei. – Hat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatişerif
HATIȘERÍF, hatișerifuri, (Înv.) s. n. Ordin sau decret emis de sultan, de un mare demnitar otoman sau de un domn al Țărilor Române. – Din tc. hattı-șerif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatișerif
HATIȘERÍF, hatișerifuri, (Înv.) s. n. Ordin sau decret emis de sultan, de un mare demnitar otoman sau de un domn al Țărilor Române. – Din tc. hattı-șerif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatman
HATMÁN, hatmani, s. m. (În Evul Mediu) 1. Boier de divan în Moldova, care era însărcinat de domn cu comanda întregii oștiri, având în același timp și funcția de pârcălab și portar al Sucevei; mare spătar; titlu purtat de acest boier. 2. Titlu purtat de marii comandanți ai oștilor polone și ai celor căzăcești; persoană având acest titlu. [Acc. și: hátman] – Din pol. hetman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatmanie
HATMANÍE s. f. v. hătmănie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hatorică
HATÓRICĂ, hatorice, adj. (În sintagma) Coloană hatorică = coloană, în arhitectura veche egipteană, având capitelul decorat cu patru capete, aparținând zeiței Hathor. – Din fr. hathorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haţ
HAȚ interj. Cuvânt care indică o mișcare bruscă și neașteptată, făcută pentru a prinde sau a apuca pe cineva sau ceva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haț
HAȚ interj. Cuvânt care indică o mișcare bruscă și neașteptată, făcută pentru a prinde sau a apuca pe cineva sau ceva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haţegan
HAȚEGÁN, -Ă, hațegani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Hațeg. 2. Adj. Care aparține Hațegului sau hațeganilor (1), privitor la Hațeg ori la populația lui. 3. S. f. art. Numele unui dans popular românesc, în ritm alert, răspândit în sudul Transilvaniei care se joacă în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Hațeg (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hațegan
HAȚEGÁN, -Ă, hațegani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Hațeg. 2. Adj. Care aparține Hațegului sau hațeganilor (1), privitor la Hațeg ori la populația lui. 3. S. f. art. Numele unui dans popular românesc, în ritm alert, răspândit în sudul Transilvaniei care se joacă în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Hațeg (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haţegancă
HAȚEGÁNCĂ, hațegance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Hațeg. – Hațegan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hațegancă
HAȚEGÁNCĂ, hațegance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Hațeg. – Hațegan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hau
HAU interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui sau urletul lupului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haustor
HAUSTÓR, haustori, s. m. Organ vegetal asemănător cu o ventuză, cu ajutorul căruia unele plante parazite își absorb hrana din plantele pe care parazitează. [Pr.: ha-us-] – După fr. haustorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hava
HAVÁ, havez, vb. I. Tranz. A săpa cu haveza făgașe într-un zăcământ în curs de exploatare pentru a ușura desprinderea materialului din masiv. – Din fr. haver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havaiană
HAVAIÁNĂ, havaiene, s. f. Instrument muzical cu coarde asemănător cu chitara, cu sunetul melodios, lin și tărăgănat. [Pr.: -va-ia-] – Din fr. [guitare] hawaienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havaiu
HAVAÍU, -ÍE, havaii, adj. (Înv.) Azuriu. – Din tc. havāi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havaj
HAVÁJ, havaje, s. n. (Min.) Havare. – Din fr. havage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havalea
HAVALEÁ, havalele, s. f. Îndatorire constând din prestarea de zile de clacă, podvezi etc., pe care o aveau țăranii pe vremea clăcii. ♦ Prestație în bani sau în natură făcută în contul haraciului. – Din tc. havale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havan
HAVÁN, -Ă, havani, -e, adj., s. f. 1. Adj. De culoare maro-deschis (ca aceea a tutunului). 2. S. f. Țigară de foi fabricată din tutun de calitate superioară, provenit din Cuba; p. gener. țigară de foi. 3. S. f. Plută de mare alcătuită din trunchiuri de brad dispuse în forma unei țigări de foi și legate cu cabluri. – Din fr. havane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havare
HAVÁRE, havări, s. f. Acțiunea de a hava și rezultatul ei. – V. hava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havat
HAVÁT s. n. (În sintagma) Mașină de havat = haveză. – V. hava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havator
HAVATÓR, havatori, s. m. Miner care practică havajul. – Hava + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haveză
HAVÉZĂ, haveze, s. f. Mașină construită special pentru tăiatul straturilor de cărbune sau de minereu dintr-o mină. – Din fr. haveuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havră
HÁVRĂ, havre, s. f. (Rar) Sinagogă. – Din tc. havra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

havuz
HAVÚZ, havuzuri, s. n. Bazin de apă descoperit, construit în parcuri, în scuaruri etc., din piatră sau din beton, de obicei cu fântână arteziană în interior; fântână arteziană. [Pl. și havuze] – Din tc. havuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hawaiian
HAWAIIÁN, -Ă, hawaiieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația insulelor Hawaii sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține insulelor Hawaii sau hawaiienilor (1), privitor la Hawaii ori la hawaiieni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă din grupul polinezian, vorbită în insulele Hawaii. [Scris și: havaiian] – Din fr. Hawaiien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hayon
HAYÓN, hayoane, s. n. Ușă spate rabatabilă întâlnită la caroseria unor automobile, care include în ea luneta și permite accesul în portbagaj. – Din fr. hayon.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

haz
HAZ s. n. 1. Stare de bună dispoziție, de voioșie; veselie. ◊ Vorbe de haz = vorbe spirituale, glume. ◊ Expr. A face haz = a se veseli, a petrece glumind; (cu determinări introduse prin prep. „de”) a face glume pe seama cuiva, a-și bate joc, a râde de cineva sau de ceva. A face haz de necaz = a-și ascunde necazul, făcând glume sau simulând voia bună. ♦ Calitatea cuiva de a înveseli pe cei din jur prin firea sa veselă, prin glume sau prin vorbe spirituale. ◊ Expr. A fi cu haz = a fi plin de duh, a avea umor. 2. (Înv.) Plăcere, bucurie (pe care o simte cineva sau pe care o faci cuiva). ◊ Expr. A face haz (de cineva sau de ceva) = a-i plăcea de cineva sau de ceva. A nu face haz de cineva (sau de ceva) = a nu da importanță cuiva (sau unui lucru), a nu lua în seamă. 3. Calitatea cuiva de a plăcea (prin veselie, spirit, farmec etc.). ◊ Loc. adj. și adv. Cu haz = plăcut, nostim. ◊ Expr. (Ir.) Știi că ai (sau are) haz? = știi că-mi placi (sau că-mi place)? știi că ești (sau că e) bine? – Din tc. haz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazard
HAZÁRD, hazarduri, s. n. Împrejurare sau concurs de împrejurări (favorabile sau nefavorabile) a căror cauză rămâne în general necunoscută; p. ext. întâmplare neprevăzută. ♦ Soartă, destin. ◊ Joc de hazard = joc de noroc. – Din fr. hasard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazarda
HAZARDÁ, hazardez, vb. I. Refl. A întreprinde o acțiune (riscantă) bazându-se pe întâmplare și pe noroc; a risca, a se expune, a se aventura. – Din fr. hasarder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazardare
HAZARDÁRE s. f. Acțiunea de a se hazarda. – V. hazarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazardat
HAZARDÁT, -Ă, hazardați, -te, adj. Periculos, riscant, cu rezultate nesigure. – V. hazarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazlâu
HAZLẤU, -ẤIE adj. v. hazliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazliu
HAZLÍU, -ÍE, hazlii, adj. 1. Spiritual, plin de haz, de umor; vesel. 2. Atrăgător, plăcut, simpatic, nostim. [Var.: (rar) hazlấu, -ấie, hazulíu, -íe adj.] – Haz + suf. -liu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazna
HAZNÁ, haznale, s. f. 1. Bazin subteran de dimensiuni relativ mici, folosit pentru colectarea și decantarea apelor impurificate provenite dintr-un număr mic de gospodării; p. ext. latrină. 2. (Înv.) Clădire sau încăpere a vistieriei în care se păstrau un tezaur, o sumă mai mare de bani sau alte lucruri de preț; p. gener. vistierie. – Din tc. hazine, hazne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

haznă
HÁZNĂ, hazne, s. f. (Reg.) Folos. – Din magh. haszon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hazuliu
HAZULÍU, -ÍE adj. v. hazliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hă
HĂ interj. (Pop.) 1. (De obicei repetat) Cuvânt care redă râsul, mai ales râsul forțat. 2. (Repetat) Cuvânt care redă plânsul. 3. Exclamație care exprimă mirare, neîncredere. 4. Cuvânt care exprimă o afirmație. [Var.: hî, hi interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăbăuc
HĂBĂÚC, -Ă, hăbăuci, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Năuc, buimac, zăpăcit; p. ext. prost; nebun. ◊ Expr. (Adverbial) A o lua (sau a umbla) hăbăuca = a porni la întâmplare, fără o țintă precisă, a o lua razna. – Contaminare între magh. dial. habóka și năuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăbăuci
HĂBĂUCÍ, hăbăucesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) zăpăci, a (se) năuci. [Pr.: -bă-u-] – Din hăbăuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăbuc
HĂBÚC, hăbuci, s. m. (Reg.) Bucată. ◊ Expr. A (se) rupe sau a (se) face hăbuc(i) = a (se) rupe în bucăți, a (se) distruge; a (se) încurca, a (se) încâlci. ♦ (Adjectival) Rupt în bucăți, distrus; încurcat, încâlcit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăbuci
HĂBUCÍ, hăbucesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strica; a rupe, a distruge. – Din hăbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăci
HĂCI s. n. (Reg.; în loc. adv.) Cât hăciul = nicidecum, deloc. [Var.: hâci s. n.] – Cf. tc. hık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăcui
HĂCUÍ, hăcuiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A tăia în bucăți (mici); a toca mărunt; a sfârteca, a ciopârți. – Din germ. hacken.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăcuire
HĂCUÍRE, hăcuiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a hăcui și rezultatul ei. -V. hăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hădărag
HĂDĂRÁG, hădăragi, s. m. (Reg.) 1. Lemnul gros și mobil al îmblăciului cu care se bat cerealele. 2. Piesă de lemn sprijinită pe piatra de moară, care scutură teica, lăsând să cadă boabele din coșul morii; hădărău. 3. Fiecare dintre lemnele de care trag pescarii la năvod. 4. Mânerul de lemn cu care se învârtește râșnița. [Var.: hadarág s. m.] – Cf. magh. hadaró.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hădărău
HĂDĂRẮU, hădăraie, s. n. Hădărag (2). – Din magh. hadaró.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăi
HĂI^1 interj. 1. (Reg.) Termen familiar cu care te adresezi cuiva; bre, fă. 2. Strigăt cu care se îndeamnă sau cu care se mână boii și vacile. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăi
HĂÍ^2, hăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îndemna boii sau vacile la mers. ♦ A striga pentru a stârni vânatul. – Din hăi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăimăni
HĂIMĂNÍ, hăimănesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A umbla haimana, a hoinări. – Din haimana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinar
HĂINÁR, hăinari, s. m. (Înv.) Negustor de haine. – Haine + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinărie
HĂINĂRÍE, (1) hăinării, s. f. 1. (Rar) Magazin în care se vând haine gata confecționate. 2. Cantitate mare de haine. – Haină + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăini
HĂINÍ vb. IV v. haini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinişoară
HĂINIȘOÁRĂ, hăinișoare, s. f. (Rar) Hăinuță. – Haină + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinișoară
HĂINIȘOÁRĂ, hăinișoare, s. f. (Rar) Hăinuță. – Haină + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinuţă
HĂINÚȚĂ, hăinuțe, s. f. Diminutiv al lui haină; hăinișoară. – Haină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăinuță
HĂINÚȚĂ, hăinuțe, s. f. Diminutiv al lui haină; hăinișoară. – Haină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăire
HĂÍRE, hăiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a hăi^2 și rezultatul ei; strigăt de îndemn pentru vite; hăit^1. – V. hăi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăis
HĂIS interj. Strigăt cu care se mână boii înjugați pentru a merge spre stânga. ◊ Loc. adj. Din (sau de) hăis (sau hăisa) = (despre o vită înjugată) din stânga. ◊ Expr. (Adverbial sau substantivat) A face hăis (sau hăisa) = a cârmi la stânga. A trage (sau a fi) unul la hăis și celălalt la cea sau a zice unul hăis și celălalt cea, se spune despre doi oameni care nu se înțeleg. A trage hăisa = a nu fi de acord cu alții. [Var.: hắisa interj.] – Cf. sb. ais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăisa
HẮISA interj. v. hăis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăit
HĂÍT^1, hăituri, s. n. (Reg.) Hăire. – V. hăi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăit
HĂÍT^2, -Ă adj. v. hâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitar
HĂITÁR, hăitari, s. m. (Reg.) Hăitaș^2. – Haită + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitaş
HĂITÁȘ^1, hăitașe, s. n. (Reg.) Acțiunea de stârnire a vânatului. – Din magh. hajtás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitaș
HĂITÁȘ^1, hăitașe, s. n. (Reg.) Acțiunea de stârnire a vânatului. – Din magh. hajtás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitaş
HĂITÁȘ^2, hăitași, s. m. Om care, făcând gălăgie mare, stârnește vânatul din ascunzători și îl gonește spre vânători; gonaci. – Haită + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitaș
HĂITÁȘ^2, hăitași, s. m. Om care, făcând gălăgie mare, stârnește vânatul din ascunzători și îl gonește spre vânători; gonaci. – Haită + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitui
HĂITUÍ, hăituiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A stârni, a goni vânatul spre vânători. 2. Tranz. A goni, a mâna animalele domestice. ♦ Fig. A urmări, a fugări pe cineva (ca pe un animal sălbatic), pentru a-i face rău. 3. Tranz. A cutreiera, a străbate o regiune, un loc, urmărind pe cineva. – Din magh. hajtani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăituială
HĂITUIÁLĂ, hăituieli, s. f. Acțiunea de a hăitui și rezultatul ei; goană după vânat. [Pr.: -tu-ia-] – Hăitui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăituşcă
HĂITÚȘCĂ, hăituște, s. f. (Fam.) Fată cu purtări rele, desfrânate. – Haită + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăitușcă
HĂITÚȘCĂ, hăituște, s. f. (Fam.) Fată cu purtări rele, desfrânate. – Haită + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălăciugă
HĂLĂCIÚGĂ, hălăciugi, s. f. (Reg.) 1. Tufiș, desiș de mărăcini, de lăstari etc. 2. Păr zbârlit, ciufulit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălădui
HĂLĂDUÍ, hălăduiesc, vb. IV. Intranz. 1. (Pop.) A trăi undeva în voie, în libertate, în liniște; p. ext. a locui. 2. (Înv.) A scăpa cu viață (de o primejdie). 3. (Reg.) A izbuti, a reuși. – Din magh. haladni „a propăși, a merge mai departe”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălăgie
HĂLĂGÍE s. f. v. gălăgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălălaie
HĂLĂLÁIE, hălălăi, s. f. (Pop.) Hărmălaie. [Var.: halaláie s. f.] – Din hălălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălălăi
HĂLĂLĂÍ, hălălăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A face gălăgie, larmă. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăldan
HĂLDÁN s. m. v. aldan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hălpăi
HĂLPĂÍ, hắlpăi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca sau a bea repede și cu lăcomie. – Cf. bg. hlapam, sb. hlapiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămăi
HĂMĂÍ, pers. 3 hắmăie, vb. IV. Intranz. (Despre câini) A lătra. [Prez. ind. și: hămăiește. – Var.: hâmâí vb. IV] – Ham^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămăială
HĂMĂIÁLĂ, hămăieli, s. f. Faptul de a hămăi; lătrat (al mai multor câini deodată), hămăit, hămăitură. [Pr.: -mă-ia-] – Hămăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămăit
HĂMĂÍT, hămăituri, s. n. Lătrat, hămăială, hămăitură. – V. hămăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămăitură
HĂMĂITÚRĂ, hămăituri, s. f. Lătrat, hămăială, hămăit. [Pr.: -mă-i-] – Hămăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămei
HĂMÉI s. m. v. hamei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămeseală
HĂMESEÁLĂ s. f. (Fam.) Foame mare, lihneală; slăbiciune din cauza foamei. [Var.: hămiseálă s. f.] – Hămesi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămesi
HĂMESÍ, hămesesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A flămânzi peste măsură, a fi lihnit de foame. – Cf. alb. hamïs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămesit
HĂMESÍT, -Ă, hămesiți, -te, adj. (Fam.) 1. Foarte flămând, mort de foame; lihnit. 2. Lacom, nesățios, nesăturat. [Var.: hămisít, -ă, hemesít, -ă adj.] – V. hămesi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămiseală
HĂMISEÁLĂ s. f. v. hămeseală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămisit
HĂMISÍT, -Ă adj. v. hămesit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămişliu
HĂMIȘLÍU, -ÍE, hămișlii, adj. (Reg.) Viclean, șiret. ◊ Expr. (Substantivat) A se juca de-a hămișliul = a face pe șiretul. – Hamiș + suf. -liu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămișliu
HĂMIȘLÍU, -ÍE, hămișlii, adj. (Reg.) Viclean, șiret. ◊ Expr. (Substantivat) A se juca de-a hămișliul = a face pe șiretul. – Hamiș + suf. -liu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămui
HĂMUÍ, hămuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A istovi un animal punându-l să tragă prea mult la ham^2. – Ham^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hămurărie
HĂMURĂRÍE, (1) hămurării, s. f. (Rar) 1. Locul unde se fac sau unde se vând hamuri. 2. Meseria celui care face hamuri. – Ham^2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăndrălău
HĂNDRĂLẮU, hăndrălăi, s. m. (Depr.) Flăcău care umblă după fete. ◊ Expr. (Adverbial) A umbla hăndrălău = a umbla de colo până colo fără nicio treabă; a hoinări. [Var.: handralắu s. m.] – Cf. magh. vándorló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăpăi
HĂPĂÍ, hắpăi, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mânca înghițind repede și cu zgomot. 2. (Rar) A vorbi repede și fără șir (mâncând cuvintele). [Prez. ind. și: hăpăiesc] – Hap^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăpăluire
HĂPĂLUÍRE s. f. v. hăpălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hăpăluit
HĂPĂLUÍT adj. v. hăpălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hărăbaie
HĂRĂBÁIE, hărăbăi, s. f. (Pop.) Casă, încăpere, curte etc. de dimensiuni mari. ♦ Vehicul mare. [Pr.; -ba-ie. – Var.: (reg.) harabáie s. f.] – Din tc. harabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăci
HĂRĂCÍ vb. IV v. arăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăcit
HĂRĂCÍT s. n. v. arăcit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăgi
HĂRĂGÍ vb. IV v. arăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăgit
HĂRĂGÍT s. n. v. arăcit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăni
HĂRĂNÍ vb. IV v. hrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăţi
HĂRĂȚÍ, hărățesc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A ațâța, a întărâta (un câine). 2. Refl. recipr. (Înv.; despre două armate dușmane) A se hărțui. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăți
HĂRĂȚÍ, hărățesc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A ațâța, a întărâta (un câine). 2. Refl. recipr. (Înv.; despre două armate dușmane) A se hărțui. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărău
HĂRẮU s. m. v. hârău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăzi
HĂRĂZÍ, hărăzesc, vb. IV. Tranz. 1. A stabili, a hotărî (ceva) dinainte, în vederea unui scop; a destina (1). ♦ (Înv.) A dedica, a închina. 2. (Înv.) A face cuiva un dar, o cinste, o donație; a acorda un drept, un privilegiu, un titlu, o distincție. – Din sl. harizati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăzire
HĂRĂZÍRE, hărăziri, s. f. Acțiunea de a hărăzi și rezultatul ei. – V. hărăzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărăzit
HĂRĂZÍT, -Ă, hărăziți, -te, adj. 1. Stabilit, hotărât dinainte; destinat (1). 2. (Înv.) Devotat, credincios, fidel. – V. hărăzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărcăit
HĂRCĂÍT s. n. v. hârcâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărcăti
HĂRCĂTÍ vb. IV v. hărhăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărhălaie
HĂRHĂLÁIE s. f. (Reg.) Hărmălaie. – Contaminare între harhăt și hărmălaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărhăti
HĂRHĂTÍ, hărhătesc, vb. IV Intranz. (Reg.; despre mai multe persoane) A vorbi deodată, a face larmă. ♦ Refl. recipr. A se certa. [Var.: hărcătí vb. IV] – Din harhăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărmălaie
HĂRMĂLÁIE s. f. Zgomot mare, larmă (de strigăte, de glasuri); gălăgie, zarvă, tărăboi, hălălaie, hărhălaie. [Var.: harmaláie s. f.] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărnicel
HĂRNICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, hărnicei, -ele, adj. Hărnicuț. – Harnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărnici
HĂRNICÍ, hărnicesc, vb. IV. 1. Refl. A se arăta harnic, a se face, a deveni harnic, sârguincios. 2. Tranz. A stimula, a îndemna la lucru. 3. Intranz. A lucra cu zel, a munci cu hărnicie. – Din harnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărnicie
HĂRNICÍE s. f. Zel în muncă, spor la lucru; sârguință, vrednicie; destoinicie. – Harnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărnicuţ
HĂRNICÚȚ, -Ă, hărnicuți, -e, adj. Diminutiv al lui harnic; hărnicel. – Harnic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărnicuț
HĂRNICÚȚ, -Ă, hărnicuți, -e, adj. Diminutiv al lui harnic; hărnicel. – Harnic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărsit
HĂRSÍT, -Ă adj. v. hârsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărşie
HẮRȘIE s. f. v. hârșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărșie
HẮRȘIE s. f. v. hârșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărşni
HĂRȘNÍ, hărșnesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A reteza, a tăia ceva (dintr-o lovitură scurtă). 2. A fura ceva (foarte repede, cu abilitate). [Var.: hărștí, hârșní vb. IV] – Din harș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărșni
HĂRȘNÍ, hărșnesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A reteza, a tăia ceva (dintr-o lovitură scurtă). 2. A fura ceva (foarte repede, cu abilitate). [Var.: hărștí, hârșní vb. IV] – Din harș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărşti
HĂRȘTÍ vb. IV v. hărșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărști
HĂRȘTÍ vb. IV v. hărșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărtan
HĂRTÁN s. n. v. hartan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărtănaş
HĂRTĂNÁȘ, hărtănașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui hartan. – Hartan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărtănaș
HĂRTĂNÁȘ, hărtănașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui hartan. – Hartan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărtăni
HĂRTĂNÍ, hărtănesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) face bucăți; a (se) ferfeniți, a (se) sfâșia, a (se) zdrențui. – Din hartan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărtănit
HĂRTĂNÍT, -Ă, hărtăniți,-te, adj. (Pop.) 1. Care este făcut bucăți; ferfenițit^2, sfâșiat, zdrențuit. 2. (Rar) Îmbrăcat în haine zdrențăroase; zdrențuit. – V. hărtăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţaş
HĂRȚÁȘ, hărțași, s. m. (Înv.) Soldat care începea lupta, harța. – Harță + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțaș
HĂRȚÁȘ, hărțași, s. m. (Înv.) Soldat care începea lupta, harța. – Harță + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţăgos
HĂRȚĂGÓS, -OÁSĂ adj. v. arțăgos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțăgos
HĂRȚĂGÓS, -OÁSĂ adj. v. arțăgos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţui
HĂRȚUÍ, hărțuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A necăji pe cineva cu tot felul de neplăceri, probleme, întrebări etc., a nu lăsa în pace pe cineva; a cicăli, a sâcâi, a pisa. ♦ (Reg.) A întărâta un câine. 2. Tranz. A desfășura atacuri scurte și repetate asupra inamicului cu scopul de a-i provoca panică și de a nu-i permite deplasarea, pregătirea unor acțiuni de luptă, aprovizionarea etc. 3. Refl. recipr. A purta discuții repetate și contradictorii cu cineva, a se lua la ceartă sau la bătaie; a se încăiera. [Var.: hârțuí vb. IV] – Harță + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțui
HĂRȚUÍ, hărțuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A necăji pe cineva cu tot felul de neplăceri, probleme, întrebări etc., a nu lăsa în pace pe cineva; a cicăli, a sâcâi, a pisa. ♦ (Reg.) A întărâta un câine. 2. Tranz. A desfășura atacuri scurte și repetate asupra inamicului cu scopul de a-i provoca panică și de a nu-i permite deplasarea, pregătirea unor acțiuni de luptă, aprovizionarea etc. 3. Refl. recipr. A purta discuții repetate și contradictorii cu cineva, a se lua la ceartă sau la bătaie; a se încăiera. [Var.: hârțuí vb. IV] – Harță + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţuială
HĂRȚUIÁLĂ, hărțuieli, s. f. Faptul de a (se) hărțui. [Pr.: -țu-ia-] – Hărțui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțuială
HĂRȚUIÁLĂ, hărțuieli, s. f. Faptul de a (se) hărțui. [Pr.: -țu-ia-] – Hărțui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţuire
HĂRȚUÍRE, hărțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) hărțui și rezultatul ei. – V. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțuire
HĂRȚUÍRE, hărțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) hărțui și rezultatul ei. – V. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărţuit
HĂRȚUÍT, -Ă, hărțuiți, -te, adj. Care nu este lăsat în pace, care este tras în toate părțile, care este cicălit, sâcâit, pisat; frământat, neliniștit, agitat. [Var.: hârțuít, -ă adj.] – V. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hărțuit
HĂRȚUÍT, -Ă, hărțuiți, -te, adj. Care nu este lăsat în pace, care este tras în toate părțile, care este cicălit, sâcâit, pisat; frământat, neliniștit, agitat. [Var.: hârțuít, -ă adj.] – V. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăt
HĂT adv. (Pop.; însoțește adjective, adverbe și locuțiuni adverbiale cu sens local sau temporal, dându-le valoare de superlativ) De tot, mult, tare, foarte. Până hăt departe. ◊ Expr. Hăt și bine = mult și bine, fără sfârșit. – Din ucr. het'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hătălău
HĂTĂLẮU, hătălăi, s. m. (Reg.; peior.) Om, flăcău muieratic; hăndrălău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hătcăi
HĂTCĂÍ, hătcăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A huidui. [Var.: hâtcâí vb. IV] – Cf. sb. hajkati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăti
HĂTÍ, hătesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zăgăzui, a baricada, a opri cursul unei ape, trecerea pe un drum etc. – Din ucr. hatyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hătmăneasă
HĂTMĂNEÁSĂ, hătmănese, s. f. (Înv.) Nevastă de hatman. – Hatman + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hătmănesc
HĂTMĂNÉSC, -EÁSCĂ, hătmănești, adj. Privitor la hatman, al hatmanului; care ține de hătmănie. – Hatman + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hătmănie
HĂTMĂNÍE, hătmănii, s. f. Titlu purtat de hatman, demnitate sau rang de hatman; puterea sau conducerea hatmanului. ♦ Organ suprem de conducere și de organizare a oștirii. [Var.: hatmaníe s. f.] – Hatman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţ
HĂȚ^1, hățuri, s. n. 1. Parte a hamului alcătuită din curele (sau frânghii) lungi, prinse de inelele căpețelei, cu ajutorul cărora se mână caii înhămați. ◊ Expr. A ține (pe cineva sau ceva) în hățuri = a ține din scurt pe cineva sau ceva; a struni, a stăpâni. A lua hățurile în mână = a prelua conducerea, dând dovadă de autoritate (într-o întreprindere, o afacere etc.). A scăpa hățurile din mână = a pierde conducerea sau inițiativa (într-o întreprindere, o afacere etc.), a nu mai putea stăpâni spiritele. 2. (Reg.) Laț, juvăț, ștreang de care este spânzurat cineva. – Cf. haț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăț
HĂȚ^1, hățuri, s. n. 1. Parte a hamului alcătuită din curele (sau frânghii) lungi, prinse de inelele căpețelei, cu ajutorul cărora se mână caii înhămați. ◊ Expr. A ține (pe cineva sau ceva) în hățuri = a ține din scurt pe cineva sau ceva; a struni, a stăpâni. A lua hățurile în mână = a prelua conducerea, dând dovadă de autoritate (într-o întreprindere, o afacere etc.). A scăpa hățurile din mână = a pierde conducerea sau inițiativa (într-o întreprindere, o afacere etc.), a nu mai putea stăpâni spiritele. 2. (Reg.) Laț, juvăț, ștreang de care este spânzurat cineva. – Cf. haț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţ
HĂȚ^2 interj. v. hâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăț
HĂȚ^2 interj. v. hâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţaş
HĂȚÁȘ^1, hățași, s. m. Cal care se mână cu ajutorul hățurilor, înhămat alături de un lăturaș. – Hăț^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hățaș
HĂȚÁȘ^1, hățași, s. m. Cal care se mână cu ajutorul hățurilor, înhămat alături de un lăturaș. – Hăț^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţaş
HĂȚÁȘ^2, hățașuri, s. n. (Reg.) 1. Cărare făcută de fiarele sălbatice prin pădure. 2. Drum râpos, abrupt, cu coaste repezi. [Pl. și: hățașe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hățaș
HĂȚÁȘ^2, hățașuri, s. n. (Reg.) 1. Cărare făcută de fiarele sălbatice prin pădure. 2. Drum râpos, abrupt, cu coaste repezi. [Pl. și: hățașe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţi
HĂȚÍ, hățesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zgâlțâi, a smuci pe cineva. – Din hăț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăți
HĂȚÍ, hățesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zgâlțâi, a smuci pe cineva. – Din hăț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţiş
HĂȚÍȘ, hățișuri, s. n. Loc plin cu mărăcini, cu arbuști spinoși etc., desiș greu de străbătut; pădure mică și foarte deasă, cu mulți lăstari tineri și arbuști; sihlă. ♦ Cărare prin pădurile de munte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hățiș
HĂȚÍȘ, hățișuri, s. n. Loc plin cu mărăcini, cu arbuști spinoși etc., desiș greu de străbătut; pădure mică și foarte deasă, cu mulți lăstari tineri și arbuști; sihlă. ♦ Cărare prin pădurile de munte. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăţui
HĂȚUÍ, hățuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A mâna caii (cu ajutorul hățurilor). ♦ Fig. A frâna, a stăpâni. – Hăț^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hățui
HĂȚUÍ, hățuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A mâna caii (cu ajutorul hățurilor). ♦ Fig. A frâna, a stăpâni. – Hăț^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hău
HĂU^1, hăuri, s. n. Prăpastie adâncă; abis, genune, adânc (II). ◊ Expr. (Pop.) Cât (e) hăul = niciodată; cu nici un preț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hău
HĂU^2, hăuri, s. n. Hăuit. – Din hăui (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăugaş
HĂUGÁȘ s. n. v. făgaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăugaș
HĂUGÁȘ s. n. v. făgaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăui
HĂUÍ vb. IV v. aui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăuială
HĂUIÁLĂ s. f. v. auială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăuit
HĂUÍT s. n. v. auit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăuli
HĂULÍ, hăulesc, vb. IV. Intranz. (Pop.; despre oameni) A chiui (1). ♦ (Despre voce, zgomote etc.) A răsuna prelung; a hăui, a hui. ♦ Tranz. (Rar) A cânta ceva (prelung, chiuind). [Pr.: hă-u-] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăulire
HĂULÍRE, hăuliri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a hăuli și rezultatul ei; chiuit, hăulit. [Pr.: hă-u-] – V. hăuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăulit
HĂULÍT, hăulituri, s. n. (Pop.) Hăulire. [Pr.: hă-u-] – V. hăuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hăulit
HĂULÍT, -Ă, hăuliți, -te, adj. v. HĂULI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hăulitură
HĂULITÚRĂ, hăulituri, s. f. (Pop.) Chiuitură. [Pr.: hă-u-] – Hăuli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâc
HÂC interj. Sunet pe care-l scoate cineva când sughite sau când i se oprește brusc respirația. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâcâi
HÂCÂÍ, hấcâi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A răsufla greu; a icni. – Hâc + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâci
HÂCI^1 interj. v. hâș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâci
HÂCI^2 s. n. v. hăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâd
HÂD, -Ă, hâzi, -de, adj. Foarte urât, slut. – Cf. ucr. h y d.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâdoşenie
HÂDOȘÉNIE, hâdoșenii, s. f. Urâțenie mare, sluțenie; hâzenie. ♦ (Concr.) Persoană foarte urâtă. – Contaminare între hâd și hidoșenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâdoșenie
HÂDOȘÉNIE, hâdoșenii, s. f. Urâțenie mare, sluțenie; hâzenie. ♦ (Concr.) Persoană foarte urâtă. – Contaminare între hâd și hidoșenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâi
HÂÍ, hâiesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se apleca într-o parte; a deveni strâmb; a se înclina. ♦ Tranz. și refl. A (se) prăvăli; a (se) nărui. – Cf. magh. hajolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâit
HÂÍT, -Ă, hâiți, -te, adj. (Pop.) Aplecat, lăsat, prăvălit într-o parte; strâmb. ♦ Surpat, prăbușit. [Var.: hăít, -ă adj.] – V. hâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâlpav
HẤLPAV, -Ă adj. v. hulpav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâlpov
HẤLPOV, -Ă adj. v. hulpav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâmâi
HÂMÂÍ vb. IV v. hămăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hândichi
HÂNDÍCHI s. n. v. hindichi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hânsar
HÂNSÁR, hânsari, s. m. (În Evul Mediu, în Moldova) Ostaș călare fără leafă care era răsplătit din prada luată de la dușmani. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hânţău
HÂNȚẮU, hânțaie, s. n. (Pop.) Bancă cu clește de fixare, asemănătoare cu scăunoaia, pe care rotarul fixează bucățile de lemn din care face spițele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hânțău
HÂNȚẮU, hânțaie, s. n. (Pop.) Bancă cu clește de fixare, asemănătoare cu scăunoaia, pe care rotarul fixează bucățile de lemn din care face spițele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâr
HÂR interj. 1. Cuvânt care imită mârâitul câinilor. ◊ Expr. Că(-i) hâr, că(-i) mâr sau hâr încoace, hâr încolo, se zice când cineva se încurcă în explicații neconvingătoare, mincinoase. 2. Cuvânt care imită zgomotul produs de unele mecanisme vechi (defecte). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâră
HẤRĂ, hâre, s. f. (Reg.) Ceartă, neînțelegere, zâzanie (pentru lucruri mărunte). ◊ Loc. adv. De-a hâra = cu spirit de contradicție, cu dorința de a face cuiva în ciudă. – Din hârâi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârău
HÂRẮU, hârăi, s. m. (Reg.) Specie de uliu. [Var.: hărắu s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâi
HÂRÂÍ, hấrâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre mecanisme stricate; la pers. 3) A scoate un zgomot dogit. 2. Intranz. (Despre organele respiratorii; p. ext. despre persoane) A scoate sunete aspre, de obicei din cauza unei boli; a respira greu, a hârcâi. ♦ (Peior.) A vorbi neclar, mormăit. ♦ A sforăi. 3. Intranz. (Despre câini; la pers. 3) A mârâi. 4. Refl. recipr. A se certa, a se ciondăni. ♦ Tranz. (Fam.) A întărâta, a irita pe cineva. 5. Refl. (Rar) A se freca, a se lovi cu zgomot de ceva. – Hâr + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâială
HÂRÂIÁLĂ, hărâieli, s. f. Zgomot răgușit produs de o respirație grea; hârcâială, hârcâit, hârâitură; tuse (din piept). [Pr.: -râ-ia-] – Hârâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâit
HÂRÂÍT^1, hârâituri, s. n. Zgomot produs de frecarea unui obiect de altul, de un mecanism stricat, de organele respiratorii bolnave etc. – V. hârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâit
HÂRÂÍT^2, -Ă, hârâiți, -te, adj. 1. (Despre glas, vorbire, sunete) Care hârâie; hârâitor. 2. (Despre mecanisme, obiecte etc.) Stricat, hodorogit, uzat. – V. hârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâitoare
HÂRÂITOÁRE, hârâitori, s. f. 2. Jucărie cu care se produce (prin rotirea unui dispozitiv) un zgomot specific, dogit. [Pr.: -râ-i-] – Hârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâitor
HÂRÂITÓR, -OÁRE, hârâitori, -oare, adj. 1. (Despre glas, vorbire, sunet) Care hârâie; hârâit^2. [Pr.: -râ-i-] – Hârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârâitură
HÂRÂITÚRĂ, hârâituri, s. f. 1. Hârâială; vorbire răgușită, însoțită de o respirație greoaie, de om bolnav. 2. Mârâit de câine. [Pr.: -râ-i-] – Hârâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârb
HÂRB, hârburi, s. n. 1. (Pop.) Ciob, spărtură. 2. Vas (de bucătărie) vechi, uzat, spart sau de proastă calitate; p. gener. orice lucru lipsit de valoare, vechi, stricat. 3. Fig. Om bătrân, bolnav, neputincios. – Cf. bg. hărbel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbar
HÂRBÁR, -Ă, hârbari, -e, adj. (Pop.; despre câini) Fără stăpân; de pripas. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Fără căpătâi, hoinar, vagabond, hârbareț. – Hârb + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbareţ
HÂRBÁREȚ, -Ă, hârbareți, -e, adj. (Reg.) 1. Care gustă din toate mâncărurile; pofticios. 2. Fără căpătâi, haimana; hârbar. – Hârb + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbareț
HÂRBÁREȚ, -Ă, hârbareți, -e, adj. (Reg.) 1. Care gustă din toate mâncărurile; pofticios. 2. Fără căpătâi, haimana; hârbar. – Hârb + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbui
HÂRBUÍ, hârbuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) preface în hârburi; a (se) hodorogi, a (se) uza, a (se) strica. – Hârb + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbuit
HÂRBUÍT, -Ă, hârbuiți, -te, adj. (Adesea fig.) Prefăcut în hârburi; stricat, uzat, hodorogit. – V. hârbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbuţ
HÂRBÚȚ, hârbuțe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui hârb. – Hârb + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârbuț
HÂRBÚȚ, hârbuțe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui hârb. – Hârb + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârcă
HẤRCĂ, hârci, s. f. 1. Craniu (de mort); țeastă. 2. Epitet depreciativ dat unei femei bătrâne, urâte și rele. – Din ucr. hyrka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârcăi
HÂRCĂÍ vb. IV v. hârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârcâi
HÂRCÂÍ, hấrcâi, vb. IV. Intranz. (Pop.) A respira cu greutate, scoțând zgomote răgușite și hârâitoare; a hârâi. [Var.: hârcăí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârcâială
HÂRCÂIÁLĂ, hărcăieli, s. f. (Pop.) Hârâială. [Pr.: -câ-ia-] – Hârcâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârcâit
HÂRCÂÍT s. n. (Pop.) Faptul de a hârcâi; hârâială. [Var.: hărcăít s. n.] – V. hârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârciog
HÂRCIÓG, hârciogi, s. m. Mamifer rozător cu blană frumoasă, pufoasă, roșcată-cafenie, cu coada scurtă și cu două pungi de amândouă părțile ale gurii, care servesc la transportul proviziilor în galeriile subterane unde hibernează; grivan (Cricetus cricetus). – Din magh. hörcsög.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârdăiaş
HÂRDĂIÁȘ, hârdăiașe, s. n. Diminutiv al lui hârdău. [Pr.: -dă-iaș] – Hârdău + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârdăiaș
HÂRDĂIÁȘ, hârdăiașe, s. n. Diminutiv al lui hârdău. [Pr.: -dă-iaș] – Hârdău + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârdău
HÂRDẮU, hârdaie, s. n. Vas făcut din doage de lemn, dintre care două pot fi mai lungi și găurite, servind ca toarte, folosit la păstrarea sau la transportarea lichidelor; ciubăr. ◊ Expr. A turna (pe cineva) la hârdău (sau la hârdăul lui Petrache) = a băga (pe cineva) la închisoare, a aresta (pe cineva). ♦ Conținutul vasului descris mai sus. – Din magh. hordó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjâi
HÂRJÂÍ vb. IV v. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjâit
HÂRJÂÍT s. n. v. hârșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjâitură
HÂRJÂITÚRĂ s. f. v. hârșâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjiire
HÂRJIÍRE s. f. v. hârjii. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hârjiit
HÂRJIÍT adj. v. hârjii. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hârjoană
HÂRJOÁNĂ, hârjoane, s. f. Încăierare în joacă; hârjoneală. – Din hârjoni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjoneală
HÂRJONEÁLĂ, hârjoneli, s. f. Hârjoană. – Hârjoni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârjoni
HÂRJONÍ, hârjonesc, vb. IV. Refl. recipr. A se încăiera cu cineva în glumă. – Cf. magh. horsolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârlăuan
HÂRLĂUÁN, -Ă, hârlăuani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Hârlău. 2. Adj. Care aparține orașului Hârlău sau hârlăuanilor (1), referitor la orașul Hârlău ori la hârlăuani. – Hârlău (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârlăuancă
HÂRLĂUÁNCĂ, hârlăuance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Hârlău. – Hârlăuan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârleţ
HÂRLÉȚ, hârlețe, s. n. (Reg.) Cazma. ♦ Lopată. – Din sl. gylĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârleț
HÂRLÉȚ, hârlețe, s. n. (Reg.) Cazma. ♦ Lopată. – Din sl. gylĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârlostea
HÂRLOSTEÁ, hârlostele, s. f. Plan înclinat de scânduri acoperit cu o țesătură de lână scămoșată, care servește la reținerea firișoarelor de aur din nisipurile aurifere spălate cu apă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârsi
HÂRSÍ, hârsesc, vb. IV. Refl. (Reg.) 1. A nu se îndura să cheltuiască; a se zgârci, a se scumpi. 2. A se deprinde (cu necazurile, cu nevoile); a se hârșâi (2). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârsit
HÂRSÍT, -Ă, hârsiți, -te, adj. (Reg.) Lacom de câștig, avid de bani, cărpănos; p. ext. rău, lipsit de înțelegere. [Var.: hărsít, -ă adj.] – V. hârsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârş
HÂRȘ interj. v. hârști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârș
HÂRȘ interj. v. hârști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşâi
HÂRȘÂÍ, hấrșâi, vb. IV. 1. Intranz. A se freca de ceva, producând zgomot. ♦ Tranz. (Rar) A scrijeli, a zgâria. 2. Refl. A se deprinde (cu necazurile, cu nevoile); a se hârsi. [Var.: hârșií, hârjâí, hârșcâí vb. IV] – Hârș + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșâi
HÂRȘÂÍ, hấrșâi, vb. IV. 1. Intranz. A se freca de ceva, producând zgomot. ♦ Tranz. (Rar) A scrijeli, a zgâria. 2. Refl. A se deprinde (cu necazurile, cu nevoile); a se hârsi. [Var.: hârșií, hârjâí, hârșcâí vb. IV] – Hârș + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşâire
HÂRȘÂÍRE, hârșâiri, s. f. Acțiunea de a (se) hârșâi și rezultatul ei; hârșâit, hârșâitură. [Var.: hârșiíre s. f.] – V. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșâire
HÂRȘÂÍRE, hârșâiri, s. f. Acțiunea de a (se) hârșâi și rezultatul ei; hârșâit, hârșâitură. [Var.: hârșiíre s. f.] – V. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşâit
HÂRȘÂÍT s. n. Faptul de a (se) hârșâi; zgomot produs prin frecarea unui obiect de altul; hârșâire, hârșâitură. [Var.: hârșiít, hârjâít, hârșcâít s. n.] – V. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșâit
HÂRȘÂÍT s. n. Faptul de a (se) hârșâi; zgomot produs prin frecarea unui obiect de altul; hârșâire, hârșâitură. [Var.: hârșiít, hârjâít, hârșcâít s. n.] – V. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşâitură
HÂRȘÂITÚRĂ, hârșâituri, s. f. 1. Tăietură însoțită de un zgomot caracteristic. 2. Hârșâit. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: hârșcâitúră, hârjâitúră s. f.] – Hârșâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșâitură
HÂRȘÂITÚRĂ, hârșâituri, s. f. 1. Tăietură însoțită de un zgomot caracteristic. 2. Hârșâit. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: hârșcâitúră, hârjâitúră s. f.] – Hârșâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşcâi
HÂRȘCÂÍ vb. IV v. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșcâi
HÂRȘCÂÍ vb. IV v. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşcâit
HÂRȘCÂÍT s. n. v. hârșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșcâit
HÂRȘCÂÍT s. n. v. hârșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşcâitură
HÂRȘCÂITÚRĂ s. f. v. hârșâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșcâitură
HÂRȘCÂITÚRĂ s. f. v. hârșâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşie
HẤRȘIE, hârșii, s. f. (Reg.) Blană (neagră) de miel, cu lâna creață și măruntă, din care se fac căciuli, gulere etc. sau cu care se îmblănesc hainele. [Var.: hắrșie s. f.] – Cf. magh. hasker, haskártya „piele de pe burtă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșie
HẤRȘIE, hârșii, s. f. (Reg.) Blană (neagră) de miel, cu lâna creață și măruntă, din care se fac căciuli, gulere etc. sau cu care se îmblănesc hainele. [Var.: hắrșie s. f.] – Cf. magh. hasker, haskártya „piele de pe burtă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşii
HÂRȘIÍ vb. IV v. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșii
HÂRȘIÍ vb. IV v. hârșâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşiire
HÂRȘIÍRE s. f. v. hârșâire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșiire
HÂRȘIÍRE s. f. v. hârșâire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşiit
HÂRȘIÍT s. n. v. hârșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșiit
HÂRȘIÍT s. n. v. hârșâit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşni
HÂRȘNÍ vb. IV v. hărșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșni
HÂRȘNÍ vb. IV v. hărșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşovean
HÂRȘOVEÁN, -Ă, hârșoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Hârșova. 2. Adj. Care aparține Hârșovei sau hârșovenilor (1), referitor la orașul Hârșova ori la hârșoveni. – Hârșova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșovean
HÂRȘOVEÁN, -Ă, hârșoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Hârșova. 2. Adj. Care aparține Hârșovei sau hârșovenilor (1), referitor la orașul Hârșova ori la hârșoveni. – Hârșova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşoveancă
HÂRȘOVEÁNCĂ, hârșovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Hârșova. – Hârșovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârșoveancă
HÂRȘOVEÁNCĂ, hârșovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Hârșova. – Hârșovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârşti
HÂRȘTI interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de frecarea sau de zgârierea suprafeței aspre a două obiecte. ♦ Cuvânt care imită zgomotul produs prin spintecarea cu putere a aerului (lovind, plesnind, retezând etc. ceva). [Var.: harș, hârș interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârști
HÂRȘTI interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de frecarea sau de zgârierea suprafeței aspre a două obiecte. ♦ Cuvânt care imită zgomotul produs prin spintecarea cu putere a aerului (lovind, plesnind, retezând etc. ceva). [Var.: harș, hârș interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtău
HÂRTẮU, hârtaie, s. n. (Reg.) Bucată lungă de pământ. – Hart[an] + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtie
HÂRTÍE, hârtii, s. f. 1. Produs industrial special pentru scris, tipărit, desenat, împachetat etc., fabricat din celuloză, cu sau fără adaos de fibre sau de materiale de umplutură, în formă de foi subțiri și întinse. ◊ Expr. A pune (sau a așterne) ceva pe hârtie = a scrie, a redacta ceva. 2. Foaie de hârtie (1) (scrisă sau tipărită). 3. Act, document, scrisoare etc. cu caracter oficial. 4. Ban de hârtie (1), bancnotă. Cinci hârtii de câte o sută. ◊ Hârtie de valoare = înscris care atestă participarea la formarea unui capital sau la acordarea unui împrumut și care dă proprietarului sau posesorului său dreptul de a primi dividende sau de a încasa dobândă. Hârtie-monedă = bani de hârtie. 5. (Sport) Categorie de greutate în box, la juniori, între 45 și 48 kg. – Din sl. chartija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtioară
HÂRTIOÁRĂ, hârtioare, s. f. Diminutiv al lui hârtie (2); hârtiuță. [Pr.: -ti-oa-] – Hârtie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtiuţă
HÂRTIÚȚĂ, hărtiuțe, s. f. Hârtioară. [Pr.: -ti-u- – Hârtie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtiuță
HÂRTIÚȚĂ, hărtiuțe, s. f. Hârtioară. [Pr.: -ti-u- – Hârtie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârtop
HÂRTÓP, hârtoape, s. n. 1. Adâncitură, groapă pe un drum. 2. Scobitură lungă și adâncă, de forma unei râpe prăpăstioase, formată de apă. [Pl. și: hârtopuri. – Var.: (pop.) vârtóp s. n.] – Din sl. vrŭtŭpŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţă
HẤRȚĂ s. f. v. harți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârță
HẤRȚĂ s. f. v. harți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţi
HÂRȚI^1 interj. (În expr.) Hârți încoace (sau încolo), scârți încolo, exprimă o încercare nereușită de a urni din loc un lucru greu. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârți
HÂRȚI^1 interj. (În expr.) Hârți încoace (sau încolo), scârți încolo, exprimă o încercare nereușită de a urni din loc un lucru greu. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţi
HẤRȚI^2 s. m. pl. v. harți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârți
HẤRȚI^2 s. m. pl. v. harți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţoagă
HÂRȚOÁGĂ, hârțoage, s. f. (Depr.) Hârtie scrisă, document, act (vechi sau fără valoare). [Var.: hârțóg s. n.] – Din hârtie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârțoagă
HÂRȚOÁGĂ, hârțoage, s. f. (Depr.) Hârtie scrisă, document, act (vechi sau fără valoare). [Var.: hârțóg s. n.] – Din hârtie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţog
HÂRȚÓG s. n. v. hârțoagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârțog
HÂRȚÓG s. n. v. hârțoagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţui
HÂRȚUÍ vb. IV v. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârțui
HÂRȚUÍ vb. IV v. hărțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârţuit
HÂRȚUÍT, -Ă adj. v. hărțuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârțuit
HÂRȚUÍT, -Ă adj. v. hărțuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hârzob
HÂRZÓB, hârzoabe, s. n. (Reg.) 1. Funie groasă folosită la coborârea sau la ridicarea greutăților din adâncime. ◊ Expr. (Ir.) (A se crede) coborât cu hârzobul din cer = (a se crede) mult superior celor din jur, a (fi) mândru, îngâmfat. A cădea cu hârzobul din cer = a veni, a pica pe neașteptate; a se realiza de la sine. 2. Ladă care în trecut servea drept scenă și în spatele căreia păpușarul mânuia păpușile; lada păpușilor. 3. Coșuleț din ramuri de brad, în care se păstrează peștii prinși în apele de munte. – Din bg. vărzop „legătură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâş
HÂȘ interj. Cuvânt cu care se alungă găinile sau alte păsări (de curte). [Var.: câș, hâci interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâș
HÂȘ interj. Cuvânt cu care se alungă găinile sau alte păsări (de curte). [Var.: câș, hâci interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâşâi
HÂȘÂÍ, hâșăiesc, vb, IV. Tranz. (Pop.) A alunga o pasăre cu strigătul „hâș”. [Var.: hâșăí, cășăí vb. IV] – Hâș + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâșâi
HÂȘÂÍ, hâșăiesc, vb, IV. Tranz. (Pop.) A alunga o pasăre cu strigătul „hâș”. [Var.: hâșăí, cășăí vb. IV] – Hâș + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâtcâi
HÂTCÂÍ vb. IV v. hătcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâtru
HẤTRU, -Ă, hâtri, -e, adj., s. m. și f. (Reg.) 1. (Om) glumeț, mucalit, poznaș. 2. (Om) isteț, deștept. ♦ (Om) șiret, viclean. – Din ucr. chytryj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâţ
HÂȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o mișcare bruscă și rapidă, când cineva apucă, smucește sau trage ceva. ◊ Expr. Hâț în sus, hâț în jos sau hâț în dreapta, hâț în stânga, arată încercările numeroase și diverse pe care le face cineva pentru a îndeplini o acțiune sau pentru a scăpa dintr-o situație neplăcută. [Var.: hăț interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâț
HÂȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o mișcare bruscă și rapidă, când cineva apucă, smucește sau trage ceva. ◊ Expr. Hâț în sus, hâț în jos sau hâț în dreapta, hâț în stânga, arată încercările numeroase și diverse pe care le face cineva pentru a îndeplini o acțiune sau pentru a scăpa dintr-o situație neplăcută. [Var.: hăț interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâţa
HẤȚA interj. (De obicei repetat; adesea cu valoare de verb) Cuvânt care arată mișcări ritmice repetate, întrerupte sau legănate. ♦ Cuvânt care arată o înaintare greoaie, înceată. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâța
HẤȚA interj. (De obicei repetat; adesea cu valoare de verb) Cuvânt care arată mișcări ritmice repetate, întrerupte sau legănate. ♦ Cuvânt care arată o înaintare greoaie, înceată. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâţâi
HÂȚÂÍ, hấțâi, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) hâțâna. – Hâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâțâi
HÂȚÂÍ, hấțâi, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) hâțâna. – Hâț + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâţâna
HÂȚÂNÁ, hấțân, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) scutura puternic; a (se) zgâlțâi; a (se) hâțâi. ♦ A (se) mișca încoace și încolo; a (se) legăna, a (se) balansa. – Din hâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâțâna
HÂȚÂNÁ, hấțân, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) scutura puternic; a (se) zgâlțâi; a (se) hâțâi. ♦ A (se) mișca încoace și încolo; a (se) legăna, a (se) balansa. – Din hâț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâzenie
HÂZÉNIE, hâzenii, s. f. (Pop.) Hâdoșenie; (concr.) persoană hâdă. – Hâd + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hâzi
HÂZÍ, hâzesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A deveni hâd. – Din hâd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

he
HE interj. v. hei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heavymetal
HEAVY MÉTAL s. n. Muzică rock cu intensități sonore excesive și punere în scenă șocantă. [Pr.: hévi métăl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hebdomadar
HEBDOMADÁR, -Ă, hebdomadari, -e, adj., s. n. (Publicație) care apare o dată pe săptămână; săptămânal. [Var.: ebdomadár, -ă adj., s. n.] – Din fr. hebdomadaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hebe
Hebe, zeița veșnicei tinereți, fiica lui Zeus și a Herei. Le turna zeilor la masă nectar în cupe, pînă în ziua cînd a fost înlocuită cu Ganymedes. S-a căsătorit cu Heracles după apoteozarea eroului. În mitologia romană Hebe purta numele de Iuventas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hebefrenic
HEBEFRÉNIC, -Ă, hebefrenici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hebefrenie. – Din fr. hébéphrénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hebefrenie
HEBEFRENÍE, hebefrenii, s. f. Boală psihică, formă de schizofrenie, care apare la pubertate. – Din fr. hébéphrénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hebelogie
HEBELOGÍE s. f. Psihologia adolescenței. – Din fr. hébélogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hebetudine
HEBETÚDINE, hebetudini, s. f. Stare maladivă de toropeală, din care cauză bolnavul este cufundat într-o amorțire generală, fără delir sau halucinații. – Din lat. hebetudo, -inis, fr. hébétude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heboid
HEBOÍD, -Ă, heboizi, -de, adj. (Despre bolnavi) Care se manifestă în special prin tendința de comitere a unor acte antisociale. [Pr.: -bo-id] – Din fr. héboïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hec
HEC interj. (Reg.) Cuvânt care imită sughițul. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hecale
Hecale, bătrînă sărmană, care l-a adăpostit în coliba ei pe Theseus, în noaptea care a precedat vînătoarea taurului de la Marathon. La întoarcere, după victorie, eroul a găsit-o moartă. În amintirea ei, Theseus i-a înălțat un sanctuar lui Zeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hecate
Hecate, divinitate misterioasă, identificată adeseori cu Artemis. Era fiica lui Perses și a Asteriei. La început, Hecate era considerată drept o divinitate binevoitoare, care împărțea oamenilor felurite binefaceri: prosperitate, victorie, succese etc. Mai tîrziu ea trece drept o divinitate care cîrmuiește lumea subpămînteană și, în această calitate, este protectoarea vrăjilor, a descîntecelor și a tuturor manifestărilor legate de magie. Statuia ei, înfățișînd o femeie cu trei capete, se afla la toate răspîntiile drumurilor – locuri socotite prin excelență potrivite pentru magie – fapt pentru care era denumită și Trivia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hecatombă
HECATÓMBĂ, hecatombe, s. f. Jertfă religioasă (de o sută de animale) care se făcea în Antichitate la greci și la romani. ♦ Denumirea sărbătorii în care se făceau asemenea jertfe. ♦ Fig. Masacru, măcel; grămadă de cadavre. [Var.: ecatómbă s. f.] – Din fr. hécatombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hecelă
HÉCELĂ, hecele, s. f. (Reg.) Darac. – Din magh. ecselö.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hecht
HECHT s. n. Formă sub care se prezintă pielea animalelor după eliminarea părților cu structura prea rară, pentru a putea fi folosită la croit. [Pr.: heht] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectar
HECTÁR, hectare, s. n. Unitate de măsură pentru suprafețe agrare, egală cu aria unui pătrat cu latura de 100 de metri. [Scris și (prescurtat): ha] – Din fr. hectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectic
HÉCTIC, -Ă, hectici, -e, adj. (Med.; despre febră) Lent și continuu (cu mari oscilații). – Din fr. hectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectizie
HECTIZÍE, hectizii, s. f. Friguri continue. – Din fr. hectisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectograf
HECTOGRÁF, hectografe, s. n. Șapirograf. – Din fr. hectographe, germ. Hektograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectogram
HECTOGRÁM, hectograme, s. n. Unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 100 de grame. – Din fr. hectogramme, germ. Hektogramm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectolitric
HECTOLÍTRIC, -Ă, hectolitrici, -ce, adj. 1. Măsurat în hectolitri. 2. (În sintagma) Greutate hectolitrică = masa unui hectolitru de material granulos; greutatea unui hectolitru de cereale. – Hectolitru + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectolitru
HECTOLÍTRU, hectolitri, s. m. Unitate de măsură pentru volume, egală cu 100 de litri, folosită mai ales pentru măsurarea cerealelor. [Abr.: hl] – Din fr. hectolitre, germ. Hektoliter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectometric
HECTOMÉTRIC, -Ă, hectometrici, -ce, adj. Care se referă la hectometru; măsurat în hectometri. – Din fr. hectométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hectometru
HECTOMÉTRU, hectometri, s. m. Unitate de măsură pentru distanță, egală cu 100 de metri. [Abr.: hm] – Din fr. hectomètre, germ. Hektometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hector
Hector, celebru erou troian (cunoscut din Iliada), fiul regelui Priamus și al Hecubei și soțul Andromachăi, cu care a avut un fiu: pe Astianax zis și Scamandrius. Hector era cel mai viteaz dintre troieni. Știind dinainte că avea să moară în luptă ucis de Achilles, că cetatea lui avea să fie distrusă, el a continuat totuși să lupte alături de ai săi. În cel de-al zecelea an de război, cînd luptele se dădeau sub zidurile Troiei, Hector seamănă groază și moarte în tabăra grecilor. După ce-i ucide pe cei mai vajnici dintre ei, în frunte cu Patroclus (v. și Patroclus), după ce conduce atacul dezlănțuit de troieni împotriva corăbiilor grecești, pe care le incendiază, Hector rămîne singur, afară din cetate, să-l înfrunte pe Achilles (v. și Achilles). El este fugărit de trei ori în jurul zidurilor Troiei de către eroul „cel iute de picior” și cade, răpus de mîna lui, sub privirile îngrozite ale părinților săi, care urmăresc lupta de sus, de pe ziduri. Cadavrul lui Hector e legat de carul lui Achilles și tîrît de către acesta prin pulbere, apoi dus în tabăra ahee. Mai tîrziu, la cererea și la rugămințile lui Priamus, Achilles îl înapoiază troienilor, care-l ard pe rug, cu mare cinste.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hectowatt
HECTOWÁTT, hectowați, s. m. Unitate de măsură a puterii, egală cu 100 de wați. – Din fr. hectowatt, germ. Hektowatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hecuba
Hecuba (Hecube sau Hecabe), fiica frigianului Dymas (sau a lui Cisseus, regele tracilor) și cea de-a doua soție a lui Priamus, regele Troiei. A avut numeroși copii care, mai toți, au murit sub zidurile Troiei sau, după distrugerea cetății, au fost duși în captivitate. Printre ei se numărau: Hector, Paris supranumit și Alexander, Creusa, Laodice, Polyxena, Cassandra, Deiphobus, Helenus, Antiphus, Polydorus, Troilus etc. Înainte de nașterea lui Paris, Hecuba a avut un vis ciudat. Prezicătorii i l-au tălmăcit spunîndu-i că fiul pe care avea să-l nască va atrage ruina cetății sale. La nașterea lui Paris, Hecuba pregetă să-și ucidă însă copilul. Temîndu-se totuși de împlinirea destinului, îl abandonează pe muntele Ida. Mai tîrziu Paris vine însă la Troia și prezicerea se împlinește (v. și Paris). După distrugerea Troiei, Hecuba a revenit drept pradă de război lui Odysseus. Copleșită de durerea de a-și fi văzut rînd pe rînd copiii uciși, înainte de a pleca în captivitate, e nevoită să asiste neputincioasă la sacrificiul fiicei ei, Polyxena (v. și Polyxena). Urcîndu-se pe corabie, vede trupul neînsuflețit al fiului ei Polydorus, aruncat de valuri la țărm. Polydorus fusese ucis de către regele Polymnestor spre a fi jefuit. Înainte de plecare, împreună cu celelalte femei troiene, Hecuba găsește totuși răgazul și puterea necesară ca să răzbune moartea fiului ei (v. și Polymnestor). Îmbarcîndu-se apoi din nou, Hecuba scapă de urmărirea însoțitorilor lui Polymnestor care vor s-o pedepsească, și-și găsește refugiul și moartea în valurile mării. După o altă versiune, ea ar fi fost metamorfozată într-o cățea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heder
HÉDER, hedere, s. n. Parte componentă a combinelor de cereale, constituită dintr-o platformă care are în față aparatul de tăiere, despărțitoarele de lan, un transportor, rabatorul și mecanismele de acționare ale acestora. – Din rus. heder, engl. header.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hedonism
HEDONÍSM s. n. Concepție care proclamă plăcerea drept binele suprem, iar dorința de a o obține, principiu al comportamentului; cultul plăcerii. – Din fr. hédonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hedonist
HEDONÍST, -Ă, hedoniști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al hedonismului. – Din fr. hédoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hedonistic
HEDONÍSTIC, -Ă, hedonistici, -ce, adj. Hedonist. – Din fr. hédonistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hefaistos
Hefaistos = Hephaestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hegelian
HEGELIÁN, -Ă, hegelieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la filosofîa lui Hegel. 2. S. m. și f. Adept al filosofiei lui Hegel. [Pr.: -ghe-li-an] – Din fr. hégélien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegelianism
HEGELIANÍSM s. n. Doctrina lui Hegel și a adepților săi; școala lui Hegel. [Pr.: -ghe-li-a-] – Din fr. hégelianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegemon
HEGEMÓN, -Ă, hegemoni, -e, s. m. și f., adj. Conducător; (persoană) care reprezintă forța principală, conducătoare. [Var.: heghemón, -ă, s. m. și f., adj.] – Din lat. hegemon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegemonic
HEGEMÓNIC, -Ă, hegemonici, -ce, adj. De hegemonie, cu caracter de hegemonie. [Var.: heghemónic, -ă adj.] – Din germ. hegemonisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegemonie
HEGEMONÍE s. f. Faptul de a avea rolul de conducere; supremație, dominație, de obicei a unui grup social față de altul sau a unui stat față de alte state. [Var.: heghemoníe s. f.] – Din fr. hégémonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegemonism
HEGEMONÍSM s. n. Supremație politică a unui grup social față de altul sau a unui stat asupra altor state; tendință de hegemonie. [Var.: heghemonísm s. n.] – Hegemon + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heghemon
HEGHEMÓN, -Ă, s. m. și f., adj. v. hegemon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heghemonic
HEGHEMÓNIC, -Ă adj. v. hegemonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heghemonie
HEGHEMONÍE s. f. v. hegemonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heghemonism
HEGHEMONÍSM s. n. v. hegemonism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hegiră
HEGÍRĂ s. f. Data plecării lui Mahomed de la Mecca la Medina (16 iulie 622), considerată ca începutul erei musulmane. – Din fr. hégire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hehe
HEHÉ interj. v. hei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hehei
HEHÉI interj. v. ehei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hei
HEI^1 interj. 1. Exclamație care exprimă o chemare sau prin care se atrage cuiva atenția. 2. Exclamație care exprimă: voie bună, satisfacție, plăcere, admirație, nerăbdare, rezervă, contrarietate, surprindere, regret etc. ♦ (Adesea repetat) Exclamație care lasă să se înțeleagă că lucrurile sunt mult mai complicate decât par sau decât le crede cineva. [Var.: he, hehé interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hei
HÉI^2, heiuri, s. n. (Reg.) Dependință, acaret. – Din magh. hely „loc”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heimatlos
HEIMATLÓS, heimatloși, s. m. (Jur.) Apatrid. [Pr.: hai-] – Din germ. Heimatlos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helancă
HELÁNCĂ s. f. Țesătură sintetică supraelastică; obiect confecționat dintr-o astfel de țesătură. – Din fr., it. helanca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helbet
HÉLBET intetj. (Înv.) Se înțelege! las’ pe mine! fii fără grijă! – Din tc. elbet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helcologie
HELCOLOGÍE s. f. (Med.) Studiu al ulcerațiilor. – Din fr. helcologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helcometru
HELCOMÉTRU, helcometre, s. n. Aparat de gimnastică folosit pentru dezvoltarea forței musculare, care funcționează pe principiul învingerii rezistenței unei greutăți reglabile, ridicată și coborâtă cu ajutorul unor scripeți. – Din fr. helcomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helcoză
HELCÓZĂ, helcoze, s. f. (Med.) Ulcerație. – Din fr. helcose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hele
Hele = Helle.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helen
Helen = Helenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helena
Helena (sau Helene), „cea mai frumoasă dintre muritoare”, era fiica lui Zeus și a Ledei. Ea s-a născut dintr-un ou, rezultat din împreunarea lui Zeus – care luase înfățișarea unei lebede – cu Leda, soția regelui Tyndareus (v. și Leda). Despre frumusețea Helenei s-a dus vestea de timpuriu. Încă copilă fiind, ea a fost răpită de către Theseus, ajutat de prietenul lui, Pirithous (v. și Theseus), și dusă în Attica. Eroul a lăsat-o acolo în paza mamei lui, Aethra, și a plecat în Infern pe urmele Persephonei. În lipsa lui, Helena este găsită de frații ei, Castor și Pollux, care porniseră s-o caute, și este dusă, împreună cu Aethra, din nou acasă. Tyndareus, tatăl ei pămîntesc, o căsătorește cu Menelaus, cu care Helena are o fiică, Hermione. Sosirea lui Paris în casa lui Menelaus are drept rezultat răpirea Helenei, pe care, în urma judecății făcute de Paris pe muntele Ida, zeița Aphrodite i-o promisese acestuia în dar (v. și Aphrodite). Helena îl însoțește pe Paris la Troia și acest fapt are drept rezultat războiul troian, în care grecii se bat zece ani încheiați. După moartea lui Paris, căzut în luptă, Helena se căsătorește cu unul dintre frații lui, Deiphobus, pentru ca, în cele din urmă, să se împace cu Menelaus și să redevină soția lui. Cei doi rătăcesc însă opt ani pe mare, pînă să ajungă în sfîrșit acasă, la Sparta. După o altă versiune, Helena s-ar fi căsătorit după moarte cu Achilles, alături de care ar fi trăit o viață veșnică, plină de desfătări, pe o insulă albă, aflată departe, la capătul lumii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helenus
Helenus, fiul lui Priamus, regele Troiei, și al Hecubei. Ca și sora sa, Cassandra, Helenus fusese înzestrat de Apollo cu darul profeției. A participat la războiul troian, luptînd alături de Hector, și a fost rănit de către Menelaus. După moartea lui Paris s-a numărat printre pretendenții la mîna Helenei. A fost respins însă în favoarea lui Deiphobus și, simțindu-se jignit, s-a retras pe muntele Ida. Acolo a fost luat prizonier de greci, cărora le-a dezvăluit – grație darului său de prezicător – ce condiții trebuiau îndeplinite pentru ca Troia să poată fi cucerită: Pyrrhus, fiul lui Achilles, să lupte în rîndurile grecilor, Palladium, statuia miraculoasă căzută din ceruri, să fie luată de la troieni și grecii să pună mîna pe osemintele lui Pelops. După incendierea Troiei, Helenus a revenit, ca pradă de război, lui Pyrrhus pe care l-a salvat de la moarte sfătuindu-l – tot grație darului său de prezicător – să nu aleagă drept cale de întoarcere marea, pe care avea să piară ulterior întreaga flotă a grecilor. Mai tîrziu, Helenus s-a căsătorit cu Amdromacha (v. și Andromacha), cu care a avut un fiu, Cestrinus. După moartea lui Pyrrhus i-a urmat la tron, căpătînd o parte din regatul acestuia. Cînd Aeneas, în drum spre Italia, a trecut prin Epirus, el a fost găzduit acolo de către Helenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heleşteu
HELEȘTÉU, heleșteie, s. n. Bazin cu apă sau iaz special amenajat pentru creșterea și reproducerea peștilor. [Var.: eleștéu s. n.] – Din magh. halastó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heleșteu
HELEȘTÉU, heleșteie, s. n. Bazin cu apă sau iaz special amenajat pentru creșterea și reproducerea peștilor. [Var.: eleștéu s. n.] – Din magh. halastó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helge
HÉLGE, helgi, s. f. (Zool.; reg.) Hermină. ◊ Expr. Alb ca (sau cum e) helgea = foarte alb. – Din magh. hölgy „doamnă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliac
HELIÁC, -Ă, heliaci, -ce, adj. (Livr.; despre aștri) Care răsare sau apune odată cu soarele. [Pr.: -li-ac] – Din fr. héliaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliade
Heliade = Heliades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heliades
Heliades, fiicele lui Helios și ale Clymenei și surorile lui Phaëthon. Cînd Phaëthon a fost ucis de trăsnetul lui Zeus, surorile lui l-au plîns atît încît lacrimile lor s-au transformat în ambră și ele însele au fost metamorfozate în plopi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heliant
HELIÁNT, helianți, s. m. (Livr.) Floarea-soarelui (Helianthus annuus). [Pr.: -li-ant] – Din fr. hélianthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliantină
HELIANTÍNĂ s. f. (Chim.) Metiloranj. [Pr.: -li-an-] – Din fr. hélianthine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliast
HELIÁST, heliaști, s. m. Membru al unui cunoscut tribunal din Atena, care-și ținea ședințele în aer liber la răsăritul soarelui. [Pr.: -li-ast] – Din fr. héliaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helice
HÉLICE s. f. v. elice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helice
Helice 1. Una dintre nimfele care l-au crescut pe Zeus. Ca să o ferească de răzbunarea lui Cronus, care voia s-o pedepsească pentru că l-a ocrotit pe Zeus, acesta din urmă a transformat-o pe Helice într-o constelație, numită Ursa Mare. 2. Fiica lui Selinus și soția lui Ion (v. și Ion).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helicon
HELICÓN, helicoane, s. n. Instrument muzical de suflat din alamă, asemănător cu tuba, folosit în fanfarele militare, alcătuit dintr-un tub încovoiat în formă de spirală, prin care trec capul și mâna dreaptă a instrumentistului și cu care sunt emise tonuri grave. – Din fr. hélicon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helicon
Helicon, munte situat în Boeotia, închinat lui Apollo și muzelor. Era socotit drept lăcașul acestora din urmă, cărora – de la numele lui – li se spunea și Heliconi(a)des. În pădurile Heliconului se aflau cele două izvoare celebre, închinate deopotrivă muzelor: Aganippe și Hippocrene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helicopter
HELICOPTÉR s. n. v. elicopter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helio-
HELIO- Element de compunere însemnând „privitor la Soare, la lumina Soarelui”, „care aparține Soarelui”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr. hélio-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliocentrală
HELIOCENTRÁLĂ, heliocentrale, s. f. Centrală electrică solară. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliocentric
HELIOCÉNTRIC, -Ă, heliocentrici, -ce, adj. Care aparține heliocentrismului, referitor la heliocentrism; care are Soarele drept centru. ◊ Sistemul heliocentric = teorie fundamentată de Copernic, conform căreia Soarele se află în centrul sistemului nostru planetar, iar Pământul și celelalte planete se rotesc în jurul său; heliocentrism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliocentrism
HELIOCENTRÍSM s. n. Sistemul heliocentric. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliocromie
HELIOCROMÍE s. f. (Poligr.) Tipar adânc, policrom. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliodor
HELIODÓR s. n. Varietate galbenă, transparentă de beril, care conține puțin oxid de fier și este o piatră prețioasă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliodore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliofil
HELIOFÍL, -Ă, heliofili, -e, adj. (Despre plante) Iubitor de lumină, care se îndreaptă către lumină; care crește în regiuni puternic însorite. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliofizioterapic
HELIOFIZIOTERÁPIC, -Ă, heliofizioterapici, -ce, adj. Care se referă la fizioterapia solară. [Pr.: -li-o-fi-zi-o-] – Helio- + fizioterapic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliofob
HELIOFÓB, -Ă, heliofobi, -e, adj. s. m. și f. 1. (Med.) Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de heliofobie. 2. Adj. (Despre plante) Care nu suportă lumina solară, care crește în regiuni umbrite. [Pr.: -li-o-. – Var.: eliofób, -ă adj., s. m. și f.] – Din heliofobie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliofobie
HELIOFOBÍE, heliofobii, s. f. (Med.) Fobie de lumină solară. – Din fr. héliophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliograf
HELIOGRÁF, heliografe, s. n. Nume dat mai multor aparate, servind la: a) reproducerea, prin copiere, a desenelor executate pe hârtie de calc cu ajutorul unei hârtii speciale impregnate cu o soluție sensibilă la lumină, developarea făcându-se cu vapori de amoniac; b) transmiterea semnalelor luminoase prin dirijarea, cu ajutorul unei oglinzi, a reflectării razelor solare; c) măsurarea puterii calorice a Soarelui și înregistrarea perioadelor din zi cu timp însorit; d) fotografierea Soarelui. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliografic
HELIOGRÁFIC, -Ă, heliografici, -ce, adj. Referitor la heliografie. ◊ Hârtie heliografică = hârtie specială, sensibilă la acțiunea luminii, pe care se copiază la heliograf desene făcute pe hârtie de calc. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliografie
HELIOGRAFÍE s. f. 1. Reproducere în mai multe exemplare a unei imagini cu ajutorul heliografului. 2. Procedeu de tipar care folosește clișee pe plăci de cupru obținute pe cale fotochimică și acoperite cu un strat de granule foarte fine de asfalt. ♦ (Înv.) Heliogravură (1). 3. (Rar) Descriere a Soarelui. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliogravor
HELIOGRAVÓR, heliogravori, s. m. Lucrător specialist în heliogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliograveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliogravură
HELIOGRAVÚRĂ, heliogravuri, s. f. 1. Ansamblu de procedee fizice și chimice cu care se execută clișeele de cupru pentru imprimarea heliografică; heliografie. ♦ Gravură obținută printr-un astfel de procedeu. 2. Procedeu fotomecanic de gravare a formelor de tipar adânc; fotogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliolitografie
HELIOLITOGRAFÍE, heliolitografii, s. f. Procedeu litografic în care formele de tipar sunt obținute prin reproducere fotografică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliolithographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliomarin
HELIOMARÍN, -Ă, heliomarini, -e, adj. (Despre tratamente medicale) Care utilizează acțiunea simultană a razelor solare și a aerului de mare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliomarin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliometric
HELIOMÉTRIC, -Ă, heliometrici, -ce, adj. De heliometru; făcut cu heliometrul. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliometru
HELIOMÉTRU, heliometre, s. n. Instrument optic pentru determinarea diametrului aparent al Soarelui și al planetelor sau a distanței unghiulare dintre două stele. [Pr.: -li-o-] – Din fr. heliomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helion
HELIÓN, helioni, s. m. Nucleu al atomului de heliu. [Pr.: -li-on] – Din fr. hélion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helioplastie
HELIOPLASTÍE, helioplastii, s. f. Procedeu de gravură fotografică prin care se obțin planșe gravate în relief. [Pr.: -li-o-] – Din fr. hélioplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helios
Helios (sau Helius), „Soarele”, era o divinitate solară, asemănătoare – și uneori identificată – cu Apollo. Aparținea generației preolimpiene; era fiul lui Hyperion și al Theiei și frate cu Selene și cu Eos. Helios, închipuit ca un tînăr frumos și puternic, este zeul care aude și vede totul. Vestit de Aurora, care-l precedă, el străbate zilnic bolta cerească pe carul său tras de patru cai iuți. Seara Helios coboară în apele oceanului, unde-și scaldă și-și răcorește caii înfierbîntați, el însuși odihnindu-se într-un palat de aur, de unde o pornește din nou la drum în ziua următoare. Cu oceanida Perse, Helios are mai mulți copii: Circe, Aeetes regele Colchidei, Pasiphaë și Perses. Cu oceanida Clymene, una dintre surorile soției lui, are mai multe fiice (v. Heliades). Acestea din urmă îi păzesc faimoasele cirezi de boi din care s-au înfruptat tovarășii lui Odysseus (v. și Odysseus). În mitologia romană Helios se numea Sol.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helioscop
HELIOSCÓP, helioscoape, s. n. Aparat sau dispozitiv optic care se atașează la o lunetă pentru a proteja vederea în timpul observării discului solar. [Pr.: -li-o-] – Din fr. hélioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliosincron
HELIOSINCRÓN, -Ă, heliosincroni, -e, adj. Care se află pe orbită în jurul Soarelui și a cărui mișcare de revoluție este simultană cu mișcarea de rotație a Soarelui.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

heliostat
HELIOSTÁT, heliostate, s. n. Instrument alcătuit dintr-un sistem optic, pus în mișcare de un mecanism de ceasornic, folosit pentru a transmite un fascicul de raze solare într-o direcție determinată. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotactism
HELIOTACTÍSM s. n. (Biol.) Heliotropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotactisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotehnic
HELIOTÉHNIC, -Ă, heliotehnici, -ce, adj. 2. De heliotehnică (1). [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotehnic
HELIOTÉHNIC, -Ă, heliotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Tehnică de utilizare a energiei solare prin transformarea luminii naturale în curent electric cu ajutorul fotopilelor. 2. Adj. De heliotehnică (1). [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotehnică
HELIOTÉHNICĂ s. f. 1. Tehnică de utilizare a energiei solare prin transformarea luminii naturale în curent electric cu ajutorul fotopilelor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotehnician
HELIOTEHNICIÁN, -Ă, heliotehnicieni, -e, s. m. și f. Specialist în heliotehnică (1). [Pr.: -li-o-teh-ni-ci-an] – Helio- + tehnician.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helioterapic
HELIOTERÁPIC, -Ă, helioterapici, -ce, adj. Referitor la helioterapie; care ține de helioterapie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helioterapie
HELIOTERAPÍE, helioterapii, s. f. Tratament care constă în expunerea corpului omenesc la acțiunea razelor solare ultraviolete, folosit în rahitism, reumatism, tuberculoză osoasă, unele boli de piele etc.; baie de soare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helioterm
HELIOTÉRM, -Ă, heliotermi, -e, adj. Heliotermic. [Pr.: -li-o-] – Din heliotermic (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotermic
HELIOTÉRMIC, -Ă, heliotermici, -ce, adj. Care se referă la heliotermie, care este caracteristic pentru acest fenomen. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotermie
HELIOTERMÍE, heliotermii, s. f. Fenomen fizic care constă în păstrarea mai mult timp a căldurii înmagazinate în apa sărată a unor lacuri comparativ cu regiunile învecinate, datorită prezenței la suprafața lacurilor a unui strat izolator de apă dulce, care împiedică iradierea căldurii în atmosferă. [Pr.: -li-o-] – Din heliotermic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotipie
HELIOTIPÍE, heliotipii, s. f. Fotocolografie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotrop
HELIOTRÓP, (1, 2) heliotrope, s. n., (3) heliotropi, s. m. 1. S. n. Materie colorantă folosită la vopsitul bumbacului. 2. S. n. Varietate de calcedonie, de culoare verde-închis sau roșie cu pete galbene strălucitoare, folosită ca piatră semiprețioasă din care se fac obiecte ornamentale. 3. S. m. Numele unei plante aromatice, cu frunze ovale, cu flori de culoare albă sau albastru-deschis, folosite în industria parfumului (Heliotropium europaeum). ♦ Ulei eteric extras din planta de mai sus. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotropic
HELIOTRÓPIC, -Ă, heliotropici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la heliotropism; de heliotropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotropină
HELIOTROPÍNĂ, heliotropine, s. f. Substanță chimică cristalină extrasă din heliotrop (3), cu miros de violete, utilizată în industria parfumurilor și în cosmetică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropine, germ. Heliotropin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliotropism
HELIOTROPÍSM s. n. Proprietate pe care o au unele plante de a se îndrepta spre soare sau spre altă sursă de lumină; fototropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helioză
HELIÓZĂ, helioze, s. f. (Livr.) Insolație. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliozincografie
HELIOZINCOGRAFÍE, heliozincografii, s. f. Procedeu de reproducere a hărților și a desenelor, care constă în trecerea desenului pe o placă de zinc granulat. ♦ (Concr.) Reproducere obținută prin acest procedeu. [Pr.: -li-o-] – Helio- + zincografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliport
HELIPÓRT, heliporturi, s. n. Aeroport de dimensiuni reduse, construit special pentru elicoptere. – Din fr. éliport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helipot
HELIPÓT, helipoturi, s. n. (Elt.) Potențiometru de precizie, la care variația totală a valorii se obține printr-un număr mare de rotații. – Din fr. hélipot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heliu
HÉLIU s. n. Element chimic din familia gazelor nobile, rar, inert, incolor, inodor și ușor, care se găsește în cantități mici în atmosferă și se folosește la umplerea baloanelor dirijabile, fiind neinflamabil. – Din fr. hélium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helle
Helle, fiica lui Athamas și a lui Nephele și soră cu Phrixus. Salvată împreună cu fratele ei de furia lui Ino, de către un berbec zburător (v. și Athamas), Helle își găsește moartea în apele mării care în amintirea ei poartă numele de Hellespontus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hellen
Hellen, regele Phthiei, strămoșul mitic al grecilor (numiți și heleni), era fiul lui Deucalion și al Pyrrhei. Cu nimfa Orseis, Hellen a avut trei fii: Dorus, Aeolus și Xuthus, de la care-și trag numele, la rîndul lor, cele trei „ramuri” ale helenilor: dorienii, eolienii și ionienii. Ultimii – ionienii – își trag de fapt numele de la Ion, fiul lui Xuthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

helmint
HELMÍNT, helminți, s. m. (Med.) Nume generic al viermilor paraziți. – Din fr. helminthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helmintiază
HELMINTIÁZĂ, helmintiaze, s. f. Infestare cu viermi paraziți intestinali, întâlnită mai ales la copii. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. helminthiase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helmintic
HELMÍNTIC, -Ă, helmintici, -ce, adj. (Med.) Referitor la helminți, de helminți. – Din fr. helminthique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helmintologie
HELMINTOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază viermii paraziți și mijloacele de combatere a lor. – Din fr. helminthologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helmintosporioză
HELMINTOSPORIÓZĂ, helmintosporioze, s. f. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci parazite, manifestată prin apariția pe frunze a unor pete brune, în dreptul cărora țesuturile se rup. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. helminthosporiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helofită
HELOFÍTĂ, helofite, s. f., adj. (Plantă de mlaștină) cu rizomul în apă sau în nămol, intermediară între plantele terestre și cele de apă. – Din fr. hélophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helvet
HELVÉT, helveți, s. m. Persoană care aparține unui trib celtic, care trăia în Antichitate în partea de nord-vest a Elveției de azi. – Din lat. Helvetii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

helvetic
HELVÉTIC, -Ă, helvetici, -ce, adj. Care aparține Confederației Helvetice, referitor la Confederația Helvetică. – Din fr. hélvetique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hem
HEM, hemuri, s. n. Nucleu al hemoglobinei și al altor pigmenți respiratori celulari, de care se leagă un ion de fier. – Din fr. hème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemangiom
HEMANGIÓM, hemangioame, s. n. Anomalie vasculară (congenitală) care constă dintr-o aglomerare de vase capilare nou formate și care se prezintă ca o pată roșie-violacee de dimensiuni variate, localizată pe mâini, pe față, pe buze etc. [Pr.: -gi-om] – Din fr. hémangiome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemartroză
HEMARTRÓZĂ, hemartroze, s. f. Acumulare de sânge într-o articulație, cauzată de lovituri, fracturi, boli de sânge, scorbut etc. – Din fr. hémarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematemeză
HEMATEMÉZĂ, hematemeze, s. f. Hemoragie pe traiectul tubului digestiv, eliminată pe gură, frecventă în ulcer și în cancerul gastric. – Din fr. hematémèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematic
HEMÁTIC, -Ă, hematici, -e, adj. (În sintagma) Organ hematic = organ care produce globule roșii. – Din fr. hématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematie
HEMATÍE, hematii, s. f. Celulă sangvină de culoare roșie, datorită hemoglobinei pe care o conține; globulă roșie, eritrocit. – Din fr. hématie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematimetrie
HEMATIMETRÍE, hematimetrii, s. f. (Med.) Numărătoare a hematiilor. – Din fr. hématimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematimetru
HEMATIMÉTRU, hematimetre, s. n. Aparat folosit pentru numărarea globulelor (roșii) din sânge. – Din fr. hématimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematină
HEMATÍNĂ, hematine, s. f. Pigment care provine din sânge și conține fier. – Din fr. hématine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematit
HEMATÍT s. n. Oxid natural de fier foarte dur, de culoare roșie sau brună, cu luciu semimetalic. – Din fr. hématite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematocel
HEMATOCÉL, hematocele, s. n. Tumoare formată printr-o revărsare de sânge într-un țesut celular. – Din fr. hématocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematocheratoză
HEMATOCHERATÓZĂ, hematocheratoze, s. f. Dezvoltare excesivă a stratului cornos din epidermă. – Din fr. hématokératose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematocrit
HEMATOCRÍT, hematocrite, s. n. 1. Aparat care permite separarea prin centrifugare a elementelor celulare din plasmă, pentru stabilirea gradului de diluție sau de concentrare a sângelui; hematoglobinometru. 2. Volumul procentual de hematii dintr-o probă de sânge. – Din fr. hématocrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematocrom
HEMATOCRÓM s. n. (Biol.) Pigment roșu, portocaliu al unor alge. – Din engl. h(a)ematochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematodermie
HEMATODERMÍE, hematodermii, s. f. (Med.) Nume generic al afecțiunilor sistemului hematopoietic însoțite de leziuni cutanate. – Din engl. hematodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematofag
HEMATOFÁG, -Ă, hematofagi, -ge, adj., s. m. și f. (Animal) care se hrănește cu sângele altui animal. – Din fr. hématophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematofagie
HEMATOFAGÍE, hematofagii, s. f. 1. (Med.) Fagocitoză a hematiilor. 2. Faptul de a se hrăni cu sânge. – Din fr. hématophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematofobie
HEMATOFOBÍE, hematofobii, s. f. Stare patologică care constă într-o teamă morbidă de sânge. – Din fr. hématophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematogen
HEMATOGÉN, -Ă, hematogeni, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre unele medicamente) Care produce sânge, care face să crească numărul globulelor roșii din sânge. 2. S. n. Produs alimentar concentrat, obținut prin amestecarea sângelui cu lapte și cu diferite substanțe aromatizate și folosit ca tonic puternic în anemii pernicioase, slăbiciune anormală etc. – Din fr. hématogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoglobinometru
HEMATOGLOBINOMÉTRU, hematoglobinometre, s. n. Hematocrit. – Din fr. hématoglobinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematolog
HEMATOLÓG, -Ă, hematologi, -oge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în hematologie. – Din fr. hématologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematologic
HEMATOLÓGIC, -Ă, hematologici, -ce, adj. Referitor la hematologie, care aparține hematologiei. – Din fr. hématologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematologie
HEMATOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei și a medicinii care se ocupă cu studiul morfologiei, fiziologiei și patologiei sângelui și al organelor hematopoietice. – Din fr. hématologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematom
HEMATÓM, hematoame, s. n. Tumoare care conține o aglomerare de sânge închistat, provocată de ruperea spontană sau traumatică a vaselor sangvine. – Din fr. hématome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematometrie
HEMATOMETRÍE, hematometrii, s. f. Examinare a sângelui în vederea determinării tipurilor și proporției diferitelor elemente constitutive, precum și a cantității de hemoglobină. – Din fr. hématométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematopoietic
HEMATOPOIÉTIC, -Ă, hematopoietici, -ce, adj. Care se referă la hematopoieză. – Din fr. hématopoiétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematopoieză
HEMATOPOIÉZĂ s. f. Proces de formare și de maturație a celulelor sangvine. – Din fr. hématopoièse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoporfirină
HEMATOPORFIRÍNĂ s. f. Substanță provenită din hem prin eliminarea fierului și care apare ca produs de descompunere a hemoglobinei în sânge și în urină. – Din fr. hematoporphyrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoscop
HEMATOSCÓP, hematoscoape, s. n. Instrument folosit pentru dozarea hemoglobinei în sânge. – Din fr. hématoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoscopie
HEMATOSCOPÍE, hematoscopii, s. f. (Med.) Examinare a sângelui la microscop. – Din fr. hématoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematospectroscopie
HEMATOSPECTROSCOPÍE, hematospectroscopii, s. f. (Med.) Examinare a sângelui cu ajutorul spectroscopului. – Din fr. hématospectroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematospermie
HEMATOSPERMÍE, hematospermii, s. f. (Med.) Prezență a sângelui în spermă; hemospermie. – Din fr. hématospermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoterapie
HEMATOTERAPÍE, hematoterapii, s. f. (Med.) Hemoterapie. – Din fr. hématothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoxilină
HEMATOXILÍNĂ s. f. Substanță incoloră, solubilă în alcalii și insolubilă în apă, alcool și eter. – Din fr. hématoxyline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematoză
HEMATÓZĂ, hematoze, s. f. Transformare a sângelui venos în sânge arterial prin eliminarea bioxidului de carbon și prin fixarea oxigenului din aerul inspirat; oxigenare (2). – Din fr. hématose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematozoar
HEMATOZOÁR, hematozoare, s. n. Sporozoar parazit, care trăiește în hematii la om și în tubul digestiv al țânțarului anofel și care este agentul patogen al malariei (Plasmodium malariae). [Pr.: -zo-ar] – Din fr. hématozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematuric
HEMATÚRIC, -Ă, hematurici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de hematurie. – Din fr. hématurique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hematurie
HEMATURÍE, hematurii, s. f. Prezență a sângelui sau a hematiilor în urină, întâlnită în unele afecțiuni renale, vezicale, uretrale etc. – Din fr. hématurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemeralop
HEMERALÓP, -Ă, hemeralopi, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hemeralopie; nictalop. – Din fr. héméralope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemeralopie
HEMERALOPÍE, hemeralopii, s. f. Slăbire sau pierdere a vederii în condiții de iluminare redusă, datorită absenței vitaminei A; cecitate nocturnă. – Din fr. héméralopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemerolog
HEMEROLÓG, hemerologi, s. m. Autor de calendare; persoană care studiază probleme legate de calendare. – Din fr. hémérologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemerologic
HEMEROLÓGIC, -Ă, hemerologici, -ce, adj. (Rar) De hemerologie. – Din fr. hémérologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemerologie
HEMEROLOGÍE s. f. (Rar) Știința și arta de a alcătui calendare. – Din fr. hémérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemerotecă
HEMEROTÉCĂ, hemeroteci, s. f. (Rar) Bibliotecă de publicații periodice; secție de periodice a unei biblioteci. – Din fr. hémérothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemesit
HEMESÍT, -Ă adj. v. hămesit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemialgie
HEMIALGÍE, hemialgii, s. f. (Med.) Durere limitată la o singură parte a corpului. [Pr.: -mi-al-] – Din fr. hémialgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemianestezie
HEMIANESTEZÍE, hemianestezii, s. f. Pierdere a sensibilității unei jumătăți laterale a corpului. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémianesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemianopsie
HEMIANOPSÍE, hemianopsii, s. f. Slăbire sau pierdere a vederii într-o jumătate a fiecărei retine, întâlnită în unele boli nervoase, nepermițând ochilor să cuprindă decât o parte din câmpul vizual. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémianopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiatrofie
HEMIATROFÍE, hemiatrofii, s. f. (Med.) Atrofie limitată la o jumătate a corpului sau a unui organ. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémiatrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiceluloză
HEMICELULÓZĂ, hemiceluloze, s. f. Polizaharidă complexă, larg răspândită la plantele superioare. – Din fr. hémicellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiciclu
HEMICÍCLU, hemicicluri, s. n. Spațiu mare sau construcție în formă de semicerc pentru săli de cursuri, de spectacole etc. [Var.: emicíclu s. n.] – Din fr. hémicycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemicranie
HEMICRANÍE, hemicranii, s. f. Durere a unei jumătăți a capului, constituind unul dintre simptomele migrenei. – Din fr. hémicrânie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemicriptofită
HEMICRIPTOFÍTĂ, hemicriptofite, adj., s. f. (Plantă perenă) la care mugurii de reînnoire apar în dreptul suprafeței solului sau sub stratul de frunze moarte sau de mușchi care acoperă pământul. – Din fr. hémicryptophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemicristalin
HEMICRISTALÍN, -Ă, hemicristalini, -e, adj. (Despre roci vulcanice) Care are structura parțial cristalizată. – Din fr. hémicristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemielitră
HEMIELÍTRĂ, hemielitre, s. f. (Entom.) Aripă a unor insecte jumătate chitinoasă, jumătate membranoasă. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. hémielytre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemifonie
HEMIFONÍE s. f. Incapacitate de a vorbi cu glas tare. – Din fr. hémiphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemimel
HEMIMÉL, -Ă, hemimeli, -e, s. m. și f. (Med.) Monstru care prezintă hemimelie. – Din fr. hémimèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemimelie
HEMIMELÍE, hemimelii, s. f. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin absența (extremităților) unui membru. – Din fr. hémimélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemimetabolă
HEMIMETÁBOLĂ, hemimetabole, adj. (Entom.; despre insecte) Cu metamorfoză incompletă (fără stadiul de nimfă). – Din fr. hémimétabole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemină
HEMÍNĂ, hemine, s. f. Substanță organică produsă prin încălzirea hemoglobinei cu clorură de sodiu și acid acetic, folosită în medicina judiciară pentru identificarea petelor de sânge. – Din fr. hémine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemion
HEMIÓN, hemioni, s. m. Măgar sălbatic de mărimea catârului, care trăiește în Mongolia. [Pr.: -mi-on] – Din fr. hémione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiopie
HEMIOPÍE, hemiopii, s. f. (Med.) Afecțiune a vederii datorită căreia bolnavul percepe numai o parte a obiectelor pe care le privește. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. hémiopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiparestezie
HEMIPARESTEZÍE, hemiparestezii, s. f. (Med.) Parestezie a unei jumătăți a corpului. – Din fr. hémiparesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemipareză
HEMIPARÉZĂ, hemipareze, s. f. Diminuare a forței, vitezei și amplitudinii mișcărilor voluntare într-una din jumătățile corpului, din motive organice sau funcționale. – Din fr. hémiparésie (după pareză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiplegic
HEMIPLÉGIC, -Ă, hemiplegici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) bolnavă de hemiplegie. – Din fr. hémiplégique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemiplegie
HEMIPLEGÍE, hemiplegii, s. f. Paralizie a unei jumătăți a corpului, datorată lezării unei părți a căii nervoase motorii. – Din fr. hémiplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemipter
HEMIPTÉR, hemiptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu prima pereche de aripi parțial chitinizată și cu a doua membranoasă; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin; heteropter. – Din fr. hémiptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemistih
HEMISTÍH s. n. v. emistih.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemocianină
HEMOCIANÍNĂ, hemocianine, s. f. Proteină de culoare albastră, conținând cupru, prezentă în hemolimfa unor protozoare și a crustaceelor. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. hémocyanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemocit
HEMOCÍT, hemocite, s. n. (Biol.) Denumire generică pentru celula sangvină. – Din fr. hémocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemocitometru
HEMOCITOMÉTRU, hemocitometre, s. n. (Med.) Dispozitiv de măsurare a hematiilor. – Din fr. hémocytomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemocultură
HEMOCULTÚRĂ, hemoculturi, s. f. Cultivare și identificare a unor germeni patogeni din sânge prin însămânțarea sângelui pe un mediu de cultură. – Din fr. hémoculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemodiagnostic
HEMODIAGNÓSTIC, hemodiagnostice, s. n. Diagnostic pus în urma studierii analizelor sângelui. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. hémodiagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemodializă
HEMODIALÍZĂ, hemodialize, s. f. (Med.) Dializă a sângelui. [Pr.: -di-a-] – Din fr. hémodialyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemodializor
HEMODIALIZÓR, hemodializori, s. m. (Med.) Rinichi artificial. [Pr.: -di-a-] – Din fr. hémodialyseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemodinamică
HEMODINÁMICĂ s. f. 1. Circulație a sângelui în aparatul vascular. 2. Capitol al fiziologiei care studiază circulația sângelui în organism. – Din fr. hémodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemodinamometru
HEMODINAMOMÉTRU, hemodinamometre, s. n. (Med.) Instrument pentru măsurarea presiunii sângelui. – Din fr. hémodynamomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemofag
HEMOFÁG, -Ă, hemofagi, -ge, adj. (Biol.) 1. (Despre animale) Care se hrănește cu sânge. 2. (Despre celule) Care distruge globulele roșii din sânge. – Din fr. hémophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemofilie
HEMOFILÍE, hemofilii, s. f. Boală ereditară, transmisă de mamă numai băieților, care constă într-o predispoziție spre hemoragie, cauzată de prelungirea timpului de coagulare a sângelui. – Din fr. hémophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemogenic
HEMOGÉNIC, -Ă, hemogenici, -ce, adj., s. m. și f. 1. (Med.) Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hemogenie. 2. Adj. Referitor la hemogenie. – Din fr. hémogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemogenie
HEMOGENÍE, hemogenii, s. f. Boală a sângelui, mai frecventă la femei, caracterizată prin scăderea numărului trombocitelor, purpură^2 hemoragică, creșterea timpului de sângerare etc. – Din fr. hémogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobină
HEMOGLOBÍNĂ s. f. Substanță organică feruginoasă care constituie materia colorantă a globulelor roșii din sângele vertebratelor și care, datorită proprietății sale de a se oxida și de a se reduce cu ușurință, are rol în procesul respirator. – Din fr. hémoglobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobinemie
HEMOGLOBINEMÍE s. f. (Med.) Prezență a hemoglobinei în sânge datorată distrugerii globulelor roșii; cantitate de hemoglobină prezentă în sânge datorată distrugerii globulelor roșii. – Din fr. hémoglobinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobinometrie
HEMOGLOBINOMETRÍE, hemoglobinometrii, s. f. (Med.) Determinare a cantității de hemoglobină din sânge. – Din fr. hémoglobinométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobinometru
HEMOGLOBINOMÉTRU, hemoglobinometre, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se poate determina cantitatea de hemoglobină din sânge. – Din fr. hémoglobinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobinopatie
HEMOGLOBINOPATÍE, hemoglobinopatii, s. f. (Med.) Nume generic al bolilor ereditare datorate hemoglobinei anormale. – Din fr. hémoglobinopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoglobinurie
HEMOGLOBINURÍE, hemoglobinurii, s. f. Simptom care constă în apariția hemoglobinei în urină. – Din fr. hémoglobinurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemogramă
HEMOGRÁMĂ, hemograme, s. f. Examen de laborator care stabilește compoziția sângelui (numărul de hematii, leucocite și trombocite dintr-un milimetru cub de sânge, procentul diferitelor tipuri de leucocite și conținutul în hemoglobină al hematiilor); (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de examen de laborator. – Din fr. hémogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemolimfă
HEMOLÍMFĂ, hemolimfe, s. f. Lichid organic care are aceleași proprietăți cu ale sângelui și care se găsește în aparatul circulator al nevertebratelor. – Din fr. hémolymphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemolitic
HEMOLÍTIC, -Ă, hemolitici, -ce, adj. (Med.) Care produce hemoliză. – Din fr. hémolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoliză
HEMOLÍZĂ, hemolize, s. f. Distrugere patologică a globulelor roșii din sânge și trecerea lor în plasmă. – Din fr. hémolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemolizină
HEMOLIZÍNĂ, hemolizine, s. f. Substanță de origine vegetală, animală sau de natură imună, caracterizată prin proprietatea de a descompune și dizolva globulele roșii, eliberând hemoglobina. – Din fr. hémolysine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemometru
HEMOMÉTRU, hemometre, s. n. Aparat folosit pentru dozarea hemoglobinei din sânge. – Din fr. hémomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemon
Hemon = Haemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hemopatic
HEMOPÁTIC, -Ă, hemopatici, -ce, adj. (Med.) Referitor la hemopatie. – Din fr. hémopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemopatie
HEMOPATÍE, hemopatii, s. f. Denumire generică dată bolilor sângelui. – Din fr. hémopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemopoieză
HEMOPOIÉZĂ s. f. (Med.) Hematopoieză. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hémopoièse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoptizic
HEMOPTÍZIC, -Ă, hemoptizici, -ce, adj., s. m. și f. (Bolnav) de hemoptizie. – Din fr. hémoptysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoptizie
HEMOPTIZÍE, hemoptizii, s. f. Eliminare de sânge prin tuse, provocată de o hemoragie a căilor respiratorii, mai ales în cazurile de tuberculoză pulmonară. – Din fr. hémoptysie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoragic
HEMORÁGIC, -Ă, hemoragici, -ce, adj. Cu caracter de hemoragie; provocat de hemoragie. – Din fr. hémorragique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoragie
HEMORAGÍE, hemoragii, s. f. 1. Scurgere abundentă de sânge, internă sau externă, în urma ruperii sau tăierii peretelui unui vas sangvin; hemoree. ◊ Hemoragie intestinală = enterohemoragie. Hemoragie nazală = epistaxis. 2. Fig. Curgere, pierdere de capital. – Din fr. hémorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoree
HEMORÉE, hemoree, s. f. Hemoragie. – Din fr. hémorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoroid
HEMOROÍD, hemoroizi, s. m. Dilatație varicoasă internă sau externă a venelor din regiunea rectului, manifestată prin dureri și hemoragii, apărând mai ales la cei ce duc o viață sedentară; trânji. – Din fr. hémorroïdes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoroidal
HEMOROIDÁL, -Ă, hemoroidali, -e, adj. Referitor la hemoroizi. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hémorroïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemosiderină
HEMOSIDERÍNĂ, hemosiderine, s. f. Pigment bogat în fier, prezent în ficat. – Din fr. hémosidérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemosideroză
HEMOSIDERÓZĂ, hemosideroze, s. f. Boală care se manifestă prin depunerea hemosiderinei în diverse organe (ficat, plămâni etc.). – Din fr. hémosidérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemospermie
HEMOSPERMÍE, hemospermii, s. f. (Med.) Hematospermie. – Din fr. hémospermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemostatic
HEMOSTÁTIC, -Ă, hemostatici, -ce, adj., s. n. (Agent mecanic, fizic sau chimic) care are însușirea de a opri o hemoragie. – Din fr. hémostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemostază
HEMOSTÁZĂ, hemostaze, s. f. Oprire a unei hemoragii (prin procedee medicale sau chirurgicale), mai ales în timpul unei intervenții chirurgicale. – Din fr. hémostase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemoterapie
HEMOTERAPÍE, hemoterapii, s. f. Administrare de sânge în scop terapeutic. – Din fr. hémothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemotorax
HEMOTORÁX s. n. (Med.) Acumulare de sânge în cavitatea pleurală. – Din fr. hémothorax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemotoxie
HEMOTOXÍE, hemotoxii, s. f. Otrăvire a sângelui. – Din fr. hémotoxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemotoxină
HEMOTOXÍNĂ, hemotoxine, s. f. (Med.) Substanță care exercită o acțiune nocivă asupra globulelor roșii. – Din fr. hémotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemotrop
HEMOTRÓP, -Ă, hemotropi, -e, adj. (Biol.; despre virusuri) Care se fixează de predilecție pe celulele sangvine. – Din fr. hémotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hemovaccinare
HEMOVACCINÁRE, hemovaccinări, s. f. Inoculare de sânge sau de plasmă sangvină în piele. – Cf. fr. hémovaccination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hendiadă
HENDIÁDĂ, hendiade, s. f. Figură de stil care constă în înlocuirea unui substantiv însoțit de un atribut prin două substantive sau a unui atribut adjectival cu unul substantival. [Pr.: -di-a-] – Din fr., lat. hendiadys.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hengher
HENGHÉR s. m. v. hingher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

henoteism
HENOTEÍSM s. n. Formă primitivă de religie, care face trecerea de la politeism la monoteism, în care una dintre divinitățile adorate devine principalul obiect de cult. – Din germ. Henotheismus, fr. hénothéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

henry
HÉNRY s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a inductivității. – Din fr. henry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

henry
HÉNRY s. m. v. henri.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

henţ
HENȚ, hențuri, s. n. (La fotbal) Atingere nereglementară a mingii cu mâna de către un jucător de câmp în suprafața de joc, atrăgând după sine o penalizare. – Din engl. hands.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

henț
HENȚ, hențuri, s. n. (La fotbal) Atingere nereglementară a mingii cu mâna de către un jucător de câmp în suprafața de joc, atrăgând după sine o penalizare. – Din engl. hands.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepar
HEPÁR s. n. Medicament preparat din extract de ficat, cu acțiune stimulatoare asupra hematopoiezei, având proprietatea de a regenera celula hepatică. – Din fr. hépar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heparină
HEPARÍNĂ, heparine, s. f. Medicament care are proprietatea de a împiedica coagularea sângelui și care este folosit în cazul infarctului miocardic, al flebitelor etc. – Din fr. héparine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heparinurie
HEPARINURÍE, heparinurii, s. f. (Med.) Prezența heparinei în urină; cantitate de heparină prezentă în urină. – Din fr. héparinurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatalgie
HEPATALGÍE, hepatalgii, s. f. (Med.) Durere de ficat. – Din fr. hépatalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatic
HEPÁTIC, -Ă, hepatici, -ce, adj. Care aparține ficatului, referitor la ficat, care provine de la ficat. – Din fr. hépatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepaticee
HEPATICÉE, hepaticee, s. f. (La pl.) Familie de plante criptogame cu frunze numai de o parte a tulpinii sau fără frunze; (și la sg.) plantă din această familie. – Din lat. hepaticeae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatită
HEPATÍTĂ, hepatite, s. f. Denumire generică dată afecțiunilor inflamatorii de natură virotică, microbiană sau toxică ale ficatului. – Din fr. hépatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatogen
HEPATOGÉN, -Ă, hepatogeni, -e, adj. (Med.) Care este produs de ficat. – Din fr. hépatogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatografie
HEPATOGRAFÍE, hepatografii, s. f. (Med.) Radiografie a ficatului. – Din fr. hépatographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatolog
HEPATOLÓG, -Ă, hepatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în hepatologie. – Din hepatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatologic
HEPATOLÓGIC, -Ă, hepatologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la hepatologie, care ține de hepatologie. – Din fr. hépatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatologie
HEPATOLOGÍE s. f. Disciplină a medicinei interne care se ocupă cu studiul anatomiei, fiziologiei și patologiei ficatului. – Din fr. hépatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatom
HEPATÓM, hepatoame, s. n. (Med.) Tumoare hepatică (malignă). – Din fr. hépatome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatomegalie
HEPATOMEGALÍE, hepatomegalii, s. f. Mărire a dimensiunilor ficatului, întâlnită în sifilis, ciroză, tuberculoză etc. – Din fr. hépatomégalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatopancreas
HEPATOPANCREÁS, hepatopancrease, s. n. Glandă digestivă la unele nevertebrate care cumulează funcțiile ficatului și ale pancreasului. [Pr.: -cre-as] – Din fr. hépatopancréas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatopatie
HEPATOPATÍE, hepatopatii, s. f. (Med.) Nume generic al bolilor ficatului. – Din fr. hépatopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatoptoză
HEPATOPTÓZĂ, hepatoptoze, s. f. (Med.) Cădere a ficatului. – Din fr. hépatoptôse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatoragie
HEPATORAGÍE, hepatoragii, s. f. (Med.) Hemoragie hepatică. – Din fr. hépatorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hepatotoxină
HEPATOTOXÍNĂ, hepatotoxine, s. f. (Med.) Toxină exogenă sau endogenă cu efect nociv asupra ficatului. – Din fr. hépatotoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hephaestus
Hephaestus, fiul lui Zeus și al Herei, era considerat drept zeul focului. Hephaestus era șchiop. Infirmitatea lui se datora fie faptului că fusese aruncat de Zeus din înaltul cerului, fiindcă în cursul unei dispute dintre părintele zeilor și Hera el luase apărarea mamei sale, fie faptului că se născuse infirm și, rușinată, Hera îl aruncase în mare, de unde a fost luat și crescut de Tethys. Timp de nouă ani Hephaestus a trăit într-o grotă din fundul mării, după care a fost readus în Olympus. Reședința sa de predilecție a rămas însă muntele Aetna din Sicilia. Acolo, în atelierele fierăriei lui divine, ucenicii săi – ciclopii – prelucrau fierul și celelalte metale. Din mîinile dibace ale zeului făurar ies tot felul de obiecte minunate: un tron de aur dăruit Herei, armele lui Achilles lucrate la rugămintea lui Thetis, trăsnetele lui Zeus, faimosul colier al Harmoniei etc. Hephaestus a fost cel care a ajutat la nașterea Athenei înlesnind ca zeița să iasă din capul divinului ei tată, și tot el a modelat, din țărînă, trupul Pandorei. Hephaestus a fost cel care l-a țintuit și pe Prometheus de muntele Caucasus. Deși înzestrat cu un fizic urît, Hephaestus este considerat cînd drept soțul uneia dintre grații, cînd – de cele mai multe ori – drept soțul Aphroditei care, ce e drept, îi este infidelă. (Cu privire la episodul amoros dintre zeița frumuseții și Ares, în care cei doi sînt prinși într-o plasă de către Hephaestus, v. Ares și Aphrodite). Lui Hephaestus îi sînt atribuiți mai mulți copii (v. și Erichthonius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heptacord
HEPTACÓRD, heptacorduri, s. n. Liră cu șapte coarde la vechii greci. – Din fr. heptacorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptaedric
HEPTAÉDRIC, -Ă, heptaedrici, -ce, adj. În formă de heptaedru. [Pr.: -ta-e-] – Din fr. heptaédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptaedru
HEPTAÉDRU, heptaedre, s. n. Corp geometric cu șapte fețe. – Din fr. heptaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptagon
HEPTAGÓN, heptagoane, s. n. Poligon cu șapte laturi și cu șapte unghiuri. – Din fr. heptagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptagonal
HEPTAGONÁL, -Ă, heptagonali, -e, adj. În formă de heptagon. – Din fr. heptagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptametru
HEPTAMÉTRU, heptametre, s. n. Vers alcătuit din șapte picioare. – Din fr. heptamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptan
HEPTÁN, heptani, s. m. Hidrocarbură saturată din clasa parafinelor, cu șapte atomi de carbon în moleculă, care se prezintă ca un lichid inflamabil, folosită drept carburant. – Din fr. heptane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptatlon
HEPTATLÓN s. n. Complex de șapte probe atletice selecționate din alergări, sărituri și aruncări. – Hepta[edru] + [penta]tlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptemimer
HEPTEMIMÉR, -Ă, heptemimeri, -e, adj. (Despre cezura unui vers) Care se află după a șaptea jumătate de picior. – După fr. hepthémimère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heptodă
HEPTÓDĂ, heptode, s. f. Tub electronic cu vid care are șapte electrozi. – Din fr. heptode, germ. Heptode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hera
Hera, fiica lui Cronus și a Rheei, a fost și ea înghițită, imediat după naștere, împreună cu ceilalți frați ai ei, de către Cronus (v. și Cronus). În timpul luptei dintre Zeus și Cronus, Hera a fost încredințată zeiței Tethys și lui Oceanus, care au crescut-o. Mai tîrziu, ea s-a căsătorit cu fratele ei Zeus, devenind „soția legitimă” a stăpînului lumii. În această calitate ea era considerată drept protectoarea căminului, a căsătoriei și, în general, a femeilor măritate. Cu Zeus, Hera a avut patru copii: pe Ares, Hebe, Hephaestus și Hithyia. Împărțind tronul, dar nu și puterea marelui ei stăpîn, Hera e adesea înfățișată ca o soție geloasă și nesăbuit de violentă, care ușor se simte jignită și nu pregetă să se răzbune crunt pentru toate infidelitățile săvîrșite de soțul ei. Adeseori mînia ei se vădește capricioasă și nejustificată. Jignirea adusă de judecata lui Paris frumuseții ei, de pildă, a contribuit în cea mai mare măsură la declanșarea războiului troian (v. Paris), iar pe Tiresias l-a lipsit de vedere pentru simplul fapt că a îndrăznit să-și exprime o părere care nu a fost pe placul ei (v. Tiresias). Hera urmărește și pedepsește în egală măsură atît pe muritoarele iubite de părintele zeilor, ca de pildă pe Io, pe Semele sau pe Callisto, cît și pe copiii acestora: Heracles, Dionysus etc, (v. numirile respective). Rareori îi sprijină pe muritori, ca, de pildă, pe Achilles, Menelaus, argonauți etc. În mitologia romană Hera era identificată cu Iuno (v. și Iuno).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heracles
Heracles, vestit erou grec, neîntrecut în forță și vitejie și care, după moarte, a fost primit în rîndul zeilor, devenind nemuritor. Heracles – numit de către romani Hercules – era fiul lui Zeus și al Alcmenei. Pentru a se uni cu Alcmene, Zeus a luat chipul și înfățișarea soțului ei, Amphitryon, plecat să lupte împotriva teleboenilor (v. și Amphitryon). Din unirea Alcmenei cu Zeus s-a născut Heracles, iar din unirea Alcmenei cu Amphitryon, sosit imediat după aceea, s-a născut Iphicles, frate geamăn cu Heracles. Dîndu-și seama de originea divină a lui Heracles, Amphitryon a consimțit să-l crească în casa sa, alături de Iphicles. Gelozia Herei față de Alcmene s-a manifestat însă de timpuriu, încă înainte de nașterea copilului. Fiindcă Zeus – ca să-și ocrotească viitorul fiu – făgăduise regatul Argosului primului urmaș care se va naște din Perseus, Hera a îndemnat-o pe fiica ei, Ilithyia, care patrona nașterile, să întîrzie nașterea lui Heracles și s-o grăbească în schimb pe cea a lui Eurystheus, fiul lui Sthenelus. Datorită acestui fapt, Eurystheus se naște la șapte luni, revenindu-i lui Argosul (v. și Eurystheus), iar Heracles e purtat zece luni în pîntece de Alcmene. Mînia Herei continuă să se reverse și după naștere, de data asta însă asupra copilului. Într-o noapte, cînd cei doi frați se aflau în leagănul lor, ea le trimite doi șerpi cu gîndul să-l ucidă pe Heracles. Fără să-și piardă cumpătul, Heracles, deși avea numai zece luni, îi apucă pe fiecare cu cîte o mînă și-i sugrumă, în timp ce Iphicles, îngrozit, trezește toată casa cu țipetele lui. Este un semn în plus pentru Amphitryon cu privire la originea divină a copilului. El îl crește însă mai departe în casa sa, ca pe propriul său fiu. Cînd Heracles crește, el își înspăimîntă părintele, ucigîndu-și dascălul, pe Linus, și acest fapt îl determină pe Amphitryon să-l trimitp pe Heracles la țară să-i păzească cirezile. Eroul stă acolo pînă la vîrsta de optsprezece ani, cînd săvîrșește primul său act de vitejie: ucide leul din Cithaeron, care atacase cirezile tatălui său. Cu această ocazie el se unește cincizeci de nopți la rînd cu cele cincizeci de fiice ale regelui Thespius, la care stă în gazdă tot timpul cît durează vînătoarea. După ce ucide fiorosul animal, Heracles se întoarce acasă. Pe drum se întîlnește cu solii regelui Erginus, trimiși să ridice tributul la care erau supuși tebanii. El se luptă cu Erginus și îl învinge. Drept mulțumire că i-a scăpat pe tebani de tributul înjositor, regele Creon i-o dă în căsătorie lui Heracles pe fiica sa, Megara. Cu Megara eroul a avut maui mulți copii. Urmărindu-l mai departe cu mînia sa divină, Hera îi ia mințile și, într-un delir furios, îl determină să-și ucidă copiii. În urma săvîrșirii acestei fărădelegi, eroul consultă oracolul de la Delphi. Pentru ispășire, Apollo îi poruncește să-i slujească timp de doisprezece ani lui Eurystheus. La cererea acestuia, care-l pune la felurite munci, Heracles săvîrșește cele douăsprezece mari fapte de vitejie cunoscute sub numele de muncile (sau isprăvile) lui Heracles. – Prima muncă este uciderea leului din Nemea, o fiară înspăimîntătoare care pustia ținutul respectiv. Eroul îl sugrumă apoi îl jupoaie de pielea îngrozitoare la vedere. Înfățișîndu-se mai apoi îmbrăcat în această piele lui Eurystheus, acesta, de frică, nu-i îngăduie să pătrundă în cetate ci îi poruncește să-și depună prada înaintea porților. Cu această ocazie eroul înființează Jocurile Nemeiene. – A doua muncă a lui Heracles este uciderea hidrei din Lerna. Născută din Typhon și din Echidna, hidra era un balaur monstruos, a cărui răsuflare ucidea pe oricine îi simțea duhoarea. Ea avea nenumărate capete, care pe măsură ce erau retezate, creșteau la loc. Unul dintre capete era nemuritor. Heracles a reușit să-i reteze capetele și, cu ajutorul nepotului său, Iolaus, să-i ardă carnea în locul unde fuseseră, pentru a le împiedica să mai regenereze. La urmă el îi retează și capul cel nemuritor și, îngropîndu-l în pămînt, împinge deasupra lui o stîncă uriașă. Sîngele hidrei era și el aducător de moarte. De aceea, la plecare, eroul și-a muiat săgețile în el, făcîndu-le astfel veninoase. – A treia muncă a lui Heracles este prinderea mistrețului de pe muntele Erymanthus. Groaznicul animal a fost urmărit de către erou prin mijlocul unor zăpezi înalte, pînă cînd, sleit de puteri, a fost prins. – A patra muncă a lui Heracles este prinderea unui căprior cu coarne de aur, care aparținea zeiței Artemis. Vestit prin iuțeala lui, căpriorul a fost fugărit un an încheiat de către erou, care, în cele din urmă, l-a ajuns în Arcadia și, rănindu-l ușor, a reușit să-l prindă. – A cincea muncă a lui Heracles este curățarea grajdurilor lui Augias. Augias, regele din Elis, avea peste trei mii de vite și grajdurile care le adăposteau nu mai fuseseră curățate de peste treizeci de ani. La porunca lui Eurystheus, Heracles s-a legat să le curețe într-o singură zi, cerîndu-i o răsplată lui Augias, dacă avea să reușească. Augias s-a învoit. Atunci eroul a schimbat cursurile rîurilor Alpheus și Peneus și, abătîndu-le prin mijlocul grajdurilor, a făcut ca tot gunoiul să fie dus de ape pînă-n seară. Cînd și-a cerut însă plata cuvenită, Augias a refuzat să-și țină făgăduiala, fapt pentru care avea să fie pedepsit mai tîrziu de către erou. – A șasea muncă a lui Heracles este distrugerea păsărilor stimfalide. În pădurile care împrejmuiau lacul Tsymphalis din Arcadia sălășluiau puzderie de păsări de pradă, care pustiau ținutul. Heracles le-a stîrpit ucigîndu-le cu săgețile sale otrăvite. – A șaptea muncă a lui Heracles este prinderea taurului din Creta. Odinioară, regele Minos voise să-i sacrifice taurul lui Poseidon dar, cucerit de frumusețea animalului, îl cruțase. Zeul mării se răzbunase, făcînd taurul să devină furios. Heracles a reușit să-l prindă și i l-a adus lui Eurystheus, care însă i-a redat libertatea. – A opta muncă a lui Heracles este îmblînzirea iepelor lui Diomedes. Diomedes, regele Thraciei, avea niște iepe sălbatice pe care le hrănea cu carne omenească. Heracles l-a ucis pe Diomedes și le-a dat iepelor lui să-i mănînce trupul. După ce s-au ospătat din carnea stăpînului lor, iepele au devenit blînde și s-au lăsat ușor prinse. Heracles i le-a dus și pe acestea lui Eurystheus. – A noua muncă a lui Heracles este dobîndirea cingătorii purtate de Hippolyte, regina amazoanelor. Cingătoarea îi fusese dăruită acesteia de însuși Ares, zeul războiului. Heracles i-o ia, după ce se luptă cu amazoanele, și o dăruiește fiicei lui Eurystheus. – A zecea muncă a lui Heracles este aducerea boilor lui Geryon (v. și Geryon), tot la porunca lui Eurystheus. Cirezile de boi ale lui Geryon se aflau pe insula Erythia, departe, către apusul lumii. Ca să ajungă acolo, eroul a străbătut deșertul Libyei, apoi Oceanul, iar ca să pună mîna pe boii lui Geryon, l-a ucis mai întîi pe Orthrus, cîinele cu două capete care-i păzea, apoi pe Eurytion, uriașul care-i păștea și, în sfîrșit, pe însuși Geryon, monstrul cu trei trupuri, căruia-i aparțineau. După multe peripeții, Heracles ajunge cu bine din nou la Eurystheus, nu fără să fi avut însă de furcă pe drumul de întoarcere cu numeroși dușmani care-l atacaseră, vrînd să-i fure boii. – A unsprezecea muncă a lui Heracles este culegerea merelor din Grădina Hesperidelor. Merele acestea erau de aur, și ele aparțineau Herei, care le primise în dar, cu prilejul nunții ei cu Zeus, de la Gaea. Hera le dusese în Grădina Hesperidelor și i le dăduse în pază lui Ladon, un balaur uriaș cu o sută de capete. După ce cutreieră mări și țări, după ce trece prin Caucasus unde-l eliberează pe Prometheus (v. și Prometheus), Heracles ajunge la hiperboreeni, unde se afla faimoasa grădină, și, cu ajutorul lui Atlas, izbutește să fure merele și i le aduce lui Eurystheus. – A douăsprezecea – și cea din urmă – muncă a lui Heracles este aducerea lui Cerberus din împărăția umbrelor subpămîntene, cea mai grea încercare la care a fost supus eroul. În îndeplinirea acestei sarcini, el a fost ajutat de Hermes și de Athena. Ajuns în Infern, Heracles s-a întîlnit cu umbra lui Meleager – căruia, cu această ocazie, i-a făgăduit s-o ia în căsătorie pe Deianira (v. și Deianira) – cu Pirithous, cu Theseus și cu Ascalaphus, pe care i-a scăpat din chinurile la care erau supuși și, în sfîrșit, cu zeul Hades, care s-a învoit să i-l dea pe Cerberus cu condiția ca eroul să-l prindă fără să se servească de vreo armă. Strîngîndu-l cu amîndouă mîinile de gît, Heracles a reușit să-l stăpînească pe Cerberus și să-l tîrască după el, pe pămînt. La vederea lui Cerberus însă, Eurystheus a fost atît de înfricoșat încît s-a ascuns și n-a vrut să-l primească. Neavînd ce face cu el, Heracles l-a adus atunci înapoi în Infern. În afara acestor isprăvi, eroul a săvîrșit, în diferite împrejurări, numeroase alte acte de curaj și vitejie, care i-au dus faima și l-au făcut renumit. Printre ele se numără: 1. Expediția întreprinsă împotriva Troiei. Laomedon, regele Troiei, a refuzat să-i dea lui Heracles răsplata cuvenită pentru faptul că eroul a salvat-o pe Hesione, fiica regelui, din ghearele unui monstru îngrozitor. Heracles atacă cetatea, îl ucide pe rege împreună cu toți fiii lui și i-o dă de soție pe Hesione lui Telamon, unul dintre tovarășii lui de arme (v. și Hesione 1.). 2. Războiul împotriva giganților, în care eroul a luptat alături de olimpieni (v. Gigantes). 3. Războiul împotriva lui Augias, întreprins de erou datorită faptului că regele din Elis refuzase să-i dea plata cuvenită pentru că i-a curățat grajdurile. Cu ocazia victoriei, eroul a înființat Jocurile Olimpice. 4. Expediția organizată împotriva Pylosului, unde domnea regele Neleus (v. și Neleus), expediție în cursul căreia Heracles îl ucide pe rege împreună cu toți fiii lui în afară de unul singur, Nestor. Cu această ocazie Heracles a rănit mai mulți zei, printre care pe Hera și pe Ares. 5. Războiul împotriva Spartei (v. și Hippocoon), în cursul căruia, deși învingător, eroul este rănit la mînă și vindecat apoi de către Asclepius. 6. Lupta împotriva driopilor, în care, învins la început, Heracles iese în cele din urmă învingător, îi bate pe driopi și-i pune pe fugă. Motivul izbucnirii conflictului între erou și driopi a fost faptul că, o dată, pe cînd trecea prin ținutul lor călătorind împreună cu Deianira și cu fiul său Hyllus, driopii au refuzat să-i dea să mănînce copilului, care era înfometat. 7. Lupta cu centaurii, stîrniți de mirosul vinului pe care eroul îl băuse în peștera lui Pholos. Cu această ocazie a fost ucis din greșeală de către Heracles și bunul centaur Chiron. 8. Readucerea Alcestei din regatul subpămîntean (v. Admetus). 9. Lupta cu Antaeus (v. Antaeus). 10. Lupta cu Cycnus (v. Cycnus 2.), pe care l-a ucis în drum spre Grădina Hesperidelor. 11. Eliberarea lui Prometeus. Traversînd Caucazul, pe drumul spre aceeași Grădină a Hesperidelor, eroul a ucis vulturul care devora ficatul titanului Prometheus înlănțuit de o stîncă. 12. Lupta împotriva lui Lycaon, fiul lui Ares și al Pyrenei, care, opunîndu-se trecerii lui Heracles spre Grădina Hesperidelor, a fost învins și el de către erou. 13. Lupta cu gigantul Alcyoneus pe care l-a omorît cu măciuca sa, ajutat fiind și de zeița Athena. 14. Prinderea cercopilor (v. Cercopes). În sfîrșit, viața eroului, bogată în peripeții, cuprinde și alte episoade menite să-i ilustreze forța și vitejia. De pildă, este cunoscut episodul luptei dintre Heracles și zeul apei Achelous, pentru a obține mîna Deianirei, sora lui Meleager, căruia, în Infern, eroul îi făgăduise s-o ia de soție (v. mai sus). După căsătorie, omorînd din greșeală o rudă a soției sale, Heracles este silit să pornească în exil împreună cu Deianira și cu fiul lor, Hyllus. Pe drum Deianira este atacată de centaurul Nessus, care vrea s-o violeze. Heracles îl rănește mortal cu una din săgețile sale otrăvite. Înainte de a muri, centaurul îi dăruiește Deianirei un filtru miraculos, filtru care – după spusele lui – avea să i-l aducă înapoi pe Heracles atunci cînd ei i se va părea că eroul n-o mai iubește. Șiretenia lui Nessus și gelozia Deianirei aveau să pricinuiască, mai tîrziu, moartea eroului (v. Deianira). În urma uciderii nedrepte a lui Iphitus, fiul regelui Eurytus (v. și Iphitus), Heracles e atins de nebunie. Pentru a fi „purificat” el se duce la Delphi, dar acolo, insultînd oracolul, își atrage asupră-și mînia lui Apollo. În urma omorului și a sacrilegiului comis, el nu mai poate fi purificat decît dacă se va vinde ca sclav, timp de trei ani, pentru a-i sluji unui stăpîn. Așa ajunge Heracles în slujba Omphalei, regina Lydiei. E răstimpul în care eroul, robit și iubit de regină, participă la vînătoarea mistrețului din Calydon. După împlinirea termenului, Heracles se războiește cu regele Eurytus. Pe vremuri, Eurytus îi refuzase mîna fiicei sale, Iole. Eroul se luptă cu Eurytus, îl ucide și, cum dragostea pentru fiica acestuia persistă, o ia cu el pe Iole. Aflînd, Deianira îi trimite o cămață îmbibată cu filtrul lui Nessus, pe care Heracles îl ucisese odinioară. Departe de a-i aduce înapoi soțul, filtrul – răzbunare perfidă a centaurului – Face ca veșmîntul o dată îmbrăcat să se lipească de trupul eroului și să ia foc. În zadar se luptă Heracles cu desperare să scape de cămașa ucigătoare. O dată cu ea își smulge de pe trup fîșii de carne și flăcările mistuitoare îi ajung pînă la oase. Atunci, simțindu-și sfîrșitul aproape – în timp ce Deianira îngrozită de fapta ei se sinucide – eroul își înalță singur un rug și se pregătește de moarte. El o încredințează fiului său Hyllus pe Iole și lasă cu limbă de moarte ca, mai tîrziu, cei doi să se căsătorească. Își dăruiește arcul și săgețile lui Philoctetes și se urcă pe rugul de mai înainte pregătit. În timp ce flăcările rugului se înașță, un nor pogoară din ceruri și cade un trăsnet. Cînd ceața se risipește, corpul eroului nu mai există. El a fost luat în Olympus, unde va petrece după moarte în rîndul nemuritorilor. Vechea urăp a Herei se șterge. Ea îl primește acum pe Heracles în lăcașul zeilor, căsătorindu-l cu fiica ei, Hebe, zeița veșnicei tinereți. Eroul devine nemuritor, drept răsplată pentru vitejia, curajul și nedreptățile îndurate pe pămînt.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heraclidae
Heraclidae se numeau toți descendenții lui Heracles: atît fiii eroului și ai Deianirei, cît și urmașii acestora. După apoteozarea lui Heracles, copiii săi, urmăriți de ura lui Eurystheus, au găsit o vreme adăpost la curtea regelui Ceyx, din Trachis. Apoi, cum Eurystheus amenința cu războiul, ei au fost siliți să se refugieze din nou, de data aceasta la atenieni. Eurystheus le-a declarat război și acestora, dar a fost înfrînt și ucis în luptă. După victoria repurtată împotriva lui Eurystheus, heraclizii, sub conducerea lui Hyllus, fiul cel mai mare al lui Heracles, s-au îndreptat spre Peloponnesus, patria tatălui lor, cu gîndul să se stabilească acolo (v. și Hyllus). Prima încercare se soldează cu un eșec: pe drum ei se întîlnesc cu armata regelui Echemus, care-i învinge. Însuși Hyllus cade în luptă. Heraclizii mai fac, de-a lungul timpului, câteva tentative de a ajunge în Peloponnesus. Conduși mai tîrziu de Aristomachus, sînt din nou înfrînți și alungați. În schimb, sub conducerea lui Temenus și a fraților săi – Aristodemus și Cresphontes – izbîndesc, reușind în cele din urmă să ia în stăpînire și să-și împartă Peloponnesul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heraclizi
Heraclizi = Heraclidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

herald
HERÁLD, heralzi, s. m. Dregător la curțile suveranilor din Evul Mediu, care avea sarcina de a purta insignele monarhilor sau ale principilor, de a anunța începutul turnirelor și numele învingătorilor, de a transmite declarațiile de război etc. – Din lat. heraldus. Cf. fr. héraut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heraldic
HERÁLDIC, -Ă, heraldici, -ce, adj. 2. Care aparține heraldicii (1), privitor la heraldică. – Din fr. héraldique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heraldic
HERÁLDIC, -Ă, heraldici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu studiul stemelor statelor, cu blazoanele caselor domnitoare, familiilor nobiliare, orașelor etc. 2. Adj. Care aparține heraldicii (1), privitor la heraldică. – Din fr. héraldique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heraldică
HERÁLDICĂ s. f. 1. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu studiul stemelor statelor, cu blazoanele caselor domnitoare, familiilor nobiliare, orașelor etc. – Din fr. héraldique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heraldist
HERALDÍST, heraldiști, s. m. Specialist în heraldică. – Din fr. héraldiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herăstrău
HERĂSTRẮU s. n. v. fierăstrău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herb
HERB, herburi, s. n. (Înv.) Stemă a unei țări, blazon al unei familii nobiliare etc. ♦ Fig. Origine, neam nobil. [Var.: hierb s. n.] – Din pol. herb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herbar
HERBÁR s. n. v. ierbar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hercinic
HERCÍNIC, -Ă, hercinici, -ce, adj. (În sintagma) Orogeneza hercinică = totalitatea mișcărilor de cutare a scoarței Pământului manifestate din devonian până în permian, în urma cărora s-au format o serie de munți. ♦ Care s-a format prin (sau în) orogeneza hercinică. – Cf. fr. hercynien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hercule
Hercule = Hercules.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

herculeean
HERCULEEÁN, -Ă, herculeeni, -e, adj. Asemenea lui Hercule, caracteristic lui Hercule; foarte puternic; voinic. [Pr.: -le-ean. – Var.: erculeán, -ă adj.] – Din fr. herculéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hercules
Hercules, denumire dată de romani eroului grec Heracles (v. Heracles). În mitologia romană, la isprăvile eroului vin să se mai adauge cîteva episoade, ca, de pildă, lupta împotriva lui Cacus (v. Cacus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hereford
HÉREFORD s.pr. n. Rasă de taurine de culoare roșcată pe tot corpul, cu excepția capului, abdomenului și extremităților picioarelor. [Pr.: herford] – Din engl. hereford.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heretisi
HERETISÍ vb. IV v. hiritisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herghelegiu
HERGHELEGÍU, herghelegii, s. m. Păzitor, îngrijitor al unei herghelii. – Din tc. hergeleci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herghelie
HERGHELÍE, herghelii, s. f. 1. Crescătorie de cai, alcătuită din animale de reproducție și din exemplare de diferite vârste, care cresc sau pasc laolaltă; loc unde se află această crescătorie. ♦ (Fam.) Termen de ocară pentru o femeie prea vorbăreață. 2. Grup mare de cai de o anumită categorie. – Din tc. hergele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hering
HÉRING, heringi, s. m. Pește marin asemănător cu scrumbia, lung de circa 20 cm, cu spinarea verde-albăstrie și cu laturile argintii (Clupea harengus). – Din germ. Hering.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermafrodit
HERMAFRODÍT, -Ă, hermafrodiți, -te, adj. (Despre plante și animale) Care are organe de reproducere atât masculine, cât și feminine pe același individ; androgin, bisexuat, bisexual. ♦ (Substantivat) Om având caractere specifice ambelor sexe; fătălău. – Din fr. hermaphrodite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermafrodit
Hermafrodit = Hermaphroditus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hermafroditism
HERMAFRODITÍSM s. n. Prezența organelor sexuale de ambele sexe la același individ; bisexualitate, androginie. – Din fr. hermaphroditisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermaphroditus
Hermaphroditus, fiul lui Hermes și al Aphroditei. A fost crescut de nimfe pe muntele Ida pînă la vîrsta de cincisprezece ani, cînd a pornit să cutreiere prin lume. O dată, pe cînd se scălda în apele unui lac, nimfa lacului Salmacis s-a îndrăgostit de frumosul tînăr și a vrut să se unească cu el. Hermaphroditus a respins-o. Atunci ea l-a cuprins în brațe cu sila și, fiindcă tînărul se zbătea să scape din strînsoare, Salmacis s-a rugat fierbinte zeilor să le unească trupurile pentru totdeauna. Zeii i-au împlinit voia: în locul tînărului și al nimfei a apărut o singură ființă, avînd ambele sexe. Hermaphroditus se număra printre însoțitorii lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hermă
HÉRMĂ, herme, s. f. Stâlp de piatră amplasat de-a lungul drumurilor, la răspântii și la intrarea în casele grecești, având săpat în partea superioară capul lui Hermes, zeul comerțului. – Din n. pr. Hermes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermelină
HERMELÍNĂ, hermeline, s. f. (Zool.; înv.) Hermină. – Din magh. hermelin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermeneutic
HERMENÉUTIC, -Ă, hermeneutici, -ce, adj. Cu caracter de hermeneutică; referitor la hermeneutică. [Var.: ermenéutic, -ă adj.] – Din fr. herméneutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermeneutică
HERMENÉUTICĂ s. f. Știința și arta interpretării textelor vechi, în special biblice; știința exegezei. ♦ Știința sau metoda interpretării fenomenelor culturii spirituale. [Var.: ermenéutică s. f.] – Din fr. herméneutique, germ. Hermeneutik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermes
Hermes, fiul lui Zeus și al pleiadei Maia, s-a născut într-o peșteră pe muntele Cyllene, din Arcadia. Încă de timpuriu, Hermes și-a vădit aptitudinile și talentele. Abia născut, copilul a ieșit din scutece și a fugit pînă în Thessalia, de unde a furat cirezile pe care le păștea acolo fratele său, Apollo. Nimeni nu l-a văzut în afară de un cioban, pe nume Battus (v. și Battus 1.). După ce a ascuns animalele, Hermes s-a întors înapoi în peștera în care s-a născut. Acolo, la intrare, a găsit o broască țestoasă și, cu ingeniozitatea-i caracteristică, a întocmit din carapacea ei o liră. Între timp Apollo a luat urma hoțului și, ajuns la peștera cu pricina, l-a silit pe Hermes să-i înapoieze vitele. Auzind însă sunetul minunat al lirei, zeul s-a învoit să i le lase în schimbul noului instrument. Mai tîrziu, tot de la Apollo a primit Hermes și faimosul caduceu, care a devenit – alături de pălăria cu boruri largi și de sandalele de aur înaripate – unul dintre atributele zeului. Mîndru de istețimea fiului său, Zeus l-a făcut pe Hermes mesagerul zeilor. În această calitate, în majoritatea legendelor Hermes joacă un rol secundar. El participă, de pildă, la gigantomahie, le însoțește pe cele trei zeițe olimpiene pe muntele Ida, conducîndu-le în fața judecății lui Paris, îl ajută pe Odysseus să învingă vrăjile Circei, mijlocește tîrgul dintre Heracles și Omphale, la porunca lui Zeus îl însoțește prin lume pe micul Dionysus urmărit de mînia Herei etc. Hermes era zeul comerțului și al călătorilor – și, pentru acest atribut, i se ridicau statui la toate răspîntiile – dar și al hoților și al borfașilor. El era protectorul păstorilor și călăuza umbrelor celor morți către meleagurile Infernului. În general, era considerat drept patronul muzicii, al oricărei invenții, al meșteșugurilor etc. În mitologia romană zeul mesager purta numele de Mercurius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

herminat
HERMINÁT, -Ă, herminați, -te, adj. (Despre găini) Cu penajul alb mărginit cu negru la coadă și la aripi și negru mărginit cu alb la gât. – Din fr. herminé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herminat
HERMINÁT, -Ă adj. (Zoot.; despre găini) Care are culoarea penajului caracterizată printr-un fond alb, cu penele din coadă și din vârful aripilor negre, cu cele de la gât (lanțetele) negre, mărginite cu alb. ♦ (Substantivat, f.) Herminată de Bonțida = rasă de găini creată în România și crescută pentru producția mixtă (ouă și carne). (din fr.) [Dicționar Enciclopedic, Ed. Enciclopedică, București 1999]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hermină
HERMÍNĂ, hermine, s. f. Animal carnivor asemănător cu nevăstuica, având blana cafenie vara, albă, fină și lucioasă iarna; hermelină, cacom, helge (Mustela erminea). ♦ Blana prelucrată sau haina făcută din blana acestui animal. – Din fr. hermine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hermiona
Hermiona = Hermione.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hermione
Hermione (sau Hermiona), unica fiică a lui Menelaus și a Helenei. A fost făgăduită din fragedă copilărie drept soție lui Orestes. Mai tîrziu, după războiul troian, tatăl ei o căsătorește cu Pyrrhus, fiul lui Achilles. Dar Pyrrhus o iubește pe Andromacha și, geloasă, Hermione pune la cale uciderea rivalei ei. Între timp, survenind moartea lui Pyrrhus (v. și Pyrrhus), Hermione se căsătorește cu Orestes, cu care are un fiu, pe Tisamenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

herniar
HERNIÁR, -Ă, herniari, -e, adj. Care este în legătură cu hernia. [Pr.: -ni-ar] – Din fr. herniaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hernie
HERNÍE, hernii, s. f. 1. Umflătură formată prin ieșirea totală sau parțială a unui organ din cavitatea sa naturală printr-un orificiu natural sau artificial; spec. ieșire a intestinului subțire din peritoneu; vătămătură, surpătură, boșorogeală. ◊ Hernie de disc = ieșire a nucleului cartilaginos din discul intervertebral. 2. (Bot.; în sintagma) Hernia verzei = boală a verzei provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția pe rădăcina plantei atacate a unor tumori galbene, apoi brune. – Din fr. hernie, lat. hernia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hero
Hero, o tînără preoteasă a Aphroditei, iubită de către Leander. Pentru a o întîlni, Leander pleca în fiecare noapte din Abydos și traversa înot Hellespontul, ca să ajungă la ea, la Sestus. Într-o noapte, surprins de furtună, tînărul și-a aflat moartea în valuri. Nevrînd să-i supraviețuiască, Hero s-a sinucis și ea, aruncîndu-se în mare din înaltul unui turn.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

heroidă
HEROÍDĂ, heroide, s. f. Epistolă în versuri, în care se celebrează un erou sau un personaj celebru. Heroidele lui Ovidiu. – Din fr. héroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heroină
HEROÍNĂ s. f. Medicament derivat din morfină, cu acțiune analgezică și stupefiantă, mai toxic decât morfina. – Din fr. héroïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heroinoman
HEROINOMÁN, -Ă, heroinomani, -e, s. m. și f. Persoană care se droghează cu heroină. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroïnomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heroinomanie
HEROINOMANÍE, heroinomanii, s. f. (Med.) Drogare cu heroină. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroïnomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herpes
HÉRPES, herpesuri, s. n. Boală de piele virotică cu caracter recidivant, care se manifestă prin apariția, de obicei în jurul buzelor, al nasului sau al organelor genitale, a unor grupuri de bășicuțe pline cu lichid. – Din fr. herpès, lat. herpes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herpetic
HERPÉTIC, -Ă, herpetici, -ce, adj. De natura herpesului. – Din fr. herpétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hersă
HÉRSĂ, herse, s. f. Grătar metalic care închidea intrarea cetăților medievale, servind ca barieră auxiliară a porții. – Din fr. herse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herse
Herse, fiica lui Cecrops și soră cu Aglauros și cu Pandrosos (v. și Aglauros). A fost iubită de către zeul Hermes, cu care a avut un fiu, pe nume Cephalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hersilia
Hersilia (sau Hora), în mitologia romană, soția lui Romulus. După moartea și zeificarea acestuia sub numele de Quirinus, Hersilia a fost și ea primită în rîndul zeilor, căpătînd numele de Hora (Quirini).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hertz
HERTZ, hertzi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru frecvență, egală cu frecvența unei mișcări periodice a cărei perioadă este de o secundă; ciclu pe secundă. [Pr.: herț] – Din germ. Hertz, fr. hertz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hertzian
HERTZIÁN, -Ă, hertzieni, -e, adj. Referitor la undele electromagnetice radio. ◊ Undă (sau rază) hertziană = undă electromagnetică prin care se fac transmisiile radiofonice. Cablu hertzian = sistem de transmisie a mesajelor prin unde hertziene. [Pr.: -ți-an] – Din fr. hertzien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herţog
HÉRȚOG s. m. (Înv.) Duce, voievod. – Din germ. Herzog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herțog
HÉRȚOG s. m. (Înv.) Duce, voievod. – Din germ. Herzog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

herul
HERÚL, -Ă, heruli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană dintr-un neam germanic din uniunea de triburi a goților. 2. Adj. Care se referă la heruli (1), care aparține herulilor. – Din fr. Hérules.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heruvic
HERUVÍC, heruvice, s. n. Numele unui imn bisericesc ortodox. – Din ngr. [imnos] heruvikós, heruvikón.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heruvim
HERUVÍM, heruvimi, s. m. Înger care urmează ierarhic după arhangheli. – Din sl. cherŭvimu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hesiona
Hesiona = Hesione.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesione
Hesione (sau Hesiona) 1. Fiica lui Laomedon, regele Troiei. Fiindcă Laomedon atrăsese asupra cetății mînia lui Apollo și a lui Poseidon, refuzînd să le dea plata cuvenită pentru că ridicaseră zidurile cetății, zeii s-au răzbunat trimițînd un monstru îngrozitor care-i devora pe locuitori. Fiind consultat, oracolul a cerut să-i fie dată monstrului, pentru ispășire, însăși fiica regelui. În timp ce Hesione, înlănțuită de o stîncă, urma să fie înghițită de înspăimîntătoarea fiară, a trecut pe acolo Heracles. El a ucis animalul, salvînd-o pe Hesione de la moarte. Din nou Laomedon refuză să-i dea și lui răsplata cuvenită – cei șase cai pe care i-i făgăduise. Pentru acest fapt, eroul avea să se răzbune mai tîrziu, organizînd o expediție împotriva lui Laomedon. După ce cucerește cetatea și-l ucide pe rege, Heracles i-o dă de soție pe Hesione lui Telamon, unul dintre tovarășii lui de arme. 2. Una dintre oceanide, căsătorită cu Prometheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesper
Hesper = Hesperus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesperia
Hesperia, denumire cu care grecii desemnau Italia (după alții, Hispania), fiindcă era situată la apus de Grecia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesperidă
HESPERÍDĂ, hesperide, s. f. Fruct asemănător cu baca, moale, care conține uleiuri eterice. – Din fr. hespéridées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hesperide
Hesperide = Hesperides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesperides
Hesperides, fiicele lui Atlas (sau, după altă tradiție, ale lui Zeus), cu Hesperis și păzitoarele merelor de aur primite de Hera în dar, cu ocazia nunții ei cu Zeus, de la Gaea (v. și Heracles). Grădina Hesperidelor se afla la extremitatea vestică a lumii, pe țărmul Oceanului (într-o altă versiune, la poalele muntelui Atlas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hesperornis
HESPERÓRNIS s. m. Pasăre fosilă acvatică, asemănătoare cu pinguinul, cu aripile reduse la două palete, care a trăit în cretacic și care face trecerea de la reptile la păsări. – Din fr. hesperornis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hesperus
Hesperus, numit în mitologia romană și Lucifer, era fiul (sau fratele) lui Atlas. Într-o seară, în timp ce se urcase pe munte ca să privească stelele, s-a iscat o furtună și Hesperus a dispărut fără urmă. Oamenii și-au imaginat că Hesperus a fost ridicat la ceruri și transformat într-o stea, steaua înserării, care vestește sosirea nopții.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hessian
HESSIÁN s. n. Țesătură de iută cu legătură de pânză, folosită în tapițerie, la confecționarea sacilor și ca ambalaj. [Pr.: -si-an] – Din fr. hessian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hestia
Hestia, cea mai mare dintre fiicele lui Cronus și ale Rheei și soră cu Zeus și cu Hera. Cu toate că a fost curtată de Apollo și de Poseidon ea a rămas, cu îngăduința lui Zeus, pururea fecioară. Nu părăsea niciodată Olympul și era considerată, atît de zei cît și de muritori, drept protectoarea căminului. Atribuțiile ei se suprapuneau cu cele ale Vestei, din mitologia romană.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hetairă
HETAÍRĂ, hetaire, s. f. Nume dat curtezanelor din Grecia antică. – Din fr. hétaïre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hetairism
HETAIRÍSM s. n. Denumire dată raporturilor sexuale extraconjugale ale bărbaților cu femei de moravuri ușoare. [Pr.: -ta-i-] – Din fr. hétaïrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroafectiv
HETEROAFECTÍV, -Ă, heteroafectivi, -e, s. m. și f. Persoană a cărei orientare afectivă determină atracția sufletească și sexuală față de un partener de gen opus. – Hetero + afectiv.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

heteroauxină
HETEROAUXÍNĂ, heteroauxine, s. f. Hormon vegetal de creștere, care se găsește în drojdii, porumb etc. [Pr.: -ro-a-u-] – Din fr. hétéroauxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterociclic
HETEROCÍCLIC, -Ă, heterociclici, -ce, adj. (Chim.; despre compuși organici) Care are în ciclu, pe lângă atomi de carbon, și atomi ai altor elemente. – Din fr. hétérocyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterociclu
HETEROCÍCLU s. n. Compus organic ciclic care conține, pe lângă atomi de carbon, și atomi de azot, sulf, oxigen etc. – Din fr. hétérocycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroclit
HETEROCLÍT, -Ă adj. v. eteroclit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterocromie
HETEROCROMÍE, heterocromii, s. f. (Med.) Anomalie congenitală caracterizată prin colorarea diferită a irisurilor. – Din fr. hétérochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterocromozom
HETEROCROMOZÓM, heterocromozomi, s. m. (Biol.) Cromozom sexual; heterozom. – Din fr. hétérochromosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterodinare
HETERODINÁRE s. f. (Rad.) Operație de amestec, într-un element neliniar, a unor semnale cu frecvențe diferite în scopul obținerii unei translații de frecvență. – Cf. engl. heterodyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterodină
HETERODÍNĂ, heterodine, s. f. Generator electronic cu ajutorul căruia se produc oscilații de înaltă frecvență. [Var.: eterodínă s. f.] – Din fr. hétérodyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterodont
HETERODÓNT, -Ă, heterodonți, -te, adj., s. m. (Animal) care are dinții diferențiați în canini, incisivi, molari etc. – Din fr. hétérodont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterodox
HETERODÓX, -Ă, heterodocși, -xe, adj. Care se îndepărtează de la o doctrină sau de un punct de vedere, în special în materie de religie. [Var.: eterodóx, -ă adj.] – Din fr. hétérodoxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterodoxie
HETERODOXÍE s. f. Concepție care se abate de la doctrina oficială a Bisericii ortodoxe [Var.: eterodoxíe s. f.] – Din fr. hétérodoxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterofilie
HETEROFILÍE, heterofilii, s. f. Fenomen care constă în existența frunzelor de forme diferite pe aceeași plantă. – Din fr. hétérophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterofon
HETEROFÓN, -Ă, heterofoni, -e, adj. Care este în legătură cu heterofonia. [Var.: eterofón, -ă adj.] – Din fr. hétérophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterofonie
HETEROFONÍE, heterofonii, s. f. Deviere incidentală de la linia melodică de bază în cazul suprapunerii a două sau a mai multor voci care intonează aceeași melodie. [Var.: eterofoníe s. f.] – Din fr. hétérophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterogam
HETEROGÁM, -Ă, heterogami, -e, adj. (Despre plante) Care are două sau mai multe feluri de flori. – Din fr. hétérogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterogamie
HETEROGAMÍE, heterogamii, s. f. Formă de înmulțire sexuală prin unirea a doi gameți diferiți ca formă, mărime și structură; anizogamie. – Din fr. hétérogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterogonie
HETEROGONÍE s. f. (Biol.) 1. Formare pe același individ a două sau trei tipuri de flori diferite din punctul de vedere al androceului. 2. Însușire a unor specii de a prezenta una sau mai multe reproduceri partenogenetice urmate de una sexuală. – Din fr. hétérogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterogrefă
HETEROGRÉFĂ, heterogrefe, s. f. (Med.) Operație de refacere a unui țesut sau a unui organ în care grefonul provine de la o altă specie; heteroplastie. [Var.: eterogréfă s. f.] – Din fr. hétérogreffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroinfecţie
HETEROINFÉCȚIE s. f. v. eteroinfecție.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

heteroinfecție
HETEROINFÉCȚIE s. f. v. eteroinfecție.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

heteromer
HETEROMÉR, -Ă, heteromeri, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care este format din diferiți constituenți morfologici, anatomici etc. – Din fr. hétéromère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterometabolă
HETEROMETÁBOLĂ, heterometabole, adj. (Despre insecte) Care are metamorfoză incompletă, fără stadiul de nimfă; hemimetabolă. – Din fr. hétérométabole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteromorf
HETEROMÓRF, -Ă, heteromorfi, -e, adj. (Despre unele substanțe) Care are două sau mai multe forme cristaline diferite. ♦ (Despre unele animale) Care prezintă, în cursul dezvoltării, mai multe aspecte morfologice. – Din fr. hétéromorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteromorfie
HETEROMORFÍE, heteromorfii, s. f. 1. Heteromorfism. 2. (Bot.) Sterilitate a florilor generată de existența deosebirilor de lungime între stil și stamine. – Din fr. hétéromorphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteromorfism
HETEROMORFÍSM s. n. Calitatea a ceea ce este heteromorf; heteromorfie (1). – Din fr. hétéromorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteronim
HETERONÍM, -Ă, heteronimi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre opere literare) Publicat sub alt nume decât cel al autorului. ♦ (Despre autori) Care scrie sub nume diferite. 2. S. n. (Lingv.) Corespondent al unui cuvânt într-o altă limbă. 3. S. n. Substantiv care are pereche pentru sexul opus. [Var.: eteronim, -ă adj.] – Din fr. hétéronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteronom
HETERONÓM, -Ă, heteronomi, -e, adj. Care se supune unei legi venite din exterior, străină fenomenului respectiv. [Var.: eteronóm, -ă adj.] – Din fr. hétéronome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteronomie
HETERONOMÍE s. f. Însușire de a fi heteronom. [Var.: eteronomíe s. f.] – Din fr. hétéronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroplastic
HETEROPLÁSTIC, -Ă, heteroplastici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la heteroplastie. – Din fr. hétéroplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroplastie
HETEROPLASTÍE, heteroplastii, s. f. (Med.) Heterogrefă. – Din fr. hétéroplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroplazie
HETEROPLAZÍE, heteroplazii, s. f. Formare a unui țesut anormal în organism. – Din fr. hétéroplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroproteidă
HETEROPROTEÍDĂ, heteroproteide, s. f. (Biol.) Substanță organică compusă dintr-o proteină și o substanță neproteică. [Var.: eteroproteídă s. f.] – Din fr. hétéroprotéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteropter
HETEROPTÉR, heteroptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu prima pereche de aripi pe jumătate chitinizată și în rest membranoasă, iar cu a doua pereche în întregime membranoasă; (și la sg.) insectă din acest ordin; hemipter. – Din fr. hétéroptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterosexual
HETEROSEXUÁL, -Ă, heterosexuali, -e, adj. (Med.) Cu caracter de heterosexualitate; atras de sexul opus. [Pr.: -xu-al] – Din fr. hétérosexuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterosexualitate
HETEROSEXUALITÁTE s. f. (Med.) Sexualitate normală; atracție spre sexul opus. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. hétérosexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterosferă
HETEROSFÉRĂ s. f. (Geogr.) Strat al atmosferei situat deasupra homosferei, în care predomină gazele ușoare. [Var.: eterosféră s. f.] – Din fr. hétérosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterosugestie
HETEROSUGÉSTIE, heterosugestii, s. f. Sugestie provocată unei persoane sau unui grup de către altă persoană. – Cf. fr. hétérosuggestion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotaxie
HETEROTAXÍE s. f. (Med.) Poziție anormală sau modificare a poziției unui organ anatomic. – Din fr. hétérotaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroterapie
HETEROTERAPÍE, heteroterapii, s. f. (Med.) Tratament al unei boli cu mijloace specifice alteia. – Din fr. hétérothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heteroterm
HETEROTÉRM, -Ă, heterotermi, -e, adj. (Biol.; despre animale) Care se caracterizează prin heterotermie. – Din fr. hétérotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotermie
HETEROTERMÍE s. f. Fenomen care constă în pierderea sezonieră a capacității de încălzire, caracteristic animalelor care hibernează. – Din fr. hétérothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotopic
HETEROTÓPIC, -Ă, heterotopici, -ce, adj. (Med.) Referitor la heterotopie. – Din fr. hétérotopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotopie
HETEROTOPÍE, heterotopii, s. f. (Med.) Ectopie. – Din fr. hétérotopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotransplant
HETEROTRANSPLÁNT, heterotransplanturi, s. n. (Med.) Transplant recoltat de la un alt individ. – Din fr. hétérotransplant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotrof
HETEROTRÓF, -Ă, heterotrofi, -e, adj., s. m. și f. (Organism) care se hrănește numai cu substanțe organice, neavând capacitatea de a sintetiza substanțele organice din cele anorganice. – Din fr. hétérotrophe, germ. heterotroph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterotrofie
HETEROTROFÍE s. f. Mod de hrănire a organismelor heterotrofe. – Din fr. hétérotrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterozigot
HETEROZIGÓT, heterozigoți, s. m. (Biol.) Organism diploid cu două gene diferite, una normală și una transformată prin mutație. – Din fr. hétérozygote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterozis
HETERÓZIS s. n. Creștere a vitalității, a puterii de adaptare, a productivității etc. în urma încrucișării dintre două soiuri de plante sau dintre două rase de animale cu ereditate diferită. – Cf. germ. heterözisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

heterozom
HETEROZÓM, heterozomi, s. m. (Biol.) Heterocromozom. – Din fr. hétérosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hevea
HEVÉA s. m. Arbore exotic din regiunile tropicale, înalt și lipsit de ramuri la partea inferioară, din care se extrage cauciucul (Hevea brasiliensis). – Din fr. hévéa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexaclorbenzen
HEXACLORBENZÉN s. m. Compus chimic obținut prin substituirea atomilor de hidrogen din benzen cu atomi de clor, întrebuințat la combaterea mălurii grâului. – Din fr. hexachlorobenzène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexaclorciclohexan
HEXACLORCICLOHEXÁN s. m. Compus chimic sintetic, amestec de mai mulți izomeri, folosit ca insecticid; analcid. – Din fr. hexachlorocyclohexane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexacoralier
HEXACORALIÉR, hexacoralieri, s. m. (La pl.) Subclasă de celenterate marine, solitare sau adunate în colonii, cu șase tentacule; (și la sg.) animal care face parte din această subclasă. [Pr.: -li-er] – Din fr. hexacoralliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexacord
HEXACÓRD, hexacorduri, s. n. 1. Liră cu șase coarde la vechii greci. 2. Ansamblu de șase trepte succesive ale unei scări muzicale. – Din fr. hexacorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexaedric
HEXAÉDRIC, -Ă, hexaedrici, -ce, adj. Referitor la hexaedru. – Din fr. hexaédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexaedru
HEXAÉDRU, hexaedre, s. n. Poliedru cu șase fețe. [Var.: exaédru s. n.] – Din fr. hexaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexagesimal
HEXAGESIMÁL, -Ă, hexagesimali, -e, adj. – V. sexagesimal.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hexagon
HEXAGÓN, hexagoane, s. n. Poligon cu șase laturi și cu șase unghiuri. [Var.: exagón s. n.] – Din fr. hexagone, lat. hexagonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexagonal
HEXAGONÁL, -Ă, hexagonali, -e, adj. În formă de hexagon; care ține de hexagon. ♦ Sistem hexagonal = sistem de cristalizare cu un ax de simetrie de gradul șase. – Din fr. hexagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexametafosfat
HEXAMETAFOSFÁT s. m. Polimer al metafosfatului de sodiu, folosit la dedurizarea apelor și în industria petrolieră. – Din fr. hexamétaphosphate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexametilentetramină
HEXAMETILENTETRAMÍNĂ s. f. Substanță chimică folosită ca antiseptic în infecțiile renale și intestinale și în industria rășinilor sintetice; urotropină. – Din fr. hexaméthylènetétramine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexametru
HEXAMÉTRU, hexametri, s. m. (În versificația latină și elenă) Vers dactilic de șase picioare, în care dactilul ocupă locul al cincilea, folosit în compoziții epice, în special în epopei, legende eroice, satire și scrisori. [Var.: examétru s. m.] – Din fr. hexamètre, lat. hexameter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexamotor
HEXAMOTÓR, hexamotoare, adj., s. n. (Avion) cu șase motoare. – Din fr. hexamoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexan
HEXÁN, hexani, s. m. Hidrocarbură saturată, volatilă, incoloră, insolubilă în apă, cu miros specific, care se obține prin distilare din petrol și care este folosită ca dizolvant. – Din fr. hexane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexapod
HEXAPÓD, -Ă, hexapozi, -de, adj., s. n. 1. Adj. (Despre animale) Care are șase picioare. 2. S. n. (La pl.) Clasă de insecte cu șase picioare; p. ext. denumire mai veche dată insectelor; (și la sg.) insectă care face parte din această clasă. – Din fr. hexapode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexareactor
HEXAREACTÓR, hexareactoare, adj., s. n. (Avion) propulsat de șase turboreactoare. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. hexaréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexastic
HEXÁSTIC, -Ă, hexastici, -ce, adj. Compus din șase versuri. – Din fr. hexastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexastihă
HEXASTÍHĂ v. hexastih^1. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hexastil
HEXASTÍL, hexastiluri, s. n. Edificiu sau monument cu șase coloane la fațadă. – Din fr. hexastyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexavalent
HEXAVALÉNT, -Ă, hexavalenți, -te, adj. (Despre radicali sau elemente chimice) Care are valența șase. – Din fr. hexavalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexodă
HEXÓDĂ, hexode, s. f. Tub electronic cu vid, care are șase electrozi. – Din fr. hexode, germ. Hexode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hexoză
HEXÓZĂ, hexoze, s. f. Nume generic dat monozaharidelor cu șase atomi de carbon în moleculă. – Din fr. hexose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hi
HI^1 interj. Strigăt cu care se îndeamnă caii la mers. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hi
HI^2 interj. v. hă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hi-fi
HI-FI s. f. invar., adj. invar. 1. S. f. invar. High fidelity. 2. Adj. invar. De înaltă fidelitate. [Pr.: haifi, hifi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiacint
HIACÍNT^1, hiacinturi, s. n. Piatră semiprețioasă de culoare roșie sau portocalie, varietate nobilă de zirconiu. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyacinthe, lat. hyacinthus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiacint
Hiacínt^2 s. m. v. iacint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiacint
Hiacint = Hyacinthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hiadă
HIÁDĂ, hiade, s. f. (Mitol.) Nimfă a norilor încărcați de ploaie. [Pr.: hi-a-] – Din n. pr. Hyades.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiade
Hiade = Hyades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hialin
HIALÍN, -Ă, hialini, -e, adj. Care are aspectul, transparența sticlei. ◊ Țesut hialin = țesut rezultat din transformarea patologică a substanței țesutului conjunctiv într-o masă sticloasă, omogenă. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hialinoză
HIALINÓZĂ, hialinoze, s. f. Transformare patologică a țesutului conjunctiv în țesut hialin, frecventă în bolile de inimă, de rinichi etc. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hialită
HIALÍTĂ, hialite, s. f. 1. Varietate de opal care are transparență. 2. Sticlă neagră de Boemia. 3. Inflamație a corpului vitros al ochiului. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hialograf
HIALOGRÁF, hialografe, s. n. Instrument cu dispozitive reglabile, cu ajutorul căruia se pot desena mecanic perspective. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hialoid
HIALOÍD, -Ă, hialoizi, -de, adj. 1. (Livr.) Care are aspect sticlos. 2. (Anat.; în sintagmele) Umoare hialoidă = lichid transparent care umple fundul globului ocular. Membrană hialoidă = membrană subțire care învelește corpul vitros. [Pr.: hi-a-lo-id] – Din fr. hyaloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hialoplasmă
HIALOPLÁSMĂ, hialoplasme, s. f. (Anat.) Ectoplasmă. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyaloplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiante
Hiante = Hyas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hiat
HIÁT, hiaturi, s. n. 1. Întâlnire a două vocale pronunțate succesiv în silabe diferite, acestea făcând parte fie din același cuvânt, fie din cuvinte diferite. 2. Fig. Discontinuitate, pauză, întrerupere, gol. [Pr.: hi-at. – Var.: hiátus s. n.] – Din fr., lat. hiatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiatus
HIÁTUS s. n. v. hiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibă
HÍBĂ, hibe, s. f. (Fam.) Defect, cusur. – Din magh. hiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiberna
HIBERNÁ, hibernez, vb. I. Intranz. (Despre unele animale; adesea fig.) A petrece iarna în hibernare. – Din fr. hiberner, lat. hibernare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernacul
HIBERNÁCUL, hibernaculi, s. m. (Bot.) Mugure metamorfozat și caduc, care constituie partea de rezistență în timpul iernii a unor plante acvatice. – Din fr. hibernacle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernal
HIBERNÁL, -Ă, hibernali, -e, adj. Caracteristic iernii. – Din fr. hibernal, lat. hibernalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernare
HIBERNÁRE, hibernări, s. f. Acțiunea de a hiberna și rezultatul ei; stare de amorțeală, de viață latentă (asemănătoare cu somnul), în care petrec unele animale iarna, când metabolismul este încetinit și temperatura corpului scăzută; hibernație. ◊ Hibernare artificială = hibernoterapie. – V. hiberna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernare
HIBERNÁRE ≠ estivație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hibernaţie
HIBERNÁȚIE, hibernații, s. f. (Rar) Hibernare. – Din fr. hibernation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernație
HIBERNÁȚIE, hibernații, s. f. (Rar) Hibernare. – Din fr. hibernation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibernaţie
HIBERNÁȚIE ≠ estivație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hibernație
HIBERNÁȚIE ≠ estivație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hibernoterapie
HIBERNOTERAPÍE, hibernoterapii, s. f. Stare de hibernare realizată pe cale artificială în scop terapeutic sau în unele intervenții chirurgicale. – Din fr. hibernothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibiscus
HIBÍSCUS, hibiscuși, s. m. Arbore tropical din familia malvaceelor. – Din fr. hibiscus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibrid
HIBRÍD, -Ă, hibrizi, -de, s. m., adj. 1. S. m., adj. (Organism) provenit din încrucișarea a doi indivizi de specii, de soiuri, de genuri sau de rase diferite. 2. Adj. Fig. (Despre realizări, idei, fapte) Alcătuit din elemente disparate; lipsit de armonie. – Din fr. hybride, lat. hybrida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibrida
HIBRIDÁ, hibridez, vb. I. Tranz. A obține un hibrid prin procesul de hibridare; a încrucișa prin hibridare două plante, două specii etc.; a hibridiza. – Din fr. hybrider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibridare
HIBRIDÁRE, hibridări, s. f. Acțiunea de a hibrida și rezultatul ei; proces, spontan sau provocat artificial, de încrucișare sexuată sau vegetativă între doi indivizi de specii, de soiuri sau de rase diferite; hibridizare. – V. hibrida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibridaţie
HIBRIDÁȚIE s. f. (Rar) Hibridare. – Din fr. hybridation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibridație
HIBRIDÁȚIE s. f. (Rar) Hibridare. – Din fr. hybridation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibriditate
HIBRIDITÁTE, hibridități, s. f. Însușirea de a fi hibrid, caracterul a tot ceea ce este hibrid. – Din fr. hybridité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibridiza
HIBRIDIZÁ, hibridizez, vb. I. Tranz. A hibrida. – Din germ. hybridisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hibridizare
HIBRIDIZÁRE, hibridizări, s. f. Acțiunea de a hibridiza și rezultatul ei; hibridare. – V. hibridiza. Cf. rus. g h i b r i d i z a ț i i a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hicăi
HICĂÍ, hicăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate, a chinui un câine. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiclean
HICLEÁN, -Ă adj. v. viclean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiclenie
HICLENÍE, hiclenii, s. f. (Înv.) Denumire dată în vechiul drept românesc trădării, feloniei. – Hiclean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hicori
HÍCORI, hicori, s. m. Arbore din America de Nord, asemănător cu nucul, din al cărui lemn, greu, foarte tare și flexibil, se fac diverse obiecte, mai ales schiuri (Carya ovata). – Din fr. hickory.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hicsos
HICSÓS, hicsoși, s. m. (La pl.) Triburi nomade asiatice care au invadat Egiptul și l-au stăpânit în sec. XVIII-XVI î. H. – Din fr. Hyksos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidalgo
HIDÁLGO, hidalgo, s. m. Titlu purtat, în Evul Mediu, de unii nobili spanioli; persoană care purta acest titlu. – Din fr., sp. hidalgo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidartroză
HIDARTRÓZĂ, hidartroze, s. f. Acumulare de lichid (purulent sau seros) în articulații. – Din fr. hydarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidatic
HIDÁTIC, hidatice, adj. (În sintagma) Chist hidatic = tumoare benignă plină cu lichid, provocată de dezvoltarea în unele organe (ficat, plămâni etc.) a larvelor de tenie; echinococoză. – Din fr. hydatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidatidă
HIDATÍDĂ s. f. (Biol.) Formă larvară a teniei echinococ. – Din fr. hydatide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidatioză
HIDATIÓZĂ, hidatioze, s. f. Contaminare a unui organism cu larvele care provoacă chisturile hidatice, manifestată prin apariția acestor chisturi în diferite organe. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. hydatiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidatodă
HIDATÓDĂ, hidatode, s. f. Formație epidermică a frunzelor, având formă și structură diferite, cu funcția de a elimina apa sub formă de picături. – Din fr. hydatode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidos
HIDÓS, -OÁSĂ, hidoși, -oase, adj. Foarte urât, înfiorător la vedere sau prin comportări; slut, dezgustător, scârbos, hâd. – Din fr. hideux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidoşenie
HIDOȘÉNIE, hidoșenii, s. f. Faptul de a fi hidos; urâțenie foarte mare, sluțenie. – Hidos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidoșenie
HIDOȘÉNIE, hidoșenii, s. f. Faptul de a fi hidos; urâțenie foarte mare, sluțenie. – Hidos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidracarian
HIDRACARIÁN, hidracarieni, s. m. (La pl.) Acarieni de origini diferite, adaptați la viața acvatică; (și la sg.) animal care face parte din această categorie. [Pr.: -ri-an] – Din fr. hydracarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidracid
HIDRACÍD, hidracizi, s. m. Acid compus dintr-un halogen sau un metaloid din grupa oxigenului și unul sau doi atomi de hidrogen. – Din fr. hydracide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidradenom
HIDRADENÓM, hidradenoame, s. n. (Med.) Adenom sudoripar. – Din fr. hidradénome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidradinlerna
Hidra din Lerna = Hydra Lernaea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hidragog
HIDRAGÓG, -Ă, hidragogi, -ge, adj., s. n. (Medicament) care are efect de purgativ puternic. – Din fr. hydragogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidramnios
HIDRAMNIÓS, hidramniosuri, s. n. Prezență a unei mari cantități de lichid în amnios. [Pr.: -ni-os] – Din fr. hydramnios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrant
HIDRÁNT, hidranți, s. m. Dispozitiv la conductele de distribuție a apei sub presiune, care permite deschiderea și închiderea unuia sau a mai multor furtunuri în același timp. [Pl. și: (n.) hidrante] – Din fr. hydrante, germ. Hydrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrargilit
HIDRARGILÍT s. m. Hidroxid natural de aluminiu, de obicei alb, care este un important minereu de aluminiu. – Din fr. hydrargylite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrargir
HIDRARGÍR s. n. (Chim.) Mercur. – Din fr. hydrargyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrargirism
HIDRARGIRÍSM s. n. Intoxicație provocată de vaporii sau sărurile de mercur. – Din fr. hydrargyrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrargiroză
HIDRARGIRÓZĂ, hidrargiroze, s. f. Boală provocată de intoxicarea cu mercur, care se manifestă prin inflamația și hemoragia gingiilor, dureri și contracții ale mușchilor, tulburări psihice etc. – Din fr. hydrargyrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrat
HIDRÁT, hidrați, s. m. 1. Compus chimic anorganic solid, de obicei sare, cristalizat cu una sau cu mai multe molecule de apă de cristalizare. 2. Denumire improprie pentru hidroxid. 3. (În sintagma) Hidrat de carbon = glucide, zaharuri. – Din fr. hydrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrata
HIDRATÁ, pers. 3 hidratează, vb. I. Refl. (Despre substanțe chimice) A se combina cu apă. ♦ (Despre corpuri solide) A absorbi apă prin adeziune. – Din fr. hydrater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidratabil
HIDRATÁBIL, -Ă, hidratabili, -e, adj. Care se poate hidrata. – Din fr. hydratable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidratant
HIDRATÁNT, -Ă, hidratanți, -te, adj. Care hidratează. – Din fr. hydratant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidratare
HIDRATÁRE, hidratări, s. f. Acțiunea de a se hidrata și rezultatul ei. ♦ Interacțiune între particulele unei substanțe dizolvate și moleculele de apă, însoțită de degajare de căldură. ♦ (Med.) Introducere de apă în organism, care se efectuează în caz de hemoragii, vărsături etc. – V. hidrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidratat
HIDRATÁT, -Ă, hidratați, -te, adj. (Despre substanțe chimice) Care s-a combinat cu apa. ♦ (Despre corpuri solide) Care a reținut apa în interiorul său prin adeziune. – V. hidrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidraulic
HIDRAÚLIC, -Ă, hidraulici, -ce, adj. 2. Care aparține hidraulicii (1), referitor la hidraulică. ◊ Presă hidraulică = presă al cărei mecanism este alcătuit dintr-un cilindru cu piston acționat de apă sub presiune. – Din fr. hydraulique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidraulic
HIDRAÚLIC, -Ă, hidraulici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care studiază legile de echilibru și de mișcare ale lichidelor și aplicarea lor în tehnică. 2. Adj. Care aparține hidraulicii (1), referitor la hidraulică. ◊ Presă hidraulică = presă al cărei mecanism este alcătuit dintr-un cilindru cu piston acționat de apă sub presiune. – Din fr. hydraulique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidraulică
HIDRAÚLICĂ s. f. 1. Știință care studiază legile de echilibru și de mișcare ale lichidelor și aplicarea lor în tehnică. – Din fr. hydraulique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrazidă
HIDRAZÍDĂ, hidrazide, s. f. Substanță cristalină, derivat al hidrazinei, incoloră, cu caracter bazic, solubilă în apă, care se folosește în diferite sinteze organice și ca medicament. – Din fr. hydrazide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrazină
HIDRAZÍNĂ, hidrazine, s. f. Combinație chimică a azotului cu hidrogenul, care se prezintă ca un lichid incolor ce fumegă în aer și se folosește ca antioxidant, reducător, combustibil pentru rachete etc. – Din fr. hydrasine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrazobenzen
HIDRAZOBENZÉN s. m. Derivat al hidrazinei, care se prezintă sub formă de cristale incolore cu miros de camfor și care este folosit ca insecticid. – Din fr. hydrazobenzène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrazonă
HIDRAZÓNĂ, hidrazone, s. f. Substanță organică rezultată din condensarea hidrazinei cu aldehidă sau cetonă. – Din fr. hydrazone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidră
HÍDRĂ, hidre, s. f. 1. (La pl.) Gen de celenterate cu corpul de forma unui sac, care au, la un capăt, gura înconjurată de 6-8 tentacule și, la celălalt capăt, un fel de disc cu care se fixează pe un suport (Hydra); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. 2. (Mitol.) Monstru fabulos închipuit ca un șarpe uriaș cu mai multe capete, care, tăiate, creșteau la loc. [Var.: ídră s. f.] – Din fr. hydre, lat. hydra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidremie
HIDREMÍE, hidremii, s. f. Creștere a cantității de plasmă sangvină, întâlnită în hemoragii mari, în anemii grave etc. – Din fr. hydrémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidric
HÍDRIC, -Ă, hidrici, -e, adj. 1. Care aparține apei, care se referă la apă, care provine din apă. 2. (În sintagma) Regim hidric = regim medical în care se recomandă numai consumarea (unei cantități mari) de apă. – Din fr. hydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidro-
HIDRO- Element de compunere cu sensul „(care se referă la) apă”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hydro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroacustic
HIDROACÚSTIC, -Ă, hidroacustici, -ce, adj. 2. Referitor la hidroacustică. [Pr.: -dro-a-] – Din fr. hydroacoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroacustic
HIDROACÚSTIC, -Ă, hidroacustici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a acusticii care se ocupă cu producerea și propagarea sunetelor în apă. 2. Adj. Referitor la hidroacustică. [Pr.: -dro-a-] – Din fr. hydroacoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroacustică
HIDROACÚSTICĂ s. f. 1. Ramură a acusticii care se ocupă de producerea și propagarea sunetelor în apă. [Pr.: -dro-a-] – Din fr. hydroacoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroameliorare
HIDROAMELIORÁRE, hidroameliorări, s. f. Totalitatea lucrărilor de îmbunătățiri funciare care au scopul să mențină în sol un raport favorabil între apă și ceilalți factori ai fertilității solului pe terenurile cu exces sau cu deficit de apă; hidroameliorație. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Hidro- + ameliorare (după fr. hydroamélioration).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroameliorativ
HIDROAMELIORATÍV, -Ă, hidroameliorativi, -e, adj. Referitor la ansamblul de lucrări hidrotehnice de ameliorare a solului. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Hidro- + ameliorativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroameliorator
HIDROAMELIORATÓR, -OÁRE, hidroamelioratori, -oare, s. m. și f. Specialist în hidroameliorații. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Din fr. hydroaméliorateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroamelioraţii
HIDROAMELIORÁȚII s. f. pl. Totalitatea lucrărilor de îmbunătățiri funciare care au scopul să mențină în sol un raport favorabil între apă și ceilalți factori ai fertilității solului pe terenurile cu exces sau cu deficit de apă. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Hidro- + ameliorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroameliorații
HIDROAMELIORÁȚII s. f. pl. Totalitatea lucrărilor de îmbunătățiri funciare care au scopul să mențină în sol un raport favorabil între apă și ceilalți factori ai fertilității solului pe terenurile cu exces sau cu deficit de apă. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Hidro- + ameliorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroaviaţie
HIDROAVIÁȚIE s. f. Mijloc de locomoție aeriană cu hidroavioane. [Pr.: -dro-a-vi-a-] – Din fr. hydroaviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroaviație
HIDROAVIÁȚIE s. f. Mijloc de locomoție aeriană cu hidroavioane. [Pr.: -dro-a-vi-a-] – Din fr. hydroaviation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroavion
HIDROAVIÓN, hidroavioane, s. n. Avion înzestrat cu dispozitive de amerizare, care înlocuiesc trenul de aterizare și care îi permit să plutească pe apă. [Pr.: -dro-a-vi-on] – Din fr. hydroavion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobicicletă
HIDROBICICLÉTĂ, hidrobiciclete, s. f. Ambarcațiune sportivă de agrement construită cu un mecanism propulsat cu pedale, prin intermediul căruia este acționată pentru a înainta pe apă. – Hidro- + bicicletă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobiolog
HIDROBIOLÓG, -Ă, hidrobiologi, -ge, s. m. și f. Specialist în hidrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din hidrobiologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobiologic
HIDROBIOLÓGIC, -Ă, hidrobiologici, -ce, adj. Care se referă la hidrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Cf. engl. hydrobiological.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobiologie
HIDROBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază viața animală și vegetală din mediul acvatic, precum și toate procesele care au loc în apă. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. hydrobiologie, germ. Hidrobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobion
HIDROBIÓN, hidrobioane, s. n. Vas din tablă sau din lemn, de dimensiuni variabile, utilizat pentru transportul peștilor vii. [Pr.: -bi-on] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrobuz
HIDROBÚZ, hidrobuze, s. n. Navă de mic tonaj, folosită de obicei pentru transportul pasagerilor de-a lungul coastei mării. – Hidro- + [auto]buz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocarbonat
HIDROCARBONÁT, hidrocarbonați, s. m. Substanță organică constituită din carbon, hidrogen și oxigen, în care hidrogenul și oxigenul se găsesc în același raport ca în molecula de apă; carbohidrat. – Din fr. hydrocarbonate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocarbură
HIDROCARBÚRĂ, hidrocarburi, s. f. Combinație chimică alcătuită din carbon și hidrogen. – Din fr. hydrocarbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocefal
HIDROCEFÁL, -Ă, hidrocefali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hidrocefalie. – Din fr. hydrocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocefalie
HIDROCEFALÍE, hidrocefalii, s. f. Afecțiune caracterizată prin acumularea excesivă de lichid cefalorahidian în membranele creierului, însoțită de atrofia acestuia, iar la copii și de creșterea progresivă a cutiei craniene, incomplet osificată. – Din fr. hydrocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroceluloză
HIDROCELULÓZĂ, hidroceluloze, s. f. Compus chimic obținut prin hidroliza parțială a celulozei sub acțiunea acizilor minerali. – Din fr. hydrocellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocentrală
HIDROCENTRÁLĂ, hidrocentrale, s. f. Centrală hidroelectrică. – Din fr. hydrocentrale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocentru
HIDROCÉNTRU, hidrocentre, s. n. Regiune geografică bogată în ape și energie hidraulică. – Din fr. hydrocentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrochimic
HIDROCHÍMIC, -Ă, hidrochimici, -ce, adj. Referitor la hidrochimie. – Din fr. hydrochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrochimie
HIDROCHIMÍE s. f. Disciplină care studiază proprietățile chimice ale apelor. – Din fr. hydrochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrochimist
HIDROCHIMÍST, -Ă, hidrochimiști, -ste, s. m. și f. Specialist în hidrochimie. – Din fr. hydrochimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrochinonă
HIDROCHINÓNĂ s. f. Substanță chimică organică obținută prin reducerea chinonei și folosită ca revelator în fotografie. – Din fr. hydroquinone, germ. Hydrochinon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrociclon
HIDROCICLÓN, hidrocicloane, s. n. Aparat de sortare și de concentrare a materialelor granulare, în care separarea granulelor se face sub acțiunea forței centrifuge, exercitată de un curent de apă. – Din fr. hydrocyclone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocinematică
HIDROCINEMÁTICĂ s. f. Ramură a hidrodinamicii care studiază mișcarea fluidelor, independent de forțele care se exercită asupra lor. – Hidro- + cinematică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroclorid
HIDROCLORÍD s. n. Complex chimic compus dintr-o bază organică (un alcaloid) în combinație cu acid clorhidric (HCl). [Sin.: clorhidrat] (din pref. hidro- + germ. Chlorid = clorură [din clor + suf. -id]) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hidrocoră
HIDROCÓRĂ, hidrocore, adj., s. f. (Plantă) ale cărei fructe sau semințe sunt adaptate pentru răspândirea prin intermediul apei. – Din fr. hydrochore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocorie
HIDROCORÍE s. f. Mod de răspândire a semințelor prin intermediul apei, caracteristic plantelor hidrocore. – Din fr. hydrochorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocortizon
HIDROCORTIZÓN s. n. Hormon secretat de glandele suprarenale, care, preparat sintetic, are acțiune antiinflamatoare și antialergică; cortizon. – Din fr. hydrocortisone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocosmetică
HIDROCOSMÉTICĂ s. f. Ramură a cosmeticii care folosește cu predilecție apa și preparatele cosmetice hidratante. – Din fr. hydrocosmétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocultură
HIDROCULTÚRĂ s. f. Cultură a plantelor (industriale) prin menținerea rădăcinilor în soluții nutritive sau în apă, renunțându-se la folosirea pământului; hidroponică. – Din fr. hydroculture, germ. Hydrokultur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocuţie
HIDROCÚȚIE, hidrocuții, s. f. (Med.) Sincopă survenită ca urmare a contactului brusc cu apa rece. – Din fr. hydrocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrocuție
HIDROCÚȚIE, hidrocuții, s. f. (Med.) Sincopă survenită ca urmare a contactului brusc cu apa rece. – Din fr. hydrocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrodinamic
HIDRODINÁMIC, -Ă, hidrodinamici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a hidromecanicii care studiază legile de mișcare ale fluidelor. 2. Adj. Care se referă la legile mișcării fluidelor. – Din fr. hydrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrodinamică
HIDRODINÁMICĂ s. f. 1. Ramură a hidromecanicii care studiază legile de mișcare ale fluidelor. – Din fr. hydrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroelectric
HIDROELÉCTRIC, -Ă, hidroelectrici, -ce, adj. (Despre instalații) Care transformă energia hidraulică în energie electrică. ◊ Centrală hidroelectrică = ansamblu de instalații, clădiri și amenajări în care se produce energie electromagnetică prin transformarea din alte forme de energie; hidrocentrală. ♦ (Despre centrale electrice) Care folosește debitul și căderea unui râu sau al unui fluviu. [Pr.: -dro-e-] – Din fr. hydroélectrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroelevator
HIDROELEVATÓR, hidroelevatoare, s. n. Dispozitiv folosit pentru ridicarea și îndepărtarea apei și a noroiului din săpăturile executate cu mijloace hidromecanice. [Pr.: -dro-e-] – Din fr. hydro-élévateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroenergetic
HIDROENERGÉTIC, -Ă, hidroenergetici, -ce, adj. Referitor la energia care se produce cu ajutorul apei. [Pr.: -dro-e-] – Hidro- + energetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroenergie
HIDROENERGÍE s. f. Energie produsă de apa în mișcare; energie hidraulică. [Pr.: -dro-e-] – Din fr. hydroénergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofil
HIDROFÍL, -Ă, hidrofili, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care absoarbe apa în mare cantitate; care se îmbibă ușor cu apă; care are afinitate pentru apă, avid de apă. 2. Adj., s. f. (Bot.) (Plantă) la care florile se polenizează în apă sau la suprafața apei; hidrogamă. – Din fr. hydrophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofilă
HIDROFÍLĂ s. f. v. hidrofil [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hidrofilie
HIDROFILÍE s. f. Proprietate a unei substanțe de a fi hidrofilă. – Din fr. hydrophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofiliza
HIDROFILIZÁ, hidrofilizez, vb. I. Tranz. A trata un material pentru a deveni hidrofil. – Din fr. hydrophiliser, engl. hydrophilize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofilizare
HIDROFILIZÁRE, hidrofilizări, s. f. Acțiunea de a hidrofiliza. – V. hidrofiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofilizat
HIDROFILIZÁT, -Ă, hidrofilizați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost tratat pentru a deveni hidrofil. – V. hidrofiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofinare
HIDROFINÁRE, hidrofinări, s. f. Operația de eliminare prin hidrogenare catalitică a sulfului sau a unor compuși care conțin sulf din unele produse petroliere. – Cf. engl. hydrofining.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofită
HIDROFÍTĂ, hidrofite, adj., s. f. (Plantă) adaptată la viața acvatică (dulce sau sărată). – Din fr. hydrophite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofob
HIDROFÓB, -Ă, hidrofobi, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Chim.) Care nu se combină cu apa sub nicio formă; care nu se îmbibă de apă, care nu are afinitate pentru apă; hidrofug. 2. S. m. și f. (Med.) Persoană care suferă de hidrofobie. – Din fr. hydrophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofobie
HIDROFOBÍE, hidrofobii, s. f. 1. (Chim.) Însușire a unei substanțe de a fi hidrofobă. 2. (Med.) Teamă patologică de contactul corporal cu apa. ♦ Aversiune pentru consumarea apei sau a altor lichide, caracteristică unor boli ca turbarea, meningita, tetanosul, isteria etc. – Din fr. hydrophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofobizat
HIDROFOBIZÁT, -Ă, hidrofobizați, -te, adj. (Rar) Impermeabilizat. – De la hidrofob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofon
HIDROFÓN, hidrofoane, s. n. Aparat utilizat pentru semnalizarea sub apă cu ajutorul sunetelor, format din microfoane acționate electromagnetic. – Din fr. hydrophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofor
HIDROFÓR, hidrofoare, s. n. Instalație care asigură presiunea necesară în rețeaua de distribuție a apei dintr-un cartier, dintr-o clădire înaltă etc. – Din fr. hydrophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroftalmic
HIDROFTÁLMIC, -Ă, hidroftalmici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hidroftalmie. – Din fr. hydrophtalmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroftalmie
HIDROFTALMÍE s. f. Stare patologică care constă în întinderea globului ocular din cauza unei presiuni interioare prea puternice. – Din fr. hydrophtalmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofug
HIDROFÚG, -Ă, hidrofugi, -ge, adj. Hidrofob (1). – Din fr. hydrofuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrofugare
HIDROFUGÁRE, hidrofugări, s. f. Operație de finisare a țesăturilor care are ca scop micșorarea capacității de umezire a acestora, realizându-se fie prin apretare, fie prin modificarea structurii chimice a fibrelor. – Cf. fr. hydrofugation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogamă
HIDROGÁMĂ, hidrogame, adj., s. f. (Bot.) Hidrofil (2). – Din fr. hydrogamme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogel
HIDROGÉL, hidrogeluri, s. n. (Chim.) Gel în care mediul de dispersie este apa. – Din fr. hydrogel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogen
HIDROGÉN s. n. Element chimic gazos mult mai ușor decât aerul, incolor, inodor, insipid și inflamabil, care, combinat cu oxigenul în anumite proporții, formează o moleculă de apă. ◊ Hidrogen fosforat = combinație a fosforului cu hidrogenul, care se prezintă ca un gaz incolor, foarte toxic; fosfină. Hidrogen greu = deuteriu. Hidrogen sulfurat = combinație a sulfului cu hidrogenul, care se prezintă ca un gaz incolor, cu miros de ouă stricate, toxic; acid sulfhidric. – Din fr. hydrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogena
HIDROGENÁ, hidrogenez, vb. I. Tranz. A introduce hidrogen în molecula unei combinații chimice. – Din fr. hydrogéner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogenare
HIDROGENÁRE, hidrogenări, s. f. Acțiunea de a hidrogena și rezultatul ei. – V. hidrogena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogenat
HIDROGENÁT, -Ă, hidrogenați, -te, adj. (Chim.) Combinat cu hidrogenul; care conține hidrogen. – Din fr. hydrogéné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogenerator
HIDROGENERATÓR, hidrogeneratoare, s. n. Generator electric, în general de curent alternativ, acționat de un motor hidraulic. – Hidro- + generator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogenoliză
HIDROGENOLÍZĂ, hidrogenolize, s. f. Reacție simultană de hidrogenare și de rupere a unei catene de atomi de carbon. – Cf. hidrogenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogeolog
HIDROGEOLÓG, -Ă, hidrogeologi, -ge, s. m. și f. Specialist în hidrogeologie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. hydrogéologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrogeologie
HIDROGEOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul distribuției, al regimului dinamicii și genezei apelor subterane. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. hydrogéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroglisor
HIDROGLISÓR, hidroglisoare, s. n. Ambarcațiune cu fundul plat, puțin cufundată în apă, care se mișcă extrem de repede, fiind pusă în mișcare de o elice aeriană. – Din fr. hydroglisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrograd
HIDROGRÁD, hidrograde, s. n. (Geogr.) Unitate de măsură a nivelului apelor curgătoare, egală cu a zecea parte din amplitudinea maximă. – Hidro- + grad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrograf
HIDROGRÁF, -Ă, hidrografi, -e, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Specialist în hidrografie. 2. S. n. Grafic care indică variația nivelului sau debitului unui curs de apă, egală cu a zecea parte din amplitudinea maximă. – Din fr. hydrographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrografic
HIDROGRÁFIC, -Ă, hidrografici, -ce, adj. Care aparține hidrografiei, care se referă la hidrografie. ◊ Bazin hidrografic = regiune, zonă din care își adună afluenții o apă curgătoare mai mare. – Din fr. hydrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrografie
HIDROGRAFÍE s. f. 1. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul apelor de suprafață dintr-o regiune. ♦ Totalitatea apelor curgătoare și stătătoare ale unei regiuni. 2. Știință care se ocupă cu elaborarea hărților marine. ♦ Totalitatea hărților care reprezintă o mare sau un ocean. – Din fr. hydrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizohipsă
HIDROIZOHÍPSĂ, hidroizohipse, s. f. (Geol.) Curbă obținută prin unirea punctelor cu același nivel hidrostatic subteran la straturile acvifere cu nivel liber. [Pr.: -dro-i-] – Din fr. hydroisohypse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizola
HIDROIZOLÁ, hidroizolez, vb. I. Tranz. A izola pentru a împiedica sau reduce infiltrarea sau orice altă acțiune a apei asupra unei construcții. [Pr.: -dro-i-] – Hidro- + izola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizolare
HIDROIZOLÁRE, hidroizolări, s. f. Acțiunea de a hidroizola și rezultatul ei. [Pr.: -dro-i-] – V. hidroizola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizolat
HIDROIZOLÁT, -Ă, hidroizolați, -te, adj. (Despre construcții) Care este protejat împotriva acțiunilor apei. [Pr.: -dro-i-] – V. hidroizola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizolaţie
HIDROIZOLÁȚIE, hidroizolații, s. f. Hidroizolare. – Hidro- + izolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroizolație
HIDROIZOLÁȚIE, hidroizolații, s. f. Hidroizolare. – Hidro- + izolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrolază
HIDROLÁZĂ, hidrolaze, s. f. Enzimă care catalizează reacțiile de hidroliză. – Din fr. hydrolase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrolitic
HIDROLÍTIC, -Ă, hidrolitici, -ce, adj. Care se obține prin hidroliză. – Din fr. hydrolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrolizare
HIDROLIZÁRE s. f. v. hidroliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hidrolizat
HIDROLIZÁT adj. v. hidroliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hidroliză
HIDROLÍZĂ, hidrolize, s. f. 1. Reacție chimică între ionii unei sări și ionii apei, care formează un acid slab sau o bază slabă. 2. Reacție chimică între un compus organic și apă, produsă în prezența unui catalizator. – Din fr. hydrolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrolocator
HIDROLOCATÓR, hidrolocatoare, s. n. (Mar.) Aparat hidroacustic care determină direcția și distanța unui obiect aflat sub apă, prin intermediul ultrasunetelor; sonar. – Din engl. hydrolocator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrolog
HIDROLÓG, -Ă, hidrologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în domeniul hidrologiei. – Din fr. hydrologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrologic
HIDROLÓGIC, -Ă, hidrologici, -ce, adj. Care aparține hidrologiei, care se referă la hidrologie. ◊ Bilanț hidrologic = raportul dintre cantitatea de apă primită și cea cedată pe un teritoriu într-un anumit timp din precipitații atmosferice, din scurgerea apei la suprafață și din evaporare. Regim hidrologic = variație în timp a unei cantități de apă care trece printr-o secțiune a unui râu. – Din fr. hydrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrologie
HIDROLOGÍE s. f. Știință care studiază proprietățile generale ale apelor de la suprafața scoarței terestre, legile generale care dirijează procesele din hidrosferă, influența reciprocă dintre hidrosferă, atmosferă, litosferă și biosferă, precum și prognoza evoluției elementelor hidrologice, în vederea folosirii lor raționale în economie. – Din fr. hydrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromanie
HIDROMANÍE s. f. (Med.) Tulburare psihică caracterizată prin tendința de sinucidere prin înec. – Din fr. hydromanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromasaj
HIDROMASÁJ, hidromasaje, s. n. Masaj făcut cu ajutorul apei în mișcare. – Din fr. hydromassage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromecanic
HIDROMECÁNIC, -Ă, hidromecanici, -ce, adj. 2. Care aparține hidromecanicii (1), care se referă la hidromecanică. – Din fr. hydromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromecanic
HIDROMECÁNIC, -Ă, hidromecanici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care studiază legile echilibrului și ale mișcării fluidelor, precum și acțiunea corpurilor solide cu care vin în contact. 2. Adj. Care aparține hidromecanicii (1), care se referă la hidromecanică. – Din fr. hydromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromecanică
HIDROMECÁNICĂ s. f. 1. Știință care studiază legile echilibrului și ale mișcării fluidelor, precum și acțiunea corpurilor solide cu care vin în contact. – Din fr. hydromécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromecanizare
HIDROMECANIZÁRE, hidromecanizări, s. f. Ansamblul procedeelor de mecanizare, cu ajutorul curenților de apă, a lucrărilor de excavare, transportare și depunere a materialelor rezultate, aplicat în exploatările din cariere, în mine, la construcția de terasamente, diguri, canale etc. – Hidro- + mecanizare. Cf. fr. hydromécanisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromecanizat
HIDROMECANIZÁT, -Ă, hidromecanizați, -te, adj. Care este realizat prin hidromecanizare. – Din hidromecanizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromel
HIDROMÉL, (2) hidromeluri, s. n. 1. Băutură alcoolică obținută prin fermentația alcoolică a mierii de albine cu apă; mied; mursă^1. 2. Sort de hidromel (1). – Din fr. hydromel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometalurgie
HIDROMETALURGÍE s. f. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu extragerea metalelor din minereuri cu ajutorul soluțiilor apoase, prin solubilizare, filtrare, precipitare etc. – Din fr. hydrométallurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometeor
HIDROMETEÓR, hidrometeori, s. m. Produs de condensare a vaporilor de apă din atmosferă. [Pr.: -te-or] – Din fr. hydrométéore, germ. Hidrometeore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometeorologic
HIDROMETEOROLÓGIC, -Ă, hidrometeorologici, -ce, adj. Referitor la hidrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. hydrométéorologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometeorologie
HIDROMETEOROLOGÍE s. f. Disciplină care studiază circulația apei în atmosferă. [Pr.: -te-o-] – Din germ. Hydrometeorologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometric
HIDROMÉTRIC, -Ă, hidrometrici, -ce, adj. Privitor la hidrometrie, care aparține hidrometriei. – Din fr. hydrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometrie
HIDROMETRÍE s. f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu determinarea cantitativă a debitului unui curs de apă, cu studiul metodelor tehnice pentru determinarea vitezei, a adâncimii unui curs de apă, a unui strat de apă subteran sau a apei dintr-o conductă, în vederea realizării proiectelor de construcție hidrotehnică și a planului de gospodărire a apelor. – Din fr. hydrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrometru
HIDROMÉTRU, hidrometre, s. n. 1. Aparat pentru măsurarea densității și a vitezei de curgere a lichidelor. 2. Manometru metalic cu scara gradată în unități de coloană de apă, cu care se măsoară nivelul unui curs de apă. – Din fr. hydromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromineral
HIDROMINERÁL, -Ă, hidrominerali, -e, adj. Referitor la apele minerale. – Din fr. hydrominéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromodul
HIDROMODÚL, hidromodule, s. n. Debit de apă exprimat în litri pe secundă, necesar în timpul unui sezon pentru irigarea suprafeței de un hectar, calculat pentru fiecare cultură agricolă. [Pl. și: (m.) hidromoduli] – Din fr. hydromodule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidromonitor
HIDROMONITÓR, hidromonitoare, s. n. Instalație pentru săparea pământului, formată dintr-o conductă metalică prin care se proiectează o vână de apă sub presiune. – Din fr. hydromoniteur, germ. Hydromonitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidronefrotic
HIDRONEFRÓTIC, -Ă, hidronefrotici, -ce, adj. (Med.) Referitor la hidronefroză. – Din fr. hydronephrotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidronefroză
HIDRONEFRÓZĂ, hidronefroze, s. f. Acumulare de urină în rinichi datorată unui obstacol pe ureter. – Din fr. hydronéphrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidronim
HIDRONÍM, hidronime, s. n. Cuvânt care denumește o apă. – Din fr. hydronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidronimie
HIDRONIMÍE s. f. Totalitatea numelor de ape (dintr-o regiune). – Din fr. hydronymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroniu
HIDRÓNIU, hidronii, s. m. Ion rezultat din unirea protonului cu o moleculă de apă. – Din fr. hydronium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropat
HIDROPÁT, -Ă, hidropați, -te, adj. Care tratează bolile prin hidroterapie. – Din fr. hydropathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropatie
HIDROPATÍE, hidropatii, s. f. Hidroterapie. – Din fr. hydropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropedeză
HIDROPEDÉZĂ s. f. Transpirație abundentă. – Din fr. hydropédèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropic
HIDRÓPIC, -Ă, hidropici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hidropizie; hidropicos. – Din fr. hydropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropicos
HIDROPICÓS, -OÁSĂ, hidropicoși, -oase, adj., s. m. și f. (Înv.) Hidropic. [Var.: idropicós, -oásă adj., s. m. și f.] – Hidropic + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropizie
HIDROPIZÍE, hidropizii, s. f. Boală cauzată de acumularea patologică de apă în cavitățile naturale ale corpului sau în țesuturi; dropică. [Var.: idropizíe s. f.] – Din fr. hydropisie, lat. hydropisis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroplana
HIDROPLANÁ, pers. 3 hidroplanează, vb. I. Intranz. (Despre hidroavioane) A se deplasa plutind la suprafața apei. – Din fr. hydroplaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroplanare
HIDROPLANÁRE, hidroplanări, s. f. Deplasare a unui hidroavion pe apă prin autopropulsie aerodinamică. – Hidro- + planare. Cf. fr. hydroplanage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropneumatic
HIDROPNEUMÁTIC, -Ă, hidropneumatici, -ce, adj., s. n. (Aparat) care funcționează cu ajutorul apei sau al unui lichid ori gaz comprimat. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. hydropneumatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidropneumotorax
HIDROPNEUMOTORÁX s. n. (Med.) Pneumotorax spontan caracterizat prin prezența de lichid în cavitatea pleurală. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. hydropneumothorax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroponică
HIDROPÓNICĂ s. f. Cultură legumicolă sau floricolă în soluții nutritive sau pe un substrat de pietriș sau de nisip prin care circulă permanent apă cu îngrășăminte chimice. – Din fr. hydroponique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroree
HIDRORÉE, hidroree, s. f. (Med.) Scurgere cronică a unui lichid seros. – Din fr. hydrorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrosadenită
HIDROSADENÍTĂ, hidrosadenite, s. f. Inflamație a glandelor sudoripare, de obicei a celor de la subsuoară, care evoluează sub forma unor abcese adânci. – Din fr. hydrosadénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroscală
HIDROSCÁLĂ, hidroscale, s. f. Aeroport pe apă destinat decolării sau amerizării hidroavioanelor, pe care se află instalațiile necesare manevrării, adăpostirii și întreținerii acestora. – Din fr. hydroscale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroseparator
HIDROSEPARATÓR, hidroseparatoare, s. n. Instalație de separare acționată cu ajutorul unui curent de apă și folosită la prepararea mecanică a cărbunilor. – Hidro- + separator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrosferă
HIDROSFÉRĂ s. f. Învelișul de apă al globului terestru, alcătuit din oceane, mări, lacuri, ghețari, ape curgătoare, ape subterane, zăpezi și ghețuri. – Din fr. hydrosphère, germ. Hydrosphäre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrosol
HIDROSÓL, hidrosoluri, s. n. Sistem coloidal solubil în care mediul de dispersie este apa. – Din fr. hydrosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrosolubil
HIDROSOLÚBIL, -Ă, hidrosolubili, -e, adj. (Despre substanțe) Care se dizolvă în apă. – Din fr. hydrosoluble.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrosonicitate
HIDROSONICITÁTE s. f. Ramură a fizicii care studiază transmiterea energiei prin unde elastice în medii lichide. – Hidro- + sonicitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrostatic
HIDROSTÁTIC, -Ă, hidrostatici, -ce, adj. 2. Care se referă la echilibrul fluidelor. ◊ Balanță hidrostatică = balanță cu care se determină densitatea corpurilor prin cântărirea lor mai întâi în aer, iar apoi cufundate într-un lichid. – Din fr. hydrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrostatic
HIDROSTÁTIC, -Ă, hidrostatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a hidromecanicii care studiază legile echilibrului fluidelor și ale corpurilor scufundate în ele. 2. Adj. Care se referă la echilibrul fluidelor. ◊ Balanță hidrostatică = balanță cu care se determină densitatea corpurilor prin cântărirea lor mai întâi în aer, iar apoi cufundate într-un lichid. – Din fr. hydrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrostatică
HIDROSTÁTICĂ s. f. 1. Ramură a hidromecanicii care studiază legile echilibrului fluidelor și ale corpurilor scufundate în ele. – Din fr. hydrostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotehnic
HIDROTÉHNIC, -Ă, hidrotehnici, -ce, adj. 2. Privitor la hidrotehnică (1), care aparține hidrotehnicii. – Din fr. hydrotechnique, germ. Hydrotechnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotehnic
HIDROTÉHNIC, -Ă, hidrotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu folosirea apei și cu proiectarea și executarea lucrărilor de folosire a apei, a energiei hidraulice și a lucrărilor de prevenire a distrugerilor provocate de ape. 2. Adj. Privitor la hidrotehnică (1), care aparține hidrotehnicii. – Din fr. hydrotechnique, germ. Hydrotechnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotehnică
HIDROTÉHNICĂ s. f. 1. Ramură a tehnicii care se ocupă cu folosirea apei și cu proiectarea și executarea lucrărilor de folosire a apei, a energiei hidraulice și a lucrărilor de prevenire a distrugerilor provocate de ape. – Din fr. hydrotechnique, germ. Hydrotechnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotehnician
HIDROTEHNICIÁN, -Ă, hidrotehnicieni, -e, s. m. și f. Specialist în hidrotehnică. [Pr.: -ci-an] – Hidrotehnică + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroterapeut
HIDROTERAPEÚT, hidroterapeuți, s. m. Specialist în hidroterapie. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. hydrothérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroterapic
HIDROTERÁPIC, -Ă, hidroterapici, -ce, adj. Care se referă la hidroterapie, care aparține hidroterapiei, de hidroterapie. – Din fr. hydrothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroterapie
HIDROTERAPÍE, hidroterapii, s. f. Folosire terapeutică a apei sub formă de băi, dușuri, aburi etc. la diferite temperaturi; hidropatie. – Din fr. hydrothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotermal
HIDROTERMÁL, -Ă, hidrotermali, -e, adj. Care se referă la ape fierbinți, provenite prin răcirea topiturilor magmatice. ◊ (Geol.) Proces hidrotermal sau fază hidrotermală = ultima etapă a consolidării magmatice. – Din fr. hydrothermal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotermoterapie
HIDROTERMOTERAPÍE, hidrotermoterapii, s. f. Tratament cu ape termale. – Din fr. hydrothermothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotimetrie
HIDROTIMETRÍE, hidrotimetrii, s. f. Măsurare a densității unei ape. – Din fr. hydrotimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotipie
HIDROTIPÍE, hidrotipii, s. f. Procedeu de realizare a fotografiilor în culori, folosit mai ales la copierea filmelor cinematografice în culori cu matrițe în relief, care se colorează cu coloranți solubili în apă. – Din fr. hydrotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrotropism
HIDROTROPÍSM, hidrotropisme, s. n. Mișcare de orientare a rădăcinilor plantelor superioare și a miceliilor de ciuperci spre locurile mai umede ale solului. – Din fr. hydrotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroxid
HIDROXÍD, hidroxizi, s. m. Compus chimic anorganic a cărui moleculă conține în structura sa una sau mai multe grupe hidroxil. – Din fr. hydroxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidroxil
HIDROXÍL, hidroxili, s. m. Radical monovalent format dintr-un atom de hidrogen și un atom de oxigen; oxidril. – Din fr. hydroxyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrozoar
HIDROZOÁR, hidrozoare, s. n. (La pl.) Clasă de celenterate marine și de apă dulce, care trăiesc solitare sau în colonii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. hydrozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hidrură
HIDRÚRĂ, hidruri, s. f. Combinație a hidrogenului cu alte elemente chimice. ◊ (Chim.) Hidrură de bor = boran. – Din fr. hydrure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hienă
HIÉNĂ, hiene, s. f. Mamifer carnivor asemănător cu câinele, cu blana cenușie tărcată, cu gâtul gros, cu urechile golașe și cu picioarele anterioare mai lungi decât cele posterioare, care trăiește în Africa și în Asia și care se hrănește mai ales cu cadavre (Hyaena hyaena). ♦ Fig. Om ticălos, nemernic, mizerabil. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hyène, lat. hyaena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hienidă
HIENÍDĂ, hienide, s. f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore din care face parte hiena; (și la sg.) animal din această familie. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hyénidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hieratic
HIERÁTIC, -Ă, hieratici, -ce, adj. 1. Care ține de lucruri sfinte. 2. (În sintagma) Scriere hieratică = scriere cursivă și simplificată a hieroglifelor. 3. (În artă; despre concepții, orientări, realizări etc.) Care reprezintă sau susține reprezentarea personajelor în atitudini convenționale, solemne, rigide, conform regulilor fixate de canoanele religioase. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiératique, lat. hieraticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hieratism
HIERATÍSM s. n. Spirit sau sistem hieratic; caracterul a ceea ce este hieratic. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiératisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hieratizare
HIERATIZÁRE s. f. v. hieratiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hierb
HIERB s. n. v. herb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hierofant
HIEROFÁNT, hierofanți, s. m. Preot antic grec care iniția pe neofiți în mistere și în oracole. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiérophante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hieroglifă
HIEROGLÍFĂ, hieroglife, s. f. Semn sau caracter din scrierea vechilor egipteni, care reprezenta noțiunile prin figuri stilizate de ființe și de obiecte. ♦ Fig. (ir.) Scris neciteț, indescifrabil. [Pr.: -hi-e-. – Var.: ieroglífă s. f.] – Din fr. hiéroglyphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hieroglific
HIEROGLÍFIC, -Ă, hieroglifici, -ce, adj. Scris cu hieroglife. ♦ Fig. (Ir.; despre scris) Care este neciteț, indescifrabil, greu de înțeles. [Pr.: hi-e-. – Var.: ieroglífic, -ă adj.] – Din fr. hiéroglyphique, lat. hieroglyphicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hifă
HÍFĂ, hife, s. f. Filament din celule care alcătuiește miceliul unei ciuperci. – Din fr. hyphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

high-life
HIGH-LIFE s. n. Denumire dată înaltei societăți. ♦ (Adjectival) De elită. [Pr.: háĭlaĭf] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

high-tech
HIGH-TÉCH s. n. High tehnology. [Pr.: haĭtéc] -Abr. de la high technology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

highfidelity
HIGH FIDELITY s. n. invar., adj. invar. (Echipament de) înregistrare și de redare sonoră de înaltă fidelitate. [Pr.: hai] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hightechnology
HIGH TECHNÓLOGY s. f. Denumire generală pentru tehnologia avansată mai ales în domeniul electronicii, în industria de tehnică de calcul și telecomunicații. [Pr.: haĭ] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higia
Higia = Hygiea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

higienă
HIGIÉNĂ s. f. v. igienă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higienic
HIGIÉNIC, -Ă adj. v. igienic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higienist
HIGIENÍST, -Ă s. m. și f. v. igienist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrofil
HIGROFÍL, -Ă, higrofili, -e, adj. (Despre plante) Care caută umiditatea, care se dezvoltă în condiții de mare umiditate. – Din fr. hygrophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrofilă
HIGROFÍLĂ s. f. v. higrofil [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

higrofită
HIGROFÍTĂ, higrofite, adj., s. f. (Plantă) care se dezvoltă în locuri cu exces de umiditate. – Din fr. hygrophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrograf
HIGROGRÁF, higrografe, s. n. Aparat folosit pentru înregistrarea gradului de umiditate a aerului din atmosferă. – Din fr. hygrographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrogramă
HIGROGRÁMĂ, higrograme, s. f. Diagramă care reprezintă variația umidității aerului. – Din fr. hygrogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrologie
HIGROLOGÍE s. f. Disciplină care studiază umiditatea aerului. – Din fr. hygrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higromă
HIGRÓMĂ, higrome, s. f. Inflamație a pungilor seroase de sub piele, în dreptul unei articulații. – Din fr. hygroma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrometric
HIGROMÉTRIC, -Ă, higrometrici, -ce, adj. Care ține de higrometrie, referitor la higrometrie. – Din fr. hygrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrometrie
HIGROMETRÍE s. f. Ramură a meteorologiei care se ocupă cu descrierea metodelor și a aparatelor utilizate în determinarea umidității aerului atmosferic. – Din fr. hygrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrometru
HIGROMÉTRU, higrometre, s. n. Aparat cu care se măsoară umiditatea atmosferei sau a altor medii gazoase. – Din fr. hygromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higroscop
HIGROSCÓP, higroscoape, s. n. Instrument folosit pentru studierea variației umidității aerului atmosferic. – Din fr. hygroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higroscopic
HIGROSCÓPIC, -Ă, higroscopici, -ce, adj. Care are calitatea de a absorbi umiditatea din aer. – Din fr. hygroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higroscopicitate
HIGROSCOPICITÁTE s. f. Proprietate a unui corp de a fi higroscopic. – Din fr. hygroscopicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higroscopie
HIGROSCOPÍE s. f. (Rar) Higrometrie. – Din fr. hygroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

higrostat
HIGROSTÁT, higrostate, s. n. Aparat pentru controlul și supravegherea umidității relative a aerului. – Din fr. hygrostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hil
HIL, hiluri, s. n. 1. (Anat.) Porțiune la suprafața unui organ pe unde pătrund vasele sangvine și nervii. 2. (Bot.) Cicatrice aflată pe învelișul seminței, în locul unde aceasta s-a desprins de piciorușul ovulului. – Din fr. hile, lat. hilum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hil
Hil = Hyllus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hila
Hila = Hylas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hilaira
Hilaira (sau Ilaira), una dintre fiicele lui Leucippus. A fost răpită de către dioscuri împreună cu sora ei, Phoebe, în timp ce mergeau amîndouă să se cunune cu fiii lui Aphareus (v. și Idas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hilar
HILÁR^1, -Ă, hilari, -e, adj. (Anat.) Care se referă la hil, care aparține hilului. – Din fr. hilaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilar
HILÁR^2, -Ă, hilari, -e, adj. Ilariant (1). [Var.: ilár, -ă adj.] – Din fr. hilaire, lat. hilaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilariant
HILARIÁNT, -Ă adj. v. ilariant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilaritate
HILARITÁTE s. f. Explozie de râs colectivă la auzul sau la vederea unui lucru amuzant, caraghios. [Var.: ilaritáte s. f.] – Din fr. hilarité, lat. hilaritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilea
HILÉA s. f. Denumire a pădurilor tropicale umede. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hileu
Hileu = Hylaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hiloţi
HILÓȚI s. m. pl. v. iloți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiloți
HILÓȚI s. m. pl. v. iloți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilozoism
HILOZOÍSM s. n. Teorie potrivit căreia întreaga materie ar fi vie, însuflețită, având capacitatea de a simți și de a gândi. – Din fr. hylozoïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hilozoist
HILOZOÍST, -Ă, hilozoiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al hilozoismului. – Din fr. hylozoïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

himen
HÍMEN, himene, s. n. Membrană care închide, parțial, vaginul la virgine. [Acc. și: himén] – Din fr., lat. hymen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

himeneu
Himeneu = Hymen(aeus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

himenopter
HIMENOPTÉR, himenoptere, s. n. (La pl.) Ordin care cuprinde insecte cu două perechi de aripi membranoase, cu metamorfoză completă, femelele având la vârful abdomenului un ac cu venin, și care trăiesc adesea organizate în colonii; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. – Din fr. hyménoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

himera
Himera = Chimaera.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

himeră
HIMÉRĂ, himere, s. f. 1. Închipuire fără temei, fantezie irealizabilă; iluzie, fantasmă. 2. Monstru în mitologia antică greacă, cu cap de leu, cu corp de capră, cu aripi de pasăre de pradă și cu coadă de șarpe; p. ext. motiv decorativ reprezentând un astfel de monstru. 3. (Bot.; în sintagma) Himeră de altoire = plantă ale cărei țesuturi sunt diferite din punct de vedere genetic. 4. (Biol.) Organism produs prin fuziunea a doi sau mai mulți zigoți distincți. – Din fr. chimère, it. chimera, lat. Chimaera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

himeric
HIMÉRIC, -Ă, himerici, -ce, adj. Care se bazează pe himere (1); lipsit de orice temei real; iluzoriu. ♦ (Și adverbial) Ca de himeră, fantastic. – Din fr. chimérique (după himeră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

himerizare
HIMERIZÁRE s. f. v. himeriza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hindi
HÍNDI s. f. Limbă indo-europeană din ramura indo-iraniană, grupul indic, astăzi limbă oficială în India. – Din fr., engl. hindi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hindichi
HINDÍCHI, hindichiuri, s. n. (Reg.) Șanț; tranșee. [Var.: hândíchi s. n.] – Din tc. hendek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hinduism
HINDUÍSM s. n. Credință religioasă apărută în India în sec. V-IV î. H., care reprezintă o îmbinare a brahmanismului cu elemente budiste, propunând o nouă cale de mântuire prin iubire și dăruire, accesibilă oricui. – Din fr. hindouisme, germ. Hinduismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hinduist
HINDUÍST, -Ă, hinduiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al hinduismului. – Din fr. hindouiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hindus
HINDÚS, -Ă, hinduși, -se, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Denumire folosită în trecut pentru populația din India. 2. Adj. Care aparține Indiei sau hindușilor (1), privitor la India sau la hinduși. 3. Adj., s. m. și f. Hinduist. – Din fr. hindou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hindustană
HINDUSTÁNĂ s. f. Limbă indo-iraniană, vorbită în India și în Pakistan. ◊ (Adjectival) Limba hindustană. – Din fr. hindoustani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hindustană
HINDUSTÁNĂ s. f. v. hindustani [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hingher
HINGHÉR, hingheri, s. m. Persoană, în serviciul de ecarisaj, care se ocupă cu prinderea câinilor fără stăpân; hoher (1). [Var.: (înv.) henghér s. m.] – Din săs. hoenger (= germ. Henker).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hingheri
HINGHERÍ, hingheresc, vb. IV. Tranz. A se ocupa cu prinderea câinilor fără stăpân. ♦ (Fam.) A chinui. – Din hingher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hingheri
HINGHERÍ, hingherésc, vb. IV. (Arg.) A hăitui, a prigoni (cu insistență) o persoană. (din hingher + suf. -i) [în DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hinterland
HÍNTERLAND, hinterlanduri, s. n. 1. Regiune relativ rigidă din punct de vedere tectonic, situată în spatele unui sistem muntos cutat. 2. Teritoriu care gravitează spre un centru economic. 3. Regiune învecinată cu un teritoriu ocupat, folosită ca bază a unor acțiuni expansioniste. 4. Colonie sau țară slab dezvoltată dependentă economic de metropolă. – Din germ. Hinterland.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hinteu
HINTÉU, hinteie, s. n. (Reg.) Trăsură, caleașcă (închisă). – Din magh. hintó.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hioid
HIOÍD, hioide, adj. n. (În sintagma) Os hioid (și substantivat, n.) = os mic în formă de potcoavă, așezat în partea anterioară și superioară a gâtului, între baza limbii și laringe. [Pr.: hi-o-] – Din fr. hyoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiolă
HÍOLĂ s. f. (Reg.; în loc. adv.) În hiolă = târând după sine, împingând cu sine. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hip-hop
HIP-HÓP s. n. Mișcare socioculturală contestatară a tineretului urban cu stil de muzică și dans propriu, conturată la sfârșitul anilor ’70 din sec. XX la New York. – Din engl. hip-hop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiparion
HIPARIÓN, hiparioni, s. m. Gen fosil de ecvide, considerat strămoș al calului, care avea la membre câte un deget funcțional. [Pr.: -ri-on] – Din fr. hipparion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiper-
HIPER- Element de compunere însemnând „peste, excesiv de...”, folosit la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hyper-, germ. hyper- (Hyper-).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperaciditate
HIPERACIDITÁTE, s. f. (Și în sintagma hiperaciditate gastrică) Creșterea excesivă a acidului clorhidric din secreția gastrică, întâlnită la gastrite, ulcer duodenal etc.; hiperclorhidrie. – Hiper- + aciditate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperacuzie
HIPERACUZÍE, hiperacuzii, s. f. Acuitate auditivă ieșită din comun. – Din fr. hyperacousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperalgezic
HIPERALGÉZIC, -Ă, hiperalgezici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hiperalgezie. – Din fr. hyperalgésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperalgezie
HIPERALGEZÍE, hiperalgezii, s. f. (Med.) Sensibilitate exagerată la durere; hiperalgie. – Din fr. hyperalgésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperalgie
HIPERALGÍE, hiperalgii, s. f. (Med.) Hiperalgezie. – Din fr. hyperalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbat
HIPERBÁT, hiperbate, s. n. 1. Figură de stil constând în schimbarea, prin dislocări, a topicii normale. 2. Adaos pe care îl face scriitorul sau vorbitorul după încheierea unui anunț. [Var.: hiperbátă s. f.] – Din fr. hyperbate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbată
HIPERBÁTĂ s. f. v. hiperbat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbolă
HIPÉRBOLĂ, hiperbole, s. f. 1. (Mat.) Curbă reprezentând locul geometric al punctelor dintr-un plan pentru care diferența distanțelor față de două puncte fixe, numite focare, este constantă. 2. Figură de stil care constă în exagerarea dimensiunilor, efectului unui fapt, importanței unui personaj etc. [Var.: ipérbolă s. f.] – Din fr. hyperbole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbolic
HIPERBÓLIC, -Ă, hiperbolici, -ce, adj. 1. (Mat.) De forma hiperbolei (1). 2. Care are caracterul hiperbolei (2), cu hiperbole. ♦ Exagerat. [Var.: iperbólic, -ă adj.] – Din fr. hyperbolique, lat. hyperbolicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperboliza
HIPERBOLIZÁ, hiperbolizez, vb. I. Tranz. A exagera dimensiunile, importanța etc. unui lucru, unui fapt etc. – Hiperbolă + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbolizare
HIPERBOLIZÁRE, hiperbolizări, s. f. Acțiunea de a hiperboliza și rezultatul ei. – V. hiperboliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperbolizat
HIPERBOLIZÁT, -Ă, hiperbolizați, -te, adj. Care este foarte exagerat. – V. hiperboliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperboloid
HIPERBOLOÍD, hiperboloizi, s. m. (Mat.) Suprafață rezultată din revoluția unei hiperbole în jurul uneia dintre axele sale. – Din fr. hyperboloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperboreean
HIPERBOREEÁN, -Ă, hiperboreeni, -e, adj. Care se află, care trăiește în extremitatea de miazănoapte a globului pământesc. [Pr.: -re-ean] – Din fr. hyperboréen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperboreeni
Hiperbore(en)i = Hyperborei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hiperboreu
HIPERBORÉU, -ÉE, hiperborei, -ee, adj., s. m. și f. (Persoană) din regiunea extremului nordic; p. gener. (persoană) de la nord; hiperboreean. – Din fr. hyperborée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercalcemie
HIPERCALCEMÍE, hipercalcemii, s. f. (Med.) Creștere anormală a cantității de calciu în sânge; cantitate de calciu anormal de mare prezentă în sânge. – Din fr. hypercalcémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercaracterizare
HIPERCARACTERIZÁRE, hipercaracterizări, s. f. Cumul de mijloace morfologice folosit pentru evidențierea unei singure valori lexicale sau gramaticale. – Hiper- + caracterizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercheratoză
HIPERCHERATÓZĂ, hipercheratoze, s. f. Îngroșare fiziologică sau patologică a stratului comos al pielii. – Din fr. hyperkératose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperchinezie
HIPERCHINEZÍE, hiperchinezii, s. f. Activitate exagerată efectuată de mușchii^2 scheletici sau de mușchii^2 netezi ai unui organ cavitar. – Din fr. hyperkinésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperclorhidrie
HIPERCLORHIDRÍE s. f. Hiperaciditate. – Din fr. hyperchlorhydrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercorect
HIPERCORÉCT, -Ă, hipercorecți, -te, adj. (Lingv.; despre forme gramaticale, cuvinte, grafii etc.) Care este eronat din cauză că i s-a aplicat, prin analogie, o regulă lingvistică valabilă pentru alte situații; care conține o greșeală izvorâtă din teama de a nu greși. – Din fr. hypercorrect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercorectitudine
HIPERCORECTITÚDINE, hipercorectitudini, s. f. (Lingv.) Greșeală de limbă care constă în folosirea de forme hipercorecte, datorită efortului conștient al vorbitorilor de a se conforma mecanic normelor limbii literare; hiperurbanism. – Hiper- + corectitudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipercub
HIPERCÚB, hipercuburi, s. n., (GEOM.) ♦ Corp geometric analog n-dimensional al unui pătrat (unde n=2) și al unui cub (unde n=3), într-un hiperspațiu. [<Din fr. hypercube (din gr. hyper și lat. cubus)]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hiperemic
HIPERÉMIC, -Ă, hiperemici, -ce, adj. Privitor la hiperemie, de hiperemie; care prezintă fenomene de hiperemie. – Din hiperemie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperemie
HIPEREMÍE, hiperemii, s. f. (Med.) Aflux de sânge într-un organ sau într-o anumită regiune a corpului. – Din fr. hyperémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperemotiv
HIPEREMOTÍV, -Ă, hiperemotivi, -e, adj. Foarte emotiv, excesiv de impresionabil. – Hiper- + emotiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperemotivitate
HIPEREMOTIVITÁTE s. f. Emotivitate excesivă, bolnăvicioasă. – Din fr. hyperémotivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperestezie
HIPERESTEZÍE, hiperestezii, s. f. Sensibilitate exagerată a unui organ de simț. – Din fr. hyperesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperexcitabilitate
HIPEREXCITABILITÁTE s. f. Excitabilitate excesivă, patologică. – Hiper- + excitabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperexcitaţie
HIPEREXCITÁȚIE s. f. v. BEȚÍE (3). (În sintagmele) Beție rece (sau cu stupefiante) = stare de amețeală, de hiperexcitație sau de halucinație provocată de introducerea stupefiantelor în organism. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hiperexcitație
HIPEREXCITÁȚIE s. f. v. BEȚÍE (3). (În sintagmele) Beție rece (sau cu stupefiante) = stare de amețeală, de hiperexcitație sau de halucinație provocată de introducerea stupefiantelor în organism. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hiperfoliculinie
HIPERFOLICULINÍE s. f. Secreție exagerată de foliculină. – Din fr. hyperfolliculinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfrecvenţă
HIPERFRECVÉNȚĂ, hiperfrecvențe, s. f. (Fiz.) Frecvență corespunzătoare microundelor. – Din fr. hyperfréquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfrecvență
HIPERFRECVÉNȚĂ, hiperfrecvențe, s. f. (Fiz.) Frecvență corespunzătoare microundelor. – Din fr. hyperfréquence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfuncţie
HIPERFÚNCȚIE, hiperfuncții, s. f. (Med.) Activitate exagerată a unui organ, aparat sau țesut. [Var.: hiperfuncțiúne s. f.] – Din fr. hyperfonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfuncție
HIPERFÚNCȚIE, hiperfuncții, s. f. (Med.) Activitate exagerată a unui organ, aparat sau țesut. [Var.: hiperfuncțiúne s. f.] – Din fr. hyperfonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfuncţiune
HIPERFUNCȚIÚNE s. f. v. hiperfuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperfuncțiune
HIPERFUNCȚIÚNE s. f. v. hiperfuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperglicemie
HIPERGLICEMÍE s. f. (Med.) Creștere exagerată a concentrației de glucoză din sânge, frecventă în diabetul zaharat. – Din fr. hyperglycémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperhidroză
HIPERHIDRÓZĂ, hiperhidroze, s. f. Hipersecreție a glandelor sudoripare. – Din fr. hyperhidrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperinflaţie
HIPERINFLÁȚIE, hiperinflații, s. f. Situație de accelerare rapidă a inflației. – Din engl. hyperinflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperinflație
HIPERINFLÁȚIE, hiperinflații, s. f. Situație de accelerare rapidă a inflației. – Din engl. hyperinflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperinsulinism
HIPERINSULINÍSM s. n. Boală endocrină cauzată de secreția excesivă de insulină. – Din fr. hyperinsulinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperion
Hiperion = Hyperion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hiperită
HIPERÍTĂ s. f. v. iperită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermarket
HIPERMÁRKET, hipermarketuri, s. n. Supermarket foarte mare. – Din engl. hypermarket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermenoree
HIPERMENORÉE, hipermenoree, s. f. Menstruație foarte abundentă, întâlnită la începutul menopauzei, în unele boli endocrine sau uterine etc. – Din fr. hyperménorrhé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermestra
Hipermestra = Hyperm(n)estra.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipermetrop
HIPERMETRÓP, -Ă, hipermetropi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hipermetropie. – Din fr. hypermétrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermetropie
HIPERMETROPÍE, hipermetropii, s. f. Defect de vedere care se datorește faptului că focarul imaginii este situat dincolo de retină; hipermetropism. – Din fr. hypermétropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermetropism
HIPERMETROPÍSM s. n. (Med.) Hipermetropie. – Din fr. hypermétropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermetru
HIPERMÉTRU, hipermetri, s. m. Vers antic cu o silabă suplimentară care, în rostire, se elimină înaintea cuvântului următor, dacă acesta începe cu o vocală. – Din fr. hypermètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipermnezie
HIPERMNEZÍE, hipermnezii, s. f. Excitație excesivă, patologică a memoriei. – Din fr. hypermnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipernefrom
HIPERNEFRÓM, hipernefroame s. n. (Med.) Tumoare a rinichiului. ◊ Hipernefrom medular = tumoare localizată în glanda medulosuprarenală. – Din fr. hypernéphrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperon
HIPERÓN, hiperoni, s. m. (Fiz.) Particulă elementară cu masă mai mare decât masa protonului. – Din fr. hypéron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperonic
HIPERÓNIC, -Ă, hiperonici, -ce, adj. (Fiz.) De hiperon. – Hiperon + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperosmie
HIPEROSMÍE, hiperosmii, s. f. Sensibilitate excesivă a simțului mirosului. – Din fr. hyperosmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperostoză
HIPEROSTÓZĂ, hiperostoze, s. f. (Med.) Dezvoltare anormală a unei zone osoase. – Din fr. hyperostose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperparatiroidism
HIPERPARATIROIDÍSM s. n. Boală manifestată prin decalcifierea generalizată a oaselor și prin depuneri de săruri de calciu în piele și în diverse organe, determinată de secreția excesivă de hormon paratiroidian. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hyperparathyroïdisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperparazit
HIPERPARAZÍT, -Ă, hiperparaziți, -te, adj., s. m. și f. (Parazit al altor paraziți) care atacă plantele și animalele. – Din fr. hyperparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperplazie
HIPERPLAZÍE, hiperplazii, s. f. Creștere excesivă a unui țesut, datorită înmulțirii rapide a celulelor. – Din fr. hyperplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperplazie
HIPERPLAZÍE, creșterea de volum a unui țesut, sau a unui organ prin proliferarea (înmulțirea) elementelor celulare constitutive; rar este fiziologică, compensatorie; apare, de regulă, patologic, producând tumori: hiperplazie adenomatoasă, sau simplă; hiperplazie glandulo-chistică a mucoasei uterine (v. metropatia hemoragică). Hiperplazia poate fi congenitală (hiperplazia rinichiului, timusului, tiroidei) sau câștigată, provocată de diferite boli (ale sistemului hematopoetic, ficatului, splinei, ganglionilor limfatici). Tratamentul hiperplaziei este cauzal.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hiperprosexie
HIPERPROSEXÍE s. f. (Psih.) Concentrare exagerată a atenției. – Din engl. hyperprosexia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperproteinemie
HIPERPROTEINEMÍE, hiperproteinemii, s. f. (Med.) Creștere exagerată a cantității de proteine din sânge; cantitate de proteine care depășește concentrația normală în sânge. [Pr.: -te-i-] – Din fr. hyperprotéinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersecreţie
HIPERSECRÉȚIE, hipersecreții, s. f. Secreție exagerată a unei glande. – Din fr. hypersécrétion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersecreție
HIPERSECRÉȚIE, hipersecreții, s. f. Secreție exagerată a unei glande. – Din fr. hypersécrétion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersensibil
HIPERSENSÍBIL, -Ă, hipersensibili, -e, adj. Excesiv de sensibil. – Din fr. hypersensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersensibilitate
HIPERSENSIBILITÁTE s. f. Sensibilitate exagerată. – Din fr. hypersensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersensibilitate
HIPERSENSIBILITÁTE, hipersensibilități, s. f. (Med.) Stare care cauzează simptome și semne reproductibile obiectiv, inițiate de expunerea la un stimul definit, la o doză tolerată de subiecții normali (conform terminologiei Academiei Europene de Alergologie și Imunologie Clinică – EAACI). – Din fr. hypersensibilité.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hipersensibiliza
HIPERSENSIBILIZÁ, hipersensibilizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) sensibiliza foarte mult. – Din fr. hypersensibiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersensibilizare
HIPERSENSIBILIZÁRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) hipersensibiliza și rezultatul ei. 2. Tratament al emulsiilor fotografice pentru mărirea sensibilității. – V. hipersensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersensibilizat
HIPERSENSIBILIZÁT, -Ă, hipersensibilizați, -te, adj. Care a devenit foarte sensibil. – V. hipersensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersomnie
HIPERSOMNÍE, hipersomnii, s. f. (Med.) Tendință de somn prelungit; somnolență. – Din fr. hypersomnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersonic
HIPERSÓNIC, -Ă, hipersonici, -ce, adj. 1. (Despre viteze) Care depășește viteza supersonică. 2. (Despre aparate de zbor) Care atinge o viteză hipersonică (1). Avion hipersonic. – Din fr. hypersonique, engl. hypersonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersunet
HIPERSÚNET, hipersunete, s. n. (Fiz.) Ultrasunet de frecvență foarte înaltă. – Hiper- + sunet (după engl. hypersound).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersustentaţie
HIPERSUSTENTÁȚIE, hipersustentații, s. f. Mărire a sustentației avioanelor cu ajutorul unor dispozitive manevrabile sau automate, montate la bordurile aripilor sau pe ampenaje. – Din fr. hypersustentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipersustentație
HIPERSUSTENTÁȚIE, hipersustentații, s. f. Mărire a sustentației avioanelor cu ajutorul unor dispozitive manevrabile sau automate, montate la bordurile aripilor sau pe ampenaje. – Din fr. hypersustentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertensiune
HIPERTENSIÚNE s. f. Creștere trecătoare sau constantă a presiunii sângelui în sistemul arterial sau în cel venos, datorită unor stări nervoase, boli renale, cardiovasculare, endocrine etc.; hipertonie (3). [Pr.: -si-u-] – Din fr. hypertension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertensiv
HIPERTENSÍV, -Ă, hipertensivi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hipertensiune. – Din fr. hypertensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertermal
HIPERTERMÁL, -Ă, hipertermali, -e, adj. (Despre ape minerale) Cu temperatură foarte ridicată. – Hiper- + termal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertermie
HIPERTERMÍE s. f. Creștere anormală a temperaturii corpului. – Din fr. hyperthermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertimie
HIPERTIMÍE s. f. (Med.) Creștere exagerată a bunei dispoziții în stările maniacale. – Din fr. hyperthymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertiroidian
HIPERTIROIDIÁN, -Ă, hipertiroidieni, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hipertiroidie. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. hyperthyroïdien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertiroidie
HIPERTIROIDÍE s. f. Boală endocrină care se datorește secreției excesive a hormonilor tiroidieni și care se manifestă prin creșterea glandei tiroide, slăbire, ridicarea metabolismului bazal etc.; hipertiroidism. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hyperthyroïdie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertiroidism
HIPERTIROIDÍSM s. n. Hipertiroidie. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hyperthyroïdisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertonic
HIPERTÓNIC, -Ă, hipertonici, -ce, adj. (Despre soluții) Care are o presiune osmotică superioară unei alte soluții. – Din fr. hypertonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertonie
HIPERTONÍE, hipertonii, s. f. 1. Stare a unei soluții hipertonice. 2. Creștere a tonusului mușchilor scheletici sau ai diferitelor organe interne și a sistemului nervos vegetativ. 3. Hipertensiune. – Din fr. hypertonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertricoză
HIPERTRICÓZĂ s. f. (Med.) Hirsutism. – Din fr. hypertrichose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertrofia
HIPERTROFIÁ, pers. 3 hipertrofiază, vb. I. Refl. (Despre organe și țesuturi) A-și mări volumul în mod anormal ca urmare a unei funcții nutritive exagerate sau a unui proces patologic. [Pr.: -fi-a] – Din fr. hypertrophier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertrofic
HIPERTRÓFIC, -Ă, hipertrofici, -ce, adj. (Med.) Care prezintă hipertrofie. – Din fr. hypertrophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertrofie
HIPERTROFÍE, hipertrofii, s. f. Dezvoltare excesivă a volumului unui organ sau al unui țesut fără înmulțirea celulelor acestuia, datorită unei funcții nutritive exagerate ori din cauza unui proces patologic. – Din fr. hypertrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipertrofiere
HIPERTROFIÉRE s. f. (Med.) Acțiunea de a (se) hipertrofia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. hipertrofia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiperurbanism
HIPERURBANÍSM, (2) hiperurbanisme, s. n. 1. Hipercorectitudine. 2. Formă de hiperurbanism (1). – Din fr. hyperurbanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipervitaminoză
HIPERVITAMINÓZĂ, hipervitaminoze, s. f. Tulburare a organismului datorită administrării exagerate a unor vitamine, în special a vitaminelor A sau D. – Din fr. hypervitaminose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipiatric
HIPIÁTRIC, -Ă, hipiatrici, -ce, adj. Referitor la bolile cailor, de hipiatrie. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. hippiatrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipiatrie
HIPIATRÍE s. f. Studiul bolilor la cai. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. hippiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipic
HÍPIC, -Ă, hipici, -ce, adj. De cai, referitor la cai, la care participă cai (de curse). – Din fr. hippique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipiot
HIPIÓT, -Ă, hipioți, -te, s. m. și f. Adept al mișcării și al modului de viață hippy. ◊ (Adjectival) Tânăr hipiot. [Pr.: -pi-ot] – Cf. hippy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipism
HIPÍSM^1 s. n. Sport practicat cu cai (de curse). – Din fr. hippisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipism
HIPÍSM^2 s. n. (Rar) Fenomenul hippy. [Scris și: hippysm. – Pr.: hipizm] – Cf. hippy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnagogic
HIPNAGÓGIC, -Ă, hipnagogici, -ce, adj. Referitor la stările care conduc la somn, care sunt intermediare între veghe și somn. – Din fr. hypnagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnogen
HIPNOGÉN, -Ă, hipnogeni, -e, adj., s. n. (Substanță, medicament) care provoacă somnul. – Din fr. hypnogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnonarcoză
HIPNONARCÓZĂ, hipnonarcoze, s. f. (Med.) Narcoză obținută prin hipnoză profundă. – Din germ. Hypnonarkose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnopedie
HIPNOPEDÍE s. f. Ansamblu de procedee care permit memorarea în timpul somnului. – Din fr. hipnopédie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnoterapie
HIPNOTERAPÍE s. f. (Med.) Tratament prin hipnoză. – Din engl. hypnotherapy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotic
HIPNÓTIC, -Ă, hipnotici, -ce, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Substanță) care provoacă un somn artificial; hipnotizant, soporific, somnifer. 2. Adj. Provocat de hipnoză. 3. Adj. Fig. Captivant, fascinant. – Din fr. hypnotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotism
HIPNOTÍSM s. n. Totalitatea fenomenelor caracteristice hipnozei; totalitatea procedeelor practicate pentru provocarea hipnozei și pentru aplicațiile ei terapeutice. – Din fr. hypnotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotiza
HIPNOTIZÁ, hipnotizez, vb. I. Tranz. A aduce pe cineva în stare de hipnoză. ♦ A exercita o atracție puternică; a captiva, a fascina, a fermeca. – Din fr. hypnotiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotizant
HIPNOTIZÁNT, -Ă, hipnotizanți, -te, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea fig.) Care hipnotizează. 2. Adj., s. n. Hipnotic (1). – Hipnotiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotizare
HIPNOTIZÁRE, hipnotizări, s. f. Acțiunea de a hipnotiza și rezultatul ei. – V. hipnotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotizat
HIPNOTIZÁT, -Ă, hipnotizați, -te, adj. (Adesea fig.) Care este în stare de hipnoză. ♦ Fig. Captivat, fascinat. – V. hipnotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotizator
HIPNOTIZATÓR, -OÁRE, hipnotizatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care hipnotizează, care provoacă hipnoza; hipnotizor. – Hipnotiza + suf. -tor (după fr. hypnotiseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnotizor
HIPNOTIZÓR, -OÁRE, hipnotizori, -oare, s. m. și f., adj. (Rar) Hipnotizator. – Din fr. hypnotiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipnoză
HIPNÓZĂ, hipnoze, s. f. Stare asemănătoare cu somnul, provocată artificial prin sugestie, în timpul căreia controlul conștient și contactul cu realitatea slăbesc, trăirile și acțiunile celui hipnotizat fiind supuse voinței hipnotizatorului. ♦ Fig. Fascinație. – Din fr. hypnose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipo
HIPO^1- Element de compunere cu sensul „mai puțin, sub”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hypo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipo
HIPO^2- Element de compunere cu sensul „referitor la cai”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hippo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoaciditate
HIPOACIDITÁTE s. f. Scădere a acidității gastrice sub valorile normale, întâlnită în unele boli de stomac. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoacuzic
HIPOACÚZIC, -Ă, hipoacuzici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hipoacuzie. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacousique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoacuzie
HIPOACUZÍE, hipoacuzii, s. f. Slăbire a acuității auzului. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoalgezie
HIPOALGEZÍE, hipoalgezii, s. f. (Med.) Scădere a sensibilității la durere. [Pr.: -po-al-] – Din fr. hypoalgésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoazotidă
HIPOAZOTÍDĂ s. f. Dioxid de azot. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoazotide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipobaric
HIPOBÁRIC, -Ă, hipobarici, -ce, adj. (Fiz.) Care are o presiune inferioară celei atmosferice. – Din engl. hypobaric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipobisulfit
HIPOBISULFÍT s. m. v. DESULFITÁ. vb. I. Tranz. A îndepărta hipobisulfitul de sulf din must sau din unele vinuri. – Din fr. desulfiter. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hipocalcemie
HIPOCALCEMÍE, hipocalcemii, s. f. (Med.) Scădere anormală a calciului din sânge. – Din fr. hypocalcémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocamp
HIPOCÁMP, hipocampi, s. m. 1. Animal fabulos, din mitologia greacă, cu cap și corp de cal, cu două picioare și cu coadă de pește, care trăgea carul lui Neptun. 2. (Iht.) Cal-de-mare. – Din fr. hippocampe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocaust
HIPOCÁUST, hipocauste, s. n. (La romani) Instalație de încălzire cu aer cald. ♦ Canal subteran care servea la acest fel de încălzire. [Pr.: -caust] – Din fr. hypocauste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocaustic
HIPOCAÚSTIC, -Ă, hipocaustici, -ce, adj. De hipocaust, care aparține hipocaustului, referitor la hipocaust. – Din fr. hypocaustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocentaur
HIPOCENTÁUR, hipocentauri, s. m. (În mitologia greacă) Centaur. [Pr.: -ta-ur] – Din fr. hippocentaure, lat. hippocentaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocentru
HIPOCÉNTRU, hipocentre, s. n. Centrul subteran al unui cutremur de pământ, situat acolo unde au avut loc deplasări de straturi. [Pl. și: (m.) hipocentri] – Din fr. hypocentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipochinezie
HIPOCHINEZÍE, hipochinezii, s. f. (Med.) Scădere a capacității de mișcare. [Scris și: hipokinezie] – Cf. germ. Hypokinese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocicloidă
HIPOCICLOÍDĂ, hipocicloide, s. f. Curbă plană descrisă de un punct de pe circumferința unui cerc care se rostogolește, fără să alunece, în interiorul unui cerc cu baza fixă. – Din fr. hypocycloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipociclu
HIPOCÍCLU, hipocicluri, s. n. Cerc care se rostogolește fără alunecare în interiorul unui cerc de bază fix. – Din fr. hypocycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocloremie
HIPOCLOREMÍE, hipocloremii, s. f. (Med.) Scădere anormală a cantității de clor din sânge; cloropenie. – Din fr. hypochlorémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoclorhidrie
HIPOCLORHIDRÍE, hipoclorhidrii s. f. (Med.) Scădere a acidității sucului gastric sub valorile normale. – Din fr. hypochlorhydrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoclorit
HIPOCLORÍT, hipocloriți, s. m. Sare a acidului hipocloros, care se obține prin acțiunea clorului asupra hidroxizilor puternic bazici sau pe cale electrolitică. ◊ Hipoclorit de sodiu = sare de sodiu a acidului hipocloros, folosită ca dezinfectant și ca decolorant; apă de javel. Hipoclorit de potasiu = sare de potasiu hipocloros. – Din fr. hypoclorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocloros
HIPOCLORÓS, hipocloroși, adj. (În sintagma) Acid hipocloros = acid obținut prin acțiunea clorului asupra unei suspensii de oxid de mercur în apă, folosit ca decolorant. – Din fr. hypochloreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocondru
HIPOCÓNDRU, hipocondre, s. n. Regiune a peretelui abdominal la mamifere și la păsări, situată la dreapta și la stânga regiunii epigastrice, sub ultimele coaste. – Din fr. hypocondre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocoristic
HIPOCORÍSTIC, -Ă, hipocoristici, -ce, adj., s. n. (Despre cuvinte sau despre sufixe; adesea substantivat) Care exprimă mângâiere, sentimente de afecțiune; dezmierdător, alintător, tandru. – Din fr. hypocoristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocotil
HIPOCOTÍL, hipocotile, s. n. Porțiune din tulpina unei plantule cuprinsă între cotiledoane și baza rădăcinii. – Din fr. hypocotyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocratic
HIPOCRÁTIC, -Ă, hipocratici, -ce, adj. 1. Care aparține hipocratismului, privitor la hipocratism. 2. (Despre degete) Îngroșat mult la capăt, cu unghia lățită și încovoiată. – Din fr. hippocratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocratism
HIPOCRATÍSM s. n. 1. Sistem de tratament care are la bază concepția lui Hipocrat. 2. (Anat.; în sintagma) Hipocratism digital = anomalie care constă în îngroșarea extremităților degetelor, cu bombarea unghiilor. – Din fr. hippocratisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocristalin
HIPOCRISTALÍN, -Ă, hipocristalini, -e, adj. (Despre structura rocilor eruptive) Care este alcătuit din cristale și din sticlă. – Din fr. hypocristalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipocromie
HIPOCROMÍE, hipocromii, s. f. (Med.) Scădere a pigmentației pielii. – Din fr. hypochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipodamia
Hipodamia = Hippodamia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipoderm
HIPODÉRM s. n. Strat profund al pielii, situat sub dermă, bogat în țesut adipos. – Din fr. hypoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipodermic
HIPODÉRMIC, -Ă, hipodermici, -ce, adj. (Anat.) Subcutanat. – Din fr. hypodermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipodermoză
HIPODERMÓZĂ, hipodermoze, s. f. Boală parazitară a animalelor rumegătoare mari, provocată de larvele unei muște care se localizează în straturile profunde ale pielii. – Din fr. hypodermose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipodrom
HIPODRÓM, hipodromuri, s. n. Teren special amenajat pentru desfășurarea concursurilor hipice, prevăzut cu tribune pentru spectatori. – Din fr. hippodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoergie
HIPOERGÍE, hipoergii, s. f. (Med.) Reducere a capacității organismului de a reacționa la diverși antigeni. [Pr.: -po-er-] – Din fr. hypoergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoestezie
HIPOESTEZÍE, hipoestezii, s. f. Diminuare a sensibilității cutanate, întâlnită în unele boli nervoase. [Pr.: -po-es-] – Din fr. hypoesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofag
HIPOFÁG, -Ă, hipofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne de cal. – Din fr. hippophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofagie
HIPOFAGÍE s. f. Hrănire cu carne de cal. – Din fr. hippophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofizar
HIPOFIZÁR, -Ă, hipofizari, -e, adj. Care aparține hipofizei, privitor la hipofiză. – Din fr. hypophysaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofiză
HIPOFÍZĂ, hipofize, s. f. (Și în sintagma glandă hipofiză) Glandă endocrină cu funcții multiple, situată la baza creierului și având o mare influență asupra creșterii organismului, dar și asupra celorlalte glande, în special a glandelor sexuale și a tiroidei; adenohipofiză. – Din fr. hypophyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofoliculinism
HIPOFOLICULINÍSM s. n. (Med.) Disfuncție hormonală cu scăderea foliculinei. – Din fr. hypofolliculinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofon
HIPOFÓN, -Ă, hipofoni, -e, adj. Referitor la hipofonie. – Din fr. hypophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofonie
HIPOFONÍE, hipofonii, s. f. (Fon.) Amuțire a unui sunet. – Din fr. hypophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofosfat
HIPOFOSFÁT, hipofosfați, s. m. Sare a acidului hipofosforic. – Din fr. hypophosphate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofosfit
HIPOFOSFÍT, hipofosfiți, s. m. Sare a acidului hipofosforos. – Din fr. hypophosphite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofosforic
HIPOFOSFÓRIC, hipofosforici, adj. (În sintagma) Acid hipofosforic = acid oxigenat al fosforului cristalin. – Din fr. hypophosphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofosforos
HIPOFOSFORÓS, hipofosforoși, adj. (În sintagma) Acid hipofosforos = acid oxigenat al fosforului, folosit ca agent reducător. – Din fr. hypophosphoreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofuncţie
HIPOFÚNCȚIE, hipofuncții, s. f. Diminuare a activității unui organ, a unui sistem, a unei funcții. [Var.: hipofuncțiúne s. f.] – Din fr. hypofonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofuncție
HIPOFÚNCȚIE, hipofuncții, s. f. Diminuare a activității unui organ, a unui sistem, a unei funcții. [Var.: hipofuncțiúne s. f.] – Din fr. hypofonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofuncţiune
HIPOFUNCȚIÚNE s. f. v. hipofuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipofuncțiune
HIPOFUNCȚIÚNE s. f. v. hipofuncție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogalactie
HIPOGALACTÍE, hipogalactii, s. f. (Med.) Diminuare a secreției glandei mamare. – Din fr. hypogalactie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogastric
HIPOGÁSTRIC, -Ă, hipogastrici, -ce, adj. Care aparține hipogastrului, privitor la hipogastru. – Din fr. hypogastrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogastru
HIPOGÁSTRU, hipogastre, s. n. Regiune a abdomenului situată sub regiunea ombilicală. – Din fr. hypogastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogen
HIPOGÉN, -Ă, hipogeni, -e, adj. (Despre roci, procese geologice etc.) Care își are originea în interiorul pământului. – Din fr. hypogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogeu
HIPOGÉU, -ÉE, hipogei, -ee, s. n. adj. 1. S. n. (În Antichitate) Construcție subterană alcătuită din mai multe încăperi, cu destinație mai ales funerară. 2. Adj. (Zool., Bot.) Care trăiește sub pământ. – Din fr. hypogée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoglicemiant
HIPOGLICEMIÁNT, -Ă, hipoglicemianți, -te, adj. Care provoacă hipoglicemie. [Pr.: -mi-ant] – Din fr. hypoglycémiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoglicemie
HIPOGLICEMÍE, hipoglicemii, s. f. (Med.) Scădere sub valorile normale a concentrației de glucoză din sânge. – Din fr. hypoglycémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoglos
HIPOGLÓS, hipogloși, adj. (În sintagma) Nerv hipoglos = nerv situat dedesubtul limbii. – Din fr. hypoglosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipogrif
HIPOGRÍF, hipogrifi, s. m. Animal fabulos din mitologie, jumătate cal, jumătate vultur. – Din fr. hippogriffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipohidroză
HIPOHIDRÓZĂ, hipohidroze, s. f. (Med.) Diminuare importantă a secreției sudorifice; absență a transpirației. – Din fr. hypohidrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipokinezie
HIPOKINEZÍE s. f. v. hipochinezie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hipolit
Hipolit = Hippolytus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipolita
Hipolita = Hippolyte.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipolog
HIPOLÓG, -Ă, hipologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în hipologie. – Din fr. hippologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipologic
HIPOLÓGIC, -Ă, hipologici, -ce, adj. (Zool.) De hipologie. – Din fr. hippologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipologie
HIPOLOGÍE s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu anatomia și cu fiziologia calului, cu descrierea și cu clasificarea raselor de cai, precum și cu metodele de întreținere, de ameliorare și de dresare a cailor. – Din fr. hippologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipomanţie
HIPOMANȚÍE s. f. Practică a prezicerii la vechii celți, care se făcea după nechezatul și după mișcările unor cai sacri. – Din fr. hippomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipomanție
HIPOMANȚÍE s. f. Practică a prezicerii la vechii celți, care se făcea după nechezatul și după mișcările unor cai sacri. – Din fr. hippomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipomedonte
Hipomedonte = Hippomedon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipomene
Hipomene = Hippomenes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipomenoree
HIPOMENORÉE, hipomenoree, s. f. Menstruație redusă cantitativ, întâlnită în unele boli endocrine, la începutul sau la sfârșitul menopauzei. – Din fr. hypoménorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipometrie
HIPOMETRÍE s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu clasificarea cailor după anumite măsurători. – Din fr. hippométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipometrop
HIPOMETRÓP, -Ă, hipometropi, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hipometropie; miop. – Din fr. hypométrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipometropie
HIPOMETROPÍE, hipometropii, s. f. (Med.) Miopie. – Din fr. hypométropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipometru
HIPOMÉTRU, hipometre, s. n. Aparat pentru măsurat dimensiunile părților corpului la animale (mai ales la cai). – Din germ. Hippometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipomnezie
HIPOMNEZÍE, hipomnezii, s. f. (Med.) Slăbire a memoriei. – Din fr. hypomnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipomobil
HIPOMOBÍL, -Ă, hipomobili, -e, adj. (Despre vehicule, tracțiune etc.) Pus în mișcare de cai. – Din fr. hippomobile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiponastie
HIPONASTÍE, hiponastii, s. f. Mișcare provocată de creșterea mai rapidă a suprafeței dorsale a unui organ vegetal plat (frunză, petală) decât a celei ventrale, care devine astfel concavă. – Din fr. hyponastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipopatologie
HIPOPATOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază defectele și bolile cailor. – Din fr. hippopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipopepsie
HIPOPEPSÍE, hipopepsii, s. f. (Med.) Digestie gastrică insuficientă. – Din fr. hypopepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoplazie
HIPOPLAZÍE, hipoplazii, s. f. Dezvoltare incompletă sau insuficientă a unui organ sau a unui țesut. – Din fr. hypoplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipopotam
HIPOPOTÁM, hipopotami, s. m. Mamifer erbivor nerumegător, mare și greoi, cu capul mare, labele scurte, cu pielea groasă și fără păr, care trăiește în fluviile și în lacurile din Africa Ecuatorială (Hippopotamus amphibius). – Din fr. hippopotame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoproteinemie
HIPOPROTEINEMÍE, hipoproteinemii, s. f. (Biol.) Diminuare a cantității de proteine din sânge. [Pr.: -te-i-] – Din fr. hypoprotéinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiporchemă
HIPORCHÉMĂ, hiporcheme, s. f. Cântec însoțit de dans, în cinstea zeului Apolo sau a zeiței Artemis. – Din fr. hyporchème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiposceniu
HIPOSCÉNIU, hiposcenii, s. n. Zid care susținea, în Antichitate, scena unui teatru deasupra orchestrei. ♦ Parte a orchestrei care se afla în fața acestui zid. – Din fr. hyposcénium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiposecreţie
HIPOSECRÉȚIE, hiposecreții, s. f. Diminuare a secreției unei glande sub valorile normale. – Din fr. hyposécrétion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiposecreție
HIPOSECRÉȚIE, hiposecreții, s. f. Diminuare a secreției unei glande sub valorile normale. – Din fr. hyposécrétion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiposensibilitate
HIPOSENSIBILITÁTE, hiposensibilități, s. f. (Med.) Sensibilitate scăzută. – Din fr. hyposensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiposensibilizare
HIPOSENSIBILIZÁRE s. f. v. hiposensibiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hiposensibilizat
HIPOSENSIBILIZÁT adj. v. hiposensibiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hipostază
HIPOSTÁZĂ, hipostaze, s. f. Stagnare a sângelui în vasele capilare ale membrelor inferioare ale corpului sau în plămânii bolnavilor care au stat mult timp în pat. – Din fr. hypostase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipostil
HIPOSTÍL, hipostiluri, s. n. Încăpere mare din palatele sau templele egiptene, cu plafonul susținut de coloane. ◊ (Adjectival) Sală hipostilă. – Din fr. hypostyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipostilă
HIPOSTÍLĂ adj. f. v. hipostil^1. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hipotadul
Hipotadul = Hippotades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipotalamus
HIPOTALÁMUS, hipotalamusuri, s. n. Formație cenușie a creierului, care corespunde părții inferioare a diencefalului, având rol important în reglarea superioară a funcțiilor vegetative ale organismului. – Din fr. hypothalamus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotaxă
HIPOTÁXĂ s. f. (Lingv.) Subordonare sintactică. – Din fr. hypotaxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipote
Hipote = Hippotes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipotehnie
HIPOTEHNÍE s. f. Creșterea și dresarea calului. – Din fr. hippotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotensiune
HIPOTENSIÚNE s. f. Scădere trecătoare sau menținere constantă a tensiunii arteriale sub valorile normale, în stări de șoc sau în condiții obișnuite; hipotonie (2). [Pr.: -si-u-] – Din fr. hypotension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotensiv
HIPOTENSÍV, -Ă, hipotensivi, -e, adj., s.m și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de hipotensiune. 2. S. n. Medicament care provoacă scăderea tensiunii arteriale, utilizat în tratamentul hipertensiunii arteriale. – Din fr. hypotensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotermal
HIPOTERMÁL, -Ă, hipotermali, -e, adj. Care se referă la prima etapă a depunerii mineralelor din soluții fierbinți. – Din fr. hypothermal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotermie
HIPOTERMÍE s. f. (Med.) Scădere sub limita normală a temperaturii corpului. – Din fr. hypothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotimie
HIPOTIMÍE, hipotimii, s. f. (Med.) Diminuare a tonusului afectiv (în stările depresive). – Din fr. hypothymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotipoză
HIPOTIPÓZĂ, hipotipoze, s. f. Figură de stil care sugerează prin intermediul epitetelor și al comparației imagini vizuale foarte vii. [Var.: ipotipoză s. f.] – Din fr. hypotypose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotiroidian
HIPOTIROIDIÁN, -Ă, hipotiroidieni, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de hipotiroidie. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. hypothyroïdien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotiroidie
HIPOTIROIDÍE, hipotiroidii, s. f. Stare patologică cauzată de reducerea secreției tiroide și manifestată clinic prin mixedem la adulți și cretinism la copii; hipotiroidism. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hypothyroïdie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotiroidism
HIPOTIROIDÍSM s. n. Hipotiroidie. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hypothyroïdisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotonic
HIPOTÓNIC, -Ă, hipotonici, -ce, adj. (Despre o soluție) Care are o presiune osmotică inferioară altei soluții. ◊ Ser hipotonic = ser a cărui concentrație moleculară este inferioară celei sangvine. – Din fr. hypotonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotonie
HIPOTONÍE, hipotonii, s. f. 1. Stare a unei soluții hipotonice. ♦ Diminuare a tonusului muscular. 2. (Med.) Hipotensiune. – Din fr. hypotonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotracţiune
HIPOTRACȚIÚNE, hipotracțiuni, s. f. Tracțiune care se face cu ajutorul cailor. [Pr.: -ți-u-] – Hipo^2- + tracțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotracțiune
HIPOTRACȚIÚNE, hipotracțiuni, s. f. Tracțiune care se face cu ajutorul cailor. [Pr.: -ți-u-] – Hipo^2- + tracțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipotrofie
HIPOTROFÍE, hipotrofii, s. f. Dezvoltare insuficientă a volumului unui organ sau a unui țesut, din cauza unei proaste nutriții ori a unui proces maladiv. – Din fr. hypotrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipovitaminoză
HIPOVITAMINÓZĂ, hipovitaminoze, s. f. Tulburare funcțională sau organică cauzată de insuficiența în alimentație a uneia sau a mai multor vitamine. – Din fr. hypovitaminose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipoxemie
HIPOXEMÍE, hipoxemii, s. f. (Med.) Scădere a presiunii și a cantității de oxigen din sângele arterial. – Din fr. hypoxémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hippocoon
Hippocoon, uzurpator al tronului Spartei, după ce i-a gonit pe Tyndareus și pe Icarius. Heracles i-a declarat război lui Hippocoon, l-a învins și l-a reînscăunat în locul lui pe Tyndareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippocrene
Hippocrene, „Izvorul calului”, era denumirea unui izvor consacrat muzelor și aflat pe muntele Helicon. Se spunea că ar fi țîșnit pe locul unde a bătut pămîntul cu copita calul înaripat Pegasus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippodamia
Hippodamia (sau Hipodame(a)) 1. Fiica lui Oenomaus, regele din Pisa. Pentru că oracolul îi prezisese că va muri de mîna ginerelui său, Oenomaus nu voia să-și mărite fata. Pe numeroșii ei pretendenți i-a înlăturat unul cîte unul, provocîndu-i la o întrecere de care. Datorită cailor săi neîntrecuți în iuțeală, el îi învingea pe rînd și-i ucidea. Cînd s-a prezentat Pelops, Hippodamia, îndrăgostindu-se de frumosul tînăr, a pus la cale un vicleșug împreună cu Myrtilus, vizitiul tatălui ei, făcînd ca Pelops să iasă învingător. Oenomaus și-a găsit moartea în timpul cursei, iar Hippodamia s-a căsătorit cu Pelops. Au avut împreună mai mulți copii, printre care pe Atreus și pe Thyestes (v. Și Atreus). 2. Soția lui Pirithous. Din cauza ei s-a iscat lupta dintre centauri și lapiți (v. Centauri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippolyte
Hippolyte, regina amazoanelor, era fiica lui Ares și a Otrerei și soră cu Antiope și cu Melanippe. La porunca lui Eurystheus, Heracles i-a luat cingătoarea (v. Și Heracles) și a ucis-o. După o altă versiune, Hippolyte s-ar fi unit cu Theseus, cu care a avut un fiu, pe Hippolytus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippolytus
Hippolytus 1. Fiul lui Theseus și al Hippolytei (sau al Antiopei), regina amazoanelor. Fiindcă nesocotea farmecele și puterea Aphroditei, zeița dragostei s-a răzbunat pe Hippolytus, făcînd-o pe Phaedra, cea de-a doua soție a lui Theseus, să se îndrăgostească de el. Respinsă de către tînărul căruia îi mărturisește dragostea ei, Phaedra, de teama de a nu fi dată-n vileag, îl pîrăște pe Hippolytus în fața soțului ei, spunîndu-i că ar fi încercat s-o necinstească. Mîniat, dar totodată nevoind să-și pedepsească singur propriul fiu, Theseus îl roagă pe Poseidon să-l răzbune. La rugămintea sa, zeul mării trimite un monstru marin, care-i iese înainte tînărului ce se plimba pe țărm în carul său. Speriați, caii o iau la fugă, carul se răstoarnă și Hippolytus își găsește moartea zdrobit de pietre. Aflînd de moartea lui, Phaedra se spînzură. 2. Gigant ucis de către Hermes în gigantomahie.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippomedon
Hippomedon, unul dintre cei șapte eroi care au participat la prima expediție organizată împotriva cetății Thebae (v. și Adrastus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippomenes
Hippomenes, soțul Atalantei, căruia i se atribuia aceeași legendă ca și lui Milanion (v. și Atalanta).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippotades
Hippotades, denumire purtată de Aeolus (2.), după numele tatălui său, Hippotes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippotes
Hippotes 1. Unul dintre heraclizi și tatăl lui Aletes. 2. Fiul lui Creon, regele Corinthului. A dus-o pe Medea în fața judecății unui tribunal atenian pentru faptul că i-a omorît tatăl. 3. Tatăl lui Aeolus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippothous
Hippothous 1. Unul dintre fiii lui Cercyon. 2. Fiul lui Lethus. A fost ucis de Aiax în războiul troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hippy
HIPPY, hippy s. m., adj. invar. 1. S. m. Tânăr nonconformist, cu părul lung, cu vestimentație neconvențională, făcând parte dintr-o mișcare contestatară apărută în anii ’60 în SUA, care respingea societatea de consum și promova libertatea moravurilor și nonviolența. 2. Adj. invar. Caracteristic unui hippy (1). Modă hippy. [Scris și: hipi. – Pr.: hípi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsipila
Hipsipila = Hypsipyle.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hipsocrom
HIPSOCRÓM, -Ă, hipsocromi, -e, adj. (Med.; despre anemie) În care scade cantitatea de hemoglobină. – Din fr. hypsochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsocromie
HIPSOCROMÍE s. f. 1. (Med.) Diminuare a pigmentației pielii. 2. Proces de deschidere a culorii ca rezultat al modificării structurii unei substanțe prin introducerea unui substituent în molecula corpului colorant. [Var.: ipsocromíe s. f.] – Din fr. hypsochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsografie
HIPSOGRAFÍE s. f. Ramură a geomorfologiei care se ocupă cu descrierea reliefului după altitudine. – Din fr. hypsographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsometric
HIPSOMÉTRIC, -Ă, hipsometrici, -ce, adj. Referitor la hipsometrie. – Din fr. hypsométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsometrie
HIPSOMETRÍE s. f. Ramură a geodeziei care se ocupă cu măsurarea și analiza altitudinilor reliefului continental și oceanic. – Din fr. hypsométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsometru
HIPSOMÉTRU, hipsometre, s. n. Instrument pentru determinarea altitudinii unui loc prin măsurarea variației temperaturii de fierbere a apei. – Din fr. hypsomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipsoterapie
HIPSOTERAPÍE, hipsoterapii, s. f. (Med.) Tratarea unor boli prin folosirea climatului de altitudine. – Din fr. hypsothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipuric
HIPÚRIC, hipurici, adj. (În sintagma) Acid hipuric = derivat al acidului benzoic, prezent în vegetale, care se elimină din organism prin urină. – Din fr. hippurique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hipurit
HIPURÍT, hipuriți, s. m. Gen fosil de lamelibranhiate care au trăit în cretacic, intrând în compoziția calcarelor; animal din acest gen. – Din fr. hippurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiritiseală
HIRITISEÁLĂ s. f. v. firitiseală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiritisi
HIRITISÍ vb. IV v. firitisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiritisire
HIRITISÍRE s. f. v. firitisire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotoni
HIROTONÍ, hirotonesc, vb. IV Tranz. A hirotonisi. – Din hirotonie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonie
HIROTONÍE, hirotonii, s. f. Hirotonisire. – Din sl. hirotonija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonire
HIROTONÍRE, hirotoniri, s. f. Acțiunea de a hirotoni și rezultatul ei; hirotonisire, hirotonie. – V. hirotoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonisi
HIROTONISÍ, hirotonisesc, vb. IV. Tranz. A ridica un diacon la rangul de preot; p. ext. a face pe cineva diacon, arhiereu etc. după canoanele Bisericii creștine; a hirotoni. [Var.: hirotonosí vb. IV] – Din sl. herotonisati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonisire
HIROTONISÍRE, hirotonisiri, s. f. Acțiunea de a hirotonisi și rezultatul ei; hirotonie, hirotonire. – V. hirotonisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonisit
HIROTONISÍT, hirotonisiți, adj. (Despre diaconi) Ridicat la treapta preoției; hirotonit. – V. hirotonisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonit
HIROTONÍT, hirotoniți, adj. Hirotonisit. – V. hirotoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirotonosi
HIROTONOSÍ vb. IV v. hirotonisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirsut
HIRSÚT, -Ă, hirsuți, -te, adj. 1. Cu părul și cu barba neîngrijite. 2. Fig. Aspru, grosolan. ♦ Posac, ursuz, taciturn. 3. (Bot.; despre frunze, tulpini) Prevăzut cu peri lungi, rigizi; hispid. – Din fr. hirsute, lat. hirsutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirsutism
HIRSUTÍSM s. n. Creștere anormală de păr pe față, pe corp și pe membre, în special la femei, din cauza unor tulburări endocrine; hipertricoză. – Din fr. hirsutisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirtac
Hirtac = Hyrtacus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hirtă
HÍRTĂ, hirte, s. f. (Reg.) Unitate de măsură pentru suprafețe, egală cu un sfert de pogon. – Din germ. Viertel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirudineu
HIRUDINÉU, hirudinee, s. n. (La pl.) Clasă de viermi din încrengătura anelidelor, cu corpul segmentat, turtit dorsoventral, cu câte o ventuză la extremități, care trăiesc în apă dulce și sug sânge (Hirudinea); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pl. și: (m.) hirudinei] – Din fr. hirudinée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirudinizare
HIRUDINIZÁRE, hirudinizări, s. f. Aplicare de lipitori pe corp în scop terapeutic. – Din hirudineu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirurg
HIRÚRG s. m. v. chirurg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirurgical
HIRURGICÁL, -Ă adj. v. chirurgical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hirurgie
HIRURGÍE s. f. v. chirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispanic
HISPÁNIC, -Ă, hispanici, -ce, adj. Spaniol. – Din fr. hispanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispanism
HISPANÍSM, hispanisme, s. n. Cuvânt, expresie luată din limba spaniolă; fel de a vorbi propriu limbii spaniole. – Din fr. hispanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispanist
HISPANÍST, -Ă, hispaniști, -ste, s. m. și f. Specialist în studiul limbii și literaturii spaniole. – Din fr. hispaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispanistică
HISPANÍSTICĂ s. f. Disciplină care studiază limba și culturile spaniole. – Din germ. Hispanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispanofil
HISPANOFÍL, -Ă, hispanofili, -e, s. m. și f. Admirator a tot ce este de origine spaniolă sau de proveniență spaniolă. – Din fr. hispanophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hispid
HISPÍD, -Ă, hispizi, -de, adj. (Bot.) Hirsut (3). – Din fr. hispide, lat. hispidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histamină
HISTAMÍNĂ, histamine, s. f. Amină prezentă în țesuturile vegetale și animale, cu acțiune puternic dilatatoare asupra vaselor sangvine, având un rol important în apariția proceselor alergice. – Din germ. Histamin, fr. histamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histaminemie
HISTAMINEMÍE, histaminemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a histaminei în sânge; cantitate de histamină prezentă în sânge. – Din fr. histaminémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histaminic
HISTAMÍNIC, -Ă, histaminici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la histamină, de histamină. – Din fr. histaminique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histaminurie
HISTAMINURÍE, histaminurii, s. f. (Med.) Prezență a histaminei în urină, cantitate de histamină prezentă în urină. – Din fr. histaminurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histeralgie
HISTERALGÍE, histeralgii, s. f. (Med.) Durere uterină. – Din fr. hysteralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerectomie
HISTERECTOMÍE, histerectomii, s. f. Îndepărtare pe cale chirurgicală a uterului. – Din fr. hystérectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerezis
HISTERÉZIS s. n. (Fiz.) Fenomen cu caracter ireversibil care constă în faptul că succesiunea stărilor unei substanțe, determinate de variația unui parametru, diferă de succesiunea stărilor determinate de variația în sens contrar a aceluiași parametru. – Din fr. hystérésis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerografie
HISTEROGRAFÍE, histerografii, s. f. (Med.) Radiografie a uterului. – Din fr. hystérographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerologie
HISTEROLOGÍE s. f. (Med.) Disciplină care se ocupă cu bolile uterine. – Din fr. hystérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerometru
HISTEROMÉTRU, histerometre, s. n. (Med.) Instrument folosit pentru a sonda, a măsura sau a redresa uterul. – Din fr. hystéromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histeroptoză
HISTEROPTÓZĂ, histeroptoze, s. f. (Med.) Cădere a uterului. – Din fr. hystéroptose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histeroragie
HISTERORAGÍE, histeroragii, s. f. (Med.) Hemoragie uterină. – Din fr. hystérorrhagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histeroscopie
HISTEROSCOPÍE, histeroscopii, s. f. (Med.) Examinare vizuală a cavității uterine cu ajutorul unui instrument special. – Din fr. hystéroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histerotomie
HISTEROTOMÍE, histerotomii, s. f. Intervenție chirurgicală constând în deschiderea uterului, în vederea extragerii fătului în caz de naștere dificilă. – Din fr. hystérotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histidină
HISTIDÍNĂ s. f. Aminoacid foarte răspândit în natură, care intră în structura majorității proteinelor și care este prezent în cantități relativ mari în hemoglobină. – Din fr. histidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histiocit
HISTIOCÍT, histiocite, s. n. Celulă stelată din țesutul conjunctiv, având un rol determinant în cicatrizarea rănilor și în apărarea organismului față de infecții. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. histiocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histoautoradiografie
HISTOAUTORADIOGRAFÍE, histoautoradiografii, s. f. Metodă modernă de studiu al preparatelor histologice, în care se utilizează o peliculă radiografică marcată cu izotopi radioactivi, fixată în secțiune. [Pr.: -to-a-u-to-ra-di-o-] – Din fr. histoautoradiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histochimic
HISTOCHÍMIC, -Ă, histochimici, -ce, adj. De histochimie. – Din fr. histochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histochimie
HISTOCHIMÍE s. f. Ramură a histologiei care studiază, cu ajutorul unor coloranți, structura chimică a celulelor și a țesuturilor organismului. – Din fr. histochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histofiziologie
HISTOFIZIOLOGÍE s. f. Ramură a histologiei și a fiziologiei care studiază funcțiile celulei și ale țesuturilor organismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. histophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histogen
HISTOGÉN, -Ă, histogeni, -e, adj. (Biol.) Care dă naștere la țesuturi noi. – Din fr. histogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histogeneză
HISTOGENÉZĂ, histogeneze, s. f. Proces de formare a țesuturilor în cursul dezvoltării embrionare a animalelor și plantelor. – Din fr. histogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histogramă
HISTOGRÁMĂ, histograme, s. f. Grafic care reprezintă prin dreptunghiuri o distribuție statistică (matematică). – Din fr. histogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histoid
HISTOÍD, -Ă, histoizi, -de, adj. (Med.) Care seamănă cu un țesut. [Pr.: -to-id] – Din fr. histoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histoliză
HISTOLÍZĂ, histolize, s. f. Dezorganizare a unui țesut organic. – Din fr. histolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histolog
HISTOLÓG, -Ă, histologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în histologie. – Din histologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histologic
HISTOLÓGIC, -Ă, histologici, -ce, adj. De histologie, privitor la histologie. – Din fr. histologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histologie
HISTOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază țesuturile organice, celulele, formațiunile necelulare și structura lor microscopică. – Din fr. histologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histomonoză
HISTOMONÓZĂ, histomonoze, s. f. Boală parazitară a păsărilor, în special a puilor de curcă, provocată de un protozoar care se localizează în intestin și în ficat. – Din fr. histomonose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histopatologic
HISTOPATOLÓGIC, -Ă, histopatologici, -ce, adj. De histopatologie. – Din fr. histopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histopatologie
HISTOPATOLOGÍE s. f. Ramură a histologiei care studiază aspectul microscopic al organelor sau al țesuturilor bolnave. – Din fr. histopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

historiogramă
HISTORIOGRÁMĂ, historiograme, s. f. (Statist.) Grafic care consemnează evoluția în timp a unui fenomen; cronogramă. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histoterapie
HISTOTERAPÍE, histoterapii, s. f. Tratament efectuat cu ajutorul unor țesuturi organice conservate la rece; terapie tisulară. – Din fr. histothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histotom
HISTOTÓM, histotomuri, s. n. Instrument folosit pentru disecția țesuturilor. – Din fr. histotome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histotoxic
HISTOTÓXIC, -Ă, histotoxici, -ce, adj., s. n. (Substanță) care distruge țesuturile. – Din fr. histotoxique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histrion
HISTRIÓN, histrioni, s. m. 1. Actor de comedie la greci și la romani; bufon. 2. Măscărici, comediant lipsit de talent. ♦ Fig. Om ipocrit, perfid, șarlatan. [Pr.: -tri-on. – Var.: istrión s. m.] – Din fr. histrion, lat. histrio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

histrionic
HISTRIÓNIC, -Ă, histrionici, -ce, adj. Caracteristic histrionilor, referitor la histrioni. ♦ Fig. Ipocrit, fals, șmecher. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. histrionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hit
HIT, hituri, s. n. Șlagăr care, în urma unei promovări susținute, obține un succes comercial deosebit și apare în topuri. – Din engl. hit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hition
HITIÓN, -OÁNĂ, hitioni, -oane, adj. (Reg.; despre vite) Slab, prăpădit, jigărit. [Pr.: -ti-o-] – Din magh. hitvány „subțire, rău”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hitit
HITÍT, -Ă, hitiți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Populație de limbă indo-europeană care a pătruns în milen. II î. H. în Asia Mică; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține hitiților (1), privitor la hitiți. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de hitiți. – Din fr. hittite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hitlerism
HITLERÍSM s. n. Doctrina național-socialistă elaborată de Hitler, întemeiată pe pangermanism și rasism. – Din fr. hitlérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hitlerist
HITLERÍST, -Ă, hitleriști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al hitlerismului. – Hitler (n. pr.) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hiv
HIV s. n. Virusul imunodeficienței umane care provoacă SIDA. – Abr. din engl. H[uman] I[mmunodeficiency] V[irus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hî
HÎ interj. v. hă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hlamidă
HLAMÍDĂ, hlamide, s. f. 1. Mantie amplă de stofă albă sau roșie, prinsă cu o agrafă pe umăr, purtată de vechii greci și romani în călătorii, la festivități etc. 2. Mantie purpurie purtată de împărații și arhiereii bizantini. – Din (1) fr. chlamyde, (2) sl. hlamida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hleab
HLEAB, hleaburi, s. n. (Reg.) Lucru rău, stricat, vechi. – Cf. ucr. chljabaty „a se clătina, a fi hodorogit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hlei
HLEI, hleiuri, s. n. (Reg.) Pământ argilos. – Din ucr. hlej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hleios
HLEIÓS, -OÁSĂ, hleioși, -oase, adj. (Reg.; despre terenuri) Lutos, clisos. [Pr.: hle-ios] – Hlei + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hlizi
HLIZÍ, hlizesc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A râde mult, prostește, fără rost. ♦ A se hârjoni, a cocheta. 2. A se mira, a se holba. – Cf. bg. hlezjase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hlizit
HLIZÍT, -Ă, hliziți, -te, adj. (Fam.) Care râde mult, prostește, fără rost. – V. hlizi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hlujan
HLUJÁN, hlujeni, s. m. (Reg.) Tulpină a unor plante erbacee mari; cocean de porumb (după ce s-au cules știuleții). – Hluj (reg. „tulpină”, et. nec.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hm
HM interj. Cuvânt care exprimă neîncredere, rezervă, nemulțumire. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ho
HO interj. 1. Strigăt cu care sunt oprite vitele, mai ales caii. ♦ (Fam.; de obicei la adresa unui vorbitor) Destul! stai! oprește-te! ♦ (Rar) Strigăt cu care se îndeamnă vitele la mers. 2. (Repetat; cu accentul frazei pe al doilea element) Exclamație prin care se întăresc spusele cuiva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoanghină
HOÁNGHINĂ, hoanghine, s. f. (Rar) Hoașcă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoardă
HOÁRDĂ, hoarde, s. f. 1. Grupare în care erau organizate popoarele nomade mongole primitive. 2. Ceată, bandă de oameni care pradă și pustiesc; p. ext. armată cotropitoare. [Var.: hórdă, oárdă s. f.] – Din pol. horda, rus. orda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoaspă
HOÁSPĂ, hoaspe, s. f. (Reg.) Înveliș al grăuntelui de cereale, al bobului de fasole, de mazăre etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoaşcă
HOÁȘCĂ, hoaște, s. f. (Fam.) Denumire injurioasă dată unei femei bătrâne și rele; hoanghină. – Din ucr. haška „viperă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoașcă
HOÁȘCĂ, hoaște, s. f. (Fam.) Denumire injurioasă dată unei femei bătrâne și rele; hoanghină. – Din ucr. haška „viperă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoban
HOBÁN, hobane, s. n. Coardă, de obicei din sârmă de oțel, care servește la legătura aripilor cu fuzelajul unui avion. ♦ Coardă pentru susținerea catargelor. – Din fr. hauban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hobâc
HOBẤC, hobâcuri, s. n. Groapă, scufundătură pe un drum, făcută de ape. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hobby
HÓBBY, hobby-uri, s. n. Îndeletnicire plăcută, în afara preocupărilor profesionale, exercitată în timpul liber. [Scris și: hoby] – Din engl. fr. hobby.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hobbyist
HOBBYÍST, hobbyiști, s. m. Persoană care are un hobby. – Din engl. hobbyist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hobot
HÓBOT, hobote, s. n. (Reg.) Basma purtată de mireasă; văl de mireasă. – Din sl. hobotŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hochei
HÓCHEI s. n. Joc sportiv pe gheață sau pe iarbă, în care jucătorii, servindu-se de o crosă, caută să introducă în poarta echipei adverse un puc sau o minge. – Din fr., engl. hockey.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hocheist
HOCHEÍST, hocheiști, s. m. Jucător de hochei. – Hochei + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hocheton
HOCHETÓN, hochetonuri, s. n. Vestă de pânză groasă, pe care o purtau ostașii și mai ales arcașii medievali. – Din fr. hoqueton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hochim
HOCHÍM, hochimuri, s. n. (Înv.) Ordin scris din partea sultanului. – Din tc. hŭkŭm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hochparter
HOCHPARTÉR, hochpartere, s. n. Parter înalt. [Pr.: hohparter] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hocus-pocus
HÓCUS-PÓCUS s. n. Formulă folosită de scamatori; p. ext. scamatorie. – Din lat. hoc [est op]us, hoc [est cor]pus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodină
HODÍNĂ s. f. v. odihnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodini
HODINÍ vb. IV v. odihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodinit
HODINÍT, -Ă adj. v. odihnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodolean
HODOLEÁN s. m. v. odolean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodometru
HODOMÉTRU, hodometre, s. n. Aparat care servește la măsurarea unui drum parcurs. – Din fr. hodomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodorog
HODORÓG^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea sau de ciocnirea unor obiecte tari, de mersul zdruncinat al unui vehicul etc. [Var.: hodorónc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodorog
HODORÓG^2, -OÁGĂ, hodorogi, -oáge, s. n., s. m., s. f. 1. S. n. (Fam.) Lucru (de obicei vehicul) învechit, stricat, hodorogit, care face zgomot la orice mișcare. 2. (Fam.) S. m. și f. Persoană bătrână, neputincioasă, ramolită. 3. S. f. art. (Pop.) Dans popular românesc din sudul Transilvaniei cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din hodorogi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodorogeală
HODOROGEÁLĂ, hodorogeli, s. f. (Fam.) Faptul de a hodorogi; zgomot produs de obiecte lovite între ele sau răsturnate, de mersul zdruncinat al unui vehicul (hodorogit) etc. – Hodorogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodorogi
HODOROGÍ, hodorogesc, vb. IV. (Fam.) 1. Intranz. (Despre vehicule uzate, vechi; la pers. 3) A face zgomot (mare) în mers; a hurui. ♦ A face zgomot cotrobăind undeva. 2. Intranz. Fig. A vorbi mult, tare și fără rost. 3. Refl. (Despre lucruri) A se uza, a se strica, a se dărăpăna, a se hârbui. ♦ Fig. (Despre oameni) A se șubrezi, a se ramoli de boală sau de bătrânețe. – Din hodorog^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodorogit
HODOROGÍT, -Ă, hodorogiți, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care funcționează prost; uzat, stricat, hârbuit. 2. Fig. (Despre persoane) Șubrezit, ramolit de boală sau de bătrânețe. ♦ (Despre voce) Răgușit. [Var.: odorogít, -ă adj.] – V. hodorogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodoronc
HODORÓNC interj. v. hodorog^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hodoronc-tronc
HODORÓNC-TRÓNC interj. Exclamație folosită când cineva face un lucru nepotrivit, neașteptat sau când spune o vorbă deplasată. – Hodoronc + tronc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hogaş
HOGÁȘ s. n. v. făgaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hogaș
HOGÁȘ s. n. v. făgaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoge
HÓGE, hogi, s. m. Preot sau, p. ext., învățător, dascăl la musulmani. [Var.: hógea s. m.] – Din tc. hoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hogea
HÓGEA s. m. v. hoge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hogeac
HOGEÁC, hogeacuri, s. n. 1. (Reg.) Coș (la o casă); horn, fumar. 2. (Înv.; în forma ogeac) Numele unui corp de trupă; loc sau local unde stătea acest corp. [Var.: hogeág, ogeác s. n.] – Din tc. ocak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hogeag
HOGEÁG s. n. v. hogeác.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoher
HOHÉR, hoheri, s. m. (Reg.) 1. Hingher. 2. Călău. – Din magh. hóhér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hohot
HÓHOT, hohote, s. n. Izbucnire zgomotoasă de râs sau de plâns. ◊ Expr. A plânge (sau a râde) cu hohot (sau în hohote) = a plânge (sau a râde) foarte tare, zgomotos. ♦ Fig. Zgomot puternic (cu ecou). – Cf. rus. hohot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hohoti
HOHOTÍ, hohotesc, vb. IV. Intranz. A izbucni zgomotos în râs sau în plâns; a râde sau a plânge tare, zgomotos. ♦ Fig. (Despre o vale, o pădure etc.) A răsuna puternic și prelung; a vui. – Din sl. hohotati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hohotire
HOHOTÍRE, hohotiri, s. f. Faptul de a hohoti; hohotit. – V. hohoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hohotit
HOHOTÍT s. n. Hohotire. – V. hohoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hohotitor
HOHOTITÓR, -OÁRE, hohotitori, -oare, adj. (Despre râs sau despre plâns) Cu hohote. – Hohoti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoinar
HOINÁR, -Ă, hoinari, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care umblă mult și fără țintă, fără căpătâi. – Hoină (= oină) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoinăreală
HOINĂREÁLĂ, hoinăreli, s. f. Faptul de a hoinări. – Hoinări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoinări
HOINĂRÍ, hoinăresc, vb. IV. Intranz. A umbla, a călători mult și fără țintă, fără rost. – Din hoinar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoit
HOIT, hoituri, s. n. 1. Cadavru (mai ales al unui animal) intrat în descompunere; mortăciune, stârv, leș^1. 2. Fig. (Pop.) Om mare, gras și greoi în mișcări. – Din magh. dial. holt (= halott).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoitar
HOITÁR, hoitari, s. m. Specie de vultur mic, de culoare albă-gălbuie, cu vârful aripilor negre, cu capul golaș, care se hrănește cu hoituri, excremente și insecte (Neophron percnopterus). – Hoit + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hojbăi
HOJBĂÍ, hójbăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A cotrobăi, a scotoci. – Contaminare între hojma și bojbăi (= bâjbâi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hojma
HÓJMA adv. (Reg.) Mereu. [Var.: hójmă adv.] – Din ucr. hozma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hojmalău
HOJMALẮU, hojmalăi, s. m. (Reg.) Om voinic, înalt (și prost). [Var.: hojmălắu s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hojmă
HÓJMĂ adv. v. hojma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hojmălău
HOJMĂLẮU s. m. v. hojmalău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hol
HOL, holuri, s. n. Încăpere (de trecere) care face legătura între intrare și celelalte camere ale apartamentului, clădirii etc. – Din fr., engl. hall.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holba
HOLBÁ, holbez, vb. I. Tranz. A face ochii mari, a-i deschide larg (de mirare, uimire, spaimă etc.). ♦ Refl. A se uita la cineva sau la ceva cu ochii măriți de curiozitate, de spaimă etc.; a se zgâi. – Lat. volvere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holbare
HOLBÁRE, holbări, s. f. Acțiunea de a (se) holba și rezultatul ei. – V. holba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holbat
HOLBÁT, -Ă, holbați, -te, adj. (Despre ochi) Care este larg deschis, boldit, zgâit, bulbucat, boboșit, bolboșat; (despre ființe) cu ochii larg deschiși. – V. holba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holbură
HÓLBURĂ s. f. v. volbură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holdă
HÓLDĂ, holde, s. f. Câmp semănat cu același fel de plante (în special cereale); (mai ales la pl.) semănăturile de pe acest câmp, mai ales de grâu; lan. – Din magh. hold „iugăr”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holding
HÓLDING, holdinguri, s. n. Societate care deține o cantitate suficientă din acțiunile altor societăți pentru a putea exercita controlul asupra lor. – Din engl., fr. holding.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holdiţă
HOLDÍȚĂ, holdițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui holdă. – Holdă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holdiță
HOLDÍȚĂ, holdițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui holdă. – Holdă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holdup
HOLDUP, holdupuri, s. n. Jaf asupra unei bănci, a unui tren care transportă bani etc., efectuat sub amenințarea cu arma; tâlhărie. [Pr.: hóldap] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holender
HOLÉNDER, holendere, s. n. 1. Filtru pentru vin, constând dintr-un vas cu fundul alcătuit din saci de filtrare. 2. Denumire generică dată unor instalații de rafinare, de înălbire, de spălare etc., mai ales în industria hârtiei. 3. Piuliță care strânge două capete de țeavă, înșurubându-se într-unul din ele. 4. Mașină folosită la operațiile de cojire, șlefuire și polizare a cerealelor în procesul de fabricație a crupelor. [Var.: holéndru s. n.] – Din germ. Holländer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holendru
HOLÉNDRU s. n. v. holender.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holeră
HOLÉRĂ, holere, s. f. 1. Boală epidemică gravă, adesea mortală, provocată de o bacterie și caracterizată prin crampe stomacale foarte dureroase, vărsături și diaree, care duc la o puternică deshidratare a organismului. ◊ Expr. A da holera în cineva = a se speria foarte tare, a intra spaima în cineva. 2. Boală infecțioasă a păsărilor, cu evoluție gravă, provocată de un microb; pasteureloză. 3. Epitet dat unei ființe urâte și rele. – Din lat. cholera, ngr. choléra, ucr. holera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holercă
HOLÉRCĂ, holerci, s. f. (Reg.) 1. Rachiu de proastă calitate. 2. Pahar care conține o anumită cantitate de holercă (1). [Var.: horílcă, horíncă s. f.] – Din ucr. horilka (după holeră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holeric
HOLÉRIC, -Ă, holerici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la holeră (1). 2. S. m. și f. Persoană bolnavă de holeră (1). – Din fr. cholérique (după holeră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holerină
HOLERÍNĂ, holerine, s. f. Formă ușoară de holeră, manifestată numai prin diaree. – Din fr. cholérine (după holeră).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holism
HOLÍSM s. n. (Fil.) Concepție care susține ireductibilitatea întregului la suma părților, în sensul că anumite caracteristici ale acestuia nu pot fi explicate în termenii proprietăților și relațiilor componentelor. – Din fr. holisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holmiu
HÓLMIU s. n. Element chimic din grupul pământurilor rare, care formează o serie de săruri de culoare galbenă. – Din fr. holmium, germ. Holmium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holoangăr
HOLOÁNGĂR, holoangări, s. m. (Reg.) Persoană care se ocupa în trecut cu extragerea clandestină a aurului din mine. – Cf. germ. Handlanger „pălmaș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holocaust
HOLOCÁUST, holocausturi, s. n. 1. (În Antichitate) Jertfă adusă zeilor, în care animalul sacrificat era ars în întregime. ♦ Fig. Ofrandă, sacrificiu. 2. Spec. Exterminare (prin diferite metode) a unei mari părți a populației evreiești din Europa de către naziști și aliații lor. 3. (În prezent) Ucidere în masă din cauza unor motive politice, religioase sau ca urmare a unor cataclisme provocate de om. [Pr.: -ca-ust. – Var.: olocáust s. n.] – Din fr. holocauste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holocaust
HOLOCÁUST, holocáusturi, 1. Jertfire rituală prin ardere. 2. Distrugere completă soldată cu victime în număr mare, îndeosebi prin ardere. ◊ Holocaust nuclear. 3. (Scris deseori cu majusculă) Asasinarea în masă a populației civile din Europa, în special a evreilor, de către naziști, în timpul celui de-al doilea război mondial. ♦ Asasinare în masă a populației; genocid. (cf. engl. holocaust, fr. holocauste < neolat. holocaustum < gr. holokauston < n. al lui holokaustos = totalitate arsă < holo- + kaustos = ars < kaiein = a arde) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

holocen
HOLOCÉN, -Ă, holoceni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultima epocă a perioadei cuaternare; aluviu. 2. Adj. Care se referă la holocen (1). – Din fr. holocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holocristalin
HOLOCRISTALÍN, -Ă, holocristalini, -e, adj. (Despre structura rocilor intruzive și metamorfice) Care este în întregime cristalizat. – Din fr. holocristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holofrastic
HOLOFRÁSTIC, -Ă, holofrastici, -ce, adj. (Despre limbi) În care o gândire, o frază se exprimă printr-un singur cuvânt. – Din fr. holophrastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hologamie
HOLOGAMÍE, hologamii, s. f. (Biol.) Fuzionare a doi indivizi unicelulari nediferențiați sexual. – Din engl. hologamy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holografic
HOLOGRÁFIC, -Ă, holografici, -ce, adj. De holografie. – Din fr. holographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holografie
HOLOGRAFÍE, holografii, s. f. Procedeu de înregistrare a imaginii spațiale a unui obiect, care folosește lumina laserului atât pentru înregistrarea, cât și pentru privirea hologramei. – Din fr. holographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hologramă
HOLOGRÁMĂ, holograme, s. f. Placă fotografică pe care sunt înregistrate, sub forma unor dungi fine și paralele, atât amplitudinile undelor luminoase care vin de la un obiect, cât și fazele acestor unde. – Din fr. hologramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holometabolă
HOLOMETÁBOLĂ, holometabole, adj. (Despre insecte) Care are metamorfoză completă, trecând prin stadiile de larvă, nimfă și adult. – Din fr. holométabole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holoparazit
HOLOPARAZÍT, -Ă, holoparaziți, -te, adj., s. m. și f. (Plantă lipsită de clorofilă) care trăiește parazitar pe o altă plantă, din care extrage hrana necesară. – Din fr. holoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holoturid
HOLOTURÍD, holoturide, s. n. (La pl.) Clasă de animale marine fără schelet sau cu scheletul redus la plăci calcaroase tegumentare și cu o coroană de tentacule în jurul gurii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. holothuride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holoturie
HOLOTÚRIE, holoturii, s. f. Echinoderm cu corpul moale și alungit; castravete-de-mare. – Din fr. holothurie, lat. holothuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holtei
HOLTÉI^1, holtei, s. m. Bărbat necăsătorit; burlac, becher, celibatar. ♦ (Rar) Tânăr bun de însurat; flăcău. – Din ucr. holtjaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holtei
HOLTEÍ^2, holteiesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și reg.) A trăi necăsătorit; a-și petrece viața de holtei^1; a burlăci. – Din holtei^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holteiaş
HOLTEIÁȘ, holteiași, s. m. Diminutiv al lui holtei^1. [Pr.: -te-iaș] – Holtei^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holteiaș
HOLTEIÁȘ, holteiași, s. m. Diminutiv al lui holtei^1. [Pr.: -te-iaș] – Holtei^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

holteie
HOLTEÍE s. f. (Înv. și reg.) Viață de holtei^1; timpul cât cineva este holtei^1; burlăcie. – Holtei^1 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homar
HOMÁR, homari, s. m. Crustaceu marin cu zece picioare, comestibil, asemănător cu racul (Homarus vulgaris). – Din fr. homard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeless
HOMELESS, homeless, s. m. (Englezism) Persoană fără locuință. [Pr.: hắŭmles] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeomorfism
HOMEOMORFÍSM s. n. 1. (Mat.) Funcție care aplică unul pe altul două spații. 2. (Fiz.) Fenomen referitor la analogiile formelor cristaline ale unor compuși. [Pr.: -me-o-. – Var.: omeomorfísm s. n.] – Din fr. homéomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeopat
HOMEOPÁT, -Ă, homeopați, -te, s. m. și f. Medic specialist în homeopatie; adept al homeopatiei. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeopatic
HOMEOPÁTIC, -Ă, homeopatici, -ce, adj. De homeopatie, privitor la homeopatie. ◊ Doză homeopatică = medicament prescris în cantitate foarte mică. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeopatie
HOMEOPATÍE s. f. Doctrină terapeutică bazată pe administrarea în doze foarte mici a substanțelor care, în doze mari, ar provoca simptomele bolii respective. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeostat
HOMEOSTÁT, homeostate, s. n. Sistem cibernetic cu autoorganizare pe principiul căutării statistice a regimului de funcționare stabilă. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeostază
HOMEOSTÁZĂ, homeostaze, s. f. Proprietate a organismului de a menține, în limite foarte apropiate, constantele (3) mediului intern; homeostazie. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeostazie
HOMEOSTAZÍE s. f. (Biol.) Homeostază. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeoterm
HOMEOTÉRM, -Ă, homeotermi, -e, adj., s. m. și f. (Organism) care își păstrează temperatura internă constantă, indiferent de variațiile temperaturii externe. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeotermie
HOMEOTERMÍE s. f. Proprietate a unor animale de a fi homeoterme. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homeric
HOMÉRIC, -Ă, homerici, -ce, adj. Al lui Homer, privitor la Homer, în genul epopeilor lui Homer; p. ext. de proporții neobișnuite, grandioase. ◊ Râs homeric = râs puternic, zgomotos. [Var.: oméric, -ă adj.] – Din fr. homérique, lat. homericus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homerizare
HOMERIZÁRE s. f. v. homeriza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

homerizat
HOMERIZÁT adj. v. homeriza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

homicid
HOMICÍD^1, -Ă, homicizi, -de, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Persoană care a omorât (premeditat) pe cineva; ucigaș, asasin. 2. Adj. Care provoacă (sau poate provoca) moartea cuiva; cu care se poate ucide, ucigaș. – Din fr. homicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homicid
HOMICÍD^2, homicide, s. n. Omor, crimă, asasinat. [Pl. și: homiciduri] – Din fr. homicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hominid
HOMINÍD, hominizi, s. m. (La pl.) Familie de primate cuprinzând omul și precursorii săi fosili din perioada cuaternară (Hominidae); (și la sg.) reprezentant al acestei familii. – Din fr. hominide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hominizare
HOMINIZÁRE s. f. Proces de transformare psihofiziologică a hominidelor superioare în Homo sapiens. – După fr. hominisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homoafectiv
HOMOAFECTÍV, -Ă, homoafectivi, -e, s. m. și f. Persoană a cărei orientare afectivă determină atracția sufletească și sexuală față de un partener de același gen; gay. – Homo + afectiv.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

homocentric
HOMOCÉNTRIC, -Ă, homocentrici, -ce, adj. 1. (Despre fascicule de lumină) Ale cărui raze trec toate printr-un singur punct. 2. (Mat.; despre cercuri) Care au același centru. – Din fr. homocentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homocentru
HOMOCÉNTRU, homocentre, s. n. (Mat.) Centru comun mai multor cercuri. [Var.: omocéntru s. n.] – Din fr. homocentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homocrom
HOMOCRÓM, -Ă, homocromi, -e, adj. Care manifestă homocromie. – Din fr. homochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homocromie
HOMOCROMÍE s. f. Adaptare a unor specii de animale, prin culoare și forma corpului, la mediul în care trăiesc, folosită ca mijloc de apărare. – Din fr. homochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homocron
HOMOCRÓN, -Ă, homocroni, -e, adj. (Rar) Simultan, concomitent, sincronic. – Din fr. homochrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homofil
HOMOFÍL^2, -Ă, homofíli, -e, adj., s. m. și f. Homosexual. (cf. engl. homophile < pref. hom(o)- + suf. -phil = -fil^3) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

homomorf
HOMOMÓRF, -Ă, homomorfi, -e, adj. (Despre substanțe) Care are aceeași formă. – Din fr. homomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homomorfism
HOMOMORFÍSM s. n. (Mat.) Corespondență univocă între două mulțimi dotate cu aceeași structură algebrică. [Var.: omomorfísm s. n.] – Din fr. homomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homopter
HOMOPTÉR, homoptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu două perechi de aripi asemănătoare, membranoase; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. – Din fr. homoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosexual
HOMOSEXUÁL, -Ă, homosexuali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care practică homosexualitatea; pederast. [pr.: -xu-al] – Din fr. homosexuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosexual
HOMOSEXUÁL, -Ă, homosexuali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care practică homosexualitatea; pederast. [Pr.: -xu-al] – Din fr. homosexuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosexualitate
HOMOSEXUALITÁTE s. f. Atracție sexuală pentru indivizi de același sex; pederastie, inversiune sexuală, invertire sexuală. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. homosexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosexualitate
HOMOSEXUALITÁTE s. f. Atracție sexuală pentru indivizi de același sex; pederastie, inversiune sexuală, invertire sexuală. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. homosexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosexualitate
HOMOSEXUALITÁTE s. f. Atracție sexuală pentru indivizi de același sex; pederastie, inversiune sexuală, invertire sexuală. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. homosexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homosferă
HOMOSFÉRĂ s. f. Strat al atmosferei situat între suprafața Pământului și altitudinea de 90 km, caracterizat prin proporție constantă de azot și oxigen. [Var.: omosféră s. f.] – Din fr. homosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homozigot
HOMOZIGÓT, homozigoți, s. m. Organism alcătuit dintr-un singur tip de gameți. – Din fr. homozygote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

homunculus
HOMÚNCULUS, homunculuși, s. m. Omuleț artificial pe care alchimiștii pretindeau că au reușit să-l fabrice; p. ext. om foarte mic de statură, nedezvoltat, pipernicit. – Din lat. homunculus, fr. homuncule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hon
HON, honuri, s. n. Ustensilă așchietoare alcătuită dintr-un corp rotativ de oțel pe care sunt fixate mai multe pietre abrazive și care este utilizată la finisarea suprafețelor cilindrice interioare ale pieselor metalice. – Din engl. hone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hondrăni
HONDRĂNÍ, hondrănesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A flecări. – Din magh. hadarni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honipsi
HONIPSÍ, honipsesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A mistui. ◊ Expr. A nu putea honipsi pe cineva = a nu simpatiza, a nu putea suferi pe cineva. – Din ngr. hónevsa, -psa (aor. lui honévo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honoriscausa
HONÓRIS CÁUSA loc. adj. (Despre titlul științific de doctor) Onorific (1). [Pr.: -za] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honos
Honos (sau Honor), în mitologia romană, personificarea virtuții morale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

honui
HONUÍ, honuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi suprafața interioară cilindrică a unei piese cu ajutorul unei mașini speciale. ◊ Mașină de honuit = mașină-unealtă dotată cu 3-12 bare abrazive, care, printr-o mișcare de rotație și una rectilinie, netezește suprafața interioară cilindrică a unor piese metalice. – Hon + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honuire
HONUÍRE, honuiri, s. f. Acțiunea de a honui și rezultatul ei; honuit. – V. honui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honuit
HONUÍT s. n. Honuire. – V. honui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

honved
HONVÉD, honvezi, s. m. Nume purtat de soldații din infanteria maghiară în Evul Mediu și de soldații din armata pedestră austro-ungară. – Din magh. honvéd „militar teritorial”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hop
HOP, (I) interj., (II) hopuri, s. n. I. Interj. 1. Exclamație care însoțește o săritură peste un obstacol, ridicarea unei greutăți, căderea, aruncarea sau scăparea (din mână a) unui lucru. Expr. Nu zice hop până n-ai sărit (sau până nu treci) șanțul = nu te bucura înainte de a vedea rezultatul, sfârșitul. 2. (Cu valoare verbală; exclamație care sugerează sosirea neașteptată a cuiva) Iată că vine! ♦ Exclamație care sugerează intervenirea neașteptată a unui fapt, a unei întâmplări. 3. Exclamație care exprimă o surpriză (neplăcută). II. S. n. 1. Ridicătură sau groapă în drum (peste care vehiculele trec zdruncinându-se). ♦ Fig. (Fam.) Dificultate, obstacol, greutate pe care cineva o are de întâmpinat. 2. Săritură, zguduitură a unui vehicul peste un obstacol. [Var.: hópa, hópai, hup interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hopa
HÓPA interj. v. hop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hopa-mitică
HÓPA-MITÍCĂ, hopa-mitică, s. m. Păpușă din celuloid, care revine întotdeauna în poziție verticală, deoarece are centrul de greutate situat la bază. – Hopa + Mitică (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hopai
HÓPAI interj. v. hop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hopăi
HOPĂÍ, hópăi, vb. IV. Intranz. A spune, a striga „hop” (sărind, săltând). ♦ Tranz. A sălta. – Hop + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoplit
HOPLÍT, hopliți, s. m. Soldat pedestru echipat cu armament greu, la vechii greci. – Din fr. hoplite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoplomac
HOPLOMÁC, hoplomaci, s. m. Gladiator care era echipat cu arme grele, la vechii greci. – Din fr. hoplomaque, lat. hoplomachus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoplomahie
HOPLOMAHÍE s. f. Întrecere între gladiatori înarmați cu arme grele, la vechii greci. – Din fr. hoplomachie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hopuros
HOPURÓS, -OÁSĂ, hopuroși, -oase, adj. (Rar; despre drumuri sau terenuri) Plin de hopuri. – Hop + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hor
HOR interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă zgomotul produs de cel care sforăie. [Var.: horc interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horae
Horae, divinități care vegheau asupra ordinii din natură și societate, precum și asupra anotimpurilor. Trei la număr, Eunomia (Disciplina), Dice (Dreptatea) și Irene (Pacea), ele erau fiicele lui Zeus și ale lui Themis. Străjuiau la porțile Olympului, o slujeau pe Hera și, în același timp, erau reprezentate ca însoțitoare ale Aphroditei și ale lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

horaiţă
HORÁIȚĂ, horaițe, s. f. (Reg.) Drum format în mod natural, prin circulație, între casele unei localități rurale. [Pr.: -ra-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horaiță
HORÁIȚĂ, horaițe, s. f. (Reg.) Drum format în mod natural, prin circulație, între casele unei localități rurale. [Pr.: -ra-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horă
HÓRĂ, hore, s. f. 1. Dans popular românesc cu ritm domol, în care jucătorii se prind de mână, formând un cerc închis; cerc format de cei care execută acest dans; melodie după care se execută acest dans. 2. (Pop.) Petrecere țărănească la care se dansează jocuri populare. ◊ Expr. A ieși la horă = a intra (la vârsta cuvenită) în rândul fetelor și al flăcăilor care joacă la horă. A se găti ca de horă = a se îmbrăca foarte frumos, cu hainele de sărbătoare. 3. (Astron.; reg.; art.) Coroana boreală. [Pl. și: hori] – Din bg. horo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horăi
HORĂÍ, hórăi, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre oameni) A sforăi. – Hor + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horăit
HORĂÍT s. n. (Reg.) Sforăială. – V. horăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horăitură
HORĂITÚRĂ, horăituri, s. f. (Reg.) Sforăială. [Pr.: -ră-i-] – Horăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horbodă
HÓRBODĂ s. f. v. horbotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horbot
HÓRBOT s. n. v. horbotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horbotă
HÓRBOTĂ, horbote, s. f. (Reg.) Dantelă. [Var.: hórbodă, órbotă s. f., (rar) hórbot s. n.] – Din pol. forbot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horboţică
HORBOȚÍCĂ, horboțele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui horbotă. – Horbotă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horboțică
HORBOȚÍCĂ, horboțele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui horbotă. – Horbotă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horc
HORC interj. v. hor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horcăi
HORCĂÍ, hórcăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre muribunzi) A respira greu și cu zgomot. 2. (Reg.) A sforăi. [Var.: horcăní vb. IV] – Horc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horcăială
HORCĂIÁLĂ, horcăieli, s. f. Horcăit. – Horcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horcăit
HORCĂÍT s. n. Faptul de a horcăi; zgomotul produs de cel care horcăie; horcăială, horcăitură. – V. horcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horcăitură
HORCĂITÚRĂ, horcăituri, s. f. Horcăit. [Pr.: -că-i-] – Horcăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horcăni
HORCĂNÍ vb. IV v. horcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hordă
HÓRDĂ s. f. v. hoardă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hore
Hore = Horae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

horeţ
HORÉȚ, horețe, s. n. (Reg.) Împletitură de nuiele în formă de coș cilindric, folosită la păstrarea în apă a peștelui prins. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horeț
HORÉȚ, horețe, s. n. (Reg.) Împletitură de nuiele în formă de coș cilindric, folosită la păstrarea în apă a peștelui prins. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horezean
HOREZEÁN, -Ă, horezeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Horezu. 2. Adj. Care aparține orașului Horezu sau horezenilor (1), privitor la orașul Horezu ori la horezeni. – Horezu (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horezeancă
HOREZEÁNCĂ, horezence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Horezu. – Horezean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horhăi
HORHĂÍ, hórhăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla în neștire, a rătăci, a cutreiera (pe drumuri necunoscute sau prin întuneric). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hori
HORÍ, horesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Pop.) A cânta un cântec, de obicei o horă (din gură sau din fluier); p. ext. a doini. 2. Intranz. A juca hora. – Din horă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horilcă
HORÍLCĂ s. f. v. holercă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horincă
HORÍNCĂ s. f. v. holercă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horişte
HORÍȘTE, horiști, s. f. (Reg.) Rotocol mare de fân, adunat din poloage^1 ori risipit din căpițe ca să se usuce; horitură. – Horă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horiște
HORÍȘTE, horiști, s. f. (Reg.) Rotocol mare de fân, adunat din poloage^1 ori risipit din căpițe ca să se usuce; horitură. – Horă + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horitor
HORITÓR, -OÁRE, horitori, -oare, s. m. și f. (Reg.) Persoană care horește (1). – Hori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horitură
HORITÚRĂ, horituri, s. f. (Reg.) Horiște. – Hori + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormism
HORMÍSM s. n. Concepție psihologică potrivit căreia orice comportament este dirijat către un scop de un impuls instinctual. – Din engl. hormisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormon
HORMÓN, hormoni, s. m. Substanță secretată de glandele endocrine sau de alte țesuturi, care stimulează și coordonează activitatea anumitor organe sau a întregului organism. – Din fr. hormone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonal
HORMONÁL, -Ă, hormonali, -e, adj. Care se referă la hormoni, de hormoni. – Din fr. hormonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonogeneză
HORMONOGENÉZĂ s. f. (Biol.) Sinteză a hormonilor în organism; hormonopoieză. – Din fr. hormonogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonologie
HORMONOLOGÍE s. f. Ramură a endocrinologiei care studiază originea, structura și activitatea hormonilor. – Din fr. hormonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonopoieză
HORMONOPOIÉZĂ s. f. (Med.) Hormonogeneză. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hormonopoièse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonoterapie
HORMONOTERAPÍE, hormonoterapii, s. f. Tratament cu hormoni aplicat în diverse boli. – Din fr. hormonothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hormonurie
HORMONURÍE s. f. (Med.) Prezență a hormonilor în urină; cantitate de hormoni prezentă în urină. – Din fr. hormonurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horn
HORN, hornuri, s. n. 1. Parte a coșului de fum la o casă, constituită din canalul îngropat în zidărie (și din porțiunea ieșită în afară prin acoperiș); p. ext. întregul coș de fum al unei case. 2. Partea de deasupra vetrei țărănești prin care trece fumul în pod sau direct afară; coș (la clădiri). 3. (Alpinism) Spațiu îngust dintre doi pereți de stâncă paraleli și înalți. 4. (Geol.) Relief cu aspect de piramidă triunghiulară caracteristic regiunilor alpine, care se formează în urma intersectării pereților circurilor glaciare. – Din ucr. horn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hornar
HORNÁR, hornari, s. m. Coșar^2 (1). – Horn + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hornblendă
HORNBLÉNDĂ, hornblende, s. f. Mineral în formă de cristale de culoare verde sau brun-închis, cu luciu sticlos, format din silicați de magneziu, fier, calciu, aluminiu și alte metale. – Din germ. Hornblende, fr. hornblende.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hornblendit
HORNBLENDÍT, hornblendiți, s. m. Rocă grăunțoasă alcătuită în special din hornblendă. – Din fr. hornblendite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horneţ
HORNÉȚ, hornețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui horn; coș (la o casă). – Horn + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horneț
HORNÉȚ, hornețe, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui horn; coș (la o casă). – Horn + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hornoaică
HORNOÁICĂ, hornoaice, s. f. (Reg., Bucovina) Cuptor cu lemne, construit afară, cu un horn masiv. – Horn + suf. -oaică.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hornpipe
HORNPIPE s. n. 1. Instrument muzical arhaic, cu ancie dublă, făcut din corn de animale. ♦ Fluierul de la cimpoi. 2. Dans popular scoțian dansat după o melodie cântată la cimpoi. [Pr.: hórnpaip] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horodinca
HORODÍNCA s. f. art. Numele unui dans popular, cu mișcare vioaie, de origine ucraineană; melodie după care se execută acest dans. – Din ucr. horodjanka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horopsi
HOROPSÍ vb. IV v. oropsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horopsit
HOROPSÍT, -Ă adj. v. oropsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horoscop
HOROSCÓP, horoscoape, s. n. Tablou cu pozițiile astrelor în momentul unui eveniment sau al nașterii unei persoane, pe baza căruia astrologii fac deducții și interpretări asupra trăsăturilor de caracter, a evoluției evenimentului sau persoanei. – Din fr. horoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horp
HORP interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul pe care îl face cineva când soarbe dintr-o dată și repede. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horpăi
HORPĂÍ, hórpăi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sorbi cu zgomot mâncarea, mai ales lichidele. [Prez. ind. și: horpăiesc] – Horp + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horpăială
HORPĂIÁLĂ, horpăieli, s. f. Faptul de a horpăi. [Pr.: -pă-ia-] – Horpăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horror
HÓRROR, horror; s. n., adj. invar. 1. S. n. Gen de filme caracterizat prin atmosferă și teme macabre, prin violență, agresivitate etc. 2. Adj. care este conceput să provoace groază, oroare, teamă. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horst
HORST, horsturi, s. n. Regiune a scoarței terestre mărginită de falii, care a rămas ridicată după scufundarea regiunilor vecine. – Din germ. Horst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horşaf
HORȘÁF, horșafuri, s. n. (Reg.) Ciorbă de prune afumate sau de vișine; un fel de compot cu multă zeamă. – Din tc. hoșaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horșaf
HORȘÁF, horșafuri, s. n. (Reg.) Ciorbă de prune afumate sau de vișine; un fel de compot cu multă zeamă. – Din tc. hoșaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hortativ
HORTATÍV, -Ă, hortativi, -e, adj. (Gram.; despre forme verbale sau despre propoziții) Care exprimă un îndemn, de îndemn. – Din lat. hortativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hortensie
HORTÉNSIE, hortensii, s. f. Plantă ornamentală cu flori mari, fără miros, de culoare roz, violetă sau albă (Hydrangea opuloides). – Din fr. hortensia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hortenzie
HORTÉNZIE v. ORTENZIE. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

horticol
HORTÍCOL, -Ă, horticoli, -e, adj. Care aparține horticulturii, privitor la horticultură. – Din fr. horticole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horticultor
HORTICULTÓR, -OÁRE, horticultori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu horticultura. – Din fr. horticulteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horticultură
HORTICULTÚRĂ s. f. Ramură a agronomiei care cuprinde pomicultură, legumicultură, floricultură și viticultură. – Din fr. horticulture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hortiviticol
HORTIVITÍCOL, -Ă, hortiviticoli, -e, adj. De hortiviticultură. – Horti[col] + viticol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hortiviticultură
HORTIVITICULTÚRĂ s. f. Domeniu al agronomiei consacrat studiului cultivării pomilor fructiferi și viței-de-vie. – Horti[cultură] + viticultură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horţiş
HORȚÍȘ, -Ă, horțiși, -e, adj. (Reg.; adesea adverbial) Pieziș. – Horți (reg. „a muta ceva din loc”) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

horțiș
HORȚÍȘ, -Ă, horțiși, -e, adj. (Reg.; adesea adverbial) Pieziș. – Horți (reg. „a muta ceva din loc”) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hostie
HÓSTIE, hostii, s. f. 1. Jertfă adusă zeilor, la greci și la romani. ♦ Jertfă (de obicei un animal) adusă lui Dumnezeu. 2. Azimă pe care catolicii o folosesc la împărtășanie. – Din lat. hostia, fr. hostie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoştină
HOȘTÍNĂ s. f. v. boștină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoștină
HOȘTÍNĂ s. f. v. boștină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hot
HOT adj. (Despre modul de executare propriu jazzului din anii 1926-1930) Caracterizat printr-o sonoritate amplă, expresie vibrantă, tensionată și prin exuberanță. [Pr.: hat] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotar
HOTÁR, hotare, s. n. 1. Linie de demarcație care desparte o țară de alta; frontieră, graniță. ◊ Piatră de hotar = piatră, stâlp prin care se indică un hotar. ♦ Linie care desparte o proprietate de alta sau o așezare de alta. 2. Fig. Limită, margine, capăt, sfârșit. 3. Moșie, proprietate (mare); p. ext. regiune, țară. ♦ (Reg.) Teritoriu în proprietatea (locuitorilor) unei comune. – Din magh. határ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotarnic
HOTÁRNIC, -Ă, hotarnici, -ce, adj. (Înv.) Care se referă la hotarele unei moșii. ◊ Inginer hotarnic = agronom care se ocupa cu măsurătoarea moșiilor. – Hotar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotă
HÓTĂ, hote, s. f. Construcție de zidărie, de metal sau de sticlă, așezată deasupra unei surse de substanțe nocive gazoase pentru a le colecta și a le evacua, printr-un coș sau printr-un canal de ventilație. ♦ Aparat electrocasnic prevăzut cu filtre pentru a absorbi aburul și mirosurile. – Din fr. hotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărâre
HOTĂRẤRE, hotărâri, s. f. 1. Faptul de a (se) hotărî; fermitate în conduita, în atitudinea cuiva; ceea ce hotărăște cineva; decizie. ◊ Loc adj. (Rar) De hotărâre = ferm, neșovăitor. Loc. adv. Cu hotărâre sau cu toată hotărârea = în mod hotărât, fără șovăială. Cu hotărâre = fără îndoială, sigur. 2. Dispoziție a unei autorități. ◊ Hotărâre judecătorească = act al unei instanțe judecătorești dat în soluționarea unui litigiu. Hotărâre definitivă = hotărâre judecătorească împotriva căreia nu mai există căi ordinare de atac (apel sau recurs). 3. Act adoptat de organele de conducere ale unor organizații, partide etc. în urma unor dezbateri și a aprobării date de majoritatea membrilor prezenți. – V. hotărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărât
HOTĂRẤT, -Ă, hotărâți, -te, adj. 1. Care este ferm în hotărârea luată; decis. 2. (Adesea adverbial) Indiscutabil, neîndoios, sigur. ◊ Expr. Hotărât lucru = în mod categoric, sigur. 3. (Gram.; în sintagma) Articol hotărât = articol a cărui funcțiune principală este să arate că obiectul denumit de substantivul pe care îl determină este cunoscut de vorbitor sau individualizat; articol definit. – V. hotărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărâtor
HOTĂRÂTÓR, -OÁRE, hotărâtori, -oare, adj. Care hotărăște sau are puterea de a decide; decisiv, determinant. ♦ De importanță capitală; crucial. – Hotărî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărî
HOTĂRÎ́, hotărăsc, vb. IV. I. 1. Tranz. și refl. A alege (între mai multe posibilități), a lua sau a face să ia o hotărâre; a (se) decide. ♦ Tranz. (Rar; construit cu dativul) A porunci cuiva să facă ceva. 2. Tranz. A stabili, a fixa o dată, un termen etc. 3. Tranz. A destina, a meni pe cineva pentru ceva. II. Tranz. (Înv.) A stabili limitele unui teritoriu, a pune hotar. ♦ Refl. A se mărgini cu..., a fi vecin cu... – Din hotar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărnici
HOTĂRNICÍ, hotărnicesc, vb. IV. Tranz. A pune sau a constitui hotar unei proprietăți, unei regiuni etc.; a delimita o proprietate, o regiune etc. de alta. – Din hotarnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotărnicie
HOTĂRNICÍE, hotărnicii, s. f. Fixare, pe bază de măsurări, a hotarelor unei regiuni, a unei proprietăți etc. – Hotarnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotdog
HOTDOG, hotdogi, s. m. Crenvurșt fiert, servit cu muștar, într-un corn fierbinte. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotel
HOTÉL, hoteluri, s. n. Clădire mare cu multe camere sau apartamente mobilate, care se închiriază de obicei cu ziua (călătorilor). [Pl. și: hotele. – Var.: otél s. n.] – Din fr. hôtel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotelier
HOTELIÉR, -Ă, hotelieri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care ține, administrează un hotel; proprietar al unui hotel. 2. Adj. Care aparține hotelurilor, privitor la hoteluri. Întreprindere hotelieră. [Pr.: -li-er] – Din fr. hôtelier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotentot
HOTENTÓT, -Ă, hotentoți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Popor din familia de limbă boșimană, răspândit în trecut în estul și în sudul Africii, iar azi în câteva regiuni din Namibia, Botswana și Republica Africa de Sud; (și la sg.) persoană care aparține acestui popor. 2. Adj. Care aparține hotentoților, privitor la hotentoți. ♦ (Substantivat, f.) Limba hotentoților (1). – Din fr. hottentot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotline
HÓTLINE s. f. 1. Linie telefonică în direct, folosită în perioade de criză diplomatică. 2. Linie telefonică permițând clienților accesul direct la o companie care furnizează anumite servicii. 3. Linie telefonică pentru convorbiri confidențiale despre probleme personale. [Pr.: hotlaĭn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hotnog
HOTNÓG, hotnogi, s. m. (În Moldova în sec. XVI-XVIII) Comandant peste o sută de ostași; sutaș; persoană care avea acest grad. – Din magh. hadnagy „sublocotenent”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţ
HOȚ, HOÁȚĂ, hoți, hoațe, s. m. și f. 1. Persoană care fură. ♦ (Adjectival) Care fură; (cu sens atenuat) viclean. 2. (Fam.) Om ștrengar, șiret. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoț
HOȚ, HOÁȚĂ, hoți, hoațe, s. m. și f. 1. Persoană care fură. ♦ (Adjectival) Care fură; (cu sens atenuat) viclean. 2. (Fam.) Om ștrengar, șiret. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţesc
HOȚÉSC, -EÁSCĂ, hoțești, adj. De hoț. – Hoț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțesc
HOȚÉSC, -EÁSCĂ, hoțești, adj. De hoț. – Hoț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţeşte
HOȚÉȘTE adv. Ca hoții; p. ext. pe ascuns, pe furiș; hoțiș. ◊ Expr. A frige (carnea) hoțește = a frige (carnea) înăbușit, acoperind cu jăratic. – Hoț + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțește
HOȚÉȘTE adv. Ca hoții; p. ext. pe ascuns, pe furiș; hoțiș. ◊ Expr. A frige (carnea) hoțește = a frige (carnea) înăbușit, acoperind cu jăratic. – Hoț + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţi
HOȚÍ, hoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce o viață de hoț. ♦ Tranz. A fura. – Din hoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoți
HOȚÍ, hoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce o viață de hoț. ♦ Tranz. A fura. – Din hoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţie
HOȚÍE, hoții, s. f. Faptul de a fura, de a trăi din furturi; faptă săvârșită de hoț, furt, furtișag. ♦ Fraudă. – Hoț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoție
HOȚÍE, hoții, s. f. Faptul de a fura, de a trăi din furturi; faptă săvârșită de hoț, furt, furtișag. ♦ Fraudă. – Hoț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţiş
HOȚÍȘ adv. (Rar) Hoțește. – Hoț + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțiș
HOȚÍȘ adv. (Rar) Hoțește. – Hoț + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţit
HOȚÍT s. n. (Rar) Faptul de a hoți. – V. hoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțit
HOȚÍT s. n. (Rar) Faptul de a hoți. – V. hoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţoaică
HOȚOÁICĂ, hoțoaice, s. f. Femeie care fură; hoață. ♦ (Fam.) Ștrengăriță, hoțomancă. – Hoț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțoaică
HOȚOÁICĂ, hoțoaice, s. f. Femeie care fură; hoață. ♦ (Fam.) Ștrengăriță, hoțomancă. – Hoț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţoman
HOȚOMÁN, -Ă, hoțomani, -e, s. m. și f. Augmentativ al lui hoț. ♦ Om ticălos, șarlatan. ♦ (Fam.) Om ștrengar, șmecher, poznaș. – Hoț + suf. -oman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțoman
HOȚOMÁN, -Ă, hoțomani, -e, s. m. și f. Augmentativ al lui hoț. ♦ Om ticălos, șarlatan. ♦ (Fam.) Om ștrengar, șmecher, poznaș. – Hoț + suf. -oman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţomancă
HOȚOMÁNCĂ, hoțomance, s. f. (Fam.) Ștrengăriță; hoțoaică. – Hoțoman + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțomancă
HOȚOMÁNCĂ, hoțomance, s. f. (Fam.) Ștrengăriță; hoțoaică. – Hoțoman + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţomăneşte
HOȚOMĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca hoțomanii. – Hoțoman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțomănește
HOȚOMĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca hoțomanii. – Hoțoman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoţomănie
HOȚOMĂNÍE, hoțomănii, s. f. Faptă sau purtare de hoțoman; tâlhărie, hoție. ♦ Înșelătorie, șarlatanie; șmecherie. – Hoțoman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hoțomănie
HOȚOMĂNÍE, hoțomănii, s. f. Faptă sau purtare de hoțoman; tâlhărie, hoție. ♦ Înșelătorie, șarlatanie; șmecherie. – Hoțoman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

house
HOUSE s. m. 1. Curent muzical apărut la începutul anilor ’80 la Chicago, care are la bază muzica soul disco. 2. Stil de dans rapid realizat inițial prin adăugarea de sunete ritmice electronice la înregistrările disco și ulterior de fragmente repetitive sau sunete sintetizate. [Pr.: haŭs] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hram
HRAM, hramuri, s. n. 1. Patronul unei biserici creștine; p. ext. serbarea patronului unei biserici. 2. (Pop.; în expr.) Ce hram porți (ori poartă) sau ții (ori ține)? = ce fel de om ești (sau este)? – Din sl. hramŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrană
HRÁNĂ s. f. Tot ceea ce servește la nutriția omului, a animalelor sau a plantelor; nutriment; p. restr. mâncare, bucate. ◊ Compus: hrana-vacii = plantă erbacee de nutreț, cu tulpină păroasă, cu frunze opuse și cu flori albe, mici (Spergula arvensis). [Pl: (rar) hrane. – Gen.-dat.: hranei] – Din sl. hrana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrăni
HRĂNÍ, hrănesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A da cuiva să mănânce sau a mânca; a (se) nutri, a (se) alimenta. ◊ Expr. (Refl.) A se hrăni cu vânt = a nu avea ce mânca; a mânca foarte puțin, a ciuguli. 2. Refl. Fig. (Reg.; despre vinuri) A deveni tare datorită vechimii. [Var.: (pop.) hărăní vb. IV] – Din sl. hraniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrănire
HRĂNÍRE, hrăniri, s. f. Acțiunea de a (se) hrăni și rezultatul ei; alimentare. – V. hrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrănit
HRĂNÍT, -Ă, hrăniți, -te, adj. 1. (În sintagma) Bine hrănit = gras, rotofei. 2. (Reg.; despre vin) Devenit tare prin vechime. – V. hrăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrănitor
HRĂNITÓR, -OÁRE, hrănitori, -oare, adj. Care hrănește bine; nutritiv. – Hrăni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrăpăreţ
HRĂPĂRÉȚ, -EÁȚĂ, hrăpăreți, -e, adj. Care încearcă prin orice mijloace să se îmbogățească; lacom de avere, avid de câștig; rapace. – Hrăpi + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrăpăreț
HRĂPĂRÉȚ, -EÁȚĂ, hrăpăreți, -e, adj. Care încearcă prin orice mijloace să se îmbogățească; lacom de avere, avid de câștig; rapace. – Hrăpi + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrăpi
HRĂPÍ vb. IV v. răpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrăpire
HRĂPÍRE s. f. v. răpire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hreamăt
HREÁMĂT s. n. v. freamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrean
HREAN s. m. Plantă legumicolă din familia cruciferelor, cu tulpina subterană cilindrică, groasă, albă (folosită în alimentație drept condiment), cu frunzele mari și cu flori albe (Armoracia rusticana). ◊ Expr. A trăi (sau a se deprinde) ca viermele în hrean = a trăi, a duce o viață amărâtă, plină de privațiuni. – Din sl. hrĕnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hreapcă
HREÁPCĂ, hrepci, s. f. (Reg.) Greblă mică aplicată la coasă ca să așeze în brazdă grânele cosite; p. ext. coasă prevăzută cu o astfel de greblă. – Din ucr. hrabky.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hreniţă
HRENÍȚĂ, hrenițe, s. f. 1. Plantă erbacee, aspră la pipăit, cu frunze cu lobi dințați și cu flori mici, albe (Lepidium campestre). 2. Plantă erbacee cu flori albe, mici, ale cărei frunze se întrebuințează ca salată; creson (Lepidium sativum). [Acc. și: hréniță] – Hrean + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hreniță
HRENÍȚĂ, hrenițe, s. f. 1. Plantă erbacee, aspră la pipăit, cu frunze cu lobi dințați și cu flori mici, albe (Lepidium campestre). 2. Plantă erbacee cu flori albe, mici, ale cărei frunze se întrebuințează ca salată; creson (Lepidium sativum). [Acc. și: hréniță] – Hrean + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrentui
HRENTUÍ, hrentuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se strica; a se hodorogi. ♦ A se împrăștia, a se risipi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrentuit
HRENTUÍT, -Ă, hrentuiți, -te, adj. (Reg.) Stricat, uzat, dărăpănat. – V. hrentui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrenţuire
HRENȚUÍRE s. f. v. hrențui. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hrențuire
HRENȚUÍRE s. f. v. hrențui. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hrepcui
HREPCUÍ, hrepcuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A cosi cu hreapca. – Hreapcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrib
HRIB, hribi, s. m. Ciupercă comestibilă, cu pălăria de culoare brună-gălbuie și cu piciorul alb, gros; mânătarcă (Boletus edulis). – Din ucr. hryb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrincă
HRÍNCĂ, hrinci, s. f. (Reg.) Felie mare de mămăligă sau de pâine. – Din ucr. hrinka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrincuţă
HRINCÚȚĂ, hrincuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui hrincă. – Hrincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrincuță
HRINCÚȚĂ, hrincuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui hrincă. – Hrincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrisov
HRISÓV, hrisoave, s. n. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Act domnesc care servea, ca titlu de proprietate, de privilegiu etc.; ispisoc. – Din ngr. hrisóvuilon „bulă de aur”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hristoitie
HRISTOITÍE s. f. (Înv.) Viață sau comportare evlavioasă, conformă cu morala (creștină). [Pr.: -to-i-] – Din ngr. hristoíthia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrişcar
HRIȘCÁR, hrișcari, s. m. Gândac mic, asemănător cu cărăbușul, care apare în perioada când se seamănă hrișca (Rhizotrogus solstitialis). – Hrișcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrișcar
HRIȘCÁR, hrișcari, s. m. Gândac mic, asemănător cu cărăbușul, care apare în perioada când se seamănă hrișca (Rhizotrogus solstitialis). – Hrișcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrişcă
HRÍȘCĂ s. f. Plantă erbacee meliferă, cu frunze triunghiulare, cu flori roz, roșii sau albe și cu semințe mici, lunguiețe și negricioase (Fagopyrum esculentum); p. ext. (colectiv) semințele acestei plante, care se folosesc pentru hrana oamenilor și a animalelor. – Din ucr. hrecka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrișcă
HRÍȘCĂ s. f. Plantă erbacee meliferă, cu frunze triunghiulare, cu flori roz, roșii sau albe și cu semințe mici, lunguiețe și negricioase (Fagopyrum esculentum); p. ext. (colectiv) semințele acestei plante, care se folosesc pentru hrana oamenilor și a animalelor. – Din ucr. hrecka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hronic
HRÓNIC, hronice, s. n. (Înv.) Cronică (1). – Din ngr. hronikón.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hronicar
HRONICÁR, hronicari, s. m. (Înv.) Cronicar (1). – Hronic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hronograf
HRONOGRÁF s. n. v. cronograf^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hrubă
HRÚBĂ, hrube, s. f. Încăpere sau galerie subterană care servește la depozitarea produselor (alimentare). ♦ Cavitate subterană (zidită și boltită) care servește ca loc de trecere. ♦ Un fel de casă primitivă cu acoperișul de pământ; bordei îngropat. – Din ucr. hruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

htonian
HTONIÁN, -Ă, htonieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la divinitățile subpământene. 2. S. m. și f. Divinitate subpământeană. [Pr.: -ni-an] – Din fr. chthonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

htonic
HTÓNIC, -Ă, htonici, -ce, adj. (Livr.) Htonian. [Scris și: chtonic] – Din germ. chtonisch, engl. chtonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hublou
HUBLÓU, hublouri, s. n. Mică deschizătură de formă circulară, care se închide ermetic, făcută în peretele unei nave sau al unui avion, pentru aerisire și luminat. – Din fr. hublot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huceag
HUCEÁG, huceaguri, s. n. (Reg.) Pădure mică, tânără și deasă; tufiș, crâng, huci. – Din ucr. huščak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huci
HUCI, huciuri, s. n. (Reg.) Huceag. ◊ Expr. A umbla huci-marginea = a umbla fără rost, fără țintă. – Din ucr. husca „desiș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huciui
HUCIUÍ, huciuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A alunga găinile. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudă
HÚDĂ, hude, s. f. (Reg.) Gaură, spărtură (în zid, în gard etc.). – Cf. sl. hadŭ „cale, potecuță”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudicioară
HUDICIOÁRĂ, hudicioare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui hudiță. – Hudiță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudiţă
HÚDIȚĂ, hudițe, s. f. (Reg.) Ulicioară. [Acc. și: hudíță. – Pl. și: hudiți] – Hudă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudiță
HÚDIȚĂ, hudițe, s. f. (Reg.) Ulicioară. [Acc. și: hudíță. – Pl. și: hudiți] – Hudă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudubaie
HUDUBÁIE, hudubăi, s. f. (Reg.) 1. Casă mare; încăpere foarte spațioasă. 2. Ființă monstruoasă, fantastică; monstru. [Pr.: -ba-ie] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hudubleajă
HUDUBLEÁJĂ, hudubleje, s. f. (Reg.) Pasăre mare (răpitoare). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hududoi
HUDUDÓI, hududoaie, s. n. (Reg.) Vale strâmtă și adâncă. – Din sb. hudoudolje.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huduleţ
HUDULÉȚ s. n. v. huludeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huduleț
HUDULÉȚ s. n. v. huludeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hughenot
HUGHENÓT, -Ă, hughenoți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Nume dat adepților din Franța ai curentului protestant calvin din sec. XVI-XVIII. 2. Adj. Care aparține hughenoților (1), privitor la hughenoți – Din fr. huguenot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huhura
HUHURÁ, húhur, vb. I. Intranz. (Reg.) 1. (Despre bufnițe; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei. 2. A chiui. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huhurez
HUHURÉZ, huhurezi, s. m. Numele a două păsări răpitoare de noapte, asemănătoare cu bufnița, fără smocuri de pene pe cap, care scot un strigăt caracteristic și trăiesc în scorburi de copaci; ciuhurez (Strix aluco și urelensis). ◊ Expr. A sta ca un huhurez (sau ca huhurezul) = a sta singur, părăsit. A se scula ca huhurezii = a se scula foarte devreme dimineața. [Var.: (reg.) huréz s. m.] – Huhura + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hui
HUÍ, pers. 3 huiește, vb. IV. Intranz. (Reg.) A răsuna prelung; a vui. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huială
HUIÁLĂ, huieli, s. f. (Reg.) Vâjâit prelung; vuiet. [Pr.: hu-ia-] – Hui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huideo
HUIDEÓ interj. (Pop.) Strigăt cu care se alungă porcii; p. ext. strigăt de ocară la adresa cuiva; huo. ◊ Expr. (Substantivat) A lua pe cineva (sau a da cuiva) cu huideo = a huidui (pe cineva). [Pr. și: húideo. Acc. și: húideo – Var.: uideó interj.] – Cf. bg., sb. ujdo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huidui
HUIDUÍ, húidui, vb. IV. Tranz. A alunga pe cineva strigând „huideo”, a batjocori violent pe cineva cu ocări și cu fluierături: a hătcăi. [Prez. ind. și: huiduiesc] – Huideo + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huiduială
HUIDUIÁLĂ, huiduieli, s. f. Acțiunea de a huidui și rezultatul ei; huiduitură. [Pr.: -du-ia-] – Huidui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huiduitură
HUIDUITÚRĂ, huiduituri, s. f. Huiduială. [Pr.: -du-i-] – Huidui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huidumă
HUIDÚMĂ, huidume, s. f. (Fam.) Persoană mare și grasă; matahală. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huiet
HÚIET, huiete, s. n. Vuiet. [Var.: úiet s. n.] – Hui + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huilă
HUÍLĂ, (2) huile, s. f. 1. Cărbune natural negru, compact, dur, sfârâmicios și lucios, întrebuințat drept combustibil, precum și în industrie, la fabricarea cocsului metalurgic, la extragerea gazului de iluminat și a gudroanelor. 2. Sortiment de huilă (1). – Din fr. houille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huiţa
HUIȚÁ, huíț, vb. I. Refl. (Reg.) A se da în leagăn, în scrânciob. [Pr.: hu-i-] – Din huiț (reg. „scrânciob”, puțin folosit, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huița
HUIȚÁ, huíț, vb. I. Refl. (Reg.) A se da în leagăn, în scrânciob. [Pr.: hu-i-] – Din huiț (reg. „scrânciob”, puțin folosit, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulă
HÚLĂ^1, hule, s. f. (Pop.) Ocară, injurie; ponegrire, calomnie; blasfemie. – Din sl. hula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulă
HÚLĂ^2, hule, s. f. Mișcare ondulatorie a suprafeței mării, urmând după o furtună sau după o briză puternică; p. ext. furtună pe mare. – Din fr. houle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulă
HÚLĂ^3, hule, s. f. (Reg.) Surpătură de munte sau de deal; p. ext. drum printr-o scobitură de deal; drum care urcă pe o coastă foarte piezișă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huli
HULÍ, hulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A spune vorbe de ocară sau de batjocură la adresa cuiva, a ocărî pe cineva; p. ext. a vorbi de rău, a calomnia, a defăima. – Din sl. huliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huligan
HULIGÁN, huligani, s. m. Persoană care comite acte de huliganism. – Din rus. huligan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huliganic
HULIGÁNIC, -Ă, huliganici, -ce, adj. De huligan, specific huliganilor sau huliganismului, care ține de huligani sau de huliganism. – Huligan + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huliganism
HULIGANÍSM, (2) huliganisme, s. n. 1. Tulburare a ordinii și moralei publice prin manifestări care arată lipsă de cuviință sau de respect față de regulile de conviețuire socială. 2. Faptă huliganică. – Huligan + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulire
HULÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a huli și rezultatul ei; calomniere. – V. huli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulitor
HULITÓR, -OÁRE, hulitori, -oare, s. m. și f. Persoană care hulește; calomniator. – Huli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulpav
HÚLPAV, -Ă, hulpavi, -e, adj. (Reg.; adesea adverbial) Foarte lacom la mâncare; mâncăcios. [Var.: hấlpav, -ă, hấlpov, -ă adj.] – Cf. bg. hlapam, sb. hlapiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulpe
HÚLPE s. f. v. vulpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hultan
HULTÁN s. m. v. vultan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hultui
HULTUÍ vb. IV v. altoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulub
HULÚB, hulubi, s. m., adj. (Reg.) 1. S. m. (Otnit.; reg.) Porumbel. ◊ Hulub de stepă = pasăre din ordinul columbiformelor, de mărimea unui porumbel, de culoare galbenă-brună, cu pete sure pe spate (Syrrhaptes paradoxus). 2. Adj. (Despre animale) Cu părul sau cu penele cenușii, asemănătoare cu ale porumbelului sălbatic. – Din ucr. holub.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubaş
HULUBÁȘ, hulubași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui hulub; hulubel. – Hulub + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubaș
HULUBÁȘ, hulubași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui hulub; hulubel. – Hulub + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubă
HULÚBĂ, hulube, s. f. Fiecare dintre cele două prăjini prinse de crucea căruței, a trăsurii etc., între care se înhamă calul. [Var.: ulúbă s. f.] – Din ucr. holoblja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubărie
HULUBĂRÍE, hulubării, s. f. (Reg.) Adăpost pentru hulubi; porumbar^2. – Hulub + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubel
HULUBÉL, hulubei, s. m. (Reg.) Hulubaș. – Hulub + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubiţă
HULUBÍȚĂ, hulubițe, s. f. Diminutiv al lui hulub. 1. (Reg.) Porumbiță. 2. Denumire populară dată mai multor specii de ciuperci, de obicei comestibile, cu pălăria de diferite culori vii și atrăgătoare, cu carnea albă, cu gustul dulce-acrișor și cu mirosul plăcut (Russula). – Hulub + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hulubiță
HULUBÍȚĂ, hulubițe, s. f. Diminutiv al lui hulub. 1. (Reg.) Porumbiță. 2. Denumire populară dată mai multor specii de ciuperci, de obicei comestibile, cu pălăria de diferite culori vii și atrăgătoare, cu carnea albă, cu gustul dulce-acrișor și cu mirosul plăcut (Russula). – Hulub + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huludeţ
HULUDÉȚ, huludețe, s. n. Fusul țevii de la suveica războiului casnic de țesut. [Var.: huduléț s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huludeț
HULUDÉȚ, huludețe, s. n. Fusul țevii de la suveica războiului casnic de țesut. [Var.: huduléț s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hului
HULUÍ vb. IV v. hurui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huluit
HULUÍT, -Ă adj. v. huruit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humă
HÚMĂ, (2) hume, s. f. 1. Numele popular al argilei întrebuințate la spoitul caselor. 2. Sortiment de humă (1). – Din bg. huma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humărie
HUMĂRÍE, humării, s. f. (Rar) Loc de unde se scoate humă. – Humă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humeral
HUMERÁL, -Ă, humerali, -e, adj. (Anat.) Care aparține humerusului, referitor la humerus. – Din fr. huméral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humerus
HÚMERUS s. n. Os lung, pereche, cuprins între umăr și cot, formând scheletul brațului. – Din fr. humérus, lat. humerus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humic
HÚMIC, -Ă, humice, adj. (Despre sol) Bogat în humus. – Din fr. humique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humificare
HUMIFICÁRE s. f. Transformare în humus a materialului organic din sol. – Din fr. humification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humoare
HUMOÁRE s. f. v. umoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humor
HUMÓR s. n. v. umor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humorean
HUMOREÁN, -Ă, humoreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Gura Humorului. 2. Adj. Care aparține orașului Gura Humorului sau humorenilor (1), referitor la orașul Gura Humorului ori la humoreni. – Humor (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humoreancă
HUMOREÁNCĂ, humorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Gura Humorului. – Humorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humorescă
HUMORÉSCĂ s. f. Mică compoziție instrumentală cu caracter sprinten și glumeț. – Din germ. Humoreske, fr. humoresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humorist
HUMORÍST, -Ă s. m. și f. v. umorist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humos
HUMÓS, -OÁSĂ, humoși, -oase, adj. (Rar) Care conține humă, cu humă. – Humă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humui
HUMUÍ, humuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A unge, a lipi, a da cu humă. – Humă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

humus
HÚMUS s. n. Amestec de substanțe organice amorfe aflat în sol, care îi condiționează fertilitatea și care este rezultat din transformarea materialului vegetal sub acțiunea microorganismelor. – Din fr., lat. humus, germ. Humus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hun
HUN, huni, s. m. Persoană dintr-un neam mongolic care, în sec. IV-V, a pătruns până în Apusul Europei, trecând și pe teritoriul românesc. – Din fr. Huns, lat. Hunni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hunedorean
HUNEDOREÁN, -Ă, hunedoreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Hunedoara. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Hunedoara ori hunedorenilor (1), referitor la municipiul sau județul Hunedoara ori la hunedoreni. – Hunedoara (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hunedoreancă
HUNEDOREÁNCĂ, hunedorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Hunedoara. – Hunedorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hunter
HUNTER, hunteri, s. m. Cal de vânătoare, bun săritor la obstacole. [Pr.: hánter] – Din engl., fr. hunter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huo
HÚO interj. Strigăt care exprimă indignarea, revolta sau aversiunea față de cineva sau de ceva; huideo. ◊ Expr. A lua (pe cineva) cu huo = a huidui (pe cineva). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hup
HUP interj. v. hop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hural
HURÁL, hurale, s. n. Fiecare dintre organele locale ale puterii de stat în Mongolia. ◊ Marele hural = parlamentul mongol. – Din rus. hural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurdler
HURDLER s. m. Alergător în proba de garduri. [Pr.: hárdlăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurduca
HURDUCÁ, hurdúc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A se mișca încoace și încolo cu putere, a (se) clătina, a (se) scutura, a (se) zgâlțâi, a (se) zdruncina. 2. Intranz. (Reg.) A face zgomot mare; a hurui. [Var.: urducá vb. I] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurducare
HURDUCÁRE, hurducări, s. f. Acțiunea de a (se) hurduca și rezultatul ei. – V. hurduca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurducăi
HURDUCĂÍ, hurdúcăi, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) clătina, a (se) scutura (tare); a (se) zdruncina, a (se) zgudui. 2. Intranz. A face zgomot, a hodorogi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurducăială
HURDUCĂIÁLĂ, hurducăieli, s. f. (Pop.) Hurducătură. [Pr.: -că-ia-] – Hurducăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurducătură
HURDUCĂTÚRĂ, hurducături, s. f. (Pop.) Zdruncinătură, zguduire; zgomot produs de ceva care (se) hurducă; hurducăială. – Hurduca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurdui
HURDUÍ, hurduiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A hurui. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurduitură
HURDUITÚRĂ, hurduituri, s. f. (Reg.) Huruitură. [Pr.: -du-i-] – Hurdui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurduz-burduz
HURDÚZ-BURDÚZ adv. (Rar) Ca un obiect care, atârnat de ceva, se bălăbănește; p. ext. legat burduf. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurez
HURÉZ s. m. v. huhurez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurican
HURICÁN, huricane, s. n. Furtună puternică, uragan în insulele Antile. – Din engl., fr. hurricane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurie
HURÍE, hurii, s. f. (În religia musulmană) Fecioară deosebit de frumoasă promisă de Mahomed credincioșilor în paradis. ♦ P. ext. Fecioară sau femeie foarte frumoasă. – Din tc. huri. Cf. fr. houri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurmuz
HURMÚZ, (1) hurmuzuri, s. n., (2) hurmuzi, s. m. 1. S. n. Mărgea de sticlă imitând mărgăritarul; (la pl.) șirag de astfel de mărgele. 2. S. m. Arbust ornamental cu flori trandafirii și cu fructe bace albe de mărimea cireșelor (Symphoricarpus albus). – Din n. pr. tc. Hurmuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huron
HURÓN, huroni, s. m. (La pl.) Trib de amerindieni care locuia în trecut la marginea lacurilor Huron și Ontario; (și la sg.) persoană care făcea parte din acest trib. – Din fr. Huron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hursuz
HURSÚZ, -Ă adj. v. ursuz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hursuzlâc
HURSUZLẤC s. n. v. ursuzlâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurtă
HÚRTĂ s. f. (Reg.; în loc. adv.) Cu hurta = cu grămada, cu toptanul. La hurtă = la întâmplare, fără alegere. [Var.: vúrtă s. f.] – Din ucr. hurt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hurui
HURUÍ, pers. 3 húruie, vb. IV. 1. Intranz. A face un zgomot ca acela care se aude când umblă o căruță, când se rostogolește un butoi sau când cad mai multe obiecte tari unul peste altul; a hurdui; a hodorogi. 2. Refl. (Reg.) A se dărâma, a se surpa, a se nărui. [Var.: huluí, uruí vb. IV] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huruială
HURUIÁLĂ, huruieli, s. f. Huruitură. [Pr.: -ru-ia-] – Hurui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huruit
HURUÍT^1 s. n. Faptul de a (se) hurui; huruitură. – V. hurui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huruit
HURUÍT^2, -Ă, huruiți, -te, adj. (Reg.) Dărâmat, surpat (cu zgomot mare). [Var.: huluít, -ă adj.] – V. hurui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huruitor
HURUITÓR, -OÁRE, huruitori, -oare, adj. (Rar) Care huruie. [Pr.: -ru-i-] – Hurui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huruitură
HURUITÚRĂ, huruituri, s. f. Zgomot produs de ceva care huruie; huruială, huruit^1, hurduitură. [Pr.: -ru-i-. – Var.: uruitúră s. f.] – Hurui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husar
HUSÁR, husari, s. m. Ostaș din cavaleria maghiară în Evul Mediu. – Din magh. huszár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husă
HÚSĂ, huse, s. f. Învelitoare de stofă, de pânză, de material plastic etc. cu care se acoperă mobilele, unele aparate, mașini sau materiale spre a le proteja, a le feri de praf, umezeală etc. – Din fr. housse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husăresc
HUSĂRÉSC, -EÁSCĂ, husărești, adj. (Înv.) Care se referă la husari, care aparține husarilor; de husar. – Husar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husăreşte
HUSĂRÉȘTE adv. (Înv.) Ca husarii. – Husar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husărește
HUSĂRÉȘTE adv. (Înv.) Ca husarii. – Husar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husărime
HUSĂRÍME s. f. (Înv.) Mulțime de husari. – Husar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husăş
HÚSĂȘ, husăși, s. m. (Înv. și reg.) Numele unei vechi monede ungurești de argint, care a circulat și la noi, mai ales în Transilvania, în veacul trecut. [Var.: (reg.) húsoș s. m.] – Din magh. huszas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husăș
HÚSĂȘ, husăși, s. m. (Înv. și reg.) Numele unei vechi monede ungurești de argint, care a circulat și la noi, mai ales în Transilvania, în veacul trecut. [Var.: (reg.) húsoș s. m.] – Din magh. huszas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huscă
HÚSCĂ, (2) huști, s. f. 1. (Reg.) Sare obținută prin fierberea apei de izvoare sau de bălți sărate. 2. Calup de sare. – Din ucr. huska [soly].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husit
HUSÍT, -Ă, husiți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține husitismului, privitor la husitism. 2. S. m. și f. Adept al husitismului. – Din fr. hussite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husitism
HUSITÍSM s. n. Mișcare religioasă și social-politică, fondată la începutul sec. XV de Jan Hus, îndreptată împotriva Bisericii catolice și a arbitrariului seniorilor feudali germani. – Din fr. hussitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

husos
HÚSOS s. m. v. husăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huş
HUȘ interj. v. uș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

huș
HUȘ interj. v. uș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

huşean
HUȘEÁN, -Ă, hușeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Huși. 2. Adj. Care aparține municipiului Huși sau hușenilor (1), privitor la municipiul Huși ori la hușeni. – Huși (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hușean
HUȘEÁN, -Ă, hușeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Huși. 2. Adj. Care aparține municipiului Huși sau hușenilor (1), privitor la municipiul Huși ori la hușeni. – Huși (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huşeancă
HUȘEÁNCĂ, hușence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Huși. – Hușean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hușeancă
HUȘEÁNCĂ, hușence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Huși. – Hușean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huşte
HÚȘTE s. f. pl. Tărâțele care rămân în fundul putinei cu borș după acrirea acestuia; drojdie de borș. – Din ucr. husca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huște
HÚȘTE s. f. pl. Tărâțele care rămân în fundul putinei cu borș după acrirea acestuia; drojdie de borș. – Din ucr. husca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huşti
HUȘTI interj. 1. Cuvânt care sugerează mișcarea făcută de cineva sau de ceva care iese sau dispare repede, se strecoară repede undeva. 2. Strigăt cu care se alungă păsările de curte. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huști
HUȘTI interj. 1. Cuvânt care sugerează mișcarea făcută de cineva sau de ceva care iese sau dispare repede, se strecoară repede undeva. 2. Strigăt cu care se alungă păsările de curte. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huştiuliuc
HUȘTIULIÚC interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul produs prin căderea unui corp greu în apă. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huștiuliuc
HUȘTIULIÚC interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul produs prin căderea unui corp greu în apă. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hutupi
HUTUPÍ, hutupesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca cu lăcomie (și urât); a înfuleca. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţa
HÚȚA interj. (Adesea repetat) Cuvânt care însoțește datul în leagăn, în scrânciob etc. ◊ Expr. A (se) da huța (sau de-a huța) = a (se) legăna, a (se) balansa. [Var.: úța interj.] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huța
HÚȚA interj. (Adesea repetat) Cuvânt care însoțește datul în leagăn, în scrânciob etc. ◊ Expr. A (se) da huța (sau de-a huța) = a (se) legăna, a (se) balansa. [Var.: úța interj.] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţan
HUȚÁN, -Ă, huțani, -e, adj., s. m. și f. (Reg.) 1. Adj. Huțănesc. ◊ Cal huțan = cal de munte foarte rezistent, răspândit în nordul Moldovei. 2. S. m. și f. Huțul. – Huț[ul] + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțan
HUȚÁN, -Ă, huțani, -e, adj., s. m. și f. (Reg.) 1. Adj. Huțănesc. ◊ Cal huțan = cal de munte foarte rezistent, răspândit în nordul Moldovei. 2. S. m. și f. Huțul. – Huț[ul] + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţancă
HUȚÁNCĂ, huțănci, s. f. (Reg.) Femeie huțulă. – Huțan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțancă
HUȚÁNCĂ, huțănci, s. f. (Reg.) Femeie huțulă. – Huțan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţănesc
HUȚĂNÉSC, -EÁSCĂ, huțănești, adj. (Reg.) Al huțulului (1), de huțul; huțan (1). – Huțan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțănesc
HUȚĂNÉSC, -EÁSCĂ, huțănești, adj. (Reg.) Al huțulului (1), de huțul; huțan (1). – Huțan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţul
HUȚÚL, -Ă, huțuli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație slavă din regiunea muntoasă de la izvoarele Siretului și Ceremușului din Carpații Păduroși, din Munții Maramureșului și din regiunea Obcinelor Bucovinei și care vorbește un dialect ucrainean; (și la sg.) persoană care face parte din această populație; huțan (2). 2. Adj. Care aparține huțulilor (1), privitor la huțuli. – Din ucr. hucul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțul
HUȚÚL, -Ă, huțuli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație slavă din regiunea muntoasă de la izvoarele Siretului și Ceremușului din Carpații Păduroși, din Munții Maramureșului și din regiunea Obcinelor Bucovinei și care vorbește un dialect ucrainean; (și la sg.) persoană care face parte din această populație; huțan (2). 2. Adj. Care aparține huțulilor (1), privitor la huțuli. – Din ucr. hucul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţulca
HUȚÚLCA s. f. art. Numele unui dans popular românesc; melodie după care se execută acest dans. – Huțul + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțulca
HUȚÚLCA s. f. art. Numele unui dans popular românesc; melodie după care se execută acest dans. – Huțul + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţulinca
HUȚULÍNCA s. f. art. Numele unui dans românesc; melodie după care se execută acest dans. – Cf. huțulca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțulinca
HUȚULÍNCA s. f. art. Numele unui dans românesc; melodie după care se execută acest dans. – Cf. huțulca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huţuţa
HUȚUȚÁ, huțúț, vb. I. Tranz. (Reg.) A legăna (un copil mic). – Din huța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huțuța
HUȚUȚÁ, huțúț, vb. I. Tranz. (Reg.) A legăna (un copil mic). – Din huța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzdup
HUZDÚP interj. (Reg.) Cuvânt care imită căderea rapidă a unui corp greu. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzdupa
HUZDUPÁ, huzdúp, vb. I. Tranz. (Reg.) A mânca lacom (și urât). – Din huzdup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzmet
HUZMÉT, huzmeturi, s. n. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) 1. Dar omagial, plocon; p. gener. dar. 2. Slujbă, funcție; p. ext. rang. 3. Venitul unor dări, ca vinăriciul, oieritul etc., sau venitul ocnelor și al vămilor. – Din tc. hizmet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzmetar
HUZMETÁR, huzmetari, s. m. (Înv.) Persoană care lua în arendă un huzmet (3). – Huzmet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzur
HUZÚR s. n. Trai comod și lipsit de griji; p. ext. viață de trândăvie și de îmbuibare. – Din tc. hūzur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

huzuri
HUZURÍ, huzuresc, vb. IV. Intranz. A trăi comod, în belșug și în trândăvie. ♦ A fi lipsit de griji; a se simți foarte mulțumit, a o duce bine. – Din huzur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hyacinthus
Hyacinthus, fiul lui Amiclas, regele Spartei, era un tînăr de o rară frumusețe, iubit de Apollo. O dată, pe cînd se exersau amîndoi aruncînd cu discul, Zephyrus, gelos pe dragostea lor și ca să se răzbune, a făcut să devieze discul, lovindu-l pe Hyacinthus, care a căzut mort pe loc. Din sîngele scurs din trupul lui Hyacinthus și în amintirea lui, Apollo a zămislit o floare – iacintul – care-i poartă de atunci numele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyades
Hyades, denumire purtată de șapte surori nimfe, fiicele lui Atlas și ale Pleionei. Se numeau Ambrosia, Eudora, Pedile, Coronis, Polyxo, Phyto și Dione (sau Thyene). L-au crescut pe Dionysus și apoi, de teama Herei care urmărea cu răzbunarea ei pe toți cei care îngrijeau copilul, s-au refugiat la bunica lor, Tethys. Au fost transformate de Zeus într-o constelație – a Hyadelor – fie pentru a le feri de mînia Herei, fie – după o altă variantă – în urma faptului că și-ar fi curmat ele singure viața din cauza morții lui Hyas, fratele lor iubit (v. și Hyas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyas
Hyas, fiul lui Atlas și al Pleionei și frate cu Pleiadele și cu Hyadele. O dată, pe cînd se afla la vînătoare, a fost ucis de un mistreț. Îndurerate, surorile lui l-au plîns într-atît, încît au murit și ele de durere și au fost transformate de Zeus într-o constelație – a Hyadelor – vecină cu Pleiadele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hybris
HYBRIS s. n. Mândrie nemăsurată a unui individ, supraapreciere în confruntarea cu destinul (considerate ca surse ale tragicului în teatrul antic grecesc). [Pr.: hübris, hibris] – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

hydralernaea
Hydra Lernaea, monstru înspăimîntător care otrăvea apele lacului Lerna din Peloponnesus. Avea o sută de capete, care regenerau pe măsură ce erau retezate. A fost ucisă, în cele din urmă, de către Heracles (v. și Heracles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hygiea
Hygiea, zeița sănătății, fiica (sau, după altă versiune, soția) lui Asclepius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hylaeus
Hylaeus, unul dintre centauri, ucis de către Atalanta (sau, într-o altă versiune, de către Heracles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hylas
Hylas, tînăr frumos, iubit de Heracles și care l-a însoțit pe erou în expediția argonauților. Pe drum s-au oprit în Mysia, unde Heracles l-a trimis pe Hylas să aducă apă de la un izvor. Naiadele, văzîndu-l, s-au îndrăgostit de el și l-au răpit.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyllus
Hyllus, fiul lui Heracles și al Deianirei, căsătorit după moartea tatălui său cu Iole (v. și Heracles). Cînd heraclizii, goniți și urmăriți de către Euristheus, s-au refugiat în Attica, ei s-au regrupat acolo în jurul lui Hyllus. În cursul unei încăierări acesta l-a omorît pe Eurystheus, dar a murit la rîndul lui, ucis de Echemus (v. și Heraclidae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hymenaeus
Hymen(aeus), în mitologia greacă, zeul căsătoriei, închipuit ca un tînăr frumos, care conducea cortegiul nupțial. Era fiul lui Apollo și al uneia dintre muze (Calliope sau Clio).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyperborei
Hyperborei, neam de oameni care sălășluiau în nordul Europei și al Asiei și în a căror țară – se spunea – soarele nu apunea niciodată. Ei erau strîns legați de cultul lui Apollo și erau pomeniți de către cei vechi în numeroase mituri și legende.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyperion
Hyperion, unul dintre titani, fiul lui Uranus și al lui Gaea. Uneori Hyperion era identificat cu Soarele însuși. De cele mai adeseori însă, el era considerat drept tatăl lui Helios (Soarele), al lui Eos (Aurora) și al lui Selene (Luna).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyperlink
Hyperlink – hiperlegătură – Într-un sistem de hipertext, un cuvânt sau o propoziție subliniată (sau evidențiată în alt fel) care, atunci când se execută acolo clic cu mouse-ul afișează alt document. [Dicționar calculatoare și Internet, Ed. Teora]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hypermnestra
Hyperm(n)estra 1. Una dintre fiicele lui Danaus, căsătorită cu Lynceus (v. și Danaides), cu care a avut un fiu, pe Abas. 2. Mama lui Amphiaraus. 3. Fiica lui Thestius și sora Ledei și a Althaeei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hypertext
Hypertext – hipertext – O metodă de realizare a unui text, ideală pentru utilizarea pe calculator, care permite cititorului să parcurgă materialul în maniera aleasă de el. Pentru a realiza un hipertext, mai întâi „tranșați” informațiile în unități mici, manevrabile, cum ar fi paginile individuale de text. Aceste unități sunt numite noduri. Apoi înglobați în text hiperlegături (numite și ancore). Când cititorul execută clic pe o hiperlegătură, programul de hipertext afișează un nod diferit. Procesul de navigare printre nodurile legate în acest fel se numește răsfoire (browsing). O colecție de hiperlincuri este numită web. WWW (World Wide Web) este un sistem de hipertext la scară globală. Aplicațiile de hipertext sunt foarte utile în special atunci când se lucrează cu cantități mari de text, ca în cazul enciclopediilor sau al documentelor juridice. [Dicționar de calculatoare și Internet, ed. Teora]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

hypnus
Hypnus, fiul lui Nyx și al lui Erebus și zeul somnului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hypsipyle
Hypsipyle, fiica lui Thoas, regele din Lemnos. Cînd femeile din Lemnos și-au ucis bărbații, Hypsipyle și-a ascuns tatăl, salvîndu-l în felul acesta de la moarte. Ulterior, ea a fost aleasă regină. Cînd argonauții au sosit acolo și s-au unit cu femeile din Lemnos, Hypsipyle a devenit iubita lui Iason, cu care a avut doi fii, născuți după plecarea tatălui lor: pe Eunaeus și pe Thoas. Mai tîrziu, aflînd că regina lor și-a cruțat tatăl, femeile din Lemnos au condamnat-o la moarte. Hypsipyle a izbutit să fugă pe mare, dar a fost prinsă de pirați și vîndută ca sclavă lui Lycurgus, regele Nemeei. Ea a devenit doica lui Archemorus, fiul acestuia. Datorită neatenției ei, copilul a fost ucis de un șarpe (v. și Archemorus). Condamnată din nou la moarte, de data aceasta de către Lycurgus și soția lui, Eurydice, Hypsipyle a fost salvată de fiii ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

hyrtacus
Hyrtacus, troian care s-a căsătorit cu Arisba, prima soție a lui Priamus, după ce acesta din urmă a părăsit-o pentru Hecuba.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

i
I^1, i, s. m. 1. A unsprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (cea mai închisă vocală, nerotunjită, din seria anterioară). ◊ Expr. A (nu) pune punctul pe i = a (nu) reda esențialul într-o discuție, a (nu) sublinia faptele semnificative. [Pl. și: (1, n.) i-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

i
I^2 interj. (Adesea prelungit sau repetat) Exclamație care exprimă surprindere, mulțumire, admirație, dezaprobare etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

i
I num. card. (Scris cu majusculă) Simbol matematic pentru numărul 1 în sistemul roman de scriere a numerelor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ia
IA interj. 1. Cuvânt prin care se atrage atenția ascultătorului asupra unui îndemn care i se va adresa; ian! 2. Iată! iacă^1! uite! vezi! ian! Expr. Ia așa = numai așa, fără nicio intenție precisă. 3. Arată indiferența față de ceea ce urmează. 4. Introduce un răspuns. Unde te duci? – Ia, până la colț. – Cf. bg. ja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iabraş
IABRÁȘ, -Ă adj. v. abraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iabraș
IABRÁȘ, -Ă adj. v. abraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iac
IAC, iaci, s. m. Mamifer rumegător din Tibet, mai mic decât bivolul, cu corpul masiv, acoperit de păr lung de culoare brună și cu o cocoașă pe ceafă (Poephagus grunniens). – Din fr. yack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaca
IACÁ^1 s. f. (Înv.) Soi de tutun de cea mai bună calitate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaca
IACÁ^2, iacale, s. f. (Înv.) Guler de haină femeiască. ◊ Expr. (Fam.) A feșteli (cuiva) iacaua = a face de rușine (pe cineva). – Din tc. yaka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaca
IÁCA^3 interj. v. iacă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacă
IÁCĂ^1 interj. 1. Ia! iată! uite! vezi! ♦ Ascultă! Iacă ce-mi zicea el. 2. Deodată, pe neașteptate. 3. Exprimă mirare, contrarietate, protest. [Var.: iáca, iácătă interj.] – Ia + că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacă
IÁCĂ^2 s. f. (Înv. și reg.) Bunică. – Din ngr. ghiaghiá (după bunică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacătă
IÁCĂTĂ interj. v. iacă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacchus
Iacchus, zeu despre care se credea că, în chip nevăzut, conducea procesiunea la Misterele Eleusine. Era fiul lui Zeus cu Demeter (sau Persephone), adesea identificat cu Dionysus însuși.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iacint
IACÍNT, iacinți, s. m. (Livr.) Zambilă. [Var.: hiacínt s. m.] – Din fr. jacinthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacnie
IACNÍE s. f. v. iahnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacobin
IACOBÍN, iacobini, s. m., adj. 1. S. m. Membru al Clubului Iacobinilor, reprezentând aripa republicană intransigentă, în perioada Revoluției Franceze; p. ext. democrat cu idei foarte avansate. 2. S. m. Călugăr dominican. 3. Adj. Care aparține iacobinilor (1), privitor la iacobini. – Din fr. jacobin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacobinism
IACOBINÍSM s. n. Doctrina iacobinilor (2). – Din fr. jacobinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iactant
IACTÁNT, -Ă, iactanți, -te, adj. (Livr.) Înfumurat, îngâmfat. – Din lat. jactans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iacus
Iacus = Iacchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iad
IAD, (2) iaduri, s. n. 1. (În multe religii) Loc în care sufletele păcătoșilor sunt supuse la chinuri veșnice pentru a-și ispăși păcatele din timpul vieții; infern, gheenă. 2. Fig. Situație chinuitoare, greu de suportat. – Din sl. jadu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iadă
IÁDĂ, iede, s. f. Puiul de sex feminin al caprei. – Din ied.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iadeş
IÁDEȘ, iadeșuri, s. n. Os, în formă de furcă, de la pieptul păsărilor, format din oasele claviculelor sudate în partea inferioară. ♦ Rămășag care începe prin ruperea acestui os. – Din tc. yades.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iadeș
IÁDEȘ, iadeșuri, s. n. Os, în formă de furcă, de la pieptul păsărilor, format din oasele claviculelor sudate în partea inferioară. ♦ Rămășag care începe prin ruperea acestui os. – Din tc. yades.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iahnie
IAHNÍE, iahnii, s. f. Mâncare scăzută, preparată din legume (mai ales din fasole boabe), din pește sau din carne. [Var.: iacníe s. f.] – Din tc. yahni, bg. iahnija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaht
IAHT, iahturi, s. n. 1. Navă mică și elegantă, cu pânze sau cu propulsie mecanică, pentru un număr mic de pasageri, folosită pentru călătorii de agrement. 2. Ambarcațiune sportivă cu vele folosită pentru regate. – Din fr. yacht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iahting
IÁHTING s. n. Sport nautic practicat cu ambarcațiuni cu vele. [Scris și: yachting, iachting] – Din engl., fr. yachting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iahtman
IÁHTMAN, iahtmani, s. m. Sportiv care practică iahtingul. [Scris și: yachtman. – Var.: iáhtmen] – Din fr. yachtman, engl. yachtsman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iahtmen
IÁHTMEN s. m. v. iahtman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialem
Ialem = Ialemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ialemus
Ialemus, fiul lui Apollo și al Calliopei și frate cu Hymenaeus. Simboliza cîntecul trist, de îngropăciune, închinat celor morți în floarea tinereții.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ialomiţean
IALOMIȚEÁN, -Ă, ialomițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Ialomița. 2. Adj. Care aparține județului Ialomița sau ialomițenilor (1), privitor la județul Ialomița ori la ialomițeni. – Ialomița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialomițean
IALOMIȚEÁN, -Ă, ialomițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Ialomița. 2. Adj. Care aparține județului Ialomița sau ialomițenilor (1), privitor la județul Ialomița ori la ialomițeni. – Ialomița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialomiţeancă
IALOMIȚEÁNCĂ, ialomițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Ialomița. – Ialomițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialomițeancă
IALOMIȚEÁNCĂ, ialomițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Ialomița. – Ialomițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialoviţă
IÁLOVIȚĂ, ialovițe, s. f. (Înv. și reg.) Vacă mare și grasă. – Din bg., sb. jalovica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ialoviță
IÁLOVIȚĂ, ialovițe, s. f. (Înv. și reg.) Vacă mare și grasă. – Din bg., sb. jalovica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iam
Iam = Iamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iama
IÁMA s. f. art. (În expr.) A da iama = a da năvală, a se repezi. A da iama prin... = a risipi, a distruge (un bun). – Din tc. yama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iamb
IAMB, iambi, s. m. Picior de vers compus din două silabe, dintre care, în prozodia antică, prima este scurtă și a doua lungă, iar în prozodia modernă, prima este neaccentuată, iar cea de-a doua accentuată. – Din fr. iambe, lat. iambus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iambic
IÁMBIC, -Ă, iambici, -ce, adj. Care aparține iambilor, privitor la iambi; scris în iambi. ◊ Metru iambic = sistem de versificație care are la bază iambul. – Din fr. iambique, lat. iambicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iamus
Iamus, fiul lui Apollo și al Evadnei, înzestrat cu darul profeției, pe care-l moștenise de la tatăl său. Era întemeietorul mitic al familiei Iamizilor (Iamidae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ian
IAN interj. (Pop.) Ia! (1, 2). – Ia + ni (= ne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ianicer
IANICÉR s. m. v. ienicer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ianta
Ianta = Ianthe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ianthe
Ianthe 1. Soția lui Iphis (v. Iphis 3). 2. Una dintre oceanide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ianuar
IANUÁR s. m. v. ianuarie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ianuarie
IANUÁRIE s. m. Prima lună a anului, având 31 de zile; gerar; cărindar. [Pr.: -nu-a-. – Var.: ianuár s. m.] – Din sl. ijanuarij.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ianus
Ianus, una dintre cele mai vechi divinități din mitologia romană. La origine, Ianus a fost un rege care a domnit în Latium în epoca de aur. După moarte a fost divinizat. Ca zeu protector al Romei i se atribuia un miracol care a salvat cetatea de o invazie a sabinilor: în timp ce dușmanii se pregăteau să treacă peste zidurile Capitoliului, Ianus a făcut să țîșnească în fața lor un șuvoi fierbinte, care i-a silit să se retragă. În amintirea acestui fapt persista la Roma obiceiul de a lăsa în timp de război porțile templului lui Ianus deschise, pentru a-i da posibilitate zeului să vină în ajutorul romanilor. În timp de pace ele se închideau. Ianus era înfățișat cu două fețe opuse: una privea înainte, cealaltă, înapoi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iapă
IÁPĂ, iepe, s. f. 1. Femela calului. ◊ Expr. A bate șaua (ca) să priceapă (sau să înțeleagă) iapa = a da să se înțeleagă ceva în mod indirect, a face aluzie la ceva. 2. (Reg.) Tălpig (la războiul de țesut). – Lat. equa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iapet
Iapet = Iapetus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iapetus
Iapetus, unul dintre titani, fiul lui Uranus și al lui Gaea. A avut mai mulți copii cu oceanida Clymene: pe Atlas, Epimetheus, Menoetius Prometheus. Iapetus a fost înfrînt în lupta cu olimpienii și prăvălit de Zeus în Tartarus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iaprac
IAPRÁC s. m. (Iht.; reg.) Somn mic. – Din tc. yaprak „foaie, frunză”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iapyx
Iapyx, fiul lui Lycaon (într-o altă versiune, al lui Daedalus) și strămoșul mitic al neamului iapigilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iar
IAR adv., conj. I. Adv. 1. Încă o dată, din nou; iarăși. 2. De asemenea, la fel. II. Conj. 1. (Adversativ) Dar, însă. 2. (Copulativ) Și. [Var.: iáră adv., conj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iară
IÁRĂ adv., conj. v. iar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iarăşi
IÁRĂȘI adv. Iar (I). – Iară + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iarăși
IÁRĂȘI adv. Iar (I). – Iară + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iarbas
Iarbas, fiul lui Iupiter-Ammon și al unei nimfe libiene și rege al getulilor pe vremea cînd Dido a întemeiat cetatea Carthaginei. Respins de regină, căreia-i ceruse mîna, Iarbas a atacat Cartagina după moartea Didonei, izgonind-o de acolo pe sora ei, Anna (v. și Dido).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iarbă
IÁRBĂ, (2) ierburi, s. f. 1. Nume generic dat plantelor erbacee, anuale sau perene, cu părțile aeriene verzi, subțiri și mlădioase, folosite pentru hrana animalelor. ◊ Expr. Paște, murgule, iarbă verde = va trebui să aștepți mult până ți se va împlini ceea ce dorești. Din pământ, din iarbă verde = cu orice preț, neapărat. ♦ Nutreț verde, proaspăt cosit. 2. Buruieni de tot felul. ◊ Iarbă rea = a) buruiană otrăvitoare; b) fig. om rău, primejdios. 3. Pajiște. 4. Compuse: iarbă-de-mare = plantă erbacee cu frunze liniare și cu flori verzi, care crește pe fundul mării și ale cărei frunze uscate sunt folosite în tapițerie; zegras (Zostera marina); iarba- broaștei = mică plantă acvatică, cu frunze rotunde, lucitoare, care (datorită pețiolului lung) plutesc la suprafața apei, și cu flori albe (Hydrocharis morsus- ranae); iarba-ciutei = plantă perenă din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule (Doronicum austriacum); iarba-fiarelor = a) plantă erbacee veninoasă, cu frunze opuse, acoperite cu peri, cu flori albe-gălbui (Cynanchum vincetoxicum); b) (în basme) iarbă cu putere miraculoasă, cu ajutorul căreia se poate deschide orice ușă încuiată; p. ext. putere supranaturală, care poate ajuta să obții ceva greu de obținut; iarba-găii = plantă erbacee cu frunze dințate, acoperite cu peri aspri, cu flori galbene (Picris hieracioides); iarbă-creață = izmă-creață; iarbă-deasă = plantă erbacee cu tulpini subțiri, cu frunze înguste și flori verzi, dispuse în panicule (Poa nemoralis); iarbă-grasă = plantă erbacee cu tulpina ramificată și întinsă pe pământ, cu frunze cărnoase, lucioase și flori galbene (Portulaca oleracea); iarbă-mare = plantă erbacee cu tulpina păroasă și ramificată, cu frunze mari și flori galbene (Inula helenium); iarbă-albă = plantă erbacee ornamentală cu frunzele vărgate cu linii verzi și albe-roșietice sau gălbui (Phalaris antndinacea); iarba-cănărașului = plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunzele plane, cu flori verzui și semințele gălbui; mei-lung, meiul-canarilor (Phalaris canariensis); iarbă-albastră = plantă erbacee cu frunzele îngrămădite la baza tulpinii și cu flori violete (Molinia coerulea); iarba-bivolului = plantă erbacee cu flori verzui sau brune (Juncus buffonius); iarba-câmpului = plantă erbacee cu tulpinile noduroase și cu flori verzui-alburii sau violet-deschis (Agrostis stolonifera); iarbă-neagră = a) plantă erbacee cu frunze dințate și cu flori brune-purpurii pe dinafară și galbene-verzui pe dinăuntru (Scrophularia alata); b) arbust cu frunze mici liniare și flori trandafirii sau albe (Calluna vulgaris); iarba-osului = mic arbust cu tulpini ramificate, cu frunze opuse și cu flori galbene (Helianthemum nummularium); iarbă-roșie = plantă erbacee cu tulpina roșiatică, cu frunze nedivizate, anceolate și cu flori galbene dispuse în capitule; (pop.) cârligioasă (Bidens cernuua); iarba-șarpelui = a) plantă erbacee cu frunze lanceolate, păroase, cu flori albastre, rar roșii sau albe (Echium vulgare); b) plantă cu tulpina păroasă, cu flori albastre sau roșietice (Veronica latifolia); c) broscariță; iarba-șopârlelor = plantă erbacee cu rizom gros, cărnos, cu tulpina terminată în spic, cu frunze ovale și flori mici, albe-roz (Polygonum viviparum); iarbă-stelată = plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze pe fața superioară și pe margini păroase și cu flori liliachii (Sherardia arvensis); iarbă-de-Sudan = plantă cu tulpina înaltă, cu frunze lungi, cultivată ca plantă furajeră (Sorghum halepense). 5. Praf de pușcă. – Lat. herba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iardanus
Iardanus, rege lidian, tatăl reginei Omphale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iarmaroc
IARMARÓC, iarmaroace, s. n. Târg ținut la date fixe; bâlci. – Din ucr. jarmarok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iarnă
IÁRNĂ, ierni, s. f. 1. Anotimpul cel mai friguros, care urmează după toamnă și precedă primăvara, cuprins între solstițiul de la 22 decembrie și echinocțiul de la 21 martie. ◊ Loc. adj. De iarnă = necesar în timpul iernii; care se face iarna. Loc. adv. De cu iarnă = fiind încă iarnă. ♦ (Adverbial; în forma iarna) În timpul iernii. 2. Fig. An. – Lat. hiberna [tempora].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaroviza
IAROVIZÁ, iarovizez, vb. I. 1. Refl. (Despre plante) A trece prin stadiul de iarovizare. 2. Tranz. A supune semințele procesului de iarovizare. – Din rus. iarovizirovat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iarovizare
IAROVIZÁRE, iarovizări, s. f. 1. Unul dintre stadiile de dezvoltare individuală a plantelor, care urmează imediat după germinație și care se desfășoară, în afară de alte condiții, la o temperatură specifică fiecărei plante. 2. Procedeu agrotehnic de tratare a semințelor plantelor de cultură înainte de însămânțare, care face ca plantele să răsară mai devreme, să se dezvolte mai repede și să dea recolte mai bogate. – V. iaroviza. Cf. rus. iarovizațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iartagan
IARTAGÁN s. n. v. iatagan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iască
IÁSCĂ s. f. Nume dat mai multor ciuperci parazite în formă de copită de cal, uscate și tari, care cresc pe trunchiul arborilor și care, tratate special, erau folosite, în trecut, la aprins focul sau, în medicina populară, ca hemostatic (Fomes și Phellinus). ◊ Expr. A se face iască = a) a se usca; b) a slăbi foarte mult. – Lat. esca „hrană; medicament”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iasion
Iasion (sau Iasius), fiul lui Zeus și al Electrei, iubit de zeița Demeter, cu care a avut un fiu: pe Plutus. Mai tîrziu, Iasion s-a unit cu Cybele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iasomie
IASOMÍE, iasomii, s. f. Mic arbust originar din India, cu ramuri lungi și verzi, cu flori albe plăcut mirositoare, cultivat la noi prin parcuri și grădini (Jasminum officinale). ♦ Lemnul arbustului descris mai sus. ♦ Iasomie sălbatică = arbust mic, cu ramurile colțuroase, cu frunzele puțin încovoiate și obtuze, cu flori galbene, plăcut mirositoare, cultivat uneori ca plantă decorativă (Jasminum fretticans). – Din ngr. ghiasemí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iason
Iason, fiul lui Aeson, regele din Iolcus, și conducător al faimoasei expediții a argonauților. Copil fiind, Iason a fost trimis de tatăl său pe muntele Pelion, la centaurul Chiron, spre a fi crescut și educat de acesta. Între timp, acasă la Ioleus, Aeson a fost detronat de către fratele său vitreg, pe nume Palias, care s-a înscăunat în locul lui. Cînd a atins vîrsta bărbăției, Iason s-a înapoiat acasă; înfățișîndu-i-se lui Pelias i-a cerut tronul, arătînd că el este moștenitorul legitim al tatălui său. Pelias se-nvoiește să i-l dea, dar cu o condiție: Iason trebuie să-i aducă din Colchis Lîna de Aur a unui berbec care, odinioară, l-a salvat pe Phrixus de la moarte (v. și Athamas). Porunca lui Pelias e izvorîtă dintr-un gînd ascuns: în felul acesta el nădăjduiește să-l piardă pe Iason. Cu concursul lui Argus, fiul lui Phrixus, care-i construiește o corabie – Argo – și însoțit de cincizeci de eroi, Iason reușește să ajungă în Colchis și să pună mîna pe faimoasa Lînă de Aur (v. și Argonautae). El se înapoiază victorios în Iolcus, însoțit fiind și de Medea, fiica lui Aeetes, căreia îi datora, în mare măsură, izbînda (v. și Medea). Datorită vrăjilor urzite de Medea, Pelias este ucis de înseși fiicele lui. În schimb, fiul lui, Acastus, îi izgonește la rîndul său pe Iason și pe Medea din Iolcus. Cei doi se refugiază la Corinthus, unde trăiesc mai mulți ani, pînă în ziua cînd Iason își părăsește soția pentru a se căsători cu Glauce, frumoasa fiică a regelui Creon. Dar Medea se răzbună: ea îi trimite în dar miresei o rochie otrăvită. Cînd o îmbracă, Glauce e mistuită de flăcări (v. Glauce 2). După ce ucide și pe cei doi copii pe care i-a avut cu Iason, Medea dispare, luîndu-și zborul într-un car minunat. După plecarea Medeei, Iason se înapoiază la Iolcus unde, cu ajutorul dioscurilor și al lui Peleus, izbutește să-l învingă pe Acastus, fiul lui Pelias, și să-i ia tronul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iaşmac
IAȘMÁC, iașmace, s. n. (Înv.) Văl cu care turcoaicele își acopereau fața. – Din tc. yașmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iașmac
IAȘMÁC, iașmace, s. n. (Înv.) Văl cu care turcoaicele își acopereau fața. – Din tc. yașmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatac
IATÁC, iatacuri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Cameră (mică) de culcare; dormitor, budoar. 2. (Înv.) Pat. [Var.: ietác s. n.] – Din tc. yatak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatagan
IATAGÁN, iatagane, s. n. Sabie turcească, de lungime mijlocie, cu lama curbă și lată, cu două tăișuri. [Var.: iartagán s. n.] – Din tc. yatağan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iată
IÁTĂ interj. 1. Ia! iacă^1! uite! vezi! 2. Deodată, pe neașteptate, fără veste. – Din bg. eto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatralipt
IATRALÍPT, iatralipți, s. m. (Înv.) Medic care trata bolnavii cu ajutorul alifiilor și frecțiilor. – Din fr. iatralipte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatrochimie
IATROCHIMÍE s. f. Parte a alchimiei care aplica chimia în medicină, considerând procesele fiziologice numai ca fenomene chimice. – Din fr. iatrochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatrofizică
IATROFÍZICĂ s. f. (Med.) Concepție materialist-mecanicistă care explică toate procesele fiziologice numai prin legi ale fizicii. – Din fr. iatrophysique, engl. iatrophysics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatrogen
IATROGÉN, -Ă, iatrogeni, -e, adj. (Med.) De iatrogenie, produs prin iatrogenie. – Din fr. iatrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatrogenie
IATROGENÍE, iatrogenii, s. f. (Med.) Stare psihică produsă sau agravată pe cale psihogenă de către medic, ca urmare a unei manevre defectuoase sau a unui tratament medical greșit. – Din fr. iatrogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatromanţie
IATROMANȚÍE s. f. Prezicere a bolilor de care va suferi cineva, a evoluției și tratamentului. – Din fr. iatromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iatromanție
IATROMANȚÍE s. f. Prezicere a bolilor de care va suferi cineva, a evoluției și tratamentului. – Din fr. iatromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaurgerie
IAURGERÍE, iaurgerii, s. f. Prăvălie unde se prepară sau se vând iaurt și alte produse lactate. [Pr.: ia-ur-] – Iaurgiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaurgiu
IAURGÍU, iaurgii, s. m. Persoană care prepară sau vinde iaurt (și alte produse lactate). [Pr.: ia-ur-] – Din tc. yoğurtçu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaurt
IAÚRT, (2) iaurturi, s. n. 1. Produs lactat cu un gust acid plăcut și cu aromă specifică, preparat din lapte de vacă, de oaie, de bivoliță sau de capră, prin fermentare cu bacterii lactice din adaosul de maia. 2. Sortiment de iaurt (1) – Din tc. yoğurt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iavaş
IAVÁȘ adv. (Fam.; în loc.) Iavaș-iavaș = încet, binișor, fără grabă. – Din tc. yavaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iavaș
IAVÁȘ adv. (Fam.; în loc.) Iavaș-iavaș = încet, binișor, fără grabă. – Din tc. yavaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iavaşa
IAVAȘÁ, iavașale, s. f. Instrument în formă de clește sau de laț, folosit pentru stăpânirea animalelor, prin strângerea buzei superioare sau urechii, când sunt supuse la anumite tratamente dureroase. – Din tc. yavaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iavașa
IAVAȘÁ, iavașale, s. f. Instrument în formă de clește sau de laț, folosit pentru stăpânirea animalelor, prin strângerea buzei superioare sau urechii, când sunt supuse la anumite tratamente dureroase. – Din tc. yavaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iaz
IAZ, iazuri, s. n. 1. Lac artificial format prin stăvilirea cu baraj de pământ sau prin abaterea unui curs de apă și destinat creșterii peștilor ori folosit pentru irigații, morărit etc. 2. Lac mic natural, format în albia unui râu, prin adunarea apei într-o adâncitură de teren. 3. Zăgaz (la un heleșteu). – Din sl. jazŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iazig
IAZÍG, -Ă, iazigi, -ge, s. m. și f., adj. (La pl.) Triburi sarmatice stabilite în sec. II d. H. în Câmpia Tisei, la hotarele de vest ale Daciei; (și la sg.) persoană din acest trib. – Din fr. Iazyges.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iazmă
IÁZMĂ, iezme, s. f. (Pop.) Arătare urâtă și rea, nălucă, vedenie. ♦ Fig. Persoană slabă, cu înfățișare respingătoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibâncă
IBẤNCĂ, ibânci, s. f. (Reg.) Pătură (care se așterne pe spinarea cailor). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iberic
IBÉRIC, -Ă, iberici, -ce, s. m. și f., adj. 1. Persoană originară sau locuitor din Iberia. 2. Adj. Care aparține Iberiei ori ibericilor (1), privitor la Iberia ori la iberici. – Din fr. ibérique, it. iberico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iberis
IBÉRIS, iberiși, s. m. Plantă erbacee ornamentală din familia cruciferelor, cu flori de diferite culori, dispuse în racem la vârful ramificațiilor; (pop.) limbușoară (Iberis umbellata). – Din fr. ibéris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibero-american
IBÉRO-AMERICÁN, -Ă, ibero-americani, -e, adj. Latinoamerican. – Din fr. ibéro-américain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iberoromanic
IBEROROMÁNIC, -Ă, iberoromanici, -ce, adj. (Despre limbi, dialecte) Care se vorbește în Peninsula Iberică. – Cf. fr. ibéro-romanin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibex
ÍBEX, ibecși, s. m. Gen de capră sălbatică cu coarne mari și curbate (Capra ibex). – Din lat. [Capra] ibex, denumirea științifică a animalului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibidem
IBÍDEM adv. (Cu privire la un text deja citat) În același loc, tot acolo, în aceeași lucrare. [Abr.: ibid., ib.] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibis
ÍBIS, ibiși, s. m. Pasăre asemănătoare cu barza, de culoare albă (Threskionis aethiopica) sau roșie (Guara rubra), cu cioc lung și curbat în jos, cu penajul alb sau roșu pe corp și negru pe cap și pe coadă, care trăiește în țările calde și se hrănește cu insecte. – Din fr., lat. ibis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibovnic
IBÓVNIC, -Ă, ibovnici, -ce, s. m. și f. (Pop.) Iubit^2. – Din sl. ljubovĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibovnicel
IBOVNICÉL, ibovnicei, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui ibovnic. – Ibovnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibovnicuţă
IBOVNICÚȚĂ, ibovnicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui ibovnică. – Ibovnică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibovnicuță
IBOVNICÚȚĂ, ibovnicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui ibovnică. – Ibovnică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibric
IBRÍC, ibrice, s. n. Vas cilindric, de metal, cu cioc și cu coadă lungă, care servește îndeosebi la fiert cafeaua, ceaiul etc. ♦ Vas de metal sau de pământ în formă de urcior, uneori ornamentat, în care se ține apa. – Din tc. ibrīk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibricel
IBRICÉL, ibricele, s. n. Diminutiv al lui ibric. – Ibric + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrişim
IBRIȘÍM s. n. v. ibrișin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrișim
IBRIȘÍM s. n. v. ibrișin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrişimgiu
IBRIȘIMGÍU, ibrișimgii, s. m. (Înv.) Fabricant sau negustor de ibrișin: – Din tc. ibrīșimci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrișimgiu
IBRIȘIMGÍU, ibrișimgii, s. m. (Înv.) Fabricant sau negustor de ibrișin: – Din tc. ibrīșimci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrişin
IBRIȘÍN, ibrișine, s. n. Fir de ață albă sau colorată, răsucită, din bumbac sau din mătase, înfășurat pe un sul subțire de carton și întrebuințat la cusut, la brodat ori la împletit. ◊ Expr. (Reg.) A-i trage (cuiva) un ibrișin pe la nas = a ironiza. ♦ Papiotă. [Var.: ibrișím s. n.] – Din tc. ibrīșim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibrișin
IBRIȘÍN, ibrișine, s. n. Fir de ață albă sau colorată, răsucită, din bumbac sau din mătase, înfășurat pe un sul subțire de carton și întrebuințat la cusut, la brodat ori la împletit. ◊ Expr. (Reg.) A-i trage (cuiva) un ibrișin pe la nas = a ironiza. ♦ Papiotă. [Var.: ibrișím s. n.] – Din tc. ibrīșim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ibum
IBÚM s. n. Lege la vechii evrei, potrivit căreia văduva fără copii trebuia să se căsătorească cu fratele soțului ei. – Din fr. ibum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ic
IC, icuri, s. n. (Reg.) Pană de despicat lemne. – Din magh. ík (lit. ék).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icar
Icar = Icarus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

icariu
Icariu = Icarius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

icarius
Icarius 1. Tatăl Erigonei. Era un atenian care i-a dat adăpost lui Dionysus în vremea cînd zeul cutreiera Attica. Drept mulțumire, acesta l-a învățat să cultive vița de vie. Icarius le-a dat să bea din vinul său unor ciobani, care, îmbătîndu-se, l-au ucis. Moartea lui a fost răzbunată de Dionysus (v. Erigone 1). 2. Unul dintre fiii lui Oebalus, regele din Lacedaemon. Era frate cu Tyndareus și tatăl Penelopei. Pentru a înlătura orice conflict între pretendenții fetei lui, Icarius a instituit o întrecere pentru mîna ei. În felul acesta Penelope a revenit lui Odysseus, cîștigătorul întrecerii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

icarus
Icarus, fiul lui Daedalus. A fost închis, împreună cu tatăl său, de către regele Minos în faimosul labirint (v. Daedalus). Vrînd să atingă soarele cu aripile lui de ceară, Icarus s-a prăbușit, aflîndu-și moartea în apele mării.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

icea
ÍCEA adv. v. ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icetea
ICE TEA s. n. Ceai cu gheață. [Pr.: aĭsti] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ichi
ICHI, ichiuri, s. n. (La jocul de arșice) Arșic mai mare (și plumbuit) cu care se lovesc celelalte arșice în timpul jocului. – Din tc. yek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ichilic
ICHILÍC, ichilici, s. m. 1. Veche unitate de măsură de capacitate, egală cu 50 de dramuri. 2. Monedă de argint turcească, care a circulat în Țările Române, în prima jumătate a sec. XIX. – Din tc. ikilik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ici
ICI adv. (Pop.) Aici. ◊ (Pe) ici, (pe) colo sau ici și colo ori ici și ici, ba ici, ba colo = din loc în loc, la distanțe mari. [Var.: ícea adv.] – Lat. *hic-ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icioglan
ICIOGLÁN, icioglani, s. m. (Înv.) Copil de casă, paj (la sultani și la domnii români). [Var.: iciolán s. m.] – Din tc. içoğlan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iciolan
ICIOLÁN s. m. v. icioglan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icneală
ICNEÁLĂ, icneli, s. f. Icnet. – Icni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icnet
ÍCNET, icnete, s. n. Geamăt scurt și adânc; icneală, icnitură. – Icni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icni
ICNÍ, icnesc, vb. IV. Intranz. 1. A geme, a gâfâi adânc și scurt (din cauza efortului, a unei izbiri, a durerii). 2. A produce sunetele caracteristice sughițului, vomitării etc. – Din bg. iknah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icnire
ICNÍRE, icniri, s. f. Faptul de a icni; geamăt scurt. – V. icni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icnitură
ICNITÚRĂ, icnituri, s. f. Icnet. – Icni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icoană
ICOÁNĂ, icoane, s. f. 1. Termen generic pentru orice imagine creștină sacră (reprezentându-l pe Isus Hristos, pe Maica Domnului, un sfânt sau scene cu teme religioase) realizată în diferite tehnici și folosită ca obiect de cult. ♦ P. ext. (Înv.) Tablou, desen, ilustrație. 2. Fig. Imagine, chip. – Din sl. ikona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icon
ICÓN, iconuri, s. n. (Inform.) Mic simbol grafic afișat pe ecranul calculatorului, care permite efectuarea rapidă a unei comenzi speciale. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconar
ICONÁR, iconari, s. m. 1. Persoană care se ocupă cu pictarea icoanelor. 2. (Rar) Persoană care vinde icoane. – Icoană + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconic
ICÓNIC, -Ă, iconici, -ce, adj. Referitor la imagine, care aparține imaginii. ♦ Care are caracter de reproducere figurativă. ♦ (Despre semne) Asemănător cu realitatea pe care o indică. – Din fr. iconique, engl. iconic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconoclasm
ICONOCLÁSM s. n. Curent religios apărut sub influența islamului, dar și a iudaismului, care interzicea reprezentarea lui Hristos și a sfinților în icoane sau fresce și adorarea lor, motivând că în acest fel se revenea la idolatrie. – Din fr. iconoclasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconoclast
ICONOCLÁST, -Ă, iconoclaști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Partizan al iconoclasmului; fig. persoană care refuză recunoașterea autorității, îndeobște consacrată, a unei valori, concepții, personalități. 2. Adj. Care aparține iconoclaștilor (1), privitor la iconoclaști. – Din fr. iconoclaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconoclastie
ICONOCLASTÍE s. f. Caracter iconoclast; condiție, atitudine de iconoclast. – Din fr. iconoclastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconodul
ICONODÚL, -Ă, iconoduli, -e, s. m. și f. Adept al cultului icoanelor. – Din fr. iconodule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconograf
ICONOGRÁF, -Ă, iconografi, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu iconografia. – Din fr. iconographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconografic
ICONOGRÁFIC, -Ă, iconografici, -ce, adj. Care aparține iconografiei, privitor la iconografie. – Din fr. iconographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconografie
ICONOGRAFÍE, (3) iconografii, s. f. 1. Disciplină care se ocupă cu studiul operelor realizate în arta plastică; studiu al operelor de acest fel privitoare la un anumit subiect. 2. Totalitatea imaginilor legate de o anumită temă, perioadă, problemă, localitate etc. 3. Colecție de portrete ale oamenilor celebri. – Din fr. iconographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconolatrie
ICONOLATRÍE s. f. (Livr.) Adorație a icoanelor. – Din fr. iconolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconolatru
ICONOLÁTRU, -Ă, iconolatri, -e, s. m. și f. (Livr.) Persoană care se închină la icoane. – Din fr. iconolâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconolog
ICONOLÓG, -Ă, iconologi, -ge, s. m. și f. Specialist în iconologie. – Din iconologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconologie
ICONOLOGÍE s. f. 1. Știință care are ca scop interpretarea simbolurilor, figurilor alegorice, emblemelor etc. 2. Disciplină care se ocupă cu descifrarea și interpretarea semnificației imaginii. 3. Ramură a paleontologiei care studiază urmele (de locomoție) lăsate de vertebrate pe unele sedimente. – Din fr. iconologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconometru
ICONOMÉTRU, iconometre, s. n. 1. Vizor cu ajutorul căruia se poate observa corectitudinea încadrării imaginii unui obiect care urmează să fie fotografiat. 2. (Med.) Aparat pentru măsurarea asimetriei imaginii retiniene dintre cei doi ochi. – Din fr. iconomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconomie
ICONOMÍE s. f. v. economie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconoscop
ICONOSCÓP, iconoscoape, s. n. Tub electronic cu ecran fotosensibil care era folosit pentru transmiterea imaginilor în televiziune. – Din fr. iconoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconostas
ICONOSTÁS, iconostase, s. n. 1. Catapeteasmă. 2. Pupitru în biserică, pe care se pune o icoană. – Din sl. ikonostasŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iconostrof
ICONOSTRÓF, iconostroafe, s. n. Instrument optic cu ajutorul căruia se obține imaginea răsturnată a unui obiect. – Din fr. iconostrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icos
ÍCOS, icose, s. n. Cântare bisericească la slujba utreniei. [Acc. și: icós. – Pl. și: icoase] – Din ngr. íkos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icosaedru
ICOSAÉDRU, icosaedre, s. n. Poliedru cu douăzeci de fețe. – Din fr. icosaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icosar
ICOSÁR, icosari, s. m. (Înv.) 1. Irmilic. 2. Cercei sau salbă confecționată din icosari (1). [Var.: icusár s. m.] – Din ngr. ikosári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icositetraedru
ICOSITETRAÉDRU, icositetraedre, s. n. Poliedru cu douăzeci și patru de fețe plane. – Din fr. icositétraèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icră
ÍCRĂ, icre, s. f. (Mai ales la pl.) 1. Denumire generică pentru ovulele de pește. ◊ Icre negre = icre de culoare cenușiu-închis sau neagră, produse de morun, nisetru sau păstrugă; caviar. Icre de Manciuria = icre de culoare roșie-portocalie, produse de unii pești din mările Extremului Orient. 2. (Pop.) Partea moale a pulpei piciorului. – Din sl. ikra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icrişoară
ICRIȘOÁRĂ, icrișoare, s. f. Diminutiv al lui icră. – Icră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icrișoară
ICRIȘOÁRĂ, icrișoare, s. f. Diminutiv al lui icră. – Icră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icter
ÍCTER, ictere, s. n. Boală a ficatului și a veziculei biliare, care se caracterizează prin colorația galbenă a pielii și a mucoaselor bolnavului, provocată de impregnarea acestora cu pigmenți biliari; gălbinare. – Din ngr. íkteros. Cf. lat. icterus, fr. ictère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icteric
ICTÉRIC, -Ă, icterici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de icter. – Din fr. ictérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icterigen
ICTERIGÉN, -Ă, icterigeni, -e, adj. (Med.) Care provoacă sau răspândește icterul. – Din fr. ictérigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ictus
ÍCTUS, ictusuri, s. n. 1. Intensificare a pronunțării în versificația antică, care marca partea cea mai reliefată a unei măsuri metrice. 2. (Muz.) Partea cea mai reliefată a unui motiv melodic, asupra căreia cade accentul. 3. (Med.) Stare patologică, manifestată brusc și intens, însoțită de căderea corpului; șoc. ◊ Ictus apoplectic = apoplexie. Ictus epileptic = criză de epilepsie, manifestată prin pierderea bruscă a cunoștinței și prin convulsii. – Din lat., fr. ictus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

icusar
ICUSÁR s. m. v. icosar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ida
Ida 1. Munte situat în apropierea Troiei. Se spunea că acolo ar fi avut loc judecata lui Paris (v. și Aphrodite). 2. Una dintre nimfele care l-au hrănit pe Zeus cînd era copil.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idas
Idas, unul dintre fiii lui Aphareus. Împreună cu fratele său, Lynceus, Idas a participat la expediția argonauților și la vînătoarea mistrețului din Calydon. S-a căsătorit cu Marpessa, fiica lui Evenus. Îndrăgostit și el de Marpessa, Apollo i-a răpit-o, dar Idas s-a luat după fugari și și-a luat înapoi soția. Un alt episod legat de numele lui Idas este cel al luptei dintre Idas și Lynceus pe de o parte și verii lor, Castor și Pollux, pe de altă parte. Dioscurii le-au furat pe Hilaira și Phoebe, cu care urmau să se căsătorească fiii lui Aphareus. Idas și Lynceus au pornit pe urmele lor. În încăierarea care are loc cu acest prilej, Castor e ucis de către Lynceus, iar acesta din urmă e omorît, la rîndul lui, de către Pollux. În momentul în care Idas e pe punctul de a-l ucide pe Pollux intervine însă Zeus: pentru a-și salva fiul, el îl ridică la ceruri, fulgerîndu-l în același timp pe Idas cu trăsnetul său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ide
ÍDE s. f. pl. Nume dat zilei a cincisprezecea din lunile martie, mai, iulie și octombrie și zilei a treisprezecea din celelalte luni din calendarul roman. – Din fr. ides, lat. idus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idea
IDEÁ, ideez, vb. I. Tranz. (Livr.) A imagina, a concepe scheme, planuri etc. care urmează să fie aplicate. [Pr.: -de-a] – Din it. ideare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideal
IDEÁL, -Ă, (1, 2) ideali, -e, adj., (3) idealuri, s. n. 1. Adj. Care atinge perfecțiunea; perfect, desăvârșit. 2. Adj. Care ține de domeniul ideilor, privitor la gândire; care există numai în mintea, în închipuirea omului; spiritual, imaterial. 3. S. n. Model, noimă, țel suprem care determină felul și caracterul comportamentului indivizilor sau al grupurilor sociale; reprezentare a acestui țel. [Pr.: -de-al] – Din fr. idéal, lat. idealis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealism
IDEALÍSM s. n. 1. Atitudine exprimată prin urmărirea dezinteresată a unui ideal social, moral, estetic. 2. (Fil.) Concepție potrivit căreia doar spiritul are existență reală, celelalte domenii fiind descrise ca reprezentări ale spiritului. 3. (Rar) Caracterul omului idealist (2). [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealist
IDEALÍST, -Ă, idealiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține idealismului (1), privitor la idealism. ♦ (Substantivat) Adept al idealismului (1). 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care aspiră spre un ideal; p. ext. (om) lipsit de simțul realității, de spirit practic. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealitate
IDEALITÁTE s. f. (Rar) Însușirea a ceea ce este ideal. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealiza
IDEALIZÁ, idealizez, vb. I. Tranz. A atribui unui lucru sau unei ființe calități excepționale. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealizant
IDEALIZÁNT, -Ă, idealizanți, -te, adj. (Rar) Care idealizează. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idealizare
IDEALIZÁRE, idealizări, s. f. Acțiunea de a idealiza și rezultatul ei; încercarea de a atribui unei ființe sau unui lucru însușiri deosebite. ♦ Transfigurare, în cadrul unei opere de artă, a realității, în vederea realizării unui ideal estetic. [Pr.: -de-a-] – V. idealiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideare
IDEÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a idea. [Pr.: -de-a-] – V. idea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideat
IDEÁT, -Ă, ideați, -te, adj. (Rar) Imaginat. [Pr.: -de-at] – V. idea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideatic
IDEÁTIC, -Ă, ideatici, -ce, adj. Referitor la idei, de idei. [Pr.: -de-a-] – Din ideație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideativ
IDEATÍV, -Ă, ideativi, -e, adj. (Rar) 1. Care generează idei. 2. Ideatic. [Pr.: -de-a-] – Din engl. ideative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideaţie
IDEÁȚIE s. f. Proces (psihic) de formare și de înlănțuire a ideilor. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideație
IDEÁȚIE s. f. Proces (psihic) de formare și de înlănțuire a ideilor. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idee
IDÉE, idei, s. f. 1. Termen generic pentru diferite forme ale cunoașterii logice; noțiune, concept. 2. Principiu, teză cuprinzătoare, teză fundamentală, concepție, gândire, fel de a vedea. ♦ Opinie, părere, gând, convingere, judecată. ◊ Expr. A (nu) avea idee = a (nu) avea cunoștințe (sumare), a (nu) fi informat (despre ceva). Ce idee! = exclamație de dezaprobare. Dă-mi o idee = ajută-mă cu o sugestie sau să găsesc o soluție. ♦ Intenție, plan, proiect. ♦ Concepție de bază care determină conținutul unei opere literare, artistice sau științifice; elaborare originală a gândirii în domeniul literar, artistic sau științific. 3. (În expr.) Idee fixă = imagine, gând delirant izolat, intens și durabil, lipsit de rațiune. ♦ Teamă, grijă cu privire la ceva, panică. ◊ Expr. (Fam.) A băga (pe cineva) sau a intra la (o) idee (sau la idei) = a face să se îngrijoreze, să se teamă sau a se îngrijora, a se teme. 4. (În expr.) O idee (de...) = o cantitate mică, redusă etc. O idee mai mare. – Din fr. idée, lat. idea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idem
ÍDEM adv. (Folosit în lucrări, indicații bibliografice și acte administrative pentru evitarea repetării unor date, titluri, citate etc.) Același, la fel, tot așa. [Abr.: id.] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identic
IDÉNTIC, -Ă, identici, -ce, adj. Care coincide întru totul cu ceva sau cu cineva; la fel cu altceva sau cu altcineva; aidoma, întocmai. – Din fr. identique, lat. identicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identifica
IDENTIFICÁ, identífic, vb. I. Tranz. A constata, a stabili identitatea unei persoane sau a unui lucru; a recunoaște. ♦ A considera mai multe noțiuni, obiecte, ființe etc. diferite ca fiind identice. ♦ Refl. A se transpune în situația cuiva, a simți sau a acționa așa cum ar face-o altul, a deveni același cu... – Din fr. identifier, lat. identificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identificabil
IDENTIFICÁBIL, -Ă, identificabili, -e, adj. Care poate fi identificat, recunoscut. – Identifica + suf. -bil. Cf. fr. identifiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identificare
IDENTIFICÁRE, identificări, s. f. Acțiunea de a (se) identifica și rezultatul ei. – V. identifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identificat
IDENTIFICÁT, -Ă, identificați, -te, adj. Căruia i s-a constatat, stabilit identitatea; recunoscut. – V. identifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identificaţie
IDENTIFICÁȚIE s. f. Proces psihic prin care o persoană se confundă cu o altă persoană. – Din fr. identification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identificație
IDENTIFICÁȚIE s. f. Proces psihic prin care o persoană se confundă cu o altă persoană. – Din fr. identification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identitar
IDENTITÁR, -Ă, identitari, -e adj. Care ține de identitate, care conferă identitate. – Din fr. identitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identitar
IDENTITÁR, -Ă, identitari, -e, adj. Care ține de identitate, care conferă identitate. – Din fr. identitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

identitate
IDENTITÁTE, identități, s. f. 1. Faptul de a fi identic cu sine însuși. ◊ Principiul identității = principiu fundamental al gândirii care impune ca formele logice să păstreze unul și același sens în decursul aceleiași operații. ♦ Asemănare, similitudine perfectă. 2. Ansamblu de date prin care se identifică o persoană. 3. (Mat.) Relație de egalitate în care intervin elemente variabile, adevărată pentru orice valori ale acestor elemente. – Din fr. identité, lat. identitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideogenie
IDEOGENÍE s. f. Formare a ideilor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideografic
IDEOGRÁFIC, -Ă, ideografici, -ce, adj. Care aparține ideografiei, privitor la ideografie; care este scris cu ideograme. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideografie
IDEOGRAFÍE, ideografii, s. f. Sistem de scriere cu ajutorul ideogramelor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideogramă
IDEOGRÁMĂ, ideograme, s. f. Semn grafic care notează un cuvânt nu prin litere, ci prin desemnarea noțiunii și care este folosit în unele limbi. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideolog
IDEOLÓG, -Ă, ideologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care formulează, apără și reprezintă ideologia unor categorii sociale, unor curente etc. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideologic
IDEOLÓGIC, -Ă, ideologici, -ce, adj. Care aparține ideologiei, privitor la ideologie; care exprimă ideologia cuiva. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideologiceşte
IDEOLOGICÉȘTE adv. (Rar) Din punctul de vedere al ideologiei filosofice, morale, religioase etc. [Pr.: -de-o-] – Ideologic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideologicește
IDEOLOGICÉȘTE adv. (Rar) Din punctul de vedere al ideologiei filosofice, morale, religioase etc. [Pr.: -de-o-] – Ideologic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ideologie
IDEOLOGÍE, ideologii, s. f. Totalitatea ideilor și concepțiilor filosofice, morale, religioase etc. care reflectă, într-o formă teoretică, interesele și aspirațiile unor categorii într-o anumită epocă. ♦ P. restr. Totalitatea ideilor și concepțiilor care constituie partea teoretică a unui curent, a unui sistem etc. ♦ Știință care are ca obiect de cercetare studiul ideilor, al legilor și al originii lor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idia
Idia = Idyia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idil
IDÍL s. n. v. idilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idilă
IDÍLĂ, idile, s. f. Specie de poezie lirică și erotică din sfera poeziei bucolice, în care este prezentată, în formă optimistă sau idealizată, viața și dragostea în cadrul rustic; bucolică. ♦ Iubire curată, naivă și tinerească între persoane de sex opus. [Var.: (înv.) idíl s. n.] – Din fr. idylle. Cf. germ. Idyll.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idilic
IDÍLIC, -Ă, idilici, -ce, adj. Care se petrece ca într-o idilă; bucolic, pastoral. ♦ (Despre natură) Câmpenesc, rustic; singuratic. ♦ (Despre sentimente) Simplu, naiv. ♦ (Despre poeți) Care scrie idile. – Din fr. idyllique. Cf. germ. idyllisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idilism
IDILÍSM s. n. 1. Caracteristică a ceea ce este idilic; caracter rustic-idealizat al unei opere literare sau al unei literaturi. 2. Caracter romanțios, sentimental al unei opere de artă. 3. Preferință pentru elemente idilice. – Idilă + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiliza
IDILIZÁ, idilizez, vb. I. Tranz. A vedea sau a reda un fapt de viață mai frumos sau mai bun decât este în realitate, a prezenta ceva în mod idilic. – Idilă + suf. -iza. Cf. germ. idyllisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idilizare
IDILIZÁRE, idilizări, s. f. Acțiunea de a idiliza și rezultatul ei. – V. idiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idilizat
IDILIZÁT, -Ă, idilizați, -te, adj. Care este prezentat idilic; înfrumusețat. – V. idiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioblast
IDIOBLÁST, idioblaste, s. n. (Bot.) Celulă vegetală, fără clorofilă, care apare izolată printre celule de alt tip. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioblaste, engl. idioblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioblastic
IDIOBLÁSTIC, -Ă, idioblastici, -ce, adj. (Geol.; despre roci) Cu formă de cristalizare proprie. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idioblastic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiocromatic
IDIOCROMÁTIC, -Ă, idiocromatici, -ce, adj. (Geol.; despre minerale) Cu idiocromatism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiochromatique, germ. idiochromatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiocromatism
IDIOCROMATÍSM s. n. Proprietate a unor minerale de a avea o anumită culoare, caracteristică lor. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiochromatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiocromozom
IDIOCROMOZÓM, idiocromozomi, s. m. (Biol.; rar) Nume dat cromozomilor de sex. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiochromosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioglosie
IDIOGLOSÍE, idioglosii, s. f. (Med.) Tulburare de vorbire manifestată prin substituirea cuvintelor prin sunete fără sens. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioglossie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiogramă
IDIOGRÁMĂ, idiograme, s. f. (Biol.) Reprezentare grafică a morfologiei individuale a cromozomilor unui individ. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiogramme, engl. idiogram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiolalie
IDIOLALÍE, idiolalii, s. f. (Med.) Tulburare de vorbire constând în pronunțarea neinteligibilă a unor cuvinte. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiolalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiolect
IDIOLÉCT, idiolecte, s. n. (Lingv.) Ansamblu al particularităților verbale ale unui vorbitor. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiolect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiom
IDIÓM, idiomuri, s. n. Termen general care denumește o unitate lingvistică (limbă, dialect sau grai). [Pr.: -di-om] – Din fr. idiome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiomatic
IDIOMÁTIC, -Ă, idiomatici, -ce, adj. Care aparține unui idiom, privitor la un idiom. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiomatism
IDIOMATÍSM, idiomatisme, s. n. Idiotism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiomorf
IDIOMÓRF, -Ă, idiomorfi, -e, adj. (Despre minerale) Care prezintă forme cristalografice specifice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiomorfism
IDIOMORFÍSM s. n. Proprietate a unui mineral de a apărea, datorită structurii lui interne și compoziției chimice, delimitat de forme cristalografice plane. [Pr.: -di-o-] – Idiomorf + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiopatic
IDIOPÁTIC, -Ă, idiopatici, -ce, adj. Care aparține idiopatiei, privitor la idiopatie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiopatie
IDIOPATÍE, idiopatii, s. f. Boală independentă de alte boli ale organismului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioplasmă
IDIOPLÁSMĂ, idioplasme, s. f. Substanță celulară ipotetică, cu rol deosebit în procesele ereditare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiosincrazie
IDIOSINCRAZÍE, idiosincrazii, s. f. Reacție proprie unor indivizi, caracterizată prin sensibilitate sau intoleranță la unele medicamente, alimente, mirosuri etc. și care se manifestă, de obicei, prin urticarie. [Pr.: -di-o-; scris și: idiosincrasie] – Din fr. idiosyncrasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiostil
IDIOSTÍL, idiostiluri, s. n. (Lingv.) Stil individual. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiostyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiot
IDIÓT, -OÁTĂ, idioți, -oate, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de idioție; tâmpit, cretin, imbecil. 2. Adj. (Despre manifestări ale oamenilor) Care manifestă, care denotă nerozie, stupiditate etc. [Pr.: -di-ot] – Din fr. idiot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotip
IDIOTÍP, idiotipuri, s. n. (Biol.) 1. Totalitate a materialului genetic, din celulă. 2. Genotip. 3. Constituent determinant antigenic situat în regiunea variabilă a moleculei de imunoglobulină. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotism
IDIOTÍSM, idiotisme, s. n. Expresie sau construcție caracteristică unei limbi, care nu poate fi tradusă în altă limbă cuvânt cu cuvânt. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotiza
IDIOTIZÁ, idiotizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) imbeciliza, a (se) tâmpi, a (se) îndobitoci. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotizare
IDIOTIZÁRE, idiotizări, s. f. Acțiunea de a (se) idiotiza și rezultatul ei. [Pr.: -di-o-] – V. idiotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotrofic
IDIOTRÓFIC, -Ă, idiotrofici, -ce, adj. (Biol.) Care se caracterizează prin idiotrofism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotrophique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiotrofism
IDIOTROFÍSM, idiotrofisme, s. n. (Biol.) Proprietate pe care o au unele organisme de a-și asigura propria nutriție. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotrophisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioţenie
IDIOȚÉNIE, idioțenii, s. f. 1. Lipsă totală de inteligență; p. ext. atitudine, faptă sau vorbă prostească; neghiobie, nerozie, tâmpenie, idioție (2). 2. Idioție (1). [Pr.: -di-o-] – Idiot + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioțenie
IDIOȚÉNIE, idioțenii, s. f. 1. Lipsă totală de inteligență; p. ext. atitudine, faptă sau vorbă prostească; neghiobie, nerozie, tâmpenie, idioție (2). 2. Idioție (1). [Pr.: -di-o-] – Idiot + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioţie
IDIOȚÍE, (2) idioții, s. f. 1. Debilitate mintală congenitală maximă, caracterizată prin incapacitatea însușirii vorbirii și a deprinderilor elementare, nivelul intelectual neatingând pe cel al unui copil normal, de doi ani; idioțenie (2). 2. Idioțenie (1). [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idioție
IDIOȚÍE, (2) idioții, s. f. 1. Debilitate mintală congenitală maximă, caracterizată prin incapacitatea însușirii vorbirii și a deprinderilor elementare, nivelul intelectual neatingând pe cel al unui copil normal, de doi ani; idioțenie (2). 2. Idioțenie (1). [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiş
ÍDIȘ s. n. Limbă indo-europeană din ramura germanică de vest, rezultată din fuziunea unor elemente diferite (germane, ebraice, slave) și considerată corespondentul germanic al iudeospaniolei. ◊ (Adjectival) Limba idiș. – Din fr. yiddish, germ. jüdisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idiș
ÍDIȘ s. n. Limbă indo-europeană din ramura germanică de vest, rezultată din fuziunea unor elemente diferite (germane, ebraice, slave) și considerată corespondentul germanic al iudeospaniolei. ◊ (Adjectival) Limba idiș. – Din fr. yiddish, germ. jüdisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idmon
Idmon, fiul lui Apollo și al Cyrenei și unul dintre argonaiți. Era înzestrat de către tatăl lui cu darul profeției. Deși știa că va muri pe drum, Idmon nu a pregetat să se alăture expediției. A fost ucis de un mistreț, în Bithynia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ido
ÍDO s. f. Limbă internațională, formată prin simplificarea limbii esperanto. – Din fr. ido.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idol
ÍDOL, idoli, s. m. Divinitate păgână; (concr.) chip, figură, statuie reprezentând o asemenea divinitate și constituind, în religiile politeiste, obiecte de cult religios. ♦ Fig. Ființă sau lucru care reprezintă obiectul unui cult sau al unei mari iubiri. – Din sl. idolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolaş
IDOLÁȘ, idolași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui idol. – Idol + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolaș
IDOLÁȘ, idolași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui idol. – Idol + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolatric
IDOLÁTRIC, -Ă, idolatrici, -ce, adj. Cu caracter de idolatrie. – Din fr. idolâtrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolatrie
IDOLATRÍE s. f. (În religiile politeiste) Adorare a idolilor, închinare la idoli. ♦ Fig. Adorație; iubire exagerată. – Din fr. idolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolatriza
IDOLATRIZÁ, idolatrizez, vb. I. Tranz. A slăvi pe cineva sau ceva ca pe un idol, a iubi cu pasiune; a adora; a iubi în mod exagerat. – Idolatru + suf. -iza (după fr. idolâtrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolatrizare
IDOLATRIZÁRE s. f. Faptul de a idolatriza. – V. idolatriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idolatru
IDOLÁTRU, -Ă, idolatri, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care se închină la idoli. ♦ Fig. (Persoană) care iubește pe cineva sau ceva cu pasiune, în mod exagerat, peste măsură. – Din fr. idolâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idoliţă
ÍDOLIȚĂ, idolițe, s. f. (Rar) Divinitate păgână feminină; (concr.) chip, figură, statuie reprezentând o asemenea divinitate. – Idol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idoliță
ÍDOLIȚĂ, idolițe, s. f. (Rar) Divinitate păgână feminină; (concr.) chip, figură, statuie reprezentând o asemenea divinitate. – Idol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idomeneu
Idomeneu = Idomeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idomeneus
Idomeneus, fiul lui Deucalion, regele Cretei. A participat la războiul împotriva Troiei și s-a numărat printre războinicii care, închiși în pîntecele calului de lemn, au luat cu asalt cetatea în noaptea incendierii ei. După terminarea războiului, în timp ce se întorcea acasă pe mare, corăbiile sale au fost surprinse de o furtună. Idomeneus s-a rugat lui Poseidon să-l cruțe, făgăduindu-i în schimb că-i va sacrifica prima ființă omenească pe care o va zări, la întoarcere, pe țărmul Cretei. Or, primul care l-a întîmpinat a fost propriul său fiu. Idomeneus n-a pregetat să-și țină legămîntul și și-a sacrificat singurul copil zeului mării. Actul acesta i-a atras însă ura și disprețul poporului său, care l-a silit să se exileze. El s-a dus în sudul Italiei și s-a stabilit acolo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idoneism
IDONEÍSM s. n. Curent filosofic epistemologic relativist și neoraționalist care își confruntă permanent principiile cu experiența. – Din fr. idoneisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idoteea
Idoteea = Idothea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idothea
Idothea 1. Una dintre fiicele lui Proteus. 2. Soția lui Miletus și mama lui Caunus și a lui Byblis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

idră
ÍDRĂ s. f. v. hidră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idropicos
IDROPICÓS, -OÁSĂ adj., s. m. și f. v. hidropicos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idropizie
IDROPIZÍE s. f. v. hidropizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

idyia
Idyia, una dintre oceanide, soția lui Aeetes, regele din Colchis, și mama Medeei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ie
ÍE, ii, s. f. 1. Bluză femeiască caracteristică portului național românesc, confecționată din pânză albă de bumbac, de in sau de borangic și împodobită la gât, la piept și la mâneci cu cusături alese, de obicei în motive geometrice, cu fluturi, cu mărgele etc. 2. (Înv. și pop.) Parte a corpului la unele animale, reprezentată printr-o îndoitură a pielii. – Lat. [vestis] linea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ied
IED, iezi, s. m. Puiul (de sex bărbătesc al) caprei sau al căprioarei. – Lat. haedus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iederă
IÉDERĂ, iedere, s. f. Specie de arbust târâtor sau agățător, cu frunze verzi strălucitoare și cu flori mici, galbene-verzui, adesea cultivat ca plantă decorativă (Hedera helix). ◊ Iederă albă = arbust cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze pieloase și cu flori albe-gălbui, aglomerate în capitule (Daphne blagayana). – Lat. hedera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieduţ
IEDÚȚ, ieduți, s. m. Diminutiv al lui ied; iezișor. – Ied + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieduț
IEDÚȚ, ieduți, s. m. Diminutiv al lui ied; iezișor. – Ied + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieften
IÉFTEN, -Ă adj. v. ieftin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftin
IÉFTIN, -Ă, ieftini, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care are un preț (relativ) mic, care nu costă scump; convenabil. ◊ Expr. (Adverbial) A scăpa ieftin = a scăpa dintr-o situație dificilă fără urmări serioase sau neplăceri (prea mari). 2. Fig. Lipsit de originalitate; comun, banal; trivial. Glumă ieftină. [Var.: iéften, -ă adj.] – Din ngr. efthinós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftinătate
IEFTINĂTÁTE s. f. Calitatea de a fi ieftin; situație caracterizată prin prețuri ieftine. – Ieftin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftini
IEFTINÍ, ieftinesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) vinde cu preț mai mic decât înainte; a (se) reduce costul, prețul (mărfurilor, serviciilor, lucrărilor etc.). – V. ieftin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftinire
IEFTINÍRE, ieftiniri, s. f. Faptul de a (se) ieftini. – V. ieftini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftinit
IEFTINÍT, -Ă, ieftiniți, -te, adj. (Despre mărfuri, lucrări, servicii etc.) Cu preț redus. – V. ieftini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieftior
IEFTIÓR, -OÁRĂ, ieftiori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui ieftin. [Pr.: -ti-or] – Ieftin + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ielcovan
IELCOVÁN, ielcovani, s. m. (Ornit.; reg.) Pescăruș. – Din tc. yelkovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iele
IÉLE s. f. pl. (Mai ales art.) Ființe imaginare din mitologia populară românească, înfățișate ca niște fete frumoase, îmbrăcate în alb, care apar numai noaptea, vrăjind, prin cântecul și prin jocul lor, pe bărbați, asupra cărora au puteri nefaste; frumoasele, mândrele, dânsele, șoimanele, vântoasele, drăgaicele. – Din ele (pl. f. al lui el).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ienibahar
IENIBAHÁR s. n. Fructele mici, rotunde și maro-negricioase, ale unei plante exotice (Myrthus pimenta), care se folosesc drept condiment; p. ext. planta care produce aceste fructe. – Din tc. yenibahăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ienicer
IENICÉR, ieniceri, s. m. Soldat din corpul de elită al vechii infanterii turcești, recrutat la început dintre prizonierii de război, iar mai târziu dintre copiii turciți ai populațiilor creștine. [Var.: (înv.) ianicér s. m.] -; Din tc. yeniçeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieniceresc
IENICERÉSC, -EÁSCĂ, ienicerești, adj. Care aparține ienicerilor, privitor la ieniceri; caracteristic ienicerilor. – Ienicer + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ienicerime
IENICERÍME s. f. (Rar) Armata ienicerilor; mulțime de ieniceri. – Ieniceri + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ienupăr
IENÚPĂR, ienuperi, s. m. Arbust rășinos, foarte ramificat, cu frunzele totdeauna verzi, în formă de ace, și cu fructele de culoare neagră-albăstruie; jneapăn (2) (Juniperus communis). – Lat. juniperus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ienuperă
IENÚPERĂ, ienupere, s. f. Fructul ienupărului (folosit în industria farmaceutică și la prepararea unor băuturi spirtoase). [Var.: (reg.) iníperă s. f.] – Din ienupăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepşoară
IEPȘOÁRĂ, iepșoare, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui iapă. [Var.: iepușoáră s. f.] – Iapă + suf. -șoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepșoară
IEPȘOÁRĂ, iepșoare, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui iapă. [Var.: iepușoáră s. f.] – Iapă + suf. -șoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepşună
IEPȘÚNĂ, iepșune, s. f. (Reg.) Iapă tânără (și grasă). – Cf. iapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepșună
IEPȘÚNĂ, iepșune, s. f. (Reg.) Iapă tânără (și grasă). – Cf. iapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuran
IEPURÁN, iepurani, s. m. Augmentativ al lui iepure. – Iepure + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepurar
IEPURÁR, iepurari, s. m. Pasăre răpitoare înrudită cu vulturul, care se hrănește de obicei cu iepuri (Aquila chrysaetos). – Iepure + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepurariţă
IEPURÁRIȚĂ s. f. (Med. vet.) Tumoră osoasă care se formează la marginea exterioară a jaretului calului. – Iepure + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepurariță
IEPURÁRIȚĂ s. f. (Med. vet.) Tumoră osoasă care se formează la marginea exterioară a jaretului calului. – Iepure + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuraş
IEPURÁȘ, iepurași, s. m. Diminutiv al lui iepure; puiul iepurelui. – Iepure + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuraș
IEPURÁȘ, iepurași, s. m. Diminutiv al lui iepure; puiul iepurelui. – Iepure + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepure
IÉPURE, iepuri, s. m. Gen de mamifere din ordinul rozătoarelor, cu urechile lungi, cu doi dinți incisivi suplimentari pe falca superioară, cu picioarele dinapoi mai lungi decât cele dinainte și cu coada foarte scurtă; animal din acest gen, vânat pentru carnea și blana lui. ◊ Expr. Nu știi de unde sare iepurele = nu poți să știi de unde îți vine soluționarea unei probleme. – Lat. lepus, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuresc
IEPURÉSC, -EÁSCĂ, iepurești, adj. De iepure, privitor la iepure. – Iepure + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepureşte
IEPURÉȘTE adv. Ca iepurii; p. ext. cu frică, cu prudență etc. ◊ Expr. A dormi iepurește = a dormi foarte ușor, sculându-se la cel mai mic zgomot. ♦ Repede. – Iepure + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepurește
IEPURÉȘTE adv. Ca iepurii; p. ext. cu frică, cu prudență etc. ◊ Expr. A dormi iepurește = a dormi foarte ușor, sculându-se la cel mai mic zgomot. ♦ Repede. – Iepure + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepurime
IEPURÍME s. f. Mulțime de iepuri; totalitatea iepurilor. – Iepure + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuroaică
IEPUROÁICĂ, iepuroaice, s. f. Femela iepurelui. – Iepure + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuroi
IEPURÓI, iepuroi, s. m. Augmentativ al lui iepure; iepure mascul. – Iepure + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepuşoară
IEPUȘOÁRĂ s. f. v. iepșoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iepușoară
IEPUȘOÁRĂ s. f. v. iepșoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ier
IER, ieruri, s. n. Numele a două litere din alfabetul chirilic; vocală scurtă notată cu aceste litere. – Din sl. jerŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierarh
IERÁRH, ierarhi, s. m. (Bis.) Arhiereu. – Din bg. ierarh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierarhic
IERÁRHIC, -Ă, ierarhici, -ce, adj. Conform ierarhiei, pe baza unei ierarhii. ◊ Loc. adv. Pe cale ierarhică = în ordinea indicată de ierarhie. – Din fr. hiérarchique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierarhie
IERARHÍE, ierarhii, s. f. Sistem de subordonare a elementelor, a gradelor, a funcțiilor, a autorităților etc. inferioare față de cele superioare. – Din fr. hiérarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierarhiza
IERARHIZÁ, ierarhizez, vb. I. Tranz. A așeza în ordine ierarhică; a stabili o ierarhie. – Din fr. hiérarchiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierarhizare
IERARHIZÁRE, ierarhizări, s. f. Acțiunea de a ierarhiza și rezultatul ei. – V. ierarhiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbar
IERBÁR^1, ierbare, s. n. Colecție de plante uscate, presate între foi de hârtie (sugativă), păstrate în cutii sau în mape etichetate și orânduite pe grupe sistematice, constituind un material pentru studiile de botanică; mapă specială în care se păstrează o astfel de colecție. [Var.: (rar) herbár s. n.] – Iarbă + suf. -ar (după fr. herbier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbar
IERBÁR^2, ierbare, s. n. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului rumegătoarelor; rumen^1. – Iarbă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbăluţă
IERBĂLÚȚĂ, ierbăluțe, s. f. Plantă erbacee cu frunze ascuțite și aspre spre margine și cu flori violete dispuse în spice mici (Phalaris arundinacea). – Iarbă + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbăluță
IERBĂLÚȚĂ, ierbăluțe, s. f. Plantă erbacee cu frunze ascuțite și aspre spre margine și cu flori violete dispuse în spice mici (Phalaris arundinacea). – Iarbă + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbărie
IERBĂRÍE, ierbării, s. f. 1. (Cu sens colectiv) Plante ierboase (crescute spontan); bălării, buruieni. 2. (Înv.) Provizie de praf de pușcă; depozit, magazie în care se păstra praful de pușcă. – Iarbă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbărit
IERBĂRÍT s. n. Impozit perceput în Țara Românească, în sec. XVII-XVIII, de la negustorii de vite și de la măcelari; impozit perceput pentru pășunatul vitelor. – Iarbă + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierborizat
IERBORIZÁT adj. v. ierboriza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ierbos
IERBÓS, -OÁSĂ, ierboși, -oase, adj. 1. Acoperit cu iarbă, bogat în iarbă. 2. (Despre plante) Erbacee. – Lat. herbosus sau iarbă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbuliţă
IERBULÍȚĂ, ierbulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui iarbă; ierbuță. – Iarbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbuliță
IERBULÍȚĂ, ierbulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui iarbă; ierbuță. – Iarbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbuţă
IERBÚȚĂ, ierbuțe, s. f. (Reg.) Ierbuliță. – Iarbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierbuță
IERBÚȚĂ, ierbuțe, s. f. (Reg.) Ierbuliță. – Iarbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieremiadă
IEREMIÁDĂ, ieremiade, s. f. (Livr.) Plângere, tânguire (fără sfârșit). [Pr.: -mi-a-] – Din fr. jérémiade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieri
IERI adv. 1. În ziua precedentă (față de cea în curs); în ajun. ◊ Ieri-noapte (sau -dimineață, -seară etc.) = în noaptea (sau dimineața, seara etc.) premergătoare celei de astăzi. De azi, de ieri sau de ieri, de alaltăieri = de curând, de puțină vreme. (Mai sau ca) ieri-alaltăieri sau mai (ori ca) ieri = de curând, zilele trecute. ◊ Expr. A căuta ziua de ieri = a căuta ceva ce nu mai există, ce nu mai poate fi găsit. 2. În trecut (de obicei în trecutul apropiat). – Lat. heri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iermonac
IERMONÁC s. m. v. ieromonah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierna
IERNÁ, iernez, vb. I. Intranz. A-și petrece iarna undeva. ♦ Tranz. A adăposti și a hrăni vitele în timpul iernii. – Lat. hibernare sau din iarnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iernat
IERNÁT, iernaturi, s. n. Faptul de a ierna; iernatic. – V. ierna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iernat
IERNÁT, -Ă, iernați, -te, adj. v. IERNA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iernatic
IERNÁTIC, -Ă, iernatici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. (Ca) de iarnă, caracteristic iernii. 2. S. n. (Pop.) Iernat. ♦ (Concr.) Adăpost pentru oi în timpul iernii. 3. S. n. (Pop.) Hrană, nutreț pentru animale în timpul iernii. 4. S. n. Loc de adăpost pentru nave în timpul iernii. – Iarnă + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iernător
IERNĂTÓR, iernătoare, s. n. Bazin străbătut la fund de un curent permanent de apă, în care se pun toamna peștii scoși din heleșteie. – Ierna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierodiacon
IERODIÁCON, ierodiaconi, s. m. Călugăr cu funcție de diacon. [Pr.: -di-a-] – Din sl. ijerodijakonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieroglifă
IEROGLÍFĂ s. f. v. hieroglifă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieroglific
IEROGLÍFIC, -Ă adj. v. hieroglific.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieromonah
IEROMONÁH, ieromonahi, s. m. Călugăr cu funcție de preot. [Var.: (rar) iermonác s. m.] – Din sl. ijeromonahŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ierta
IERTÁ, iert, vb. I. Tranz. 1. A scuti pe cineva de o pedeapsă, a trece cu vederea vina, greșeala cuiva, a nu mai considera vinovat pe cineva. ◊ Expr. A-l ierta (pe cineva) Dumnezeu = a muri (după o boală grea). Dumnezeu să-l ierte, spun cei evlavioși când vorbesc despre un mort. Doamne, iartă-mă! spune cel căruia i-a scăpat (sau era să-i scape) o vorbă nepotrivită, necuviincioasă. ♦ A scuza. ◊ Loc. adj. De neiertat = condamnabil. ◊ Expr. Ba să mă ierți!, formulă cu care contrazici pe cineva; nici vorbă! 2. A scuti, a dispensa pe cineva de o obligație. 3. (Pop. și fam.) A permite, a da voie să... ◊ Expr. (Reg.) Nu-i iertat = este interzis. – Lat. libertare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iertare
IERTÁRE, iertări, s. f. Acțiunea de a ierta și rezultatul ei; iertăciune. ♦ Scuză. ◊ Expr. Să avem iertare! = a) să ne scuzați! b) cred că nu ai dreptate! – V. ierta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iertat
IERTÁT s. n. Faptul de a ierta. – V. ierta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iertăciune
IERTĂCIÚNE, iertăciuni, s. f. (Înv. și pop.) Iertare. ◊ Expr. Să fie cu iertăciune, formulă prin care se cer cuiva scuze pentru un act nepotrivit; nu vă supărați! A-și lua iertăciune = a cere iertare de la rude și de la prieteni pe patul de moarte. ♦ (Rar) Îngăduință, permisiune. – Ierta + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iertător
IERTĂTÓR, -OÁRE, iertători, -oare, adj. Care iartă ușor. – Ierta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieruncă
IERÚNCĂ, ierunci, s. f. Pasăre cu penele brune-roșcate împestrițate cu pene albe, negre și cenușii, cu un cerc roșu în jurul ochilor și cu un moț pe cap, vânată pentru carne (Tetrastes bonasia); brădioară. – Cf. sl. jarenbĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iesle
IÉSLE, iesle, s. f. Jgheab în care se dă de mâncare vitelor (în grajd). – Din sl. jasli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iest
IEST, IÁSTĂ, iești, ieste, adj. dem. (Reg.) Acest. [Gen. -dat. sg. iestui, iestei; gen. -dat. pl. iestor. – Var.: (când urmează după substantiv) iésta, iásta adj. dem. (gen. -dat. sg. iestuia, iesteia; gen. -dat. pl. iestora] – Lat. *istus, ista (= iste, -a).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iesta
IÉSTA, IÁSTA adj. dem. v. iest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iestimp
IESTÍMP adv. v. estimp.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ieşean
IEȘEÁN, -Ă, ieșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Iași. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Iași ori ieșenilor (1), referitor la municipiul sau județul Iași ori la ieșeni. – Iași (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșean
IEȘEÁN, -Ă, ieșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Iași. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Iași ori ieșenilor (1), referitor la municipiul sau județul Iași ori la ieșeni. – Iași (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşeancă
IEȘEÁNCĂ, ieșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Iași. – Ieșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșeancă
IEȘEÁNCĂ, ieșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Iași. – Ieșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşi
IEȘÍ, ies, vb. IV. Intranz. 1. A părăsi un loc, o încăpere, un spațiu închis, limitat, plecând afară; a trece din interior în exterior. ◊ Expr. A ieși afară = a defeca (2). A-i ieși (cuiva) înainte sau a ieși în calea cuiva = a întâmpina pe cineva. ♦ A se duce, a pleca de acasă. 2. A se ivi, a apărea, a se face văzut sau auzit. ◊ Expr. A ieși în relief = a) a fi mai în afară decât cele din jur, a fi proeminent; b) a se remarca, a se releva. A-i ieși (cuiva) ochii din cap (sau sufletul), se zice când cineva depune un efort extrem de mare. ♦ (Despre semănături) A răsări, a crește. ♦ A se naște din..., a-și trage originea; a proveni. 3. A părăsi o poziție, o situație, o stare; a se desprinde, a se elibera. ◊ Expr. A-și ieși din sărite (sau din fire, din răbdări, din pepeni, din țâțâni, din balamale) = a se enerva foarte tare, a se mânia. ♦ A se abate de la o hotărâre, de la o decizie etc.; a încălca, a nu respecta. 4. A ajunge, a izbuti, a reuși (într-un anumit fel). A ieșit primul. ◊ Loc. vb. A ieși biruitor (sau învingător) = a birui, a învinge. ◊ Expr. A-i ieși (cuiva ceva) după plac = a-i reuși (ceva cuiva) așa cum a dorit. Cum o ieși, (numai) să iasă, exprimă indiferența sau resemnarea față de un rezultat (nefavorabil) așteptat. ♦ A promova, a avansa, a ajunge. A ieșit ofițer. 5. A rezulta de pe urma unui efort, a unei activități etc.; a obține un câștig material. ♦ (Despre calcule, socoteli) A da rezultat (bun), a se încheia cu o concluzie. 6. A se decolora; a se spălăci. – Lat. exire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieși
IEȘÍ, ies, vb. IV. Intranz. 1. A părăsi un loc, o încăpere, un spațiu închis, limitat, plecând afară; a trece din interior în exterior. ◊ Expr. A ieși afară = a defeca (2). A-i ieși (cuiva) înainte sau a ieși în calea cuiva = a întâmpina pe cineva. ♦ A se duce, a pleca de acasă. 2. A se ivi, a apărea, a se face văzut sau auzit. ◊ Expr. A ieși în relief = a) a fi mai în afară decât cele din jur, a fi proeminent; b) a se remarca, a se releva. A-i ieși (cuiva) ochii din cap (sau sufletul), se zice când cineva depune un efort extrem de mare. ♦ (Despre semănături) A răsări, a crește. ♦ A se naște din..., a-și trage originea; a proveni. 3. A părăsi o poziție, o situație, o stare; a se desprinde, a se elibera. ◊ Expr. A-și ieși din sărite (sau din fire, din răbdări, din pepeni, din țâțâni, din balamale) = a se enerva foarte tare, a se mânia. ♦ A se abate de la o hotărâre, de la o decizie etc.; a încălca, a nu respecta. 4. A ajunge, a izbuti, a reuși (într-un anumit fel). A ieșit primul. ◊ Loc. vb. A ieși biruitor (sau învingător) = a birui, a învinge. ◊ Expr. A-i ieși (cuiva ceva) după plac = a-i reuși (ceva cuiva) așa cum a dorit. Cum o ieși, (numai) să iasă, exprimă indiferența sau resemnarea față de un rezultat (nefavorabil) așteptat. ♦ A promova, a avansa, a ajunge. A ieșit ofițer. 5. A rezulta de pe urma unui efort, a unei activități etc.; a obține un câștig material. ♦ (Despre calcule, socoteli) A da rezultat (bun), a se încheia cu o concluzie. 6. A se decolora; a se spălăci. – Lat. exire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşind
IEȘÍND, ieșinduri, s. n. Ieșitură. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșind
IEȘÍND, ieșinduri, s. n. Ieșitură. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşire
IEȘÍRE, ieșiri, s. f. I. 1. Acțiunea de a ieși și rezultatul ei. ◊ Registru de intrare și ieșire = registru în care se înscriu hârtiile oficiale sosite sau expediate (într-o întreprindere sau instituție). ◊ Expr. Ieșire la lumină = apariție, publicare a unei scrieri. ♦ Anulare, ștergere dintr-o evidență (spre a trece în alta). ♦ Fig. Soluție aplicată pentru a scăpa dintr-o situație grea. 2. Atac, năvală (din interiorul unei fortificații etc. spre inamic). ♦ Fig. Manifestare necontrolată, violentă (prin vorbe) față de cineva sau ceva; critică violentă (și nedreaptă). II. (Concr.) 1. Loc (amenajat) prin care se iese dintr-o încăpere, dintr-o curte etc. 2. Parte a unei rețele electrice, a unui element de automatizare a unui sistem de transmisiune etc. pe unde sunt transferate, spre exterior, puterea sau semnalul, pe unde se leagă cu un circuit exterior etc. 3. (Electron.) Punct al unui sistem sau aparat prin care un semnal este transferat spre exterior; output (1). 4. (Inform.) Transferul informației din memoria calculatorului spre exterior; output (2). – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșire
IEȘÍRE, ieșiri, s. f. I. 1. Acțiunea de a ieși și rezultatul ei. ◊ Registru de intrare și ieșire = registru în care se înscriu hârtiile oficiale sosite sau expediate (într-o întreprindere sau instituție). ◊ Expr. Ieșire la lumină = apariție, publicare a unei scrieri. ♦ Anulare, ștergere dintr-o evidență (spre a trece în alta). ♦ Fig. Soluție aplicată pentru a scăpa dintr-o situație grea. 2. Atac, năvală (din interiorul unei fortificații etc. spre inamic). ♦ Fig. Manifestare necontrolată, violentă (prin vorbe) față de cineva sau ceva; critică violentă (și nedreaptă). II. (Concr.) 1. Loc (amenajat) prin care se iese dintr-o încăpere, dintr-o curte etc. 2. Parte a unei rețele electrice, a unui element de automatizare a unui sistem de transmisiune etc. pe unde sunt transferate, spre exterior, puterea sau semnalul, pe unde se leagă cu un circuit exterior etc. 3. (Electron.) Punct al unui sistem sau aparat prin care un semnal este transferat spre exterior; output (1). 4. (Inform.) Transferul informației din memoria calculatorului spre exterior; output (2). – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşit
IEȘÍT^1 s. n. Faptul de a ieși. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșit
IEȘÍT^1 s. n. Faptul de a ieși. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşit
IEȘIT^2, -Ă, ieșiți, -te, adj. 1. Scos în relief; proeminent. 2. (În expr.) Ieșit de soare (sau la spălat) = decolorat. 3. (În expr.) Ieșit din minți = nebun. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșit
IEȘIT^2, -Ă, ieșiți, -te, adj. 1. Scos în relief; proeminent. 2. (În expr.) Ieșit de soare (sau la spălat) = decolorat. 3. (În expr.) Ieșit din minți = nebun. – V. ieși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieşitură
IEȘITÚRĂ, ieșituri, s. f. (Înv.) Partea ieșită în afară (la o construcție, la o piesă etc.); proeminență, ieșind. – Ieși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ieșitură
IEȘITÚRĂ, ieșituri, s. f. (Înv.) Partea ieșită în afară (la o construcție, la o piesă etc.); proeminență, ieșind. – Ieși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ietac
IETÁC s. n. v. iatac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ietăcel
IETĂCÉL, ietăcele, s. n. Diminutiv al lui iatac. – Ietac + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezătură
IEZĂTÚRĂ, iezături, s. f. Baraj (de pământ, de piatră etc.) construit de-a curmezișul unei văi pentru a stăvili apa și a forma un iaz. – Iezi + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezer
IÉZER, iezere, s. n. Lac adânc (de munte). – Din sl. jezerŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezi
IEZÍ, iezesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A stăvili o apă prin construirea unui baraj. ♦ Refl. (Despre ape) A se aduna, alcătuind un iaz. – Din sb. jaziti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezişor
IEZIȘÓR, iezișori, s. m. (Rar) Ieduț. – Ied + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezișor
IEZIȘÓR, iezișori, s. m. (Rar) Ieduț. – Ied + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezuit
IEZUÍT, iezuiți, s. m. 1. Membru al unui ordin de călugări catolici, întemeiat în 1534 de călugărul spaniol Ignațiu de Loyola cu rol important în Contrareformă și în modernizarea Bisericii. ♦ (Adjectival) Care aparține iezuiților, care se referă la iezuiți; care provine de la iezuiți. Atitudine iezuită. 2. Fig. Om ipocrit, intrigant, viclean. – Din fr. jésuite, germ. Jezuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezuitic
IEZUÍTIC, -Ă, iezuitici, -ce, adj. Care aparține iezuiților sau iezuitismului, privitor la iezuiți sau la iezuitism. ♦ Fig. Ipocrit, viclean, perfid. – Din fr. jésuitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezuitism
IEZUITÍSM s. n. Concepție morală, religioasă și politică a iezuiților. ♦ Fig. Lipsă de principii morale în alegerea mijloacelor pentru atingerea scopurilor; ipocrizie, perfidie. [Pr.: -zu-i-] – Din fr. jésuitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezuşor
IEZUȘÓR, iezușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui iaz (1). – Iaz + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iezușor
IEZUȘÓR, iezușoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui iaz (1). – Iaz + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ifianasa
Ifianasa = Iphianassa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ificle
Ificle = Iphicles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ififliu
IFIFLÍU, -ÍE, ififlii, adj. (Reg. și fam.) Care a rămas fără nici un ban; lefter. – Din tc. hafifli „ușor”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ifigenia
Ifigenia = Iphigenia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ifimedia
Ifimedia = Iphimedia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ifis
Ifis = Iphis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ifit
Ifit = Iphitus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ifos
ÍFOS, ifose, s. n. (Fam.) Mândrie neîntemeiată; orgoliu, înfumurare. ◊ Loc. adv. Cu ifos = emfatic, arogant, umflat. ◊ Expr. A-și da ifose = a se crede (fără temei) om important, valoros; a se îngâmfa. – Din ngr. ífos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ifosard
IFOSÁRD, -Ă, ifosarzi, -de, adj., s. m. și f. (Fam.) (Persoană) care își dă ifose. – Ifos + suf. -ard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iga
ÍGA interj. v. inga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ighemonicon
IGHEMONICÓN, ighemonicoane, s. n. (Înv.) 1. Demnitate, mândrie (emfatică). 2. Fast, lux, somptuozitate. – Din ngr. ighemonikón.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ighemonicos
IGHEMONICÓS, -OÁSĂ, ighemonicoși, -oase, adj. (Înv.) De neam nobil, boieresc. – Din ngr. ighemonikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igienă
IGIÉNĂ s. f. 1. Ramură a medicinei care elaborează normele de apărare a sănătății oamenilor și formele de aplicare a acestor norme pe baza studierii interdependenței și interacțiunii dintre om și mediul înconjurător, a condițiilor de trai, precum și a relațiilor sociale și de producție. 2. Ansamblu de reguli și de măsuri pentru păstrarea sănătății. [Pr.: -gi-e-. – Var.: higiénă s. f.] – Din fr. hygiène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igienic
IGIÉNIC, -Ă, igienici, -ce, adj. Conform cu normele de igienă. [Pr.: -gi-e-. – Var.: higiénic, -ă, adj.] – Din fr. hygiénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igienist
IGIENÍST, -Ă, igieniști, -ste, adj., s. m. și f. (Medic) specialist în igienă (1). [Pr.: -gi-e-. – Var.: higieníst, -ă s. m. și f., adj.] – Din fr. hygiéniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igieniza
IGIENIZÁ, igienizez, vb. I. Tranz. A face să devină igienic. [Pr.: -gi-e-] – Igienă + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igienizare
IGIENIZÁRE, igienizări, s. f. Acțiunea de a igieniza și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. igieniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igienizat
IGIENIZÁT, -Ă, igienizați, -te, adj. Care a devenit igienic. [Pr.: -gi-e-] – V. igieniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igliţă
ÍGLIȚĂ, iglițe, s. f. 1. Croșetă. 2. Unealtă de metal sau de lemn, de formă alungită și plată, cu vârful ascuțit și scobită la ambele capete, pe care se deapănă ața și care servește la împletirea plaselor, la înnodarea ochiurilor etc.; navetă^1 (1). – Din bg. iglica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igliță
ÍGLIȚĂ, iglițe, s. f. 1. Croșetă. 2. Unealtă de metal sau de lemn, de formă alungită și plată, cu vârful ascuțit și scobită la ambele capete, pe care se deapănă ața și care servește la împletirea plaselor, la înnodarea ochiurilor etc.; navetă^1 (1). – Din bg. iglica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iglu
IGLÚ, igluuri, s. n. Colibă făcută din blocuri de gheață sau zăpadă, construită de eschimoși în regiunile polare. – Din fr. iglou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignam
IGNÁM s. m. v. ignamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignamă
IGNÁMĂ, igname, s. f. Plantă exotică cu tuberculi foarte mari, bogați în amidon și comestibili (Cardum gardineri sau Dioscorea balatas). [Var.: ignám s. m.] – Din fr. igname.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignar
IGNÁR, -Ă, ignari, -e, adj. (Livr.) Incult, ignorant. – Din fr. ignare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignat
IGNÁT s. m. (Pop.) Nume dat zilei de 20 decembrie, în care țăranii obișnuiesc să-și taie porcii îngrășați în vederea sărbătorilor de iarnă. ◊ Expr. Nu se îngrașă porcul la ignat = nu se poate face un lucru serios în ultimul moment. – Din sl. Ignatije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignifug
IGNIFÚG, -Ă, ignifugi, -ge, adj. (Despre materiale) Care se aprinde și arde foarte greu sau care nu arde deloc, împiedicând propagarea focului. – Din fr. ignifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignifuga
IGNIFUGÁ, ignifughez, vb. I. Tranz. A acoperi sau a impregna un material combustibil (în special lemnos sau textil) cu materiale ignifuge, pentru a-l proteja contra acțiunii focului și a-i mări rezistența la ardere. – Din fr. ignifuger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignifugare
IGNIFUGÁRE s. f. Acțiunea de a ignifuga și rezultatul ei. – V. ignifuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignipunctură
IGNIPUNCTÚRĂ s. f. (Med.) Aplicare a unor puncte de foc pe un țesut cu ajutorul cauterului. – Din fr. ignipuncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignitor
IGNITÓR, ignitoare, s. n. (Elt.) Electrod de aprindere la un ignitron. – Din fr. igniteur, engl. ignitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignitron
IGNITRÓN, ignitroane, s. n. (Elt.) Tub redresor cu un singur anod, cu descărcare în vapori de mercur și cu un electrod auxiliar de aprindere; excitron. – Din engl., fr. ignitron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignitubular
IGNITUBULÁR, -Ă, ignitubulari, -e, adj. (Tehn.; despre cazane) Prevăzut cu un cilindru prin care trec mai multe tuburi străbătute de flacără pentru vaporizarea apei. – Din fr. ignitubulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igniţie
IGNÍȚIE s. f. (Tehn.) Procedeu de aprindere prin intermediul unui ignitor; (impr.) aprindere (la automobil). – Din fr. ignition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igniție
IGNÍȚIE s. f. (Tehn.) Procedeu de aprindere prin intermediul unui ignitor; (impr.) aprindere (la automobil). – Din fr. ignition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignobil
IGNÓBIL, -Ă, ignobili, -e, adj. (Livr.) Josnic, infam, mârșav, abject. – Din fr. ignoble, lat. ignobilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignominie
IGNOMINÍE, ignominii, s. f. (Livr.) Josnicie, infamie, mârșăvie. – Din fr. ignominie, lat. ignominia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignora
IGNORÁ, ignor, vb. I. Tranz. 1. A nu ști, a nu cunoaște ceva. 2. A neglija în mod voit ceva sau pe cineva, a nu lua în seamă, a trece cu vederea, a face abstracție de... [Prez. ind. și: ignorez] – Din fr. ignorer, lat. ignorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignorant
IGNORÁNT, -Ă, ignoranți, -te, adj., s. m. și f. (Om) incult, fără cunoștințe elementare; neștiutor. – Din fr. ignorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignoranţă
IGNORÁNȚĂ s. f. 1. Lipsă de cunoștințe (elementare), de învățătură; incultură. 2. (Înv.) Faptul de a ignora, de a nu ști ceva. – Din fr. ignorance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignoranță
IGNORÁNȚĂ s. f. 1. Lipsă de cunoștințe (elementare), de învățătură; incultură. 2. (Înv.) Faptul de a ignora, de a nu ști ceva. – Din fr. ignorance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignorare
IGNORÁRE, ignorări, s. f. Faptul de a ignora. – V. ignora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignorat
IGNORÁT, -Ă, ignorați, -te, adj. 1. Care nu este cunoscut. 2. Care nu este luat în seamă. – V. ignora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ignoratioelenchi
IGNORÁTIO ELÉNCHI loc. s. f. Eroare logică constând în substituirea involuntară sau sofistică a tezei de demonstrat printr-o altă teză. [Pr.: -ți-o-] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igrasie
IGRASÍE s. f. Umezeală persistentă a pereților de zidărie ai unei construcții, datorată apei reținute în porii materialelor din care sunt executați. ◊ Expr. (Fam. și arg.) A avea igrasie la cap (sau la mansardă) = a fi prost, zăpăcit sau nebun. – Din ngr. igrasía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

igrasios
IGRASIÓS, -OÁSĂ, igrasioși, -oase, adj. (Despre pereți) Care are igrasie; umed. [Pr.: -si-os] – Igrasie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iguană
IGUÁNĂ, iguane, s. f. (La pl.) Gen de șopârle mari din America de Sud, în regiunile tropicale și subtropicale, viu colorate, cu o creastă dințată pe spate, vânate pentru carnea și pentru ouăle lor (Iguana); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. iguane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iguanodon
IGUANODÓN, iguanodoni, s. m. (La pl.) Gen de reptile fosile uriașe, bipede, din ordinul dinozaurienilor, cu corpul terminat printr-o coadă enormă, care le servea drept sprijin în timpul șederii pe loc; (și la sg.) animal care făcea parte din acest gen. – Din fr. iguanodon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iha
ÍHA interj. (Adesea cu finala prelungită) Strigăt de mirare sau de bucurie. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihneumon
IHNEUMÓN, ihneumoni, s. m. Mic mamifer carnivor din Africa și din Asia tropicală, cu coada lungă, amintind de nevăstuică, ușor de domesticit, utilizat la distrugerea șerpilor și a șoarecilor și considerat animal sfânt de vechii egipteni (Herpestes ichneumon). [Pr.: -ne-u-] – Din fr. ichneumon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihneumonid
IHNEUMONÍD, ihneumonide, s. n. (La pl.) Familie de insecte himenoptere cu abdomenul lung și pedunculat, ale căror larve parazitează alte insecte (Pimpla); (și la sg.) insectă care face parte din această familie. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. ichneumonidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiocol
IHTIOCÓL s. n. Clei de pește folosit la limpezirea vinurilor. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyocolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiofag
IHTIOFÁG, -Ă, ihtiofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu pește. [Pr.: -ti-o-] – După fr. ichtyophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiofagie
IHTIOFAGÍE s. f. Faptul de a se hrăni cu pește. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtiophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiofaună
IHTIOFÁUNĂ s. f. Totalitatea speciilor de pești care se găsesc în apele de pe un anumit teritoriu sau de pe întreg globul pământesc. [Pr.: -ti-o-fa-u-] – Din fr. ichtyofaune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiografie
IHTIOGRAFÍE s. f. Ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiol
IHTIÓL s. n. Produs obținut prin distilarea șisturilor bituminoase și folosit în medicină ca antiseptic, antipruriginos etc. [Pr.: -ti-ol] – Din fr. ichtyol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiolit
IHTIOLÍT, ihtioliți, s. m. Pește fosil, pietrificat. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiolog
IHTIOLÓG, -OGĂ, ihtiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologue, germ. Ichthyolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiologic
IHTIOLÓGIC, -Ă, ihtiologici, -ce, adj. Care aparține ihtiologiei, privitor la ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiologie
IHTIOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studierea peștilor; ihtiografie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiopatologie
IHTIOPATOLOGÍE s. f. Ramură a ihtiologiei care studiază bolile peștilor. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiornis
IHTIÓRNIS, ihtiorniși, s. m. Pasăre fosilă de mărimea unui porumbel, cu aripi bine dezvoltate. [Pr.: -ti-or-] – Din fr. ichtyornis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiozaur
IHTIOZÁUR, ihtiozauri, s. m. (La pl.) Gen de reptile fosile marine uriașe, cu corpul asemănător cu al peștilor; (și la sg.) animal care făcea parte din acest gen. [Pr.: -ti-o-za-ur] – Din fr. ichtyosaure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtioză
IHTIÓZĂ s. f. Boală de piele caracterizată prin uscarea și descuamarea tegumentelor sub formă de lamele sau de solzi de pește. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ihtiozic
IHTIÓZIC, -Ă, ihtiozici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de ihtioză. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyosique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iişoară
IIȘOÁRĂ, iișoare, s. f. Diminutiv al lui ie. – Ie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iișoară
IIȘOÁRĂ, iișoare, s. f. Diminutiv al lui ie. – Ie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ikebana
IKEBÁNA, ikebane, s. f. Tehnică artistică de aranjare a florilor (în vase) după anumite principii; p. ext. aranjament al florilor după această tehnică. – Din fr. ikébana, engl. ikebana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilaira
Ilaira = Hilaira.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilar
ILÁR, -Ă v. hilar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilariant
ILARIÁNT, -Ă, ilarianți, -te, adj. 1. Care stârnește râsul (general); hazliu, ilar. 2. (În sintagma) Gaz ilariant = protoxid de azot, folosit ca anestezic general. [Pr.: -ri-ant. – Var.: hilariánt, -ă adj.] – Din fr. hilarant (influențat de ilaritate). Cf. lat. hilarans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilaritate
ILARITÁTE s. f. v. hilaritate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilativ
ILATÍV, -Ă, ilativi, -e, adj., s. n. (Livr.) Concluziv. – Din fr. illatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilău
ILẮU, ilaie, s. n. (Reg.) Nicovală. [Var.: iléu s. n.] – Din magh. ülö.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileană
ILEÁNĂ, ilene, s. f. Insectă coleopteră mare, de culoare verde și arămie cu pete albe, care se hrănește cu sucul florilor (Cetonia aurata). – Cf. n. pr. Ileana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegal
ILEGÁL, -Ă, ilegali, -e, adj. 1. Care nu este în conformitate cu legea, care încalcă legea. 2. Care nu este recunoscut, admis de lege, aprobat de autoritățile unei țări, care desfășoară în ascuns o activitate (politică); p. ext. care servește acestei activități; conspirativ, clandestin. – Din fr. illégal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegalist
ILEGALÍST, -Ă, ilegaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care activează în ilegalitate. ♦ Membru al unui partid ilegal. – Ilegal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegalitate
ILEGALITÁTE, ilegalități, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este ilegal; faptă ilegală. 2. Situație ilegală în care se află o persoană. – Din fr. illégalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegaliza
ILEGALIZÁ, ilegalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A declara ilegal; a trece în ilegalitate. – Ilegal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegalizare
ILEGALIZÁRE, ilegalizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a ilegaliza și rezultatul ei. – V. ilegaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegitim
ILEGÍTIM, -Ă, ilegitimi, -e, adj. (Livr.) Care nu este legitim; care nu este îndreptățit, întemeiat; nelegitim. – Din fr. illégitime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilegitimitate
ILEGITIMITÁTE s. f. (Livr.) Lipsă de legitimitate; caracter nelegitim. – Din fr. illégitimité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileită
ILEÍTĂ, ileite, s. f. (Med.) Afecțiune inflamatorie a ileonului. – Din fr. iléite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileocolită
ILEOCOLÍTĂ, ileocolite, s. f. (Med.) Inflamație a ileonului și a colonului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. iléo-colite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileon
ILEÓN, ileonuri, s. n. Porțiunea terminală a intestinului subțire. [Pr.: -le-on] – Din fr. iléon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileostomie
ILEOSTOMÍE, ileostomii, s. f. (Med.) Operație prin care se realizează un anus contra naturii la nivelul ileonului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. iléostomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileu
ILÉU s. n. v. ilău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ileus
ILÉUS, ileusuri, s. n. (Med.) Ocluziune intestinală. [Pr.: -le-us] – Din fr. iléus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilfovean
ILFOVEÁN, -Ă, ilfoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Ilfov. 2. Adj. Care aparține județului Ilfov sau ilfovenilor (1), privitor la județul Ilfov ori la ilfoveni. – Ilfov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilfoveancă
ILFOVEÁNCĂ, ilfovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Ilfov. – Ilfovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilia
Ilia (sau Rea Silvia), vestală care, unindu-se în taină cu zeul Mars, a dat naștere la doi gemeni: Romulus și Remus. Datorită acestui fapt ea a fost aruncată în temniță de către unchiul ei Amulius (v. Amulius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iliac
ILIÁC, -Ă, iliaci, -ce, adj. Care este așezat în partea de mijloc a corpului, în regiunea șoldurilor. ◊ Os iliac (și substantivat, n.) = fiecare dintre cele două oase care formează partea anterioară și laterală a bazinului. [Pr.: -li-ac] – Din fr. iliaque, lat. iliacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilic
ILÍC, ilice, s. n. Pieptar (țărănesc) fără mâneci, cu revere, încheiat în față, confecționat de obicei din postav roșu sau negru ori din dimie albă (și împodobit cu găitane). – Din tc. yelek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilicel
ILICÉL, ilicele, s. n. Diminutiv al lui ilic. – Ilic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilicit
ILICÍT, -Ă, iliciți, -te, adj. Interzis de lege, contrar unei legi sau unei norme; p. ext. necinstit. – Din fr. illicite, lat. illicitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilicitate
ILICITÁTE s. f. Caracter ilicit; faptă, acțiune ilicită; ilegalitate. – Ilicit + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilimitat
ILIMITÁT, -Ă, ilimitați, -te, adj. (Rar) Nemărginit. – Din fr. illimité, lat. illimitatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilion
ILIÓN, ilionuri, s. n. Unul dintre oasele care formează osul iliac. [Pr.: -li-on] – Din fr. ilion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iliona
Iliona = Ilione.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilione
Ilione (sau Iliona), cea mai mare dintre fiicele lui Priamus și ale Hecubei. Era soția lui Polymnestor, regele Thraciei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilioneu
Ilioneu = Ilioneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilioneus
Ilioneus 1. Unul dintre tovarășii lui Aeneas, care l-a însoțit pe erou în Italia. 2. Cel mai mic dintre fiii lui Amphion și ai Niobei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilir
ILÍR, -Ă, iliri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația vechii Ilirii sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Iliriei sau ilirilor (1), privitor la Iliria ori la iliri. ♦ (Substantivat, f.) Limbă indo-europeană vorbită în vechea Ilirie. – Din n. pr. Iliria (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iliş
ILÍȘ, ilișuri, s. n. Impozit care se percepea în Moldova, în Evul Mediu, asupra cerealelor. – Din magh. élés „gustare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iliș
ILÍȘ, ilișuri, s. n. Impozit care se percepea în Moldova, în Evul Mediu, asupra cerealelor. – Din magh. élés „gustare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilithyia
Ilithyia, fiica lui Zeus și a Herei, era divinitatea care ajuta femeile la naștere. La porunca mamei sale, Ilithyia le-a făcut pe Alcmene și pe Leto să nască mai tîrziu decît era termenul potrivit. Se mai numea și Iuno Lucina.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilitia
Ilitia = Ilithyia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilizibil
ILIZÍBIL, -Ă, ilizibili, -e, adj. Care nu se poate citi; neciteț, indescifrabil. – Din fr. illisible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilizibilitate
ILIZIBILITÁTE s. f. Caracter ilizibil al scrisului. – Din fr. illisibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

illium
ILLIÚM s. n. Aliaj conținând nichel, crom, fier, cupru, anticoroziv, rezistent la temperaturi înalte, folosit în construirea aparatelor chimice. – Din fr. illium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilmenit
ILMENÍT s. n. Oxid natural de fier și de titan, care se găsește în unele șisturi cristaline. – Din fr. ilménite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilogic
ILÓGIC, -Ă, ilogici, -ce, adj. Care nu este conform cu logica, care contrazice logica; absurd. – Din fr. illogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilogicitate
ILOGICITÁTE s. f. (Rar) Lipsă de logică, caracter ilogic. – Din fr. illogicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilogism
ILOGÍSM s. n. (Rar) Caracterul a ceea ce este ilogic. – Din fr. illogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilot
ILÓT, iloți, s. m. 1. (În vechea Spartă) Persoană care nu avea niciun fel de drepturi cetățenești, cu o situație socială intermediară între omul liber și sclav, aparținând statului și putând fi împrumutată proprietarilor de pământ. ♦ Persoană exploatată, asuprită. 2. (Rar) Om degradat, decăzut. – Din fr. ilote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilotism
ILOTÍSM s. n. (Livr.; în Antichitate) Condiție, stare a unui ilot. ♦ Fig. Stare de asuprire, de ignoranță. – Din fr. ilotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilumina
ILUMINÁ, iluminez, vb. I. 1. Tranz. A (produce și a) răspândi lumină (artificială) într-o încăpere, pe o stradă etc. 2. Refl. Fig. (Despre față, ochi etc. sau despre oameni) A străluci de bucurie, de mulțumire etc.; a se bucura, a se înveseli. – Din fr. illuminer, lat. illuminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminare
ILUMINÁRE, iluminări, s. f. Acțiunea de a (se) ilumina și rezultatul ei. – V. ilumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminat
ILUMINÁT^1 s. n. Faptul de a (se) ilumina. ♦ Tehnica (producerii și a) răspândirii luminii (artificiale). ◊ Iluminat de avertizare = lumină intermitentă care se declanșează pentru a atrage atenția asupra funcționării defectuoase a unor sisteme, instalații, aparate. Iluminat de siguranță = sistem de lămpi electrice, cu generator propriu, care asigură iluminarea în cazul întreruperii alimentării prin rețeaua electrică publică. – V. ilumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminat
ILUMINAT^2, -Ă, iluminați, -te, adj. 1. (Despre încăperi, străzi, orașe etc.) Luminat cu lumină artificială. 2. Fig. (Despre oameni) Mulțumit, fericit; p. ext. inspirat; (despre față, ochi etc.) care exprimă o astfel de stare. – V. ilumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminator
ILUMINATÓR, -OÁRE, iluminatori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care iluminează (1). 2. S. m. și f. (Rar) Iluminist (1). – Ilumina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminaţie
ILUMINÁȚIE, iluminații, s. f. Iluminare puternică a unui oraș, a unei străzi etc. cu ocazia unei sărbători, a unei festivități; luminație. [Var.: iluminațiúne s. f.] – Din fr. illumination, lat. illuminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminație
ILUMINÁȚIE, iluminații, s. f. Iluminare puternică a unui oraș, a unei străzi etc. cu ocazia unei sărbători, a unei festivități; luminație. [Var.: iluminațiúne s. f.] – Din fr. illumination, lat. illuminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminaţiune
ILUMINAȚIÚNE s. f. v. iluminație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminațiune
ILUMINAȚIÚNE s. f. v. iluminație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminism
ILUMINÍSM s. n. 1. Perioadă din gândirea europeană (sec. XVIII) reprezentând emanciparea culturală a noii clase burgheze în ascensiune, prin accentuarea rațiunii și experienței, neîncrederea față de autoritatea tradițională, cristalizarea idealurilor societății liberale și democratice; luminism^2. 2. Concepție religioasă care susține existența inspirațiilor directe de la divinitate. – Din fr. illuminisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluminist
ILUMINÍST, -Ă, iluminiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al iluminismului; luminist^2, iluminator. 2. Adj. Care aparține iluminismului, privitor la iluminism; luminist^2. – Din fr. illuministe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilus
Ilus, fiul lui Tros și al Callirrhoëi și urmaș al lui Dardanus. Era, la rîndul său, tatăl lui Laomedon, și bunicul lui Priamus. Ilus era socotit drept întemeietorul mitic al cetății Ilium – Ilion (sau Troas – Troia – de la numele lui Tros). După întemeierea noii cetăți, Ilus s-a rugat lui Zeus să-i trimită un semn care să vădească bunăvoința zeilor nemuritori față de noua așezare. Zeus i-a ascultat ruga și i-a trimis o statuie – căzută în mod miraculos din ceruri – denumită Palladium.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ilustra
ILUSTRÁ, ilustrez, vb. I. 1. Tranz. A lămuri mai bine o problemă prin exemple, prin fapte, prin gesturi. ♦ A reprezenta (printr-un desen, printr-o imagine etc.). 2. Refl. A se remarca, a se distinge într-un anumit domeniu. 3. Tranz. A împodobi cu ilustrații o carte, un text etc. – Din fr. illustrer, lat. illustrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrare
ILUSTRÁRE, ilustrări, s. f. Acțiunea de a (se) ilustra și rezultatul ei. – V. ilustra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrat
ILUSTRÁT, -Ă, ilustrați, -te, adj., s. f. 1. Adj. Cu ilustrații. 2. S. f., adj. (Carte poștală) care are pe una dintre fețe o imagine (fotografiată sau desenată). – V. ilustra. Cf. fr. illustré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrativ
ILUSTRATÍV, -Ă, ilustrativi, -e, adj. Care ilustrează, exemplifică; demonstrativ. – Ilustrat + suf. -iv. Cf. it. illustrativo, germ. illustrativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrativism
ILUSTRATIVÍSM s. n. 1. Calitatea a ceea ce este ilustrativ; caracter ilustrativ. 2. Tendință (exagerată) de a folosi exemplificările. – Din fr. illustrativisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrator
ILUSTRATÓR, -OÁRE, ilustratori, -oare, s. m. și f. Artist plastic care execută ilustrațiile unei cărți, ale unei reviste etc.; desenator de carte. – Din fr. illustrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustraţie
ILUSTRÁȚIE, ilustrații, s. f. 1. Imagine desenată sau fotografiată destinată să explice sau să completeze un text. ◊ Ilustrație de carte = gen al graficii prin care se prezintă tipuri sau momente esențiale ale unui text literar, având, uneori, și rol ornamental. 2. (În sintagma) Ilustrație muzicală = a) acompaniament, fond muzical sau efecte sonore care însoțesc un film mut, un spectacol de teatru, o evocare literară etc.; b) (la pl.) fragmente sau bucăți muzicale executate ca exemplificări la o expunere de specialitate. [Var.: ilustrațiúne s. f.] – Din fr. illustration, lat. illustratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrație
ILUSTRÁȚIE, ilustrații, s. f. 1. Imagine desenată sau fotografiată destinată să explice sau să completeze un text. ◊ Ilustrație de carte = gen al graficii prin care se prezintă tipuri sau momente esențiale ale unui text literar, având, uneori, și rol ornamental. 2. (În sintagma) Ilustrație muzicală = a) acompaniament, fond muzical sau efecte sonore care însoțesc un film mut, un spectacol de teatru, o evocare literară etc.; b) (la pl.) fragmente sau bucăți muzicale executate ca exemplificări la o expunere de specialitate. [Var.: ilustrațiúne s. f.] – Din fr. illustration, lat. illustratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustraţiune
ILUSTRAȚIÚNE s. f. v. ilustrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrațiune
ILUSTRAȚIÚNE s. f. v. ilustrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustrisim
ILUSTRÍSIM, -Ă, ilustrisimi, -e, adj. (Ca titlu de onoare sau termen respectuos de adresare pentru unii prelați catolici) Mărit, slăvit. – Din it. illustrissimo, fr. illustrissime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ilustru
ILÚSTRU, -Ă, iluștri, -stre, adj. Strălucit, celebru, vestit prin calitățile sale deosebite. – Din fr. illustre, lat. illustris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzie
ILÚZIE, iluzii, s. f. 1. Percepție falsă a unui obiect prezent înaintea ochilor, determinată de legile de formare a percepțiilor sau de anumite stări psihice sau nervoase. 2. Fig. Situație în care o aparență sau o ficțiune este considerată drept realitate; speranță neîntemeiată, dorință neîndeplinită; închipuire fără o bază reală, amăgire; himeră. ◊ Expr. A(-și) face iluzii = a nădăjdui sau a face să nădăjduiască lucruri irealizabile; a (se) amăgi. A-și pierde iluziile = a rămâne dezamăgit. [Var.: (înv.) iluziúne s. f.] – Din fr. illusion, lat. illusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluziona
ILUZIONÁ, iluzionez, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) face iluzii; a (se) amăgi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzionabil
ILUZIONÁBIL, -Ă, iluzionabili, -e, adj. Care poate fi iluzionat. [Pr.: -zi-o-] – Iluziona + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzionare
ILUZIONÁRE, iluzionări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) iluziona. ♦ Fig. Închipuire, visare. [Pr.: -zi-o-] – V. iluziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzionism
ILUZIONÍSM s. n. 1. Profesiunea iluzionistului; spectacol, număr prezentat de iluzionist; scamatorie. 2. Ansamblu de procedee tehnice în artele plastice menite să creeze iluzia realității până la confundarea operei de artă cu obiectul reprezentat. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzionist
ILUZIONÍST, -Ă, iluzioniști, -ste, s. m. și f. Scamator. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluziune
ILUZIÚNE s. f. v. iluzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzoric
ILUZÓRIC, -Ă, iluzorici, -ce, adj. (Rar) Iluzoriu – Iluzoriu + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iluzoriu
ILUZÓRIU, -IE, iluzorii, adj. Care nu poate fi realizat, care nu există în realitate; care amăgește, înșelător, amăgitor, himeric. – Din fr. illusoire, lat. illusorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

im
IM^1, imuri, s. n. (Reg.) Noroi, murdărie. – Lat. limus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

im
IM^2- v. in^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaculat
IMACULÁT, -Ă, imaculați, -te, adj. (Adesea fig.) Care este fără pată; foarte curat; neatins. – Din fr. immaculé, lat. immaculatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagina
IMAGINÁ, imaginez, vb. I. Tranz. A-și închipui ceva; p. ext. a concepe, a crea, a inventa, a născoci. – Din fr. imaginer, lat. imaginari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginabil
IMAGINÁBIL, -Ă, imaginabili, -e, adj. Care poate fi imaginat, închipuit (cu ușurință). – Din fr. imaginable, lat. imaginabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginar
IMAGINÁR, -Ă, imaginari, -e, adj. 1. Care există numai în imaginație; închipuit, fictiv, ireal. ♦ (Substantivat, n.) Domeniu al imaginației. 2. (Mat.; despre numere) Care reprezintă rădăcina pătrată a unui număr real negativ. – Din fr. imaginaire, lat. imaginarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginare
IMAGINÁRE, imaginări, s. f. (Rar) Acțiunea de a(-și) imagina și rezultatul ei. – V. imagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginat
IMAGINÁT, -Ă, imaginați, -te, adj. Care este închipuit. ♦ Conceput, creat. – V. imagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginativ
IMAGINATÍV, -Ă, imaginativi, -e, adj. Dotat cu o imaginație vie. – Din fr. imaginatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginaţie
IMAGINÁȚIE, imaginații, s. f. Capacitate omenească de a crea noi reprezentări sau idei pe baza percepțiilor, reprezentărilor sau ideilor acumulate anterior; p. ext. reprezentare produsă de această facultate; închipuire, fantezie. [Var.: (rar) imaginațiúne s. f.] – Din fr. imagination, lat. imaginatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginație
IMAGINÁȚIE, imaginații, s. f. Capacitate omenească de a crea noi reprezentări sau idei pe baza percepțiilor, reprezentărilor sau ideilor acumulate anterior; p. ext. reprezentare produsă de această facultate; închipuire, fantezie. [Var.: (rar) imaginațiúne s. f.] – Din fr. imagination, lat. imaginatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginaţiune
IMAGINAȚIÚNE s. f. v. imaginație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaginațiune
IMAGINAȚIÚNE s. f. v. imaginație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagină
IMÁGINĂ s. f. v. imagine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagine
IMÁGINE, imagini, s. f. 1. Reflectare de tip senzorial a unui obiect în mintea omenească sub forma unor senzații, percepții sau reprezentări; spec. reprezentare vizuală sau auditivă; (concr.) obiect perceput prin simțuri. 2. Reproducere a unui obiect obținută cu ajutorul unui sistem optic; reprezentare plastică a înfățișării unei ființe, a unui lucru, a unei scene din viață etc., obținută prin desen, pictură, sculptură etc. ♦ Reflectare artistică a realității prin sunete, cuvinte, culori etc., în muzică, în literatură, în arte plastice etc. 3. (Fiz.) Figură obținută prin unirea punctelor în care se întâlnesc razele de lumină sau prelungirile lor reflectate sau refractate. [Var.: (rar) imágină s. f.] – Din lat. imago, -inis (cu sensuri după fr. image).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagism
IMAGÍSM s. n. Tendință în poezia și proza modernă de a sugera mesajul prin imagini (vizuale sau auditive) și nu discursiv. ♦ Ansamblu de imagini existent într-o creație literară imagistică. – Din engl. imagism, fr. imagisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagist
IMAGÍST, -Ă, imagiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al imagismului. – Din engl. imagist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagistic
IMAGÍSTIC, -Ă, imagistici, -ce, adj. Privitor la imagini, de imagini, cu imagini. – Din fr. imagistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagistic
IMAGÍSTIC, -Ă, imagistici, -ce, adj. Privitor la imagini, de imagini, cu imagini. ♦ (Substantivat, f.) Gen de poezie sau de proză în care predomină imaginile; ansamblu de imagini care există în asemenea creații. – Din fr. imagistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagistică
IMAGÍSTICĂ s. f. Gen de poezie sau de proză în care predomină imaginile; ansamblu de imagini care există în asemenea creații. – Din fr. imagistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imago
IMÁGO s. f. Nume generic pentru stadiul adult al insectelor. – Din fr. imago.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imagologie
IMAGOLOGÍE s. f. Ramură a sociopsihologiei care cercetează sistematic reprezentările pe care le au popoarele sau clasele sociale despre ele însele. – Din fr. imagologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imam
IMÁM, imami, s.m 1. (În islamul sunnit) Recitator în cadrul rugăciunii colective. ♦ Conducător spiritual al unei școli. 2. (În islamul șiit) Căpetenia comunității, fiind moștenitor al substanței divine, care-l face infailibil. [Var.: imán s. m.] – Din tc. imam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imamat
IMAMÁT, imamate, s. n. Stat musulman condus de un imam. – Din fr. imamat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imambaialdî
IMAMBAIALDÎ́ s. n. Mâncare rece pregătită din pătlăgele vinete împănate. – Din tc. imambayildi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imamea
IMAMEÁ, imamele, s. f. Capătul ciubucului, prin care se trage fumul. – Din tc. imāme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iman
IMÁN s. m. v. imam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imanent
IMANÉNT, -Ă, imanenți, -te, adj. 1. Care este propriu naturii obiectului, care acționează din interiorul obiectului, condiționat de esența obiectului; intrinsec. 2. (În concepția idealistă) Care există și acționează prin sine însuși, nedeterminat de o cauză din afară. ◊ Filosofia (sau școala) imanentă = filosofie care afirmă că existența, realitatea reprezintă conținutul conștiinței. – Din fr. immanent, lat. immanens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imanentism
IMANENTÍSM s. n. (Fil.) Doctrină idealist-subiectivă care susține că realitatea este reprezentată exclusiv de proiecția conștiinței. – Din fr. immanentisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imanentist
IMANENTÍST, -Ă, imanentiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al imanentismului. – Din fr. immanentiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imanentizare
IMANENTIZÁRE s. f. v. imanentiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

imanenţă
IMANÉNȚĂ, imanențe, s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este imanent. – Din fr. immanence, lat. immanentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imanență
IMANÉNȚĂ, imanențe, s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este imanent. – Din fr. immanence, lat. immanentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaş
IMÁȘ, imașuri, s. n. Teren necultivat pe care crește iarbă, folosit pentru pășunat; izlaz, pășune, suhat. – Din magh. nyomás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaș
IMÁȘ, imașuri, s. n. Teren necultivat pe care crește iarbă, folosit pentru pășunat; izlaz, pășune, suhat. – Din magh. nyomás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterial
IMATERIÁL, -Ă, imateriali, -e, adj. Care există numai în conștiință; spiritual; p. ext. lipsit de formă precisă, de contur, de consistență. [Pr.: -ri-al] – Din fr. immatériel, lat. immaterialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterialist
IMATERIALÍST, -Ă, imaterialiști, -ste, adj., s. m. și f. (Fil.) (Adept) al imaterialismului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterialitate
IMATERIALITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este imaterial. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterializa
IMATERIALIZÁ, imaterializez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face imaterial, a deveni imaterial. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterializare
IMATERIALIZÁRE, imaterializări, s. f. Acțiunea de a (se) imaterializa. [Pr.: -ri-a-] – V. imaterializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaterializat
IMATERIALIZÁT, -Ă, imaterializați, -te, adj. Care a devenit imaterial. [Pr.: -ri-a-] – V. imaterializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imatur
IMATÚR, -Ă, imaturi, -e, adj. Care nu s-a dezvoltat complet, care nu a ajuns la maturitate. – Din fr. immature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imaturitate
IMATURITÁTE s. f. Stare a ceea ce este imatur. – Din fr. immaturité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbatabil
IMBATÁBIL, -Ă, imbatabili, -e, adj. Care nu poate fi întrecut, învins; de neînvins, invincibil. – Din fr. imbattable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbecil
IMBECÍL, -Ă, imbecili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) cu capacități mintale foarte reduse; neghiob, tâmpit. 2. Adj. Care trădează, demonstrează imbecilitate (1). – Din fr. imbécile, lat. imbecillus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbecilitate
IMBECILITÁTE, (2) imbecilități, s. f. 1. Deficiență mintală gravă, caracterizată prin incapacitatea de a depăși nivelul intelectual al vârstei preșcolare; idioțenie, tâmpenie. 2. Comportare sau vorbă de imbecil sau de om necugetat; prostie, inepție, neghiobie. – Din fr. imbécillité, lat. imbecilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbeciliza
IMBECILIZÁ, imbecilizez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge în stare de imbecilitate; a (se) tâmpi, a (se) îndobitoci, a (se) idiotiza. – Imbecil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbecilizare
IMBECILIZÁRE, imbecilizări, s. f. Acțiunea de a (se) imbeciliza și rezultatul ei. – V. imbeciliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbecilizat
IMBECILIZÁT, -Ă, imbecilizați, -te, adj. Care a fost adus sau care a ajuns în stare de imbecilitate. – V. imbeciliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imberb
IMBÉRB, imberbi, adj. (Livr.; adesea substantivat) Căruia nu i-a apărut încă barba; p. ext. (peior.) tânăr. – Din fr. imberbe, lat. imberbis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbibiţie
IMBIBÍȚIE, imbibiții, s. f. 1. (Livr.) Îmbibare cu un lichid. 2. (Biol.) Proces fizico-chimic de pătrundere a apei în celulele vegetale, în țesuturi etc. – Din fr. imbibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbibiție
IMBIBÍȚIE, imbibiții, s. f. 1. (Livr.) Îmbibare cu un lichid. 2. (Biol.) Proces fizico-chimic de pătrundere a apei în celulele vegetale, în țesuturi etc. – Din fr. imbibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imblocaţie
IMBLOCÁȚIE s. f. Mod de îngropare a celor excomunicați, prin acoperirea lor cu pământ și cu pietre, în mijlocul unui câmp. – Din fr. imblocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imblocație
IMBLOCÁȚIE s. f. Mod de îngropare a celor excomunicați, prin acoperirea lor cu pământ și cu pietre, în mijlocul unui câmp. – Din fr. imblocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbold
IMBÓLD, imbolduri, s. n. Ceea ce stimulează la o acțiune; îndemn, stimulent, impuls, bold. – Din îmboldi (derivat regresiv; modificat după impuls).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbrica
IMBRICÁ, imbrichez, vb. I. Tranz. A suprapune parțial, asemenea solzilor de pește, țiglele sau șindrilele de pe un acoperiș. – Din fr. imbriquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbricat
IMBRICÁT, -Ă, imbricați, -te, adj. Suprapus parțial ca șindrilele, țiglele sau solzii de pește. – Din fr. imbriqué, lat. imbricatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbricaţie
IMBRICÁȚIE, imbricații, s. f. Ornament sculptat în relief, pictat sau traforat, care imită solzii de pește sau țiglele de pe un acoperiș. – Din fr. imbrication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbricație
IMBRICÁȚIE, imbricații, s. f. Ornament sculptat în relief, pictat sau traforat, care imită solzii de pește sau țiglele de pe un acoperiș. – Din fr. imbrication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbrifug
IMBRIFÚG, -Ă, imbrifugi, -ge, adj. (Despre materiale) Care nu poate fi pătruns de ploaie. – Din fr. imbrifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbroglio
IMBROGLIO, imbrogliouri, s. n. 1. Piesă de teatru sau episod dramatic cu acțiune sau intrigă complicată, voit confuză și cu deznodământ surprinzător și clarificator. 2. (Rar) Încurcătură. [Pr.: -bró-li-o] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imbrohor
IMBROHÓR, imbrohori, s. m. Persoană trimisă de sultan în Țările Române cu înalte misiuni politice. – Din tc. imbrohor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imediat
IMEDIÁT, -Ă, imediați, -te, adv., adj. 1. Adv. Fără întârziere, numaidecât, îndată. 2. Adj. Care urmează să se producă fără întârziere; care este de primă necesitate sau urgență; aflat la o distanță foarte mică de cineva sau de ceva. [Pr.: -di-at] – Din fr. immédiat, lat. immediatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imediateţe
IMEDIATÉȚE s. f. (Rar) Caracter imediat al unei acțiuni, al unui fapt. ♦ Urgență. [Pr.: -di-a-] – Imediat + suf. -ețe (după fr. immédiateté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imediatețe
IMEDIATÉȚE s. f. (Rar) Caracter imediat al unei acțiuni, al unui fapt. ♦ Urgență. [Pr.: -di-a-] – Imediat + suf. -ețe (după fr. immédiateté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imemorabil
IMEMORÁBIL, -Ă, imemorabili, -e, adj. Care este foarte îndepărtat în timp. – Din fr. immémorable, lat. immemorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imemorial
IMEMORIÁL, -Ă, imemoriali, -e, adj. Care este dintr-o epocă foarte îndepărtată; străvechi. [Pr.: -ri-al] – Din fr. immémorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imens
IMÉNS, -Ă, imenși, -se, adj. Care este extraordinar de mare, de numeros, de intens, de important; colosal, enorm. ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, exprimă ideea de superlativ) Foarte, extraordinar. – Din fr. immense, lat. immensus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imensitate
IMENSITÁTE, imensități, s. f. Însușirea a ceea ce este imens; ceea ce copleșește prin proporțiile sale uriașe, prin numărul, intensitatea, importanța extraordinară. ♦ Întindere uriașă, spațiu imens. – Din fr. immensité, lat. immensitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imerge
IMÉRGE, imérg, vb. III. Tranz. (Tehn.) A scufunda parțial sau total un corp într-un mediu fluid; a imersa. – Din fr. immerger, engl. immerge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imergent
IMERGÉNT, -Ă, imergenți, -te, adj. (Despre raze luminoase) Care străbate un mediu oarecare. – Din fr. immergent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imergere
IMÉRGERE, imergeri, s. f. (Tehn.) Acțiunea de a imerge. – V. imerge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imergibil
IMERGÍBIL, -Ă, imergibili, -e, adj. (Tehn.) Care poate fi imers. – Imerge + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imers
IMÉRS, -Ă, imerși, -se, adj. (Tehn.) Care este scufundat în lichid. – V. imerge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imers
IMÉRS, IMEÁRSĂ, imerși, -se adj. v. IMERGE. – [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

imersa
IMERSÁ, imersez, vb. I. Tranz. (Rar) A imerge. – Din imers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imersare
IMERSÁRE, imersări, s. f. (Rar) Scufundare. – V. imersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imersat
IMERSÁT, -Ă, imersați, -te, adj. Care este scufundat în lichid. – V. imersa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imersie
IMÉRSIE s. f. v. imersiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imersiune
IMERSIÚNE s. f. 1. Afundare parțială sau totală a unui corp într-un lichid; stare a unui corp afundat într-un lichid. 2. Pătrundere a unui corp ceresc în conul de umbră al altui corp ceresc. [Pr.: -si-u-, – Var.: imérsie s. f.] – Din fr. immersion, lat. immersio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imigra
IMIGRÁ, imigrez, vb. I. Intranz. A veni într-o țară străină pentru a se stabili aici. – Din fr. immigrer, lat. immigrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imigrant
IMIGRÁNT, -Ă, imigranți, -te, s. m. și f. Persoană care imigrează. – Din fr. immigrant, lat. immigrans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imigrare
IMIGRÁRE, imigrări, s. f. Acțiunea de a imigra și rezultatul ei; imigrație. – V. imigra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imigraţie
IMIGRÁȚIE, imigrații, s. f. Imigrare; p. ext. situația, starea celui imigrat. ♦ Totalitatea imigrărilor dintr-o perioadă dată. – Din fr. immigration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imigrație
IMIGRÁȚIE, imigrații, s. f. Imigrare; p. ext. situația, starea celui imigrat. ♦ Totalitatea imigrărilor dintr-o perioadă dată. – Din fr. immigration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iminent
IMINÉNT, -Ă, iminenți, -te, adj. Care este gata să se producă, să se întâmple (și nu se poate amâna sau evita); inevitabil. – Din fr. imminent, lat. imminens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iminenţă
IMINÉNȚĂ s. f. Faptul de a fi iminent; starea unui lucru sau a unei situații iminente. – Din fr. imminence, lat. imminentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iminență
IMINÉNȚĂ s. f. Faptul de a fi iminent; starea unui lucru sau a unei situații iminente. – Din fr. imminence, lat. imminentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imineu
IMINÉU, iminei, s. m. Pantofi cu vârful ascuțit, purtați în trecut de țărani; pantofi de modă turcească, cu căputa înconjurând călcâiul, făcuți din marochin și purtați în trecut de boieri. – Din tc. yemeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imiscibil
IMISCÍBIL, -Ă, imiscibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi amestecat. – Din fr. immiscible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imiscibilitate
IMISCIBILITÁTE s. f. (Livr.) Calitatea de a fi imiscibil. – Din fr. immiscibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imita
IMITÁ, imít, vb. I. Tranz. 1. A adopta întocmai felul de gândire, de comportare etc. al cuiva; a lua pe cineva ca exemplu. ♦ A reproduce felul de a vorbi, de a cânta sau gesturile caracteristice ale cuiva. 2. A lua ca model opera sau felul de a lucra al unui artist, al unui scriitor etc. ♦ A reproduce cu fidelitate; a copia. – Din fr. imiter, lat. imitari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitabil
IMITÁBIL, -Ă, imitabili, -e, adj. Care poate fi imitat. – Din fr. imitable, lat. imitabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitare
IMITÁRE, imitări, s. f. Acțiunea de a imita și rezultatul ei; imitație. – V. imita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitativ
IMITATÍV, -Ă, imitativi, -e, adj. Care imită (sunete). – Din fr. imitatif, lat. imitativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitator
IMITATÓR, -OÁRE, imitatori, -oare, s. m. și f. Persoană care imită pe cineva sau ceva. – Din fr. imitateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitaţie
IMITÁȚIE, imitații, s. f. Imitare. ♦ (Concr.) Obiect copiat după un model; copie. ♦ Reluare, repetare a unei teme sau a unui motiv muzical pe diferite trepte de înălțime. [Var.: (rar) imitațiúne s. f.] – Din fr. imitation, lat. imitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitație
IMITÁȚIE, imitații, s. f. Imitare. ♦ (Concr.) Obiect copiat după un model; copie. ♦ Reluare, repetare a unei teme sau a unui motiv muzical pe diferite trepte de înălțime. [Var.: (rar) imitațiúne s. f.] – Din fr. imitation, lat. imitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitaţiune
IMITAȚIÚNE s. f. v. imitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imitațiune
IMITAȚIÚNE s. f. v. imitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imixtiune
IMIXTIÚNE, imixtiuni, s. f. Amestec nemotivat și nedorit în treburile altuia. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. immixtion, lat. immixtio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imn
IMN, imnuri, s. n. Poezie sau cântec solemn compus pentru preamărirea unei idei, a unui eveniment, a unui erou (legendar) etc. ♦ Spec. Cântec religios de preamărire a divinității. ♦ Spec. Cântec solemn apărut odată cu formarea statelor naționale și adoptat oficial ca simbol al unității naționale sau de stat. – Din fr. hymne, lat. hymnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imnic
ÍMNIC, -Ă, imnici, -ce, adj. Cu caracter de imn, de natura imnului; festiv. – Din fr. hymnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobil
IMÓBIL^1, imobile, s. n. Clădire, casă (mare). – Din fr. immeuble (modificat după lat. immobilis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobil
IMOBÍL^2, -Ă, imobili, -e, adj. 1. Care stă în nemișcare; neclintit, fix. 2. Imobiliar. – Din fr. immobile, lat. immobilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobiliar
IMOBILIÁR, -Ă, imobiliari, -e, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Despre bunuri materiale) Care nu poate fi transportat; imobil^2. 2. Adj. Care se ocupă de bunuri imobile^1. Agenție imobiliară. [Pr.: -li-ar] – Din fr. immobilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilism
IMOBILÍSM s. n. Atitudine de opoziție sistematică și permanentă față de orice inovație, invenție, progres etc.; închistare. – Din fr. immobilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilist
IMOBILÍST, -Ă, imobiliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al imobilismului. – Din fr. immobiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilitate
IMOBILITÁTE s. f. Stare de nemișcare, de neclintire totală. – Din fr. immobilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobiliza
IMOBILIZÁ, imobilizez, vb. I. Tranz. A aduce pe cineva sau ceva în stare de nemișcare, de neclintire, a face să nu se mai poată mișca, să nu mai poată acționa. ♦ A investi mari disponibilități într-o întreprindere, într-o afacere (scoțându-le din circuitul normal). – Din fr. immobiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilizare
IMOBILIZÁRE, imobilizări, s. f. Acțiunea de a imobiliza și rezultatul ei. – V. imobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilizat
IMOBILIZÁT, -Ă, imobilizați, -te, adj. (Despre ființe sau părți ale corpului) Care nu se poate mișca. ♦ (Despre bunuri materiale) Care nu este folosit, valorificat (acolo unde trebuie). – V. imobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imobilizator
IMOBILIZATÓR, imobilizatoare, s. n. Dispozitiv electronic antifurt, care anulează anumite funcții ale motorului unui autovehicul, făcând astfel imposibilă pornirea neautorizată a acestuia. – Din engl. immobilizer.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

imoral
IMORÁL, -Ă, imorali, -e, adj. Care este contrar moralei, care calcă principiile ei, care nu are niciun principiu moral. – Din fr. immoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imoralism
IMORALÍSM s. n. Teorie care contestă valoarea normelor și judecăților morale. – Din fr. immoralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imoralist
IMORALÍST, -Ă, imoraliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al imoralismului. – Din fr. immoraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imoralitate
IMORALITÁTE, (2) imoralități, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este imoral. 2. Comportare, faptă, vorbă imorală. – Din fr. immoralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imortaliza
IMORTALIZÁ, imortalizez, vb. I. Tranz. A face ca o persoană, o acțiune sau o operă să trăiască veșnic în memoria oamenilor; a face nemuritor. – Din fr. immortaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imortalizare
IMORTALIZÁRE, imortalizări, s. f. Acțiunea de a imortaliza și rezultatul ei. – V. imortaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imortelă
IMORTÉLĂ, imortele, s. f. (Mai ales la pl.) Numele a două plante erbacee: a) siminoc; b) flori-de-paie. ◊ Imortelă galbenă = plantă erbacee ornamentală cu tulpina dreaptă și flori galbene (Helichrysum orientale). – Din fr. immortelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imos
IMÓS, -OÁSĂ, imoși, -oase, adj. (Reg.) Murdar, mânjit, plin de noroi. – Lat. limosus sau im + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impacient
IMPACIÉNT, -Ă, impacienți, -te, adj. (Livr.) Nerăbdător; neliniștit, îngrijorat. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. impatient, lat. impatiens, -ntis. Cf. it. impaziente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impacienta
IMPACIENTÁ, impacientez, vb. I. Refl. A-și pierde răbdarea, a deveni nerăbdător. ♦ A se îngrijora, a se neliniști. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. impatienter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impacientare
IMPACIENTÁRE, impacientări, s. f. (Rar) Stare a celui impacientat; nerăbdare. ♦ Neliniște, impaciență. [Pr.: -ci-en-] – V. impacienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impacientat
IMPACIENTÁT, -Ă, impacientați, -te, adj. (Livr.) Nerăbdător. ♦ Neliniștit, îngrijorat. [Pr.: -ci-en-] – V. impacienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impacienţă
IMPACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Nerăbdare. ♦ Neliniște, îngrijorare. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. impatience, lat. impatientia. Cf. it. impazienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impaciență
IMPACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Nerăbdare. ♦ Neliniște, îngrijorare. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. impatience, lat. impatientia. Cf. it. impazienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impact
IMPÁCT, impacturi, s. n. 1. Ciocnire a două sau mai multor corpuri. 2. Influență, înrâurire a unei idei, a unei lucrări etc. asupra unei persoane, asupra evenimentelor etc. 3. Șoc; surpriză. – Din fr. impact, lat. impactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impactare
IMPACTÁRE, impactări, s. f. (Med.) Menținere în contact strâns a două suprafețe, a două fragmente de oase fracturate. Impactare dentară. Impactare osoasă. – Din fr. impaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impactare
IMPACTÁRE, impactări, s. f. (Med.) Menținere în contact strâns a două suprafețe, a două fragmente de oase fracturate. Impactare dentară, impactare osoasă. – Din fr. impaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impactor
IMPACTÓR, impactoare, s. n. (Med.) Aparat folosit pentru impactarea fragmentelor osoase prin prinderea în șuruburi. – Din fr. impacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impalpabil
IMPALPÁBIL, -Ă, impalpabili, -e, adj. Care nu poate fi pipăit; p. ext. de dimensiune, intensitate etc. foarte mică; minuscul, imperceptibil. – Din fr. impalpable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impalpabilitate
IMPALPABILITÁTE s. f. (Rar) Calitatea a ceea ce este impalpabil. – Din fr. impalpabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impaludare
IMPALUDÁRE, impaludări, s. f. Apariția și înmulțirea cazurilor de malarie într-un teritoriu. – După fr., engl. impaludation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impar
IMPÁR, -Ă, impari, -e, adj. (Despre numere întregi) Care nu este divizibil cu doi; care este fără soț. – Din lat. impar. Cf. fr. impair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparabil
IMPARÁBIL, -Ă, imparabili, -e, adj. (Sport; despre lovituri, goluri etc.) Care nu poate fi parat. – Din fr. imparable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impardonabil
IMPARDONÁBIL, -Ă, impardonabili, -e, adj. De neiertat. – Din fr. impardonnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparicopitat
IMPARICOPITÁT, -Ă, imparicopitați, -te, adj. (Despre animale) Care are un număr impar de degete; imparidigitat. ♦ (Substantivat, n. pl.) Ordin de mamifere erbivore care prezintă această caracteristică; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din copitat (după imparidigitat etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparidigitat
IMPARIDIGITÁT, -Ă, imparidigitați, -te, adj. (Rar) Imparicopitat. – Din fr. imparidigité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparipenat
IMPARIPENÁT, -Ă, imparipenați, -te, adj. (Despre frunzele compuse) Care prezintă perechi de frunzulițe de o parte și de alta a unui ax comun, iar în vârf o frunzuliță nepereche. – Din fr. imparipenné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparisilabic
IMPARISILÁBIC, -Ă, imparisilabici, -ce, adj. (Despre substantive și adjective) A cărui temă nu are același număr de silabe în cursul declinării. – Din fr. imparisyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparitate
IMPARITÁTE s. f. Însușirea, calitatea de a fi impar; inegalitate, nepotrivire. – Din fr. imparité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impartajabil
IMPARTAJÁBIL, -Ă, impartajabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi împărțit, partajat. – Din fr. impartageable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparţial
IMPARȚIÁL, -Ă, imparțiali, -e, adj. Capabil să facă o apreciere justă, obiectivă; nepărtinitor, obiectiv, drept. [Pr.: -ți-al] – Din fr. impartial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparțial
IMPARȚIÁL, -Ă, imparțiali, -e, adj. Capabil să facă o apreciere justă, obiectivă; nepărtinitor, obiectiv, drept. [Pr.: -ți-al] – Din fr. impartial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparţialitate
IMPARȚIALITÁTE s. f. Calitatea de a fi imparțial; nepărtinire, obiectivitate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. impartialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imparțialitate
IMPARȚIALITÁTE s. f. Calitatea de a fi imparțial; nepărtinire, obiectivitate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. impartialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impas
IMPÁS, impasuri, s. n. Situație dificilă în care se află cineva și din care nu știe cum să iasă. – Din fr. impasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impas
IMPAS ÍBIL, -Ă, impasibili, -e, adj. Nepăsător, indiferent. – Din fr. impassible, lat. impassibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impasibilitate
IMPASIBILITÁTE s. f. Nepăsare, indiferență. – Din fr. impassibilité, lat. impassibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impecabil
IMPECÁBIL, -Ă, impecabili, -e, adj. Care este fără cusur, ireproșabil, perfect, desăvârșit. – Din fr. impeccable, lat. impeccabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impecabilitate
IMPECABILITÁTE s. f. (Rar) Calitatea sau starea a ceea ce este impecabil; perfecțiune, desăvârșire. – Din fr. impeccabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impedanţă
IMPEDÁNȚĂ, impedanțe, s. f. Mărime electrică egală cu câtul dintre valoarea efectivă a tensiunii electrice aplicate unui anumit circuit și valoarea efectivă a intensității curentului electric absorbit de circuit. ♦ (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre presiunea sonoră a unui sistem acustic și fluxul acustic corespunzător. – Din fr. impédance, germ. Impedanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impedanță
IMPEDÁNȚĂ, impedanțe, s. f. Mărime electrică egală cu câtul dintre valoarea efectivă a tensiunii electrice aplicate unui anumit circuit și valoarea efectivă a intensității curentului electric absorbit de circuit. ♦ (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre presiunea sonoră a unui sistem acustic și fluxul acustic corespunzător. – Din fr. impédance, germ. Impedanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impediment
IMPEDIMÉNT, impedimente, s. n. Piedică, obstacol în calea realizării unei intenții. – Din lat. impedimentum. Cf. it. impedimento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenetrabil
IMPENETRÁBIL, -Ă, impenetrabili, -e, adj. 1. Care nu lasă să treacă ceva prin el. ♦ Prin care nu se poate pătrunde cu privirea; de nepătruns. ♦ Fig. De neînțeles, de nepătruns; ascuns. Sentimente impenetrabile. ♦ Fig. Care își ascunde gândurile sau sentimentele; care nu trădează stările sufletești. Persoană, fizionomie impenetrabilă. 2. (Fiz.) Care ocupă un asemenea spațiu încât exclude de acolo prezența oricărui alt corp. – Din fr. impénétrable, lat. impenetrabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenetrabilitate
IMPENETRABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este impenetrabil. – Din fr. impénétrabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenetrant
IMPENETRÁNT, -Ă, impenetranți, -te, adj. (Livr.) Care nu este penetrant. – Din fr. impénétrante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenitent
IMPENITÉNT, -Ă, impenitenți, -te, adj. (Livr.) Care nu se căiește, care nu are remușcări. – Din fr. impénitent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenitenţă
IMPENITÉNȚĂ s. f. (Livr.) Lipsă de căință, de remușcări. – Din fr. impénitence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impenitență
IMPENITÉNȚĂ s. f. (Livr.) Lipsă de căință, de remușcări. – Din fr. impénitence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperativ
IMPERATÍV, -Ă, imperativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care ordonă; poruncitor. ◊ Mod imperativ (și substantivat, n.) = mod verbal personal prin care se exprimă un ordin, o interdicție, un sfat, un îndemn, o rugăminte etc. a subiectului. Propoziție imperativă = propoziție care exprimă un ordin, un îndemn, o rugăminte etc. 2. S. n. Necesitate categorică și necondiționată; obligație. ◊ Imperativ categoric = principiu (enunțat de Kant) după care obligația morală are un caracter absolut, necondiționat, spre deosebire de cerințele condiționate ale vieții cotidiene. – Din fr. impératif, lat. imperativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperator
IMPERÁTOR, imperatori, s. m. Titlu onorific care se conferea generalilor romani de către soldați sau de către senat după repurtarea unei mari victorii; persoană care purta acest titlu. – Din lat. imperator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperceptibil
IMPERCEPTÍBIL, -Ă, imperceptibili, -e, adj. Care nu poate fi perceput; p. ext. care este abia perceptibil, care trece aproape neobservat, insesizabil. – Din fr. imperceptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperceptibilitate
IMPERCEPTIBILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este imperceptibil. – Din fr. imperceptibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperfect
IMPERFÉCT, -Ă, imperfecți, -te, adj. (Adesea adverbial) Lipsit de perfecțiune; cu defecte, cu lipsuri. ◊ Timp imperfect (și substantivat, n.) = timp verbal care aparține modului indicativ și care exprimă o acțiune din trecut, neterminată în momentul la care se referă vorbirea. – Din lat. imperfectus. Cf. fr. imparfait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperfectibil
IMPERFECTÍBIL, -Ă, imperfectibili, -e, adj. Care nu este perfectibil. – Din fr. imperfectible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperfectiv
IMPERFECTÍV, imperfective, adj. (Despre aspectul verbelor; și substantivat, n.) Care arată că acțiunea verbului este în desfășurare sau se repetă, fără să indice termenul sau rezultatul ei. – Din fr. imperfectif
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperfectivă
IMPERFECTÍVĂ adj. f. v. imperfectiv. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

imperfecţiune
IMPERFECȚIÚNE, imperfecțiuni, s. f. Stare a ceea ce este imperfect; defect, scădere, cusur. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. imperfection, lat. imperfectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperfecțiune
IMPERFECȚIÚNE, imperfecțiuni, s. f. Stare a ceea ce este imperfect; defect, scădere, cusur. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. imperfection, lat. imperfectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperforat
IMPERFORÁT, -Ă, imperforați, -te, adj. (Anat.; despre unele organe) Care are orificiile închise, obturate. – Din fr. imperforé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperforaţie
IMPERFORÁȚIE s. f. (Anat.) Lipsă a orificiului natural al unui organ. – Din fr. imperforation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperforație
IMPERFORÁȚIE s. f. (Anat.) Lipsă a orificiului natural al unui organ. – Din fr. imperforation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperial
IMPERIÁL, -Ă, imperiali, -e, adj., s. f. I. Adj. Care aparține împăratului sau imperiului, care se referă la împărat sau la imperiu; împărătesc. II. S. f. Etaj (acoperit) al unor vehicule de transport în comun. [Pr.: -ri-al] – Din fr. impérial, lat. imperialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperialism
IMPERIALÍSM s. n. Tendință a unui stat dezvoltat de a-și extinde influența politică, economică și culturală asupra altor state mai puțin dezvoltate, impunându-le propriile legi. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. impérialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperialist
IMPERIALÍST, -Ă, imperialiști, -ste, adj., s. m. 1. Adj. Care aparține imperialismului sau marilor capitaliști, care se referă la imperialism sau la marii capitaliști. 2. S. m. Mare capitalist; adept al imperialismului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. impérialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperios
IMPERIÓS, -OÁSĂ, imperioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care este neapărat necesar, care cere o rezolvare imediată. [Pr.: -ri-os] – Din fr. impérieux, lat. imperiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperiozitate
IMPERIOZITÁTE s. f. (Livr.) Caracter imperios; urgență. [Pr.: -ri-o-] – După it. imperiosità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperiu
IMPÉRIU, imperii, s. n. 1. Stat monarhic condus de un împărat; împărăție. 2. Teritoriu cuprinzând un stat dominant (marea metropolă) și posesiunile lui coloniale. 3. (În loc.) Sub imperiul... = dominat, influențat de..., determinat de... – Din lat. imperium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermeabil
IMPERMEÁBIL, -Ă, impermeabili, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care nu lasă să treacă prin el un fluid. 2. S. n. Manta, haină de ploaie confecționată dintr-un material impermeabil (1); fulgarin. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméable, lat. impermeabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermeabilitate
IMPERMEABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi impermeabil, starea a ceea ce este impermeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermeabiliza
IMPERMEABILIZÁ, impermeabilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face sau a deveni impermeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermeabilizare
IMPERMEABILIZÁRE, impermeabilizări, s. f. Acțiunea de a (se) impermeabiliza și rezultatul ei. [Pr.: -me-a-] – V. impermeabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermeabilizat
IMPERMEABILIZÁT, -Ă, impermeabilizați, -te, adj. Care a devenit impermeabil, care este impermeabil. [Pr.: -me-a-] – V. impermeabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impermutabil
IMPERMUTÁBIL, -Ă, impermutabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi permutat, transferat. – Din fr. impermutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impersonal
IMPERSONÁL, -Ă, impersonali, -e, adj. Care nu se referă la nicio persoană; fig. lipsit de personalitate. ♦ (Despre verbe, forme și construcții verbale) Care exprimă o acțiune ce nu este atribuită niciunei persoane, care nu are subiect propriu-zis și se întrebuințează numai la persoana a treia singular. – Din fr. impersonnel, lat. impersonalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impersonalitate
IMPERSONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este impersonal. – Din fr. impersonnalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impersonaliza
IMPERSONALIZÁ, impersonalizez, vb. I. Tranz. A face ca stilul să devină impersonal, obiectiv. – Din engl. impersonalize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impersonalizare
IMPERSONALIZÁRE, impersonalizări, s. f. Faptul de a impersonaliza. – V. impersonaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impersonalizat
IMPERSONALIZÁT, -Ă, impersonalizați, -te, adj. Care a devenit impersonal. – V. impersonaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impertinent
IMPERTINÉNT, -Ă, impertinenți, -te, adj., s. m. și f. (Om) obraznic. – Din fr. impertinent, lat. impertinens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impertinenţă
IMPERTINÉNȚĂ, impertinențe, s. f. Obrăznicie; insolență, nerușinare. – Din fr. impertinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impertinență
IMPERTINÉNȚĂ, impertinențe, s. f. Obrăznicie; insolență, nerușinare. – Din fr. impertinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperturbabil
IMPERTURBÁBIL, -Ă, imperturbabili, -e, adj. Care nu poate fi tulburat de nimic; care denotă stăpânire de sine; liniștit, calm, flegmatic, placid. – Din fr. imperturbable, lat. imperturbabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imperturbabilitate
IMPERTURBABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi imperturbabil, starea omului imperturbabil. – Din fr. imperturbabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impesta
IMPESTÁ, impestez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A molipsi de ciumă sau de altă boală contagioasă. 2. A răspândi un miros urât. 3. Fig. A corupe. – Din it. impestare, fr. empester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetiginos
IMPETIGINÓS, -OÁSĂ, impetiginoși, -oase, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de impetigo. – Din fr. impétigineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetigo
IMPETÍGO s. n. Boală de piele contagioasă manifestată prin apariția unor pustule cu tendință de extindere, care se acoperă de cruste groase gălbui. – Din fr. impétigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetraţie
IMPETRÁȚIE s. f. (Livr.) Acțiune, intervenție prin care cineva obține o favoare, un beneficiu. – Din lat. impetratio, fr. impétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetrație
IMPETRÁȚIE s. f. (Livr.) Acțiune, intervenție prin care cineva obține o favoare, un beneficiu. – Din lat. impetratio, fr. impétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetuos
IMPETUÓS, -OÁSĂ, impetuoși, -oase, adj. Care dovedește o forță sau se manifestă ca o forță de nestăpânit; năvalnic, tumultuos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. impétueux, lat. impetuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impetuozitate
IMPETUOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi impetuos. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. impétuosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impiegat
IMPIEGÁT, -Ă, impiegați, -te, s. m. și f. 1. Persoană care organizează și controlează mișcarea trenurilor într-o gară. 2. (Ieșit din uz) Funcționar de stat de grad inferior. [Var.: împiegát, -ă s. m. și f.] – Din it. impiegato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impieta
IMPIETÁ, impietez, vb. I. Intranz. A interveni în treburile altuia, nesocotindu-i drepturile; a leza. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. empiéter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impietate
IMPIETÁTE, impietăți, s. f. Lipsă de respect față de ceva considerat sfânt; p. gener. atitudine jignitoare, lipsită de respect față de cineva sau de ceva care merită întreaga considerație; sacrilegiu. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. impiété, lat. impietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impiu
IMPÍU, -ÍE, impii, adj. (Livr.) Care este lipsit de evlavie (religioasă) sau de afecțiune plină de respect. – Din lat. impius, fr. impie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implacabil
IMPLACÁBIL, -Ă, implacabili, -e, adj. Care nu poate fi înduplecat, atenuat, îmblânzit; neîndurător, inexorabil. – Din fr. implacable, lat. implacabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implacabilitate
IMPLACABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi implacabil. – Din fr. implacabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implant
IMPLÁNT, implanturi, s. n. (Med.) Material natural sau artificial implantat în organism. – Din fr. implant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implanta
IMPLANTÁ, implantez, vb. I. Tranz. A introduce pe cale chirurgicală și în scop terapeutic, în țesutul subcutanat sau în mușchi, un medicament sau un țesut străin care se resoarbe treptat. ♦ A stabili, a fixa, a așeza. – Din fr. implanter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implantare
IMPLANTÁRE, implantări, s. f. Acțiunea de a implanta și rezultatul ei. – V. implanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implantaţie
IMPLANTÁȚIE, implantanții, s. f. Implantare. – Din fr. implantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implantație
IMPLANTÁȚIE, implantanții, s. f. Implantare. – Din fr. implantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implantologie
IMPLANTOLOGÍE s. f. Disciplină medicală care studiază implanturile și transplanturile de organe în chirurgia generală, în stomatologie etc. – Din fr. implantologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implementa
IMPLEMENTÁ, implementez, vb. I. Tranz. A pune în practică, în funcțiune, a aplica; a integra; a îndeplini, a realiza. – După engl. implement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implementare
IMPLEMENTÁRE, implementări, s. f. Acțiunea de a implementa. – V. implementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implementat
IMPLEMENTÁT, -Ă, implementați, -te, adj. Care a fost aplicat, care a fost îndeplinit; care a fost integrat. – V. implementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implica
IMPLICÁ, implíc, vb. I. Tranz. 1. (La pers. 3) A atrage după sine, a include; a avea ceva drept consecință. 2. A amesteca pe cineva într-o afacere neplăcută sau necinstită, într-un proces etc. – Din fr. impliquer, lat. implicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implicare
IMPLICÁRE, implicări, s. f. Acțiunea de a implica și rezultatul ei. – V. implica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implicat
IMPLICÁT, -Ă, implicați, -te, adj. 1. Care este inclus. 2. Care este amestecat într-o acțiune (neplăcută, necinstită). – V. implica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implicaţie
IMPLICÁȚIE, implicații, s. f. Idee, fapt decurgând în mod implicit din altul sau apărând ca o consecință imediată a acestuia. ♦ (Log.) Relație între două concepte în care adevărul ori falsitatea unui concept atrage după sine cu necesitate adevărul ori falsitatea celuilalt concept. – Din fr. implication, lat. implicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implicație
IMPLICÁȚIE, implicații, s. f. Idee, fapt decurgând în mod implicit din altul sau apărând ca o consecință imediată a acestuia. ♦ (Log.) Relație între două concepte în care adevărul ori falsitatea unui concept atrage după sine cu necesitate adevărul ori falsitatea celuilalt concept. – Din fr. implication, lat. implicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implicit
IMPLICÍT, -Ă, impliciți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este inclus, conținut în altceva (fără a mai fi exprimat direct); care se înțelege de la sine. – Din fr. implicite, lat. implicitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implora
IMPLORÁ, implór, vb. I. Tranz. A ruga pe cineva insistent, cu disperare (și cu umilință). – Din fr. implorer, lat. implorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implorare
IMPLORÁRE, implorări, s. f. Acțiunea de a implora și rezultatul ei; implorație, rugăminte, cerere insistentă, fierbinte, disperată. – V. implora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implorator
IMPLORATÓR, -OÁRE, imploratori, -oare, adj. Care imploră; care exprimă implorarea. – Din fr. implorateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imploraţie
IMPLORÁȚIE, implorații, s. f. (Rar) Implorare. [Var.: implorațiúne s. f.] – Din fr. imploration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implorație
IMPLORÁȚIE, implorații, s. f. (Rar) Implorare. [Var.: implorațiúne s. f.] – Din fr. imploration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imploraţiune
IMPLORAȚIÚNE s. f. v. implorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implorațiune
IMPLORAȚIÚNE s. f. v. implorație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

implozie
IMPLÓZIE, implozii, s. f. 1. Fenomen opus exploziei, care constă în pătrunderea rapidă a aerului într-un spațiu închis fără aer, când pereții acestuia sunt distruși. 2. (Lingv.) Prima fază a articulării unei consoane ocluzive, care constă în închiderea totală a organului fonator. – Din fr. implosion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imploziv
IMPLOZÍV, -Ă, implozivi, -e, adj. (Lingv.).Care se referă la implozie, relativ la implozie, articulat prin implozie. Consoană implozivă. – Din fr. implosif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impluviu
IMPLÚVIU, impluvii, s. n. Bazin amenajat în atriumul locuințelor romane, în care era colectată apa de ploaie. – Din lat. impluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impoliteţă
IMPOLITÉȚĂ s. f. v. impolitețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impoliteță
IMPOLITÉȚĂ s. f. v. impolitețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impoliteţe
IMPOLITÉȚE, (2) impoliteți, s. f. 1. Lipsă de politețe. 2. Faptă, atitudine sau comportare nepoliticoasă; necuviință, mojicie, bădărănie. [Var.: impolitéță s. f.] – Din fr. impolitesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impolitețe
IMPOLITÉȚE, (2) impoliteți, s. f. 1. Lipsă de politețe. 2. Faptă, atitudine sau comportare nepoliticoasă; necuviință, mojicie, bădărănie. [Var.: impolitéță s. f.] – Din fr. impolitesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imponderabil
IMPONDERÁBIL, -Ă, imponderabili, -e, adj. Care nu are greutate; care se află în stare de imponderabilitate. ♦ Fig. Imperceptibil; subtil, insesizabil. – Din fr. impondérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imponderabilitate
IMPONDERABILITÁTE s. f. Caracterul sau starea unui corp a cărui greutate se reduce datorită ieșirii sale din câmpul gravitației terestre sau se anulează datorită intervenției unei forțe de sens contrar. – Din fr. impondérabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impopular
IMPOPULÁR, -Ă, impopulari, -e, adj. Care nu se bucură de simpatia, de aprobarea poporului; nepopular. – Din fr. impopulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impopularitate
IMPOPULARITÁTE s. f. Lipsă de popularitate a cuiva sau a ceva; nepopularitate. – Din fr. impopularité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

import
IMPÓRT, importuri, s. n. Totalitatea operațiilor cu caracter comercial prin care se introduc într-o țară mărfuri produse și cumpărate din alte țări. ◊ Loc. adj. De import = a) care este importat; b) fig. străin de realitățile locale. ◊ Cotă de import = practică protecționistă care stabilește o limită cantitativă dintr-un produs care poate fi importat. ♦ (Concr.) Totalitatea mărfurilor importate de o țară. ◊ (Inform.) Import de date = transfer de date (informații) dintr-un program în altul. – Din importa^1 (derivat regresiv). Cf. germ. Import.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importa
IMPORTÁ^1, import, vb. I. Tranz. A aduce în țara proprie mărfuri străine prin cumpărare sau prin schimb; p. ext. a cumpăra servicii din alte țări. ♦ Fig. A prelua obiceiuri, mode etc. străine. – Din fr. importer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importa
IMPORTÁ^2, pers. 3 importă, vb. I. Tranz. și intranz. A prezenta importanță, interes pentru cineva. – Din fr. importer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importabil
IMPORTÁBIL, -Ă, importabili, -e, adj. Care poate fi importat; care este permis, admis să fie importat. – Din fr. importable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

important
IMPORTÁNT, -Ă, importanți, -te, adj. Care are însemnătate, valoare; însemnat. ♦ (Despre persoane) De vază; remarcabil, ilustru. ♦ (Ir.) Care se crede om de seamă; plin de aroganță, îngâmfat. – Din fr. important.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importanţă
IMPORTÁNȚĂ s. f. Faptul de a fi important, caracterul unui lucru important; însemnătate; semnificație. ◊ Loc. adv. Cu importanță = cu convingerea (nejustificată) că spune sau face ceva important; cu înfumurare. ◊ Expr. A-și da importanță = a se îngâmfa, a se crede om de seamă, superior. Plin de importanță = înfumurat, îngâmfat, încrezut. – Din fr. importance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importanță
IMPORTÁNȚĂ s. f. Faptul de a fi important, caracterul unui lucru important; însemnătate; semnificație. ◊ Loc. adv. Cu importanță = cu convingerea (nejustificată) că spune sau face ceva important; cu înfumurare. ◊ Expr. A-și da importanță = a se îngâmfa, a se crede om de seamă, superior. Plin de importanță = înfumurat, îngâmfat, încrezut. – Din fr. importance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importare
IMPORTÁRE, importări, s. f. Acțiunea de a importa^1. – V. importa^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importat
IMPORTÁT, -Ă, importați, -te, adj. (Despre mărfuri) Adus în propria țară prin cumpărare sau prin schimb. – V. importa^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importator
IMPORTATÓR, -OÁRE, importatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană fizică sau juridică care se ocupă cu importul. 2. Adj. Care importă^1. Țară importatoare de bumbac. – Din fr. importateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importaţiune
IMPORTAȚIÚNE, importațiuni, s. f. (Înv.) Lucru, bun importat. – Din fr. importation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importațiune
IMPORTAȚIÚNE, importațiuni, s. f. (Înv.) Lucru, bun importat. – Din fr. importation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importun
IMPORTÚN, -Ă, importuni, -e, s. m. și f., adj. (Livr.) (Persoană) care importunează. – Din fr. importun, lat. importunus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importuna
IMPORTUNÁ, importunez, vb. I. Tranz. (Livr.) A plictisi sau a stingheri pe cineva cu insistențele sau cu prezența sa. – Din fr. importuner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

importunitate
IMPORTUNITÁTE s. f. (Livr.) Insistență, atitudine, prezență care plictisește sau stingherește pe cineva. – Din fr. importunité, lat. importunitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imposibil
IMPOSÍBIL, -Ă, imposibili, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care nu e posibil, care nu se poate îndeplini; irealizabil. ♦ Extrem de greu, de dificil. O muncă imposibilă. ♦ (Fam.; despre oameni) Nesuferit, insuportabil. 2. S. n. Ceea ce este (aproape) cu neputință de realizat. ◊ Expr. A face imposibilul = a face tot ceea ce îi stă în putință pentru a realiza ceva. ♦ (Adverbial) Cu neputință, în niciun caz, cu niciun preț. – Din fr. impossible, lat. impossibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imposibilitate
IMPOSIBILITÁTE, s. f. Caracterul sau situația a ceea ce este imposibil; faptul de a nu putea face ceva; neputință. – Din fr. impossibilité, lat. impossibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impostaţie
IMPOSTÁȚIE s. f. (Muz.) Pregătire, antrenare a vocii (înainte de a cânta); vocalizare. – Din it. impostazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impostație
IMPOSTÁȚIE s. f. (Muz.) Pregătire, antrenare a vocii (înainte de a cânta); vocalizare. – Din it. impostazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impostă
IMPÓSTĂ, imposte, s. f. Plan orizontal ieșit în relief față de nivelul zidăriei, servind de obicei ca sprijin pentru o boltă, un arc etc. – Din fr. imposte, it. imposta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impostor
IMPOSTÓR, -OÁRE, impostori, -oare, s. m. și f. Persoană care caută să înșele, profitând de necunoștința sau de buna-credință a oamenilor; șarlatan, mincinos. ♦ Persoană care, prin minciuni și prefăcătorie, își arogă o falsă identitate (și competență), vrând să pară ceea ce nu este; farsor. – Din fr. imposteur, lat. impostor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impostură
IMPOSTÚRĂ, imposturi, s. f. Acțiune, faptă de impostor; șarlatanie, înșelătorie. – Din fr. imposture, lat. impostura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impotent
IMPOTÉNT, -Ă, impotenți, -te, adj. Lipsit de vigoare; neputincios. ♦ Spec. (Despre bărbați) Inapt pentru săvârșirea actului sexual. – Din fr. impotent, lat. impotens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impotenţă
IMPOTÉNȚĂ s. f. Lipsă de vigoare; neputință. ♦ Spec. Stare (patologică) a unui bărbat inapt pentru săvârșirea actului sexual. – Din fr. impotence, lat. impotentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impotență
IMPOTÉNȚĂ s. f. Lipsă de vigoare; neputință. ♦ Spec. Stare (patologică) a unui bărbat inapt pentru săvârșirea actului sexual. – Din fr. impotence, lat. impotentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impozabil
IMPOZÁBIL, -Ă, impozabili, -e, adj. Care poate fi sau care este supus la plata unui impozit. – Din fr. imposable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impozant
IMPOZÁNT, -Ă, impozanți, -te, adj. Care impune respect sau admirație prin înfățișare, ținută, comportare; impunător, mândru. – Din fr. imposant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impozit
IMPÓZIT, impozite, s. n. Prelevare obligatorie, fără prestație și nerambursabilă, efectuată de către administrația publică pentru satisfacerea necesităților de interes general; dare. ◊ Impozit direct = impozit stabilit în mod nominal în sarcina persoanelor fizice și juridice, având ca bază de impozitare veniturile sau averea acestora. Impozit indirect = impozit inclus în prețul de vânzare al unor bunuri materiale și servicii, vărsat la bugetul de stat de către agenții economici, dar suportat de consumatori. ♦ (În trecut) Bir. – Din lat. impositum (cu sensul fr. impôt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impozita
IMPOZITÁ, impozitez, vb. I. Tranz. A impune (3). ♦ A prevedea perceperea unui impozit. – Din impozit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impozitare
IMPOZITÁRE, impozitări, s. f. Acțiunea de a impozita. – V. impozita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impracticabil
IMPRACTICÁBIL, -Ă, impracticabili, -e, adj. 1. (Despre drumuri) Pe care nu se poate circula; stricat, desfundat. 2. Care nu poate fi pus în practică, care nu se poate aplica. – Din fr. impraticable (după practică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impracticabilitate
IMPRACTICABILITÁTE s. f. (Rar) Caracterul a ceea ce este impracticabil. – Din fr. impracticabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprecaţie
IMPRECÁȚIE, imprecații, s. f. Blestem; ocară. ♦ Figură de stil care conține un blestem. – Din fr. imprécation, lat. imprecatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprecație
IMPRECÁȚIE, imprecații, s. f. Blestem; ocară. ♦ Figură de stil care conține un blestem. – Din fr. imprécation, lat. imprecatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprecis
IMPRECÍS, -Ă, impreciși, -se, adj. Care este lipsit de precizie; vag, nesigur. – Din fr. imprécis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprecizie
IMPRECÍZIE, imprecizii, s. f. Lipsă de precizie. – Din fr. imprécision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregna
IMPREGNÁ, impregnez, vb. I. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A (se) îmbiba cu o substanță (lichidă) pentru a căpăta impermeabilitate, rezistență etc. – Din fr. imprégner, lat. impraegnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnabil
IMPREGNÁBIL, -Ă, impregnabili, -e, adj. Care poate fi impregnat. – Din fr. imprégnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnabilitate
IMPREGNABILITÁTE s. f. Calitatea de a fi impregnabil. – Din fr. imprégnabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnant
IMPREGNÁNT, -Ă, impregnanți, -te, adj., s. n. (Produs chimic) care impregnează. – Din impregna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnare
IMPREGNÁRE, impregnări, s. f. Acțiunea de a (se) impregna și rezultatul ei; îmbibare. – V. impregna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnat
IMPREGNÁT, -Ă, impregnați, -te, adj. Îmbibat cu o substanță (lichidă) spre a căpăta anumite însușiri. – V. impregna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnaţie
IMPREGNÁȚIE s. f. (Geol.) Distribuție neregulată a unor substanțe minerale în masa rocilor. – Din fr. imprégnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnație
IMPREGNÁȚIE s. f. (Geol.) Distribuție neregulată a unor substanțe minerale în masa rocilor. – Din fr. imprégnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impregnol
IMPREGNÓL s. n. Substanță de culoare albă, obținută din parafină, care se folosește la impregnarea materialelor textile. – Impregna + suf. -ol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresar
IMPRESÁR, impresari, s. m. Persoană care se ocupă de angajamentele, de contractele unui actor, ale unui cântăreț etc. și organizează spectacole, turnee artistice. – Din fr. imprésario, it. impresario. Cf. germ. Impresario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresarial
IMPRESARIÁL, -Ă, impresariali, -e, adj. (Rar) De impresar sau de impresariat. [Pr.: -ri-al] – Din engl. impressarial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresariat
IMPRESARIÁT, impresariate, s. n. Instituție care mijlocește sau organizează reprezentații teatrale, concerte etc. [Pr.: -ri-at] – Din impresar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprescriptibil
IMPRESCRIPTÍBIL, -Ă, imprescriptibili, -e, adj. Care nu se prescrie, care rămâne valabil totdeauna. – Din fr. imprescriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprescriptibilitate
IMPRESCRIPTIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi imprescriptibil. – Din fr. imprescriptibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresie
IMPRÉSIE, impresii, s. f. Efect lăsat în conștiința omului de lucruri sau de întâmplări din jurul lui cu care vine în contact; (la pl.) gânduri, imagini întipărite în memorie. ◊ Expr. A da (sau a face, a lăsa) impresia că... = a) a determina pe cineva să-și formeze o părere despre cineva sau ceva; b) a părea că... A face (sau a produce) impresie (asupra cuiva) = a atrage atenția (cuiva) asupra sa sau asupra actelor sale, a face efect, a impresiona. (A fi) sub impresia... = (a fi) stăpânit de imaginile sau de amintirile unei întâmplări trăite. ♦ Senzație; părere. ◊ Expr. A avea impresia că... = a bănui, a crede, a presupune că... ♦ (La pl.) Puncte de vedere, aprecieri (fugitive) asupra unui fapt, asupra unei întâmplări etc. ♦ (În forma impresiune) Urmă, amprentă a desenului papilar al degetelor, palmelor și tălpilor picioarelor. [Var.: (înv.) impresiúne s. f.] – Din fr. impression, lat. impressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresiona
IMPRESIONÁ, impresionez, vb. I. Tranz. 1. A produce o impresie puternică asupra cuiva; a emoționa, a mișca. 2. (Despre lumină) A acționa asupra substanței sensibile de pe o placă, de pe un film sau de pe o hârtie fotografică, dând naștere unui proces chimic datorită căruia se înregistrează o imagine. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionabil
IMPRESIONÁBIL, -Ă, impresionabili, -e, adj. Care poate fi ușor impresionat; (despre oameni) sensibil, emotiv. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionabilitate
IMPRESIONABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi impresionabil; sensibilitate, emotivitate. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionant
IMPRESIONÁNT, -Ă, impresionanți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care produce o impresie puternică; emoționant, tulburător; uluitor. ♦ Impunător, impozant. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionare
IMPRESIONÁRE, impresionări, s. f. Acțiunea de a impresiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. impresiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionat
IMPRESIONÁT, -Ă, impresionați, -te, adj. 1. Mișcat, emoționat. 2. (Despre materiale fotografice) Care a suferit schimbări chimice sub acțiunea luminii. [Pr.: -si-o-] – V. impresiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionism
IMPRESIONÍSM s. n. Mișcare artistică apărută în a doua jumătate a sec. XIX, caracterizată prin renunțarea la contururile precise, la detalii, la clarobscur spre a reda cât mai sugestiv lumina (în pictură), prin modelarea fragmentară a suprafețelor (în sculptură), printr-o mare libertate a formelor, lărgirea cadrului tonal și subiectivitatea coloritului (în muzică), prin tendința de a reda impresii fugitive, și cele mai intime nuanțe personale (în literatură). [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresionist
IMPRESIONÍST, -Ă, impresioniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține impresionismului, privitor la impresionism. 2. S. m. și f. Adept al impresionismului; creator care aparține impresionismului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impresiune
IMPRESIÚNE s. f. v. impresie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impressum
IMPRÉSSUM s. n. (Rar) Numele, firma tipografiei (care apare imprimată) pe o carte tipărită. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprevizibil
IMPREVIZÍBIL, -Ă, imprevizibili, -e, adj. Care nu poate fi prevăzut. – Din fr. imprévisible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprevizibilitate
IMPREVIZIBILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este imprevizibil. – Din fr. imprévisibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprima
IMPRIMÁ, imprím, vb. I. Tranz. 1. A face, a lăsa urme prin apăsare, deformare etc.; a întipări. ♦ A înregistra sunete pe o bandă, pe un disc etc. 2. A tipări. ♦ A aplica, a fixa pe o țesătură desene colorate. 3. Fig. A comunica; a transmite. ♦ A impune, a determina. – Din fr. imprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimabil
IMPRIMÁBIL, -Ă, imprimabili, -e, adj. De imprimat; care se poate imprima. – Din fr. imprimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimantă
IMPRIMÁNTĂ, imprimante, s. f. (Inform.) Echipament utilizat pentru tipărirea informației stocate în format electronic într-o formă direct interpretabilă de către utilizator (texte, imagini grafice etc.). – Din fr. imprimante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimare
IMPRIMÁRE, imprimări, s. f. Acțiunea de a imprima și rezultatul ei. – V. imprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimat
IMPRIMÁT, -Ă, imprimați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care este tipărit. ♦ (Despre țesături) Pe care sunt aplicate, fixate desene colorate. 2. S. n. Formular-tip folosit în întreprinderi și instituții pentru întocmirea de acte oficiale; publicație cu caracter administrativ (adresă, registru etc.) folosită în întreprinderi și instituții. 3. S. n. (La pl.) Publicații tipărite; tipărituri. – V. imprima. Cf. fr. imprimé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimatur
IMPRIMÁTUR s. n. Autorizație indicând bunul de tipar pe o corectură. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimerie
IMPRIMERÍE, imprimerii, s. f. Tipografie. ♦ Atelier, secție dintr-o întreprindere textilă în care se imprimă țesături. – Din fr. imprimerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprimeu
IMPRIMÉU, imprimeuri, s. n. Țesătură imprimată cu modele colorate. ♦ Desen aplicat pe o țesătură. – Din fr. imprimé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improbabil
IMPROBÁBIL, -Ă, improbabili, -e, adj. Care nu se poate proba, care nu poate fi dovedit, care nu este sigur. ♦ Care are puține șanse de a se produce, puțin probabil; incert, nesigur. – Din fr. improbable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improbabilitate
IMPROBABILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este improbabil. – Din fr. improbabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improbant
IMPROBÁNT, -Ă, improbanți, -te, adj. Care nu probează ceva, care nu are valoare de probă; incert, nesigur. – Din fr. improbant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improbitate
IMPROBITÁTE, improbități, s. f. (Livr.) Lipsă de probitate. – Din fr. improbité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impromptu
IMPROMPTU, impromptu-uri, s. n. Compoziție muzicală instrumentală (pentru pian) cu caracter de improvizație și de obicei lirică. [Pr.: empromtü] – Din fr. impromptu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improprietate
IMPROPRIETÁTE, improprietăți, s. f. Lipsă de proprietate în folosirea unui termen, a unei construcții. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. impropriété, lat. improprietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impropriu
IMPRÓPRIU, -IE, improprii, adj. 1. (Despre cuvinte, expresii etc.; adesea adverbial) Care nu este propriu, potrivit, corect sau indicat. 2. Necorespunzător, nerecomandabil, neindicat (pentru ceva). – Din fr. impropre, lat. improprius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improviza
IMPROVIZÁ, improvizez, vb. I. Tranz. A compune, a alcătui (ocazional) repede, pe nepregătite o poezie, un discurs, o compoziție muzicală etc.; a face, a confecționa, a construi ceva la repezeală (și provizoriu), din ce se găsește la îndemână. – Din fr. improviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizare
IMPROVIZÁRE, improvizări, s. f. Acțiunea de a improviza și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se improvizează. – V. improviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizat
IMPROVIZÁT^1 s. n. Faptul de a improviza. – V. improviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizat
IMPROVIZÁT^2, -Ă, improvizați, -te, adj. 1. Compus, alcătuit repede și fără o pregătire prealabilă. 2. Care îndeplinește o funcție, care face o acțiune ocazional și fără a avea pregătirea necesară. – V. improviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizator
IMPROVIZATÓR, -OÁRE, improvizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care improvizează; care are însușirea de a improviza. – Din fr. improvisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizatoric
IMPROVIZATÓRIC, -Ă, improvizatorici, -ce, adj. (Rar) Care ține de improvizație. – Improvizator + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizaţie
IMPROVIZÁȚIE, improvizații, s. f. Faptul de a improviza; (concr.) ceea ce se improvizează. ♦ Executare a unei compoziții muzicale, pe care interpretul o creează pe măsură ce o cântă; compoziție muzicală creată în acest fel. ♦ Lucru făcut la repezeală, pe moment. – Din fr. improvisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

improvizație
IMPROVIZÁȚIE, improvizații, s. f. Faptul de a improviza; (concr.) ceea ce se improvizează. ♦ Executare a unei compoziții muzicale, pe care interpretul o creează pe măsură ce o cântă; compoziție muzicală creată în acest fel. ♦ Lucru făcut la repezeală, pe moment. – Din fr. improvisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprudent
IMPRUDÉNT, -Ă, imprudenți, -te, adj. (Adesea adverbial și substantivat) Care acționează fără prudență; care demonstrează lipsă de prudență; nesocotit. – Din fr. imprudent, lat. imprudens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprudenţă
IMPRUDÉNȚĂ, imprudențe, s. f. Lipsă de prudență; nesocotință; neprevedere. ♦ Faptă, vorbă etc. nesocotită, riscantă. – Din fr. imprudence, lat. imprudentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imprudență
IMPRUDÉNȚĂ, imprudențe, s. f. Lipsă de prudență; nesocotință; neprevedere. ♦ Faptă, vorbă etc. nesocotită, riscantă. – Din fr. imprudence, lat. imprudentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impuber
IMPÚBER, -Ă, impuberi, -e, adj. (Livr.) Care nu a atins vârsta pubertății. – Din fr. impubère, lat. impubes, -eris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impudic
IMPÚDIC, -Ă, impudici, -ce, adj. Lipsit de pudoare, de rușine; nerușinat, necuviincios. – Din fr. impudique, lat. impudicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impudicitate
IMPUDICITÁTE s. f. Impudoare. – Din fr. impudicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impudoare
IMPUDOÁRE s. f. Lipsă de pudoare, de rușine; atitudine, faptă, vorbă lipsită de rușine; nerușinare, impudicitate. – Din fr. impudeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impuls
IMPÚLS, impulsuri, s. n. 1. Îndemn, stimulent, avânt (în realizarea unei acțiuni); (Fiziol.) mișcare bruscă și momentană, determinată de acțiunea stimulenților nervoși și orientată spre executarea unui anumit act. 2. Mărime fizică egală cu produsul dintre masa și viteza unui corp în mișcare. 3. Variație bruscă, intensă și de scurtă durată a unei mărimi variabile; impulsie. Impulsul curentului electric. – Din lat. impulsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsie
IMPÚLSIE, impulsii, s. f. 1. Tendință, pornire spontană, involuntară, adesea cu caracter imperios, provocată de un factor psihologic, emoțional. ♦ (Med.) Forță irezistibilă, nesupusă controlului voinței, care îi determină pe unii bolnavi mintal la efectuarea unei acțiuni violente, periculoase pentru ei sau pentru persoanele din jur, ori la exprimarea unor cuvinte adeseori imorale sau injurioase. 2. Mișcare imprimată unui corp de o forță exterioară. 3. Impuls (3). [Var.: (rar) impulsiúne s. f.] – Din fr. impulsion, lat. impulsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsiona
IMPULSIONÁ, impulsionez, vb. I. Tranz. A da impuls, a produce un impuls; a stimula, a îndemna, a îmboldi. ♦ A imprima o mișcare. [Pr.: -si-o-] – Impuls + suf. -iona. Cf. fr. impulser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsionare
IMPULSIONÁRE s. f. Faptul de a impulsiona. [Pr.: -si-o-] – V. impulsiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsiune
IMPULSIÚNE s. f. v. impulsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsiv
IMPULSÍV, -Ă, impulsivi, -e, adj. Care este înclinat să acționeze sub influența primului impuls; violent, nestăpânit, nestăvilit. – Din fr. impulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsivitate
IMPULSIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi impulsiv; nestăpânire, violență. – Din fr. impulsivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impulsor
IMPULSÓR, impulsoare, s. n. (Tehn.) Rotor de pompă centrifugă. – Din fr. impulseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impunător
IMPUNĂTÓR, -OÁRE, impunători, -oare, adj. Care impresionează (prin dimensiuni, calități etc.); măreț, falnic, impozant, grandios. – Impune + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impune
IMPÚNE, impun, vb. III. 1. Tranz. A face ca o idee, o măsură, o directivă etc. să fie acceptate și urmate; a face necesară îndeplinirea unei acțiuni; a constrânge pe cineva să accepte, să facă ceva; a obliga. 2. Intranz. A insufla cuiva respect, stimă, teamă etc. ♦ Tranz. A face ca cineva să devină respectat, stimat sau temut. ♦ Refl. A căpăta prestigiu, a se afirma; a învinge, a birui. 3. Tranz. A supune pe cineva la plata unui impozit. [Perf. s. impusei, part. impus] – Din lat. imponere (refăcut după pune; cu sensuri după fr. imposer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impunere
IMPÚNERE, impuneri, s. f. Acțiunea de a (se) impune și rezultatul ei. ♦ (Fin.) Operație fiscală care constă în stabilirea persoanei, a termenului și a sumei ce urmează să fie plătită statului ca impozit; (concr.) impozit. – V. impune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impunitate
IMPUNITÁTE s. f. Apărare de pedeapsă a unui infractor determinată de anumite împrejurări speciale, prevăzute de lege. – Din fr. impunité, lat. impunitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impupare
IMPUPÁRE s. f. (Biol.) Trecere din stadiul de larvă în stadiul de pupă^2. – Im^2- + pupă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impur
IMPÚR, -Ă, impuri, -e, adj. 1. Care nu este pur; murdar. ♦ Fig. Corupt, murdar. 2. (Chim.) Amestecat cu altă substanță (nevaloroasă). – Din fr. impur, lat. impurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impurifica
IMPURIFICÁ, impurífic, vb. I. Tranz. (Rar) A murdări; a polua. – Im^2- + purifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impurificare
IMPURIFICÁRE, impurificări, s. f. (Rar) Acțiunea de a impurifica. – V. impurifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impurificat
IMPURIFICÁT, -Ă, impurificați, -te, adj. Care a devenit impur. – V. impurifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impuritate
IMPURITÁTE, impurități, s. f. 1. Lipsă de puritate, de curățenie. ♦ Stare a unui mediu cu toxicitate ridicată, cu microbi etc. 2. Corp sau substanță străină care se găsește în masa altui corp sau a unui material (și a cărei prezență determină modificarea proprietăților materialului). – Din fr. impureté, lat. impuritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

impus
IMPÚS, -Ă, impuși, -se, adj. Care trebuie urmat întocmai; care trebuie făcut, îndeplinit; obligatoriu. – V. impune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputa
IMPUTÁ, impút, vb. I. Tranz. și refl. impers. 1. A (i se) reproșa, a (i se) atribui cuiva fapte, atitudini, gesturi nepotrivite, condamnabile. 2. A face pe cineva răspunzător de o pagubă adusă unei instituții, întreprinderi (unde lucrează), obligându-l la despăgubiri. – Din fr. imputer, lat. imputare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputabil
IMPUTÁBIL, -Ă, imputabili, -e, adj. Care poate fi imputat cuiva. – Din fr. imputable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputabilitate
IMPUTABILITÁTE s. f. (Jur.) Situație în care se găsește o persoană căreia i se atribuie săvârșirea cu intenție a unei fapte pedepsite de legea penală. – Din fr. imputabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputare
IMPUTÁRE, imputări, s. f. Acțiunea de a (se) imputa și rezultatul ei; reproș, mustrare, învinuire. ♦ (Concr.) Imputație. – V. imputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputaţie
IMPUTÁȚIE, imputații, s. f. Faptul de a atribui cuiva o vină; învinovățire; măsură prin care se dispune reținerea din câștigul unui angajat a despăgubirilor pentru paguba cauzată de acesta instituției sau întreprinderii unde lucrează; (concr.) sumă care trebuie plătită pentru această pagubă; imputare. – Din fr. imputation, lat. imputatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputație
IMPUTÁȚIE, imputații, s. f. Faptul de a atribui cuiva o vină; învinovățire; măsură prin care se dispune reținerea din câștigul unui angajat a despăgubirilor pentru paguba cauzată de acesta instituției sau întreprinderii unde lucrează; (concr.) sumă care trebuie plătită pentru această pagubă; imputare. – Din fr. imputation, lat. imputatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputrescibil
IMPUTRESCÍBIL, -Ă, imputrescibili, -e, adj. (Tehn.; despre materiale) Care nu putrezește. – Din fr. imputrescible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputrescibilitate
IMPUTRESCIBILITÁTE s. f. (Tehn.) Calitatea unui material de a fi imputrescibil. – Din fr. imputrescibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputrescibiliza
IMPUTRESCIBILIZÁ, imputrescibilizez, vb. I. Tranz. A trata materiale textile cu substanțe de protecție împotriva microorganismelor care pot produce degradări biochimice atât fibrelor textile naturale, cât și celor artificiale. – Imputrescibil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputrescibilizare
IMPUTRESCIBILIZÁRE, imputrescibilizări, s. f. Acțiunea de a imputrescibiliza și rezultatul ei. – V. imputrescibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imputrescibilizat
IMPUTRESCIBILIZÁT, -Ă, imputrescibilizați, -te, adj. (Despre materiale textile) Care au fost tratate cu substanțe de protecție împotriva microorganismelor. – V. imputrescibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imuabil
IMUÁBIL, -Ă, imuabili, -e, adj. Care rămâne veșnic același, care nu se schimbă; permanent, constant, imutabil. [Pr.: -mu-a-] – Din fr. immuable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imuabilitate
IMUABILITÁTE s. f. Calitatea a ceea ce este imuabil; permanență, fixitate, imutabilitate. [Pr.: -mu-a-] – Din fr. immuabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imun
IMÚN, -Ă, imuni, -e, adj. Care prezintă imunitate; care nu poate contracta o anumită boală infecțioasă. – Din fr. immun, lat. immunis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imund
IMÚND, -Ă, imunzi, -de, adj. (Livr.; adesea fig.) Foarte murdar; dezgustător la înfățișare. – Din fr. immonde, lat. immundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imundicitate
IMUNDICITÁTE s. f. (Livr.; adesea fig.) Murdărie foarte mare; imundiție. – Din fr. immondicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imundiţie
IMUNDÍȚIE s. f. (Livr.; adesea fig.) Imundicitate. – Din it. immondizia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imundiție
IMUNDÍȚIE s. f. (Livr.; adesea fig.) Imundicitate. – Din it. immondizia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunitar
IMUNITÁR, -Ă, imunitari, -e, adj. (Biol.) Cu caracter de imunitate. – Din fr. immunitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunitate
IMUNITÁTE s. f. 1. Rezistență a organismului față de acțiunea agenților patogeni sau a produșilor toxici ai acestora. 2. (În societatea medievală) Privilegiu acordat sau recunoscut la cerere de către monarh seniorului de a judeca, de a strânge impozite, de a ridica oastea etc. pe domeniile lui în folos propriu. 3. Ansamblu de drepturi sau de privilegii de care se bucură unele categorii de persoane. ◊ Imunitate parlamentară = dreptul membrilor unui organ legislativ de a nu fi urmăriți, învinuiți și trimiși în judecată pe durata mandatului decât cu aprobarea organului legislativ. Imunitate diplomatică = totalitatea drepturilor de care se bucură în țara în care au fost acreditați sau prin care trec spre acea țară reprezentanții și misiunile diplomatice, familiile lor, personalul administrativ. – Din fr. immunité, lat. immunitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imuniza
IMUNIZÁ, imunizez, vb. I. Tranz. și refl. A face sau a deveni imun în urma unui tratament sau prin faptul că a avut în trecut aceeași boală la care este expus în prezent. – Din fr. immuniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunizant
IMUNIZÁNT, -Ă, imunizanți, -te, adj. Care imunizează. – Din fr. immunisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunizare
IMUNIZÁRE, imunizări, s. f. Acțiunea de a (se) imuniza și rezultatul ei. – V. imuniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunizat
IMUNIZÁT, -Ă, imunizați, -te, adj. Care a devenit imun. – V. imuniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunochimic
IMUNOCHÍMIC, -Ă, imunochimici, -ce, adj. Privitor la imunochimie, de imunochimie. – Din engl. immunochemical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunochimie
IMUNOCHIMÍE s. f. Ramură a biochimiei care se ocupă cu studiul naturii chimice a imunității în vederea preparării de vaccinuri și seruri purificate. – Din fr. immunochimie. Cf. engl. immunochemistry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunodepresiv
IMUNODEPRESÍV, -Ă, imunodepresivi, -e, adj. (Med.) Imunosupresiv. – Din fr. immunodépressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunoelectroforeză
IMUNOELECTROFORÉZĂ s. f. (Med.) Adaptare a tehnicii electroforetice la studiile imunochimice. [Pr.: -no-e-] – Din engl. immunoelectrophoresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunogen
IMUNOGÉN, -Ă, imunogeni, -e, adj. (Biol.; despre substanțe) Care are proprietatea de a da imunitate (1). – Din fr. immunogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunogenetic
IMUNOGENÉTIC, -Ă, imunogenetici, -ce, adj. 2. Care ține de imunogenetică (1). – Din fr. immunogénétique, engl. immunogenetic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunogenetic
IMUNOGENÉTIC, -Ă, imunogenetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a geneticii care studiază complexitatea proceselor de imunitate (1). 2. Adj. Care ține de imunogenetică (1). – Din fr. immunogénétique, engl. immunogenetic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunogenetică
IMUNOGENÉTICĂ s. f. 1. Ramură a geneticii care studiază complexitatea proceselor de imunitate (1). – Din fr. immunogénétique, engl. immunogenetic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunoglobulină
IMUNOGLOBULÍNĂ, imunoglobuline, s. f. (Biol.) Substanță proteică prezentă în sângele persoanelor imune. – Din engl. immunoglobulin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunologic
IMUNOLÓGIC, -Ă, imunologici, -ce, adj. (Biol.) Care aparține imunologiei, de imunologie. – Din fr. immunologique, engl. immunologic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunologie
IMUNOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul reacțiilor organismului față de agenții infecțioși și de produsele lor toxice. – Din fr. immunologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunopatolog
IMUNOPATOLÓG, -Ă, imunopatologi, -ge, s. m. și f. Specialist în imunopatologie. – Din imunopatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunopatologie
IMUNOPATOLOGÍE s. f. Ramură a imunologiei care studiază imunitatea organismului în relație cu boala. – Din engl. immunopathology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunoprofilaxie
IMUNOPROFILAXÍE, imunoprofilaxii, s. f. Prevenire a unei boli contagioase prin imunizare cu vaccinuri, seruri specifice etc. – Din fr. immunoprophylaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunosupresie
IMUNOSUPRÉSIE s. f. (Med.) Scădere sau diminuare a imunității organismului după iradiere, droguri, toxine microbiene. – Din engl. immunosuppression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunosupresiv
IMUNOSUPRESÍV, -Ă, imunosupresivi, -e, adj. (Med.; despre substanțe, tratamente etc.) Care inhibă procesele imunogenetice; imunodepresiv. – Din engl. immunosuppressive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunoterapie
IMUNOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament care constă în administrarea de seruri și vaccinuri care conțin anticorpi specifici bolii respective. – Din fr. immunothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imunotransfuzie
IMUNOTRANSFÚZIE, imunotransfuzii, s. f. (Med.) Transfuzie de sânge recoltat de la donatori vaccinați în prealabil contra unor boli infecțioase. – Din fr. immunotransfusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imutabil
IMUTÁBIL, -Ă, imutabili, -e, adj. Imuabil. – Din lat. immutabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

imutabilitate
IMUTABILITÁTE s. f. (Rar) Imuabilitate. – Din fr. immutabilité, lat. immutabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in
IN^1- Element de compunere cu sens negativ și privativ, formând substantive, adjective, verbe. [Var.: im^2] – Din fr., lat. in-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in
IN^2 (1) s. m., (2) inuri, s. n. 1. S. m. Plantă erbacee textilă și oleaginoasă, cu tulpina subțire, ramificată în partea superioară, fibroasă, cu frunze mici, înguste și cu flori albastre sau albe, care are numeroase utilizări (Linum usitatissimum); p. restr. sămânța acestei plante. ◊ In galben = plantă erbacee cu flori galbene (Linum flavum). 2. S. n. Fir obținut prin prelucrarea inului^2 (1); p. ext. pânză făcută din aceste fire. – Lat. linum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-cuarto
IN-CUÁRTO adj. invar., s. n. v. in-quarto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-cvarto
IN-CVÁRTO adj. invar., s. n. v. in-quarto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-folio
IN-FÓLIO, adj. invar., (2) in-foliuri, s. n. 1. Adj. invar. (Despre formatul unei cărți) În care coala de hârtie este îndoită în două, formând patru pagini. 2. S. n. Carte care are acest format. [Pr.: -li-o] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-octavo
IN-OCTÁVO, adj. invar., (2) in-octavouri, s. n. 1. Adj. invar. (Despre formatul unei căiți) În care coala de hârtie este îndoită în opt, formând 16 pagini. 2. S. n. Carte care are acest format. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-plano
IN-PLÁNO, adj. invar., (2) in planouri, s. n. 1. Adj. invar. (Despre formatul unei cărți sau al unui ziar) În care coala de hârtie nu este îndoită, alcătuind o filă sau două pagini. 2. S. n. Carte sau ziar care are acest format. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

in-quarto
IN-QUÁRTO, adj. invar., (2) in-quartouri, s. n. 1. Adj. invar. (Despre formatul unei cărți sau al unei file dintr-o carte) În care coala de hârtie imprimată este îndoită în patru, formând patru foi sau opt pagini. 2. S. n. Carte care are acest format. [Var.: in-cuárto, in-cvárto adj. invar., s. n.] – Din fr. in-quarto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inabil
INABÍL, -Ă, inabili, -e, adj. Neîndemânatic, stângaci; neabil. – Din fr. inhabile, lat. inhabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inabilitate
INABILITÁTE s. f. Lipsă de abilitate; stângăcie. – Din fr. inhabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inabordabil
INABORDÁBIL, -Ă, inabordabili, -e, adj. Care nu poate fi abordat; inaccesibil, neabordabil. – Din fr. inabordable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacceptabil
INACCEPTÁBIL, -Ă, inacceptabili, -e, adj. Care nu poate fi acceptat, admis; neacceptabil. – Din fr. inacceptable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacceptare
INACCEPTÁRE s. f. Refuz de a accepta; neacceptare, respingere. – După fr. inacceptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaccesibil
INACCESÍBIL, -Ă, inaccesibili, -e, adj. Care nu este accesibil, la care nu poți ajunge; neaccesibil, inabordabil. ♦ Care nu poate fi înțeles. – Din fr. inaccessible, lat. inaccesibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaccesibilitate
INACCESIBILITÁTE s. f. Însușirea sau starea de a fi inaccesibil. – Din fr. inaccessibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inachidae
Inachidae, denumire purtată de opt din cei mai apropiați urmași ai lui Inachus la tronul Argosului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inachis
Inachis, denumire purtată de Io, ca fiică a lui Inachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inachus
Inachus, întemeietorul dinastiei din Argos, era fiul lui Oceanus și al lui Tethys. Inachus a avut, la rîndul lui, copii pe Io și pe Phoroneus. Îndurerat de suferințele fiicei sale (v. și Io), se spunea că Inachus ar fi încercat să se războiască cu Zeus, răpitorul ei. Drept pedeapsă, părintele zeilor l-a metamorfozat într-un rîu, care-i purta numele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inacomodabil
INACOMODÁBIL, -Ă, inacomodabili, -e, adj. Care nu se poate acomoda cu o situație, cu o persoană etc.; inadaptabil. – Din fr. inaccommodable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacordabil
INACORDÁBIL, -Ă, inacordabili, -e, adj. Care nu se poate acorda sau atribui. – Din fr. inaccordable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactiv
INACTÍV, -Ă, inactivi, -e, adj. 1. Care nu activează, care este lipsit de activitate; care nu face nimic; pasiv. 2. (Chim.; despre substanțe, elemente) Care nu reacționează. – Din fr. inactif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactiva
INACTIVÁ, inactivez, vb. I. Tranz. 1. A face să devină inactiv; a anihila, a suprima. 2. (Chim.) A face să nu reacționeze; a neutraliza. – Din fr. inactiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactivare
INACTIVÁRE, inactivări, s. f. Acțiunea de a inactiva și rezultatul ei. – V. inactiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactivat
INACTIVÁT, -Ă, inactivați, -te, adj. Care a devenit inactiv. – V. inactiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactivism
INACTIVÍSM s. n. (Rar) Accentuare a atitudinii inactive; mod de viață care evită contactul cu lumea exterioară. – Din germ. Inaktivismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactivitate
INACTIVITÁTE s. f. Lipsă de activitate; pasivitate. – Din fr. inactivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactual
INACTUÁL, -Ă, inactuali, -e, adj. Care nu este actual; neactual. [Pr.: -tu-al] – Din fr. inactuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inactualitate
INACTUALITÁTE s. f. Lipsă de actualitate; însușirea sau starea de a fi inactual. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. inactualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacţiune
INACȚIÚNE s. f. Lipsă a oricărei acțiuni. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. inaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacțiune
INACȚIÚNE s. f. Lipsă a oricărei acțiuni. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. inaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inacuzabil
INACUZÁBIL, -Ă, inacuzabili, -e, adj. Care nu poate fi acuzat; nevinovat. – Din fr. inaccusable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadaptabil
INADAPTÁBIL, -Ă, inadaptabili, -e, adj. Care nu se poate obișnui, acomoda cu o situație nouă; inacomodabil. – Din fr. inadaptable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadaptabilitate
INADAPTABILITÁTE s. f. Faptul de a fi inadaptabil; neadaptabilitate. – Inadaptabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadaptare
INADAPTÁRE, inadaptări, s. f. Imposibilitate de adaptare; neadaptare. – După fr. inadaptation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadaptat
INADAPTÁT, -Ă, inadaptați, -te, adj. Care nu s-a adaptat; neadaptat. – Din fr. inadapté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadecvare
INADECVÁRE s. f. Lipsă de adecvare; nepotrivire. – După fr. inadéquation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadecvat
INADECVÁT, -Ă, inadecvați, -te, adj. Care nu corespunde, nu este potrivit; nepotrivit, neadecvat. – Din fr. inadéquat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaderent
INADERÉNT, -Ă, inaderenți, -te, adj. Care nu aderă; neaderent. – Din fr. inadhérent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaderenţă
INADERÉNȚĂ, inaderențe, s. f. Imposibilitate de a adera; neaderență. – Inader[ent] + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaderență
INADERÉNȚĂ, inaderențe, s. f. Imposibilitate de a adera; neaderență. – Inader[ent] + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadmisibil
INADMISÍBIL, -Ă, inadmisibili, -e, adj. Care nu poate fi admis, primit, acceptat; neadmisibil. – Din fr. inadmissible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadmisibilitate
INADMISIBILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este inadmisibil. – Din fr. inadmissibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadvertent
INADVERTÉNT, -Ă, inadvertenți, -te, adj. Lipsit de atenție; neatent, distrat. ♦ Care nu se potrivește, nu corespunde; greșit. – Din fr. inadvertant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadvertenţă
INADVERTÉNȚĂ, inadvertențe, s. f. Lipsă de atenție; (concr.) greșeală comisă din neatenție. ♦ Nepotrivire. – Din fr. inadvertance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inadvertență
INADVERTÉNȚĂ, inadvertențe, s. f. Lipsă de atenție; (concr.) greșeală comisă din neatenție. ♦ Nepotrivire. – Din fr. inadvertance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inah
Inah = Inachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inahida
Inahida = Inachis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inahizi
Inahizi = Inachidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inalienabil
INALIENÁBIL, -Ă, inalienabili, -e, adj. (Despre drepturi, bunuri) Care nu poate face obiectul unui act de înstrăinare. [Pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inalienabilitate
INALIENABILITÁTE s. f. Calitate a unui drept sau a unui bun de a fi inalienabil. [Pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inalienare
INALIENÁRE, inalienări, s. f. (Jur.) Situația, starea a ceea ce este inalienabil, imposibilitate de alienare. [Pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inalterabil
INALTERÁBIL, -Ă, inalterabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu se alterează, nu se strică; nealterabil. – Din fr. inaltérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inalterabilitate
INALTERABILITÁTE s. f. Calitatea de a fi inalterabil. – Din fr. inaltérabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inamic
INAMÍC, -Ă, inamici, -ce, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Statul beligerant adversar în caz de război; p. ext. forțele armate și cetățenii acestui stat. ♦ Dușman în viața de fiecare zi. 2. Adj. Care aparține statului beligerant adversar sau cetățenilor săi. ♦ Dușmănos, ostil. [Var.: (înv.) inimíc, -ă adj., s. m. și f.] – Din lat. inimicus (după amic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inamisibil
INAMISÍBIL, -Ă, inamisibili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate pierde; care rămâne. ♦ Care nu ți se poate lua. – Din lat. inamissibilis, fr. inamissible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inamovibil
INAMOVÍBIL, -Ă, inamovibili, -e, adj. 1. (Despre funcționarii publici) Care nu poate fi transferat, înlocuit sau destituit din funcție fără anumite garanții legale. ♦ (Despre o funcție) Din care nu poate fi destituit cineva. 2. (Despre piese, organe de mașini etc.) Care nu poate fi deplasat din locul în care este montat. – Din fr. inamovible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inamovibilitate
INAMOVIBILITÁTE s. f. Faptul, calitatea sau dreptul de a fi inamovibil. – Din fr. inamovibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inanalizabil
INANALIZÁBIL, -Ă, inanalizabili, -e, adj. Care nu poate fi analizat; neanalizabil. – Din fr. inanalysable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inanimat
INANIMÁT, -Ă, inanimați, -te, adj. (Adesea substantivat) Neînsuflețit, neanimat; care este fără viață prin structura sau esența lui. – Din fr. inanimé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inanitate
INANITÁTE s. f. (Rar) Deșertăciune, vanitate, zădărnicie. – Din fr. inanité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaniţie
INANÍȚIE s. f. Stare patologică a organismului, manifestată prin pierdere în greutate, scăderea forței fizice, amețeli etc. și cauzată de lipsa cronică de hrană. – Din fr. inanition, lat. inanitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaniție
INANÍȚIE s. f. Stare patologică a organismului, manifestată prin pierdere în greutate, scăderea forței fizice, amețeli etc. și cauzată de lipsa cronică de hrană. – Din fr. inanition, lat. inanitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inapelabil
INAPELÁBIL, -Ă, inapelabili, -e, adj. (Jur.) Care nu poate fi schimbat, modificat; cu caracter definitiv. – Din it. inappellabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inapetenţă
INAPETÉNȚĂ s. f. Lipsă de poftă de mâncare, întâlnită în multe boli febrile, digestive, cronice etc.; anorexie. ♦ Fig. Lipsă de interes. – Din fr. inappétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inapetență
INAPETÉNȚĂ s. f. Lipsă de poftă de mâncare, întâlnită în multe boli febrile, digestive, cronice etc.; anorexie. ♦ Fig. Lipsă de interes. – Din fr. inappétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaplicabil
INAPLICÁBIL, -Ă, inaplicabili, -e, adj. Care nu poate fi pus în practică; neaplicabil. – Din fr. inapplicable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaplicabilitate
INAPLICABILITÁTE s. f. Imposibilitate de a fi pus în practică; neaplicabilitate. – Din fr. inapplicabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inapreciabil
INAPRECIÁBIL, -Ă, inapreciabili, -e, adj. Care, datorită calităților deosebite, nu poate fi prețuit, evaluat; inestimabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. inappréciable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inapt
INÁPT, -Ă, inapți, -te, adj. Nepotrivit pentru o anumită sarcină, slujbă etc.; lipsit de putere, de forța (fizică) de a face ceva. – Din fr. inapte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaptitudine
INAPTITÚDINE s. f. Lipsă de aptitudine; nepricepere. – Din fr. inaptitudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inariţă
INÁRIȚĂ, inarițe, s. f. Numele a două plante erbacee acvatice, asemănătoare cu inul^2 cu florile verzui; țintar (2) (Najas minor și marina). – In^2 + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inariță
INÁRIȚĂ, inarițe, s. f. Numele a două plante erbacee acvatice, asemănătoare cu inul^2 cu florile verzui; țintar (2) (Najas minor și marina). – In^2 + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inarmonie
INARMONÍE s. f. (Rar) Lipsă de armonie. – Din fr. inharmonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inarticulabil
INARTICULÁBIL, -Ă, inarticulabili, -e, adj. Care nu poate fi articulat; care nu poate fi exprimat clar, ușor. – Din fr. inarticulable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inasimilabil
INASIMILÁBIL, -Ă, inasimilabili, -e, adj. Care nu poate fi asimilat, care nu se asimilează (ușor); neasimilabil. – Din fr. inassimilable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inasortabil
INASORTÁBIL, -Ă, inasortabili, -e, adj. Care nu poate fi asortat (la culoare, mărime etc.) – Din fr. inassortable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inatacabil
INATACÁBIL, -Ă, inatacabili, -e, adj. Care nu poate fi atacat, contestat; neatacabil. – Din fr. inattaquable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaudibil
INAUDÍBIL, -Ă, inaudibili, -e, adj. Care nu se poate auzi (ușor); p. ext. imperceptibil. ♦ Care se aude cu mare dificultate. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inaudible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaugura
INAUGURÁ, inaugurez, vb. I. Tranz. A deschide în mod solemn activitatea unui așezământ, a unei expoziții, a unui local etc.; p. gener. a marca începutul într-o activitate, într-un domeniu. ♦ Spec. A dezveli (în mod solemn) un monument. – Din fr. inaugurer, lat. inaugurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaugural
INAUGURÁL, -Ă, inaugurali, -e, adj. De inaugurare, privitor la o inaugurare. – Din fr. inaugural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaugurare
INAUGURÁRE, inaugurări, s. f. Acțiunea de a inaugura și rezultatul ei. – V. inaugura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inaugurator
INAUGURATÓR, -OÁRE, inauguratori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care inaugurează o expoziție, un local etc. – Din fr. inaugurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inautentic
INAUTÉNTIC, -Ă, inautentici, -ce, adj. Care nu este autentic; neautentic. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inauthentique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inautenticitate
INAUTENTICITÁTE s. f. Lipsă de autenticitate. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inauthenticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inavuabil
INAVUÁBIL, -Ă, inavuabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi mărturisit; p. ext. rușinos, nedemn. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. inavouable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inăriţă
INĂRÍȚĂ, inărițe, s. f. Pasăre mică înrudită cu sticletele, cu fruntea roșie, gușa neagră și pieptul roz, care se hrănește mai ales cu semințe de in^2; țintar (2) (Carduelis flammea). – In^2 + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inăriță
INĂRÍȚĂ, inărițe, s. f. Pasăre mică înrudită cu sticletele, cu fruntea roșie, gușa neagră și pieptul roz, care se hrănește mai ales cu semințe de in^2; țintar (2) (Carduelis flammea). – In^2 + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inc
INC, incuri, s. n. (Reg.) Poftă de râs, de joc, de zburdălnicii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inca
ÍNCA adj. v. incaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incalculabil
INCALCULÁBIL, -Ă, incalculabili, -e, adj. Care nu poate fi calculat, apreciat (atât e de mare); necalculabil; imens, considerabil. – Din fr. incalculable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incalificabil
INCALIFICÁBIL, -Ă, incalificabili, -e, adj. Care nu poate fi calificat (atât e de rău); care întrece orice măsură. – In^1- + calificabil. Cf. fr. inqualifiable, it. inqualificabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incandescent
INCANDESCÉNT, -Ă, incandescenți, -te, adj. (Adesea fig.) Care se află în stare de incandescență. – Din fr. incandescent, lat. incandescens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incandescenţă
INCANDESCÉNȚĂ s. f. (Adesea fig.) Stare a unui corp care, datorită temperaturii ridicate, emite lumină (și radiații infraroșii). ◊ Lampă cu incandescență = lampă electrică în care lumina este produsă cu ajutorul încălzirii electrice a unui fir metalic la temperaturi înalte și într-un spațiu vid. – Din fr. incandescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incandescență
INCANDESCÉNȚĂ s. f. (Adesea fig.) Stare a unui corp care, datorită temperaturii ridicate, emite lumină (și radiații infraroșii). ◊ Lampă cu incandescență = lampă electrică în care lumina este produsă cu ajutorul încălzirii electrice a unui fir metalic la temperaturi înalte și într-un spațiu vid. – Din fr. incandescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incantatoriu
INCANTATÓRIU, -IE, incantatorii, adj. (Livr.) Cu caracter de incantație. – Din fr. incantatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incantaţie
INCANTÁȚIE, incantații, s. f. Formulă magică, cântată sau recitată (pentru a obține un efect supranatural). ♦ Fig. (Stare de) încântare; farmec, delectare. – Din fr. incantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incantație
INCANTÁȚIE, incantații, s. f. Formulă magică, cântată sau recitată (pentru a obține un efect supranatural). ♦ Fig. (Stare de) încântare; farmec, delectare. – Din fr. incantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incapabil
INCAPÁBIL, -Ă, incapabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care nu este capabil să facă ceva; p. ext. nepriceput. ♦ Lipsit de capacitatea legală de a se bucura de anumite drepturi. – Din fr. incapable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incapacitate
INCAPACITÁTE s. f. Lipsă de capacitate, imposibilitate de a face ceva; p. ext. nepricepere. ♦ Stare, situație a unei persoane care nu are capacitatea legală de a se bucura de anumite drepturi. – Din fr. incapacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarbonizare
INCARBONIZÁRE s. f. Ansamblu de procese de natură fizică, chimică sau biologică, în cursul căruia substanțele organice vegetale depuse pe fundul unui bazin de sedimentare se îmbogățesc în carbon, transformându-se în cărbuni. [Var.: încarbonizáre s. f.] – În + carbonizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarceraţie
INCARCERÁȚIE s. f. 1. (Livr.) Încarcerare. 2. (Med.) Strangulare a unei hernii. – Din fr. incarcération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarcerație
INCARCERÁȚIE s. f. 1. (Livr.) Încarcerare. 2. (Med.) Strangulare a unei hernii. – Din fr. incarcération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarna
INCARNÁ, incarnez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) întrupa; a (se) transforma în om. ♦ Fig. A lua sau a da o formă concretă, reală. ♦ Tranz. A juca un rol într-o piesă. 2. (Despre unghii) A crește în carne. [Var.: încarná vb. I] – Din fr. incarner, lat. incarnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarnare
INCARNÁRE, incarnări, s. f. Acțiunea de a (se) incarna și rezultatul ei; incarnație. [Var.: încarnáre s. f.] – V. incarna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarnat
INCARNÁT, -Ă, incarnați, -te, adj. 1. Care a luat formă materială, reală; întrupat. 2. (În sintagma) Unghie incarnată = unghie care crește în carne; onixis. [Var.: încarnát, -ă adj.] – V. incarna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarnaţie
INCARNÁȚIE, incarnații, s. f. Incarnare. – Din fr. incarnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incarnație
INCARNÁȚIE, incarnații, s. f. Incarnare. – Din fr. incarnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incas
INCÁS, -Ă, incași, -se, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte dintr-un trib indian din America de Sud. 2. Adj. Care aparține incașilor (1), privitor la incași. [Var.: ínca adj., incáș, -ă s. m. și f., adj.] – Din fr. incas, inca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incasabil
INCASÁBIL, -Ă, incasabili, -e, adj. Care nu se sparge (ușor). – Din fr. incassable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incaso
INCÁSO s. n. Modalitate de plată în schimburile economice internaționale care constă într-o obligație de plată a cumpărătorului, asumată prin contract, contra documente comerciale transmise de banca beneficiarului plății la banca plătitorului. – Din it. incasso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incastelură
INCASTELÚRĂ s. f. (Med. vet.) Deformare a copitei la animale. [Var.: încastelúră s. f.] – Din fr. encastelure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incaş
INCÁȘ, -Ă s. m. și f., adj. v. incas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incaș
INCÁȘ, -Ă s. m. și f., adj. v. incas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incavaţie
INCAVÁȚIE, incavații, s. f. (Rar) Adâncitură relativ largă, executată la suprafața unei piese prin deformare plastică. – Din engl. incavation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incavație
INCAVÁȚIE, incavații, s. f. (Rar) Adâncitură relativ largă, executată la suprafața unei piese prin deformare plastică. – Din engl. incavation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendia
INCENDIÁ, incendiez, vb. I. Tranz. A da foc, a provoca un incendiu (cu scopul de a distruge). ♦ Fig. A ațâța la război, la revoltă, a îndemna la acțiuni violente. [Pr.: -di-a] – Din fr. incendier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendiar
INCENDIÁR, -Ă, incendiari, -e, adj. Care provoacă (sau poate provoca) un incendiu. ♦ Fig. Care ațâță, îndeamnă la acțiuni violente. [Pr.: -di-ar] – Din fr. incendiaire, lat. incendiarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendiat
INCENDIÁT, -Ă, incendiați, -te, adj. Care a suferit un incendiu. [Pr.: -di-at] – V. incendia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendiator
INCENDIATÓR, -OÁRE, incendiatori, -oare, s. m. și f. Persoană care provoacă un incendiu. ♦ Fig. Persoană care îndeamnă la acțiuni violente; instigator, provocator. [Pr.: -di-a-] – Incendia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendiere
INCENDIÉRE, incendieri, s. f. Acțiunea de a incendia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. incendia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incendiu
INCÉNDIU, incendii, s. n. Foc mare care cuprinde (și distruge parțial sau total) o clădire, o pădure etc.; pârjol. – Din lat. incendium. Cf. it. incendio, fr. incendie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incert
INCÉRT, -Ă, incerți, -te, adj. Care nu este cert; nesigur, îndoielnic; schimbător. – Din lat. incertus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incertitudine
INCERTITÚDINE, incertitudini, s. f. Lipsă de certitudine; nesiguranță, îndoială, ezitare. – Din fr. incertitude, lat. incertitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incesibil
INCESÍBIL, -Ă, incesibili, -e, adj. (Jur.; despre bunuri) Care nu poate fi cedat. – Din fr. incessible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incesibilitate
INCESIBILITÁTE s. f. (Jur.) Calitate a unui bun de a fi incesibil. – Din fr. incessibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incest
INCÉST, incesturi, s. n. Infracțiune care constă în întreținerea de relații sexuale între părinți și copii sau între frați și surori. – Din fr. inceste, lat. incestus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incestuos
INCESTUÓS, -OÁSĂ, incestuoși, -oase, adj. Cu caracter de incest, vinovat de incest. [Pr.: -tu-os] – Din fr. incestueux, lat. incestuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inch
INCH, inchi, s. m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu 2,54 cm, folosită în Marea Britanie și în Statele Unite ale Americii. [Pr.: inč] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inchi
INCHI s. m. pl. v. inch. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inchietudine
INCHIETÚDINE s. f. (Livr.) Neliniște. [Pr.: -chi-e-] – Din fr. inquiétude, lat. inquietudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inchizitor
INCHIZITÓR, inchizitori, s. m. Judecător din tribunalul ecleziastic al Inchiziției. ♦ Fig. Anchetator aspru. – Din fr. inquisiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inchizitorial
INCHIZITORIÁL, -Ă, inchizitoriali, -e, adj. De Inchiziție sau de inchizitor, privitor la Inchiziție sau la inchizitor. ♦ Fig. Foarte crud, foarte aspru. [Pr.: -ri-al] – Din fr. inquisitorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inchiziţie
INCHIZÍȚIE s. f. Instituție a Bisericii catolice, creată la sfârșitul sec. XII și începutul sec. XIII, însărcinată cu apărarea credinței creștine și reprimarea ereziei. – Din fr. inquisition, lat. inquisitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inchiziție
INCHIZÍȚIE s. f. Instituție a Bisericii catolice, creată la sfârșitul sec. XII și începutul sec. XIII, însărcinată cu apărarea credinței creștine și reprimarea ereziei. – Din fr. inquisition, lat. inquisitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incident
INCIDÉNT, -Ă, incidenți, -te, s. n., adj. I. S. n. 1. Întâmplare neașteptată (și neplăcută) care apare în desfășurarea unei acțiuni. ◊ Incident de frontieră = ciocnire armată între unități grănicerești care aparțin unor state limitrofe. ♦ Greutate, dificultate. 2. Obiecție (secundară și neașteptată) ridicată în cursul unui proces de una dintre părți. II. Adj. 1. (Despre cuvinte sau propoziții) Care este intercalat între părțile unei propoziții sau fraze. 2. (Fiz.; în sintagma) Rază incidentă = rază de lumină care cade pe suprafața unui corp sau pe suprafața care separă două medii. – Din fr. incident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incidental
INCIDENTÁL, -Ă, incidentali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care intervine întâmplător; accidental. – Din fr. incidentel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incidenţă
INCIDÉNȚĂ, incidențe, s. f. 1. Întâlnire a razelor de lumină, a fasciculelor de lumină, a particulelor etc. între ele sau cu suprafețele corpurilor. ◊ Punct de incidență = punct în care o rază de lumină întâlnește un corp sau suprafața de separare a două medii. Unghi de incidență = unghi format de raza incidentă cu perpendiculara în punctul de incidență. 2. (Med.) Totalitatea cazurilor de îmbolnăvire provocate de o anumită boală infecțioasă pe o perioadă dată, raportată la totalul populației. 3. (Biol.) Prezență a unui caracter, normal sau patologic, într-o populație oarecare, cercetată într-o anumită perioadă. – Din fr. incidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incidență
INCIDÉNȚĂ, incidențe, s. f. 1. Întâlnire a razelor de lumină, a fasciculelor de lumină, a particulelor etc. între ele sau cu suprafețele corpurilor. ◊ Punct de incidență = punct în care o rază de lumină întâlnește un corp sau suprafața de separare a două medii. Unghi de incidență = unghi format de raza incidentă cu perpendiculara în punctul de incidență. 2. (Med.) Totalitatea cazurilor de îmbolnăvire provocate de o anumită boală infecțioasă pe o perioadă dată, raportată la totalul populației. 3. (Biol.) Prezență a unui caracter, normal sau patologic, într-o populație oarecare, cercetată într-o anumită perioadă. – Din fr. incidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incinera
INCINERÁ, incinerez, vb. I. Tranz. A arde un cadavru sau altă substanță organică, prefăcându-le în cenușă. – Din fr. incinérer, lat. incinerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incinerare
INCINERÁRE, incinerări, s. f. Acțiunea de a incinera și rezultatul ei; incinerație. – V. incinera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incineraţie
INCINERÁȚIE, incinerații, s. f. Incinerare. – Din fr. incinération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incinerație
INCINERÁȚIE, incinerații, s. f. Incinerare. – Din fr. incinération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incintă
INCÍNTĂ, incinte, s. f. 1. Spațiu (mare) închis în interiorul unei construcții. 2. Suprafață de teren înconjurată din toate părțile de construcții, de amenajări. 3. (În sintagma) Incintă acustică = casetă de lemn de construcție specială în care sunt fixate unul sau mai multe difuzoare în scopul ameliorării caracteristicilor acustice ale acestora; boxă. – Din fr. enceinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incipient
INCIPIÉNT, -Ă, incipienți, -te, adj. Care se află la început; începător. [Pr.: -pi-ent] – Din lat. incipiens, -ntis, it. incipiente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incipit
ÍNCIPIT, incipituri, s. n. Formulă introductivă dintr-o carte tipărită sau dintr-un manuscris antic ori medieval, care cuprindea titlul lucrării și numele autorului. – Din lat. [hic] incipit „aici începe”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incisiv
INCISÍV^1, incisivi, s. m. (Și în sintagma dinți incisivi) Fiecare dintre dinții lați, cu rădăcinile neramificate, aflați în planul anterior al arcadelor dentare, sus și jos, și folosiți pentru tăierea alimentelor. – Din fr. incisive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incisiv
INCISÍV^2 -Ă, incisivi, -e, adj. Pătrunzător; tăios, mușcător. Stil incisiv. – Din fr. incisif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incisivitate
INCISIVITÁTE, incisivități, s. f. Însușirea de a fi incisiv^2, pătrunzător, tăios, mușcător. – Incisiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incita
INCITÁ, incít, vb. I. Tranz. A ațâța, a întărâta; a instiga la... – Din fr. inciter, lat., it. incitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitabil
INCITÁBIL, -Ă, incitabili, -e, adj. Care poate fi incitat. – Din fr. incitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitabilitate
INCITABILITÁTE s. f. Stare de incitare; însușirea a ceea ce este incitabil. – Din fr. incitabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitant
INCITÁNT, -Ă, incitanți, -te, adj. Care incită, incitator; incitativ. – Din fr. incitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitare
INCITÁRE, incitări, s. f. Acțiunea de a incita și rezultatul ei; ațâțare, întărâtare, instigare, incitație. – V. incita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitat
INCITÁT, -Ă, incitați, -te, adj. Ațâțat, întărâtat, instigat. – V. incita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitativ
INCITATÍV, -Ă, incitativi, -e, adj. (Rar) Incitant. – Din fr. incitatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitator
INCITATÓR, -OÁRE, incitatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care incită; instigator. – Din fr. incitateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitaţie
INCITÁȚIE, incitații, s. f. Incitare. – Din fr. incitation, lat. incitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incitație
INCITÁȚIE, incitații, s. f. Incitare. – Din fr. incitation, lat. incitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inciza
INCIZÁ, incizez, vb. I. Tranz. A face o incizie; a ornamenta cu ajutorul inciziilor. – Din fr. inciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incizare
INCIZÁRE, incizări, s. f. Acțiunea de a inciza; (concr.) incizie (3). – V. inciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incizie
INCÍZIE, incizii, s. f. 1. (Med.) Tăietură, secționare făcută într-un țesut cu bisturiul sau cu un alt instrument chirurgical. 2. Tăietură făcută în scoarța unui arbore, cu scopul de a opri și de a dirija o cantitate mai mare de substanțe nutritive către inflorescențe, provocând astfel o creștere mai mare a fructelor și grăbirea coacerii lor. 3. Tehnică de ornamentare a unui obiect din lut, piatră, metal prin zgârierea în adâncime cu ajutorul unui instrument special; ornament astfel rezultat. – Din fr. incision, lat. incisio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incizură
INCIZÚRĂ, incizuri, s. f. 1. (Anat.) Adâncitură pe suprafața unei structuri anatomice. 2. (Med.) Incizie (1). 3. (Tehn.) Crăpătură, crestătură. – Din fr. incisure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclasabil
INCLASÁBIL, -Ă, inclasabili, -e, adj. Care nu se poate clasa. – Din fr. inclassable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclasabil
INCLASÁBIL, -Ă, inclasabili, -e, adj. Care nu se poate clasa. – Din fr. inclassable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclement
INCLEMÉNT, -Ă, inclemenți, -te, adj. (Livr.) Neiertător. – Din fr. inclément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclemenţă
INCLEMÉNȚĂ s. f. (Livr.) Neîndurare. – Din fr. inclémence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclemență
INCLEMÉNȚĂ s. f. (Livr.) Neîndurare. – Din fr. inclémence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclinogramă
INCLINOGRÁMĂ, inclinograme, s. f. Grafic în care se reprezintă proiecția pe plan orizontal a poziției axei unei sonde, incluzând variația înclinării sondei cu adâncimea și variația azimutului corespunzător. – Din engl. inclinogram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclinometrie
INCLINOMETRÍE s. f. Operație de măsurare și înregistrare a poziției în spațiu a unei găuri de sondă. – Din fr. inclinométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclinometru
INCLINOMÉTRU, inclinometre, s. n. 1. Aparat pentru măsurarea și înregistrarea poziției unei găuri de sondă. 2. Instrument care servește la măsurarea unghiurilor de înclinare a unei nave în raport cu orizontul. 3. Instrument care indică direcția magnetismului Pământului. – Din fr. inclinomètre, engl. inclinometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

include
INCLÚDE, inclúd, vb. III. Tranz. A cuprinde, a conține, a îngloba. – Din lat. includere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

includere
INCLÚDERE, includeri, s. f. Acțiunea de a include și rezultatul ei; cuprindere, înglobare. – V. include.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclus
INCLÚS, -Ă, incluși, -se, adj. Care este cuprins, conținut, înglobat. – V. include.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inclusiv
INCLUSÍV adv. Împreună cu...; și cu... ♦ Și cel din urmă (dintr-o serie de numere, de date etc.) – Din fr. inclusif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incluziune
INCLUZIÚNE, incluziuni, s. f. 1. Particulă de material străin conținută în masa unui corp solid. ♦ Defect de fabricație al unei piese, constând în prezența în masa metalică a unor particule izolate. 2. (Mat.) Relație între două mulțimi prin care se exprimă faptul că orice element al primei mulțimi îi aparține și celeilalte. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. inclusion, lat. inclusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoagulabil
INCOAGULÁBIL, -Ă, incoagulabili, -e, adj. Care nu se coagulează sau nu poate fi coagulat. [Pr.: -co-a-] – Din fr. incoagulable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoagulabilitate
INCOAGULABILITÁTE s. f. (Med.) Lipsă de coagulare. [Pr.: -co-a-] – Din fr. incoagulabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoativ
INCOATÍV, -Ă, incoativi, -e, adj., s. n. (Verb) Care exprimă începutul unei acțiuni. [Pr.: -co-a-] – Din fr. inchoatif, lat. inchoativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoercibil
INCOERCÍBIL, -Ă, incoercibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi constrâns. ♦ (Fiz.) Care nu poate fi reținut, comprimat într-un recipient. [Pr.: -co-er-] – Din fr. incoercible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoercibilitate
INCOERCIBILITÁTE s. f. (Livr.) Imposibilitatea de a constrânge, de a stăpâni. [Pr.: -co-er-] – Din fr. incoercibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoerent
INCOERÉNT, -Ă, incoerenți, -te, adj. (Despre oameni) Lipsit de logică în gândire, în exprimare, în manifestări; (despre manifestările oamenilor) lipsit de logică. [Pr.: -co-e-. – Var.: incoherént, -ă adj.] – Din fr. incohérent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoerenţă
INCOERÉNȚĂ, incoerențe, s. f. Lipsă de legătură logică (în gândire, în exprimare sau acțiune). [Pr.: -co-e-. – Var.: incoherénță s. f.] – Din fr. incohérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoerență
INCOERÉNȚĂ, incoerențe, s. f. Lipsă de legătură logică (în gândire, în exprimare sau acțiune). [Pr.: -co-e-. – Var.: incoherénță s. f.] – Din fr. incohérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incognito
INCÓGNITO adj. invar., adv. (În legătură cu o persoană aflată în călătorie) Fără să fie cunoscut; în ascuns; cu nume fals. – Din fr., it. incognito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incognoscibil
INCOGNOSCÍBIL, -Ă, incognoscibili, -e, adj. (Fil.) Care nu poate fi cunoscut de rațiunea omenească (deși se presupune că există în realitate). – Din fr. incognoscible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incognoscibilitate
INCOGNOSCIBILITÁTE s. f. (Fil.) Însușirea sau starea de a fi incognoscibil. – Din fr. incognoscibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoherent
INCOHERÉNT, -Ă adj. v. incoerent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoherenţă
INCOHERÉNȚĂ s. f. v. incoerență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoherență
INCOHERÉNȚĂ s. f. v. incoerență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incolinism
INCOLINÍSM, incolinisme, s. n. (Biol.) Formă de conviețuire a două organisme în care unul folosește gazda numai ca adăpost. – Din fr. incolinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incolor
INCOLÓR, -Ă, incolori, -e, adj. Care nu are culoare, care nu e colorat. ♦ Fig. Fără personalitate, fără strălucire; șters, searbăd. – Din fr. incolore, lat. incolor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incombustibil
INCOMBUSTÍBIL, -Ă, incombustibili, -e, adj. (Despre corpuri) Care nu poate fi ars, care nu este combustibil; necombustibil. – Din fr. incombustible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incombustibilitate
INCOMBUSTIBILITÁTE s. f. Proprietate a unui corp de a fi incombustibil. – Din fr. incombustibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomensurabil
INCOMENSURÁBIL, -Ă, incomensurabili, -e, adj. 1. Care nu poate fi măsurat; foarte mare, nemăsurat, nelimitat. ♦ Care nu poate fi evaluat, care este foarte valoros. 2. (Mat.; despre mărimi) A căror măsură nu poate fi exprimată de un număr rațional. – Din fr. incommensurable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomensurabilitate
INCOMENSURABILITÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi incomensurabil (1) din cauza dimensiunilor foarte mari. ♦ Imposibilitate de evaluare din cauza valorii prea mari. 2. (Mat.) Caracteristică a unor mărimi de a fi incomensurabile (2). – Din fr. incommensurabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomestibil
INCOMESTÍBIL, -Ă, incomestibili, -e, adj. Care nu este bun de mâncat; necomestibil. – Din fr. incomestible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomod
INCOMÓD, -Ă, incomozi, -de, adj. 1. (Despre lucruri, adesea adverbial) Care nu este comod, care stânjenește. 2. (Despre ființe) Care deranjează, supără, stingherește, indispune. – Din fr. incommode, lat. incommodus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomoda
INCOMODÁ, incomodez, vb. I. Tranz. A tulbura liniștea cuiva; a deranja, a stingheri, a stânjeni. – Din fr. incommoder, lat. incommodare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomodant
INCOMODÁNT, -Ă, incomodanți, -te, adj. Supărător, jenant. – Din fr. incommodant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomodare
INCOMODÁRE s. f. Acțiunea de a incomoda și rezultatul ei. – V. incomoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomoditate
INCOMODITÁTE s. f. Lipsă de comoditate. ♦ Neplăcere, jenă. – Din fr. incommodité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomparabil
INCOMPARÁBIL, -Ă, incomparabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu se poate compara cu nimic (prin însușiri); fără pereche, fără seamăn, neasemănat, extraordinar; necomparabil. – Din fr. incomparable, lat. incomparabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompatibil
INCOMPATÍBIL, -Ă, incompatibili, -e, adj. 1. Care nu poate exista simultan cu altceva, care nu este compatibil cu altceva; necompatibil. ♦ (Despre funcții, profesii etc.) Care se află în raport de incompatibilitate față de alta. 2. (Mat.; despre sisteme de ecuații sau inecuații) Care nu are soluții.- Din fr. incompatible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompatibilitate
INCOMPATIBILITÁTE s. f. 1. Faptul de a fi incompatibil; nepotrivire, necompatibilitate. 2. (Jur.) Starea de nepotrivire între două funcții, profesii sau sarcini, care face ca o persoană să nu le poată exercita ori ocupa în același timp. 3. (Med.) Termen folosit de obicei în legătură cu transfuziile de sânge pentru a arăta o nepotrivire de grupă sangvină. 4. (Mat.) Caracteristică a unui sistem de ecuații sau inecuații de a fi incompatibil. 5. (Biol.) Incapacitate a gameților masculini și feminini de a fuziona pentru a forma un zigot viabil. – Din fr. incompatibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompetent
INCOMPETÉNT, -Ă, incompetenți, -te, adj. Care nu este competent; care nu are dreptul de a face ceva; necompetent. ♦ (Despre un organ de stat) Care nu are competența de a judeca, cerceta sau rezolva o anumită problemă. – Din fr. incompétent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompetenţă
INCOMPETÉNȚĂ, incompetențe, s. f. Lipsă de competență. [Var.: incompetínță s. f.] – Din fr. incompétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompetență
INCOMPETÉNȚĂ, incompetențe, s. f. Lipsă de competență. [Var.: incompetínță s. f.] – Din fr. incompétence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompetinţă
INCOMPETÍNȚĂ s. f. v. incompetență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompetință
INCOMPETÍNȚĂ s. f. v. incompetență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomplect
INCOMPLÉCT, -Ă adj. v. incomplet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomplet
INCOMPLÉT, -Ă, incompleți, -te, adj. Care nu este complet, întreg; căruia îi lipsește una sau mai multe dintre părțile sale componente; cu lipsuri, necomplet. [Var.: incompléct, -ă adj.] – Din fr. incomplet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomprehensibil
INCOMPREHENSÍBIL, -Ă, incomprehensibili, -e, adj. Care nu este comprehensibil, care nu poate fi înțeles, cuprins cu mintea; de neînțeles. – Din fr. incompréhensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomprehensibilitate
INCOMPREHENSIBILITÁTE s. f. Lipsă de înțelegere; caracterul a ceea ce este incomprehensibil. – Din fr. incompréhensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomprehensiune
INCOMPREHENSIÚNE s. f. (Livr.) Incapacitate de a înțelege sau de a fi înțeles. [Pr.: -si-u-] – Din fr. incompréhension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomprehensiv
INCOMPREHENSÍV, -Ă, incomprehensivi, -e, adj. (Livr.) Care nu poate înțelege; neînțelegător. – Din fr. incompréhensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompresibil
INCOMPRESÍBIL, -Ă, incompresibili, -e, adj. (Fiz.) Care nu este compresibil, care nu se poate comprima sub acțiunea unei presiuni exterioare; necompresibil. – Din fr. incompressible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incompresibilitate
INCOMPRESIBILITÁTE s. f. Însușirea unui corp de a fi incompresibil; necompresibilitate. – Din fr. incompressibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomunicabil
INCOMUNICÁBIL, -Ă, incomunicabili, -e, adj. 1. Care nu trebuie sau nu poate fi comunicat; intransmisibil. 2. (Rar) Inexprimabil. – Din fr. incommunicable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomunicabilitate
INCOMUNICABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea de a fi incomunicabil. – Din fr. incommunicabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomutabil
INCOMUTÁBIL, -Ă, incomutabili, -e, adj. (Mat.) Care nu poate fi comutat. – Din fr. incommutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incomutabilitate
INCOMUTABILITÁTE s. f. (Mat.) Însușirea de a fi incomutabil. – Din fr. incommutabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconceptibil
INCONCEPTÍBIL, -Ă, inconceptibili, -e, adj. (Livr.) Care este de neconceput; imposibil. – Din it. inconcettibile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconciliabil
INCONCILIÁBIL, -Ă, inconciliabili, -e, adj. (Despre idei, concepții etc.) Care nu poate fi conciliat; de neîmpăcat, neconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Din fr. inconciliable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconel
INCONÉL s. m. Aliaj pe bază de nichel, rezistent la temperaturi înalte și coroziune, folosit în construcția reactoarelor nucleare, la motoarele rachetelor etc. – Din fr., engl. Inconel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconformism
INCONFORMÍSM s. n. (Rar) Nonconformism. – In^1- + conformism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconfort
INCONFÓRT s. n. Lipsă de confort. – Din fr. inconfort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconfortabil
INCONFORTÁBIL, -Ă, inconfortabili, -e, adj. Neconfortabil. – Din fr. inconfortable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconfundabil
INCONFUNDÁBIL, -Ă, inconfundabili, -e, adj. Care este bine individualizat, care nu poate fi confundat, de neconfundat. – In^1- + confundabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incongelabil
INCONGELÁBIL, -Ă, incongelabili, -e, adj. Care nu poate fi congelat, care nu îngheață. – Din fr. incongelable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incongruent
INCONGRUÉNT, -Ă, incongruenți, -te, adj. Care nu este congruent, care nu se potrivește, care nu este în concordanță cu ceva; nepotrivit, neconcordant. [Pr.: -gru-ent] – Din lat. incongruens, -ntis, it. incongruente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incongruenţă
INCONGRUÉNȚĂ, incongruențe, s. f. Faptul de a fi incongruent; nepotrivire, neconcordanță, dezacord. [Pr.: -gru-en-] – Din it. incongruenza, lat. incongruentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incongruență
INCONGRUÉNȚĂ, incongruențe, s. f. Faptul de a fi incongruent; nepotrivire, neconcordanță, dezacord. [Pr.: -gru-en-] – Din it. incongruenza, lat. incongruentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsecvent
INCONSECVÉNT, -Ă, inconsecvenți, -te, adj. Lipsit de consecvență, care își schimbă ideile, concepțiile etc.; schimbător, instabil, inconstant, nestatornic, neconsecvent. – Din fr. inconséquent, lat. inconsequens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsecvenţă
INCONSECVÉNȚĂ, inconsecvențe, s. f. Lipsă de consecvență în idei sau în acțiuni; neconsecvență, instabilitate, inconstanță. – Din fr. inconséquence, lat. inconsequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsecvență
INCONSECVÉNȚĂ, inconsecvențe, s. f. Lipsă de consecvență în idei sau în acțiuni; neconsecvență, instabilitate, inconstanță. – Din fr. inconséquence, lat. inconsequentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsistent
INCONSISTÉNT, -Ă, inconsistenți, -te, adj. Care este lipsit de consistență, de soliditate; neconsistent; fără tărie; slab, moale. – Din fr. inconsistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsistenţă
INCONSISTÉNȚĂ s. f. 1. Lipsă de consistență, de soliditate. 2. (Log.) Caracteristică a unei mulțimi de enunțuri care implică logic o contradicție sau are consecințe contradictorii. – Din fr. inconsistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsistență
INCONSISTÉNȚĂ s. f. 1. Lipsă de consistență, de soliditate. 2. (Log.) Caracteristică a unei mulțimi de enunțuri care implică logic o contradicție sau are consecințe contradictorii. – Din fr. inconsistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsolabil
INCONSOLÁBIL, -Ă, inconsolabili, -e, adj. Care nu poate fi consolat; nemângâiat, neconsolabil, neconsolat. – Din fr. inconsolable, lat. inconsolabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconstant
INCONSTÁNT, -Ă, inconstanți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este constant; schimbător, nestatornic, instabil, ușuratic. – Din fr. inconstant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconstanţă
INCONSTÁNȚĂ, inconstanțe, s. f. Lipsă de constanță; nestatornicie. – Din fr. inconstance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconstanță
INCONSTÁNȚĂ, inconstanțe, s. f. Lipsă de constanță; nestatornicie. – Din fr. inconstance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconsumabil
INCONSUMÁBIL, -Ă, inconsumabili, -e, adj. Care nu poate sau nu trebuie să fie consumat; de nemâncat, necomestibil. – Din fr. inconsommable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconştienţă
INCONȘTIÉNȚĂ s. f. 1. Lipsă sau pierdere a cunoștinței, care apare în diferite boli neuropsihice. 2. Lipsa unei atitudini conștiente, raționale față de realitatea înconjurătoare; stare sufletească în care omul nu-și dă seama de actele sale. [Pr.: -ști-en-] – Din fr. inconscience (după inconștient).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconștiență
INCONȘTIÉNȚĂ s. f. 1. Lipsă sau pierdere a cunoștinței, care apare în diferite boli neuropsihice. 2. Lipsa unei atitudini conștiente, raționale față de realitatea înconjurătoare; stare sufletească în care omul nu-și dă seama de actele sale. [Pr.: -ști-en-] – Din fr. inconscience (după inconștient).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontestabil
INCONTESTÁBIL, -Ă, incontestabili, -e, adj. Care nu poate fi contestat, care nu poate fi pus la îndoială; de netăgăduit, indiscutabil, sigur, necontestabil. ♦ (Adverbial) Fără îndoială, fără discuție, indiscutabil. – Din fr. incontestable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontestabilitate
INCONTESTABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este incontestabil. – Din fr. incontestabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontinent
INCONTINÉNT, -Ă, incontinenți, -te, adj. Care este lipsit de moderație, care este nereținut; violent. ♦ Desfrânat. ♦ Care suferă de incontinență. – Din fr. incontinent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontinenţă
INCONTINÉNȚĂ s. f. Lipsă de continență, eliminare involuntară a urinei sau a materiilor fecale, neputință de a reține urina sau materiile fecale. ♦ Neputință de a-și înfrâna unele dorințe sau acțiuni. ♦ Fig. (Fam.) Logoree, limbuție. – Din fr. incontinence, lat. incontinentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontinență
INCONTINÉNȚĂ s. f. Lipsă de continență, eliminare involuntară a urinei sau a materiilor fecale, neputință de a reține urina sau materiile fecale. ♦ Neputință de a-și înfrâna unele dorințe sau acțiuni. ♦ Fig. (Fam.) Logoree, limbuție. – Din fr. incontinence, lat. incontinentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incontinuu
INCONTÍNUU adv. v. încontinuu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconturnabil
INCONTURNÁBIL, -Ă, inconturnabili, -e, adj. Care nu poate fi ocolit; de neevitat, de neînlăturat; de care trebuie să se țină cont. Argument inconturnabil. – Din fr. incontournable.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inconvenabil
INCONVENÁBIL, -Ă, inconvenabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este convenabil; neconvenabil. – Din fr. inconvenable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconvenient
INCONVENIÉNT, inconveniente, s. n. Neajuns, dezavantaj; dificultate, obstacol, piedică. [Pr.: -ni-ent] – Din fr. inconvénient, lat. inconveniens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inconvertibil
INCONVERTÍBIL, -Ă, inconvertibili, -e, adj. Care nu este convertibil; neconvertibil. – Din fr. inconvertible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoordonare
INCOORDONÁRE s. f. 1. Lipsă de coordonare (1); necoordonare. 2. (Med.) Lipsă de coordonare a mișcărilor, cauzată de leziuni ale sistemului nervos sau de stări patologice ale aparatului locomotor; necoordonare. – Din fr., engl. incoordination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorect
INCORÉCT, -Ă, incorecți, -te, adj. 1. Care nu este corect; greșit, eronat, inexact, necorect. 2. Necinstit, neonest, înșelător. – Din fr. incorrect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorectitudine
INCORECTITÚDINE, incorectitudini, s. f. Lipsă de corectitudine; purtare sau faptă incorectă; necinste, șarlatanie, înșelătorie, incorecțiune, necorectitudine. ♦ (La pl.) Părți greșite dintr-o lucrare, dintr-un desen etc. – In^1- + corectitudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorecţiune
INCORECȚIÚNE, incorecțiuni, s. f. (Înv.) Incorectitudine. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. incorrection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorecțiune
INCORECȚIÚNE, incorecțiuni, s. f. (Înv.) Incorectitudine. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. incorrection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorigibil
INCORIGÍBIL, -Ă, incorigibili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu poate fi îndreptat, corijat, care persistă în greșeli. – Din fr. incorrigible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorigibilitate
INCORIGIBILITÁTE s. f. (Rar) Neputință de a se corija, de a se îndrepta; însușirea sau starea a ceea ce este incorigibil. – Din fr. incorrigibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorpora
INCORPORÁ vb. I v. încorpora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorporabil
INCORPORÁBIL, -Ă adj. v. încorporabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorporare
INCORPORÁRE s. f. v. încorporare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorporaţie
INCORPORÁȚIE s. f. v. încorporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incorporație
INCORPORÁȚIE s. f. v. încorporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoruptibil
INCORUPTÍBIL, -Ă, incoruptibili, -e, adj. Care nu poate fi corupt; integru, onest, cinstit. – Din fr. incorruptible, lat. incorruptibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incoruptibilitate
INCORUPTIBILITÁTE s. f. Calitate a celui care nu se lasă corupt; integritate, cinste exemplară, onestitate. – Din fr. incorruptibilité, lat. incorruptibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incot
ÍNCOT s. n. v. încot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

increat
INCREÁT s. n. (Livr.) Ceea ce preexistă formei în care urmează să se constituie la un moment dat. ♦ Ceea ce este etern. [Pr.: -cre-at] – Din fr. incréé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incredibil
INCREDÍBIL, -Ă, incredibili, -e, adj. Care este de necrezut. – Din it. incredibile, lat. incredibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incredibilitate
INCREDIBILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi incredibil. – Din fr. incrédibilité, it. incredibilità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incredul
INCREDÚL, -Ă, increduli, -e, adj. Care nu crede ușor ceva, care este greu de convins; neîncrezător. – Din fr. incrédule, lat. incredulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incredulitate
INCREDULITÁTE s. f. Însușirea de a nu fi credul; lipsă de încredere; neîncredere. – Din fr. incrédulité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

increment
INCREMÉNT s. n. (Rar) Creștere, adaos, spor. – Din lat. incrementum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incremental
INCREMENTÁL, -Ă, incrementali, -e, adj. (Rar) Care se referă la un increment. – Increment + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrementare
INCREMENTÁRE, incrementări, s. f. Acțiunea de a incrementa și rezultatul ei. (din incrementa)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

incrimina
INCRIMINÁ, incriminez, vb. I. Tranz. A învinui o persoană de săvârșirea unei crime; p. gener. a învinovăți, a acuza. [Var.: încriminá vb. I] – Din fr. incriminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminabil
INCRIMINÁBIL, -Ă, incriminabili, -e, adj. Care poate fi incriminat, acuzat. – Din fr. incriminable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminare
INCRIMINÁRE, incriminări, s. f. Acțiunea de a incrimina și rezultatul ei; p. gener. învinuire, învinovățire, acuzație, incriminație. [Var.: încrimináre s. f.] – V. incrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminat
INCRIMINÁT, -Ă, incriminați, -te, adj. Care este acuzat de crimă; care a dat naștere la o învinuire; care este pedepsit de lege; acuzat. ♦ (Substantivat) Persoană învinuită de o crimă. [Var.: încriminát, -ă adj.] – V. incrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminator
INCRIMINATÓR, -OÁRE, incriminatori, -oare, adj. Care incriminează; acuzator. [Var.: incriminatór, -oáre adj.] – Incrimina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminaţie
INCRIMINÁȚIE, incriminații, s. f. Incriminare. [Var.: incriminațiúne s. f.] – Din fr. incrimination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminație
INCRIMINÁȚIE, incriminații, s. f. Incriminare. [Var.: incriminațiúne s. f.] – Din fr. incrimination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminaţiune
INCRIMINAȚIÚNE s. f. v. incriminație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incriminațiune
INCRIMINAȚIÚNE s. f. v. incriminație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrusta
INCRUSTÁ, incrustez, vb. I. 1. Tranz. A împlânta ornamente pe suprafața unui obiect; a împodobi un obiect cu ornamente înfipte în masa acestuia. 2. Refl. (Despre săruri dizolvate) A se depune sub formă de crustă pe pereții interiori ai unei conducte, ai unui recipient, ai unui rezervor etc. [Var.: încrustá vb. I] – Din fr. incruster, lat. incrustare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrustare
INCRUSTÁRE, incrustări, s. f. Acțiunea de a (se) incrusta și rezultatul ei; (concr.) incrustație (2). [Var.: încrustáre s. f.] – V. incrusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrustat
INCRUSTÁT, -Ă, incrustați, -te, adj. (Despre obiecte) Împodobit, acoperit cu ornamente înfipte pe suprafață. ♦ (Despre ornamente) Înfipt pe suprafața unui obiect. [Var.: încrustát, -ă adj.] – V. incrusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrustaţie
INCRUSTÁȚIE, incrustații, s. f. 1. Procedeu de fixare în suprafața unui material a altui material, de obicei mai prețios. 2. Ornament înfipt pe suprafața unui obiect. 3. Crustă de săruri care s-au depus, în anumite condiții, pe suprafața unui corp. [Var.: încrustáție, (înv.) încrustațiúne s. f.] – Din fr. incrustation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incrustație
INCRUSTÁȚIE, incrustații, s. f. 1. Procedeu de fixare în suprafața unui material a altui material, de obicei mai prețios. 2. Ornament înfipt pe suprafața unui obiect. 3. Crustă de săruri care s-au depus, în anumite condiții, pe suprafața unui corp. [Var.: încrustáție, (înv.) încrustațiúne s. f.] – Din fr. incrustation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incub
INCÚB s. m. Spirit rău despre care se crede că chinuiește oamenii (mai ales femeile) în timpul somnului. – Din fr. incube.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incuba
INCUBÁ, incubez, vb. I. Tranz. (Med.) A infiltra un agent patogen în organism, pentru a urmări reacția organismului la acesta. – Din fr. incuber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubare
INCUBÁRE, incubări, s. f. (Med.) Acțiunea de a incuba și rezultatul ei. – V. incuba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubat
INCUBÁT, -Ă, incubați, -te, adj. (Med.; despre organisme) În care a fost infiltrat un agent patogen, pentru a urmări reacția. – V. incuba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubator
INCUBATÓR, incubatoare, s. n. Instalație special amenajată, de clocire artificială, pentru asigurarea condițiilor de temperatură, umiditate etc., necesare dezvoltării embrionului păsărilor; cloșcă artificială. ♦ Cameră special amenajată în care se poate asigura dezvoltarea, în condiții optime, a copiilor născuți prematur. – Din fr. incubateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubaţie
INCUBÁȚIE, incubații, s. f. 1. Proces de dezvoltare, naturală sau artificială, a embrionului de păsări sub influența anumitor factori fizici (temperatură, umiditate etc.). 2. Timpul cuprins între primul contact al organismului cu microbii sau cu virusurile unei boli și primele simptome ale bolii provocate de aceștia. [Var.: incubațiúne s. f.] – Din fr. incubation, lat. incubatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubație
INCUBÁȚIE, incubații, s. f. 1. Proces de dezvoltare, naturală sau artificială, a embrionului de păsări sub influența anumitor factori fizici (temperatură, umiditate etc.). 2. Timpul cuprins între primul contact al organismului cu microbii sau cu virusurile unei boli și primele simptome ale bolii provocate de aceștia. [Var.: incubațiúne s. f.] – Din fr. incubation, lat. incubatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubaţiune
INCUBAȚIÚNE s. f. v. incubație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incubațiune
INCUBAȚIÚNE s. f. v. incubație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inculca
INCULCÁ, incúlc, vb. I. Tranz. A întipări în mintea cuiva, prin repetare, o idee, o concepție etc. – Din fr. inculquer, lat. inculcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inculcare
INCULCÁRE s. f. Acțiunea de a inculca și rezultatul ei; întipărire. – V. inculca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inculpa
INCULPÁ, incúlp, vb. I. Tranz. A învinui, a acuza pe cineva (în fața unei instanțe judecătorești). – Din fr. inculper, lat. inculpare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inculpare
INCULPÁRE s. f. Acțiunea de a inculpa și rezultatul ei; acuzare, învinuire. – V. inculpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inculpat
INCULPÁT, -Ă, inculpați, -te, s. m. și f. Persoană acuzată de o culpă; pârât, acuzat, învinuit. – V. inculpa. Cf. fr. inculpé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incult
INCÚLT, -Ă, inculți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care are o lipsă de cultură elementară, (om) necultivat; p. restr. agramat. – Din fr. inculte, lat. incultus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incultură
INCULTÚRĂ s. f. Lipsă de cultură a unui om; cultură insuficientă. – Din fr. inculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incumba
INCUMBÁ, pers. 3 incúmbă, vb. I. Intranz. (Despre sarcini, obligații) A se impune, a reveni cuiva. – Din fr. incomber, lat. incumbere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incunabul
INCUNÁBUL, incunabule, s. n. Exemplar dintr-o carte tipărită în primii ani ai introducerii tiparului (înainte de anul 1500); p. ext. carte foarte veche (și prețioasă). – Din fr. incunable, lat. incunabulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incurabil
INCURÁBIL, -Ă, incurabili, -e, adj. (Despre boli) Care nu poate fi vindecat, fără leac; (despre ființe) care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat. – Din fr. incurable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incurabilitate
INCURABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este incurabil. – Din fr. incurabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incurba
INCURBÁ, incurbez, vb. I. Tranz. (Rar) A curba, a îndoi. – Din fr. incurver (după curba).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incurie
INCÚRIE, incurii, s. f. (Livr.) Neglijență, neîngrijire. – Din fr. incurie, lat. incuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incursiune
INCURSIÚNE, incursiuni, s. f. 1. (Mil.) Acțiune de cercetare, de mică amploare, executată prin surprindere pe teritoriul inamicului de către un grup de militari, în scopul obținerii unor informații, distrugerii unor obiective, capturării de prizonieri, de documente etc. ♦ (Sport) Pătrundere în porțiunea de teren a adversarului. 2. Fig. Cercetare, studiu făcut de cineva într-un subiect străin de preocupările obișnuite, de tema tratată. [Pr.: -si-u-] – Din fr. incursion, lat. incursio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

incusă
INCÚSĂ, incuse, adj., s. f. (Medalie, monedă veche) care are o față în relief, iar cealaltă scobită. – Din fr. incuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indamină
INDAMÍNĂ, indamine, s. f. (Chim.) Colorant organic albastru sau albastru-verzui. – Din fr., engl. indamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indan
INDÁN, indani, s. n. (Chim.) Hidrocarbură obținută din gudroane, insolubilă în apă, solubilă în dizolvanți organici. – Din engl. indan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indantren
INDANTRÉN, indantreni, s. m. (Chim.) Colorant sintetic albastru, folosit în imprimarea textilă. [Var.: indantrónă s. f.] – Din fr. indanthrène, engl. indanthrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indantronă
INDANTRÓNĂ s. f. v. indantren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indecent
INDECÉNT, -Ă, indecenți, -te, adj. Care calcă sau contrazice legile decenței; lipsit de pudoare; necuviincios, nerușinat, impudic, licențios. – Din fr. indécent, lat. indecens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indecenţă
INDECÉNȚĂ, indecențe, s. f. Lipsă de decență, de bună-cuviință; vorbă, faptă, purtare necuviincioasă; necuviință, nerușinare. – Din fr. indécence, lat. indecentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indecență
INDECÉNȚĂ, indecențe, s. f. Lipsă de decență, de bună-cuviință; vorbă, faptă, purtare necuviincioasă; necuviință, nerușinare. – Din fr. indécence, lat. indecentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indecis
INDECÍS, -Ă, indeciși, -se, adj. Care nu este decis, care stă la îndoială; nehotărât, șovăielnic, nedecis. – Din fr. indécis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indecizie
INDECÍZIE, indecizii, s. f. Lipsă de decizie; nehotărâre, șovăială. [Var.: indeciziúne s. f.] – Din fr. indécision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeciziune
INDECIZIÚNE s. f. v. indecizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeclinabil
INDECLINÁBIL, -Ă, indeclinabili, -e, adj. (Gram.) Care nu se declină; nedeclinabil. – Din fr. indéclinable, lat. indeclinabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indefinibil
INDEFINÍBIL, -Ă, indefinibili, -e, adj. Care nu poate fi definit, care nu se poate explica; nedeterminat, neprecis, nelămurit, nedefinibil. – In^1- + definibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indefinisabil
INDEFINISÁBIL, -Ă, indefinisabili, -e, adj. (Rar) Nedefinibil. – Din fr. indéfinissable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indefinit
INDEFINÍT, -Ă, indefiniți, -te, adj. Care nu este definit, care nu are limite sau margini determinate; nedefinit, nelămurit. ♦ (Gram.) Nehotărât. – Din fr. indéfini, lat. indefinitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeformabil
INDEFORMÁBIL, -Ă, indeformabili, -e, adj. (Rar) Nedeformabil. – Din fr. indéformable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indefrişabil
INDEFRIȘÁBIL, -Ă, indefrișabili, -e, adj. (Rar) Nedefrișabil. – Din fr. indéfrichable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indefrișabil
INDEFRIȘÁBIL, -Ă, indefrișabili, -e, adj. (Rar) Nedefrișabil. – Din fr. indéfrichable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indehiscent
INDEHISCÉNT, -Ă, indehiscenți, -te, adj. (Despre fructe) Care nu se deschide spontan la maturitate, spre a pune în libertate semințele. – Din fr. indéhiscent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indehiscenţă
INDEHISCÉNȚĂ s. f. Însușire a fructelor indehiscente. – Din fr. indéhiscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indehiscență
INDEHISCÉNȚĂ s. f. Însușire a fructelor indehiscente. – Din fr. indéhiscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelebil
INDELÉBIL, -Ă, indelebili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi șters din amintire, care nu se poate uita; de neșters. – Din fr. indélébile, lat. indelebilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelebilitate
INDELEBILITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi indelebil. – Din fr. indélébilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelicat
INDELICÁT, -Ă, indelicați, -te, adj. (Rar) Nedelicat. – Din fr. indélicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelicateţă
INDELICATÉȚĂ s. f. v. indelicatețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelicateță
INDELICATÉȚĂ s. f. v. indelicatețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelicateţe
INDELICATÉȚE, indelicateți, s. f. Lipsă de delicatețe; vorbă, faptă, purtare jignitoare, grosolană; nedelicatețe. [Var.: indelicatéță s. f.] – Din fr. indélicatesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indelicatețe
INDELICATÉȚE, indelicateți, s. f. Lipsă de delicatețe; vorbă, faptă, purtare jignitoare, grosolană; nedelicatețe. [Var.: indelicatéță s. f.] – Din fr. indélicatesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemn
INDÉMN, -Ă, indemni, -e, adj. (Jur.) Care nu a suferit pagube, pierderi etc. – Din fr. indemne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemnitate
INDEMNITÁTE, indemnități, s. f. (Rar) Indemnizație (1). – Din fr. indemnité, lat. indemnitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemniza
INDEMNIZÁ, indemnizez, vb. I. Tranz. (Rar) A despăgubi (pe cineva) de cheltuieli. – Din fr. indemniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemnizare
INDEMNIZÁRE, indemnizări, s. f. (Rar) Indemnizație (1). [Var.: îndemnizáre s. f.] – V. indemniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemnizaţie
INDEMNIZÁȚIE, indemnizații, s. f. 1. Sumă de bani care se acordă cuiva în afara salariului, destinată să acopere cheltuielile făcute de un angajat în scopul îndeplinirii unei sarcini de serviciu; indemnizare. ♦ Despăgubire pentru un prejudiciu, pentru o pagubă suferită etc.; indemnitate. ♦ Contravaloarea în bani a unei plăți în natură. 2. Alocație bănească care nu are caracter de salariu. [Var.: îndemnizáție s. f.] – Din fr. indemnisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemnizație
INDEMNIZÁȚIE, indemnizații, s. f. 1. Sumă de bani care se acordă cuiva în afara salariului, destinată să acopere cheltuielile făcute de un angajat în scopul îndeplinirii unei sarcini de serviciu; indemnizare. ♦ Despăgubire pentru un prejudiciu, pentru o pagubă suferită etc.; indemnitate. ♦ Contravaloarea în bani a unei plăți în natură. 2. Alocație bănească care nu are caracter de salariu. [Var.: îndemnizáție s. f.] – Din fr. indemnisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indemonstrabil
INDEMONSTRÁBIL, -Ă, indemonstrabili, -e, adj. Nedemonstrabil. – Cf. fr. indémontrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indentaţie
INDENTÁȚIE, indentații, s. f. (Geogr.) Adâncitură, crestătură (a coastei marine) cu aspect de mușcătură. – Din fr. indentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indentație
INDENTÁȚIE, indentații, s. f. (Geogr.) Adâncitură, crestătură (a coastei marine) cu aspect de mușcătură. – Din fr. indentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

independent
INDEPENDÉNT, -Ă, independenți, -te, adj. 1. Care nu depinde de cineva sau de ceva; (despre un popor, un stat) care se bucură de independență, liber^2, autonom. ◊ Loc. prep. Independent de... = fără a ține seamă de..., indiferent de... 2. (Despre oameni și manifestările lor) Care se bizuie pe puterile proprii, cu inițiativă personală. – Din fr. indépendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

independenţă
INDEPENDÉNȚĂ s. f. 1. Situație a unui stat sau a unui popor care se bucură de suveranitate națională; stare de neatârnare și drept de a rezolva liber (cu respectarea drepturilor altor state și a principiilor dreptului internațional) problemele sale interne și externe, fără amestec din afară; autonomie. 2. Situație a unei persoane care judecă lucrurile și acționează în mod independent, neinfluențată de alții. – Din fr. indépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

independență
INDEPENDÉNȚĂ s. f. 1. Situație a unui stat sau a unui popor care se bucură de suveranitate națională; stare de neatârnare și drept de a rezolva liber (cu respectarea drepturilor altor state și a principiilor dreptului internațional) problemele sale interne și externe, fără amestec din afară; autonomie. 2. Situație a unei persoane care judecă lucrurile și acționează în mod independent, neinfluențată de alții. – Din fr. indépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inderogabil
INDEROGÁBIL, -Ă, inderogabili, -e, adj. (Jur.; despre legi, regulamente etc.) Care nu permite derogări. – In^1- + derogabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indescifrabil
INDESCIFRÁBIL, -Ă, indescrifrabili, -e, adj. (Despre un text sau despre scrisul cuiva) Care nu se poate descifra; de neînțeles, nedescifrabil, neciteț, ilizibil. – Din fr. indéchiffrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indescriptibil
INDESCRIPTÍBIL, -Ă, indescriptibili, -e, adj. Care nu poate fi descris sau exprimat în cuvinte, de nedescris. – Din fr. indescriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indestructibil
INDESTRUCTÍBIL, -Ă, indestructibili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi distrus, dărâmat, nimicit; trainic, rezistent. – Din fr. indestructible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indestructibilitate
INDESTRUCTIBILITÁTE, indestructibilități, s. f. Calitatea, caracterul de a fi indestructibil. – Din fr. indestructibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeşirabil
INDEȘIRÁBIL, -Ă, indeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); nedeșirabil. – Din fr. indéchirable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeșirabil
INDEȘIRÁBIL, -Ă, indeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); nedeșirabil. – Din fr. indéchirable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeterminabil
INDETERMINÁBIL, -Ă, indeterminabili, -e, adj. Care nu poate fi determinat; de nedeterminat; nedeterminabil. – Din fr. indéterminable, lat. indeterminabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeterminare
INDETERMINÁRE, indeterminări, s. f. Lipsă de determinare; nedeterminare. – Din fr. indétermination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeterminism
INDETERMINÍSM s. n. Concepție filosofică opusă determinismului, care afirmă că oamenii dispun de o libertate absolută a voinței. – Din fr. indéterminisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indeterminist
INDETERMINÍST, -Ă, indeterminiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al indeterminismului. – Din fr. indéterministe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

index
ÍNDEX, (1) indexuri, s. n., (2) indecși, s. m. 1. S. n. Listă alfabetică sau pe materii pusă la sfârșitul sau la începutul unei cărți sau apărută în volum separat, cuprinzând materiile, autorii sau cuvintele conținute în ea, cu indicarea paginilor (și a volumelor) unde se găsesc; indice (5). ◊ Index bibliografic = lucrare de îndrumare bibliografică, cuprinzând lista principalelor scrieri privitoare la o problemă, însoțită uneori de adnotări asupra conținutului lor. ◊ Expr. A pune la index = a) a trece o carte în lista cărților interzise; b) fig. (fam.) a socoti, a trata pe cineva ca nedemn, nevrednic sau primejdios. 2. S. m. Degetul arătător. [Acc. și: (2) indéx] – Din lat., fr. index.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indexa
INDEXÁ, indexez, vb. I. Tranz. 1. A întocmi un index (1). 2. A introduce un cuvânt, un autor etc. într-un index (1). 3. (Economie) A corela variațiile unei valori, cu valoarea elementului de referință. ♦ Spec. A corela salariile cu nivelul prețurilor. – Din fr. indexer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indexare
INDEXÁRE, indexări, s. f. Acțiunea de a indexa și rezultatul ei. – V. indexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indexat
INDEXÁT, -Ă, indexați, -te, adj. 1. (Despre cuvinte, autori etc.) Care a fost introdus într-un index. 2. (Despre salarii) Care a fost corelat cu nivelul creșterii prețurilor. – V. indexa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indezirabil
INDEZIRÁBIL, -Ă, indezirabili, -e, adj. Care nu este dorit; nedorit, neplăcut. – Din fr. indésirable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indezistabil
INDEZISTÁBIL, -Ă, indezistábili, -e, adj. Indispensabil (1). [Dicț. german-român, ed. Acad. Rom., aut. M. Isbășescu, M. Iliescu, red. H. Mantsch]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

indian
INDIÁN^1 s. n. Țesătură de bumbac subțire și fină, albită, vopsită sau imprimată, din care se confecționează obiecte de lenjerie. [Pr.: -di-an. – Var.: indiánă s. f.] – Din fr. indienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indian
INDIÁN^2, -Ă, indieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Indiei sau este originară de acolo. ♦ (Impr.) Persoană care face parte din populația indigenă a Americii; amerindian. 2. Adj. Care aparține Indiei sau indienilor (1), privitor la India ori la indieni; indic. ♦ (Impr.) Care aparține populației indigene a Americii, privitor la această populație. ♦ (Substantivat, f.) Limba indiană. [Pr.: -di-an] – Din fr. indien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiană
INDIÁNĂ^1, indiene, s. f. Prăjitură umplută cu frișcă și acoperită cu glazură de ciocolată. [Pr.: -di-a-] – Cf. germ. Indianer [krapfen].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiană
INDIÁNĂ^2 s. f. v. indian^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiancă
INDIÁNCĂ, indience, s. f. 1. Femeie care face parte din populația Indiei sau este originară de acolo. 2. (Impr.) Femeie care face parte din populația autohtonă a Americii. – Indian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indianism
INDIANÍSM, (2) indianisme, s. n. 1. Disciplină care se ocupă cu studiul limbilor vorbite în India. 2. Idiotism propriu limbilor vorbite în India. [Pr.: -di-a-] – Din fr. indianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indianist
INDIANÍST, -Ă, indianiști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul limbilor și civilizației din India. [Pr.: -di-a-] – Din fr. indianiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indianistică
INDIANÍSTICĂ s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul limbii și al civilizației Indiei de dinaintea venirii europenilor. – Din germ. Indianistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indic
ÍNDIC, -Ă, indici, -ce, adj. (Rar) Indian^2 (2). – Din lat. indicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indica
INDICÁ, indic, vb. I. Tranz. 1. A arăta pe cineva sau ceva; a face cunoscut, a semnala. 2. A recomanda, a prescrie (tratamente, medicamente etc.). – Din fr. indiquer, lat. indicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indican
INDICÁN s. n. Substanță organică ce se găsește în indigo (3). – Din fr. indican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicanemie
INDICANEMÍE, indicanemii, s. f. (Med.) Prezență a indicanului în sânge; cantitate de indican prezentă în sânge. – Din fr. indicanémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicanurie
INDICANURÍE, indicanurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a indicanului în urină; cantitate de indican prezentă în urină. – Din fr. indicanurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicare
INDICÁRE, indicări, s. f. Acțiunea de a indica și rezultatul ei; arătare, semnalare; recomandare. – V. indica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicat
INDICÁT, -Ă, indicați, -te, adj. Care este arătat, desemnat, anunțat, hotărât, menit. ♦ Care este potrivit, corespunzător. Medicament indicat. – V. indica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicativ
INDICATÍV, -Ă, indicativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Rar) Care indică, care îndrumă. 2. Adj. (Gram.; în sintagma) Mod indicativ (și substantivat, n.) = mod personal care exprimă, de obicei, o acțiune prezentată de către vorbitor ca reală. 3. S. n. Tot ceea ce servește pentru a indica ceva. 4. S. n. Denumire convențională atribuită unităților millitare, comandanților și unor ofițeri din statele-majore în scopul păstrării secretului și pentru a nu fi recunoscute de inamic. 5. S. n. Semnal de identificare la începutul sau sfârșitul programului (de radio și de televiziune). ◊ Indicativ de apel = apelativ convențional format din litere sau cifre al unei stații de radioemisie care permite ca aceasta să fie identificată de alte stații sau să fie chemată. – Din fr. indicatif, lat. indicativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicator
INDICATÓR, -OÁRE, indicatori, -oare, adj., s. n., s. m. I. 1. Adj. Care indică, care face cunoscut. II. 1. S. n. Aparat, instrument, dispozitiv care servește la indicarea anumitor mărimi, fenomene, informații etc. ◊ Indicator de pantă = inclinometru. Indicator de acord = ochi magic. 2. S. n. Semnal, simbol etc. care servește la indicarea direcției, distanței sau etapelor unui drum. 3. S. m. Expresie numerică cu ajutorul căreia se caracterizează cantitativ un fenomen social-economic din punctul de vedere al compoziției, structurii, schimbării în timp, al legăturii reciproce cu alte fenomene etc. 4. S. n. Text tipărit care servește ca îndrumător într-un anumit domeniu. Indicator de prețuri. 5. S. m. Substanță cu ajutorul căreia se determină caracterul acid sau bazic al altei substanțe ori sfârșitul unei reacții chimice. – Din fr. indicateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicaţie
INDICÁȚIE, indicații, s. f. Îndrumare, lămurire, recomandare; indiciu, informație. [Var.: indicațiúne s. f.] – Din fr. indication, lat. indicatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicație
INDICÁȚIE, indicații, s. f. Îndrumare, lămurire, recomandare; indiciu, informație. [Var.: indicațiúne s. f.] – Din fr. indication, lat. indicatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicaţiune
INDICAȚIÚNE s. f. v. indicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicațiune
INDICAȚIÚNE s. f. v. indicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indice
ÍNDICE, (1, 2, 3, 4) indici, s. m., (5) indice, s. n. 1. S. m. Număr, literă sau simbol literal așezat la dreapta sau la stânga (mai sus sau mai jos) față de un număr sau de o literă, cărora le precizează valoarea sau înțelesul. ♦ Cifră din planul economic al statului, al unei întreprinderi sau al unei instituții care arată nivelul de producție cantitativ și calitativ ce trebuie realizat. 2. S. m. Fapt, indicație care, sub forma unui număr, a unei formule sau a unei expresii, înfățișează aspectul unui fenomen, al unei acțiuni, al unei situații etc. ◊ (Fiz.) Indice de refracție = mărime optică ce caracterizează materialele transparente, definită ca raportul dintre sinusurile unghiurilor de incidență și cele de refracție ale unei raze de lumină care pătrunde din vid în mediul respectiv. (Biol.) Indice antropometric = raport procentual între diferitele dimensiuni ale corpului omenesc. 3. S. m. Semn convențional cu care se notează un domeniu de cunoștințe sau o anumită problemă într-un sistem de clasificare după conținut a publicațiilor. Indice de clasificare zecimală. 4. S. m. Ac mobil al unui aparat sau instrument care arată pe o scară gradată valoarea mărimii măsurate. 5. S. n. Index (1). – Din it., fr. indice, lat. index, -dicis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicibil
INDICÍBIL, -Ă, indicibili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate spune; inexprimabil, inefabil. – Din fr. indicible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiciu
INDÍCIU, indicii, s. n. Semn (aparent) după care se deduce existența unui lucru, a unui fenomen etc. ♦ Particularitate, semnalment, manifestare, dovadă concretă după care se poate recunoaște un obiect, o ființă sau un fenomen. ♦ (Jur.) Faptă, împrejurare, situație, care, privită în legătură cu alte fapte, împrejurări sau situații, poate servi ca probă într-un proces. – Din lat. indicium (cu sensuri după fr. indice).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicţiune
INDICȚIÚNE, indicțiuni, s. f. (Livr.) Convocare pentru o zi anumită a unui conciliu; indicație pentru o anumită zi. ◊ Indicțiune romană = perioadă de cincisprezece ani care separa în vechea Romă, începând cu domnia împăratului Constantin, două majorări extraordinare de impozite. ♦ Perioadă convențională de cincisprezece ani. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indiction, lat. indictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indicțiune
INDICȚIÚNE, indicțiuni, s. f. (Livr.) Convocare pentru o zi anumită a unui conciliu; indicație pentru o anumită zi. ◊ Indicțiune romană = perioadă de cincisprezece ani care separa în vechea Romă, începând cu domnia împăratului Constantin, două majorări extraordinare de impozite. ♦ Perioadă convențională de cincisprezece ani. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indiction, lat. indictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiferent
INDIFERÉNT, -Ă, indiferenți, -te, adj. 1. Care nu arată niciun fel de interes (pentru cineva sau ceva); nepăsător, impasibil. 2. Care nu prezintă nicio însemnătate, care nu trezește interes. ◊ Loc. conj. Indiferent dacă... = fără a acorda importanță faptului că...; fie că... ◊ Loc. prep. Indiferent de... = fără a ține seamă de..., oricare ar fi... – Din fr. indifférent, lat. indifferens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiferentism
INDIFERENTÍSM s. n. (Rar) Atitudine de nepăsare, de indiferență. – Din fr. indifférentisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiferenţă
INDIFERÉNȚĂ s. f. Starea, atitudinea celui indiferent; lipsă de interes față de cineva sau de ceva; nepăsare, impasibilitate, insensibilitate; răceală. – Din fr. indifférence, lat. indifferentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiferență
INDIFERÉNȚĂ s. f. Starea, atitudinea celui indiferent; lipsă de interes față de cineva sau de ceva; nepăsare, impasibilitate, insensibilitate; răceală. – Din fr. indifférence, lat. indifferentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigen
INDIGÉN, -Ă, indigeni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care este originară dintr-o anumită țară, născută într-o anumită țară, de baștină; băștinaș, autohton, pământean. 2. Adj. (Despre animale, plante, mărfuri etc.) Care crește sau se produce în propria țară. – Din fr. indigène, lat. indigenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigena
INDIGENÁ, indigenez, vb. I. Tranz. (Înv.) A încetățeni. – Din indigen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigenare
INDIGENÁRE, indigenări, s. f. (Înv.) Recunoaștere a dreptului de încetățenire. – V. indigena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigenat
INDIGENÁT, indigenate, s. n. (Înv.) Dreptul de încetățenire într-un stat; naturalizare, împământenire. ♦ Calitatea a ceea ce este indigen. – Din fr. indigénat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigenat
INDIGENÁT, -Ă, indigenați, -te, adj. v. INDIGENA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

indigenţă
INDIGÉNȚĂ s. f. (Livr.) Lipsă, sărăcie. – Din fr. indigence, lat. indigentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigență
INDIGÉNȚĂ s. f. (Livr.) Lipsă, sărăcie. – Din fr. indigence, lat. indigentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigest
INDIGÉST, -Ă, indigești, -ste, adj. Care nu poate fi (ușor) digerat, mistuit. ♦ Fig. (Despre scrieri) Greu de înțeles; confuz. – Din fr. indigeste, lat. indigestus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigestie
INDIGÉSTIE, indigestii, s. f. Tulburare a digestiei provocată de unele excese alimentare, de frig, de unele stări nervoase etc. și manifestată prin indispoziție, grețuri, vărsături, diaree etc. – Din fr. indigestion, lat. indigestio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigna
INDIGNÁ, indignez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a stârni indignare; a (se) necăji, a (se) supăra. – Din fr. indigner, lat. indignari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indignare
INDIGNÁRE, indignări, s. f. 1. Faptul de a (se) indigna. 2. Revoltă sufletească amestecată cu amărăciune, mânie și dispreț, provocată de o faptă nedemnă, nedreaptă sau rușinoasă; indignațiune. – V. indigna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indignat
INDIGNÁT, -Ă, indignați, -te, adj. Care este cuprins de indignare; revoltat. – V. indigna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indignaţiune
INDIGNAȚIÚNE, indignațiuni, s. f. (Înv.) Indignare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indignation, lat. indignatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indignațiune
INDIGNAȚIÚNE, indignațiuni, s. f. (Înv.) Indignare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indignation, lat. indignatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigo
INDIGÓ, (1,3,4) indigouri, s. n., (2) adj. invar. 1. S. n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, cuprinsă între albastru și violet. 2. Adj. invar. Care are culoarea descrisă mai sus. 3. S. n. Materie colorantă albastru-închis, extrasă din frunzele mai multor plante tropicale sau obținută sintetic din anilină sau din acid antranilic și folosită pentru vopsirea lânii și a bumbacului. 4. S. n. Hârtie-carbon folosită la copiere; plombagină. [Var.: indigóu s. n.] – Din fr. indigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigoferă
INDIGOFÉRĂ, indigofere, s. f. (La pl.) Gen de plante din familia leguminoaselor, cu numeroase specii răspândite în țările calde, din care se extrage indigoul (3) (Indigofera); (și la sg.) plantă din acest gen. – Din lat. Indigofera, denumirea științifică a indigoferei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigosol
INDIGOSÓL, indigosoli, s. m. (Chim.) Colorant pe bază de indigo (3) cu care se imprimă sau se colorează orice fibră în soluție neutră. – Din fr., engl. indigosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigotier
INDIGOTIÉR, indigotieri, s. m. Numele unor arbuști și subarbuști tropicali din frunzele cărora se extrage indigoul (3). [Pr.: -ti-er] – Din fr. indigotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indigou
INDIGÓU s. n. v. indigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indirect
INDIRÉCT, -Ă, indirecți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este direct, care se produce, apare sau se obține prin mijlocirea cuiva sau a ceva. 2. (Lingv.; în sintagmele) Stil indirect sau vorbire indirectă = procedeu sintactic de redare a spuselor sau gândurilor cuiva prin subordonarea comunicării față de un verb sau de un alt cuvânt de declarație, caracterizat prin prezența în număr mare a elementelor de relație, prin lipsa afectivității etc. Complement indirect = parte de propoziție asupra căreia se răsfrânge în chip indirect (1) acțiunea verbului. Propoziție completivă indirectă = propoziție care îndeplinește în frază funcția de complement indirect. 3. (Fin.; în sintagma) Impozit indirect = impozit inclus în prețul anumitor obiecte de consum. 4. (Mil.; în sintagma) Tragere indirectă = tragere asupra unor ținte care nu se văd, dirijată cu ajutorul unor calcule matematice. – Din fr. indirect, lat. indirectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscernabil
INDISCERNÁBIL, -Ă, indiscernabili, -e, adj. (Rar) Care nu se poate discerne de un lucru de același fel; care nu poate fi înfățișat precis. – Din fr. indiscernable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisciplinabil
INDISCIPLINÁBIL, -Ă, indisciplinabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi disciplinat. – Din fr. indisciplinable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisciplinat
INDISCIPLINÁT, -Ă, indisciplinați, -te, adj. Nedisciplinat. – Din fr. indiscipliné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisciplină
INDISCIPLÍNĂ s. f. Lipsă de disciplină; nesupunere; p. ext. dezordine. – Din fr. indiscipline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscret
INDISCRÉT, -Ă, indiscreți, -te, adj. Care nu este discret, care caută să afle și să se amestece în mod nedelicat și cu curiozitate în secretele cuiva (împărtășindu-le și altora). ♦ Care este lipsit de discreție, de rezervă, de reținere în relațiile cu oamenii. – Din fr. indiscret, lat. indiscretus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscreţie
INDISCRÉȚIE, indiscreții, s. f. Faptul de a destăinui secretele încredințate de cineva; p. ext. lipsă de măsură în vorbă, lipsă de discernământ. ♦ Faptă lipsită de delicatețe, de rezervă; nedelicatețe, grosolănie. [Var.: indiscrețiúne s. f.] – Din fr. indiscrétion, lat. indiscretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscreție
INDISCRÉȚIE, indiscreții, s. f. Faptul de a destăinui secretele încredințate de cineva; p. ext. lipsă de măsură în vorbă, lipsă de discernământ. ♦ Faptă lipsită de delicatețe, de rezervă; nedelicatețe, grosolănie. [Var.: indiscrețiúne s. f.] – Din fr. indiscrétion, lat. indiscretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscreţiune
INDISCREȚIÚNE s. f. v. indiscreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscrețiune
INDISCREȚIÚNE s. f. v. indiscreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiscutabil
INDISCUTÁBIL, -Ă, indiscutabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate stârni obiecții; incontestabil, neîndoielnic, evident, sigur. – Din fr. indiscutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisolubil
INDISOLÚBIL, -Ă, indisolubili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi desfăcut, rupt, destrămat, care este de nezdruncinat. – Din fr. indissoluble, lat. indissolubilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisolubilitate
INDISOLUBILITÁTE s. f. Calitatea de a fi indisolubil. – Din fr. indissolubilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispensabil
INDISPENSÁBIL, -Ă, indispensabili, -e, adj., s. m. pl. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care este absolut necesar, neapărat trebuincios. 2. S. m. pl. Izmene. – Din fr. indispensable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispensabilitate
INDISPENSABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este indispensabil. – Din fr. indispensabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisponibil
INDISPONÍBIL, -Ă, indisponibili, -e, adj. Care nu poate fi disponibil, care nu poate fi folosit după voie, care nu este liber. ♦ (Jur.; despre un lucru sau despre un drept) De care nu se poate dispune. ♦ (Despre mașini) Care nu este în stare să funcționeze. – Din fr. indisponible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisponibilitate
INDISPONIBILITÁTE, indisponibilități, s. f. Faptul de a fi indisponibil; situația unui lucru sau a unei ființe de care nu se poate dispune. – Din fr. indisponibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indisponibilizare
INDISPONIBILIZÁRE s. f. v. indisponibiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

indisponibilizat
INDISPONIBILIZÁT adj. v. indisponibiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

indispoziţie
INDISPOZÍȚIE, indispoziții, s. f. 1. Lipsă de voie bună, de dispoziție; supărare, mâhnire (trecătoare). 2. Stare a celui ușor bolnav; boală ușoară. [Var.: indispozițiúne s. f.] – Din fr. indisposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispoziție
INDISPOZÍȚIE, indispoziții, s. f. 1. Lipsă de voie bună, de dispoziție; supărare, mâhnire (trecătoare). 2. Stare a celui ușor bolnav; boală ușoară. [Var.: indispozițiúne s. f.] – Din fr. indisposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispoziţiune
INDISPOZIȚIÚNE s. f. v. indispoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispozițiune
INDISPOZIȚIÚNE s. f. v. indispoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispune
INDISPÚNE, indispún, vb. III. Tranz. și refl. A(-și) strica buna dispoziție; a (se) supăra, a (se) mâhni (în mod trecător), a (se) întrista. [Perf. s. indispusei, part. indispus] – Din fr. indisposer (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispunere
INDISPÚNERE, indispuneri, s. f. Faptul de a (se) indispune. – V. indispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indispus
INDISPÚS, -Ă, indispuși, -se, adj. Care nu este bine dispus, care este supărat, mâhnit. ♦ Care nu se simte bine, care este ușor bolnav. ♦ (Fam.; despre femei) Care este în perioada de menstruație. – V. indispune. Cf. fr. indisposé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indistinct
INDISTÍNCT, -Ă, indistincți, -te, adj. Care nu se poate distinge bine, care este neclar. – Din fr. indistinct, lat. indistinctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiu
ÍNDIU s. n. Element chimic, metal maleabil, alb-argintiu, care se găsește în cantități mici în blendă și care este folosit la acoperirea suprafețelor metalice, în unele aliaje etc. [Var.: índium s. n.] – Din fr. indium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indium
ÍNDIUM s. n. v. indiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individ
INDIVÍD, -Ă, indivizi, -de, s. m. și f. 1. Persoană privită ca unitate distinctă față de alte persoane; ins. ♦ (Peior.) Om necunoscut, suspect sau vrednic de dispreț. 2. Ființă de origine animală sau vegetală privită ca unitate distinctă a speciei din care face parte; exemplar dintr-o categorie de ființe. – Din fr. individu, lat. individuum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individual
INDIVIDUÁL, -Ă, individuali, -e, adj. 1. Care este propriu unui individ; personal, specific. ♦ Care privește sau aparține unui singur exemplar dintr-o categorie de lucruri sau de ființe. 2. Care este executat de individ. Muncă individuală. ♦ (Adverbial) În mod izolat, fiecare în parte, fiecare pentru sine. [Pr.: -du-al] – Din fr. individuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualism
INDIVIDUALÍSM s. n. 1. Denumire generică pentru concepțiile etice care iau ca punct de plecare individul izolat, independent de societate. 2. Atitudine a celui care subordonează interesele obștești celor personale, care este preocupat exclusiv de propria persoană. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualist
INDIVIDUALÍST, -Ă, individualiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care se izolează de interesele, de preocupările colective; (adept) al individualismului; p. ext. (om) egoist. 2. Adj. Care se referă la individualism, care aparține individualismului. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualitate
INDIVIDUALITÁTE, individualități, s. f. 1. Totalitatea particularităților specifice unui individ sau unei persoane, care deosebesc un individ de altul sau o persoană de alta. 2. Persoană cu însușiri morale sau intelectuale deosebite; personalitate. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualiza
INDIVIDUALIZÁ, individualizez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență trăsăturile specifice ale unei persoane, ale unui fapt, ale unei situații etc. ♦ A considera pe cineva sau ceva în mod individual, a-i da un caracter propriu, făcându-l să se deosebească de ceilalți. ♦ A determina un lucru prin caracterele sale individuale. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualizant
INDIVIDUALIZÁNT, -Ă, individualizanți, -te, adj. (Rar) Individualizator. [Pr.: -du-a-] – Individualiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualizare
INDIVIDUALIZÁRE, individualizări, s. f. Acțiunea de a individualiza și rezultatul ei. ♦ Adaptarea și aplicarea unei concepții, a unei legi etc. la cazuri particulare. ♦ Întruchipare a ideii artistice în imagini concrete, individuale; întruchipare a unei tendințe, a unei relații (sociale) etc. în figuri individuale tipice. [Pr.: -du-a-] – V. individualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualizat
INDIVIDUALIZÁT, -Ă, individualizați, -te, adj. Care este conturat prin trăsături specifice. [Pr.: -du-a-] – V. individualiza. Cf. fr. individualisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

individualizator
INDIVIDUALIZATÓR, -OÁRE, individualizatori, -oare, adj. Care individualizează; (rar) individualizant. [Pr.: -du-a-] – Individualiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiviz
INDIVÍZ, -Ă, indivizi, -e, adj. (Jur.; despre bunuri) Care se găsește în stare de indiviziune. ♦ (Despre oameni) Care posedă o proprietate în indiviziune. – Din fr. indivis, lat. indivisus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indivizibil
INDIVIZÍBIL, -Ă, indivizibili, -e, adj. Care nu este divizibil, care nu poate fi divizat, împărțit; de neîmpărțit, nedivizibil. – Din fr. indivisible, lat. indivisibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indivizibilitate
INDIVIZIBILITÁTE s. f. Faptul de a fi indivizibil; însușire a unui lucru de a fi indivizibil; nedivizibilitate. – Din fr. indivisibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indiviziune
INDIVIZIÚNE s. f. (Jur.) Drept de proprietate pe care două sau mai multe persoane îl au, pe cote-părți, asupra unor bunuri privite ca o totalitate nedivizată. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. indivision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indo-european
INDO-EUROPEÁN, -Ă, indo-europeni, -e, adj., s. m. 1. Adj. (În sintagma) Limbi indo-europene (și substantivat, f. sg.) = familie de limbi reprezentând continuarea unei limbi neatestate, dar reconstituită, în esență, cu ajutorul metodei comparativ-istorice. 2. S. m. (La pl.) Denumire dată unui grup de populații care trăiau prin milen. III î. H. în Asia Centrală, de unde au emigrat mai târziu spre vest și sud-vest; (și la sg.) persoană aparținând acestui grup. 3. Adj. Care aparține limbilor indo-europene sau populațiilor care vorbeau aceste limbi, privitor la aceste limbi. – Din fr. indo-européen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indo-europenistică
INDO-EUROPENÍSTICĂ s. f. Știință care se ocupă cu studiul limbilor indo-europene. – Cf. germ. Indoeuropäistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indo-iranian
INDO-IRANIÁN, -Ă, indo-iranieni, -e, adj. (În sintagma) Limbi indo-iraniene = grup de limbi al familiei indo-europene, din care face parte sanscrita, limba literară clasică a Indiei, precum și grupul iranian. [Pr.: -ni-an] – Din fr. indo-iranien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indocil
INDOCÍL, -Ă, indocili, -e, adj. (Rar) Care nu este docil; nesupus, neînțelegător. – Din fr. indocile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indocilitate
INDOCILITÁTE s. f. (Rar) Lipsă de docilitate, de supunere; neascultare, nesupunere. – Din fr. indocilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indol
INDÓL, indoli, s. m. 1. (Chim.) Compus chimic obținut din indigo și gudroanele cărbunelui de pământ, de culoare albă, cristalizat și folosit în industria cosmetică, în chimie ca reactiv etc. 2. (Med.) Produs rezultat prin degradarea triptofanului din alimente sub acțiunea bacteriilor intestinale, eliminat prin materiile fecale și contribuind împreună cu scatolul la mirosul specific al acestora. – Din germ. Indol, fr., engl. indole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indolent
INDOLÉNT, -Ă, indolenți, -te, adj. Care este lipsit de energie; nepăsător, apatic; leneș, trândav. – Din fr. indolent, lat. indolens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indolenţă
INDOLÉNȚĂ, indolențe, s. f. Lipsă de energie; nepăsare, apatie; lene, trândăvie. – Din fr. indolence, lat. indolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indolență
INDOLÉNȚĂ, indolențe, s. f. Lipsă de energie; nepăsare, apatie; lene, trândăvie. – Din fr. indolence, lat. indolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indolină
INDOLÍNĂ, indoline, s. f. (Chim.) Substanță albastră obținută prin hidrogenarea indolului (1), folosită în industria coloranților. – Din germ. Indolin, fr., engl. indoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indonezian
INDONEZIÁN, -Ă, indonezieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Indoneziei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Indoneziei sau indonezienilor (1), privitor la Indonezia ori la indonezieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba indoneziană. ◊ Limbi indoneziene = familie de limbi vorbite în sud-estul Asiei și în Malaysia. [Pr.: -zi-an] – Din fr. indonésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indoor
INDOOR adj. invar. (Despre competițiile sportive) Care se desfășoară în sală, pe teren acoperit. [Pr.: índor] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indrişaim
INDRIȘAÍM s. m. v. indrușaim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indrișaim
INDRIȘAÍM s. m. v. indrușaim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indruşaim
INDRUȘAÍM, indrușaimi, s. m. 1. Plantă agățătoare decorativă din familia leguminoaselor, cu flori roșii, violete sau albe; sângele-voinicului (Lathyrus odoratus). 2. (Reg.) Mușcată. [Var.: indrișaím s. m.] – Din tc. itirșahi, itrișahi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indrușaim
INDRUȘAÍM, indrușaimi, s. m. 1. Plantă agățătoare decorativă din familia leguminoaselor, cu flori roșii, violete sau albe; sângele-voinicului (Lathyrus odoratus). 2. (Reg.) Mușcată. [Var.: indrișaím s. m.] – Din tc. itirșahi, itrișahi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indubitabil
INDUBITÁBIL, -Ă, indubitabili, -e, adj. Neîndoios, cert, sigur. – Din fr. indubitable, lat. indubitabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

induce
INDÚCE, indúc, vb. III. Tranz. 1. A împinge, a îndemna pe cineva să facă un lucru. ◊ Expr. A induce în eroare = a înșela, a amăgi. ♦ (Log.) A face un raționament inductiv. 2. A produce un câmp electric prin inducție electromagnetică. [Part. indus] – Din lat. inducere (cu sensuri după fr. induire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inducere
INDÚCERE, induceri, s. f. Acțiunea de a induce și rezultatul ei. – V. induce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductanţă
INDUCTÁNȚĂ, inductanțe, s. f. (Fiz.) Mărime caracteristică unui circuit electric sau unei perechi de circuite electrice alăturate, egală cu raportul dintre fluxul magnetic care străbate suprafața mărginită de conturul unuia dintre circuite și intensitatea curentului electric care produce acest flux; inductivitate. – Din fr. inductance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductanță
INDUCTÁNȚĂ, inductanțe, s. f. (Fiz.) Mărime caracteristică unui circuit electric sau unei perechi de circuite electrice alăturate, egală cu raportul dintre fluxul magnetic care străbate suprafața mărginită de conturul unuia dintre circuite și intensitatea curentului electric care produce acest flux; inductivitate. – Din fr. inductance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductiv
INDUCTÍV, -Ă, inductivi, -e, adj. Care procedează prin inducție (1), care se bazează pe inducție. ◊ Metodă inductivă = metodă de cercetare care procedează prin ridicarea de la particular la general, prin urmărirea trecerii de la efect la cauză. – Din fr. inductif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductivitate
INDUCTIVITÁTE, inductivități, s. f. (Fiz.) Inductanță. – Din fr. inductivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductometru
INDUCTOMÉTRU, inductometre, s. n. (Elt.) Aparat pentru măsurarea curenților de inducție. – Din fr. inductomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inductor
INDUCTÓR, -OÁRE, inductori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Despre procese fizice) Care produce sau influențează un alt proces, cu care evoluează concomitent. Forță inductoare. 2. S. n. Organ al unei mașini electrice, al unui aparat electric etc. care produce fluxuri magnetice inductoare. 3. S. n. Mic generator de curent alternativ, cu magneți permanenți, acționat manual și folosit în instalațiile telefonice pentru producerea semnalului de apel. – Din fr. inducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inducţie
INDÚCȚIE, inducții, s. f. 1. Formă fundamentală de raționament, care realizează trecerea de la particular la general. 2. Producere sau influențare a unui fenomen de către un alt fenomen altfel decât printr-o acțiune mecanică nemijlocită. ◊ Inducție magnetică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului magnetic, determină macroscopic starea magnetică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electrică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului electric, determină macroscopic starea electrică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electromagnetică = fenomen de apariție a unei tensiuni electromotoare într-un circuit străbătut de un flux magnetic variabil. Inducție electrostatică = separare a sarcinilor electrice și redistribuire a lor pe suprafața unui conductor, datorată acțiunii unui câmp electric; electrizare prin influență^1 (2). 3. Mecanism nervos prin care o stare de excitație sau de inhibiție aflată într-un centru nervos favorizează sau determină apariția stării opuse într-un alt centru nervos. – Din fr. induction, lat. inductio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inducție
INDÚCȚIE, inducții, s. f. 1. Formă fundamentală de raționament, care realizează trecerea de la particular la general. 2. Producere sau influențare a unui fenomen de către un alt fenomen altfel decât printr-o acțiune mecanică nemijlocită. ◊ Inducție magnetică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului magnetic, determină macroscopic starea magnetică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electrică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului electric, determină macroscopic starea electrică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electromagnetică = fenomen de apariție a unei tensiuni electromotoare într-un circuit străbătut de un flux magnetic variabil. Inducție electrostatică = separare a sarcinilor electrice și redistribuire a lor pe suprafața unui conductor, datorată acțiunii unui câmp electric; electrizare prin influență^1 (2). 3. Mecanism nervos prin care o stare de excitație sau de inhibiție aflată într-un centru nervos favorizează sau determină apariția stării opuse într-un alt centru nervos. – Din fr. induction, lat. inductio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indulgent
INDULGÉNT, -Ă, indulgenți, -te, adj. Care manifestă indulgență; care iartă ușor; iertător, îngăduitor, tolerant. – Din fr. indulgent, lat. indulgens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indulgenţă
INDULGÉNȚĂ, (2) indulgențe, s. f. 1. Atitudine îngăduitoare față de greșeli; toleranță, îngăduință, bunătate. 2. Iertare totală sau parțială a păcatelor pe care Biserica catolică o acordă credincioșilor ei în schimbul unei sume de bani; (concr.) document ce conține textul rugăciunilor care trebuie spuse pentru a obține această iertare. – Din fr. indulgence, lat. indulgentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indulgență
INDULGÉNȚĂ, (2) indulgențe, s. f. 1. Atitudine îngăduitoare față de greșeli; toleranță, îngăduință, bunătate. 2. Iertare totală sau parțială a păcatelor pe care Biserica catolică o acordă credincioșilor ei în schimbul unei sume de bani; (concr.) document ce conține textul rugăciunilor care trebuie spuse pentru a obține această iertare. – Din fr. indulgence, lat. indulgentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indult
INDÚLT s. n. Privilegiu acordat de papă, care conferă puteri excepționale. – Din fr. indult, lat. indultum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

induplicat
INDUPLICÁT, -Ă, induplicați, -te, adj. (Despre frunze) Cu marginile îndoite înăuntru. – Din fr. indupliqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indura
INDURÁ, pers. 3 indurează, vb. I. Refl. (Med.; despre țesuturi) A se întări. – Din fr. indurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

induraţie
INDURÁȚIE, indurații, s. f. (Med.) Proces patologic caracterizat prin creșterea consistenței unui țesut sau a unui organ. ♦ Bătătură. – Din fr. induration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indurație
INDURÁȚIE, indurații, s. f. (Med.) Proces patologic caracterizat prin creșterea consistenței unui țesut sau a unui organ. ♦ Bătătură. – Din fr. induration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

indus
INDÚS, -Ă, induși, -se, adj., s. n. 1. Adj. (Despre fenomene fizice) Care este produs sau influențat de un alt proces fizic cu care evoluează concomitent. ♦ (Despre tensiuni electromotoare și curenți electrici) Care se produce prin inducție electromagnetică. 2. S. n. Parte componentă a unui sistem electromagnetic în care se produc tensiunile electromotoare induse de câmpul magnetic al inductorului. – V. induce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrial
INDUSTRIÁL, -Ă, industriali, -e, adj. Care ține de industrie sau se bazează pe industrie, care este produs de (sau în) industrie; cu o industrie dezvoltată. ◊ Chimie industrială = ramură a chimiei care se ocupă cu aplicarea procedeelor chimice în tehnica fabricației. Plante industriale = grup de plante agricole cultivate în vederea prelucrării lor. [Pr.: -tri-al] – Din fr. industriel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrialism
INDUSTRIALÍSM s. n. 1. Orientare în gândirea economică care preconizează dezvoltarea industriei și ridicarea acesteia la nivelul de ramură principală a economiei. 2. Teorie economică care acordă preponderență industriei în activitatea economică. [Pr.: -tri-a-] – Din fr. industrialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrializa
INDUSTRIALIZÁ, industrializez, vb. I. Tranz. 1. A dezvolta industria; a da unei țări un caracter industrial, a face să treacă la marea industrie mecanizată. ♦ A introduce tehnica mașinistă în locul tehnicii manuale; a mecaniza. 2. A promova metode, procedee (tehnice, organizatorice) industriale în diverse ramuri. [Pr.: -tri-a-] – Din fr. industrialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrializare
INDUSTRIALIZÁRE, industrializări, s. f. Acțiunea de a industrializa și rezultatul ei; proces de transformare a unei țări agrare într-o țară industrială dezvoltată din punct de vedere economic prin crearea marii industrii mecanizate. ♦ Prelucrare industrială a unor materii prime, transformarea lor în produse industriale. ♦ Aplicarea unor metode, procedee (tehnice, organizatorice etc.) specific industriale în alte ramuri. [Pr.: -tri-a-] – V. industrializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industriaş
INDUSTRIÁȘ, industriași, s. m. Proprietar, conducător al unei întreprinderi industriale; fabricant, industrios. ♦ (Înv.) Meseriaș, meșteșugar. [Pr.: -tri-aș] – Industrie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industriaș
INDUSTRIÁȘ, industriași, s. m. Proprietar, conducător al unei întreprinderi industriale; fabricant, industrios. ♦ (Înv.) Meseriaș, meșteșugar. [Pr.: -tri-aș] – Industrie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrie
INDÚSTRIE, industrii, s. f. 1. Ramură a producției materiale și a economiei naționale, în cadrul căreia au loc, pe scară largă, activitățile de exploatare a bunurilor naturale și de transformare a acestora, precum și a altora, în mijloace de producție și în bunuri de consum. 2. (Cu determinări) Subdiviziune a industriei (1), cuprinzând un domeniu limitat de activitate. Industrie textilă. Industrie extractivă. – Din fr. industrie, lat. industria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

industrios
INDUSTRIÓS, -OÁSĂ, industrioși, -oase, adj., s. m. (Înv.) 1. Adj. Harnic, sârguincios; laborios. ♦ Iscusit, îndemânatic. 2. S. m. Industriaș. [Pr.: -tri-os] – Din fr. industrieux, lat. industriosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineaţă
INEÁȚĂ, inețe, s. f. Numele a două plante care cresc prin livezi, fânețe, pășuni etc.; a) plantă erbacee cu flori albe; inișor (Linum catharticum); b) plantă erbacee cu tulpini numeroase, cu flori albastre (Linum austriacum). – In^2 + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineață
INEÁȚĂ, inețe, s. f. Numele a două plante care cresc prin livezi, fânețe, pășuni etc.; a) plantă erbacee cu flori albe; inișor (Linum catharticum); b) plantă erbacee cu tulpini numeroase, cu flori albastre (Linum austriacum). – In^2 + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inechitabil
INECHITÁBIL, -Ă, inechitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este echitabil, neechitabil, nedrept, inic. – Din fr. inéquitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inechivalvă
INECHIVÁLVĂ, inechivalve, adj. (Zool.; în sintagma) Cochilie inechivalvă = cochilie formată din două valve inegale. – Din fr. inéquivalve, engl. inequivalve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inecuaţie
INECUÁȚIE, inecuații, s. f. Inegalitate între două expresii algebrice, care este valabilă numai pentru anumite valori date variabilelor. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. inéquation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inecuație
INECUÁȚIE, inecuații, s. f. Inegalitate între două expresii algebrice, care este valabilă numai pentru anumite valori date variabilelor. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. inéquation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inedit
INEDÍT, -Ă, inediți, -te, adj. Care nu a mai fost publicat, care se publică pentru prima oară. ♦ Fig. Necunoscut mai înainte; nou, neobișnuit. – Din fr. inédit, lat. ineditus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inefabil
INEFÁBIL, -Ă, inefabili, -e, adj. Care nu poate fi exprimat în cuvinte; inexprimabil. – Din fr. ineffable, lat. ineffabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inefabilitate
INEFABILITÁTE s. f. (Rar) Caracter inefabil. – Din fr. ineffabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineficace
INEFICÁCE adj. invar. Care nu este eficace, care nu produce efectul dorit; slab, fără efect. – Din fr. inefficace, lat. inefficax, -acis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineficacitate
INEFICACITÁTE s. f. Faptul de a nu fi eficace, lipsă de eficacitate. – Din fr. inefficacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineficient
INEFICIÉNT, -Ă, ineficienți, -te, adj. Neeficient. [Pr.: -ci-ent] – In^1- + eficient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineficienţă
INEFICIÉNȚĂ s. f. Lipsă de eficiență; neeficiență. [Pr.: -ci-en-] – In^1- + eficiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineficiență
INEFICIÉNȚĂ s. f. Lipsă de eficiență; neeficiență. [Pr.: -ci-en-] – In^1- + eficiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inegal
INEGÁL, -Ă, inegali, -e, adj. Care nu este egal, care nu este la fel; neegal. ♦ Care vădește o lipsă de echilibru între forțe, valori etc. Luptă inegală. ♦ Schimbător, nestabil; neconstant. Caracter inegal. ♦ Care nu e neted; neuniform. – Din fr. inégal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inegalabil
INEGALÁBIL, -Ă, inegalabili, -e, adj. Care nu poate fi egalat, care nu poate fi comparat cu nimic, cu nimeni (prin calitățile pe care le posedă); neegalabil. – Din fr. inégalable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inegalitate
INEGALITÁTE, inegalități, s. f. 1. Faptul de a fi inegal, lipsă de egalitate; neegalitate; disproporție; imparitate. 2. Relație matematică între două mărimi sau expresii care arată că una este mai mare sau mai mică decât cealaltă; neegalitate. – Din fr. inégalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inegaliza
INEGALIZÁ, inegalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face inegal. – Inegal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inel
INÉL, inele, s. n. 1. Cerc mic de metal (prețios, cu pietre scumpe) care se poartă ca podoabă pe deget. ◊ Inel de logodnă = verighetă. ◊ Expr. Tras (ca) prin(tr-un) inel = cu talia subțire; zvelt. ◊ Inelul lui Saturn = cerc luminos care înconjoară planeta Saturn. 2. Obiect în formă de cerc, având diverse întrebuințări practice; verigă, belciug. ♦ (La pl.) Aparat de gimnastică format din două cercuri atârnate fiecare de câte o frânghie la o anumită distanță de pământ și la care gimnastul execută exerciții ținându-se de ele; p. ext. probă sportivă care se execută la acest aparat. 3. Arteră de circulație, cu traseu circular sau poligonal, care înconjoară o localitate și leagă capetele șoselelor exterioare care conduc la această localitate. 4. (La pl.) Zone inelare concentrice care se observă într-o secțiune transversală făcută în tulpina sau rădăcina plantelor lemnoase și care indică vârsta acestora și creșterea lor în grosime. ♦ Striuri concentrice pe solzii, operculele și alte formațiuni osoase ale peștilor, care permit evaluarea vârstei acestora. 5. Fiecare dintre segmentele din care este alcătuit corpul unor viermi. – Lat. anellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inel
INÉL, inéle, s. n. ~ 6. (Mat.) Mulțime de elemente închisă față de două operații binare, dintre care prima formează cu mulțimea dată un grup (3) comutativ, iar cea de-a doua este asociativă față de elementele mulțimii și distributivă în raport cu prima operație. [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inelaj
INELÁJ, inelaje, s. n. Operație de fixare a unor inele cleioase pe trunchiul arborilor pentru a bara calea insectelor sau a omizilor care urcă la coroană. – Inel + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inelar
INELÁR, -Ă, inelari, -e, adj., s. m., s. n. 1. Adj. Care are aspectul unui inel (1). 2. S. m. Fluture dăunător, de culoare galbenă-cafenie, care depune ouă în formă de inel (1) pe ramurile pomilor fructiferi și ale stejarilor și a cărui larvă provoacă mari pagube (Malacosoma neustria). 3. S. n. Degetul aflat între degetul mijlociu și cel mic, pe care se poartă, de obicei, inelul. 4. S. m. (Rar) Fabricant sau vânzător de inele. – Inel + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inelat
INELÁT, -Ă, inelați, -te, adj. 1. (Despre păr) În formă de inel (1), cu inele; buclat, cârlionțat. ♦ (Rar; despre degete) Împodobit cu inele (1). 2. Care este format din inele. ◊ Viermi inelați = viermi al căror corp este alcătuit dintr-un șir de inele (5). – Inel + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inelegant
INELEGÁNT, -Ă, ineleganți, -te, adj. Care nu este elegant în vorbire, în purtare etc.; neelegant. – Din fr. inélégant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineleganţă
INELEGÁNȚĂ, ineleganțe, s. f. Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; neeleganță. – Din fr. inélégance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineleganță
INELEGÁNȚĂ, ineleganțe, s. f. Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; neeleganță. – Din fr. inélégance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineligibil
INELIGÍBIL, -Ă, ineligibili, -e, adj. Care nu este eligibil, care nu are calitățile cerute de lege pentru a putea fi ales; neeligibil. – Din fr. inéligible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineligibilitate
INELIGIBILITÁTE s. f. Stare a unei persoane ineligibile; neeligibilitate. – Din fr. inéligibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineluctabil
INELUCTÁBIL, -Ă, ineluctabili, -e, adj. (Livr.) Care este de neînlăturat, care nu poate fi împiedicat; inevitabil, neeluctabil. – Din fr. inéluctable, lat. ineluctabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineluctabilitate
INELUCTABILITÁTE s. f. (Livr.) Faptul de a fi ineluctabil. – Din fr. inéluctabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineluş
INELÚȘ, inelușe, s. n. Diminutiv al lui inel. – Inel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ineluș
INELÚȘ, inelușe, s. n. Diminutiv al lui inel. – Inel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inemă
ÍNEMĂ s. f. v. inimă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inept
INÉPT, -Ă, inepți, -te, adj. Prost, stupid, tâmpit. – Din fr. inepte, lat. ineptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inepţie
INEPȚÍE, inepții, s. f. Faptă sau vorbă prostească, stupidă; prostie, stupiditate, absurditate. – Din fr. ineptie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inepție
INEPȚÍE, inepții, s. f. Faptă sau vorbă prostească, stupidă; prostie, stupiditate, absurditate. – Din fr. ineptie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inepuizabil
INEPUIZÁBIL, -Ă, inepuizabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi epuizat, care nu se termină niciodată, neepuizabil; p. ext. extrem de abundent, de bogat. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. inépuisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerent
INERÉNT, -Ă, inerenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care face parte integrantă din ceva, care constituie un element nedespărțit de un lucru sau de o ființă, care aparține în mod firesc la ceva. – Din fr. inhérent, lat. inhaerens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerenţă
INERÉNȚĂ s. f. Calitatea a ceea ce este inerent. – Din fr. inhérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerență
INERÉNȚĂ s. f. Calitatea a ceea ce este inerent. – Din fr. inhérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerm
INÉRM, -Ă, inermi, -e, adj. (Despre plante) Lipsit de spini, de țepi. ♦ (Despre animale) Lipsit de ace, fără dinți ascuțiți. – Din fr. inerme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inert
INÉRT, -Ă, inerți, -te, adj. 1. Nemișcat, fără viață, neînsuflețit. ♦ Inactiv din fire, lipsit de vigoare, de vioiciune, moale, molâu. 2. (Fiz.; despre corpuri) Care are inerție; (despre masa corpurilor) care se referă la inerție. 3. (Chim.; despre elemente sau substanțe) Lipsit de reactivitate față de alte elemente sau alte substanțe. – Din fr. inerte, lat. iners, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerţial
INERȚIÁL, -Ă, inerțiali, -e, adj. (Fiz.; despre un sistem de referință) În raport cu care se verifică principiul inerției (1). – Inerție + suf. -al. Cf. germ. Inertial [bezugsystem].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerțial
INERȚIÁL, -Ă, inerțiali, -e, adj. (Fiz.; despre un sistem de referință) În raport cu care se verifică principiul inerției (1). – Inerție + suf. -al. Cf. germ. Inertial [bezugsystem].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerţie
INERȚÍE, inerții, s. f. 1. (Fiz.) Proprietate a corpurilor de a-și păstra starea de repaus sau de mișcare în care se află atât timp cât nu sunt supuse acțiunii unei forțe exterioare. 2. Proprietate a unui sistem fizico-chimic sau tehnic de a reacționa slab sau cu întârziere la acțiunea factorilor externi. 3. Fig. Tendința unei persoane sau a unei colectivități de a rămâne în repaus, în inactivitate; lipsă de energie, indolență, apatie. 4. (Med.; în sintagma) Inerție uterină = lipsă de contracție și retractare a mușchiului uterin după naștere. – Din fr. inertie, lat. inertia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerție
INERȚÍE, inerții, s. f. 1. (Fiz.) Proprietate a corpurilor de a-și păstra starea de repaus sau de mișcare în care se află atât timp cât nu sunt supuse acțiunii unei forțe exterioare. 2. Proprietate a unui sistem fizico-chimic sau tehnic de a reacționa slab sau cu întârziere la acțiunea factorilor externi. 3. Fig. Tendința unei persoane sau a unei colectivități de a rămâne în repaus, în inactivitate; lipsă de energie, indolență, apatie. 4. (Med.; în sintagma) Inerție uterină = lipsă de contracție și retractare a mușchiului uterin după naștere. – Din fr. inertie, lat. inertia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inerva
INERVÁ, pers. 3 inervează, vb. I. Tranz. (Despre nervi) A produce o stare de excitare a unui organ sau a unui țesut. – Din fr. innerver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inervare
INERVÁRE, inervări, s. f. Acțiunea de a inerva și rezultatul ei. ♦ Inervație. – V. inerva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inervaţie
INERVÁȚIE, inervații, s. f. 1. Ansamblul formațiunilor nervoase periferice, care constituie aparatul nervos al unui țesut sau al unui organ; inervare. 2. Activitate fiziologică caracteristică nervilor. – Din fr. innervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inervație
INERVÁȚIE, inervații, s. f. 1. Ansamblul formațiunilor nervoase periferice, care constituie aparatul nervos al unui țesut sau al unui organ; inervare. 2. Activitate fiziologică caracteristică nervilor. – Din fr. innervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inesenţial
INESENȚIÁL, -Ă, inesențiali, -e, adj., s. n. (Rar) Neesențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. innessentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inesențial
INESENȚIÁL, -Ă, inesențiali, -e, adj., s. n. (Rar) Neesențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. innessentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inestetic
INESTÉTIC, -Ă, inestetici, -ce, adj. Care nu este estetic; neestetic, urât. – Din fr. inesthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inestimabil
INESTIMÁBIL, -Ă, inestimabili, -e, adj. Care nu poate fi prețuit, de neprețuit, inapreciabil, neestimabil, foarte valoros. – Din fr. inestimable, lat. inaestimabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inevaluabil
INEVALUÁBIL, -Ă, inevaluabili, -e, adj. (Livr.) De neprețuit; inestimabil. [Pr.: -lu-a-] – Din fr. inévaluable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inevitabil
INEVITÁBIL, -Ă, inevitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi evitat, care este de neînlăturat, de neocolit; ineluctabil, fatal. – Din fr. inévitable, lat. inevitabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inevitabilitate
INEVITABILITÁTE s. f. Faptul de a fi inevitabil. – Din fr. inévitabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexact
INEXÁCT, -Ă, inexacți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este exact; neadevărat, neexact, greșit, incorect. ♦ (Despre oameni) Care nu este punctual. – Din fr. inexact.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexactitate
INEXACTITÁTE, inexactități, s. f. Lipsă de exactitate, neexactitate; (concr.) afirmație inexactă, greșeală, eroare, neadevăr. ♦ Lipsă de punctualitate. – In^1- + exactitate sau inexact + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexcitabil
INEXCITÁBIL, -Ă, inexcitabili, -e, adj. (Rar) Neexcitabil. – Din fr. inexcitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexcitabilitate
INEXCITABILITÁTE s. f. (Rar) Neexcitabilitate. – Din fr. inexcitabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexigibil
INEXIGÍBIL, -Ă, inexigibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi pretins. – Din fr. inexigible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexigibilitate
INEXIGIBILITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea a ceea ce este inexigibil. – Din fr. inexigibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexistent
INEXISTÉNT, -Ă, inexistenți, -te, adj. Care nu există; neexistent, nul (1). ♦ Fig. (Despre oameni) Care nu se face remarcat, lipsit de importanță, de valoare; șters, neglijabil. – Din fr. inexistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexistenţă
INEXISTÉNȚĂ s. f. Faptul de a nu exista; lipsă de existență; neexistență. – Din fr. inexistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexistență
INEXISTÉNȚĂ s. f. Faptul de a nu exista; lipsă de existență; neexistență. – Din fr. inexistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexorabil
INEXORÁBIL, -Ă, inexorabili, -e, adj. Care nu poate fi înduplecat, neînduplecat, implacabil. – Din fr. inexorable, lat. inexorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexorabilitate
INEXORABILITÁTE s. f. (Rar) Caracterul a ceea ce este inexorabil. – Din fr. inexorabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexperienţă
INEXPERIÉNȚĂ s. f. (Rar) Lipsă de experiență, de deprindere; neexperiență. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. inexpérience, lat. inexperientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexperiență
INEXPERIÉNȚĂ s. f. (Rar) Lipsă de experiență, de deprindere; neexperiență. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. inexpérience, lat. inexperientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexperimentat
INEXPERIMENTÁT, -Ă, inexperimentați, -te, adj. (Despre persoane) Căruia îi lipsește experiența, nedeprins; care are experiență insuficientă, neexperimentat. ♦ Care nu a fost încă experimentat; neîncercat. – Din fr. inexpérimenté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexpiabil
INEXPIÁBIL, -Ă, inexpiabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi ispășit; de neispășit. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. inexpiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexplicabil
INEXPLICÁBIL, -Ă, inexplicabili, -e, adj. Care nu se poate explica, neexplicabil; de neînțeles; p. ext. ciudat, curios, straniu, bizar. – Din fr. inexplicable, lat. inexplicabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexploatabil
INEXPLOATÁBIL, -Ă, inexploatabili, -e, adj. Care nu se poate exploata, neexploatabil. – Din fr. inexploitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexplorabil
INEXPLORÁBIL, -Ă, inexplorabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi explorat, cercetat, analizat; neexplorabil. – Din fr. inexplorable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexplorat
INEXPLORÁT, -Ă, inexplorați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu a fost explorat, cercetat, analizat; necercetat, neexplorat. – Din fr. inexploré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexplozibil
INEXPLOZÍBIL, -Ă, inexplozibili, -e, adj. Care nu este explozibil, care nu poate face explozie; neexplozibil. – Din fr. inexplosible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexpresiv
INEXPRESÍV, -Ă, inexpresivi, -e, adj. Care este lipsit de expresivitate; neexpresiv, șters. – Din fr. inexpressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexprimabil
INEXPRIMÁBIL, -Ă, inexprimabili, -e, adj. Care nu poate fi redat prin cuvinte; de nespus; indicibil, neexprimabil, inefabil. – Din fr. inexprimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexpugnabil
INEXPUGNÁBIL, -Ă, inexpugnabili, -e, adj. (Despre locuri fortificate) Care nu poate fi cucerit; de neînvins. – Din fr. inexpugnable, lat. inexpugnabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inexpugnabilitate
INEXPUGNABILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea sau starea a ceea ce este inexpugnabil. – Din fr. inexpugnabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextensibil
INEXTENSÍBIL, -Ă, inextensibili, -e, adj. Care nu se poate extinde; neextensibil. – Din fr. inextensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextensibilitate
INEXTENSIBILITÁTE s. f. (Rar) Calitate a ceea ce este inextensibil. – Din fr. inextensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextenso
IN EXTÉNSO loc. adv. Pe larg, în detaliu; în întregime. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextingibil
INEXTINGÍBIL, -Ă, inextingibili, -e, adj. Care nu poate fi stins; care nu încetează. – Din fr. inextinguible (după stinge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextremis
IN EXTRÉMIS loc. adv. 1. Silit de împrejurări, neavând altă posibilitate; în ultimă instanță. 2. Pe patul de moarte, în ultimul moment al vieții. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inextricabil
INEXTRICÁBIL, -Ă, inextricabili, -e, adj. (Rar; despre situații, întâmplări etc.) Foarte încurcat și complicat; de neînțeles, de nelămurit. – Din fr. inextricable, lat. inextricabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infailibil
INFAILÍBIL, -Ă, infailibili, -e, adj. Care nu poate greși, care nu se poate înșela; perfect, desăvârșit, fără cusur. [Pr.: -fa-i-] – Din fr. infaillible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infam
INFÁM, -Ă, infami, -e, adj. (Adesea substantivat) Care merită disprețul societății, care trebuie înfierat; ticălos, josnic, mârșav. ♦ Fig. Oribil, groaznic. – Din fr. infâme, lat. infamis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infama
INFAMÁ, infamez, vb. I. Tranz. (Livr.) A acuza pe nedrept; a defăima. – Din lat., it. infamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infamant
INFAMÁNT, -Ă, infamanți, -te, adj. Care atrage înfierarea publică, care aruncă asupra cuiva dezonoarea, dezaprobarea, oprobriul; rușinos, degradant, dezonorant, infamator. – Din fr. infamant, it. infamante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infamare
INFAMÁRE, infamări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a infama; defăimare. – V. infama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infamator
INFAMATÓR, -OÁRE, infamatori, -oare, adj. Infamant, calomniator, defăimător. – Din it. infamatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infamie
INFAMÍE, infamii, s. f. Caracterul a ceea ce este infam; (concr.) faptă sau vorbă infamă; ticăloșie, josnicie, mârșăvie. ◊ Expr. A țintui (sau a pune pe cineva) la stâlpul infamiei = a supune (pe cineva) oprobriului public; a condamna, a înfiera (pe cineva). – Din fr. infamie, lat. infamia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infante
INFÁNTE, -Ă, infanți, -te, s. m. și f. Titlu dat copiilor regelui Spaniei (și al Portugaliei), în afară de primul născut; persoană care poartă acest titlu. – Din sp. infante. Cf. it. infante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infanterie
INFANTÉRIE s. f. Una dintre armele de bază, caracterizată prin faptul că duce lupta pe jos; pedestrime. ◊ Infanterie moto = infanterie dotată cu autovehicule pentru transportul personalului și al tehnicii de luptă în timpul deplasărilor. Infanterie marină = parte din forțele maritime care luptă pe uscat în sprijinul unităților de marină. – Din rus. infanteriia, fr. infanterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infanterist
INFANTERÍST, infanteriști, s. m. Militar din infanterie; pedestru, pedestraș, pifan, odivoi. – Din rus. infanterist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infanticid
INFANTICÍD, -Ă, infanticizi, -de, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Părinte) care își ucide propriul copil. 2. S. n. (Jur.) Ucidere a propriului copil; pruncucidere. ♦ Ucidere a unui copil. – Din fr. infanticide, lat. infanticidium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infantil
INFANTÍL, -Ă, infantili, -e, adj. Care ține de copii, pentru copii, referitor la copii, al copiilor. ◊ Paralizie infantilă = poliomielită. ♦ Fig. Copilăresc, pueril, neserios. – Din fr. infantile, lat. infantilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infantilism
INFANTILÍSM s. n. Anomalie în dezvoltarea corporală și psihică, caracterizată prin persistența, la vârsta adultă, a unor trăsături morfologice și funcționale specifice copilăriei. – Din fr. infantilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infantilizare
INFANTILIZÁRE s. f. v. infantiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

infantilizat
INFANTILIZÁT adj. v. infantiliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

infarct
INFÁRCT, infarcte, s. n. Boală care constă în distrugerea unui organ sau a unei părți dintr-un organ ca urmare a astupării unei artere sau a unei vene terminale. ◊ Infarct miocardic = boală datorată producerii infarctului în miocard, în urma obstruării unei ramuri a arterei coronare. – Din fr. infarctus, germ. Infarkt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infatigabil
INFATIGÁBIL, -Ă, infatigabili, -e, adj. (Livr.) Neobosit, zelos. – Din fr. infatigable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infatua
INFATUÁ, infatuez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înfumura, a (se) îngâmfa. [Pr.: -tu-a] – Din fr. infatuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infatuare
INFATUÁRE, infatuări, s. f. Acțiunea de a (se) infatua; îngâmfare, înfumurare. [Pr.: -tu-a-] – V. infatua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infatuat
INFATUÁT, -Ă, infatuați, -te, adj. Plin de sine însuși, îngâmfat, înfumurat. [Pr.: -tu-at] – Din fr. infatué. Cf. it. infatuato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infect
INFÉCT, -Ă, infecți, -te, adj. 1. (Despre mirosuri) Greu, urât, puturos, rău; (despre aer) stricat, viciat, greu. 2. (Despre obiecte) Cu aspect respingător, neîngrijit, murdar, urât, de calitate proastă; rău. 3. (Despre oameni și manifestările lor) Cu caracter josnic, mârșav, oribil. – Din fr. infect, lat. infectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecta
INFECTÁ, infectez, vb. I. 1. Refl. A contracta o infecție (1), a face o infecție, a se umple cu substanțe sau germeni vătămători. 2. Tranz. A transmite microbi, a răspândi substanțe vătămătoare etc.; a contamina. ♦ Fig. A corupe, a strica moralicește. – Din fr. infecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infectant
INFECTÁNT, -Ă, infectanți, -te, adj. Care provoacă infecție; infecțios. – Din fr. infectant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infectare
INFECTÁRE, infectări, s. f. Acțiunea de a (se) infecta și rezultatul ei. – V. infecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infectat
INFECTÁT, -Ă, infectați, -te, adj. Care prezintă infecție (1); care este contaminat cu substanțe sau germeni vătămători. – V. infecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infectocontagios
INFECTOCONTAGIÓS, -OÁSĂ, infectocontagioși, -oase, adj. (Despre boli) Care se răspândește ușor, care contaminează. [Pr.: -gi-os] – Infect + contagios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecţie
INFÉCȚIE, infecții, s. f. 1. Proces rezultat din pătrunderea și dezvoltarea în organism a unor agenți patogeni (paraziți, microbi sau virusuri) și din reacția țesuturilor la acest atac, manifestată prin inflamații, supurații, cangrene etc. 2. Miros urât, duhoare, putoare, miasmă. ♦ Fig. Contagiune morală. [Var.: infecțiúne s. f.] – Din fr. infection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecție
INFÉCȚIE, infecții, s. f. 1. Proces rezultat din pătrunderea și dezvoltarea în organism a unor agenți patogeni (paraziți, microbi sau virusuri) și din reacția țesuturilor la acest atac, manifestată prin inflamații, supurații, cangrene etc. 2. Miros urât, duhoare, putoare, miasmă. ♦ Fig. Contagiune morală. [Var.: infecțiúne s. f.] – Din fr. infection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecţios
INFECȚIÓS, -OÁSĂ, infecțioși, -oase, adj. (Despre boli) Provocat de o infecție; care se transmite de la o ființă la alta, care produce infecție; molipsitor, contagios, infectant. [Pr.: -ți-os] – Din fr. infectieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecțios
INFECȚIÓS, -OÁSĂ, infecțioși, -oase, adj. (Despre boli) Provocat de o infecție; care se transmite de la o ființă la alta, care produce infecție; molipsitor, contagios, infectant. [Pr.: -ți-os] – Din fr. infectieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecţiozitate
INFECȚIOZITÁTE, infecțiozități, s. f. Capacitate a unui germen de a pătrunde într-un organism receptiv, de a se menține și înmulți în așa fel încât transmiterea de la organismul invadat la altul să se poată face cu ușurință. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. infectiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecțiozitate
INFECȚIOZITÁTE, infecțiozități, s. f. Capacitate a unui germen de a pătrunde într-un organism receptiv, de a se menține și înmulți în așa fel încât transmiterea de la organismul invadat la altul să se poată face cu ușurință. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. infectiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecţiune
INFECȚIÚNE s. f. v. infecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infecțiune
INFECȚIÚNE s. f. v. infecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infera
INFERÁ, inferez, vb. I. Intranz. A trage o concluzie generală din mai multe fapte particulare. – Din fr. inférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inferenţă
INFERÉNȚĂ, inferențe, s. f. Operație logică de trecere de la un enunț la altul și în care ultimul enunț este dedus din primul. – Din fr. inférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inferență
INFERÉNȚĂ, inferențe, s. f. Operație logică de trecere de la un enunț la altul și în care ultimul enunț este dedus din primul. – Din fr. inférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inferior
INFERIÓR, -OÁRĂ, inferiori, -oare, adj. 1. Care este așezat dedesubt sau mai jos. ♦ (Despre ape curgătoare sau despre regiuni de pe cursul lor) Situat mai aproape de vărsare decât de izvor. 2. Care este din punct de vedere numeric mai mic decât altul. 3. Care are un rang, o funcție sau un grad mai mic decât altul. ♦ (Substantivat) Subaltern, subordonat (într-o funcție). 4. Care este de calitate mai proastă, valorează mai puțin sau are importanță mai mică decât altul. ◊ (În vechea organizare a școlii) Curs inferior = ciclu de învățământ cuprinzând primele patru clase ale liceului. [Pr.: -ri-or] – Din fr. inférieur, lat. inferior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inferioritate
INFERIORITÁTE, inferiorități, s. f. Faptul de a fi inferior; stare a ceea ce este inferior; slăbiciune, scădere, dezavantaj (în comparație cu altceva). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. infériorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infern
INFÉRN s. n. 1. Loc unde sălășluiesc sufletele celor păcătoși, după moarte, supuse la chinuri veșnice; iad, gheenă, tartar; hades, orc. 2. Fig. Loc de dezordine și de confuzie; viață plină de chinuri, mizerabilă; situație chinuitoare, greu de suportat, tortură sufletească. [Pl. și: (rar) infernuri, inferne] – Din lat. infernus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infernal
INFERNÁL, -Ă, infernali, -e, adj. Referitor la infern, din infern; drăcesc, diabolic. ◊ Mașină infernală = bombă cu mecanism de ceasornic, folosită de teroriști pentru a săvârși atentate. ♦ Fig. Înspăimântător, groaznic, teribil. – Din fr. infernal, lat. infernalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infertil
INFERTÍL, -Ă, infertili, -e, adj. 1. Nefertil. 2. (Med.) Steril, sterp. – Din fr. infertile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infertilitate
INFERTILITÁTE s. f. 1. Însușirea sau starea a ceea ce este infertil (1). 2. (Med.) Imposibilitate a femeii de a concepe un făt viu sau viabil; (impr.) sterilitate. – Din fr. infertilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infesta
INFESTÁ, pers. 3 infestează, vb. I. Tranz. A bântui, a pustii, a nimici; a invada. – Din fr. infester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infestare
INFESTÁRE, infestări, s. f. Acțiunea de a infesta și rezultatul ei. ♦ Infestație (1). – V. infesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infestaţie
INFESTÁȚIE, infestații, s. f. 1. Contaminare a unui organism cu paraziți vegetali sau animali, ducând la apariția unei stări patologice specifice; infestare. 2. Pătrundere a unor insecte dăunătoare în cereale și în produsele rezultate din prelucrarea acestora, provocând degradarea produselor. – Din fr. infestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infestație
INFESTÁȚIE, infestații, s. f. 1. Contaminare a unui organism cu paraziți vegetali sau animali, ducând la apariția unei stări patologice specifice; infestare. 2. Pătrundere a unor insecte dăunătoare în cereale și în produsele rezultate din prelucrarea acestora, provocând degradarea produselor. – Din fr. infestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infidel
INFIDÉL, -Ă, infideli, -e, adj. 1. Care nu este fidel; nestatornic, necredincios în sentimente, care își calcă angajamentele față de cineva, nefidel; (despre soți) care calcă credința conjugală. 2. Inexact, care nu exprimă sau respectă adevărul, realitatea. – Din fr. infidèle, lat. infidelis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infidelitate
INFIDELITÁTE, (2) infidelități, s. f. 1. Lipsă de fidelitate, de credință; nestatornicie în sentimente, nefidelitate; spec. încălcare a credinței conjugale. 2. (Concr.) Faptă care dovedește nestatornicia în dragoste. 3. Inexactitate, neadevăr. – Din fr. infidélité, lat. infidelitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltra
INFILTRÁ, infiltrez, vb. I. Refl. (Despre lichide, la pers. 3) A pătrunde și a curge, a trece, a străbate, a se strecura treptat într-un mediu poros. ♦ Tranz. și refl. Fig. A pătrunde sau a face să pătrundă undeva, a (se) strecura pe nesimțite, neobservat. [Var.: înfiltrá vb. I] – Din fr. infiltrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltrare
INFILTRÁRE, infiltrări, s. f. Acțiunea de a (se) infiltra și rezultatul ei; infiltrație. [Var.: înfiltráre s. f.] – V. infiltra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltrat
INFILTRÁT^1, infiltrate, s. n. 1. (Și în sintagma infiltrat TBC) Leziune incipientă a tuberculozei pulmonare, datorată reactivării unor focare vechi de infecție tuberculoasă sau localizării recente a unei noi infecții. 2. Acumulare într-un organ sau într-un țesut a leucocitelor sau a altor celule ca reacție la pătrunderea unor agenți infecțioși, traumatici, alergici etc. – Din fr. infiltrat, germ. Infiltrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltrat
INFILTRAT^2, -Ă, infiltrați, -te, adj. 1. Care a pătruns undeva (neobservat). 2. (În sintagma) Țesut infiltrat = țesut în care s-au acumulat elemente celulare pentru a combate un agent vătămător (microbian). – V. infiltra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltraţie
INFILTRÁȚIE, infiltrații, s. f. 1. Infiltrare. ♦ Pătrundere a apei în roci sau în pământ sub influența gravitației, a forțelor capilare, a presiunii hidrostatice, prin pori, găuri, crăpături etc. ♦ Pătrundere într-un mediu a unui fluid. ♦ Cantitate de apă provenită din precipitațiile atmosferice care pătrunde în pământ. 2. Pătrundere și localizare a unui agent vătămător într-o celulă, într-un țesut sau într-un organ; boală provocată de acest agent. [Var.: infiltrațiúne, înfiltráție s. f.] – Din fr. infiltration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltrație
INFILTRÁȚIE, infiltrații, s. f. 1. Infiltrare. ♦ Pătrundere a apei în roci sau în pământ sub influența gravitației, a forțelor capilare, a presiunii hidrostatice, prin pori, găuri, crăpături etc. ♦ Pătrundere într-un mediu a unui fluid. ♦ Cantitate de apă provenită din precipitațiile atmosferice care pătrunde în pământ. 2. Pătrundere și localizare a unui agent vătămător într-o celulă, într-un țesut sau într-un organ; boală provocată de acest agent. [Var.: infiltrațiúne, înfiltráție s. f.] – Din fr. infiltration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltraţiune
INFILTRAȚIÚNE s. f. v. infiltrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infiltrațiune
INFILTRAȚIÚNE s. f. v. infiltrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infim
INFÍM, -Ă, infimi, -e, adj. Extrem de mic; minuscul, neînsemnat. – Din fr. infime, lat. infimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinit
INFINÍT, -Ă, (1, 3) infiniți, -te, adj., s. m., (2) infinituri, s. n. 1. Adj. Care nu are margini, limite; nesfârșit^2, nemărginit, nemăsurat; p. ext. foarte mare, considerabil. ◊ (Adverbial) Infinit mai valoros decât... 2. S. n. Categorie care exprimă natura absolută a materiei, proprietatea ei de a fi nelimitată în spațiu și în timp și inepuizabilă pentru cunoaștere; ceea ce nu are sau pare că nu are limită în spațiu sau în timp; nesfârșit^1. ◊ Loc. adv. La infinit = în chip nelimitat, fără încetare. 3. S. m. (Mat.) Mărime variabilă care poate lua valori mai mari decât orice mărime dată. – Din lat. infinitus, fr. infini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinitate
INFINITÁTE, infinități, s. f. Cantitate, număr foarte mare de... – Din fr. infinité, lat. infinitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinitezimal
INFINITEZIMÁL, -Ă, infinitezimali, -e, adj. 1. Foarte mic, minuscul, infim. 2. (Mat.; despre mărimi variabile) Care tinde către zero. ◊ Calcul infinitezimal = calcul care operează cu mărimi infinitezimale. – Din fr. infinitésimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinitism
INFINITÍSM s. n. Concepție metafizică care admite că universul este infinit. – Infinit + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinitiv
INFINITÍV, infinitive, s. n. (Gram.; adesea adjectival) Mod nepersonal, considerat drept forma-tip a verbului și care denumește acțiunea exprimată de verb fără referire la nuanțele ei modale, temporale sau personale. – Din fr. infinitif, lat. infinitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infinitival
INFINITIVÁL, -Ă, infinitivali, -e, adj. Care privește infinitivul, care ține de infinitiv, care provine din infinitiv. – Infinitiv + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirm
INFÍRM, -Ă, infirmi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care are o infirmitate; schilod, neputincios, invalid, beteag. – Din fr. infirme, lat. infirmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirma
INFIRMÁ, infirm, vb. I. Tranz. A anula, a respinge, a declara nevalabil, a dovedi ca neadevărat, nefundat. ♦ A desființa un act (sau o măsură) ca fiind nelegal sau netemeinic; a invalida. – Din fr. infirmer, lat. infirmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmabil
INFIRMÁBIL, -Ă, infirmabili, -e, adj. Care poate fi infirmat. – Din fr. infirmable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmare
INFIRMÁRE, infirmări, s. f. Acțiunea de a infirma și rezultatul ei; invalidare. – V. infirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmativ
INFIRMATÍV, -Ă, infirmativi, -e, adj. (Jur.) Care anulează (o sentință). – Din fr. infirmatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmerie
INFIRMERÍE, infirmerii, s. f. Local sau încăpere unde se îngrijesc sau se examinează bolnavii și care funcționează pe lângă formațiuni militare, internate etc. – Din fr. infirmerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmier
INFIRMIÉR, -Ă, infirmieri, -e, s. m. și f. Persoană calificată care îngrijește bolnavii la infirmerie. ♦ Persoană din personalul sanitar auxiliar care lucrează într-un spital, într-o policlinică, într-un dispensar. [Pr.: -mi-er] – Din fr. infirmier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infirmitate
INFIRMITÁTE, infirmități, s. f. Starea celui infirm; defect fizic congenital sau dobândit în urma unui accident, a unei boli etc.; beteșug, betegeală, betegie; invaliditate. ♦ Fig. Slăbiciune morală, imperfecțiune. – Din fr. infirmité, lat. infirmitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infix
INFÍX, infixe, s. n. Element fonetic (de obicei consoană) care se inserează în rădăcina unui cuvânt și are o valoare morfologică. – Din fr. infixe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflama
INFLAMÁ, pers. 3 inflamează, vb. I. Refl. (Med.; despre o parte a corpului, un organ) A suferi o inflamație; a se umfla. – Din lat. inflammare, fr. enflammer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamabil
INFLAMÁBIL, -Ă, inflamabili, -e, adj. Care se aprinde ușor, care ia foc și arde repede. ♦ (Chim.) Care produce, la o temperatură relativ joasă, gaze sau vapori care împreună cu aerul atmosferic pot da un amestec de combustibil. – Din fr. inflammable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamabilitate
INFLAMABILITÁTE s. f. Proprietate a unei substanțe, a unui corp de a fi inflamabil. – Din fr. inflammabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamare
INFLAMÁRE, inflamări, s. f. Acțiunea de a se inflama și rezultatul ei; inflamație. – V. inflama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamat
INFLAMÁT, -Ă, inflamați, -te, adj. (Despre o parte a corpului, un organ) Care a suferit un proces de inflamație; umflat. – V. inflama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamator
INFLAMATÓR, -OÁRE, inflamatori, -oare, adj. Care se manifestă printr-o inflamație; care provoacă o inflamație. – Din fr. inflammatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamatoriu
INFLAMATÓRIU, -IE, inflamatorii, adj. Inflamator (adjectiv utilizat frecvent în literatura medicală. Procese inflamatorii.) – Cf. fr. inflammatoire.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inflamatoriu
INFLAMATÓRIU adj. v. EXOSTOZĂ. Excrescență osoasă traumatică sau inflamatorie care provoacă șchiopătarea și anchilozarea articulațiilor la om și la cal. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inflamaţie
INFLAMÁȚIE, inflamații, s. f. Proces patologic datorat unui excitant chimic, fizic și mai ales microbian și manifestat prin durere, temperatură, înroșirea și umflarea locului bolnav; umflătură. [Var.: inflamațiúne s. f.] – Din fr. inflammation, lat. inflammatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamație
INFLAMÁȚIE, inflamații, s. f. Proces patologic datorat unui excitant chimic, fizic și mai ales microbian și manifestat prin durere, temperatură, înroșirea și umflarea locului bolnav; umflătură. [Var.: inflamațiúne s. f.] – Din fr. inflammation, lat. inflammatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamaţiune
INFLAMAȚIÚNE s. f. v. inflamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflamațiune
INFLAMAȚIÚNE s. f. v. inflamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflaţie
INFLÁȚIE, inflații, s. f. Fenomen specific perioadelor de criză economică, constând în deprecierea banilor de hârtie aflați în circulație ca urmare fie a emiterii unei mase bănești peste nevoile reale ale circulației, fie a reducerii volumului producției și circulației mărfurilor, fapt care duce la scăderea puterii de cumpărare a banilor. [Var.: inflațiúne s. f.] – Din fr. inflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflație
INFLÁȚIE, inflații, s. f. Fenomen specific perioadelor de criză economică, constând în deprecierea banilor de hârtie aflați în circulație ca urmare fie a emiterii unei mase bănești peste nevoile reale ale circulației, fie a reducerii volumului producției și circulației mărfurilor, fapt care duce la scăderea puterii de cumpărare a banilor. [Var.: inflațiúne s. f.] – Din fr. inflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflaţionist
INFLAȚIONÍST, -Ă, inflaționiști, -ste, adj. Care are caracter de inflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. inflationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflaționist
INFLAȚIONÍST, -Ă, inflaționiști, -ste, adj. Care are caracter de inflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. inflationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflaţiune
INFLAȚIÚNE s. f. v. inflație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflațiune
INFLAȚIÚNE s. f. v. inflație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflexibil
INFLEXÍBIL, -Ă, inflexibili, -e, adj. Care nu poate fi îndoit; neflexibil, tare, nemlădios. ♦ Fig. Neimpresionabil; neînduplecat, ferm, intransigent. – Din fr. inflexible, lat. inflexibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflexibilitate
INFLEXIBILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este inflexibil; neflexibilitate. ♦ Fig. Fermitate, tărie, intransigență. – Din fr. inflexibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflexiune
INFLEXIÚNE, inflexiuni, s. f. 1. Schimbare a înălțimii unui sunet; schimbare a tonului, a accentului în vorbire sau în cânt; ușurința cuiva de a-și schimba tonul. 2. (Mat.; în sintagma) Punct de inflexiune = punct în care curba își schimbă sensul concavității. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. inflexion, lat. inflexio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflicţiune
INFLICȚIÚNE, inflicțiuni, s. f. Pedeapsă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infliction, lat. inflictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflicțiune
INFLICȚIÚNE, inflicțiuni, s. f. Pedeapsă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infliction, lat. inflictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflige
INFLÍGE, inflig, vb. III. Tranz. (Rar) A pedepsi. – Din fr. infliger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflorescenţă
INFLORESCÉNȚĂ, inflorescențe, s. f. Ansamblu de flori dispuse pe un ax sau pe un complex de axe în diferite moduri, specifice diferitelor familii de plante cărora le aparține. ♦ Totalitate a florilor dispuse pe un lujer. – Din fr. inflorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inflorescență
INFLORESCÉNȚĂ, inflorescențe, s. f. Ansamblu de flori dispuse pe un ax sau pe un complex de axe în diferite moduri, specifice diferitelor familii de plante cărora le aparține. ♦ Totalitate a florilor dispuse pe un lujer. – Din fr. inflorescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influent
INFLUÉNT, -Ă, influenți, -te, adj. Care are trecere, influență; puternic. – Din fr. influent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţa
INFLUENȚÁ, influențez, vb. I. Tranz. și intranz. A exercita o influență asupra unei ființe sau a unui lucru; a înrâuri. ◊ Refl. recipr. Două forțe care se influențează reciproc. – Din fr. influencer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influența
INFLUENȚÁ, influențez, vb. I. Tranz. și intranz. A exercita o influență asupra unei ființe sau a unui lucru; a înrâuri. ◊ Refl. recipr. Două forțe care se influențează reciproc. – Din fr. influencer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţabil
INFLUENȚÁBIL, -Ă, influențabili, -e, adj. Care poate fi influențat cu ușurință. – Din fr. influençable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influențabil
INFLUENȚÁBIL, -Ă, influențabili, -e, adj. Care poate fi influențat cu ușurință. – Din fr. influençable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţare
INFLUENȚÁRE, influențări, s. f. Acțiunea de a influența și rezultatul ei. – V. influența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influențare
INFLUENȚÁRE, influențări, s. f. Acțiunea de a influența și rezultatul ei. – V. influența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţă
INFLUÉNȚĂ^1, influențe, s. f. 1. Acțiune exercitată asupra unui lucru sau asupra unei ființe, putând duce la schimbarea lor; înrâurire. ♦ Spec. Acțiune pe care o persoană o exercită asupra alteia (deliberat, pentru a-i schimba caracterul, evoluția, sau involuntar, prin prestigiul, autoritatea, puterea de care se bucură). 2. (Fiz.; în sintagma) Electrizare prin influență = separare a sarcinilor electrice și redistribuirea lor pe suprafața unui conductor, datorată acțiunii unui câmp electric; inducție electrostatică. [Var.: influénție, influínță s. f.] – Din fr. influence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influență
INFLUÉNȚĂ^1, influențe, s. f. 1. Acțiune exercitată asupra unui lucru sau asupra unei ființe, putând duce la schimbarea lor; înrâurire. ♦ Spec. Acțiune pe care o persoană o exercită asupra alteia (deliberat, pentru a-i schimba caracterul, evoluția, sau involuntar, prin prestigiul, autoritatea, puterea de care se bucură). 2. (Fiz.; în sintagma) Electrizare prin influență = separare a sarcinilor electrice și redistribuirea lor pe suprafața unui conductor, datorată acțiunii unui câmp electric; inducție electrostatică. [Var.: influénție, influínță s. f.] – Din fr. influence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţă
INFLUÉNȚĂ^2, influențe, s. f. (Înv.) Nume dat unei boli epidemice asemănătoare cu gripa; p. gener. gripă. – Din fr., it. influenza, germ. Influenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influență
INFLUÉNȚĂ^2, influențe, s. f. (Înv.) Nume dat unei boli epidemice asemănătoare cu gripa; p. gener. gripă. – Din fr., it. influenza, germ. Influenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenţie
INFLUÉNȚIE s. f. v. influență^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influenție
INFLUÉNȚIE s. f. v. influență^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influinţă
INFLUÍNȚĂ s. f. v. influență^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influință
INFLUÍNȚĂ s. f. v. influență^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

influx
INFLÚX, influxuri, s. n. 1. (Fiziol.; în sintagma) Influx nervos = propagare a unei excitații de-a lungul unei fibre nervoase. 2. (Fiz.) Numărul de particule (produse de acceleratoare) care trec prin unitatea de arie a unei suprafețe perpendiculare pe direcția de mișcare a particulelor. – Din fr. influx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inform
INFÓRM, -Ă, informi, -e, adj. Care nu are o formă determinată sau un contur precis, fără formă; care este lucrat grosolan, care are forma nepotrivită, brută, dizgrațioasă. ♦ Fig. Imperfect, nedesăvârșit. – Din fr. informe, lat. informis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informa
INFORMÁ, informez, vb. I. Tranz. A da cuiva informații despre ceva sau despre cineva, a face cunoscut; a înștiința. ♦ Refl. A căuta să se pună la curent cu ceva, a lua, a strânge informații, a se interesa, a se iniția, a se documenta, a se edifica. – Din fr. informer, lat. informare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informal
INFORMÁL, -Ă, informali, -e, adj. 1. (În sociologie; despre relații sociale) Care se desfășoară în absența determinărilor și cadrelor instituționale, oficiale, formale; neoficial, neprotocolar, familiar. 2. (Despre pictura abstracționistă) Caracterizat prin lipsa oricărei organizări a materiei picturale; abstract. ♦ (Despre pictori) Care practică arta informală sau abstractă. – Din engl. informal, fr. informel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informare
INFORMÁRE, informări, s. f. Acțiunea de a (se) informa și rezultatul ei. – V. informa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informat
INFORMÁT, -Ă, informați, -te, adj. Care a primit sau și-a procurat informații; care s-a documentat prin cercetări amănunțite. – V. informa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informatică
INFORMÁTICĂ s. f. Știință care se ocupă cu studiul prelucrării informației (3) cu ajutorul sistemelor automate de calcul. – Din fr. informatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informatician
INFORMATICIÁN, -Ă, informaticieni, -e, s. m. și f. Specialist în informatică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. informaticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informativ
INFORMATÍV, -Ă, informativi, -e, adj. Care are rolul de a informa, care servește ca informator, de informație. – Din fr. informatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informatizare
INFORMATIZÁRE, informatizări, s. f. Acțiunea de a informatiza și rezultatul ei. – V. informatiza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

informatizat
INFORMATIZÁT adj. v. informatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

informator
INFORMATÓR, -OÁRE, informatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care dă sau culege informații. 2. S. m. și f. Persoană care oferea informații pentru instituția securității, în regimul comunist din România. 3. Adj. Care dă, procură informații. – Din fr. informateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informaţie
INFORMÁȚIE, informații, s. f. 1. Comunicare, veste, știre care pune pe cineva la curent cu o situație. 2. Lămurire asupra unei persoane sau asupra unui lucru; totalitatea materialului de informare și de documentare; izvoare, surse. 3. Fiecare dintre elementele noi, în raport cu cunoștințele prealabile, cuprinse în semnificația unui simbol sau a unui grup de simboluri (text scris, mesaj vorbit, imagini plastice, indicație a unui instrument etc.). ◊ Teoria informației = teoria matematică a proprietăților generale ale surselor de informație, ale canalelor de transmisie și ale instalațiilor de păstrare și de prelucrare a informațiilor. 4. (Biol.; în sintagma) Informație genetică = totalitate a materialului genetic dintr-o celulă capabilă să creeze secvențe de aminoacizi care, la rândul lor, formează proteine active. – Din fr. information, lat. informatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informație
INFORMÁȚIE, informații, s. f. 1. Comunicare, veste, știre care pune pe cineva la curent cu o situație. 2. Lămurire asupra unei persoane sau asupra unui lucru; totalitatea materialului de informare și de documentare; izvoare, surse. 3. Fiecare dintre elementele noi, în raport cu cunoștințele prealabile, cuprinse în semnificația unui simbol sau a unui grup de simboluri (text scris, mesaj vorbit, imagini plastice, indicație a unui instrument etc.). ◊ Teoria informației = teoria matematică a proprietăților generale ale surselor de informație, ale canalelor de transmisie și ale instalațiilor de păstrare și de prelucrare a informațiilor. 4. (Biol.; în sintagma) Informație genetică = totalitate a materialului genetic dintr-o celulă capabilă să creeze secvențe de aminoacizi care, la rândul lor, formează proteine active. – Din fr. information, lat. informatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informaţional
INFORMAȚIONÁL, -Ă, informaționali, -e, adj. Care conține sau dă informații, de informație. [Pr.: -ți-o-] – Din informație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

informațional
INFORMAȚIONÁL, -Ă, informaționali, -e, adj. Care conține sau dă informații, de informație. [Pr.: -ți-o-] – Din informație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infra
ÍNFRA^1 adv. (În notația bibliografică) Dedesubt, mai jos, mai departe. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infra
INFRA^2- Element de compunere însemnând „dedesubt, sub”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat. infra, fr. infra-,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infraacustic
INFRAACÚSTIC, -Ă, infraacustici, -ce, adj. (Fiz.; despre vibrații acustice) A cărei frecvență se află sub limita inferioară a domeniului de audibilitate. – Din fr. infra-acoustique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infractor
INFRACTÓR, -OÁRE, infractori, -oare, s. m. și f. Persoană care a comis o infracțiune. – Din fr. infracteur, lat. infractor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracţional
INFRACȚIONÁL, -Ă, infracționali, -e, adj. Referitor la o infracțiune, cu caracter de infracțiune. [Pr.: -ți-o-] – Infracțiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracțional
INFRACȚIONÁL, -Ă, infracționali, -e, adj. Referitor la o infracțiune, cu caracter de infracțiune. [Pr.: -ți-o-] – Infracțiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracţionalitate
INFRACȚIONALITÁTE s. f. Totalitatea infracțiunilor săvârșite pe un anumit teritoriu într-o anumită perioadă de timp; criminalitate. [Pr.: -ți-o-] – Infracțional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracționalitate
INFRACȚIONALITÁTE s. f. Totalitatea infracțiunilor săvârșite pe un anumit teritoriu într-o anumită perioadă de timp; criminalitate. [Pr.: -ți-o-] – Infracțional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracţiune
INFRACȚIÚNE, infracțiuni, s. f. Faptă care prezintă pericol social, constând în încălcarea unei legi penale, în săvârșirea, cu vinovăție, a unei abateri de la legea penală, și care este sancționată de lege. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infraction, lat. infractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infracțiune
INFRACȚIÚNE, infracțiuni, s. f. Faptă care prezintă pericol social, constând în încălcarea unei legi penale, în săvârșirea, cu vinovăție, a unei abateri de la legea penală, și care este sancționată de lege. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infraction, lat. infractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inframicrob
INFRAMICRÓB, inframicrobi, s. m. Microorganism de dimensiuni foarte reduse, puțin evoluat și incomplet organizat, care nu-și poate realiza singur metabolismul și care se găsește ca parazit obligatoriu în celula vie. – Infra^2- + microb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inframicrobian
INFRAMICROBIÁN, -Ă, inframicrobieni, -e, adj. Care aparține inframicrobilor, referitor la inframicrobi, de inframicrobi. [Pr.: -bi-an] – Inframicrob + suf. -ian. Cf. fr. inframicrobien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inframicrobiolog
INFRAMICROBIOLÓG, -Ă, inframicrobiologi, -ge, s. m. și f. Specialist în inframicrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din inframicrobiologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inframicrobiologie
INFRAMICROBIOLOGÍE s. f. Disciplină a biologiei care se ocupă cu studiul inframicrobilor; virusologie. [Pr.: -bi-o-] – Infra^2- + microbiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infraroşu
INFRARÓȘU, -IE, infraroșii, adj., s. n. 1. Adj. (În sintagma) Radiații infraroșii = radiații electromagnetice invizibile, penetrante, cu efect termic pronunțat, situate în spectru între limita roșie a domeniului luminii vizibile, și microundele radioelectrice. 2. S. n. Domeniu spectral al radiațiilor infraroșii, situat între limita roșie a spectrului vizibil și radiațiile hertziene. – Infra^2- + roșu (după fr. infrarouge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infraroșu
INFRARÓȘU, -IE, infraroșii, adj., s. n. 1. Adj. (În sintagma) Radiații infraroșii = radiații electromagnetice invizibile, penetrante, cu efect termic pronunțat, situate în spectru între limita roșie a domeniului luminii vizibile, și microundele radioelectrice. 2. S. n. Domeniu spectral al radiațiilor infraroșii, situat între limita roșie a spectrului vizibil și radiațiile hertziene. – Infra^2- + roșu (după fr. infrarouge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infrasonor
INFRASONÓR, -Ă, infrasonori, -e, adj. Referitor la infrasunete, care aparține infrasunetelor. – Din fr. infra-sonore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infrastructural
INFRASTRUCTURÁL, -Ă, infrastructurali, -e, adj. Referitor la infrastructură, al infrastructurii. – Infrastructură + suf. -al (după it. infrastrutturale).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infrastructură
INFRASTRUCTÚRĂ, infrastructuri, s. f. 1. Ansamblul elementelor care susțin partea principală a unei construcții, care o fixează de teren și care transmite acestuia forțele. 2. Ansamblul instalațiilor de la sol necesare pentru decolarea, aterizarea, adăpostirea și întreținerea avioanelor. 3. Sistem de relații între elementele fundamentale ale unui macrosistem (social). – Din fr. infrastructure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infrasunet
INFRASÚNET, infrasunete, s. n. Vibrație mecanică a unui mediu nepercepută de urechea omului (ci numai cu ajutorul simțului tactil), care se propagă sub formă de unde, ca și sunetele, dar având o frecvență mai mică decât a acestora. – Infra^2- + sunet (după fr. infra-son).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infraviral
INFRAVIRÁL, -Ă, infravirali, -e, adj. (Biol.) Referitor la infravirus. – De la infravirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infravirus
INFRAVÍRUS, infravirusuri, s. n. (Biol.) Nume dat unor acizi nucleici deveniți autonomi și presupuși a fi capabili să determine anumite afecțiuni. [Pl. și: intraviruși] – Din fr. infravirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infructuos
INFRUCTUÓS, -OÁSĂ, infructuoși, -oase, adj. Care nu dă rezultatele așteptate, care nu dă roade; zadarnic, inutil, nefructuos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. infructueux, lat. infructuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infundibul
INFUNDÍBUL, infundibule, s. n. (Anat.) Canal în formă de pâlnie care se află în diferite organe. – Din fr., lat. infundibulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuza
INFUZÁ, infuzez, vb. I. Tranz. A turna apă clocotită peste o plantă medicinală pentru a obține o infuzie. – Din fr. infuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzare
INFUZÁRE, infuzări, s. f. Acțiunea de a infuza și rezultatul ei; infuzie. – V. infuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzibil
INFUZÍBIL, -Ă, infuzibili, -e, adj. (Despre unele materiale) Care nu se poate topi sau care se topește extrem de greu din cauza temperaturii sale de topire foarte înalte. – Din fr. infusible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzie
INFÚZIE, infuzii, s. f. 1. Soluție apoasă obținută dintr-o plantă prin opărirea ei cu apă clocotită, în scopul extragerii principiilor active pe care le conține; medicament astfel obținut. 2. Încrucișare a unei rase neameliorate cu o rasă ameliorată timp de una sau două generații. [Var.: infuziúne s. f.] – Din fr. infusion, lat. infusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuziune
INFUZIÚNE s. f. v. infuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzor
INFUZÓR^1, infuzori, s. m. (La pl.) Clasă de protozoare care au corpul acoperit de cili, cu ajutorul cărora se deplasează; ciliat; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: infuzóriu s. m.] – Din fr. infusoire, lat. infusorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzor
INFUZÓR^2, infuzoare, s. n. Recipient de metal, de porțelan etc. cu capac, în care se prepară infuziile. – Din fr. infusoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

infuzoriu
INFUZÓRIU s. m. v. infuzor^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inga
ÍNGA interj. (Pop.) Iată! uită-te! [Var.: íga! interj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingambament
INGAMBAMÉNT, ingambamente, s. n. Procedeu poetic cerut de necesități prozodice sau de dorința de a scoate în relief anumite cuvinte, care constă în trecerea unei părți de frază ori propoziție sau a unor cuvinte dintr-un vers în versul următor. – Cf. fr. enjambement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingenios
INGENIÓS, -OÁSĂ, ingenioși, -oase, adj. 1. Care are mult spirit inventiv, multă agerime de minte; iscusit, dibaci. 2. Care este alcătuit, elaborat cu inventivitate, cu măiestrie, cu iscusință etc. [Pr.: -ni-os] – Din fr. ingénieux, lat. ingeniosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingeniozitate
INGENIOZITÁTE, ingeniozități, s. f. Calitatea de a fi ingenios; inventivitate, măiestrie, iscusință, dibăcie; (concr.) procedeu, lucru etc. ingenios. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. ingéniosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingenuitate
INGENUITÁTE, ingenuități, s. f. Simplitate, naturalețe împletită cu sinceritate și naivitate; puritate, candoare (în comportări). [Pr.: -nu-i-] – Din fr. ingénuité, lat. ingenuitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingenuu
INGÉNUU, -UĂ, ingenui, -ue, adj., s. f. 1. Adj. Care vădește simplitate, naturalețe împletită cu sinceritate și cu naivitate, plin de ingenuitate; candid. 2. S. f. Rol, personaj, eroină care reprezintă o fată inocentă, pură, candidă; p. ext. persoană ingenuă. [Pr.: -nu-u] – Din lat. ingenuus, fr. ingénu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingera
INGERÁ, ingerez, vb. I. Tranz. A înghiți alimente. – Din fr. ingérer, lat. ingerere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingerabil
INGERÁBIL, -Ă, ingerabili, -e, adj. Care poate fi ingerat, înghițit. – Din fr. ingérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingerare
INGERÁRE, ingerări, s. f. Acțiunea de a ingera și rezultatul ei; ingestie. – V. ingera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingerinţă
INGERÍNȚĂ, ingerințe, s. f. Amestec ilegal, intervenție în treburile unei persoane sau în viața unui stat, tinzând la știrbirea libertății și a independenței de acțiune și la impunerea unui anumit punct de vedere. – Din fr. ingérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingerință
INGERÍNȚĂ, ingerințe, s. f. Amestec ilegal, intervenție în treburile unei persoane sau în viața unui stat, tinzând la știrbirea libertății și a independenței de acțiune și la impunerea unui anumit punct de vedere. – Din fr. ingérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingestie
INGÉSTIE, ingestii, s. f. Înghițire, introducere pe cale bucală a alimentelor sau a altor substanțe în stomac. – Din fr. ingestion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inghinal
INGHINÁL, -Ă, inghinali, -e, adj. Care aparține abdomenului, referitor la abdomen, care se găsește în regiunea abdominală; de la vintre, de la stinghii. [Var.: inguinál, -ă adj.] – Din fr. inguinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inginer
INGINÉR, -Ă, ingineri, -e, s. m. și f. Specialist cu o pregătire tehnică și teoretică obținută într-un institut de învățământ superior, care prestează o activitate tehnică de proiectare, de cercetare, de organizare și de conducere a proceselor tehnologice dintr-o întreprindere; titlu deținut de această persoană. – Din it. ingegnere. Cf. rus. injener, fr. ingénieur, germ. Ingenieur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingineraş
INGINERÁȘ, inginerași, s. m. Diminutiv al lui inginer; (peior.) inginer (tânăr) insuficient pregătit sau incapabil. – Inginer + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingineraș
INGINERÁȘ, inginerași, s. m. Diminutiv al lui inginer; (peior.) inginer (tânăr) insuficient pregătit sau incapabil. – Inginer + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingineresc
INGINERÉSC, -EÁSCĂ, inginerești, adj. Care aparține inginerului sau ingineriei, privitor la inginer sau la inginerie, de inginer. – Inginer + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inginerie
INGINERÍE, inginerii, s. f. 1. Profesia inginerului. 2. (În sintagma) Inginerie genetică = modificare a structurii genetice a unui organism prin introducerea de gene noi, aparținând unor organisme din aceeași specie sau din specii diferite, prin inserarea de gene sintetizate artificial sau prin reorganizarea materialului genetic propriu. – Inginer + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingrat
INGRÁT, -Ă, ingrați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu-și manifestă recunoștința pentru serviciile și avantajele primite, (om) nerecunoscător. 2. Adj. Fig. Care nu răsplătește, nu satisface, nu corespunde eforturilor făcute; care produce mai puțin decât trebuie; dezavantajos; p. ext. anevoios, greu. – Din fr. ingrat, lat. ingratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingratitudine
INGRATITÚDINE, ingratitudini, s. f. Însușirea de a fi ingrat; purtarea, atitudinea omului ingrat; nerecunoștință. – Din fr. ingratitude, lat. ingratitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingredient
INGREDIÉNT, ingrediente, s. n. Substanță care intră ca accesoriu în compoziția unui medicament, a unui aliment etc., fie pentru a-i conferi anumite calități, ca material de umplutură într-un produs etc.; ingrediență. [Pr.: -di-ent] – Din fr. ingrédient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingredienţă
INGREDIÉNȚĂ, ingrediențe, s. f. (Înv.) Ingredient. [Pr.: -di-en-] – Ingredient + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingrediență
INGREDIÉNȚĂ, ingrediențe, s. f. (Înv.) Ingredient. [Pr.: -di-en-] – Ingredient + suf. -ență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingresiune
INGRESIÚNE, ingresiuni, s. f. Înaintare a mării în unele porțiuni mai coborâte ale continentelor, în special prin gurile fluviilor, formând adesea golfuri. – Din fr. ingression, lat. ingressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inguinal
INGUINÁL, -Ă adj. v. inghinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingurgita
INGURGITÁ, ingurgitez, vb. I. Tranz. A înghiți (mai ales un aliment). [Var.: îngurgitá vb. I] – Din fr. ingurgiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingurgitare
INGURGITÁRE, ingurgitări, s. f. Faptul de a ingurgita; (rar) ingurgitație. [Var.: îngurgitáre s. f.] – V. ingurgita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingurgitaţie
INGURGITÁȚIE, ingurgitații, s. f. (Rar) Ingurgitare. – Din fr. ingurgitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ingurgitație
INGURGITÁȚIE, ingurgitații, s. f. (Rar) Ingurgitare. – Din fr. ingurgitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhala
INHALÁ, inhalez, vb. I. Tranz. A absorbi pe căile respiratorii vapori, gaze sau lichide, a trage în piept, a inspira gaze, vapori etc. – Din fr. inhaler, lat. inhalare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhalare
INHALÁRE, inhalări, s. f. Faptul de a inhala. – V. inhala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhalator
INHALATÓR, inhalatoare, s. n. 1. Aparat care furnizează piloților de avion oxigenul necesar unei respirații normale în condițiile zborului la înălțimi mari, unde presiunea aerului este scăzută. 2. Aparat cu care se face o inhalație. – Din fr. inhalateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhalaţie
INHALÁȚIE, inhalații, s. f. Acțiunea de a inhala; absorbție pe căile respiratorii a unor vapori, gaze etc. în scopuri curative. – Din fr. inhalation, lat. inhalatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhalație
INHALÁȚIE, inhalații, s. f. Acțiunea de a inhala; absorbție pe căile respiratorii a unor vapori, gaze etc. în scopuri curative. – Din fr. inhalation, lat. inhalatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhiba
INHIBÁ, inhíb, vb. I. 1. Tranz. A frâna, a împiedica, a încetini un proces fiziologic, o reacție chimică etc. 2. Refl. A se abține, a se reține, a se stăpâni. – Din fr. inhiber, lat. inhibere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibant
INHIBÁNT, -Ă, inhibanți, -te, adj. Care inhibă; inhibitor. – Inhiba + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibare
INHIBÁRE, inhibări, s. f. Faptul de a (se) inhiba; inhibiție. – V. inhiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibat
INHIBÁT, -Ă, inhibați, -te, adj. 1. (Despre acțiuni, procese fiziologice, reacții chimice etc.) Care este frânat, împiedicat, încetinit în desfășurare. 2. (Despre oameni) Care nu se manifestă spontan, care se abține; reținut. – V. inhiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibitiv
INHIBITÍV, -Ă, inhibitivi, -e, adj. Inhibitor. – Din fr. inhibitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibitor
INHIBITÓR, -OÁRE, inhibitori, -oare, adj., s. m. 1. Adj. Care inhibă, inhibitiv. 2. S. m. Substanță chimică care, adăugată în proporții mici, poate încetini sau chiar împiedica anumite reacții chimice. ♦ Preparat sau tratament care frânează sau împiedică dezvoltarea unui agent patogen, un proces fiziologic etc. – Din fr. inhibiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibiţie
INHIBÍȚIE, inhibiții, s. f. 1. Proces fundamental al activității nervoase, opus excitației, care se manifestă prin diminuarea, frânarea sau suprimarea efectelor excitației. 2. (Chim.) Fenomen de oprire, de întârziere sau de micșorare a vitezei de desfășurare a unei reacții chimice cu ajutorul inhibitorilor. – Din fr. inhibition, lat. inhibitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhibiție
INHIBÍȚIE, inhibiții, s. f. 1. Proces fundamental al activității nervoase, opus excitației, care se manifestă prin diminuarea, frânarea sau suprimarea efectelor excitației. 2. (Chim.) Fenomen de oprire, de întârziere sau de micșorare a vitezei de desfășurare a unei reacții chimice cu ajutorul inhibitorilor. – Din fr. inhibition, lat. inhibitio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhumaţie
INHUMÁȚIE, inhumații, s. f. (Rar) Înhumare. – Din fr. inhumation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inhumație
INHUMÁȚIE, inhumații, s. f. (Rar) Înhumare. – Din fr. inhumation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inic
INÍC, -Ă, inici, -ce, adj. (Livr.) Care nu este echitabil; inechitabil, nedrept. – Din fr. inique, lat. iniquus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inicuitate
INICUITÁTE s. f. v. inicvitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inicvitate
INICVITÁTE, inicvități, s. f. (Livr.) Inechitate. [Var.: inicuitáte s. f.] – Din fr. iniquité, lat. iniquitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inie
INÍE, inii, s. f. (Reg.) Apă amestecată cu gheață; sloi de gheață, mare și sfărâmicios, care plutește pe apă. – Din sl. inije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimaginabil
INIMAGINÁBIL, -Ă, inimaginabili, -e, adj. Care întrece orice închipuire, care nu se poate imagina, de neînchipuit, extraordinar, neimaginabil. – Din fr. inimaginable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimă
ÍNIMĂ, inimi, s. f. I. 1. Organ intern musculos central al aparatului circulator, situat în partea stângă a toracelui, care are rolul de a asigura, prin contracțiile sale ritmice, circulația sângelui în organism, la om și la animalele superioare; cord^1. ♦ Piept. 2. (Pop.) Stomac, burtă, pântece, rânză. ◊ Expr. A (mai) prinde (la) inimă = a scăpa de senzația de slăbiciune după ce a mâncat, a se (mai) întrema, a (mai) căpăta putere. Pe inima goală = cu stomacul gol, fără să fi mâncat ceva. A (se) simți greu la inimă = a-i fi greață, a-i veni să verse. 3. (La cărțile de joc) Cupă^2. 4. Piesă sau organ de mașină care are o formă asemănătoare cu o inimă (I 1). II. Fig. 1. Inima (I 1) considerată ca sediu al sentimentelor umane: a) (În legătură cu bucurii, plăceri) I s-a bucurat inima când a auzit vestea cea bună. ◊ Loc. adv. După (sau pe) voia (sau pofta) inimii = după plac, nestingherit, cum îi e dorința. Cu (sau din) toată inima sau cu dragă inimă = cu tot sufletul, cu foarte mare și sinceră plăcere. ◊ Expr. A râde inima în cineva sau a-i râde cuiva inima = a fi bucuros, satisfăcut, mulțumit. A unge (pe cineva) la inimă = a face (cuiva) plăcere; a încânta, a bucura (pe cineva). Cât îi cere (cuiva) inima = atât cât vrea, cât poftește, cât are plăcere. A-i merge (cuiva ceva) la inimă = a-i plăcea (ceva) foarte mult. A-și călca pe inimă = a renunța la propriul punct de vedere, la propria opinie sau plăcere. (A fi) cu inima ușoară = (a fi) fără griji, bine dispus, cu conștiința împăcată. b) (În legătură cu suferințe, dureri, necazuri) Îl doare la inimă când vede atâta risipă. ◊ Expr. A seca (sau a arde, a frige pe cineva) la inimă = a provoca (cuiva) o durere morală, o supărare mare. A i se rupe (sau a-i rupe cuiva) inima = a-i fi milă de cineva. A i se topi inima = a suferi foarte tare. A se sfârși la inimă = a se îmbolnăvi, a muri de durere, a fi copleșit de durere. A avea ceva pe inimă = a fi chinuit de un gând neîmpărtășit, a avea o taină în suflet. A-și răcori inima = a spune ce are pe suflet, a-și descărca sufletul. A pune (ceva) la inimă = a se supăra (pentru ceva) mai mult decât merită. A-i strica (cuiva) inima = a-i spulbera (cuiva) buna dispoziție, a indispune (pe cineva), a mâhni (pe cineva). A rămâne cu inima friptă = a rămâne mâhnit, dezolat, îndurerat. Parcă mi-a trecut (sau mi-a dat cu) un fier ars (sau roșu) prin inimă, se spune când cineva primește pe neașteptate o veste tristă sau când îl cuprinde o durere fizică în mod brusc. Inimă albastră = suflet trist, îndurerat; tristețe, melancolie, mâhnire, deprimare; furie, ciudă, mânie, necaz. Inimă rea = mâhnire, durere, amărăciune. A-și face (sau a-i face cuiva) inimă rea = a se mâhni (sau a mâhni pe cineva). c) (În legătură cu sentimente de iubire) Inima-mi zboară la tine. ◊ Expr. A avea (pe cineva) în (sau la) inimă = a iubi (pe cineva). A-i rămâne (cuiva) inima la... = a rămâne cu gândul la cineva sau la ceva care i-a plăcut. A avea tragere de inimă (pentru...) sau a-l trage (pe cineva) inima să... = a se simți atras să facă ceva. d) (În legătură cu bunătatea sau răutatea cuiva, în loc. și în expr.) Inimă dreaptă = om drept, cinstit, corect. Inimă de aur = om bun. Slab de inimă = milos, impresionabil, influențabil. Cu inimă = bun, milos, înțelegător, uman. A avea inimă bună (sau de aur) sau a fi bun la inimă (sau cu inima bună) = a fi bun, milos, înțelegător, darnic. A avea inima deschisă = a fi sincer, cinstit. A spune de la (sau din) inimă = a spune cu toată sinceritatea, fără reticențe, a vorbi deschis, fără rezerve. A avea inima largă = a fi mărinimos, milos, darnic. A se muia la inimă sau a (i) se înmuia (cuiva) inima = a deveni bun, milos; a se îndupleca. A nu-l lăsa pe cineva inima să..., se spune când cineva nu-și poate opri pornirile bune, acțiunile generoase. (A fi om) de inimă = (a fi om) bun, săritor. A fi fără inimă sau a fi rău (sau câinos, negru) la inimă = a fi rău, înrăit. (A avea) inimă haină (sau sălbatică) = (a fi) crud, neînțelegător, dușmănos, rău. (A avea) inimă de piatră (sau împietrită) = (a fi) nesimțitor, rău, fără suflet, rece. A i se împietri cuiva inima = a deveni insensibil la orice durere sau bucurie, a fi lipsit de omenie. e) (În legătură cu instincte sau presimțiri) Îmi spune inima că s-a întâmplat o nenorocire. f) (În legătură cu curajul, cu îndrăzneala sau cu energia, cu puterea de voință sau de acțiune a cuiva) Înfruntă pericolul cu inimă rece. ◊ Cu inimă = (loc. adv.) energic, cu viață; (loc. adj. și adv.) inimos, curajos; pasionat. ◊ Expr. A(-și) pierde inima = a-și pierde curajul, speranța, a se descuraja. A-și lua inima în dinți = a-și face curaj, a se hotărî să întreprindă ceva. A-i veni (cuiva) inima la loc, se spune când cineva își recapătă calmul, echilibrul și curajul după un moment de emoție sau de spaimă. A (mai) prinde (la) inimă = a căpăta (din nou) putere, curaj, a se restabili sufletește, a nu-i mai fi teamă. A-i ține cuiva inima = a încuraja, a consola pe cineva. A i se face (cuiva) inima cât un purice = a-i fi (cuiva) frică de ceva; a se descuraja. A i se tăia inima = a-și pierde curajul. 2. Inima (I 1) considerată ca centru și simbol al vieții sufletești. L-am șters din inimă. ◊ Loc. adv. Din inimă sau din toată inima, din adâncul inimii = din tot sufletul, cu toată puterea sufletească. ◊ Expr. (A fi) cu inima împăcată = (a fi) cu conștiința împăcată, liniștită, curată. III. Fig. 1. Caracter, fire. Seamănă cu tatăl lui la chip și la inimă. 2. Ființă, om, individ. Înflăcărarea a cuprins toate inimile. IV. P. anal. 1. Mijloc, centru, interior. ◊ Expr. (Ir.) A rupe inima târgului = a) a cumpăra ce este mai prost, a face o afacere proastă; b) a impresiona cu ceva foarte tare. 2. Piesă sau element de construcție care ocupă un loc central într-un sistem tehnic sau într-un element al acestuia. ◊ Inima carului (sau a căruței) = partea din mijloc a carului (sau a căruței), care leagă osia de dinainte cu cea de dinapoi. 3. Partea din interior a unei plante, a unei legume, a unui fruct; miez. 4. Partea cea mai importantă, esențială a unui lucru. [Pl. și: (înv.) inime. – Var.: ínemă s. f.] – Lat. anima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimic
INIMÍC, -Ă adj., s. m. și f. v. inamic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimiciţie
INIMICÍȚIE, inimiciții, s. f. (Livr.) Dușmănie, vrăjmășie, ură. – Din lat. inimicitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimiciție
INIMICÍȚIE, inimiciții, s. f. (Livr.) Dușmănie, vrăjmășie, ură. – Din lat. inimicitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimitabil
INIMITÁBIL, -Ă, inimitabili, -e, adj. Care nu poate fi (ușor) imitat; neimitabil. – Din fr. inimitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimoi
INIMÓI, inimoaie, s. n. (Reg.) Inima carului. – Inimă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimos
INIMÓS, -OÁSĂ, inimoși, -oase, adj. 1. Curajos; viteaz. 2. Bun, mărinimos, generos. 3. Care suferă, care se consumă pentru ceva mai mult decât ar trebui; pasionat. 4. (Rar) Făcut cu toată inima. – Inimă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimoşie
INIMOȘÍE s. f. Însușirea celui inimos. – Inimos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimoșie
INIMOȘÍE s. f. Însușirea celui inimos. – Inimos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimucă
INIMÚCĂ, inimuci, s. f. (Rar) Inimioară. – Inimă + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimuţă
INIMÚȚĂ, inimuțe, s. f. (Rar) Inimioară. – Inimă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inimuță
INIMÚȚĂ, inimuțe, s. f. (Rar) Inimioară. – Inimă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ininteligibil
ININTELIGÍBIL, -Ă, ininteligibili, -e, adj. Care nu se poate înțelege; neclar, neinteligibil, confuz. – Din fr. inintelligible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inion
INIÓN, inioni, s. m. Protuberanță externă a osului occipital, considerată reper în măsurătorile antropometrice. [Pr.: -ni-on] – Din fr. inione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniperă
INÍPERĂ s. f. v. ienuperă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inişor
INIȘÓR s. m. Diminutiv al lui in^2. ◊ Compus: inișor-de-alior = linariță. ♦ Ineață (a). – In^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inișor
INIȘÓR s. m. Diminutiv al lui in^2. ◊ Compus: inișor-de-alior = linariță. ♦ Ineață (a). – In^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inişte
ÍNIȘTE, iniști, s. f. Teren cultivat cu in^2; cultură de in^2. – In^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniște
ÍNIȘTE, iniști, s. f. Teren cultivat cu in^2; cultură de in^2. – In^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţă
ÍNIȚĂ s. f. (Bot.; reg.) Torțel. – In^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniță
ÍNIȚĂ s. f. (Bot.; reg.) Torțel. – In^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţia
INIȚIÁ, inițiez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) introduce într-un domeniu de activitate în care nu a lucrat; a da cuiva sau a căpăta primele cunoștințe. 2. Tranz. A face începutul, a pune bazele unei acțiuni, a organiza o mișcare, o activitate. [Pr.: -ți-a] – Din fr. initier, lat. initiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniția
INIȚIÁ, inițiez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) introduce într-un domeniu de activitate în care nu a lucrat; a da cuiva sau a căpăta primele cunoștințe. 2. Tranz. A face începutul, a pune bazele unei acțiuni, a organiza o mișcare, o activitate. [Pr.: -ți-a] – Din fr. initier, lat. initiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţial
INIȚIÁL, -Ă, inițiali, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care este la început, de la început; începător. 2. S. f. Litera cu care se începe un cuvânt. ♦ Abreviere a prenumelui (și a numelui) unei persoane, formată din inițiale (2). [Pr.: -ți-al] – Din fr. initial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițial
INIȚIÁL, -Ă, inițiali, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care este la început, de la început; începător. 2. S. f. Litera cu care se începe un cuvânt. ♦ Abreviere a prenumelui (și a numelui) unei persoane, formată din inițiale (2). [Pr.: -ți-al] – Din fr. initial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţializare
INIȚIALIZÁRE s. f. v. inițializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inițializare
INIȚIALIZÁRE s. f. v. inițializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iniţializat
INIȚIALIZÁT adj. v. inițializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inițializat
INIȚIALIZÁT adj. v. inițializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iniţiat
INIȚIÁT, -Ă, inițiați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care posedă cunoștințe suficiente într-un domeniu; cunoscător. [Pr.: -ți-at] – V. iniția. Cf. fr. initié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițiat
INIȚIÁT, -Ă, inițiați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care posedă cunoștințe suficiente într-un domeniu; cunoscător. [Pr.: -ți-at] – V. iniția. Cf. fr. initié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţiatic
INIȚIÁTIC, -Ă, inițiatici, -ce, adj. 1. Care ține de inițiere. 2. Care poate fi înțeles numai de cei inițiați; ezoteric. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiatique, it. iniziatico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițiatic
INIȚIÁTIC, -Ă, inițiatici, -ce, adj. 1. Care ține de inițiere. 2. Care poate fi înțeles numai de cei inițiați; ezoteric. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiatique, it. iniziatico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţiativă
INIȚIATÍVĂ, inițiative, s. f. Faptul de a propune, de a organiza sau de a începe o acțiune, antrenând după sine și pe alții; însușirea celui care îndrăznește sau este dispus să întreprindă cel dintâi ceva, din îndemn propriu. ◊ Expr. Din proprie inițiativă = fără a fi îndemnat sau silit de altul. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițiativă
INIȚIATÍVĂ, inițiative, s. f. Faptul de a propune, de a organiza sau de a începe o acțiune, antrenând după sine și pe alții; însușirea celui care îndrăznește sau este dispus să întreprindă cel dintâi ceva, din îndemn propriu. ◊ Expr. Din proprie inițiativă = fără a fi îndemnat sau silit de altul. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţiator
INIȚIATÓR, -OÁRE, inițiatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care inițiază ceva, care are inițiativă într-o acțiune; promotor. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițiator
INIȚIATÓR, -OÁRE, inițiatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care inițiază ceva, care are inițiativă într-o acțiune; promotor. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iniţiere
INIȚIÉRE, inițieri, s. f. Acțiunea de a (se) iniția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. iniția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inițiere
INIȚIÉRE, inițieri, s. f. Acțiunea de a (se) iniția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. iniția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecta
INJECTÁ, injectez, vb. I. 1. Tranz. A introduce, cu ajutorul seringii, un medicament lichid într-un organism. ♦ A introduce, sub presiune, în masa unui material sau într-un spațiu închis, un fluid sau o suspensie de corp pulverulent. 2. Refl. (Despre ochi) A se colora ușor în roșu; a se înroși, a se congestiona. – Din fr. injecter, lat. injectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injectabil
INJECTÁBIL, -Ă, injectabili, -e, adj. Care poate fi injectat. – Din fr. injectable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injectare
INJECTÁRE, injectări, s. f. Acțiunea de a (se) injecta și rezultatul ei. – V. injecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injectat
INJECTÁT, -Ă, injectați, -te, adj. (Despre ochi) Congestionat, roșu. – V. injecta. Cf. fr. injecté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injector
INJECTÓR, injectoare, s. n. 1. Aparat care servește la injectarea combustibilului lichid sau pulverulent în camera de ardere a unui motor cu ardere internă sau care, la instalațiile cu focar, servește la amestecarea combustibilului cu aerul carburant și la suflarea acestui amestec în focar. 2. Aparat care servește la alimentarea cu apă a cazanelor de abur în care apa este antrenată de un curent de abur sub presiune; dispozitiv folosit la unele turbine hidraulice. – Din fr. injecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecţie
INJÉCȚIE, injecții, s. f. 1. Introducere, pe cale intravenoasă, intramusculară etc., sub presiune, a unui medicament în stare lichidă în țesuturile sau în umorile organismului cu ajutorul unei seringi; p. ext. lichidul introdus în acest mod. 2. Introducere sub presiune a unui fluid sau a suspensiilor unui corp pulverulent într-un material sau într-un spațiu închis. [Var.: injecțiúne s. f.] – Din fr. injection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecție
INJÉCȚIE, injecții, s. f. 1. Introducere, pe cale intravenoasă, intramusculară etc., sub presiune, a unui medicament în stare lichidă în țesuturile sau în umorile organismului cu ajutorul unei seringi; p. ext. lichidul introdus în acest mod. 2. Introducere sub presiune a unui fluid sau a suspensiilor unui corp pulverulent într-un material sau într-un spațiu închis. [Var.: injecțiúne s. f.] – Din fr. injection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecţiune
INJECȚIÚNE s. f. v. injecție
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecțiune
INJECȚIÚNE s. f. v. injecție
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecţiune
INJECȚIÚNE s. f. v. injecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injecțiune
INJECȚIÚNE s. f. v. injecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injoncţiune
INJONCȚIÚNE, injoncțiuni, s. f. (Rar) Presiune, intervenție puternică făcută asupra cuiva; ordin precis, formal. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. injonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injoncțiune
INJONCȚIÚNE, injoncțiuni, s. f. (Rar) Presiune, intervenție puternică făcută asupra cuiva; ordin precis, formal. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. injonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injuria
INJURIÁ, injuriez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o injurie; a insulta, a jigni. [Pr.: -ri-a] – Din fr. injurier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injuriat
INJURIÁT, -Ă, injuriați, -te, adj. Căruia i s-a adus o injurie. [Pr.: -ri-at] – V. injuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injurie
INJÚRIE, injurii, s. f. 1. Infracțiune care constă în atingerea onoarei sau reputației unei persoane prin cuvinte, gesturi sau acte jignitoare; insultă, jignire (gravă), invectivă. 2. (Rar) Acțiune cu efect vătămător. – Din lat. injuria. Cf. fr. injure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injurios
INJURIÓS, -OÁSĂ, injurioși, -oase, adj. Care conține o injurie (1) sau care are caracter de injurie; insultător, jignitor. [Pr.: -ri-os] – Din fr. injurieux, lat. injuriosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injust
INJÚST, -Ă, injuști, -ste, adj. Care nu este just; nedrept, nejust. – Din fr. injuste, lat. injustus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injusteţe
INJUSTÉȚE, injusteți, s. f. Lipsă de justețe; nedreptate; inexactitate, neadevăr. – In^1- + justețe sau injust + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injustețe
INJUSTÉȚE, injusteți, s. f. Lipsă de justețe; nedreptate; inexactitate, neadevăr. – In^1- + justețe sau injust + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injustiţie
INJUSTÍȚIE, injustiții, s. f. (Rar) Nedreptate. – Din fr. injustice, lat. injustitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

injustiție
INJUSTÍȚIE, injustiții, s. f. (Rar) Nedreptate. – Din fr. injustice, lat. injustitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inmemoriam
IN MEMÓRIAM loc. adj., loc. adv. În memoria, în amintirea (cuiva sau a ceva). – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

innuce
IN NUCE loc. adj., loc. adv. Scurt și cuprinzător; în forma cea mai restrânsă. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ino
Ino, fiica lui Cadmus și a Harmoniei și soția lui Athamas, regele cetății Thebae (v. și Athamas). După moartea surorii sale Semele, Ino și-a îndemnat soțul să-l primească în casa sa pe micul Dionysus și să-l crească alături de copiii lui. Pentru acest fapt, atît Ino cît și Athamas au fost pedepsiți de Hera, care le-a luat mințile. În nebunia lor, ei și-au ucis proprii copii, pe Learchus și pe Melicertes. Dîndu-și apoi seama de fapta săvîrșită, de durere Ino s-a aruncat în mare împreună cu cadavrul lui Melicertes și a fost transformată într-o divinitate marină, numită Leucothea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

inobservabil
INOBSERVÁBIL, -Ă, inobservabili, -e, adj. Care nu poate fi observat (decât cu greu); neobservabil. – Din fr. inobservable, lat. inobservabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocent
INOCÉNT, -Ă, inocenți, -te, adj. Curat la suflet, căruia nu i se poate imputa nimic; care exprimă nevinovăție; candid. ♦ (Ir.) Naiv, simplu; ignorant. – Din fr. innocent, lat. innocens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocenta
INOCENTÁ, inocentez, vb. I. Tranz. A declara nevinovat, a dezvinovăți. – Din fr. innocenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocenţă
INOCÉNȚĂ, inocențe, s. f. Curățenie sufletească, nevinovăție; candoare. ♦ (Ir.) Naivitate, simplitate; ignoranță. – Din fr. innocence, lat. innocentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocență
INOCÉNȚĂ, inocențe, s. f. Curățenie sufletească, nevinovăție; candoare. ♦ (Ir.) Naivitate, simplitate; ignoranță. – Din fr. innocence, lat. innocentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocuitate
INOCUITÁTE s. f. (Med.) Însușire a unui agent fizic, chimic, biologic de a nu fi un pericol pentru organism. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. innocuité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inocula
INOCULÁ, inoculez, vb. I. Tranz. 1. A introduce în organism o substanță, un ser, un vaccin pentru precizarea diagnosticului unei boli, experiențe, imunizare etc. 2. Fig. A introduce (treptat, pe neobservate) în mintea cuiva anumite concepții, idei etc. [Var.: înoculá vb. I] – Din fr. inoculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoculabil
INOCULÁBIL, -Ă, inoculabili, -e, adj. Care se poate inocula. – Din fr. inoculable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoculare
INOCULÁRE, inoculări, s. f. Acțiunea de a inocula și rezultatul ei; inoculație. – V. inocula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoculat
INOCULÁT, -Ă, inoculați, -te, adj. (Despre seruri, substanțe, vaccinuri) Introdus în organism. – V. inocula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoculaţie
INOCULÁȚIE, inoculații, s. f. Inoculare. – Din fr. inoculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoculație
INOCULÁȚIE, inoculații, s. f. Inoculare. – Din fr. inoculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inodor
INODÓR, -Ă, inodori, -e, adj. Care nu emană miros; fără miros. – Din fr. inodore, lat. inodorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inofensiv
INOFENSÍV, -Ă, inofensivi, -e, adj. Care nu face rău; nevătămător, neofensiv. – Din fr. inoffensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inofensivitate
INOFENSIVITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi inofensiv. – Inofensiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inombrabil
INOMBRÁBIL, -Ă, inombrabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi numărat; nenumărat. – Din fr. innombrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoperant
INOPERÁNT, -Ă, inoperanți, -te, adj. Lipsit de efect sau de rezultat; fără urmare, neoperant. – Din fr. inopérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inopinat
INOPINÁT, -Ă, inopinați, -te, adj., adv. 1. Adj. La care nu te gândești; neprevăzut, neașteptat^2. 2. Adv. Pe neașteptate. – Din fr. inopiné, lat. inopinatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoportun
INOPORTÚN, -Ă, inoportuni, -e, adj. Care nu este sau nu se întâmplă la timpul oportun; nepotrivit, neoportun. ♦ (Despre oameni) Care incomodează; neplăcut; plictisitor. – Din fr. inopportun, lat. inopportunus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoportuna
INOPORTUNÁ, inoportunez, vb. I. Tranz. și intranz. (Fam.) A importuna. – Din inoportun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoportunitate
INOPORTUNITÁTE s. f. Faptul de a fi inoportun; neoportunitate. – Din fr. inopportunité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inopozabil
INOPOZÁBIL, -Ă, inopozabili, -e, adj. (Despre un act juridic) Care nu poate fi invocat față de alte persoane și în alte cazuri decât cele determinate de lege; neopozabil. – Din fr. inopposable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inopozabilitate
INOPOZABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi inopozabil; neopozabilitate. – Din fr. inopposabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inorog
INORÓG, inorogi, s. m. Animal fabulos cu corp de cal și corn în frunte; licorn. ♦ (Rar) Rinocer. [Var.: inoróh s. m.] – Din sl. inorogŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoroh
INORÓH s. m. v. inorog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inospitalier
INOSPITALIÉR, -Ă, inospitalieri, -e, adj. Care nu este ospitalier; neospitalier, neprimitor, rece. [Pr.: -li-er] – Din fr. inhospitalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inova
INOVÁ, inovez, vb. I. Intranz. A face o inovație. ♦ Tranz. A introduce modificări, a face înnoiri în ceva; a înnoi. – Din fr. innover, lat. innovare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovare
INOVÁRE, inovări, s. f. Acțiunea de a inova și rezultatul ei; înnoire, inovație. – V. inova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovator
INOVATÓR, -OÁRE, inovatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care realizează o inovație; (persoană) care inovează ceva. – Din fr. innovateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovaţie
INOVÁȚIE, inovații, s. f. Noutate, schimbare, modificare. ♦ Rezolvare a unei probleme de tehnică sau de organizare a muncii cu scopul îmbunătățirii (productivității) muncii, perfecționării tehnice etc. [Var.: (înv.) inovațiúne s. f.] – Din fr. innovation, lat. innovatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovație
INOVÁȚIE, inovații, s. f. Noutate, schimbare, modificare. ♦ Rezolvare a unei probleme de tehnică sau de organizare a muncii cu scopul îmbunătățirii (productivității) muncii, perfecționării tehnice etc. [Var.: (înv.) inovațiúne s. f.] – Din fr. innovation, lat. innovatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovaţiune
INOVAȚIÚNE s. f. v. inovație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inovațiune
INOVAȚIÚNE s. f. v. inovație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inox
INÓX s. n. Metal sau aliaj cu proprietăți inoxidabile; p. ext. obiect din acest material. – Din fr. inox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inoxidabil
INOXIDÁBIL, -Ă, inoxidabili, -e, adj. (Despre substanțe) Care nu se poate combina cu oxigenul; (despre metale sau aliaje) care este rezistent la oxidare în contact cu aerul sau cu apa, care nu ruginește, neoxidabil. – Din fr. inoxydable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

input
ÍNPUT, inputuri, s. n. 1. (Electron.) Intrare (1). 2. (Inform.) Intrare (2). – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ins
INS, inși, s. m. Individ, persoană, om. ◊ Tot insul = fiecare; toți oamenii. – Lat. ipsus (= ipse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insalubritate
INSALUBRITÁTE s. f. Caracterul sau starea a ceea ce este insalubru. – Din fr. insalubrité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insalubrizare
INSALUBRIZÁRE s. f. v. insalubriza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

insalubru
INSALÚBRU, -Ă, insalubri, -e, adj. Care este dăunător sănătății prin nerespectarea regulilor de igienă; nesănătos. – Din fr. insalubre, lat. insalubris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insanitate
INSANITÁTE, insanități, s. f. (Livr.) 1. Nebunie. 2. Faptă sau vorbă de om nebun. – Din fr. insanité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insatisfacţie
INSATISFÁCȚIE, insatisfacții, s. f. Nemulțumire, neplăcere, nesatisfacție. – Din fr. insatisfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insatisfacție
INSATISFÁCȚIE, insatisfacții, s. f. Nemulțumire, neplăcere, nesatisfacție. – Din fr. insatisfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insaţiabil
INSAȚIÁBIL, -Ă, insațiabili, -e, adj. Care nu se poate sătura (cu nimic), nesățios, lacom. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. insatiabilis, fr. insatiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insațiabil
INSAȚIÁBIL, -Ă, insațiabili, -e, adj. Care nu se poate sătura (cu nimic), nesățios, lacom. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. insatiabilis, fr. insatiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insaţiabilitate
INSAȚIABILITÁTE s. f. Insațietate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. insatiabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insațiabilitate
INSAȚIABILITÁTE s. f. Insațietate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. insatiabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insaţietate
INSAȚIETÁTE s. f. (Rar) Faptul sau însușirea de a fi insațiabil; insațiabilitate. [Pr.: -ți-e-] – In^1- + sațietate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insațietate
INSAȚIETÁTE s. f. (Rar) Faptul sau însușirea de a fi insațiabil; insațiabilitate. [Pr.: -ți-e-] – In^1- + sațietate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscriptibil
INSCRIPTÍBIL, -Ă, inscriptibili, -e, adj. Care poate fi înscris într-un perimetru, într-o suprafață, într-un cerc sau într-o sferă dată. – Din fr. inscriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripţie
INSCRÍPȚIE, inscripții, s. f. 1. Text scurt, de obicei gravat sau sculptat pe piatră, pe metal sau în lemn, pentru a consacra memoria unei persoane, a unui eveniment etc. 2. Înscriere, înregistrare, înmatriculare. [Var.: inscripțiúne s. f.] – Din fr. inscription, lat. inscriptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripție
INSCRÍPȚIE, inscripții, s. f. 1. Text scurt, de obicei gravat sau sculptat pe piatră, pe metal sau în lemn, pentru a consacra memoria unei persoane, a unui eveniment etc. 2. Înscriere, înregistrare, înmatriculare. [Var.: inscripțiúne s. f.] – Din fr. inscription, lat. inscriptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripţiona
INSCRIPȚIONÁ, inscripționez, vb. I. Tranz. A înregistra, a înscrie; a înmatricula. – Inscripție + suf. -ona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripționa
INSCRIPȚIONÁ, inscripționez, vb. I. Tranz. A înregistra, a înscrie; a înmatricula. – Inscripție + suf. -ona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripţiune
INSCRIPȚIÚNE s. f. v. inscripție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inscripțiune
INSCRIPȚIÚNE s. f. v. inscripție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insculpa
INSCULPÁ, insculpez, vb. I. Tranz. A marca obiectele de metal prețios cu poansonul. – Din fr. insculper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insculpare
INSCULPÁRE, insculpări, s. f. Acțiunea de a insculpa și rezultatul ei. – V. insculpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insectar
INSECTÁR, insectare, s. n. Colecție de insecte conservate prin anumite procedee și clasate după anumite criterii; cutie specială în care se păstrează o astfel de colecție. – Din fr. insectarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insectă
INSÉCTĂ, insecte, s. f. (La pl.) Clasă de artropode cu corpul diferențiat în cap, torace și abdomen, cu tegumentul chitinizat și cu trei perechi de picioare; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. ◊ Insecte dăunătoare = insecte care atacă plantele, animalele și oamenii sau produsele vegetale și animale. – Din fr. insecte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insecticid
INSECTICÍD, -Ă, insecticizi, -de, adj., s. n. 1. Adj. Care ucide insectele. 2. S. n. Substanță chimică, naturală sau sintetică, folosită pentru combaterea insectelor dăunătoare sau parazite. ◊ Insecticid remanent = substanță toxică persistentă un timp oarecare după aplicare, acționând în continuare asupra insectelor. – Din fr. insecticide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insectifug
INSECTIFÚG, -Ă, insectifugi, -ge, adj., s. n. 1. Adj. Care îndepărtează insectele. 2. S. n. Substanță care, prin miros, gust, culoare sau altă proprietate, îndepărtează insectele dăunătoare. – Din fr. insectifuge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insectivor
INSECTIVÓR, -Ă, insectivori, -e, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Animal) care se hrănește cu insecte. 2. S. n. (La pl.) Ordin de mamifere, de talie în general mică, a căror hrană principală o constituie insectele; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. insectivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insectofungicid
INSECTOFUNGICÍD, -Ă, insectofungicizi, -de, adj., s. n. 1. Adj. Care combate insectele dăunătoare și ciupercile parazite. 2. S. n. Substanță chimică folosită pentru combaterea insectelor dăunătoare și a ciupercilor parazite. – Insectă + fungicid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insecuritate
INSECURITÁTE s. f. Stare de nesiguranță, lipsă de securitate. – Din fr. insécurité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insecutor
INSECUTÓR, insecutori, s. m. Gladiator care lupta cu retiarii. – Din lat. insecutor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insemina
INSEMINÁ, inseminez, vb. I. Tranz. (Biol.) A fecunda, a însămânța (pe cale artificială). – Din fr. inséminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inseminare
INSEMINÁRE, inseminări, s. f. (Biol.) Introducere a lichidului seminal masculin în căile genitale feminine; fecundare. ◊ Inseminare artificială = fecundare fără act sexual, practicată în cazul animalelor domestice pentru ameliorarea raselor, iar în cazul oamenilor, atunci când fertilizarea naturală nu este posibilă. – V. insemina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insensibil
INSENSÍBIL, -Ă, insensibili, -e, adj. (Adesea adverbial) 1. Lipsit de sensibilitate; nesimțitor; fig. care nu este impresionat (de nimic), nepăsător, rece, impasibil 2. Care nu se poate percepe cu simțurile; imperceptibil. – Din fr. insensible, lat. insensibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insensibilitate
INSENSIBILITÁTE s. f. Lipsa sensibilității generale sau parțiale, întâlnită în unele boli nervoase sau psihice ori provocată cu ajutorul unor substanțe anestezice. ♦ Lipsă de sensibilitate, nesensibilitate, p. ext. de emotivitate, de impresionabilitate; fig. nepăsare, indiferență, răceală. – Din fr. insensibilité, lat. insensibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insensibiliza
INSENSIBILIZÁ, insensibilizez, vb. I. Tranz. A face să nu simtă nicio durere, a face insensibil; a amorți. – Din fr. insensibiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inseparabil
INSEPARÁBIL, -Ă, inseparabili, -e, adj. Care nu se poate separa, despărți de ceva sau de cineva, strâns unit sau legat; de nedespărțit. – Din fr. inséparable, lat. inseparabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insera
INSERÁ, inserez, vb. I. Tranz. 1. A introduce, a adăuga, a include un adaos într-un text, într-un șir de numere, într-un tabel etc.; a introduce o informație într-un ziar. 2. A fixa, a așeza o piesă într-un locaș din interiorul altei piese sau între alte două piese. 3. (Tehn.) A introduce un material în masa altui material. – Din fr. insérer, lat. inserare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inserabil
INSERÁBIL, -Ă, inserabili, -e, adj. Care se poate insera; de inserat. – Din fr. insérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inserare
INSERÁRE, inserări, s. f. Acțiunea de a insera și rezultatul ei; anunț, informație într-un jurnal; inserție (1). – V. insera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inserat
INSERÁT, -Ă, inserați, -te, adj. Care este introdus, adăugat într-un text, într-o serie. – V. insera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insert
INSÉRT, inserturi, s. n. Inserție (1). ♦ Spec. Cadru fix sau scurtă scenă animată inclusă în acțiunea unui film. [Pl. și: inserte] – Din engl., fr. insert, it. inserto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inserţie
INSÉRȚIE, inserții, s. f. 1. Inserare; (concr.) ceea ce se inserează. 2. Legare, fixare. 3. (Anat.) Locul de fixare pe os a capătului terminal al unui mușchi. 4. Strat de material (metalic sau textil) inclus în structura altui material sau cuprins între fețele de contact pentru a-i mări rezistența. – Din fr. insertion, lat. insertio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inserție
INSÉRȚIE, inserții, s. f. 1. Inserare; (concr.) ceea ce se inserează. 2. Legare, fixare. 3. (Anat.) Locul de fixare pe os a capătului terminal al unui mușchi. 4. Strat de material (metalic sau textil) inclus în structura altui material sau cuprins între fețele de contact pentru a-i mări rezistența. – Din fr. insertion, lat. insertio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insesizabil
INSESIZÁBIL, -Ă, insesizabili, -e, adj. 1. Care nu poate fi sesizat, nesesizabil; p. ext. imperceptibil. 2. (Jur.; despre lucruri sau despre drepturi) Care nu poate fi urmărit de către creditorii titularului lucrului sau dreptului. – Din fr. insaisissable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insesizabilitate
INSESIZABILITÁTE s. f. Însușire a unui drept sau a unui lucru de a fi insesizabil (2). – Din fr. insaisissabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insidios
INSIDIÓS, -OÁSĂ, insidioși, -oase, adj. Care caută să înșele; viclean, perfid, șiret. ♦ (Med.; despre o boală) Care apare pe nesimțite, fără manifestări vizibile. ♦ (Despre gaze de luptă) Care își manifestă acțiunea asupra organismului mai târziu, [Pr.: -di-os] – Din fr. insidieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignă
INSÍGNĂ, insigne, s. f. Mic obiect, de diverse forme, purtat pe piept sau la șapcă, la bască etc. și care indică, prin imagini simbolice sau indicații grafice, apartenența cuiva la o organizație, la un club etc. – Din fr. insigne, lat. insigne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignifiant
INSIGNIFIÁNT, -Ă, insignifianți, -te, adj. (Livr.) Care nu înseamnă nimic, fără însemnătate; neînsemnat, neimportant. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. insignifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignifianţă
INSIGNIFIÁNȚĂ, insignifianțe, s. f. (Livr.) Lipsă de însemnătate. [Pr.: -fi-an-. – Var.: insignifiénță s. f.] – Din fr. insignifiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignifianță
INSIGNIFIÁNȚĂ, insignifianțe, s. f. (Livr.) Lipsă de însemnătate. [Pr.: -fi-an-. – Var.: insignifiénță s. f.] – Din fr. insignifiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignifienţă
INSIGNIFIÉNȚĂ s. f. v. insignifianță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insignifiență
INSIGNIFIÉNȚĂ s. f. v. insignifianță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinua
INSINUÁ, insinuez, vb. I. 1. Tranz. A strecura cu dibăcie o aluzie, o idee calomnioasă, răutăcioasă. 2. Tranz. și refl. A (se) strecura undeva pe nesimțite; a (se) infiltra. [Pr.: -nu-a] – Din fr. insinuer, lat. insinuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinuant
INSINUÁNT, -Ă, insinuanți, -te, adj. Care (se) insinuează; insinuator. [Pr.: -nu-ant] – Din fr. insinuant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinuare
INSINUÁRE, insinuări, s. f. Acțiunea de a (se) insinua și rezultatul ei; aluzie calomnioasă, răutăcioasă; strecurare, pătrundere, infiltrare, insinuație. [Pr.: -nu-a-] – V. insinua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinuator
INSINUATÓR, -OÁRE, insinuatori, -oare, adj. (Rar) Insinuant. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. insinuateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinuaţie
INSINUÁȚIE, insinuații, s. f. (Rar) Insinuare. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. insinuation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insinuație
INSINUÁȚIE, insinuații, s. f. (Rar) Insinuare. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. insinuation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insipid
INSIPÍD, -Ă, insipizi, -de, adj. (Despre corpuri chimice, substanțe etc.) Fără gust; (despre alimente) fad, searbăd. ♦ Fig. Fără spirit, fără haz, anost. – Din fr. insipide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insipiditate
INSIPIDITÁTE, insipidități, s. f. (Rar) Calitatea a ceea ce este insipid. – Din fr. insipidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insista
INSISTÁ, insíst, vb. I. Intranz. A stărui, a persista, a persevera într-o acțiune; spec. a se ruga insistent pentru ceva. ♦ A scoate în evidență, în relief; a accentua, a sublinia, a reliefa. – Din fr. insister, lat. insistere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insistent
INSISTÉNT, -Ă, insistenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Stăruitor, perseverent. – Din fr. insistant, it. insistente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insistenţă
INSISTÉNȚĂ, insistențe, s. f. Stăruință, perseverență. ♦ Rugăminte, cerere insistentă. – Din fr. insistance, it. insistenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insistență
INSISTÉNȚĂ, insistențe, s. f. Stăruință, perseverență. ♦ Rugăminte, cerere insistentă. – Din fr. insistance, it. insistenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insociabil
INSOCIÁBIL, -Ă, insociabili, -e, adj. (Rar) Care nu este sociabil; nesociabil, neprietenos. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. insociable, lat. insociabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insociabilitate
INSOCIABILITÁTE, insociabilități, s. f. (Rar) Caracterul celui care este insociabil; nesociabilitate. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. insociabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolaţie
INSOLÁȚIE, insolații, s. f. 1. Stare patologică provocată de expunerea îndelungată a corpului la acțiunea razelor solare și care se manifestă prin febră, dureri de cap, amețeli, greață, delir etc. (putând provoca moartea). ♦ Vătămare provocată pomilor tineri prin excesul de căldură. 2. Iluminare a unei suprafețe de razele solare. 3. Tratament prin expunere la soare. – Din fr. insolation, lat. insolatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolație
INSOLÁȚIE, insolații, s. f. 1. Stare patologică provocată de expunerea îndelungată a corpului la acțiunea razelor solare și care se manifestă prin febră, dureri de cap, amețeli, greață, delir etc. (putând provoca moartea). ♦ Vătămare provocată pomilor tineri prin excesul de căldură. 2. Iluminare a unei suprafețe de razele solare. 3. Tratament prin expunere la soare. – Din fr. insolation, lat. insolatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolent
INSOLÉNT, -Ă, insolenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Obraznic, impertinent; nerușinat; necuviincios. – Din fr. insolent, lat. insolens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolenţă
INSOLÉNȚĂ, insolențe, s. f. Obrăznicie, impertinență, nerușinare; atitudine, faptă sau vorbă obraznică, necuviincioasă. – Din fr. insolence, lat. insolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolență
INSOLÉNȚĂ, insolențe, s. f. Obrăznicie, impertinență, nerușinare; atitudine, faptă sau vorbă obraznică, necuviincioasă. – Din fr. insolence, lat. insolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolit
INSOLÍT, -Ă, insoliți, -te, adj. Care surprinde prin caracterul său neobișnuit; neuzitat. – Din fr. insolite, lat. insolitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolubil
INSOLÚBIL, -Ă, insolubili, -e, adj. 1. (Despre substanțe) Care nu este solubil, care nu se poate dizolva (într-un anumit lichid). 2. Fig. Fără soluție, de nerezolvat. – Din fr. insoluble, lat. insolubilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolubilitate
INSOLUBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi insolubil. – Din fr. insolubilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolubiliza
INSOLUBILIZÁ, insolubilizez, vb. I. Tranz. A face ca o substanță să devină insolubilă. – Din fr. insolubiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolubilizare
INSOLUBILIZÁRE, insolubilizări, s. f. Acțiunea de a insolubiliza. – V. insolubiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolubilizat
INSOLUBILIZÁT, -Ă, insolubilizați, -te, adj. Care a devenit insolubil. – V. insolubiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolvabil
INSOLVÁBIL, -Ă, insolvabili, -e, adj. Care nu este solvabil, care nu-și poate plăti datoriile, care se află în situația de insolvabilitate; nesolvabil, falit. – Din fr. insolvable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insolvabilitate
INSOLVABILITÁTE s. f. Situația unui debitor de a fi în incapacitate de plată a datoriilor scadente. – Din fr. insolvabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insomniac
INSOMNIÁC, -Ă, insomniaci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Persoană) care suferă de insomnie. 2. Adj. Care provoacă insomnie. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. insomniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insomnie
INSOMNÍE, insomnii, s. f. Tulburare a mecanismului de reglare a centrului nervos somn-veghe, care determină reducerea duratei și a profunzimii somnului și care este întâlnită în astenii, boli psihice, nevroze etc. – Din fr. insomnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insondabil
INSONDÁBIL, -Ă, insondabili, -e, adj. (Despre ape sau despre adâncimea lor) Care nu poate fi sondat (fiind foarte adânc); nesondabil. ♦ Fig. Cu neputință de cercetat sau de clarificat; de nepătruns. – Din fr. insondable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insondabilitate
INSONDABILITÁTE s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este insondabil. – Din fr. insondabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insonor
INSONÓR, -Ă, insonori, -e, adj. (Tehn.) 1. Lipsit de sonoritate. 2. (Despre materiale) Care amortizează sunetele; fonoizolant. – Din fr. insonore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insonoritate
INSONORITÁTE s. f. (Tehn.) 1. Lipsă de sonoritate. 2. Izolare fonică. – Din fr. insonorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insonoriza
INSONORIZÁ, insonorizez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A izola fonic; a reduce intensitatea zgomotelor dintr-un spațiu închis. – Din fr. insonoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insonorizant
INSONORIZÁNT, -Ă, insonorizanți, -te, adj. (Tehn.) Care nu transmite unde sonore. ♦ (Despre materiale) Fonoizolant. – Din fr. insonorisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insonorizare
INSONORIZÁRE, insonorizări, s. f. Totalitatea operațiilor și măsurilor luate pentru a reduce intensitatea zgomotelor dintr-un spațiu închis. – După fr. insonorisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspe
IN SPE loc. adj., loc. adv. În viitor. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspecta
INSPECTÁ, inspectez, vb. I. Tranz. A controla, a verifica activitatea unei persoane, a unei instituții etc. pe baza unei însărcinări speciale; p. ext. a examina, a cerceta amănunțit și cu atenție ceva. – Din fr. inspecter, lat. inspectare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspectare
INSPECTÁRE, inspectări, s. f. Acțiunea de a inspecta și rezultatul ei; control, verificare; p. ext. examinare, cercetare. – V. inspecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspector
INSPÉCTOR, -OÁRE, inspectori, -oare, s. m. și f. Persoană împuternicită să inspecteze. – Din rus. inspector. Cf. lat. inspector, fr. inspecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspectorat
INSPECTORÁT, inspectorate, s. n. 1. Serviciu care are sarcina de a inspecta activitatea unor unități subordonate; localul în care funcționează un asemenea serviciu. 2. Funcția de inspector; perioadă de timp în care cineva își exercită această funcție. – Din fr. inspectorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspecţie
INSPÉCȚIE, inspecții, s. f. Control, verificare autorizată a unei activități, a executării unor dispoziții etc. – Din fr. inspection, lat. inspectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspecție
INSPÉCȚIE, inspecții, s. f. Control, verificare autorizată a unei activități, a executării unor dispoziții etc. – Din fr. inspection, lat. inspectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspira
INSPIRÁ, inspír, vb. I. 1. Intranz. A inhala aer în plămâni. 2. Tranz. Fig. A provoca cuiva un anumit gând, un anumit sentiment etc.; a sugera. ♦ Spec. A provoca cuiva avântul creației artistice. 3. Refl. Fig. (Cu determinări introduse prin prep. „din”, „de la”) A lua idei, sugestii de undeva sau de la cineva; a se orienta, a se ghida, a se conduce după... – Din fr. inspirer, lat. inspirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspirare
INSPIRÁRE, inspirări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) inspira și rezultatul ei. – V. inspira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspirat
INSPIRÁT, -Ă, inspirați, -te, adj. Cuprins, pătruns de inspirație (2). ◊ Expr. A fi bine (sau rău) inspirat = a avea o idee, o inițiativă, bună sau rea. – V. inspira. Cf. fr. inspiré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspirator
INSPIRATÓR, -OÁRE, inspiratori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ajută inspirația aerului în plămâni. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care inspiră (2) pe cineva; p. ext. îndrumător, sfătuitor. – Din fr. inspirateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspiraţie
INSPIRÁȚIE, inspirații, s. f. 1. Inhalare a aerului în plămâni, primul timp al respirației. 2. Fig. Stare de tensiune creatoare, forță creatoare. 3. Fig. Gând, idee spontană. [Var.: inspirațiúne s. f.] – Din fr. inspiration, lat. inspiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspirație
INSPIRÁȚIE, inspirații, s. f. 1. Inhalare a aerului în plămâni, primul timp al respirației. 2. Fig. Stare de tensiune creatoare, forță creatoare. 3. Fig. Gând, idee spontană. [Var.: inspirațiúne s. f.] – Din fr. inspiration, lat. inspiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspiraţiune
INSPIRAȚIÚNE s. f. v. inspirație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inspirațiune
INSPIRAȚIÚNE s. f. v. inspirație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instabil
INSTABÍL, -Ă, instabili, -e, adj. 1. (Despre sisteme fizico-chimice, tehnice, despre obiecte) Care nu prezintă stabilitate, nestabil. 2. Fig. Variabil; schimbător; nestatornic. – Din fr. instable, lat. instabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instabilitate
INSTABILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este instabil; nestatornicie, nestabilitate, inconsecvență, inconstanță. – Din fr. instabilité, lat. instabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instala
INSTALÁ, instalez, vb. I. 1. Tranz. A monta, a așeza o instalație, o aparatură tehnică, o mașină etc. 2. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) stabili într-un loc. 3. Tranz. A pune pe cineva (cu oarecare solemnitate) într-un post de răspundere. – Din fr. installer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalare
INSTALÁRE, instalări, s. f. Acțiunea de a (se) instala și rezultatul ei. – V. instala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalat
INSTALÁT, -Ă, instalați, -te, adj. 1. (Despre mașini, aparate, instalații etc.) Așezat, montat, fixat. 2. (Despre persoane) Stabilit într-un loc. ♦ Pus într-un post de răspundere. – V. instala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalator
INSTALATÓR, -OÁRE, instalatori, -oare, s. m. și f. Persoană specializată în lucrările de montare și de reparare a unor instalații tehnico-sanitare, conducte, aparate. – Din fr. installateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalaţie
INSTALÁȚIE, instalații, s. f. 1. Faptul de a (se) instala. 2. Ansamblu de construcții, de mașini etc. montate astfel încât să formeze un tot în scopul executării unei anumite funcțiuni sau operații în procesul de producție. ◊ Instalație electrică = ansamblu unitar de conductoare, aparate, mașini etc. destinate producerii sau utilizării energiei electrice. [Var.: instalațiúne s. f.] – Din fr. installation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalație
INSTALÁȚIE, instalații, s. f. 1. Faptul de a (se) instala. 2. Ansamblu de construcții, de mașini etc. montate astfel încât să formeze un tot în scopul executării unei anumite funcțiuni sau operații în procesul de producție. ◊ Instalație electrică = ansamblu unitar de conductoare, aparate, mașini etc. destinate producerii sau utilizării energiei electrice. [Var.: instalațiúne s. f.] – Din fr. installation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalaţiune
INSTALAȚIÚNE s. f. v. instalație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instalațiune
INSTALAȚIÚNE s. f. v. instalație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instant
INSTÁNT adj. invar. Instantaneu, rapid. ♦ (Despre mâncăruri sau băuturi) Care se prepară repede, de obicei prin dizolvarea unui concentrat. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instantaneitate
INSTANTANEITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este instantaneu. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. instantanéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instantaneu
INSTANTANÉU, -ÉE, instantanei, -ee, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care se produce brusc și se desfășoară rapid; pe moment. 2. S. n. Imagine sau fotografie obținută printr-o expunere foarte scurtă. 3. Adj. (Fiz.; despre mărimi) Care se referă la un anumit moment sau care este definit pentru un anumit moment. – Din fr. instantané.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instanţă
INSTÁNȚĂ, instanțe, s. f. (Și în sintagma instanță judecătorească) Organ de jurisdicție însărcinat cu soluționarea litigiilor dintre persoanele fizice sau dintre acestea și persoanele juridice. ◊ Expr. În ultimă instanță = în cele din urmă, până la urmă, nemaiavând altă cale. – Din fr. instance, lat. instantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instanță
INSTÁNȚĂ, instanțe, s. f. (Și în sintagma instanță judecătorească) Organ de jurisdicție însărcinat cu soluționarea litigiilor dintre persoanele fizice sau dintre acestea și persoanele juridice. ◊ Expr. În ultimă instanță = în cele din urmă, până la urmă, nemaiavând altă cale. – Din fr. instance, lat. instantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instaura
INSTAURÁ, instaurez, vb. I. Tranz. 1. A pune bazele unui regim, unui sistem politic, unui guvern etc.; a institui. 2. A introduce pentru prima oară (un obicei, o modă etc.); a stabili. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instaurer, lat. instaurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instaurare
INSTAURÁRE, instaurări, s. f. Acțiunea de a instaura și rezultatul ei; instituire, stabilire. [Pr.: -sta-u-] – V. instaura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instaurat
INSTAURÁT, -Ă, instaurați, -te, adj. Care este statornicit, stabilit, instituit. [Pr.: -sta-u-] – V. instaura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instaurator
INSTAURATÓR, -OÁRE, instauratori, -oare, s. m. și f. Întemeietor, fondator, ctitor. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instaurateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instauraţie
INSTAURÁȚIE s. f. (Rar) Instaurare; întemeiere. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instauration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instaurație
INSTAURÁȚIE s. f. (Rar) Instaurare; întemeiere. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instauration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instiga
INSTIGÁ, instíg, vb. I. Tranz. A îndemna, a incita, a provoca (la acțiuni dușmănoase, violente). – Din fr. instiguer, lat. instigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigare
INSTIGÁRE, instigări, s. f. Acțiunea de a instiga și rezultatul ei; îndemn la violență; instigație, întărâtare, provocare, incitare. – V. instiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigat
INSTIGÁT, -Ă, instigați, -te, adj. Ațâțat, îndemnat la acțiuni dușmănoase; întărâtat, incitat. – V. instiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigator
INSTIGATÓR, -OÁRE, instigatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care instigă; ațâțător, provocator, incitator. – Din fr. instigateur, lat. instigator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigaţie
INSTIGÁȚIE, instigații, s. f. (Rar) Instigare. [Var.: instigațiúne s. f.] – Din fr. instigation, lat. instigatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigație
INSTIGÁȚIE, instigații, s. f. (Rar) Instigare. [Var.: instigațiúne s. f.] – Din fr. instigation, lat. instigatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigaţiune
INSTIGAȚIÚNE s. f. v. instigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instigațiune
INSTIGAȚIÚNE s. f. v. instigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instila
INSTILÁ, instilez, vb. I. Tranz. A administra picătură cu picătură un medicament lichid în scopuri terapeutice sau profilactice, a face o instilație; a pica^1. – Din fr. instiller, lat. instillare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilare
INSTILÁRE, instilări, s. f. (Med.) Acțiunea de a instila; instilație. – V. instila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilator
INSTILATÓR, instilatoare, s. n. Instrument care servește la instilații. – Din fr. instillateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilaţie
INSTILÁȚIE, instilații, s. f. Administrare a unui medicament lichid picătură cu picătură într-o cavitate a unui organ bolnav, în scopuri terapeutice sau profilactice. [Var.: instilațiúne s. f.] – Din fr. instillation, lat. instillatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilație
INSTILÁȚIE, instilații, s. f. Administrare a unui medicament lichid picătură cu picătură într-o cavitate a unui organ bolnav, în scopuri terapeutice sau profilactice. [Var.: instilațiúne s. f.] – Din fr. instillation, lat. instillatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilaţiune
INSTILAȚIÚNE s. f. v. instilație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instilațiune
INSTILAȚIÚNE s. f. v. instilație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instinct
INSTÍNCT, instincte, s. n. Complex de reflexe înnăscute, necondiționate, proprii indivizilor dintr-o anumită specie și care le asigură dezvoltarea organismului, alimentarea, reproducerea, apărarea. – Din fr. instinct, lat. instinctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instinctiv
INSTINCTÍV, -Ă, instinctivi, -e, adj. 1. Care ține de instinct, instinctual. 2. (Adesea adverbial) Făcut din instinct, pe negândite; inconștient. – Din fr. instinctif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instinctivitate
INSTINCTIVITÁTE s. f. Caracter instinctiv; guvernare de către instincte. – Din fr. instinctivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instinctual
INSTINCTUÁL, -Ă, instinctuali, -e, adj. Instinctiv (1). [Pr.: -tu-al] – Din fr. instinctuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

institui
INSTITUÍ, instítui, vb. IV. Tranz. A înființa, a întemeia, a funda (prin lege); a stabili. – Din fr. instituer, lat. instituere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituire
INSTITUÍRE, instituiri, s. f. Faptul de a institui; înființare, întemeiere, fundare. – V. institui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

institut
INSTITÚT, institute, s. n. 1. Instituție în care se fac cercetări științifice de specialitate. ♦ Instituție de învățământ superior (universitar) în care se pregătesc cadre cu calificare superioară în diferite specialități. ♦ (Concr.) Local în care funcționează astfel de instituții. 2. (În trecut) Școală particulară de grad secundar, de obicei cu internat. 3. (Înv.) Instituție (2). – Din fr. institut, lat. institutum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

institutor
INSTITUTÓR, -OÁRE, institutori, -oare, s. m. și f. (În trecut) Învățător (la oraș); (sens curent) cadru didactic în învățământul primar sau preșcolar, care are (și) studii superioare. – Din fr. instituteur, lat. institutor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţie
INSTITÚȚIE, instituții, s. f. 1. Organ sau organizație care desfășoară activități cu caracter social, cultural, administrativ etc. 2. Formă de organizare a raporturilor sociale, potrivit normelor juridice stabilite pe domenii de activitate; institut (3). Instituția căsătoriei. 3. Organizație care desfășoară o activitate de interes internațional. [Var.: instituțiúne s. f.] – Din fr. institution, lat. institutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituție
INSTITÚȚIE, instituții, s. f. 1. Organ sau organizație care desfășoară activități cu caracter social, cultural, administrativ etc. 2. Formă de organizare a raporturilor sociale, potrivit normelor juridice stabilite pe domenii de activitate; institut (3). Instituția căsătoriei. 3. Organizație care desfășoară o activitate de interes internațional. [Var.: instituțiúne s. f.] – Din fr. institution, lat. institutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţional
INSTITUȚIONÁL, -Ă, instituționali, -e, adj. Care aparține unei instituții, privitor la o instituție (socială); care se face în cadrul unei instituții; organizat oficial. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituțional
INSTITUȚIONÁL, -Ă, instituționali, -e, adj. Care aparține unei instituții, privitor la o instituție (socială); care se face în cadrul unei instituții; organizat oficial. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţionalism
INSTITUȚIONALÍSM s. n. Doctrină economică apărută în decen. 3 și 4 ale sec. XX, care consideră că instituțiile, înțelese în sens larg (statul, proprietatea privată, familia, concurența, tehno-structura etc.) influențează decisiv ansamblul economic și creșterea economică. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Instituzionalismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituționalism
INSTITUȚIONALÍSM s. n. Doctrină economică apărută în decen. 3 și 4 ale sec. XX, care consideră că instituțiile, înțelese în sens larg (statul, proprietatea privată, familia, concurența, tehno-structura etc.) influențează decisiv ansamblul economic și creșterea economică. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Instituzionalismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţionaliza
INSTITUȚIONALIZÁ, instituționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter instituțional, oficial; a oficializa. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituționaliza
INSTITUȚIONALIZÁ, instituționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter instituțional, oficial; a oficializa. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţionalizare
INSTITUȚIONALIZÁRE, instituționalizări, s. f. Acțiunea de a instituționaliza. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituționalizare
INSTITUȚIONALIZÁRE, instituționalizări, s. f. Acțiunea de a instituționaliza. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţionalizat
INSTITUȚIONALIZÁT, -Ă, instituționalizați, -te, adj. Care a primit caracter instituțional, oficial. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituționalizat
INSTITUȚIONALIZÁT, -Ă, instituționalizați, -te, adj. Care a primit caracter instituțional, oficial. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituţiune
INSTITUȚIÚNE s. f. v. instituție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instituțiune
INSTITUȚIÚNE s. f. v. instituție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instructaj
INSTRUCTÁJ, instructaje, s. n. Îndrumare, instruire, pregătire dată unei persoane sau unui colectiv în vederea desfășurării unei activități; totalitatea îndrumărilor date prin această instruire. – Din rus. instruktaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instructiv
INSTRUCTÍV, -Ă, instructivi, -e, adj. Care instruiește; plin de învățăminte, de informații utile. – Din fr. instructif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instructor
INSTRÚCTOR, -OÁRE, instructori, -oare, s. m. și f. Persoană competentă care instruiește pe alții. – Din fr. instructeur, rus. instruktor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrucţie
INSTRÚCȚIE s. f. 1. Proces școlar de transmitere și de însușire a cunoștințelor; învățătură; învățământ; instrucțiune (2). 2. Activitate de pregătire teoretică și practică a militarilor. 3. (Jur.) Activitate de cercetare a cauzelor penale. ◊ Judecător de instrucție = (în unele țări) magistrat însărcinat cu cercetarea cauzelor penale. – Din fr. instruction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrucție
INSTRÚCȚIE s. f. 1. Proces școlar de transmitere și de însușire a cunoștințelor; învățătură; învățământ; instrucțiune (2). 2. Activitate de pregătire teoretică și practică a militarilor. 3. (Jur.) Activitate de cercetare a cauzelor penale. ◊ Judecător de instrucție = (în unele țări) magistrat însărcinat cu cercetarea cauzelor penale. – Din fr. instruction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrucţiune
INSTRUCȚIÚNE, instrucțiuni, s. f. 1. Indicație dată cuiva cu privire la îndeplinirea unui lucru. 2. Instrucție (1). 3. (La pl.) Îndrumări date de către conducerea unui organ ierarhic superior organelor administrative în subordine; textul sau broșura care cuprinde aceste îndrumări. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. instruction, lat. instructio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrucțiune
INSTRUCȚIÚNE, instrucțiuni, s. f. 1. Indicație dată cuiva cu privire la îndeplinirea unui lucru. 2. Instrucție (1). 3. (La pl.) Îndrumări date de către conducerea unui organ ierarhic superior organelor administrative în subordine; textul sau broșura care cuprinde aceste îndrumări. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. instruction, lat. instructio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrui
INSTRUÍ, instruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) pregăti într-un domeniu; a învăța, a se cultiva. 2. Tranz. A pregăti ostașii pentru însușirea teoriei și practicii militare. 3. Tranz. (Jur.) A cerceta, a ancheta, a analiza (culegând probe, mărturii). – Din fr. instruire, lat. instruere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instruire
INSTRUÍRE, instruiri, s. f. Acțiunea de a (se) instrui și rezultatul ei, cultivare. – V. instrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instruit
INSTRUÍT, -Ă, instruiți, -te, adj. 1. Învățat^2, cult^2, cultivat. 2. (Mil.) Care și-a însușit cunoștințe de teorie și practică militară. – V. instrui. Cf. fr. instruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrument
INSTRUMÉNT, instrumente, s. n. 1. Unealtă sau aparat adecvat executării unei anumite operații. ♦ Aparat construit pentru a produce sunete muzicale. 2. Fig. Persoană, forță, lucru, fapt de care se servește cineva pentru atingerea unui scop. ◊ (În sintagmele) Instrument gramatical = cuvânt cu funcțiune exclusiv gramaticală și care nu se poate întrebuința singur în vorbire, ci numai împreună cu cuvintele pe care le leagă, exprimând raporturi sintactice; unealtă gramaticală. Instrument de ratificare = document special prin care se ratifică un tratat internațional. – Din fr. instrument, lat. instrumentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumenta
INSTRUMENTÁ, instrumentez, vb. I. Tranz. 1. A aranja o bucată muzicală pe (grupuri de) instrumente. ♦ (Impr.) A executa o bucată muzicală la unul sau la mai multe instrumente. 2. A efectua o instrumentație (3). – Din fr. instrumenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumental
INSTRUMENTÁL, -Ă, instrumentali, -e, adj. 1. Care se execută cu ajutorul instrumentelor. 2. (Gram.; în sintagma; și substantivat, n.) Complement circumstanțial instrumental = complement circumstanțial care arată mijlocul prin care se realizează o acțiune. – Din fr. instrumental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentalism
INSTRUMENTALÍSM s. n. Concepție filosofică potrivit căreia noțiunile, categoriile și teoriile științifice nu reflectă realitatea obiectivă, fiind numai niște instrumente pentru săvârșirea unor acțiuni utile individului. – Din fr. instrumentalisme. Cf. rus. instrumentalizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentalist
INSTRUMENTALÍST, -Ă, instrumentaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al instrumentalismului. – Din engl., germ. instrumentalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentar
INSTRUMENTÁR, instrumentare, s. n. Totalitatea instrumentelor necesare într-o anumită activitate. – Instrument + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentaţie
INSTRUMENTÁȚIE, instrumentații, s. f. 1. Repartizare a sonorităților unei compoziții orchestrale pe diferite instrumente. 2. Ramură a științei muzicale care se ocupă cu descrierea particularităților instrumentelor. 3. Operație de extragere, cu ajutorul unor dispozitive speciale, a unei unelte sau a unei piese rămase accidental într-un puț de petrol. – Din fr. instrumentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentație
INSTRUMENTÁȚIE, instrumentații, s. f. 1. Repartizare a sonorităților unei compoziții orchestrale pe diferite instrumente. 2. Ramură a științei muzicale care se ocupă cu descrierea particularităților instrumentelor. 3. Operație de extragere, cu ajutorul unor dispozitive speciale, a unei unelte sau a unei piese rămase accidental într-un puț de petrol. – Din fr. instrumentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

instrumentist
INSTRUMENTÍST, -Ă, instrumentiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă (ca profesionist) la un instrument muzical (într-un ansamblu). – Din fr. instrumentiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insubmersibil
INSUBMERSÍBIL, -Ă, insubmersibili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi scufundat; nesubmersibil. – Din fr. insubmersible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insubordonare
INSUBORDONÁRE, insubordonări, s. f. Nesupunere la ordinele autorităților superioare; indisciplină, neascultare, nesubordonare. – In^1- + subordonare (probabil după fr. insubordination).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insubordonat
INSUBORDONÁT, -Ă, insubordonați, -te, adj. Care nu este disciplinat; nesupus, nesubordonat, recalcitrant. – Din fr. insubordonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insucces
INSUCCÉS, insuccese, s. n. Lipsă de succes; nereușită, înfrângere, eșec. – Din fr. insuccès.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuficient
INSUFICIÉNT, -Ă, insuficienți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este suficient, de ajuns (cantitativ), care nu satisface (calitativ); nesatisfăcător; nemulțumitor. ♦ (Substantivat, m.) Calificativ sub limita de trecere (la un examen). [Pr.: -ci-ent] – Din lat. insufficiens, -ntis, it. insufficiente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuficienţă
INSUFICIÉNȚĂ, insuficiențe, s. f. Stare, situație a ceea ce este insuficient. ♦ Incapacitate funcțională a unui organ sau scădere, stare deficitară a unei funcțiuni complexe a organismului. ◊ Insuficiență cardiacă = incapacitate a miocardului de a mai asigura un debit cardiac suficient în raport cu nevoile organismului. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. insuffîcientia, it. insuffîcienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuficiență
INSUFICIÉNȚĂ, insuficiențe, s. f. Stare, situație a ceea ce este insuficient. ♦ Incapacitate funcțională a unui organ sau scădere, stare deficitară a unei funcțiuni complexe a organismului. ◊ Insuficiență cardiacă = incapacitate a miocardului de a mai asigura un debit cardiac suficient în raport cu nevoile organismului. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. insuffîcientia, it. insuffîcienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insufla
INSUFLÁ, insúflu, vb. I. Tranz. 1. A introduce sub presiune gaze, vapori sau substanțe pulverulente într-o incintă pentru a îmbunătăți desfășurarea proceselor care se produc în instalația respectivă. 2. Fig. A provoca cuiva un anumit gând, un anumit sentiment etc.; a inspira (2). ♦ (Înv.) A însufleți, a îmbărbăta. – Din fr. insuffler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuflare
INSUFLÁRE, insuflări, s. f. Acțiunea de a insufla și rezultatul ei. – V. insufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuflaţie
INSUFLÁȚIE, insuflații, s. f. Introducere sub presiune a unui gaz sau a unei substanțe pulverulente într-o cavitate a organismului în scop terapeutic sau pentru stabilirea diagnosticului. – Din fr. insufflation, lat. insufflatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuflație
INSUFLÁȚIE, insuflații, s. f. Introducere sub presiune a unui gaz sau a unei substanțe pulverulente într-o cavitate a organismului în scop terapeutic sau pentru stabilirea diagnosticului. – Din fr. insufflation, lat. insufflatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insular
INSULÁR, -Ă, insulari, -e, adj. Care se află pe o insulă; de insulă, caracteristic unei insule. ♦ (Substantivat) Locuitor al unei insule. – Din fr. insulaire, lat. insularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insularizare
INSULARIZÁRE s. f. v. insulariza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

insulă
ÍNSULĂ, insule, s. f. Porțiune de uscat înconjurată de apă, situată fie într-un ocean, mare sau lac, fie în albia unei ape curgătoare. ◊ Insulă plutitoare = v. plutitor. ♦ Fig. Grup de obiecte de același fel care se diferențiază de mediul înconjurător. – Din lat. insula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insulină
INSULÍNĂ s. f. Hormon secretat de pancreas, cu acțiune hipoglicemiantă. – Din fr. insuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuliţă
INSULÍȚĂ, insulițe, s. f. Diminutiv al lui insulă. – Insulă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuliță
INSULÍȚĂ, insulițe, s. f. Diminutiv al lui insulă. – Insulă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insulta
INSULTÁ, insúlt, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o insultă; a ofensa, a jigni. – Din fr. insulter, lat. insultare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insultare
INSULTÁRE, insultări, s. f. Acțiunea de a insulta și rezultatul ei; insultă. – V. insulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insultat
INSULTÁT, -Ă, insultați, -te, adj. Căruia i s-a adus o insultă; jignit, ofensat. – V. insulta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insultă
INSÚLTĂ, insulte, s. f. Cuvânt sau faptă injurioasă la adresa cuiva; ofensă, jignire, injurie. – Din fr. insulte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insultător
INSULTĂTÓR, -OÁRE, insultători, -oare, adj. Care insultă; jignitor, ofensator, injurios. – Insulta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insuportabil
INSUPORTÁBIL, -Ă, insuportabili, -e, adj. Care nu poate fi suportat sau este greu de suportat; (despre oameni) cu caracter nesuferit, urâcios, supărător. – Din fr. insupportable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurecţie
INSURÉCȚIE, insurecții, s. f. Formă de luptă armată, având ca scop înlăturarea regimului politic existent sau a unei armate ocupante. – Din fr. insurrection, lat. insurrectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurecție
INSURÉCȚIE, insurecții, s. f. Formă de luptă armată, având ca scop înlăturarea regimului politic existent sau a unei armate ocupante. – Din fr. insurrection, lat. insurrectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurecţional
INSURECȚIONÁL, -Ă, insurecționali, -e, adj. De insurecție, caracteristic insurecției, al insurecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. insurrectionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurecțional
INSURECȚIONÁL, -Ă, insurecționali, -e, adj. De insurecție, caracteristic insurecției, al insurecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. insurrectionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurgent
INSURGÉNT, -Ă, insurgenți, -te, s. m. și f. Persoană care participă la o insurecție. ♦ Spec. Nume dat coloniștilor americani care s-au ridicat împotriva Angliei în sec. XVIII. – Din lat. insurgens, -ntis, germ. Insurgent, engl., fr. insurgents.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurgenţă
INSURGÉNȚĂ, insurgențe, s. f. Insurecție; răscoală. – Din fr. insurgence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurgență
INSURGÉNȚĂ, insurgențe, s. f. Insurecție; răscoală. – Din fr. insurgence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

insurmontabil
INSURMONTÁBIL, -Ă, insurmontabili, -e, adj. (Despre obstacole, dificultăți etc.) Care nu poate fi trecut; care nu poate fi depășit; de neînvins. – Din fr. insurmontable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intabula
INTABULÁ, intabulez, vb. I. Tranz. A înscrie definitiv un drept de proprietate sau un drept real imobiliar în cartea funciară. – Din germ. intabulieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intabulare
INTABULÁRE, intabulări, s. f. Acțiunea de a intabula și rezultatul ei. – V. intabula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intabulat
INTABULÁT, -Ă, intabulați, -te, adj. (Despre drepturi de proprietate) Înscris în cartea funciară. – V. intabula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intact
INTÁCT, -Ă, intacți, -te, adj. Neatins, neștirbit, întreg; p. ext. (despre ființe) teafăr, nevătămat. – Din fr. intact, lat. intactus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intalie
INTÁLIE s. f. Piatră dură, gravată în adâncime, folosită mai ales la inele ca sigiliu. – Din fr. intaille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intangibil
INTANGÍBIL, -Ă, intangibili, -e, adj. Care nu poate fi atins, de neatins; care trebuie să rămână intact. – Din fr. intangible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intarsie
INTÁRSIE, intarsii, s. f. Tehnică folosită la ornamentarea mobilierului, care constă din incrustarea în lemn a unor plăcuțe din os, fildeș, sidef etc. sau din lemn de altă culoare; ornament realizat prin această tehnică. – Din it. intarsio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integra
INTEGRÁ, integrez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) include, a (se) îngloba, a (se) încorpora, a (se) armoniza într-un tot. 2. Tranz. (Mat.) A calcula dintr-o funcție dată altă funcție a cărei derivată este funcția dată. ♦ A calcula soluția unei ecuații diferențiale sau a unei ecuații cu derivate parțiale. – Din fr. intégrer, lat. integrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrabil
INTEGRÁBIL, -Ă, integrabili, -e, adj. Care poate fi integrat. – Din fr. intégrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integral
INTEGRÁL, -Ă, integrali, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Întreg, complet. ◊ Făină integrală = făină brută obținută prin măcinarea grâului. Pâine integrală = pâine fabricată din făină integrală. 2. Adj. (În sintagmele) Calcul integral = capitol al analizei matematice care studiază integralele. Ecuație integrală = ecuație în care se efectuează o integrare asupra funcției necunoscute. 3. S. f. (Mat.) Funcție care se obține prin integrarea unei funcții date, a unei ecuații diferențiale sau a unei ecuații cu derivate parțiale. ♦ Simbol matematic folosit pentru a indica operația de integrare. – Din fr. intégral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integralist
INTEGRALÍST, -Ă, integraliști, -ste, adj., s. m. și f. Student care a trecut toate examenele unui an (într-o singură sesiune). – Din it. integralista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integralitate
INTEGRALITÁTE s. f. Stare, situație a ceea ce este întreg, complet. ♦ Proprietatea unei expresii diferențiale de a admite o integrală. ♦ Însușirea de a constitui un întreg (care nu poate fi redus la suma părților sale componente), un sistem; caracter de sistem. – Din fr. intégralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integramă
INTEGRÁMĂ, integrame, s. f. Joc distractiv, asemănător cuvintelor încrucișate, în care definițiile concise sunt cuprinse în pătrățelele ce despart cuvintele cu care se completează un careu. – Din fr. intégramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrant
INTEGRÁNT, -Ă, integranți, -te, adj. (În sintagma) Parte integrantă = parte care intră în mod necesar în componența unui tot. – Din fr. [partie] intégrante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrare
INTEGRÁRE, integrări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) integra și rezultatul ei; integrație. 2. Fuzionare a unor întreprinderi economice. 3. (Mat.) Calculul unei integrale; obținerea integralei unei ecuații diferențiale sau cu derivate parțiale. – V. integra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrat
INTEGRÁT, -Ă, integrați, -te, adj., s. n. 1. Adj. Inclus, înglobat într-un tot. 2. S. n. (Electron.; și în sintagma circuit integrat) Microcircuit în care un număr de elemente de circuit sunt asociate inseparabil și interconectate electric astfel încât, pentru specificare, testare, întreținere și vânzare, formează un tot indivizibil. – V. integra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrator
INTEGRATÓR, -OÁRE, integratori, -oare, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Aparat) care efectuează calculul numeric al integralelor unei ecuații diferențiale. 2. S. n. Circuit electric caracterizat printr-o constantă de timp ce determină viteza cu care acest circuit răspunde la semnalele aplicate. – Din fr. intégrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integraţie
INTEGRÁȚIE, integrații, s. f. (Rar) Integrare. – Din fr. intégration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrație
INTEGRÁȚIE, integrații, s. f. (Rar) Integrare. – Din fr. intégration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrism
INTEGRÍSM s. n. Atitudine, opinie a celor care doresc să mențină integral un sistem doctrinar dat (în special religios). – Din fr. intégrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrist
INTEGRÍST, -Ă, integrișli, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al integrismului. – Din fr. intégriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integritate
INTEGRITÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi integru; cinste, probitate; incoruptibilitate. 2. Însușirea de a fi sau de a rămâne intact, întreg. 3. (În sintagma) Integritate teritorială = principiu de bază al dreptului internațional potrivit căruia fiecare stat are dreptul să-și exercite deplin și nestingherit suveranitatea asupra teritoriului său. – Din fr. intégrité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integrometru
INTEGROMÉTRU, integrometre, s. n. Aparat pentru calcularea ariei unei figuri plane, a volumului unei figuri de revoluție etc. – Din fr. intégromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integru
INTÉGRU, -Ă, integri, -e, adj. Cinstit, onest, corect; incoruptibil. – Din fr. intègre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

integument
INTEGUMÉNT, integumente, s. n. (Biol.) Înveliș al ovulului. – Din fr., lat. integumentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelect
INTELÉCT, intelecte, s. n. Capacitatea de a gândi, de a cunoaște, de a avea o activitate rațională, de a opera cu noțiuni; minte, gândire, rațiune. – Din fr. intellect, lat. intellectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectual
INTELECTUÁL, -Ă, intelectuali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține intelectului, care se referă la activitatea minții, la intelect. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care, prin preocupări sau profesie, folosește creator intelectul; persoană a cărei principală sursă de existență o formează munca intelectuală. [Pr.: -tu-al] – Din fr. intellectuel, lat. intellectualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectualiceşte
INTELECTUALICÉȘTE adv. Ca intelect; din punct de vedere intelectual. [Pr.: -tu-a-] – Intelectual + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectualicește
INTELECTUALICÉȘTE adv. Ca intelect; din punct de vedere intelectual. [Pr.: -tu-a-] – Intelectual + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectualism
INTELECTUALÍSM s. n. 1. Concepție care absolutizează rolul intelectului, subapreciind rolul motivației, sentimentelor, voinței în activitatea umană. 2. Doctrină potrivit căreia procesele afective și voliționale se reduc la cele intelectuale. 3. Doctrină care reduce actul moral la cunoaștere, considerând că înțelegerea binelui implică săvârșirea lui. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. intellectualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectualitate
INTELECTUALITÁTE s. f. 1. Categorie socială neomogenă formată din oameni pentru care munca intelectuală reprezintă sursa principală de existență. 2. Totalitatea intelectualilor; mulțime de intelectuali; inteligență (2). [Pr.: -tu-a-] – Din fr. intellectualité, germ. Intellektualität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelectualizat
INTELECTUALIZÁT adj. v. intelectualiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inteligent
INTELIGÉNT, -Ă, inteligenți, -te, adj. Înzestrat cu inteligență; deștept, ager la minte, pătrunzător. ♦ Care denotă inteligență (1). – Din fr. intelligent, lat. intelligens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteligenţă
INTELIGÉNȚĂ, inteligențe, s. f. 1. Capacitatea de a înțelege ușor și bine, de a sesiza ceea ce este esențial, de a rezolva situații sau probleme noi pe baza experienței acumulate anterior; deșteptăciune. ◊ Inteligență artificială = domeniu al informaticii care dezvoltă sisteme tehnice capabile să rezolve probleme dificile legate de inteligența umană. ♦ Persoană inteligentă. 2. (În forma intelighenție) Totalitatea intelectualilor; intelectualitate (2). [Var.: inteligínță, intelighénție s. f.] – Din fr. intelligence, lat. intelligentia, germ. Intelligenz, rus. inteligenciia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteligență
INTELIGÉNȚĂ, inteligențe, s. f. 1. Capacitatea de a înțelege ușor și bine, de a sesiza ceea ce este esențial, de a rezolva situații sau probleme noi pe baza experienței acumulate anterior; deșteptăciune. ◊ Inteligență artificială = domeniu al informaticii care dezvoltă sisteme tehnice capabile să rezolve probleme dificile legate de inteligența umană. ♦ Persoană inteligentă. 2. (În forma intelighenție) Totalitatea intelectualilor; intelectualitate (2). [Var.: inteligínță, intelighénție s. f.] – Din fr. intelligence, lat. intelligentia, germ. Intelligenz, rus. inteligenciia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelighenţia
INTELIGHÉNȚIA s. f. 1. (Ant., sec. XIX, în Rusia țaristă) Avangardă intelectuală care milita în favoarea reformelor politico-sociale. 2. (P. ext.) Grup de intelectuali (dintr-o țară sau dintr-un colectiv), care formează elita sau avangarda (artistică, socială sau politică). (cf. fr. intelligentsia, intelligentzia, engl. intelligentsia = intelectuali de elită sau de avangardă, germ. Intelligenzija < împrum. din rus. intellighenția = clasa intelectualilor reformatori din Rusia țaristă de la sf. sec. al XIX-lea < lat. intelligentia = înțelegere) [TLF, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

intelighenția
INTELIGHÉNȚIA s. f. 1. (Ant., sec. XIX, în Rusia țaristă) Avangardă intelectuală care milita în favoarea reformelor politico-sociale. 2. (P. ext.) Grup de intelectuali (dintr-o țară sau dintr-un colectiv), care formează elita sau avangarda (artistică, socială sau politică). (cf. fr. intelligentsia, intelligentzia, engl. intelligentsia = intelectuali de elită sau de avangardă, germ. Intelligenzija < împrum. din rus. intellighenția = clasa intelectualilor reformatori din Rusia țaristă de la sf. sec. al XIX-lea < lat. intelligentia = înțelegere) [TLF, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

intelighenţie
INTELIGHÉNȚIE s. f. v. inteligență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intelighenție
INTELIGHÉNȚIE s. f. v. inteligență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteligibil
INTELIGÍBIL, -Ă, inteligibili, -e, adj. 1. Care poate fi înțeles cu ajutorul gândirii logice; clar, limpede. 2. (Fil.) Care poate fi cunoscut numai de rațiune, de gândire, independent de cunoașterea senzorială. – Din fr. intelligible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteligibilitate
INTELIGIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi inteligibil. – Din fr. intelligibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteliginţă
INTELIGÍNȚĂ s. f. v. inteligență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inteligință
INTELIGÍNȚĂ s. f. v. inteligență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intemperant
INTEMPERÁNT, -Ă, intemperanți, -te, adj. (Livr.) Excesiv, necumpătat. – Din fr. intempérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intemperanţă
INTEMPERÁNȚĂ, (2) intemperanțe, s. f. (Livr.) 1. Necumpătare, netemperanță. 2. Faptă necumpătată. – Din fr. intempérance, lat. intemperantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intemperanță
INTEMPERÁNȚĂ, (2) intemperanțe, s. f. (Livr.) 1. Necumpătare, netemperanță. 2. Faptă necumpătată. – Din fr. intempérance, lat. intemperantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intemperat
INTEMPERÁT, -Ă, intemperați, -te, adj. (Livr.) Nestăpânit, dezlănțuit, netemperat. – Din fr. intempéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intemperie
INTEMPERÍE, intemperii, s. f. Stare atmosferică neprielnică, dăunătoare; vreme rea (cu ploaie, vânt, viscol). – Din fr. intempérie, lat. intemperies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intempestiv
INTEMPESTÍV, -Ă, intempestivi, -e, adj. Care se produce pe neașteptate, la timp nepotrivit; neașteptat și nedorit, neprevăzut, inoportun. – Din fr. intempestif, lat. intempestivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intempestivitate
INTEMPESTIVITÁTE s. f. (Livr.) Caracter intempestiv. – Din fr. intempestivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intendant
INTENDÁNT s. m. v. intendent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intendent
INTENDÉNT, -Ă, intendenți, -te, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (În unele țări) Persoană însărcinată cu îngrijirea sau administrarea unei instituții, a unei case etc. 2. S. m. (În trecut) Ofițer din serviciul intendenței. [Var.: intendánt s. m.] – Din fr. intendant, lat. intendens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intendenţă
INTENDÉNȚĂ, intendențe, s. f. (În trecut) Serviciu din cadrul armatei care asigură aprovizionarea trupelor cu hrană și cu echipament. [Var.: itindénție s. f.] – Din fr. inténdance, it. intendenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intendență
INTENDÉNȚĂ, intendențe, s. f. (În trecut) Serviciu din cadrul armatei care asigură aprovizionarea trupelor cu hrană și cu echipament. [Var.: itindénție s. f.] – Din fr. inténdance, it. intendenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intens
INTÉNS, -Ă, intenși, -se, adj. Foarte tare, viu, puternic. – Din fr. intense.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensifica
INTENSIFICÁ, intensífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai intens, mai puternic, mai viu; a (se) înteți, a (se) întări, a (se) mări. – După fr. intensifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensificare
INTENSIFICÁRE, intensificări, s. f. Acțiunea de a (se) intensifica și rezultatul ei. – V. intensifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensificat
INTENSIFICÁT, -Ă, intensificați, -te, adj. Mărit, întărit. – V. intensifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensificator
INTENSIFICATÓR, -OÁRE, intensificatori, -oare, adj. Care intensifică. – Intensifica + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensitate
INTENSITÁTE, intensități, s. f. 1. Însușirea de a fi intens; grad de tărie, de putere, de forță. 2. (Fiz.) Valoarea anumitor mărimi. ◊ (Fon.) Accent de intensitate = accent caracterizat prin forța mecanică cu care se rostește un sunet. 3. (Ec.; în sintagma) Intensitatea muncii = gradul de încordare al muncii, căruia îi corespunde un anumit consum de energie musculară și nervoasă a lucrătorului. – Din fr. intensité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensiune
INTENSIÚNE s. f. (Log.) Ansamblul proprietăților comune obiectelor ce alcătuiesc clasa referențială; conținut. [Pr.: -si-u-] – Din engl. intension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intensiv
INTENSÍV, -Ă, intensivi, -e, adj. 1. Care are (o mare) intensitate; care se face în ritm viu, încordat. ◊ Agricultură intensivă = agricultură care folosește mijloace tehnice performante, de mare productivitate. Cultură intensivă = cultură care se face după regulile agriculturii intensive. 2. (Despre mărimi caracteristice unui sistem fizic) Care, prin compunerea mai multor sisteme identice, își păstrează valoarea neschimbată. – Din fr. intensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenta
INTENTÁ, intentez, vb. I. Tranz. A introduce, a porni o acțiune (juridică). – Din fr. intenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intentare
INTENTÁRE, intentări, s. f. Acțiunea de a intenta și rezultatul ei. – V. intenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţie
INTÉNȚIE, intenții, s. f. Dorință, gând de a face, de a întreprinde ceva; proiect, plan. ◊ Loc. adv. Cu intenție = intenționat, înadins. Fără intenție = involuntar. ◊ Loc. conj. Cu intenția să... (sau, loc. prep., cu intenția de a...) = cu gândul, în dorința de a... ◊ Expr. A face cuiva proces de intenție = a învinui pe cineva de gânduri pe care nu le-a avut. A avea intenții serioase (cu)... = a) a fi decis să realizeze ceea ce și-a propus; b) a fi decis să contracteze o căsătorie. ♦ (Jur.) Formă a vinovăției unei persoane care își dă seama de caracterul ilicit al faptei sale, prevăzându-i și dorindu-i sau acceptându-i efectele. [Var.: intențiúne s. f.] – Din fr. intention, lat. intentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenție
INTÉNȚIE, intenții, s. f. Dorință, gând de a face, de a întreprinde ceva; proiect, plan. ◊ Loc. adv. Cu intenție = intenționat, înadins. Fără intenție = involuntar. ◊ Loc. conj. Cu intenția să... (sau, loc. prep., cu intenția de a...) = cu gândul, în dorința de a... ◊ Expr. A face cuiva proces de intenție = a învinui pe cineva de gânduri pe care nu le-a avut. A avea intenții serioase (cu)... = a) a fi decis să realizeze ceea ce și-a propus; b) a fi decis să contracteze o căsătorie. ♦ (Jur.) Formă a vinovăției unei persoane care își dă seama de caracterul ilicit al faptei sale, prevăzându-i și dorindu-i sau acceptându-i efectele. [Var.: intențiúne s. f.] – Din fr. intention, lat. intentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţiona
INTENȚIONÁ, intenționez, vb. I. Tranz. A avea intenția; a plănui, a dori, a proiecta, a avea de gând. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionner. Cf. it. intenzionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenționa
INTENȚIONÁ, intenționez, vb. I. Tranz. A avea intenția; a plănui, a dori, a proiecta, a avea de gând. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionner. Cf. it. intenzionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţional
INTENȚIONÁL, -Ă, intenționali, -e, adj. (Despre fapte penale) Săvârșit cu intenție; deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intențional
INTENȚIONÁL, -Ă, intenționali, -e, adj. (Despre fapte penale) Săvârșit cu intenție; deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţionalitate
INTENȚIONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este intenționat, deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenționalitate
INTENȚIONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este intenționat, deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţionat
INTENȚIONÁT, -Ă, intenționați, -te, adj. Cu intenție, cu un anumit gând; anume plănuit, voit, deliberat. ◊ Expr. Bine (sau rău) intenționat = (despre oameni) cu intenții, cu planuri bune (sau rele). [Pr.: -ți-o-] – V. intenționa. Cf. fr. intentionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenționat
INTENȚIONÁT, -Ă, intenționați, -te, adj. Cu intenție, cu un anumit gând; anume plănuit, voit, deliberat. ◊ Expr. Bine (sau rău) intenționat = (despre oameni) cu intenții, cu planuri bune (sau rele). [Pr.: -ți-o-] – V. intenționa. Cf. fr. intentionné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intenţiune
INTENȚIÚNE s. f. v. intenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intențiune
INTENȚIÚNE s. f. v. intenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inter
INTER^1- Element de compunere însemnând „între”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat. inter, fr. inter-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inter
INTER^2, interi, s. m. Jucător din înaintarea unei echipe de fotbal sau de handbal, care ocupă locul din dreapta sau din stânga centrului înaintaș. – Din fr. inter (abreviere din intérieur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interactiv
INTERACTÍV, -Ă, interactivi, -e, adj. Care se referă la interacțiune, care are caracter de interacțiune. – Din engl. interactive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interacţiona
INTERACȚIONÁ, interacționez, vb. I. Intranz. și refl. A fi în raport de interacțiune; a se condiționa reciproc. [Pr.: -ți-o-] – Din interacțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interacționa
INTERACȚIONÁ, interacționez, vb. I. Intranz. și refl. A fi în raport de interacțiune; a se condiționa reciproc. [Pr.: -ți-o-] – Din interacțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interacţiune
INTERACȚIÚNE, interacțiuni, s. f. 1. Formă de legătură a obiectelor, a fenomenelor etc., manifestată printr-o influențare, condiționare sau acțiune cauzală reciprocă. 2. (Fiz.) Acțiune reciprocă între două sau mai multe corpuri, sisteme fizice, fenomene etc. ♦ Formă de legătură între corpuri, realizată fie direct, fie prin intermediul câmpurilor fizice. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interacțiune
INTERACȚIÚNE, interacțiuni, s. f. 1. Formă de legătură a obiectelor, a fenomenelor etc., manifestată printr-o influențare, condiționare sau acțiune cauzală reciprocă. 2. (Fiz.) Acțiune reciprocă între două sau mai multe corpuri, sisteme fizice, fenomene etc. ♦ Formă de legătură între corpuri, realizată fie direct, fie prin intermediul câmpurilor fizice. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interaliat
INTERALIÁT, -Ă, interaliați, -te, adj. Comun mai multor aliați, stabilit sau existent între aliați. [Pr.: -li-at] – Din fr. interallié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interarticular
INTERARTICULÁR, interarticulari, -e, adj. (Med.) Dintre articulații. – Din fr. interarticulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interasistenţă
INTERASISTÉNȚĂ, interasistențe, s. f. 1. Asistență reciprocă (în școli, universități). 2. (Rar) Întrajutorare. – Inter^1- + asistență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interasistență
INTERASISTÉNȚĂ, interasistențe, s. f. 1. Asistență reciprocă (în școli, universități). 2. (Rar) Întrajutorare. – Inter^1- + asistență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interastral
INTERASTRÁL, -Ă, interastrali, -e, adj. Care se găsește între aștri, dintre aștri. – Din fr. interastral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interatomic
INTERATÓMIC, -Ă, interatomici, -ce, adj. Care se află sau care se exercită între doi sau mai mulți atomi. – Din fr. interatomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interatracţie
INTERATRÁCȚIE s. f. (Biol.) Atracție reciprocă. – Din fr. interattraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interatracție
INTERATRÁCȚIE s. f. (Biol.) Atracție reciprocă. – Din fr. interattraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interbelic
INTERBÉLIC, -Ă, interbelici, -ce, adj. Dintre două războaie (mai ales dintre cele două războaie mondiale). – Inter^1- + belic (< lat. bellicus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercala
INTERCALÁ, intercalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) introduce ceva într-un șir, a (se) adăuga între altele, a (se) așeza ceva printre... – Din fr. (s')intercaler, lat. intercalare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercalar
INTERCALÁR, -Ă, intercalări, -e, adj. (În sintagma) Cultură intercalară = cultura unei plante timpurii printre rândurile de plante târzii ale unei alte culturi. – Din fr. intercalaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercalare
INTERCALÁRE, intercalări, s. f. Acțiunea de a (se) intercala și rezultatul ei; intercalație (1). – V. intercala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercalat
INTERCALÁT, -Ă, intercalați, -te, adj. Care este introdus, adăugat, așezat printre. – V. intercala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercalaţie
INTERCALÁȚIE, intercalații, s. f. 1. Intercalare. 2. Rocă sterilă într-un zăcământ. – Din fr. intercalation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercalație
INTERCALÁȚIE, intercalații, s. f. 1. Intercalare. 2. Rocă sterilă într-un zăcământ. – Din fr. intercalation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercapilar
INTERCAPILÁR, -Ă, intercapilari, -e, adj. (Anat.) Care este situat între vasele capilare. – Din fr. intercapillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercardinal
INTERCARDINÁL, intercardinale, adj. (În sintagma) Punct intercardinal = fiecare dintre cele patru direcții aflate între punctele cardinale principale, care servesc la determinarea mai precisă a unui punct de pe glob. – Din engl. intercardinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interceda
INTERCEDÁ vb. I v. intercede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercede
INTERCÉDE, intercéd, vb. III. Intranz. (Rar) A interveni, a stărui în favoarea cuiva. [Var.: intercedá vb. I] – Din fr. intercéder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercedere
INTERCÉDERE, intercederi, s. f. (Rar) Acțiunea de a intercede. – V. intercede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercelular
INTERCELULÁR, -Ă, intercelulari, -e, adj. Care se află între celulele unui țesut. – Din fr. intercellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercepta
INTERCEPTÁ, interceptez, vb. I. Tranz. A prinde, a reține un obiect în timpul mișcării lui. ♦ A surprinde și a controla o convorbire telefonică, o corespondență etc. – Din fr. intercepter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interceptare
INTERCEPTÁRE, interceptări, s. f. Acțiunea de a intercepta și rezultatul ei; intercepție. – V. intercepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interceptat
INTERCEPTÁT, -Ă, interceptați, -te, adj. Care este prins, reținut. ♦ Care este surprins, controlat, sesizat. – V. intercepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercepţie
INTERCÉPȚIE, intercepții, s. f. Interceptare. ♦ (Sport) Joc de intercepție = sistem de joc care se bazează pe interceptarea mingii pe care adversarii și-o pasează între ei. – Din fr. interception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercepție
INTERCÉPȚIE, intercepții, s. f. Interceptare. ♦ (Sport) Joc de intercepție = sistem de joc care se bazează pe interceptarea mingii pe care adversarii și-o pasează între ei. – Din fr. interception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercesiune
INTERCESIÚNE, intercesiuni, s. f. (Rar) Intervenție în favoarea cuiva; mijlocire. [Pr.: -si-u-] – Din fr. intercession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interchineză
INTERCHINÉZĂ, interchineze, s. f. Stare de repaus a nucleului între două diviziuni succesive. [Var.: intercinéză s. f.] – Din fr. intercinèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercineză
INTERCINÉZĂ s. f. v. interchineză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercluburi
INTERCLÚBURI adj. invar. (Despre partide sportive, competiții) Care este disputat între cluburi. – Din engl. interclub.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercolonament
INTERCOLONAMÉNT, intercolonamente, s. n. Distanță între două coloane, stâlpi sau pilaștri aparținând aceluiași edificiu. – Din fr. entrecolonnement (refăcut după lat. intercolomnium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercom
INTERCÓM s. n. (Tehn.) Interfon. – Din engl. intercom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercomunal
INTERCOMUNÁL, -Ă, intercomunali, -e, adj. Referitor la mai multe comune; dintre mai multe comune. – Din fr. intercommunal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercomunicaţie
INTERCOMUNICÁȚIE s. f. Comunicație între două sau mai multe puncte; conexiune. ♦ Conversație între doi sau mai mulți interlocutori. – Din fr. intercommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercomunicație
INTERCOMUNICÁȚIE s. f. Comunicație între două sau mai multe puncte; conexiune. ♦ Conversație între doi sau mai mulți interlocutori. – Din fr. intercommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercondiţiona
INTERCONDIȚIONÁ, pers. 3 intercondiționează, vb. I. Refl. și intranz. (Despre fenomene, procese, elemente ale unui sistem etc.) A fi într-un raport de interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1- + condiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercondiționa
INTERCONDIȚIONÁ, pers. 3 intercondiționează, vb. I. Refl. și intranz. (Despre fenomene, procese, elemente ale unui sistem etc.) A fi într-un raport de interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1- + condiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercondiţionare
INTERCONDIȚIONÁRE, intercondiționări, s. f. Interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1- + condiționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercondiționare
INTERCONDIȚIONÁRE, intercondiționări, s. f. Interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1- + condiționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconecta
INTERCONECTÁ, interconectez, vb. I. Tranz. A stabili căi de transferare a energiei electromagnetice între două sau mai multe sisteme care funcționau înainte independent unele de altele. – Din fr. interconnecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconectare
INTERCONECTÁRE, interconectări, s. f. Acțiunea de a interconecta și rezultatul ei. – V. interconecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconectat
INTERCONECTÁT, -Ă, interconectați, -te, adj. Care stabilește conexiuni între mai multe elemente care funcționau înainte independent unele de altele. – V. interconecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconexiune
INTERCONEXIÚNE, interconexiuni, s. f. 1. Legătură stabilită între mai multe rețele electrice prin intermediul unor linii de transport de energie electrică; interconectare. 2. Ansamblul mijloacelor tehnice necesare pentru realizarea interconexiunii (1) unor sisteme energetice. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. interconnexion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconfesional
INTERCONFESIONÁL, -Ă, interconfesionali, -e, adj. Care se referă la relația dintre mai multe confesiuni sau religii; care are loc între mai multe confesiuni sau religii. [Pr.: -si-o-] – Din fr. interconfessionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interconsonantic
INTERCONSONÁNTIC, -Ă, interconsonantici, -ce, adj. (Fon.) Care este plasat între două consoane. – Din fr. interconsonnantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercontinental
INTERCONTINENTÁL, -Ă, intercontinentali, -e, adj. Care se află sau are loc între două sau mai multe continente. – Din fr. intercontinental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercooperatist
INTERCOOPERATÍST, -Ă, intercooperatiști, -ste, adj. Care are loc între cooperative; care se referă la relațiile dintre cooperative. – Inter^1- + cooperatist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercostal
INTERCOSTÁL, -Ă, intercostali, -e, adj. Care se referă la spațiul dintre două coaste, așezat între coaste; (despre dureri, nevralgii) localizat în regiunea dintre coaste. – Din fr. intercostal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intercurent
INTERCURÉNT, -Ă, intercurenți, -te, adj. (Rar) Care survine în timpul desfășurării altui proces (mai ales o boală). – Din fr. intercurrent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdental
INTERDENTÁL, -Ă, interdentali, -e, adj. Între (sau dintre) dinți. – Inter^1- + dental. Cf. fr. interdentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdepartamental
INTERDEPARTAMENTÁL, -Ă, interdepartamentali, -e, adj. Care se stabilește, care are loc între departamente diferite. ♦ Care coordonează activitatea diferitelor departamente. – Din fr. interdépartemental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdependent
INTERDEPENDÉNT, -Ă, interdependenți, -te, adj. Care este (strâns) legat sau condiționat de alt lucru, fenomen sau proces cu care se află în dependență reciprocă. – Din fr. interdépendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdependenţă
INTERDEPENDÉNȚĂ, interdependențe, s. f. Legătură și condiționare reciprocă între obiecte, fenomene, procese etc. ♦ Categorie a dialecticii care desemnează totalitatea formelor de legătură dintre obiectele și fenomenele naturii, ale societății și ale gândirii. – Din fr. interdépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdependență
INTERDEPENDÉNȚĂ, interdependențe, s. f. Legătură și condiționare reciprocă între obiecte, fenomene, procese etc. ♦ Categorie a dialecticii care desemnează totalitatea formelor de legătură dintre obiectele și fenomenele naturii, ale societății și ale gândirii. – Din fr. interdépendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdict
INTERDÍCT, interdicte, s. n. Pedeapsă dată în Evul Mediu de Biserica catolică, prin care se interzicea temporar unei biserici, unei regiuni sau unei țări să oficieze cultul divin sau să participe la el. – Din lat. interdictum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdicţie
INTERDÍCȚIE, interdicții, s. f. 1. Prevedere legală prin care se interzice săvârșirea anumitor fapte sau acte. 2. Măsură legală sau judecătorească aplicată unui răufăcător sau unui alienat mintal, care constă în interzicerea exercitării anumitor acte juridice. 3. Stare în care se află aceste persoane. [Var.: interdicțiúne s. f.] – Din fr. interdiction, lat. interdictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdicție
INTERDÍCȚIE, interdicții, s. f. 1. Prevedere legală prin care se interzice săvârșirea anumitor fapte sau acte. 2. Măsură legală sau judecătorească aplicată unui răufăcător sau unui alienat mintal, care constă în interzicerea exercitării anumitor acte juridice. 3. Stare în care se află aceste persoane. [Var.: interdicțiúne s. f.] – Din fr. interdiction, lat. interdictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdicţiune
INTERDICȚIÚNE s. f. v. interdicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdicțiune
INTERDICȚIÚNE s. f. v. interdicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdigital
INTERDIGITÁL, -Ă, interdigitali, -e, adj. Între (sau dintre) două degete. – Din fr. interdigital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdisciplinar
INTERDISCIPLINÁR, -Ă, interdisciplinari, -e, adj. Care aparține mai multor discipline, care stabilește relații între ele. ♦ (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transferul de concepte și metodologii între două sau mai multe discipline. – Din fr. interdisciplinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interdisciplinaritate
INTERDISCIPLINARITÁTE s. f. 1. Caracterul a ceea ce este interdisciplinar. 2. Transfer de concepte și metodologie dintr-o disciplină (2) în alta. – Din fr. interdisciplinarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interes
INTERÉS, interese, s. n. 1. Preocupare de a obține un succes, un avantaj; râvnă depusă într-o acțiune pentru satisfacerea anumitor nevoi. 2. Avantaj, folos, câștig, profit. ◊ Loc. adj. De interes general (sau public) = de importanță socială, util colectivității. ◊ Expr. A-și face interesele = a fi preocupat numai de treburile personale. 3. Dobândă. ◊ (Jur.) Daune interese = despăgubire bănească pentru repararea unui prejudiciu. 4. Orientare activă și durabilă, dorință arzătoare de a cunoaște și de a înțelege pe cineva sau ceva. 5. Înțelegere și simpatie față de cineva sau de ceva; grijă, solicitudine. 6. Ceea ce atrage, trezește atenția; atracție. [Pl. și: (rar) interesuri] – Din it. interesse, rus. interes, germ. Interesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interesa
INTERESÁ, interesez, vb. I. 1. Tranz. A stârni, a trezi interesul cuiva; a reține atenția cuiva. ◊ Expr. Ce te interesează? = ce-ți pasă? ce importanță are? ce te privește? ♦ A face pe cineva părtaș la o acțiune, la un câștig. 2. Refl. (Cu determinări introduse prin prep. „de”, mai rar „la”) A arăta interes pentru cineva sau ceva, a avea grijă, simpatie. ♦ A căuta să afle, a se informa. – Din fr. (s’)intéresser, it. interessare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interesant
INTERESÁNT, -Ă, interesanți, -te, adj. Care interesează, care prezintă sau trezește interes; demn de atenție. ♦ Care atrage atenția; puțin obișnuit, ciudat, bizar, aparte. – Din fr. intéressant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interesare
INTERESÁRE, interesări, s. f. Faptul de a (se) interesa. – V. interesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interesat
INTERESÁT, -Ă, interesați, -te, adj. 1. Care are un interes special. 2. Care urmărește numai avantaje personale. 3. Plin de interes, de curiozitate. – V. interesa. Cf. fr. interessé, it. interessato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfaţare
INTERFAȚÁRE, interfațări, s. f. (Electron.) Interconectare a părților unui sistem sau a unor aparate astfel încât ele să își poată îndeplini funcția în mod corect coordonat. – De la interfață^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfațare
INTERFAȚÁRE, interfațări, s. f. (Electron.) Interconectare a părților unui sistem sau a unor aparate astfel încât ele să își poată îndeplini funcția în mod corect coordonat. – De la interfață^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfaţă
INTERFÁȚĂ^2, interfețe, s. f. (Electron.) Dispozitiv care convertește semnalele electronice astfel încât două aparate sau sisteme să poată comunica între ele. – Din engl., fr. interface (după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfață
INTERFÁȚĂ^2, interfețe, s. f. (Electron.) Dispozitiv care convertește semnalele electronice astfel încât două aparate sau sisteme să poată comunica între ele. – Din engl., fr. interface (după față).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfaţă
INTERFÁȚĂ^1, interfețe, s. f. Suprafață de separare a componenților dintr-un amestec chimic, existenți ca faze distincte. – Inter^1- + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfață
INTERFÁȚĂ^1, interfețe, s. f. Suprafață de separare a componenților dintr-un amestec chimic, existenți ca faze distincte. – Inter^1- + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfazic
INTERFÁZIC, -Ă, interfazici, -ce, adj. Dintre faze. – Din fr. interphasique, engl. interphasic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfera
INTERFERÁ, pers. 3 interferează, vb. I. Intranz. (Despre unde) A produce fenomenul interferenței; p. gener. a se suprapune, a se încrucișa, a se combina. – Din fr. interférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferent
INTERFERÉNT, -Ă, interferenți, -te, adj. 1. (Despre fenomene, întâmplări, fapte etc.) Care se încrucișează, se suprapune. 2. (Fiz.; despre unde) Care prezintă fenomenul de interferență (2). – Din fr. interférent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferenţă
INTERFERÉNȚĂ, interferențe, s. f. 1. Întâlnire, încrucișare, combinare a două sau mai multe fenomene, întâmplări, fapte etc. 2. Fenomen de suprapunere și de compunere a efectelor a două (sau a mai multor) mișcări vibratorii provenite din surse diferite; intensificare (sau slăbire reciprocă) a intensității undelor prin suprapunerea lor. – Din fr. interférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferență
INTERFERÉNȚĂ, interferențe, s. f. 1. Întâlnire, încrucișare, combinare a două sau mai multe fenomene, întâmplări, fapte etc. 2. Fenomen de suprapunere și de compunere a efectelor a două (sau a mai multor) mișcări vibratorii provenite din surse diferite; intensificare (sau slăbire reciprocă) a intensității undelor prin suprapunerea lor. – Din fr. interférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferenţial
INTERFERENȚIÁL, -Ă, interferențiali, -e, adj. De interferență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interférentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferențial
INTERFERENȚIÁL, -Ă, interferențiali, -e, adj. De interferență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interférentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferometric
INTERFEROMÉTRIC, -Ă, interferometrici, -ce, adj. De interferometrie. – Din fr. interférométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferometrie
INTERFEROMETRÍE, interferometrii, s. f. Ansamblul metodelor de măsurare a unor mărimi fizice, care se bazează pe fenomenul de interferență. – Din fr. interférométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferometru
INTERFEROMÉTRU, interferometre, s. n. Instrument optic folosit pentru determinarea unor mărimi cu ajutorul fenomenelor de interferență. ♦ Aparat pentru măsurarea vitezei de propagare a undelor sonore și ultrasonore, precum și a absorbției acestora într-un anumit mediu. – Din fr. interféromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interferon
INTERFERÓN, interferoni, s. m. (Biochim.) Glicoproteină sintetizată în celulele animale după o infecție virală, având proprietăți antivirale. – Din engl. interferon, fr. interféron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfluviu
INTERFLÚVIU, interfluvii, s. n. Porțiune de teren cuprinsă între două văi, care, după unitatea de relief pe care se dezvoltă, se numesc pod, câmp, culme, creastă etc. – Din fr. interfluve (după fluviu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfolia
INTERFOLIÁ, pers. 3 interfoliază, vb. I. Tranz. A intercala file albe între paginile tipărite ale unei cărți. [Pr.: -li-a] – Din fr. interfolier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfolicular
INTERFOLICULÁR, -Ă, interfoliculari, -e, adj. Între (dintre) foliculi. – Inter^1- + folicular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfoliere
INTERFOLIÉRE, interfolieri, s. f. Acțiunea de a interfolia. [Pr.: -li-e-] – V. interfolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interfon
INTERFÓN, interfoane, s. n. Sistem telefonic cu difuzor, folosit în interiorul unui grup de clădiri, al unei clădiri sau al unui apartament. – Din fr. interphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intergalactic
INTERGALÁCTIC, -Ă, intergalactici, -ce, adj. Între (dintre) galaxii. – Din engl. intergalactic, fr. intergalactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interglaciar
INTERGLACIÁR, -Ă, interglaciari, -e, s. n., adj. 1. S. n. Interglaciație. ♦ Depozit apărut în timpul unei interglaciații. 2. Adj. (Despre perioade geologice) Cuprins între două glaciații, care se referă la interglaciație, care aparține interglaciației. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. interglaciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interglaciaţie
INTERGLACIÁȚIE, interglaciații, s. f. Interval de timp cu climă caldă în pleistocen, cuprins între două glaciarii; interglaciar. [Pr.: -ci-a-. – Var.: interglaciațiúne s. f.] – Din interglaciar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interglaciație
INTERGLACIÁȚIE, interglaciații, s. f. Interval de timp cu climă caldă în pleistocen, cuprins între două glaciarii; interglaciar. [Pr.: -ci-a-. – Var.: interglaciațiúne s. f.] – Din interglaciar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interglaciaţiune
INTERGLACIAȚIÚNE s. f. v. interglaciație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interglaciațiune
INTERGLACIAȚIÚNE s. f. v. interglaciație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interimar
INTERIMÁR, -Ă, interimari, -e, s. m., adj. (Persoană) care exercită provizoriu o funcție în locul titularului; ad-interim. – Din fr. intérimaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interimat
INTERIMÁT, interimate, s. n. Situația celui care exercită în mod provizoriu o funcție în locul titularului; perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. – Din fr. intérimat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interindividual
INTERINDIVIDUÁL, -Ă, interindividuali, -e, adj. Referitor la raporturile dintre indivizi. [Pr.: -du-al] – Din fr. interindividuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interinstituţional
INTERINSTITUȚIONÁL, -Ă, interinstituționali, -e, adj. Care are loc între instituții, care se referă la relațiile dintre instituții. [Pr.: -ți-o-] – Inter-1 + instituțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interinstituțional
INTERINSTITUȚIONÁL, -Ă, interinstituționali, -e, adj. Care are loc între instituții, care se referă la relațiile dintre instituții. [Pr.: -ți-o-] – Inter-1 + instituțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interior
INTERIÓR, -OÁRĂ, interiori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care este situat înăuntrul unui spațiu limitat; intern. ♦ Fig. Care se referă la partea morală, sufletească a omului; care nu se manifestă în afară; lăuntric. 2. S. n. Partea dinăuntru a unui obiect, a unui spațiu circumscris (și închis), a unei încăperi (împreună cu mobilierul); spec. mobilierul sau aranjamentul unei locuințe, al unei camere etc. ◊ Loc. adv. În interior = înăuntru, pe dinăuntru. ♦ Tablou care reprezintă partea dinăuntru a unei camere sau, uneori, scene de familie. ♦ (Cin.; la pl.) Scene care se petrec în casă. Se filmează interioarele. ♦ Fig. Structura morală, sufletească a omului. 3. S. n. Post telefonic funcționând printr-o centrală care leagă liniile exterioare cu posturile telefonice din camerele, birourile etc, unei clădiri, instituții etc. [Pr.: -ri-or] – Din fr. intérieur, lat. interior, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interioritate
INTERIORITÁTE, inferiorități, s. f. Caracterul a ceea ce este interior. ♦ Subiectivitate. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. interiorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interioriza
INTERIORIZÁ, interiorizez, vb. I. 1. Tranz. A reflecta în conștiință, prin prisma propriei sensibilități, fenomene ale realității exterioare. 2. Refl. A-și înăbuși manifestările exterioare; a se refugia în trăiri interioare. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. intérioriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interiorizare
INTERIORIZÁRE, interiorizări, s. f. Acțiunea de a (se) interioriza și rezultatul ei. [Pr.: -ri-o-] – V. interioriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interiorizat
INTERIORIZÁT, -Ă, interiorizați, -te, adj. 1. Care este reflectat în conștiința cuiva. 2. (Despre oameni) Care-și înăbușă manifestările exterioare, care se refugiază în trăiri interioare. [Pr.: -ri-o-] – V. interioriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interisire
INTERISÍRE s. f. v. interisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

interisit
INTERISÍT adj. v. interisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

interjecţie
INTERJÉCȚIE, interjecții, s. f. Parte de vorbire neflexibilă de tip special, care exprimă sentimente și manifestări de voință sau care imită sunete și zgomote. – Din fr. interjection, lat. interjectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interjecție
INTERJÉCȚIE, interjecții, s. f. Parte de vorbire neflexibilă de tip special, care exprimă sentimente și manifestări de voință sau care imită sunete și zgomote. – Din fr. interjection, lat. interjectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interjudeţean
INTERJUDEȚEÁN, -Ă, interjudețeni, -e, adj. Care are loc între județe, care privește mai multe județe. – Inter^1 + județean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interjudețean
INTERJUDEȚEÁN, -Ă, interjudețeni, -e, adj. Care are loc între județe, care privește mai multe județe. – Inter^1 + județean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlinear
INTERLINEÁR, -Ă, interlineári, -e, adj. v. interliniar. [DO]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

interlinia
INTERLINIÁ, interliniez, vb. I. Tranz. A despărți prin interlinii. [Pr.: -ni-a] – Din fr. interligner (după linia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interliniar
INTERLINIÁR, -Ă, interliniari, -e, adj. Care este scris sau tipărit între rânduri. [Pr.: -ni-ar] – Var.: interlineár, -ă adj.] – Din fr. interlinéaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlinie
INTERLÍNIE, interlinii, s. f. Spațiu alb care se lasă între două rânduri de litere scrise sau tipărite ori între două linii ale portativului muzical. – Din fr. interligne (după linie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlock
INTERLÓCK s. n. 1. Mașină de tricotat cu două rânduri de ace pe un singur cilindru. ♦ Tricot indeșirabil. 2. (Cin.) Sistem de înregistrare sincronă a imaginii și sunetului aferent. – Din engl., fr. interlock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlocutor
INTERLOCUTÓR, -OÁRE, interlocutori, -oare, s. m. și f. Persoană care participă la o discuție, la o conversație. – Din fr. interlocuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlocuţie
INTERLOCÚȚIE s. f. v. interlocuțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlocuție
INTERLOCÚȚIE s. f. v. interlocuțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlocuţiune
INTERLOCUȚIÚNE, interlocuțiuni, s. f. (Jur.) Hotărâre judecătorească care precedă sentința finală a unui proces. [Var.: interlocúție s. f.] – Din fr. interlocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlocuțiune
INTERLOCUȚIÚNE, interlocuțiuni, s. f. (Jur.) Hotărâre judecătorească care precedă sentința finală a unui proces. [Var.: interlocúție s. f.] – Din fr. interlocution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interlop
INTERLÓP, -Ă, interlopi, -e, adj. Care are o reputație proastă; rău famat, dubios, suspect. ♦ Care aparține traficului ilegal. – Din fr. interlope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interludiu
INTERLÚDIU, interludii, s. n. Episod muzical care face legătura între două momente mai importante ale unei opere muzicale; p. ext. piesă muzicală care leagă între ele două momente ale unei lucrări dramatice. – Din it. interludio, fr. interlude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermedia
INTERMEDIÁ, intermediez, vb. I. Tranz. A fi intermediar, a servi ca intermediar (într-o tranzacție); a mijloci, a înlesni. [Pr.: -di-a] – Din intermediu sau intermediar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermediar
INTERMEDIÁR, -Ă, intermediari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se află cuprins între elementele extreme ale unei mulțimi, care este (relativ) la mijloc; care face trecerea de la ceva la altceva. 2. S. m. și f. Persoană fizică sau juridică având atribuția de a asigura o mijlocire între părțile unei tranzacții. 3. Persoană care mijlocește o înțelegere între două părți adverse; mijlocitor. [Pr.: -di-ar] – Din fr. intermédiaire, it. intermediario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermediu
INTERMÉDIU, intermedii, s. n. 1. Ceea ce se află la mijloc, între alte elemente. ◊ Loc. prep. Prin intermediul (cuiva sau a ceva) = prin mijlocirea, cu ajutorul (cuiva sau a ceva). 2. Mică lucrare dramatică (de obicei comică), muzicală ori coregrafică, executată ca moment de divertisment în antracte. – Din it. intermedio, fr. intermède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermetalic
INTERMETÁLIC, -Ă, intermetalici, -ce, adj. (În sintagma) Compus intermetalic = compus format din componentele unui aliaj. – Din fr. intermétallique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermezzi
INTERMÉZZI s. n. pl. v. intermezzo. [DEX '98, Dicționar ortografic, DOOM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

interminabil
INTERMINÁBIL, -Ă, interminabili, -e, adj. Care nu se (mai) termină, foarte lung sau exagerat de lung; nesfârșit. ♦ De dimensiuni foarte mari, exagerat de mare. – Din fr. interminable, lat. interminabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermitent
INTERMITÉNT, -Ă, intermitenți, -te, adj. Care încetează și reîncepe la anumite intervale, care acționează cu întreruperi; discontinuu. ♦ (Adverbial) Din când în când, la anumite intervale. – Din fr. intermittent, lat. intermittens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermitenţă
INTERMITÉNȚĂ, intermitențe, s. f. Întrerupere, lipsă de continuitate în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces etc.; discontinuitate. ◊ Loc. adv. Cu intermitență = în mod intermitent. – Din fr. intermittence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermitență
INTERMITÉNȚĂ, intermitențe, s. f. Întrerupere, lipsă de continuitate în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces etc.; discontinuitate. ◊ Loc. adv. Cu intermitență = în mod intermitent. – Din fr. intermittence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermodulaţie
INTERMODULÁȚIE s. f. (Fiz.) Distorsiune a unui semnal electric în cursul transferării lui printr-un circuit, caracterizată prin apariția unor frecvențe rezultate din combinarea diverselor componente ale semnalului. – Din fr. intermodulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermodulație
INTERMODULÁȚIE s. f. (Fiz.) Distorsiune a unui semnal electric în cursul transferării lui printr-un circuit, caracterizată prin apariția unor frecvențe rezultate din combinarea diverselor componente ale semnalului. – Din fr. intermodulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intermuscular
INTERMUSCULÁR, -Ă, intermusculari, -e, adj. (Anat.) Situat între mușchi. – Din fr. intermusculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intern
INTERN, -Ă, interni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se află înăuntrul unui obiect, al unei ființe, al unui spațiu etc., care este în interior. ◊ Organe interne = organe situate în cavitățile abdominală și toracică. Boli interne = bolile organelor din interiorul corpului. Motor cu ardere internă = motor care folosește energia unui combustibil ars în interiorul cilindrului. Unghiuri interne = fiecare dintre cele două perechi de unghiuri situate în interiorul a două drepte paralele tăiate de o secantă și aflate de aceeași parte a secantei. ◊ Loc. adj. De (sau pentru) uz intern = a) (despre medicamente) care se ia oral; b) (despre cărți, documente, acte etc.) care poate fi consultat numai în condiții speciale în interiorul unei instituții. 2. S. m. și f., adj. (Elev sau ucenic) care locuiește într-un internat sau la locul unde învață meseria. 3. S. m. și f. Student în medicină admis pe bază de concurs să facă practică la un spital; medic angajat (prin concurs) la un spital. – Din fr. interne, lat. internus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interna
INTERNÁ, internez, vb. I. Tranz. 1. A instala un bolnav într-un spital pentru tratament; a spitaliza. ◊ Refl. S-a internat pentru operație. 2. A sili pe cineva să stea (închis) într-un ospiciu, într-o școală de corecție, într-un lagăr etc., pentru a-l ține sub supraveghere, pentru a-l reeduca etc. – Din fr. interner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internare
INTERNÁRE, internări, s. f. Acțiunea de a (se) interna și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Document pe baza căruia cineva se poate interna într-un spital. – V. interna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internat
INTERNÁT, internate, s. n. 1. Așezământ școlar în care elevii primesc locuință și întreținere. 2. Stagiu de practică efectuat în spitale și în clinici de studenții în medicină din ultimii ani. – Din fr. internat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţional
INTERNAȚIONÁL, -Ă, internaționali, -e, adj. Care are loc între mai multe națiuni, care angajează sau privește mai multe țări, privitor la raporturile dintre națiuni, la care participă reprezentanții mai multor state; care are o importanță ce depășește granițele unei singure țări. ◊ Limbă internațională = limbă națională cu largă circulație în afara granițelor unei națiuni și folosită în mod oficial, mai ales în relațiile diplomatice. Drept internațional = totalitatea normelor de drept care reglementează raporturile dintre state. ♦ (Substantivat) Sportiv care reprezintă țara sa într-o competiție internațională. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. international.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internațional
INTERNAȚIONÁL, -Ă, internaționali, -e, adj. Care are loc între mai multe națiuni, care angajează sau privește mai multe țări, privitor la raporturile dintre națiuni, la care participă reprezentanții mai multor state; care are o importanță ce depășește granițele unei singure țări. ◊ Limbă internațională = limbă națională cu largă circulație în afara granițelor unei națiuni și folosită în mod oficial, mai ales în relațiile diplomatice. Drept internațional = totalitatea normelor de drept care reglementează raporturile dintre state. ♦ (Substantivat) Sportiv care reprezintă țara sa într-o competiție internațională. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. international.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţionalism
INTERNAȚIONALÍSM s. n. 1. Solidaritate, colaborare, cooperare liber-consimțită între națiuni, popoare, țări etc. egale în drepturi, în scopul sprijinului reciproc. 2. Doctrină potrivit căreia diversele interese naționale trebuie să fie subordonate unui interes general, supranațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaționalism
INTERNAȚIONALÍSM s. n. 1. Solidaritate, colaborare, cooperare liber-consimțită între națiuni, popoare, țări etc. egale în drepturi, în scopul sprijinului reciproc. 2. Doctrină potrivit căreia diversele interese naționale trebuie să fie subordonate unui interes general, supranațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţionalist
INTERNAȚIONALÍST, -Ă, internaționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care are caracterul internaționalismului, care aplică principiile internaționalismului, care aparține internaționalismului. 2. S. m. și f. Adept al internaționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaționalist
INTERNAȚIONALÍST, -Ă, internaționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care are caracterul internaționalismului, care aplică principiile internaționalismului, care aparține internaționalismului. 2. S. m. și f. Adept al internaționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţionaliza
INTERNAȚIONALIZÁ, internaționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter internațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaționaliza
INTERNAȚIONALIZÁ, internaționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter internațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţionalizare
INTERNAȚIONALIZÁRE, internaționalizări, s. f. Acțiunea de a internaționaliza. [Pr.: -ți-o-] – V. internaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaționalizare
INTERNAȚIONALIZÁRE, internaționalizări, s. f. Acțiunea de a internaționaliza. [Pr.: -ți-o-] – V. internaționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internaţionalizat
INTERNAȚIONALIZÁT adj. v. internaționaliza. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

internaționalizat
INTERNAȚIONALIZÁT adj. v. internaționaliza. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

internaut
INTERNAÚT, -Ă, internauți, -te, s. m. și f. Persoană conectată la internet, care utilizează frecvent internetul. – Din engl. internaut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internet
INTERNÉT s. n. Rețea internațională de calculatoare, formată prin interconectarea rețelelor locale și globale, destinată să faciliteze schimbul de date și informații în diverse domenii. – Abr. din engl. Inter[national] Net[work].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internet
Internét, interneturi, s. n. 1. Un sistem mondial de rețele de calculatoare interconectate, care înlesnește serviciile de comunicare a datelor, cum ar fi: deschiderea unei sesiuni de lucru de la distanță, transferul de fișiere, poșta electronică și grupurile de discuții. Internet este o cale de a conecta rețelele existente de calculatoare, care extinde mult posibilitățile fiecărui sistem participant. Internet, prefigurat de ARPAnet, a fost inițial realizat pentru a fi folosit de instituțiile militare, dar tehnologia sa permite practic oricărui sistem să se conecteze la el printr-o poartă electronică. Astfel, mii de sisteme de calcul ale marilor firme, precum și sisteme de poștă electronică cu plată ca MCI și CompuServe, au devenit părți componente din Internet. Cu peste 2 milioane de calculatoare gazdă ce deservesc aproximativ 20 de milioane de utilizatori, Internet se extinde cu un milion de noi utilizatori în fiecare lună. [Dicționar de calculatoare și Internet, Ed. Teora]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

internetprotocol
Internet Protocol (IP) – În TCP/IP, standardul care descrie cum trebuie să fie împărțite datele în pachete pentru transmisia prin Internet și cum trebuie adresate aceste pachete pentru a ajunge la destinație. IP este protocolul fără conexiune în ansamblul TCP/IP; protocolul TCP (Transmission Control Protocol) specifică modul în care două calculatoare conectate la Internet pot stabili o legătură de date sigură printr-un dialog de confirmare. Vezi connectionless protocol și packet-switching network. [Dicționar de calculatoare și Internet, ed. Teora]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

internist
INTERNÍST, -Ă, interniști, -ste, s. m. și f. Medic specialist în boli interne. ◊ (Adjectival) Medic internist. – Din germ. Internist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internod
INTERNÓD, internoduri, s. n. Porțiune a tulpinii unor plante cuprinsă între două noduri. – Din germ. Internodium, it. internodio (după nod).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internunciu
INTERNÚNCIU s. m. v. internunțiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internunţiu
INTERNÚNȚIU, internunții, s. m. Nunțiu (papal) ad-interim. [Var.: internúnciu s. m.] – Din lat. internuntius „sol”, it. internunzio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

internunțiu
INTERNÚNȚIU, internunții, s. m. Nunțiu (papal) ad-interim. [Var.: internúnciu s. m.] – Din lat. internuntius „sol”, it. internunzio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoccidental
INTEROCCIDENTÁL, -Ă, interocciclentali, -e, adj. Care are loc între statele din Occident (îndeosebi din Occidentul Europei). – Inter^1- + occidental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoceanic
INTEROCEÁNIC, -Ă, interoceanici, -ce, adj. Care este între două oceane; care leagă două oceane. – Din fr. interocéanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoceptiv
INTEROCEPTÍV, -Ă, interoceptivi, -e, adj. (Biol.; despre senzații) Care ia naștere în urma acțiunii impulsurilor de la nivelul organelor interne. – Din fr. interoceptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoceptor
INTEROCEPTÓR, interoceptori, s. m. (Fiziol.) Terminație nervoasă senzitivă localizată în organele interne. – Din fr. interocepteur, engl. interoceptor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interocular
INTEROCULÁR, -Ă, interoculari, -e, adj. Interpupilar. – Din fr. interoculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoga
INTEROGÁ, interoghez, vb. I. Tranz. A pune cuiva întrebări insistente; a chestiona; spec. a pune întrebări unui martor sau unui inculpat, a supune la un interogatoriu. ♦ A examina, a chestiona un elev, un student, un candidat. – Din fr. interroger, lat. interrogare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogare
INTEROGÁRE, interogări, s. f. Acțiunea de a interoga și rezultatul ei; întrebare, examinare, chestionare, interogație. – V. interoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogativ
INTEROGATÍV, -Ă, interogativi, -e, adj. Care exprimă o întrebare; întrebător. – Din fr. interrogatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogatoriu
INTEROGATÓRIU, interogatorii, s. n. Totalitatea întrebărilor puse de judecător unei părți implicate într-un proces și a răspunsurilor date de aceasta, care contribuie la rezolvarea cazului; (concr.) act în care sunt consemnate aceste întrebări și răspunsuri. – Din fr. interrogatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogaţie
INTEROGÁȚIE, interogații, s. f. Interogare. ◊ (În sintagma) Interogație retorică = procedeu retoric constând în adresarea unor întrebări, fără a solicita un răspuns, ci pentru a comunica o idee, o atitudine. [Var.: interogațiúne s. f.] – Din fr. interrogation, lat. interrogatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogație
INTEROGÁȚIE, interogații, s. f. Interogare. ◊ (În sintagma) Interogație retorică = procedeu retoric constând în adresarea unor întrebări, fără a solicita un răspuns, ci pentru a comunica o idee, o atitudine. [Var.: interogațiúne s. f.] – Din fr. interrogation, lat. interrogatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogaţiune
INTEROGAȚIÚNE s. f. v. interogație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interogațiune
INTEROGAȚIÚNE s. f. v. interogație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interoperabilitate
INTEROPERABILITÁTE s. f. Capacitatea unor structuri militare (de regulă ce țin de două sau mai multe state) de a coopera eficient pentru îndeplinirea unor misiuni. – Inter^1- + operabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interorganic
INTERORGÁNIC, -Ă, interorganici, -ce, adj. Privitor la mai multe organe; dintre organe. – Din fr. interorganique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interosos
INTEROSÓS, -OÁSĂ, interosoși, -oase, adj. (Anat.) Situat între oase. – Din fr. interosseux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interparlamentar
INTERPARLAMENTÁR, -Ă, interparlamentari, -e, adj. Care privește mai multe parlamente; care reunește membrii mai multor parlamente. – Din fr. interparlementaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpela
INTERPELÁ, interpelez, vb. I. Tranz. A cere cuiva să dea un răspuns, să dea socoteală asupra unui fapt; spec. a cere explicații (în parlament) unui membru al guvernului asupra modului de rezolvare a unor probleme, a unor acte etc. – Din fr. interpeller, lat. interpellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelare
INTERPELÁRE, interpelări, s. f. Faptul de a interpela; (concr.) conținutul unei interpelări; interpelație. – V. interpela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelator
INTERPELATÓR, -OÁRE, interpelatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o interpelare. – Din fr. interpellateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelaţie
INTERPELÁȚIE, interpelații, s. f. (Rar) Interpelare. [Var.: interpelațiúne s. f.] – Din fr. interpellation, lat. interpellatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelație
INTERPELÁȚIE, interpelații, s. f. (Rar) Interpelare. [Var.: interpelațiúne s. f.] – Din fr. interpellation, lat. interpellatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelaţiune
INTERPELAȚIÚNE s. f. v. interpelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpelațiune
INTERPELAȚIÚNE s. f. v. interpelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpenetraţie
INTERPENETRÁȚIE, interpenetrații, s. f. Pătrundere reciprocă, întrepătrundere a două sau a mai multe elemente, substanțe, fenomene etc. – Din fr. interpénétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpenetrație
INTERPENETRÁȚIE, interpenetrații, s. f. Pătrundere reciprocă, întrepătrundere a două sau a mai multe elemente, substanțe, fenomene etc. – Din fr. interpénétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpersonal
INTERPERSONÁL, -Ă, interpersonáli, -e, adj. Care ține de, care se referă la sau care implică relații între mai multe persoane. (din pref. inter- + personal; cf. engl. interpersonal, fr. interpersonnel) [și TLF, MW – folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

interplanetar
INTERPLANETÁR, -Ă, interplanetari, -e, adj. Care este situat între planete, care are loc între planete. – Din fr. interplanétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpol
INTERPÓL s. n. Nume dat organizației internaționale de poliție criminală. – Din fr. Interpol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpola
INTERPOLÁ, interpolez, vb. I. Tranz. 1. A introduce, a intercala într-un text cuvinte sau fraze care nu aparțin originalului, pentru a-l explica, a-l completa etc. 2. (Mat.) A intercala într-un șir de valori cunoscute una sau mai multe mărimi determinate sau estimate. – Din fr. interpoler, lat. interpolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolare
INTERPOLÁRE, interpolări, s. f. Acțiunea de a interpola și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se interpolează; interpolație. – V. interpola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolat
INTERPOLÁT, -Ă, interpolați, -te, adj. (Despre pasaje, capitole, cuvinte) Intercalat, inserat (într-un text). ♦ (Despre un text) În care au fost introduse interpolări. – V. interpola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolator
INTERPOLATÓR, -OÁRE, interpolatori, -oare, s. m. și f. Persoană care interpolează (1) un text. – Din fr. interpolateur, lat. interpolator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolaţie
INTERPOLÁȚIE, interpolații, s. f. (Rar) Interpolare. [Var.: interpolațiúne s. f.] – Din fr. interpolation, lat. interpolatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolație
INTERPOLÁȚIE, interpolații, s. f. (Rar) Interpolare. [Var.: interpolațiúne s. f.] – Din fr. interpolation, lat. interpolatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolaţiune
INTERPOLAȚIÚNE s. f. v. interpolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpolațiune
INTERPOLAȚIÚNE s. f. v. interpolație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpret
INTERPRÉT, -Ă, interpreți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care traduce pe loc și oral ceea ce spune cineva în altă limbă, mijlocind astfel înțelegerea dintre două sau mai multe persoane; translator, tălmaci. 2. Fig. Persoană care exprimă năzuințele unei colectivități; persoană care face cunoscute voința, dorința, sentimentele cuiva; exponent, reprezentant. 3. Persoană care interpretează un rol într-un spectacol, o bucată muzicală, o poezie etc. – Din fr. interprète, lat. interpres, -etis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpreta
INTERPRETÁ, interpretez, vb. I. Tranz. 1. A da un anumit înțeles, o anumită semnificație unui lucru; spec. a comenta și a explica un text (vechi). 2. A reda prin mijloace adecvate conținutul unei opere muzicale, dramatice, literare etc.; a juca un rol într-o piesă, într-un film etc., a executa o lucrare muzicală. – Din fr. interpréter, lat. interpretari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretabil
INTERPRETÁBIL, -Ă, interpretabili, -e, adj. Care se poate interpreta; p. ext. echivoc. – Din fr. interprétable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretare
INTERPRETÁRE, interpretări, s. f. Acțiunea de a interpreta și rezultatul ei; comentare, explicare, explicație, interpretațiune. – V. interpreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretariat
INTERPRETARIÁT s. n. Activitatea, meseria de interpret. [Pr.: -ri-at] – Din fr. interprétariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretativ
INTERPRETATÍV, -Ă, interpretativi, -e, adj. Care servește la interpretare, care poate fi interpretat; care explică. – Din fr. interprétatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretator
INTERPRETATÓR, -OÁRE, interpretatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care interpretează, explică, comentator; exeget. – Din fr. interprétateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretaţiune
INTERPRETAȚIÚNE, interpretațiuni, s. f. (Înv.) Interpretare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interprétation, lat. interpretatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpretațiune
INTERPRETAȚIÚNE, interpretațiuni, s. f. (Înv.) Interpretare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interprétation, lat. interpretatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interprofesional
INTERPROFESIONÁL, -Ă, inteiprofesionali, -e, adj. Care interesează mai multe profesii. ♦ Care se bazează pe transferul de tehnici și metode între două sau mai multe profesii. [Pr.: -si-o-] – Inter^1- + profesional (după fr. interprofessionnel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpsihologie
INTERPSIHOLOGÍE s. f. Domeniu al psihologiei sociale care studiază relațiile dintre indivizi în condițiile imitației considerate ca lege a vieții psihice. – Din fr. interpsychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpune
INTERPÚNE, interpún, vb. III. Refl. A interveni ca mijlocitor între două persoane (spre a le face să ajungă la o înțelegere); a mijloci. ♦ A se amesteca în relațiile dintre două persoane. ♦ Tranz. A pune ceva între... – Din lat. interponere (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpunere
INTERPÚNERE, interpuneri, s. f. Faptul de a (se) interpune. – V. interpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpupilar
INTERPUPILÁR, -Ă, interpupilari, -e, adj. Care se află între centrele optice ale celor două cristaline ale ochilor omului; interocular. Distanță interpupilară. – Inter^1- + pupilar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interpus
INTERPÚS, -Ă, interpuși, -se, s. m. și f. Persoană care intervine, ca mijlocitor, între alte două persoane (spre a le face să ajungă la o înțelegere, spre a le ușura o tranzacție etc.); mijlocitor. – V. interpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interraional
INTERRAIONÁL, -Ă, interraionali, -e, adj. Care privește mai multe raioane, care ține de mai multe raioane; care are loc între mai multe raioane. [Pr.: -ra-io-] – Inter^1- + raional. Cf. rus. mejraionnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interregional
INTERREGIONÁL, -Ă, interregionali, -e, adj. Care privește mai multe regiuni, care ține de mai multe regiuni; care are loc între mai multe regiuni. [Pr.: -gi-o-] – Inter^1- + regional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interregn
INTERRÉGN, interregnuri, s. n. Interval de timp în care un monarh nu-și poate exercita autoritatea. – - Din fr. interrègne, lat. interregnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interschimbabil
INTERSCHIMBÁBIL, -Ă, interschimbabili, -e, adj. (Despre elementele unui sistem tehnic) Care se poate schimba, care se poate înlocui unul cu altul. – Inter^1- + schimba + suf. -bil (după fr. interchangeable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interschimbabilitate
INTERSCHIMBABILITÁTE s. f. Calitatea de a fi interschimbabil; (franțuzism) interșanjabilitate. – Inter^1- + schimbabilitate (după fr. interchangeabilité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersecta
INTERSECTÁ, intersectez, vb. I. Refl. (Despre linii, drumuri etc.) A face o intersecție; a se întretăia, a se încrucișa. ◊ Tranz. Dreaptă care intersectează două paralele. – Din fr. intersecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersectare
INTERSECTÁRE, intersectări, s. f. Acțiunea de a (se) intersecta. – V. intersecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersecţie
INTERSÉCȚIE, intersecții, s. f. 1. Loc unde se încrucișează două drumuri; întretăiere. 2. (Mat.) Mulțimea punctelor comune a două linii, a două suprafețe ori volume; totalitatea elementelor comune a două mulțimi. – Din fr. intersection, lat. intersectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersecție
INTERSÉCȚIE, intersecții, s. f. 1. Loc unde se încrucișează două drumuri; întretăiere. 2. (Mat.) Mulțimea punctelor comune a două linii, a două suprafețe ori volume; totalitatea elementelor comune a două mulțimi. – Din fr. intersection, lat. intersectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersexualitate
INTERSEXUALITÁTE s. f. (Biol.) Formă a hermafroditismului care constă în schimbarea sexului la organismele adulte sau pe cale de maturizare. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. intersexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intersistolă
INTERSÍSTOLĂ, intersistole, s. f. (Med.) Timpul dintre sistola auriculelor și cea a ventriculelor inimii. – Din fr. intersystole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interspaţiu
INTERSPÁȚIU, interspații, s. n. (Rar) Spațiu liber sau distanță între două obiecte, două piese etc. – Inter^1- + spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interspațiu
INTERSPÁȚIU, interspații, s. n. (Rar) Spațiu liber sau distanță între două obiecte, două piese etc. – Inter^1- + spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstadial
INTERSTADIÁL, -Ă, interstadiale, s. n., adj. (Geol.) 1. S. n. Interval de climă mai caldă de durată relativă în cadrul unei glaciații, în timpul regresiunii ghețarilor; interstadiu. 2. Adj. Referitor la interstadial (1). [Pr.: -di-al] – Din germ. Interstadial, engl. interstadial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstadiu
INTERSTÁDIU, interstadii, s. n. (Geol.) Interstadial (1). – Din fr. interstade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstatal
INTERSTATÁL, -Ă, interstatali, -e, adj. Care privește mai multe state, care are loc între mai multe state. – Inter^1- + statal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstelar
INTERSTELÁR, -Ă, interstelari, -e, adj. Care este (așezat) între stele; privitor la spațiul dintre stele. – Din fr. interstellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstiţial
INTERSTIȚIÁL, -Ă, interstițiali, -e, adj. Care se află într-un interstițiu, care provine dintr-un interstițiu sau se referă la interstițiu. ♦ Țesut interstițial = țesut conjunctiv care se află între elementele în funcție ale unui organ, formând masa lui principală. ♦ (Despre leziuni, inflamații) Care s-a localizat în țesutul conjunctiv al unui organ. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interstitiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstițial
INTERSTIȚIÁL, -Ă, interstițiali, -e, adj. Care se află într-un interstițiu, care provine dintr-un interstițiu sau se referă la interstițiu. ♦ Țesut interstițial = țesut conjunctiv care se află între elementele în funcție ale unui organ, formând masa lui principală. ♦ (Despre leziuni, inflamații) Care s-a localizat în țesutul conjunctiv al unui organ. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interstitiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstiţiu
INTERSTÍȚIU, interstiții, s. n. Spațiu (gol) situat între părțile unui corp sau ale unui sistem de corpuri aflate unul lângă altul pe o anumită porțiune din suprafața lor, fără a se atinge; luft. – Din fr. interstice, lat. interstitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interstițiu
INTERSTÍȚIU, interstiții, s. n. Spațiu (gol) situat între părțile unui corp sau ale unui sistem de corpuri aflate unul lângă altul pe o anumită porțiune din suprafața lor, fără a se atinge; luft. – Din fr. interstice, lat. interstitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interşanjabil
INTERȘANJÁBIL, -Ă, interșanjabili, -e, adj. Interschimbabil. – Din fr. interchangeable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interșanjabil
INTERȘANJÁBIL, -Ă, interșanjabili, -e, adj. Interschimbabil. – Din fr. interchangeable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interşanjabilitate
INTERȘANJABILITÁTE s. f. Interschimbabilitate. – Din fr. interchangeabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interșanjabilitate
INTERȘANJABILITÁTE s. f. Interschimbabilitate. – Din fr. interchangeabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interşcolar
INTERȘCOLÁR, -Ă, interșcolari, -e, adj. Care are loc între mai multe școli; privitor la mai multe școli. – Din fr. interscolaire (după școală).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interșcolar
INTERȘCOLÁR, -Ă, interșcolari, -e, adj. Care are loc între mai multe școli; privitor la mai multe școli. – Din fr. interscolaire (după școală).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intertip
INTERTÍP, intertipuri, s. n. Mașină tipografică de cules și de turnat litere în rânduri, care are matrițe cu dinți tăiați pe toată grosimea lor (și cu care se poate culege de la distanță, prin transmitere telegrafică). – Din fr. intertype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intertrigo
INTERTRÍGO s. n. Iritație a cutelor naturale ale pielii; opăreală. – Din fr. intertrigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intertropical
INTERTROPICÁL, -Ă, intertropicali, -e, adj. Care este situat între cele două tropice. – Din fr. intertropical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interuman
INTERUMÁN, -Ă, interumani, -e, adj. Între (dintre) oameni. – Din engl. interhuman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interurban
INTERURBÁN, -Ă, interurbani, -e, adj. Care are loc între două sau mai multe orașe; care leagă două sau mai multe orașe; care este situat între două sau mai multe orașe; care servește mai multe localități. ♦ (Substantivat, n.) Telefon care stabilește legătura între două localități. – Din fr. interurbain (după urban).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interval
INTERVÁL, intervale, s. n. 1. Distanță în timp între două fenomene, între două perioade, între două evenimente consecutive; răstimp. 2. Distanță în spațiu între două puncte, între două lucruri. ♦ (Mat.) Ansamblu de puncte, de numere cuprinse între două valori date. 3. Raportul de înălțime între două sunete muzicale. – Din fr. intervalle, lat. intervallum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervalometru
INTERVALOMÉTRU, intervalometre, s. n. Dispozitiv mecanic atașat la un aparat fotografic automat care reglează timpul dintre două expuneri succesive. – Din engl. intervalometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interveni
INTERVENÍ, intervín, vb. IV. Intranz. 1. A veni între..., a veni la mijloc, a intra în acțiune; spec. a lua cuvântul, a intra în vorbă. ♦ A se amesteca spre a mijloci o împăcare, o înțelegere etc., a face un demers în favoarea cuiva sau pentru ceva; a stărui pe lângă o persoană influentă spre a obține ceva în favoarea cuiva sau a sa. 2. A se ivi, a surveni, a se întâmpla. A interveni o schimbare. – Din fr. intervenir, lat. intervenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenit
INTERVENÍT, -Ă, interveníți, -te, adj. Care s-a ivit, a survenit, s-a întâmplat. ♦ Care a rezultat ca urmare a unei solicitări sau a unui demers (în favoarea cuiva). (din interveni) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

intervenţie
INTERVÉNȚIE, intervenții, s. f. 1. Faptul de a interveni într-o acțiune, într-un proces, într-o discuție etc. ♦ Invazie armată sau amestec al unui stat în treburile interne ale altui stat sau ale altui popor. ♦ (Med.; și în sintagma intervenție chirurgicală) Operație. 2. Acțiune, efort, demers făcut pentru a obține ceva, mai ales o favoare. – Din fr. intervention, lat. interventio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenție
INTERVÉNȚIE, intervenții, s. f. 1. Faptul de a interveni într-o acțiune, într-un proces, într-o discuție etc. ♦ Invazie armată sau amestec al unui stat în treburile interne ale altui stat sau ale altui popor. ♦ (Med.; și în sintagma intervenție chirurgicală) Operație. 2. Acțiune, efort, demers făcut pentru a obține ceva, mai ales o favoare. – Din fr. intervention, lat. interventio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenţionism
INTERVENȚIONÍSM s. n. 1. Amestec al unui stat în afacerile interne ale altui stat (cu scopul de a-l subordona sau de a schimba orânduirea). 2. Orientare de politică economică constând în intervenția statului în scopul dirijării economiei în funcție de obiectivele stabilite. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenționism
INTERVENȚIONÍSM s. n. 1. Amestec al unui stat în afacerile interne ale altui stat (cu scopul de a-l subordona sau de a schimba orânduirea). 2. Orientare de politică economică constând în intervenția statului în scopul dirijării economiei în funcție de obiectivele stabilite. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenţionist
INTERVENȚIONÍST, -Ă, intervenționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, stat etc.) care participă la o intervenție armată, care susține sau practică intervenționismul. 2. Adj. Care aparține intervenționismului, care este specific intervenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervenționist
INTERVENȚIONÍST, -Ă, intervenționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, stat etc.) care participă la o intervenție armată, care susține sau practică intervenționismul. 2. Adj. Care aparține intervenționismului, care este specific intervenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interversiune
INTERVERSIÚNE, interversiuni, s. f. Intervertire; răsturnare (a unei ordini). [Pr.: -si-u-] – Din fr. interversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervertebral
INTERVERTEBRÁL, -Ă, intervertebrali, -e, adj. (Anat.) Care este situat între vertebre. – Din fr. intervertébral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interverti
INTERVERTÍ, intervertesc, vb. IV. Tranz. A schimba ordinea, locul elementelor dintr-o serie dată. – Din fr. intervertir, lat. intervertere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervertire
INTERVERTÍRE, intervertiri, s. f. Acțiunea de a interverti și rezultatul ei. – V. interverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervieva
INTERVIEVÁ, intervievez, vb. I. Tranz. A lua cuiva un interviu. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. interviewer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervievare
INTERVIEVÁRE, intervievări, s. f. Acțiunea de a intervieva. [Pr.: -vi-e-] – V. intervieva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interviu
INTERVÍU, interviuri, s. n. Convorbire între o personalitate politică, culturală etc. și un ziarist, în cursul căreia acesta îi pune întrebări spre a afla părerile personalității în diverse probleme (de actualitate), în vederea publicării lor în presă sau a difuzării lor la radio și televiziune; p. ext. text al acestei convorbiri, apărut în presă sau difuzat prin radio și televiziune. – Din engl., fr. interview.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intervocalic
INTERVOCÁLIC, -Ă, intervocalici, -ce, adj. (Despre unul sau mai multe sunete) Care se află între două vocale, dintre două vocale. – Din fr. intervocalique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interzice
INTERZÍCE, interzíc, vb. III. Tranz. A opri pe cineva de la ceva, a nu permite să (se) facă ceva, a ordona să nu (se) facă ceva; a prohibi. – Din fr. interdire (după zice).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interzicere
INTERZÍCERE, interziceri, s. f. Acțiunea de a interzice și rezultatul ei; prohibire. – V. interzice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interzis
INTERZÍS, -Ă, interziși, -se, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este oprit, care nu este permis. 2. S. m. și f. Persoană căreia i s-a ridicat, prin hotărâre judecătorească, exercitarea drepturilor sale; persoană pusă sub interdicție. – V. interzice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

interzonal
INTERZONÁL, -Ă, interzonali, -e, adj. Situat între două zone; care are loc între două zone. – Din fr., germ. interzonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intestin
INTESTÍN^2, -Ă, intestini, -e, adj. Care se petrece într-un organism social; intern, lăuntric. Frământări intestine. – Din fr. intestin, lat. intestinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intestin
INTESTÍN^1, intestine, s. n. Parte a tubului digestiv, la oameni și la mamifere situată între stomac și anus, fiind alcătuită din două părți distincte; maț. – Din fr. intestin, lat. intestinum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intestinal
INTESTINÁL, -Ă, intestinali, -e, adj. Care aparține intestinului^1, care se referă la intestin^1, care se produce sau se află în intestin^1; enteric. – Din fr. intestinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inti
ÍNTI s. m. Unitate monetară în Peru, din 1985 (a înlocuit solul^3 vechi, la rata de 1000 la 1) până în 1991 (înlocuit de solul^3 nou, la rata de un milion la 1). (cf. sp. inti < quechua inti = soare)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

intim
ÍNTIM, -Ă, intimi, -e, adj. 1. Care constituie partea esențială, profundă, a unui lucru, a unei probleme etc.; lăuntric. ♦ Fig. Strâns, apropiat. Contactul intim dintre două limbi. 2. (Despre oameni; adesea substantivat) Legat de cineva printr-o prietenie strânsă, prin relații foarte apropiate. ♦ (Despre relațiile dintre oameni) Familiar, apropiat, prietenos, afectuos, cordial. 3. Care se referă la viața particulară sau familială a cuiva; personal, secret. ♦ Caracteristic unui mediu restrâns, unui cadru limitat, familial; care are loc într-un cadru restrâns. [Acc. și: intím] – Din fr. intime, lat. intimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intima
INTIMÁ, intimez, vb. I. Tranz. (Jur.) 1. A notifica, a face cunoscut, a pune în vedere. 2. A chema în judecată, a cita în fața unei instanțe superioare. – Din fr. intimer, lat. intimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimare
INTIMÁRE, intimări, s. f. (Jur.) Acțiunea de a intima și rezultatul ei; avertizare. – V. intima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimat
INTIMÁT, -Ă, intimați, -te, s. m. și f. Parte într-un proces care se află în situația unui pârât în caz de recurs sau în altă cale de atac. – V. intima. Cf. fr. intimé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimida
INTIMIDÁ, intimidez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni timid; a insufla cuiva sau a simți teamă, frică; a (se) speria; a (se) încurca, a (se) zăpăci, a (se) fâstâci. – Din fr. intimider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimidabil
INTIMIDÁBIL, -Ă, intimidabili, -e, adj. Care poate fi intimidat (ușor). – Din fr. intimidable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimidare
INTIMIDÁRE, intimidări, s. f. Faptul de a (se) intimida. – V. intimida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimidat
INTIMIDÁT, -Ă, intimidați, -te, adj. Cuprins de timiditate; care exprimă timiditatea; speriat; încurcat, zăpăcit. – V. intimida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimism
INTIMÍSM s. n. Tendință a unor artiști de a exprima în operele lor sentimente cu caracter strict personal. – Din fr. intimisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimist
INTIMÍST, -Ă, intimiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Artist care exprimă în creația sa sentimente cu caracter strict personal, intime; partizan al intimismului. 2. Adj. Care exprimă sentimente intime, cu caracter personal. Poezie intimistă. – Din fr. intimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimitate
INTIMITÁTE, (3) intimități, s. f. 1. Calitatea a ceea ce este intim; prietenie bazată pe legături strânse. ◊ Expr. A trăi (sau a fi) în intimitatea cuiva = a avea legături strânse (de prietenie) cu cineva, a face parte dintre cunoștințele apropiate ale cuiva. ♦ Profunzime, adâncime (a unui sentiment, a unui gând etc.). 2. Cadru limitat, cerc restrâns, familial. 3. (La pl.) Lucruri, chestiuni personale. – Din fr. intimité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimiza
INTIMIZÁ, intimizez, vb. I. Tranz. A crea o ambianță intimă. – Intim + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intimizare
INTIMIZÁRE, intimizări, s. f. Acțiunea de a intimiza și rezultatul ei. – V. intimiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intitula
INTITULÁ, intitulez, vb. I. Tranz. A da, a pune un titlu unei scrieri; a numi într-un anumit fel pe cineva sau ceva. ♦ Refl. A purta un titlu; a se numi. [Var.: (pop.) întitulá vb. I] – Din fr. intituler, lat. intitulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intitulare
INTITULÁRE, intitulări, s. f. Acțiunea de a (se) intitula și rezultatul ei; titlu, nume. [Var.: (pop.) întituláre s. f.] – V. intitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intitulat
INTITULÁT, -Ă, intitulați, -te, adj. Purtând numele, denumit, numit. [Var.: (pop.) întitulát, -ă adj.] – V. intitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intolerabil
INTOLERÁBIL, -Ă, intolerabili, -e, adj. Care nu se poate tolera sau suporta; de neîngăduit, de nesuferit, netolerabil. – Din fr. intolérable, lat. intolerabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intolerant
INTOLERÁNT, -Ă, intoleranți, -te, adj. Care nu e tolerant; neîngăduitor, netolerant. – Din fr. intolérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoleranţă
INTOLERÁNȚĂ, intoleranțe, s. f. 1. Lipsă de toleranță, de îngăduință; neîngăduință, netoleranță. 2. Incapacitate organică de a suporta anumite medicamente. – Din fr. intolérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoleranță
INTOLERÁNȚĂ, intoleranțe, s. f. 1. Lipsă de toleranță, de îngăduință; neîngăduință, netoleranță. 2. Incapacitate organică de a suporta anumite medicamente. – Din fr. intolérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intona
INTONÁ, intonez, vb. I. Tranz. 1. A cânta începutul unui cântec, a da tonul pentru începerea unui cântec; p. gener. a executa un cântec, o melodie solemnă; a cânta. 2. A accentua, a rosti cu un anumit ton un cuvânt, o frază. [Var.: (pop.) întoná vb. I] – Din it. intonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonare
INTONÁRE, intonări, s. f. Acțiunea de a intona și rezultatul ei. [Var.: (pop.) întonáre s. f.] – V. intona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonaţie
INTONÁȚIE, intonații, s. f. 1. (Muz.) Emitere (corectă) a înălțimii unui sunet. 2. Variație de înălțime a vocii în timpul vorbirii, interpretării unui text etc.; inflexiune, ton, accent. [Var.: (rar) intonațiúne s. f.] – Din fr. intonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonație
INTONÁȚIE, intonații, s. f. 1. (Muz.) Emitere (corectă) a înălțimii unui sunet. 2. Variație de înălțime a vocii în timpul vorbirii, interpretării unui text etc.; inflexiune, ton, accent. [Var.: (rar) intonațiúne s. f.] – Din fr. intonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonaţional
INTONAȚIONÁL, -Ă, intonaționali, -e, adj. Referitor la intonație. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. intonational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonațional
INTONAȚIONÁL, -Ă, intonaționali, -e, adj. Referitor la intonație. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. intonational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonaţiune
INTONAȚIÚNE s. f. v. intonație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intonațiune
INTONAȚIÚNE s. f. v. intonație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxica
INTOXICÁ, intóxic, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) introduce în organism substanțe toxice care duc la otrăvirea lui; a (se) otrăvi. ♦ Fig. (Fam.) A (se) plictisi peste măsură; a agasa sau a fi agasat. – Din fr. intoxiquer, lat. intoxicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicare
INTOXICÁRE, intoxicări, s. f. Acțiunea de a (se) intoxica și rezultatul ei; otrăvire. – V. intoxica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicat
INTOXICÁT, -Ă, intoxicați, -te, adj. (Despre ființe) Care s-a otrăvit în urma introducerii în organism a unor substanțe toxice. – V. intoxica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicaţie
INTOXICÁȚIE, intoxicații, s. f. Stare patologică provocată de introducerea sau acumularea în organism a unor substanțe toxice; otrăvire. [Var.: (rar) intoxicațiúne s. f.] – Din fr. intoxication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicație
INTOXICÁȚIE, intoxicații, s. f. Stare patologică provocată de introducerea sau acumularea în organism a unor substanțe toxice; otrăvire. [Var.: (rar) intoxicațiúne s. f.] – Din fr. intoxication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicaţiune
INTOXICAȚIÚNE s. f. v. intoxicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intoxicațiune
INTOXICAȚIÚNE s. f. v. intoxicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intra
INTRÁ^2, íntru, vb. I. Intranz. I. (Despre ființe) 1. A trece din afară înăuntru, a merge dintr-un loc deschis într-unul închis (sau considerat ca atare); a se introduce, a se băga. ◊ Expr. A intra în spital = a se interna. (Parcă) a intrat în pământ = a dispărut fără urmă. A intra în pământ (de rușine) = a-i fi foarte rușine. 2. Fig. A pătrunde, a se vârî, a ajunge la... A intra în amănunte. ◊ Expr. A-i intra cuiva în voie = a-i face cuiva (toate) gusturile, a-i face pe plac. (Fam.) A(-i) intra cuiva (pe) sub piele = a câștiga bunăvoința cuiva prin fel de fel de mijloace. 3. A participa, a se băga, a se amesteca; a lua parte la o activitate. ◊ Expr. A intra într-o belea (sau încurcătură, impas, necaz) = a avea de îndurat un necaz (sau o încurcătură etc.). A intra în horă = a începe să ia parte la o acțiune. A intra în vorbă cu cineva = a) a începe o discuție cu cineva; b) (pop.) a lega relații de prietenie, de dragoste cu o persoană de sex opus. A intra de serviciu = a începe garda la o unitate militară, la un spital etc. A intra în război (sau în luptă, în acțiune etc.) = a începe războiul (sau lupta etc.). ♦ A ajunge, a apuca (sau a fi pe punctul să ajungă, să apuce) o vârstă, o epocă etc. 4. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în” sau „la”) A îmbrățișa o îndeletnicire; a se angaja într-o slujbă. 5. A adera, a se înscrie, a fi admis într-o organizație, într-o asociație etc. II. (Despre lucruri, fenomene, idei etc.) 1. A pătrunde, a se înfige, a se băga; a străbate. Acul intră în pânză. Lumina intră pe fereastră. 2. Fig. A-și face loc, a se strecura; a ajunge în... ◊ Loc. vb. A intra boala în cineva (sau în oasele cuiva) = a se îmbolnăvi. A intra frica (sau groaza, spaima) în cineva (sau în oasele, în inima cuiva) = a se înfricoșa, a se îngrozi. ◊ Expr. N-a intrat vremea (sau n-au intrat zilele) în sac = mai este timp, n-a trecut vremea. A intra în (sau sub) stăpânirea cuiva = a ajunge în puterea cuiva. A-i intra (cuiva ceva) în sânge = a deveni un obicei, un act reflex, o necesitate. A intra în sufletul cuiva = a) a plictisi pe cineva cu amabilitățile sau cu insistențele; b) a deveni drag cuiva. 3. A avea loc; a încăpea. Cartea intră în servietă. ♦ (Mat.) A se cuprinde de un anumit număr de ori în alt număr. 4. (Despre materiale) A fi necesar, a trebui într-o anumită proporție spre a realiza un anumit produs. La acest palton intră stofă multă. ♦ A face parte integrantă (din ceva). 5. (În expr.) A intra la spălat = (despre țesături sau obiecte textile) a-și micșora dimensiunile prin spălare. A intra la apă = a) (despre țesături sau obiecte textile) a-și micșora dimensiunile la muierea în apă; b) (despre oameni) a ajunge într-o situație neplăcută, grea. 6. (Despre o lege, un pact etc.; în expr.) A intra în vigoare = a căpăta putere, a deveni aplicabil. 7. A începe executarea unei părți dintr-o bucată muzicală. [Var.: (pop.) întrá vb. I] – Lat. intrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intra
INTRA^1- Element de compunere însemnând „în”, „între”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. intra-, lat. intra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraatomic
INTRAATÓMIC, -Ă, intraatomici, -ce, adj. Care există, care se petrece în interiorul atomului. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. intra-atomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracarpatic
INTRACARPÁTIC, -Ă, intracarpatici, -ce, adj. Situat în interiorul arcului munților Carpați. – Intra^1- + carpatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracelular
INTRACELULÁR, -Ă, intracelulari, -e, adj. Care se află, care se petrece în interiorul celulei. – Din fr. intracellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracerebral
INTRACEREBRÁL, -Ă, intracerebrali, -e, adj. Care se află sau se petrece în interiorul creierului. – Din fr. intracérébral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracolinar
INTRACOLINÁR, -Ă, intracolinari, -e, adj. Care este situat între coline; dominat de jur-împrejur de coline. – Intra^1- + colinar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracontinental
INTRACONTINENTÁL, -Ă, intracontinentali, -e, adj. Situat în interiorul unui continent. – Din fr., engl. intracontinental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intracranian
INTRACRANIÁN, -Ă, intracranieni, -e, adj. (Anat.) În craniu. [Pr.: -ni-an] – Din fr. intracrânien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intradă
INTRÁDĂ, intrade, s. f. Introducere în ritm de marș a unei compoziții muzicale din sec. XVI-XVII; p. gener. scurtă uvertură. – Din it. entrata, germ. Intrade, engl. intrada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intradermic
INTRADÉRMIC, -Ă, intradermici, -ce, adj. (Anat.) Situat în dermă. – Din fr. intradermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intradermoreacţie
INTRADERMOREÁCȚIE, intradermoreacții, s. f. Reacție imună folosită pentru stabilirea diagnosticului în bolile infecțioase sau pentru a cerceta susceptibilitatea organismului față de agenți toxici, față de antibiotice etc. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. intradermo-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intradermoreacție
INTRADERMOREÁCȚIE, intradermoreacții, s. f. Reacție imună folosită pentru stabilirea diagnosticului în bolile infecțioase sau pentru a cerceta susceptibilitatea organismului față de agenți toxici, față de antibiotice etc. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. intradermo-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrados
INTRADÓS, intradosuri, s. n. Fața interioară (concavă) a unei bolți, a unui arc, a unei construcții etc. – Din fr. intrados.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraductibil
INTRADUCTÍBIL, -Ă, intraductibili, -e, adj. Care nu poate fi tradus dintr-o limbă în alta. – In^1- + traductibil. Cf. fr. intraduisible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraductibilitate
INTRADUCTIBILITÁTE s. f. Caracter intraductibil. – Intraductibil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrageosinclinal
INTRAGEOSINCLINÁL, intrageosinclinale, s. n. (Geol.) Fosă alungită și adâncită a unui geosinclinal în care se acumulează sedimente. [Pr.: -ge-o-] – Intra^1- + geosinclinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraglandular
INTRAGLANDULÁR, -Ă, intraglandulari, -e, adj. Care se află, care se petrece în interiorul glandelor. – Intra^1- + glandular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intramagmatic
INTRAMAGMÁTIC, -Ă, intramagmatici, -ce, adj. (Geol.) Din interiorul magmei; care s-a consolidat în adâncimea scoarței terestre. – Intra^1- + magmatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intramolecular
INTRAMOLECULÁR, -Ă, intramoleculari, -e, adj. Care se află sau se petrece în interiorul moleculelor. – Din fr. intramoléculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intramontan
INTRAMONTÁN, -Ă, intramontani, -e, adj. (Despre depresiuni, regiuni, drumuri etc.) Care se află înconjurat de munți, care are loc între munți. – Din germ. intramontan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intramuscular
INTRAMUSCULÁR, -Ă, intramusculari, -e, adj. Care se află sau se produce în masa musculară. – Din fr. intramusculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intranazal
INTRANAZÁL, -Ă, intranazali, -e, adj. Care se introduce prin nas. – Din fr. intranasal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intranet
INTRANÉT, intraneturi, s. n. (Inform.) Rețea de calculatoare la nivel local (al unei companii, universități etc.), care asigură accesul și distribuția informațiilor interne exclusiv persoanelor conectate la aceasta.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

intransigent
INTRANSIGÉNT, -Ă, intransigenți, -te, adj. Care nu se abate de la o anumită linie adoptată, care nu acceptă concilieri sau compromisuri; incoruptibil. – Din fr. intransigeant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intransigenţă
INTRANSIGÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi intransigent; atitudine intransigentă. – Din fr. intransigeance, it. intransigenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intransigență
INTRANSIGÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi intransigent; atitudine intransigentă. – Din fr. intransigeance, it. intransigenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intransmisibil
INTRANSMISÍBIL, -Ă, intransmisibili, -e, adj. Care nu poate fi transmis; netransmisibil. – Din fr. intransmissible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intranuclear
INTRANUCLEÁR, -Ă, intranucleari, -e, adj. (Fiz.) Din interiorul nucleului. [Pr.: -cle-ar] – Din engl. intranuclear.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intranzitiv
INTRANZITÍV, -Ă, intranzitivi, -e, adj., s. n. (Gram.) (Verb) care nu poate fi construit cu un complement direct din cauză că acțiunea lui nu se exercită în mod nemijlocit asupra unui obiect. – Din fr. intransitif, lat. intransitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intranzitivitate
INTRANZITIVITÁTE s. f. Însușirea, calitatea unui verb intranzitiv. – Din fr. intransivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraocular
INTRAOCULÁR, -Ă, intraoculari, -e, adj. Din interiorul ochiului. Tensiune intraoculară. [Pr.: -tra-o-] – Din fr. intra-oculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrapelvian
INTRAPELVIÁN, -Ă, intrapelvieni, -e, adj. (Anat.) Din interiorul bazinului (3). [Pr.: -vi-an] – Din fr. intrapelvien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrarahidian
INTRARAHIDIÁN, -Ă, intrarahidieni, -e, adj. Din interiorul coloanei vertebrale. Lichid intrarahidian. [Pr.: -di-an] – Din fr. intrarachidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrare
INTRÁRE, intrări, s. f. 1. Acțiunea de a intra și rezultatul ei; loc (special amenajat) prin care se trece din afară înăuntru; permisiune, încuviințare (de a intra^2); intrat. ♦ Partea de la început a unei localități, a unei suprafețe circumscrise etc. 2. Momentul intervenției unei voci, a unui instrument sau a unor grupuri de instrumente în desfășurarea unei acțiuni muzicale. 3. Stradă mică (înfundată la un capăt); fundătură. 4. (Cont.) Valoare care se înregistrează în patrimoniul unei instituții sau întreprinderi; încasare. 5. Înregistrare a adreselor, cererilor etc. sosite la o instituție. 6. (Electron.) Punct al unui sistem sau al unui aparat prin care un semnal este introdus în acestea; input (1). 7. (Inform.) Ansamblul influențelor, informațiilor care parvin unui sistem (organism, mecanism) și răspunsul unui element sau al întregului sistem la acestea; input (2). [Var.: (pop.) întráre s. f.] – V. intra^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrat
INTRÁT s. n. Faptul de a intra; (concr.) intrare (1). – V. intra^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intratabil
INTRATÁBIL, -Ă, intratabili, -e, adj. (Cu) care nu se poate trata; netratabil. – Din it. intrattabile. Cf. fr. intraitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intratoracic
INTRATORÁCIC, -Ă, intratoracici, -ce, adj. (Anat.) Din cavitatea toracică. – Din fr. intrathoracique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intraurban
INTRAURBÁN, -Ă, intraurbani, -e, adj. Care se află sau are loc în interiorul unui oraș. [Pr.: -tra-ur-] – Intra^1- + urban. Cf. it. intraurbano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrauterin
INTRAUTERÍN, -Ă, intrauterini, -e, adj. Care are loc, care este în cavitatea uterină. [Pr.: -tra-u-] – Din fr. intra-utérin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intravascular
INTRAVASCULÁR, -Ă, intravasculari, -e, adj. (Anat.) În (sau din) interiorul vaselor sangvine. – Din fr. intravasculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intravenos
INTRAVENÓS, -OÁSĂ, intravenoși, -oase, adj. (Despre injecții, tratamente) Care se face în venă. – Din fr. intraveineux, it. intravenoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intravilan
INTRAVILÁN, intravilane, s. n. Zonă care cuprinde suprafața construită și construibilă a unui oraș sau a unui sat. ◊ (Adjectival) Teren, spațiu intravilan. – Intra^1- + vilan (< lat. villanus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrazonal
INTRAZONÁL, -Ă, intrazonali, -e, adj. Care se află ori se formează în cadrul aceleiași zone. – Din engl. intrazonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrătură
INTRĂTÚRĂ, intrături, s. f. Adâncitură făcută sau existentă într-un zid, într-o stâncă etc. – Intra^2 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrând
INTRẤND, intrânduri, s. n. Parte adâncită în zidul unei construcții, la o parcelă de teren etc.; adâncitură, scobitură. – V. intra^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrepid
INTREPÍD, -Ă, intrepizi, -de, adj. (Livr.) Care nu dă înapoi în fața greutăților, care înfruntă pericolul; brav, curajos, îndrăzneț, cutezător. – Din fr. intrépide, lat. intrepidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrepiditate
INTREPIDITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea celui intrepid; curaj, cutezanță, îndrăzneală. – Din fr. intrépidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intriga
INTRIGÁ, intríg, vb. I. 1. Tranz. (La pers. 3) A deștepta curiozitatea, îngrijorarea, suspiciunea cuiva, punându-l pe gânduri. 2. Intranz. (Înv.) A face sau a băga intrigi (1); a unelti, a complota. – Din fr. intriguer, it. intrigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrigant
INTRIGÁNT, -Ă, intriganți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care face sau bagă intrigi (1). – Din fr. intrigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrigat
INTRIGÁT, -Ă, intrigați, -te, adj. Care este nerăbdător să afle sau să știe ceva care îl îngrijorează, față de care are suspiciuni. – V. intriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrigă
ÍNTRIGĂ, intrigi, s. f. 1. Acțiune (ascunsă) care folosește mijloace nepermise pentru realizarea unui scop; uneltire. 2. Schemă generală de fapte și de acțiuni care reprezintă subiectul unor opere literare. – Din fr. intrigue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrinsec
INTRINSÉC, -Ă, intrinseci, -ce, adj. Care constituie partea lăuntrică, proprie și esențială a unui lucru; care există prin sine însuși (independent de relațiile sale cu alt lucru). – Din fr. intrinsèque, lat. intrinsecus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introduce
INTRODÚCE, introdúc, vb. III. Tranz. 1. A face ca cineva sau ceva să intre, să pătrundă în ceva, undeva; a băga, a vârî. ♦ A include, a adăuga, a îngloba. ♦ Refl. A intra undeva (cu forța sau pe furiș). 2. A face ca o persoană să fie primită de cineva sau să fie admisă într-o organizație, într-o asociație etc. ♦ A ajuta pe cineva să se inițieze într-un domeniu de activitate. 3. A pune în practică; a institui, a stabili (un obicei, o practică etc.). [Perf. s. introdusei, part. introdus] – Din lat. introducere. Cf. fr. introduire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introducere
INTRODÚCERE, introduceri, s. f. Acțiunea de a (se) introduce și rezultatul ei. 1. Băgare, vârâre. ♦ Includere, inserare, înglobare; punere în practică. 2. Capitol al unei lucrări sau parte de la începutul ei, în care se prezintă, în linii generale, intențiile acesteia, elementele sau noțiunile fundamentale necesare înțelegerii ei; introducție. ♦ Partea de la început a unei compoziții (artistice), a unei scrisori etc. 3. Lucrare științifică în care se expun noțiunile generale, elementare sau pregătitoare ale unui domeniu de cunoștințe. – V. introduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introductiv
INTRODUCTÍV, -Ă, introductivi, -e, adj. Care servește ca introducere; de (la) început. – Din fr. introductif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introducţie
INTRODÚCȚIE, introducții, s. f. (Înv.) Introducere; început. – Din fr. introduction, lat. introductio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introducție
INTRODÚCȚIE, introducții, s. f. (Înv.) Introducere; început. – Din fr. introduction, lat. introductio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introdus
INTRODÚS, -Ă, introduși, -se, adj. (Despre oameni) Care are relații cu multă lume. ♦ Care cunoaște bine și amănunțit o problemă. – V. introduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introgresiune
INTROGRESIÚNE, introgresiuni, s. f. (Biol.) Formare de noi specii prin hibridare. [Pr.: -si-u-] – Din engl. introgression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introiecţie
INTROIÉCȚIE, introiecții, s. f. (Psih.) Act psihic de asimilare a eului unei alte persoane la propriul eu, manifestat prin imitarea inconștientă a comportamentului acelei persoane. [Pr.: -tro-iec-. – Var.: introiecțiúne s. f.] – Din fr. introjection, it. introiezione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introiecție
INTROIÉCȚIE, introiecții, s. f. (Psih.) Act psihic de asimilare a eului unei alte persoane la propriul eu, manifestat prin imitarea inconștientă a comportamentului acelei persoane. [Pr.: -tro-iec-. – Var.: introiecțiúne s. f.] – Din fr. introjection, it. introiezione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introiecţiune
INTROIECȚIÚNE s. f. v. introiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introiecțiune
INTROIECȚIÚNE s. f. v. introiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intromisie
INTROMÍSIE s. f. v. intromisiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intromisiune
INTROMISIÚNE s. f. (Rar) Acțiunea de a introduce în..., de a pune în... [Var.: intromísie s. f.] – Din fr. intromission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introspecta
INTROSPECTÁ, introspectez, vb. I. Refl. A-și observa propriile trăiri psihice. – Din fr. introspecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introspectare
INTROSPECTÁRE, introspectări, s. f. Acțiunea de a se introspecta; introspecție. – V. introspecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introspectiv
INTROSPECTÍV, -Ă, introspectivi, -e, adj. Care se folosește de introspecție, bazat pe introspecție, care ține de introspecție, care se referă la introspecție. – Din fr. introspectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introspecţie
INTROSPÉCȚIE, introspecții, s. f. Observare și interpretare a propriilor stări și dispoziții mentale și emoționale; autoobservare. – Din fr. introspection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introspecție
INTROSPÉCȚIE, introspecții, s. f. Observare și interpretare a propriilor stări și dispoziții mentale și emoționale; autoobservare. – Din fr. introspection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introversiune
INTROVERSIÚNE s. f. (Psih.) Orientare către propriile gânduri și trăiri, în opoziție cu preocuparea pentru lumea exterioară. [Pr.: -si-u-] – Din fr. introversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

introvertit
INTROVERTÍT, -Ă, introvertiți, -te, adj. (Despre oameni) Care este concentrat sau obsedat de propriile trăiri interioare. – Din fr. introverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intrus
INTRÚS, -Ă, intruși, -se, s. m. și f., adj. (Persoană) care se introduce undeva sau la cineva fără a avea vreo calitate, fără a fi chemată, poftită sau dorită; nepoftit, inoportun. – Din fr. intrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intruziune
INTRUZIÚNE, intruziuni, s. f. 1. Faptul de a (se) introduce fără drept într-o societate, într-o funcție etc. 2. Proces de pătrundere și de solidificare a magmei în crăpăturile scoarței terestre sau de-a lungul suprafețelor cu rezistență slabă. ♦ (Concr.) Corp de roci formate în urma acestui proces. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. intrusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intruziv
INTRUZÍV, -Ă, intruzivi, -e, adj. (Despre roci eruptive) Care s-a format prin intruziune. – Din fr. intrusif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuba
INTUBÁ, intubez, vb. I. Tranz. (Med.) A supune un bolnav acțiunii de intubație. – Din fr. intuber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intubare
INTUBÁRE, intubări, s. f. Acțiunea de a intuba și rezultatul ei. – V. intuba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intubaţie
INTUBÁȚIE, intubații, s. f. (Med.) Introducere a unei sonde într-un organ tubular în scopul aplicării unor substanțe medicamentoase, anestezice sau în scopul golirii de conținutul patologic; intubare. – Din fr. intubation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intubație
INTUBÁȚIE, intubații, s. f. (Med.) Introducere a unei sonde într-un organ tubular în scopul aplicării unor substanțe medicamentoase, anestezice sau în scopul golirii de conținutul patologic; intubare. – Din fr. intubation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intui
INTUÍ, intuiesc, vb. IV. Tranz. A înțelege sau a sesiza ceva prin intuiție; a pătrunde repede în esența problemelor, a fenomenelor etc. pe baza unor cunoștințe temeinice și a experienței anterior acumulate. – Din it. intuire, lat. intueri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuire
INTUÍRE, intuiri, s. f. Faptul de a intui. – V. intui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuitiv
INTUITÍV, -Ă, intuitivi, -e, adj. Care se bazează pe intuiție, pe cunoașterea nemijlocită a realității prin observarea directă a obiectelor sau fenomenelor. ◊ Metodă intuitivă = metodă folosită în pedagogie, care îmbină prezentarea teoretică a problemelor cu observarea directă a obiectelor sau fenomenelor. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. intuitif, it. intuitivo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiţie
INTUÍȚIE, intuiții, s. f. 1. Capacitatea conștiinței de a descoperi, pe cale rațională (în mod spontan), esența, sensul unei probleme, al unui obiect. ♦ Principiu didactic conform căruia procesul predării și însușirii cunoștințelor trebuie să pornească de la reflectarea senzorială nemijlocită a obiectelor și fenomenelor studiate. 2. Descoperire bruscă, neașteptată, a unui adevăr, a unei soluții etc. ♦ Inspirație, presentiment. ♦ Pătrundere instinctivă în esența unui lucru. – Din fr. intuition, it. intuizione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiție
INTUÍȚIE, intuiții, s. f. 1. Capacitatea conștiinței de a descoperi, pe cale rațională (în mod spontan), esența, sensul unei probleme, al unui obiect. ♦ Principiu didactic conform căruia procesul predării și însușirii cunoștințelor trebuie să pornească de la reflectarea senzorială nemijlocită a obiectelor și fenomenelor studiate. 2. Descoperire bruscă, neașteptată, a unui adevăr, a unei soluții etc. ♦ Inspirație, presentiment. ♦ Pătrundere instinctivă în esența unui lucru. – Din fr. intuition, it. intuizione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiţionism
INTUIȚIONÍSM s. n. Curent filosofic care opune rațiunii intuiția, concepută ca o facultate analoagă cu instinctul, cu simțul artistic sau cu revelația divină, considerând că aceasta ar pătrunde nemijlocit în esența obiectelor. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiționism
INTUIȚIONÍSM s. n. Curent filosofic care opune rațiunii intuiția, concepută ca o facultate analoagă cu instinctul, cu simțul artistic sau cu revelația divină, considerând că aceasta ar pătrunde nemijlocit în esența obiectelor. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiţionist
INTUIȚIONÍST, -Ă, intuiționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al intuiționismului. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitioniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intuiționist
INTUIȚIONÍST, -Ă, intuiționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al intuiționismului. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitioniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intumescent
INTUMESCÉNT, -Ă, intumescenți, -te, adj. (Med.) (Despre țesuturi) Care începe să se umfle, care prezintă o tumefacție; umflat. – Din fr. intumescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intumescenţă
INTUMESCÉNȚĂ, intumescențe, s. f. (Med.) Organ sau porțiune de organ umflată. – Din fr. intumescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

intumescență
INTUMESCÉNȚĂ, intumescențe, s. f. (Med.) Organ sau porțiune de organ umflată. – Din fr. intumescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inuman
INUMÁN, -Ă, inumani, -e, adj. Care nu este uman; neomenos, crud, feroce, neuman. ♦ Care nu este caracteristic sau propriu oamenilor; p. ext. de proporții monstruoase. – Din fr. inhumain, lat. inhumanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inunda
INUNDÁ, inúnd, vb. I. Tranz. 1. (Despre ape; la pers. 3) A ieși din matcă și a se revărsa peste maluri; a acoperi o întindere de pământ (revărsându-se peste maluri); a se revărsa, a îneca, a potopi; p. ext. a pătrunde în cantitate mare într-o sondă petrolieră, într-o mină, într-o locuință. 2. A face să pătrundă o cantitate de apă într-un strat petrolifer, pentru a produce mărirea presiunii interne a zăcământului. 3. Fig. (Despre sudoare, lacrimi, lumină etc.; la pers. 3) A umple, a acoperi din abundență; a năpădi, a uda; a copleși. – Din fr. inonder, lat. inundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inundabil
INUNDÁBIL, -Ă, inundabili, -e, adj. Care poate fi inundat, care e supus inundării sau în pericol să fie inundat. – Din fr. inondable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inundare
INUNDÁRE, inundări, s. f. Acțiunea de a inunda și rezultatul ei; revărsare, înecare. – V. inunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inundat
INUNDÁT, -Ă, inundați, -te, adj. Acoperit cu apă, sub apă; înecat. – V. inunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inundaţie
INUNDÁȚIE, inundații, s. f. Faptul de a inunda; acoperire a unei porțiuni de uscat cu o mare cantitate de apă (provenită din revărsarea apelor, din ploi); cantitate mare din apa râurilor sau a fluviilor revărsată peste maluri, din cauza creșterii debitului de apă în urma topirii bruște a zăpezilor sau a abundenței ploilor. – Din fr. inondation, lat. inundatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inundație
INUNDÁȚIE, inundații, s. f. Faptul de a inunda; acoperire a unei porțiuni de uscat cu o mare cantitate de apă (provenită din revărsarea apelor, din ploi); cantitate mare din apa râurilor sau a fluviilor revărsată peste maluri, din cauza creșterii debitului de apă în urma topirii bruște a zăpezilor sau a abundenței ploilor. – Din fr. inondation, lat. inundatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inutil
INUTÍL, -Ă, inutili, -e, adj. Care nu este folositor, care nu este util, care nu servește la nimic; nefolositor, neutil. ♦ (Adverbial) De prisos, zadarnic, fără folos, degeaba. – Din fr. inutile, lat. inutilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inutilitate
INUTILITÁTE s. f. Lipsă de utilitate; neutilitate, zădărnicie. – Din fr. inutilité, lat. inutilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inutilizabil
INUTILIZÁBIL, -Ă, inutilizabili, -e, adj. Care nu poate fi folosit; de neîntrebuințat, neutilizabil. – Din fr. inutilisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inutilizare
INUTILIZÁRE s. f. v. inutiliza. [Dicționar ortografic, DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

inuzitat
INUZITÁT, -Ă, inuzitați, -te, adj. (Rar) Care nu este întrebuințat, care nu se folosește; neîntrebuințat, neuzitat. – Din fr. inusité, lat. inusitatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invada
INVADÁ, invadez, vb. I. Tranz. 1. A intra prin violență (și cu mari forțe) pe un teritoriu străin (pustiind, prădând); a cotropi, a năpădi. ♦ Fig. A pune stăpânire pe...; a cuprinde, a copleși. 2. (Despre plante și animale dăunătoare sau parazite) A apărea undeva rapid și masiv (producând mari pagube sau neajunsuri); a năpădi. – Din lat., it. invadere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invadare
INVADÁRE, invadări, s. f. (Adesea fig.) Acțiunea de a invada și rezultatul ei; cotropire, invazie. – V. invada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invadat
INVADÁT, -Ă, invadați, -te, adj. Care a fost cuprins (repede și violent); împresurat, năpădit. – V. invada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invadator
INVADATÓR, -OÁRE, invadatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, armată, stat etc.) care invadează un teritoriu străin; năvălitor, cotropitor. – Invada + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invagina
INVAGINÁ, pers. 3 invaginează, vb. I. Refl. (Med.; despre porțiuni ale intestinelor) A se întoarce spre interior prin invaginație. – Din fr. invaginer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invaginaţie
INVAGINÁȚIE, invaginații, s. f. (Med.) Formă de ocluziune intestinală produsă prin pătrunderea unui segment intestinal în segmentul imediat următor. – Din fr. invagination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invaginație
INVAGINÁȚIE, invaginații, s. f. (Med.) Formă de ocluziune intestinală produsă prin pătrunderea unui segment intestinal în segmentul imediat următor. – Din fr. invagination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invalid
INVALÍD, -Ă, invalizi, -de, adj., s. m. și f. (Persoană) care are o infirmitate (din cauza căreia este inaptă de muncă); infirm, mutilat, schilod. – Din fr. invalide, lat. invalidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invalida
INVALIDÁ, invalidez, vb. I. Tranz. (Jur.) A constata și a declara nevalabile anumite acte de procedură; a declara nevalabilă alegerea membrilor organelor reprezentative sau împuternicirea delegaților la conferințe sau la congrese interne ori internaționale; a infirma. – Din fr. invalider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invalidabil
INVALIDÁBIL, -Ă, invalidabili, -e, adj. Care poate sau trebuie să fie invalidat. – Din fr. invalidable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invalidare
INVALIDÁRE, invalidări, s. f. Acțiunea de a invalida și rezultatul ei; anulare, infirmare. – V. invalida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invaliditate
INVALIDITÁTE, invalidități, s. f. 1. Starea celui invalid; infirmitate. 2. (Jur.) Lipsă de validitate (a unui act, a unui mandat etc.). – Din fr. invalidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invar
INVÁR s. n. Oțel aliat cu mult nichel, caracterizat printr-o dilatare foarte mică și folosit la fabricarea instrumentelor și a aparatelor de precizie. – Din fr. invar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invariabil
INVARIÁBIL, -Ă, invariabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este variabil, care nu se schimbă; neschimbător, nevariabil, constant, fix, neschimbat. ♦ Spec. (Gram.; despre cuvinte) Care este lipsit de flexiune; neflexibil. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. invariable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invariabilitate
INVARIABILITÁTE, invariabilități, s. f. Faptul de a fi invariabil; caracterul a ceea ce este invariabil. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. invariabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invariant
INVARIÁNT, -Ă, invarianți, -te, adj., s. m. (Mărime, relație, proprietate etc.) care rămâne neschimbată în urma aplicării sau intervenției unei transformări. [Pr.: -ri-ant. – Var.: invariántă s. f.] – Din fr. invariant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invariantă
INVARIÁNTĂ s. f. v. invariant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invazie
INVÁZIE, invazii, s. f. 1. Intrare neașteptată, năvălire a unei armate inamice într-o țară (cu scopul de a o cuceri, de a o subjuga); cotropire, invadare; p. ext. năvălire, venire neașteptată și în număr mare a cuiva sau a ceva într-un anumit loc. 2. Apariție rapidă și masivă, cu caracter de calamitate, într-o regiune, a unor specii de plante sau de animale dăunătoare sau parazite. 3. (Med.) Stadiu în evoluția ciclică a unei boli infecțioase, care durează de la apariția primelor semne de boală până la instalarea fenomenelor clinice caracteristice. – Din fr. invasion, lat. invasio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invaziv
INVAZÍV, -Ă, invazivi, -e, adj. (Med.) Cu caracter de invazie. – Din engl. invasive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invectiva
INVECTIVÁ, invectivez, vb. I. Tranz. (Rar) A spune invective la adresa cuiva; a insulta. – Din fr. invectiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invectivare
INVECTIVÁRE, invectivări, s. f. Acțiunea de a invectiva și rezultatul ei. – V. invectiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invectivă
INVECTÍVĂ, invective, s. f. Expresie violentă, jignitoare, ofensatoare, vorbă de ocară la adresa cuiva; injurie. ♦ Procedeu stilistic care constă în folosirea expresiei violente, agresive, în scopuri polemice sau satirice. – Din fr. invective, lat. invectivae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventa
INVENTÁ, inventez, vb. I. Tranz. 1. A crea, a realiza ceva nou care nu a existat până atunci, a imagina pentru prima dată; a face o descoperire tehnică. 2. A prezenta drept adevărate lucruri imaginare, care nu există, neadevărate; a scorni, a născoci; p. ext. a minți. [Prez. ind.; și: invént] – Din fr. inventer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventar
INVENTÁR, inventare, s. n. Listă, catalog, registru, document în care sunt enumerate (și descrise cantitativ și valoric) toate bunurile care se află, la un moment dat, într-o gospodărie, într-o instituție, într-un magazin etc.; p. ext. totalitatea acestor bunuri. ◊ Inventar viu = totalitatea vitelor și păsărilor dintr-o gospodărie. Inventar mort = totalitatea uneltelor, a mașinilor, a mijloacelor de transport aparținând unei gospodării sau întreprinderi. Loc. vb. A face inventarul = a inventaria. ♦ P. gener. Listă exactă, amănunțită; înșirare, enumerare (a unor fapte, a unor întâmplări etc.). – Din fr. inventaire, lat. inventarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventare
INVENTÁRE, inventări, s. f. Acțiunea de a inventa și rezultatul ei; născocire, scornire. – V. inventa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventaria
INVENTARIÁ, inventariez, vb. I. Tranz. A face, a întocmi un inventar; a înregistra, a trece în inventar; a inventoria. [Pr.: -ri-a] – Din it. inventariare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventariere
INVENTARIÉRE, inventarieri, s. f. Acțiunea de a inventaria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. inventaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventator
INVENTATÓR, -OÁRE, inventatori, -oare, s. m. și f. Persoană care a realizat o invenție (1); inventor. – Inventa + suf. -tor (după fr. inventeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventică
INVÉNTICĂ s. f. Disciplină care studiază sistematic procesul invenției și condițiile stimulării creativității. – Din inventa (după didactică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventiv
INVENTÍV, -Ă, inventivi, -e, adj. (Despre oameni, mintea lor etc.) Care poate inventa, care are talentul de a inventa; ingenios, ager. – Din fr. inventif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventivitate
INVENTIVITÁTE, inventivități, s. f. Însușirea de a fi inventiv; imaginație creatoare, ingeniozitate. – Inventiv + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventor
INVENTÓR, inventori, s. m. (Înv.) Inventator. – Din fr. inventeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inventoria
INVENTORIÁ, inventoriez, vb. I. Tranz. (Înv.) A inventaria. [Pr.: -ri-a] – Din fr. inventorier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invenţie
INVÉNȚIE, invenții, s. f. 1. Rezolvare sau realizare tehnică dintr-un domeniu al cunoașterii care prezintă noutate și progres față de stadiul cunoscut până atunci; (concr.) obiect, sistem tehnic etc. inventat. 2. Afirmație care susține ca adevărate lucruri inexistente, imaginare, mincinoase; p. ext. minciună. 3. Căutarea și alegerea ideilor și argumentelor adecvate într-un discurs sau a ideilor și temelor corespunzătoare într-o creație artistică. 4. (Muz.; în forma invențiune) Mică piesă muzicală în stil contrapunctic, imitativ, specifică barocului. [Var.: invențiúne s. f.] – Din fr. invention, lat. inventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invenție
INVÉNȚIE, invenții, s. f. 1. Rezolvare sau realizare tehnică dintr-un domeniu al cunoașterii care prezintă noutate și progres față de stadiul cunoscut până atunci; (concr.) obiect, sistem tehnic etc. inventat. 2. Afirmație care susține ca adevărate lucruri inexistente, imaginare, mincinoase; p. ext. minciună. 3. Căutarea și alegerea ideilor și argumentelor adecvate într-un discurs sau a ideilor și temelor corespunzătoare într-o creație artistică. 4. (Muz.; în forma invențiune) Mică piesă muzicală în stil contrapunctic, imitativ, specifică barocului. [Var.: invențiúne s. f.] – Din fr. invention, lat. inventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invenţiune
INVENȚIÚNE s. f. v. invenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invențiune
INVENȚIÚNE s. f. v. invenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invers
ÍNVERS, -Ă, inverși, -se, adj. (Adesea adverbial) Care este, se face într-un sens opus direcției inițiale sau firești, de la sfârșit către început; făcut pe dos, de-a-ndoaselea. ◊ (Mat.) Raport invers (proporțional) = raport între două mărimi, cantități, valori care depind în așa fel una de cealaltă încât, dacă una se mărește de un număr de ori, cealaltă scade de același număr de ori. Mărimi (sau valori etc.) invers proporționale = mărimi (sau valori etc.) care se află în raport invers proporțional. Cantități (sau mărimi, numere) inverse = cantități (sau mărimi, numere) al căror produs este egal cu unitatea. – Din fr. inverse, lat. inversus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inversa
INVERSÁ, inversez, vb. I. Tranz. A schimba ordinea inițială sau normală, firească; a face (ceva) invers; a întoarce pe dos; a răsturna. – Din fr. inverser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inversare
INVERSÁRE, inversări, s. f. Acțiunea de a inversa și rezultatul ei; inversiune. – V. inversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inversie
INVÉRSIE s. f. v. inversiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inversiune
INVERSIÚNE, inversiuni s. f. 1. Inversare. ♦ Schimbare a ordinii obișnuite a anumitor cuvinte în frază (pentru a obține efecte stilistice). ♦ (Mat.) Transformare a unei figuri prin schimbarea punct cu punct a pozițiilor punctelor figurii. ♦ (Med.) Așezare a organelor într-o poziție inversă față de cea normală. 2. (În forma inversie) Procedeu de transformare directă a unui negativ fotografic în pozitiv. 3. (În sintagma) Inversiunea zaharozei = proces de transformare a zaharozei în glucoză prin hidroliză. [Pr.: -si-u-] – Var.: invérsie s. f.] – Din fr. inversion, lat. inversio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inversor
INVERSÓR, inversoare, s. n. Dispozitiv pentru inversarea sensului mișcării organelor mobile ale unei mașini, ale unui vehicul etc. – Din fr. inverseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invertază
INVERTÁZĂ, invertaze, s. f. (Biol.) Enzimă produsă de drojdia de bere și de mucoasa intestinală și care transformă zahărul în glucoză și în fructoză; invertină. – Din fr. invertase, germ. Invertase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inverti
INVERTÍ, invertesc, vb. IV. Tranz. 1. A realiza, a face o inversiune (simetrică); a schimba, a transforma. 2. (Chim.) A transforma zahărul în glucoză și fructoză cu ajutorul invertazei sau al unor acizi diluați. – Din fr. invertir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invertină
INVERTÍNĂ s. f. (Biol.) Invertază. – Din fr. invertine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invertire
INVERTÍRE, invertiri, s. f. Acțiunea de a inverti și rezultatul ei; schimbare, transformare. ◊ Invertire sexuală = homosexualitate. – V. inverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invertit
INVERTÍT, invertiți, s. m. (Livr.) Homosexual. – Din fr. inverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invertor
INVERTÓR, invertoare, s. n. (Elt.) Mutator care transformă curentul electric continuu în curent electric alternativ. – Din rus. invertor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investi
INVESTÍ, investesc, vb. IV. Tranz. A plasa, a aloca, a cheltui un fond, un capital, diverse mijloace materiale într-o întreprindere; a face o investiție. – Din fr. investir, lat. investire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investiga
INVESTIGÁ, investighez, vb. I. Tranz. A face investigații; a cerceta. – Din lat., it. investigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigare
INVESTIGÁRE, investigări, s. f. Acțiunea de a investiga și rezultatul ei; investigație. – V. investiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigativ
INVESTIGATÍV, -Ă, investigativi, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de investigare. – Din engl. investigative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigator
INVESTIGATÓR, -OÁRE, investigatori, -oare, adj. Care face investigații, care cercetează. – Din fr. investigateur, lat. investigator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigaţie
INVESTIGÁȚIE, investigații, s. f. Cercetare, studiere minuțioasă, efectuată sistematic, cu scopul de a descoperi ceva. [Var.: (înv.) investigațiúne s. f.] – Din fr. investigation, lat. investigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigație
INVESTIGÁȚIE, investigații, s. f. Cercetare, studiere minuțioasă, efectuată sistematic, cu scopul de a descoperi ceva. [Var.: (înv.) investigațiúne s. f.] – Din fr. investigation, lat. investigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigaţiune
INVESTIGAȚIÚNE s. f. v. investigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investigațiune
INVESTIGAȚIÚNE s. f. v. investigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investire
INVESTÍRE, investiri, s. f. Acțiunea de a investi și rezultatul ei. – V. investi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investire
INVESTÍRE, învestiri, s. f. Acțiunea de a învesti; împuternicire dată cuiva spre a exercita un drept, o autoritate, o atribuție etc.; confirmare într-o demnitate. – V. învesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investit
INVESTÍT, -Ă, investiți, -te, adj. (Despre valori bănești) Plasat, folosit într-o afacere, într-o întreprindere etc. – V. investi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investitor
INVESTITÓR, -OÁRE, investitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană fizică sau juridică) care face o investiție. – Investi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investiţie
INVESTÍȚIE, investiții, s. f. 1. Plasare de capitaluri în întreprinderi industriale, agricole, comerciale etc., cu scopul obținerii de profituri; (concr.) capitalul plasat. 2. Alocare (de către stat) a unei sume și a altor mijloace materiale pentru crearea de noi fonduri fixe, pentru lărgirea, reutilarea și modernizarea celor existente; (concr.) suma alocată, fondurile alocate. [Var.: investițiúne s. f.] – Din germ. Investion, rus. investițiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investiție
INVESTÍȚIE, investiții, s. f. 1. Plasare de capitaluri în întreprinderi industriale, agricole, comerciale etc., cu scopul obținerii de profituri; (concr.) capitalul plasat. 2. Alocare (de către stat) a unei sume și a altor mijloace materiale pentru crearea de noi fonduri fixe, pentru lărgirea, reutilarea și modernizarea celor existente; (concr.) suma alocată, fondurile alocate. [Var.: investițiúne s. f.] – Din germ. Investion, rus. investițiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investiţiune
INVESTIȚIÚNE s. f. v. investiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

investițiune
INVESTIȚIÚNE s. f. v. investiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inveterat
INVETERÁT, -Ă, inveterați, -te, adj. (Livr.; despre oameni) În care s-a înrădăcinat un anumit defect; (despre defecte, vicii etc.) înrădăcinat. [Var.: înveterát, -ă adj.] – Din fr. invétéré. Cf. lat. inveteratus, it. inveterato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invidia
INVIDIÁ, invidiez, vb. I. Tranz. 1. A fi stăpânit de invidie față de cineva, a privi cu invidie pe cineva sau reușita, bunăstarea, calitățile altuia; a pizmui. 2. A dori, a râvni, a pofti ceva ce aparține altuia. [Pr.: -di-a] – Din it. invidiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invidiat
INVIDIÁT, -Ă, invidiați, -te, adj. Care provoacă invidie; pizmuit. [Pr.: -di-at] – V. invidia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invidie
INVÍDIE, invidii, s. f. Sentiment egoist de părere de rău, de necaz, de ciudă, provocat de succesele sau de situația bună a altuia; pizmă. – Din it., lat. invidia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invidiere
INVIDIÉRE s. f. Faptul de a invidia. [Pr.: -di-e-] – V. invidia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invidios
INVIDIÓS, -OÁSĂ, invidioși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care simte invidie, stăpânit de invidie, care trădează invidia; pizmaș. 2. S. m. și f. Om invidios (1). [Pr.: -di-os] – Din it. invidioso, lat. invidiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invincibil
INVINCÍBIL, -Ă, invincibili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi învins; de nebiruit, imbatabil, neînfrânt. – Din fr. invincible, lat. invincibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invincibilitate
INVINCIBILITÁTE s. f. Calitatea de a fi invincibil. – Din fr. invincibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inviolabil
INVIOLÁBIL, -Ă, inviolabili, -e, adj. Care nu poate fi violat, încălcat, atins. ♦ Care se află în mod legal apărat de orice urmărire, de orice atingere, de orice încălcare sau de orice pedepsire. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. inviolable, lat. inviolabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

inviolabilitate
INVIOLABILITÁTE s. f. Calitatea de a fi inviolabil. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. inviolabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invita
INVITÁ, invít, vb. I. Tranz. A ruga pe cineva să se prezinte undeva sau să participe la ceva; a chema; a convoca; a pofti. ♦ A soma. Te invit să ieși. – Din fr. inviter, lat. invitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitare
INVITÁRE, invitări, s. f. Acțiunea de a invita și rezultatul ei. – V. invita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitat
INVITÁT, -Ă, invitați, -te, s. m. și f. Persoană chemată, poftită să se prezinte undeva sau să participe la ceva; musafir, oaspete. – V. invita. Cf. fr. invité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitaţie
INVITÁȚIE, invitații, s. f. Faptul de a invita sau de a fi invitat; chemare; convocare; poftire. ♦ (Concr.) Document special tipărit, bilet sau scrisoare scurtă prin care cineva este invitat undeva. [Var.: invitațiúne s. f.] – Din fr. invitation, lat. invitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitație
INVITÁȚIE, invitații, s. f. Faptul de a invita sau de a fi invitat; chemare; convocare; poftire. ♦ (Concr.) Document special tipărit, bilet sau scrisoare scurtă prin care cineva este invitat undeva. [Var.: invitațiúne s. f.] – Din fr. invitation, lat. invitatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitaţiune
INVITAȚIÚNE s. f. v. invitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitațiune
INVITAȚIÚNE s. f. v. invitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invitro
IN VÍTRO loc. adj. și adv. (În legătură cu modul de experimentare a unui proces fiziologic, biofizic etc.) În afara organismului viu; în laborator. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invivo
IN VÍVO loc. adj. și adv. (În legătură cu modul de experimentare a unui proces fiziologic, biofizic etc.) În interiorul organismului viu. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invizibil
INVIZÍBIL, -Ă, invizibili, -e, adj. Care nu se vede sau nu se poate vedea; (de) nevăzut; nevizibil. ♦ (Prin exagerare sau glumeț) Extrem de mic. ◊ Ac invizibil (și substantivat, n.) = ac de păr subțire și mic. – Din fr. invisible, lat. invisibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invizibilitate
INVIZIBILITÁTE s. f. Starea, însușirea a ceea ce este invizibil; nevizibilitate. – Din fr. invisibilité, lat. invisibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invoca
INVOCÁ, invóc, vb. I. Tranz. 1. A chema în ajutor (mai ales o divinitate). 2. A cita ceva în favoarea sa, a se referi la ceva ce poate servi cuiva ca argument în susținerea unei afirmații. – Din fr. invoquer, lat. invocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocare
INVOCÁRE, invocări, s. f. Acțiunea de a invoca și rezultatul ei. – V. invoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocator
INVOCATÓR, -OÁRE, invocatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care face o invocație, care invocă. – Invoca + suf. -tor (după fr. invocatoire, invocateur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocaţie
INVOCÁȚIE, invocații, s. f. Faptul de a invoca; chemare în ajutor. ♦ Spec. Chemare (cu valoare stilistică) adresată de către un poet muzei pentru a-l ajuta în realizarea creației sale artistice. ♦ Procedeu stilistic prin care oratorul sau scriitorul interpelează un personaj (de obicei istoric) absent. [Var.: invocațiúne s. f.] – Din fr. invocation, lat. invocatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocație
INVOCÁȚIE, invocații, s. f. Faptul de a invoca; chemare în ajutor. ♦ Spec. Chemare (cu valoare stilistică) adresată de către un poet muzei pentru a-l ajuta în realizarea creației sale artistice. ♦ Procedeu stilistic prin care oratorul sau scriitorul interpelează un personaj (de obicei istoric) absent. [Var.: invocațiúne s. f.] – Din fr. invocation, lat. invocatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocaţiune
INVOCAȚIÚNE s. f. v. invocație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invocațiune
INVOCAȚIÚNE s. f. v. invocație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involua
INVOLUÁ, involuez, vb. I. Intranz. A se întoarce de la o stare sau o formă superioară de dezvoltare la una inferioară; a regresa, a decădea. [Pr.: -lu-a] – Din involuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involuare
INVOLUÁRE, involuări, s. f. Acțiunea de a involua și rezultatul ei; involuție; regres. [Pr.: -lu-a-] – V. involua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involuat
INVOLUÁT, -Ă, involuați, -te, adj. Care s-a întors la stadiul anterior, care a regresat. [Pr.: -lu-at] – V. involua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involucru
INVOLÚCRU, involucre, s. n. (Bot.) 1. Totalitatea frunzișoarelor care se găsesc la baza unor flori sau a unor inflorescențe. 2. Lamă care învelește pălăria tânără a unor ciuperci, înainte ca aceasta să iasă din pământ. – Din fr. involucre, lat. involucrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involuntar
INVOLUNTÁR, -Ă, involuntari, -e, adj. (Adesea adverbial) Care este făcut fără voie, neintenționat. – Din fr. involontaire, lat. involuntarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involut
INVOLÚT, -Ă, involuți, -te, adj. (Bot.; despre un organ) Răsucit spre interior. – Din lat. involutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involutiv
INVOLUTÍV, -Ă, involutivi, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de involuție. – Din fr. involutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involuţie
INVOLÚȚIE, involuții, s. f. 1. Modificare regresivă a unui organ sau a unui organism. ♦ P. gener. Proces de transformare regresivă, de regres. 2. Proces fiziologic care constă în revenirea unui organ ce a suferit o mărire de volum la dimensiunile, poziția și consistența normale. – Din fr. involution, lat. involutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

involuție
INVOLÚȚIE, involuții, s. f. 1. Modificare regresivă a unui organ sau a unui organism. ♦ P. gener. Proces de transformare regresivă, de regres. 2. Proces fiziologic care constă în revenirea unui organ ce a suferit o mărire de volum la dimensiunile, poziția și consistența normale. – Din fr. involution, lat. involutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invulnerabil
INVULNERÁBIL, -Ă, invulnerabili, -e, adj. Care nu poate fi rănit; p. ext. care nu poate fi atacat sau învinuit; de care nu te poți atinge cu nimic, nevulnerabil. – Din fr. invulnérable, lat. invulnerabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

invulnerabilitate
INVULNERABILITÁTE s. f. Însușirea, starea a ceea ce este invulnerabil; nevulnerabilitate. – Din fr. invulnérabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

io
Io, fiica lui Inachus, regele din Argos. A fost iubită de Zeus, care, pentru a o feri apoi de gelozia Herei, a metamorfozat-o într-o vacă. Bănuitoare, Hera îi cere însă soțului ei să-i dăruiască ei frumosul animal și Zeus, neavînd încotro, se supune. De acum începe pentru nefericita Io un șir întreg de suferințe. Hera îl pune pe Argus, înspăimîntătorul monstru cu o sută de capete, s-o păzească. La porunca lui Zeus insă Hermes îl ucide pe Argus (v. și Argus 1). Atunci Hera poruncește unui tăun uriaș s-o chinuiască. Înnebunită, Io cutreieră lumea gonind cu desperare [!] ca să scape de împunsăturile lui: ea străbate Grecia, traversează marea (care de atunci se numește Marea Ionică), apoi Bosforul, cutreieră Asia și ajunge, în sfîrșit, în Aegyptus, unde aduce pe lume un copil, pe Epaphus, fructul dragostei ei cu Zeus. În cele din urmă Io își recapătă înfățișarea omenească și domnește alături de fiul ei peste Aegyptus. Printre urmașii săi, și ai dinastiei pe care a întemeiat-o acolo, se numărau și danaidele. După moarte Io a fost transformată într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

io
IO pron. pers. 1 sg. v. eu (I.) 1. (La nominativ, ține locul numelui persoanei care vorbește, cu funcțiune de subiect) Eu merg. ◊ (În formule de introducere din actele oficiale) Eu, X, declar... 2. (La dativ, în formele mie, îmi, mi) Poveștile isprăvilor lui încă nu mi le-a spus. ◊ (Indică posesiunea) Îmi recitesc pagina din urmă. ◊ (Intră în compunerea verbelor construite cu dativul pronumelui personal) Sărut mâna mătușii, luându-mi ziua bună. ◊ (Cu valoare de dativ etic) Aici mi-ai fost? 3. (La acuzativ, în formele mine, mă, m-) Oamenii mă laudă. ◊ (Intră în compunerea verbelor reflexive construite cu acuzativul pronumelui personal) M-am trezit târziu. 4. (Urmat de unul, una la diferite cazuri, exprimă ideea de izolare) Mie unuia nu-mi trebuie. [Pr.: (I) ieu. – Var.: (I, pop.) io pron. pers. 1 sg.] [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ioanit
IOANÍT, -Ă, ioaniți, -te, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care făcea parte dintr-un ordin monaho-cavaleresc înființat în Palestina în sec. XII. 2. Adj. Care aparține ioaniților (1) privitor la ioaniți. [Pr.: i-oa-] – Din germ. Johannit. Cf. fr. Joannite sau Johannite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobag
IOBÁG, iobagi, s. m. Țăran dependent de stăpânul feudal; șerb, rumân, vecin. – Din magh. jobbágy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgi
IOBĂGÍ, iobăgesc, vb. IV. Intranz. A face muncă de iobag, a trăi în stare de iobag. – Din iobag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgie
IOBĂGÍE s. f. Instituție specifică feudalismului, caracterizată prin dependența personală a țăranului față de stăpânul feudal, căruia îi presta redevențe în muncă, în natură ori în bani; șerbie, rumânie, vecinătate. – Iobag + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgime
IOBĂGÍME s. f. Totalitatea iobagilor; mulțime de iobagi. – Iobag + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgire
IOBĂGÍRE s. f. Acțiunea de a iobăgi și rezultatul ei; fel de a munci al omului aflat în stare de iobag. – V. iobăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgiţă
IOBĂGÍȚĂ, iobăgițe, s. f. (Înv.) Soție sau fiică de iobag. – Iobag + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iobăgiță
IOBĂGÍȚĂ, iobăgițe, s. f. (Înv.) Soție sau fiică de iobag. – Iobag + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ioc
IOC adv. (Pop. și fam.) Nu; nimic; defel; câtuși de puțin. – Din tc. yok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iocasta
Iocasta (sau Epicaste), soția lui Laius, regele cetății Thebae, și mama lui Oedipus. După moartea soțului ei, s-a căsătorit cu Oedipus (v. Oedipus), fără să știe că e propriul său fiu, apoi, cînd a aflat, s-a spînzurat.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iod
IOD^2 s. n. (Fon.; rar) Iot. – Din fr. yod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iod
IOD^1 s. n. Element chimic solid cu aspect de cristale lamelare, negre-cenușii, cu luciu metalic și miros pătrunzător, foarte volatil, ușor solubil în alcool, utilizat în medicină. ◊ Tinctură de iod = soluție de iod în alcool, folosită la dezinfectarea rănilor. – Din fr. iode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodat
IODÁT, iodați, s. m. Sare a acidului iodic. – Din fr. iodate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodat
IODÁT, -Ă, iodați, -te, adj. Care conține iod. Sare iodată = sare de bucătărie cu conținut de iod. – Iod + suf. -at.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iodemie
IODEMÍE, iodemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a iodului în sânge; cantitate de iod prezentă în sânge. – Din fr. iodémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodhidric
IODHÍDRIC, iodhidrici, adj. (În sintagma) Acid iodhidric = acid rezultat din combinarea iodului cu hidrogenul. – Din fr. iodhydrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodic
IÓDIC, iodici, adj. (În sintagma) Acid iodic = acid obținut prin oxidarea iodului cu acid azotic concentrat. – Din fr. iodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodism
IODÍSM s. n. Intoxicare cu iod sau cu compuși ai iodului. – Din fr. iodisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodiza
IODIZÁ, pers. 3 iodizează, vb. I. Refl. (Fon.; rar) A se iotaciza. – Iod^2 + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodizare
IODIZÁRE, iodizări, s. f. (Fon.) Palatalizare a unei consoane sub influența unui iot; apariția unui iot înaintea unei vocale anterioare la început de cuvânt sau de silabă; iotacizare, iotacism (2). – V. iodiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodizat
IODIZÁT, -Ă, iodizați, -te, adj. (Fon.; despre sunete) Iotacizat. – V. iodiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodler
IÓDLER, (1) iodlere, s. n., (2) iodleri, s. m. 1. S. n. Fel de a cânta specific locuitorilor de munte din Tirol, Bavaria și Elveția, constând dintr-o serie de vocalize bazate pe schimbarea de registru a vocii; cântec, melodie compuse cu asemenea vocalize. 2. S. m. Cântăreț care practică această tehnică de interpretare. – Din germ. Jodler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodoform
IODOFÓRM s. n. Substanță solidă, de culoare galbenă cu miros caracteristic, neplăcut și persistent, foarte puțin solubilă în apă, folosită în medicină ca antiseptic, anestezic, cicatrizant etc. – Din fr. iodoforme, germ. Iodoform.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodometric
IODOMÉTRIC, -Ă, iodometrici, -ce, adj. Referitor la iodometrie. – Din fr. iodométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodometrie
IODOMETRÍE s. f. (Chim.) Totalitatea metodelor de dozare cantitativă a diferitelor substanțe care reacționează cu o soluție de iod. – Din fr. iodométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodurare
IODURÁRE, iodurări, s. f. (Chim.) Introducere a iodului în molecula unei substanțe organice. – După fr. ioduration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodură
IODÚRĂ, ioduri, s. f. Sare a acidului iodhidric; combinație de iod cu un alt element chimic. – Din fr. iodure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iodurie
IODURÍE, iodurii, s. f. (Med.) Prezență a iodului în urină; cantitate de iod prezentă în urină. – Din fr. iodurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iofca
IOFCÁ, iofcale, s. f. Pastă făinoasă în formă de pătrățele. – Din tc. yufka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iola
Iola = Iole.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iolau
Iolau = Iola(u)s.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iolaus
Iola(u)s, fiul lui Iphicles și al Automedusei și nepotul lui Heracles. Era în același timp tovarășul de arme și vizitiul eroului, alături de care s-a luptat cu hidra, ajutîndu-l s-o ucidă (v. și Heracles – Uciderea hidrei din Lerna). Iolaus l-a însoțit pe Heracles în toate expedițiile și peregrinările lui, în exil, asistînd pînă și la tristul sfîrșit al eroului pe muntele Oeta. După moartea lui Heracles, el i-a sprijinit și găzduit pe heraclizi, urmașii acestuia, și s-a războit cu Eurystheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iolă
IÓLĂ, iole, s. f. Ambarcațiune sportivă îngustă și ușoară, cu o velă prinsă de un catarg, condusă de o singură persoană. – Din fr. yole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iole
Iole, fiica lui Eurytus, regele Oechaliei. A fost iubită de către Heracles și, după moartea eroului, s-a căsătorit cu Hyllus, fiul acestuia (v. și Heracles). Iole a constituit obiectul geloziei Deianirei și a fost, indirect, motivul morții tragice a eroului (v. și Deianira).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ion
IÓN, ioni, s. m. Atom, moleculă sau grupare de atomi care are un exces de sarcină electrică pozitivă sau negativă. [Pr.: i-on] – Din fr. ion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ion
Ion, fiul lui Xuthus, regele Peloponnesului (într-o altă versiune, al lui Apollo), și al Creusei, fiica regelui Erechtheus. La moartea tatălui său, a pornit cu război împotriva egialienilor. Selinus, regele acestora din urmă, i-a dat-o însă de soție pe fiica sa, Helice, lăsîndu-i totodată moștenire tronul. De la numele lui Ion țara a luat și ea numele de Ionia, iar locuitorii ei s-au numit ionieni.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ionatan
IONATÁN, (1) ionatani, s. m., (2) ionatane, s. n. 1. S. m. (Adesea adjectival) Specie de măr originar din SUA, cu coroana deasă și voluminoasă, cu frunze cenușii-argintii și cu fructul foarte gustos. 2. S. n. Fructul ionatanului (1), de mărime mijlocie, cu suprafața netedă, de culoare roșie-sângerie cu pete albicioase și dungi carmin, zemos, dulce-acrișor și plăcut aromat. – Din engl. jonathan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionian
IONIÁN, -Ă, ionieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Ionia. 2. Adj. Care aparținea Ioniei sau ionienilor (1), privitor la Ionia ori la ionieni. ◊ Școala ioniană = cea mai veche orientare materialistă în filosofia greacă, apărută în sec. VII-VI î. H. în Ionia. [Pr.: i-o-ni-an] – Din fr. ionien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionic
IÓNIC^2, -Ă, ionici, -ce, adj. Care aparține ionilor, care se referă la ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionic
IONIC^1, -Ă, ionici, -ce, adj., s. n., s. m. 1. Adj., s. n. (Stil, ordin etc. arhitectonic) caracterizat prin proporții grandioase, prin coloane zvelte cu capitelul împodobit cu volute. 2. Adj. (Despre construcții sau elemente arhitectonice) Care ține de ionic^1 (1), care se referă la ionic^1; în stil ionic^1. 3. S. m., adj. (Picior de vers antic) format din patru silabe, două lungi și două scurte. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ioniu
IÓNIU s. n. Izotop radioactiv al toriului, care se obține din uraniu prin dezintegrare. [Pr.: i-o-] – Din germ. Ionium, fr. ionium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ioniza
IONIZÁ, ionizez, vb. I. Tranz. A produce ionizarea unui mediu; a folosi ionizarea. [Pr.: i-o-] – Din fr. ioniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionizant
IONIZÁNT, -Ă, ionizanți, -te, adj. (Despre agenți sau factori fizici) Care poate produce ionizarea (1). [Pr.: i-o-] – Ioniza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionizare
IONIZÁRE, ionizări, s. f. 1. Proces fizic al cărui rezultat este formarea de ioni. 2. Tratament medical care constă în introducerea în organism a ionilor, aplicat în reumatism, poliomielită etc.; ionoterapie. [Pr.: i-o-] – V. ioniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionizator
IONIZATÓR, ionizatoare, s. n. Generator de ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionizaţie
IONIZÁȚIE, ionizații, s. f. (Rar) Ionizare. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionizație
IONIZÁȚIE, ionizații, s. f. (Rar) Ionizare. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionofon
IONOFÓN, ionofoane, s. n. Traductor electroacustic care transformă direct energia electrică în energie acustică. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionometru
IONOMÉTRU, ionometre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru determinarea intensității unei radiații radioactive. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionosferă
IONOSFÉRĂ s. f. Strat superior al atmosferei, cuprins aproximativ între 50 și 500 km, în care gazele componente sunt rarefiate și încărcate cu ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionosferic
IONOSFÉRIC, -Ă, ionosferici, -ce, adj. Referitor la ionosferă, din ionosferă. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionosphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ionoterapie
IONOTERAPÍE, ionoterapii, s. f. Ionizare (2). [Pr.: i-o-] – Din fr. ionothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iordan
IORDÁN, iordane, s. n. Bobotează; slujbă religioasă care se face la Bobotează. ◊ Expr. (Fam.) A umbla cu iordane = a spune vorbe goale; a se ține de lucruri neserioase. – Din sl. iordanŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iordanian
IORDANIÁN, -Ă, iordanieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Iordaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Iordaniei sau iordanienilor (1), privitor la Iordania ori la iordanieni. [Pr.: -ni-an] – Din fr. jordanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iorgovan
IORGOVÁN, iorgovani, s. m. (Bot.; reg.) Liliac^1. – Din sb. jorgovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iortoman
IORTOMÁN, -Ă adj. v. ortoman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iortomănesc
IORTOMĂNÉSC, -EÁSCĂ adj. v. ortomănesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iortomăneşte
IORTOMĂNÉȘTE adv. v. ortomănește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iortomănește
IORTOMĂNÉȘTE adv. v. ortomănește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iot
IOT, ioturi, s. n. Semivocala i, numită și „i consonantic”, notată de obicei în diverse alfabete fonetice cu y, j sau í; iod^2. – Din germ. Jot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iotacism
IOTACÍSM s. n. (Fon.) 1. Evoluție a unei vocale sau a unui diftong spre i. 2. Iodizare. – Din fr. iotacisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iotaciza
IOTACIZÁ, pers. 3 iotacizează, vb. I. Refl. (Despre sunete) A se palataliza sub influența unui iot; a se iodiza. – Cf. iot și iotacism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iotacizare
IOTACIZÁRE, iotacizări, s. f. (Fon.) Iodizare. – V. iotaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iotacizat
IOTACIZÁT, -Ă, iotacizați, -te, adj. (Fon.; despre sunete) Palatalizat sub influența unui iot; iodizat. – V. iotaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iotă
IÓTĂ s. f. (Pop. și fam.; în expr.) (Nici)o iotă = deloc, câtuși de puțin, nimic. – Din ngr. ióta. Cf. fr., it. iota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iov
IOV, iovi, s. m. Specie de salcie care crește prin pădurile de la munte (Salix capraea). [Var.: (rar) ióvă s. f.] – Cf. sl. iva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iovă
IÓVĂ s. f. v. iov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipac
IPÁC adv. (Înv.) De asemenea, așijderea, tot așa. – Din sl. ipakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipecacuana
IPECACUÁNA s. f. Plantă originară din America de Sud, ale cărei rădăcini se folosesc în medicină ca expectorant și vomitiv (Uragoga Ipecacuanha). – Din fr. ipécacuana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipeebolă
IPEÉBOLĂ s. f. v. hiperbolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iperbolic
IPERBÓLIC, -Ă adj. v. hiperbolic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iperige
IPERÍGE s. f. pl. Plantă erbacee perenă cu tulpina ramificată de la bază, cu frunze liniare sau lanceolate și cu numeroase flori albe-roz mici, grupate în panicule (Gypsophila paniculata). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iperită
IPERÍTĂ s. f. Substanță toxică vezicantă, cu aspect de lichid uleios, folosită ca armă chimică în Primul Război Mondial. [Var.: hiperítă s. f.] – Din fr. ypérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iphianassa
Iphianassa 1. Una dintre fiicele lui Proetus, regele Tiryntului. 2. Una dintre fiicele lui Agamemnon, identificată mai tîrziu cu Iphigenia (v. Iphigenia).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iphicles
Iphicles (sau Iphiclus) 1. Fiul lui Amphitryon și al Alcmenei și frate geamăn cu Heracles (cu privire la nașterea lor, v. Heracles). S-a căsătorit cu Automedusa și a avut un fiu, Iolaus. L-a întovărășit pe Heracles în multe dintre expedițiile sale și a murit luptînd alături de erou împotriva lui Hippocoon. 2. Fiul lui Phylacus și unul dintre argonauți, vestit pentru iuțeala picioarelor sale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iphigenia
Iphigenia, fiica lui Agamemnon și a Clytaemnestrei. Cînd flota grecească, gata pregătită pentru războiul troian, aștepta în zadar la Aulis vînturi prielnice ca s-o pornească în larg, prorocul Calchas îi spune lui Agamemnon că întîrzierea se datorește mîniei zeiței Artemis și că pentru a potoli această mînie trebuie sacrificată însăși fiica regelui, Ihigenia. Aceasta se afla pe atunci la Mycenae. Părintele ei o cheamă sub pretext că vrea s-o logodească cu Achilles. El nu pregetă însă, o dată sosită în Aulis, s-o sacrifice pe altar. În ultima clipă însă nefericirea Iphigeniei trezește mila zeiței: Artemis o răpește, o duce la Tauris și o face preoteasă în templul ei. Acolo Iphigenia slujește mai mulți ani, pînă în ziua cînd sosește la templu fratele ei, Orestes. Atunci ea părăsește templul și fuge împreună cu el și cu Pylades în Grecia, luînd cu ei și statuia zeiței. Iphigenia a murit la Megara sau, după o altă tradiție, a continuat și după moarte să trăiască, ducînd o existență misterioasă, alături de Achilles, pe Insula Albă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iphimedia
Iphimedia, soția lui Alöeus. Cu zeul Poseidon a avut doi fii: pe Otus și pe Ephialtes, denumiți, după numele tatălui lor lumesc, aloizi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iphis
Iphis 1. Tînăr nefericit care s-a sinucis din dragoste pentru Anaxarete (v. Anaxarete). 2. Fratele lui Eurystheus și unul dintre argonauți. 3. Fiica lui Ligdus și a Telephusei. Fiindcă Ligdus îi poruncise să lepede copilul pe care avea să-l nască, în cazul că nu va fi băiat, Telephusa, neîndrăznind să-i mărturisească că a născut o fată și vrînd s-o cruțe, a deghizat copilul, îmbrăcîndu-l în haine bărbătești. În felul acesta Iphis a fost luată drept băiat pînă în ziua cînd, crescînd mare, tatăl ei a vrut să-și căsătorească presupusul fiu cu o fată de prin partea locului, pe nume Ianthe. După ce a recurs la tot felul de șiretlicuri pentru a amîna nunta, mama lui Iphis a implorat cerul să-i transforme fata în băiat. Minunea s-a înfăptuit și Ianthe s-a putut căsători cu tînărul Iphis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iphitus
Iphitus, fiul lui Eurytus, regele Oechaliei. Pentru că i-a luat apărarea lui Heracles, sfătuindu-și tatăl să i-o dea acestuia de soție, pe Iole, Iphitus a fost cruțat de către erou. În schimb, toți ceilalți frați ai lui, care s-au împotrivit, au fost măcelăriți. Iphitus avea să moară însă și el, mai tîrziu, ucis în mod nedrept de mîna lui Heracles. Din cauza morții lui, eroul a fost nevoit să se vîndă ca sclav reginei Omphale (v. și Heracles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ipingea
IPINGEÁ, ipingele, s. f. (Înv.) Manta bărbătească făcută din dimie sau din postav (cu glugă și împodobită cu găitane). ♦ Material din care se confecționa această haină. [Var.: (reg.) epingeá s. f.] – Din tc. yapincak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipistat
IPISTÁT s. m. v. epistat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipochimen
IPOCHÍMEN, ipochimeni, s. n. (Înv. și fam.; azi ir.) Persoană, individ, ins. [Acc. și: ipochimén] – Din ngr. ipokímenon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipocondrie
IPOCONDRÍE s. f. v. ipohondrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipocondru
IPOCÓNDRU, -Ă adj., s. m. și f. v. ipohondru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipocrit
IPOCRÍT, -Ă, ipocriți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care se arată altfel de cum este; (om) prefăcut, fățarnic. 2. Adj. (Despre manifestări ale oamenilor, fizionomie etc.) Care trădează, arată ipocrizie. – Din fr. hypocrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipocrizie
IPOCRIZÍE, ipocrizii, s. f. Atitudinea celui ipocrit; prefăcătorie, fățărnicie, falsitate. – Din fr. hypocrisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipohondric
IPOHÓNDRIC, -Ă, ipohondrici, -ce, adj. Referitor la ipohondrie; ipohondru. – După fr. hypocondriaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipohondrie
IPOHONDRÍE, ipohondrii, s. f. Stare psihică morbidă, caracterizată prin neliniște continuă, teamă și preocupare obsesivă de starea sănătății proprii; idee fixă a cuiva care crede că suferă de o boală pe care în realitate nu o are. [Var.: ipocondríe s. f.] – Din fr. hypocondrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipohondru
IPOHÓNDRU, -Ă, ipohondri, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de ipohondrie. [Var.: ipocóndru, -ă adj., s. m. și f.] – Din fr. hypocondre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipostas
IPOSTÁS s. n. v. ipostază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipostază
IPOSTÁZĂ, ipostaze, s. f. Stare, situație în care se găsește cineva sau ceva; aspect, înfățișare, chip. [Var.: (înv.) ipostás s. n.] – Din fr. hypostase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipostaziere
IPOSTAZIÉRE, ipostazieri, s. f. Transformare (eronată) pe plan mintal a unei relații, a unei însușiri sau a unei noțiuni într-o realitate de sine stătătoare. [Pr.: -zi-e-] – Din ipostază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipoteca
IPOTECÁ, ipotechez, vb. I. Tranz. A supune un bun imobil unei ipoteci. – Din fr. hypothéquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotecar
IPOTECÁR, -Ă, ipotecari, -e, adj. 1. (Despre o creanță, un creditor) Care are drept de ipotecă, garantat printr-o ipotecă. 2. Privitor la o ipotecă. – Din fr. hypothécaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotecare
IPOTECÁRE, ipotecări, s. f. Acțiunea de a ipoteca și rezultatul ei. – V. ipoteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotecat
IPOTECÁT, -Ă, ipotecați, -te, adj. (Despre un bun imobil) Grevat de o ipotecă. – V. ipoteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotecă
IPOTÉCĂ, ipoteci, s. f. Drept real pe baza căruia creditorul poate vinde bunul imobil primit în garanție de la debitor, în cazul când acesta nu își plătește în termen datoria. – Din fr. hypothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotenuză
IPOTENÚZĂ, ipotenuze, s. f. Latură care se opune unghiului drept într-un triunghi dreptunghic. – Din fr. hypoténuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotetic
IPOTÉTIC, -Ă, ipotetici, -ce, adj. Bazat pe o ipoteză; prezumtiv, presupus; nesigur. – Din fr. hypothétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipoteză
IPOTÉZĂ, ipoteze, s. f. Presupunere, enunțată pe baza unor fapte cunoscute, cu privire la anumite (legături între) fenomene care nu pot fi observate direct sau cu privire la esența fenomenelor, la cauza sau la mecanismul intern care le produce; presupunere cu caracter provizoriu, formulată pe baza datelor experimentale existente la un moment dat sau pe baza intuiției, impresiei etc. ♦ (Mat.) Ansamblul proprietăților date într-o demonstrație și cu ajutorul cărora se obțin noi propoziții. – Din fr. hypothèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipotipoză
IPOTIPÓZĂ s. f. v. hipotipoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipsativ
ÍPSATIV, ipsative, adj. 1. De sine (> lat. ipse) 2. (concept psihologic) Măsură ipsativă = indică un tip specific de măsurare în care respondenții, compară cele mai potrivite opțiuni, din care aleg una singură, (respectiv pe cea cu care se identifică situațional) se mai numește și scala cu opțiuni forțate, închise 3. Comparație ipsativă = folosită de asemenea în testarea standardizată, pentru compararea diferențelor semnificative din scorurile subtestelor. (sursa: www.wikipedia.org)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ipsilon
ÍPSILON, ipsilon, s. m. Numele celei de a douăzecea litere a alfabetului grecesc (și neogrec), corespunzând sunetului „i”. – Din ngr. ipsilon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipsocromie
IPSOCROMÍE s. f. v. hipsocromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipsofon
IPSOFÓN, ipsofoane, s. n. Dispozitiv bazat pe înregistrarea și redarea magnetică a vocii, care primește și înregistrează mesajele telefonice în absența abonatului. – Din germ. Ipsophon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ipsos
ÍPSOS s. n. Praf alb obținut prin deshidratarea totală sau parțială a ghipsului măcinat și încălzit în fierbătoare speciale, folosit ca liant. – Din ngr. ghípsos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iq
IQ, IQ-uri, s. n. Coeficient care indică nivelul de inteligență al unei persoane, măsurat printr-un test special. [Pr. aĭ-kǘ] -Abr. din engl. i[ntelligence] q[uotient].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ir
IR, iruri, s. n. (Pop.) Alifie pe care o prepară femeile la țară din diferite grăsimi, plante etc. – Din magh. ir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iracan
IRACÁN s. m. v. sărăcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradia
IRADIÁ, iradiez, vb. I. Tranz. și intranz. A trimite, a împrăștia raze de lumină, de căldură etc.; a (se) propaga; p. anal. a (se) răspândi, a (se) împrăștia dintr-un punct central în toate părțile. ♦ Intranz. (Despre radiații) A cădea pe suprafața unui corp. [Pr.: -di-a] – Din fr. irradier, lat. irradiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiant
IRADIÁNT, -Ă, iradianți, -te, adj. Care iradiază. [Pr.: -di-ant] – Din fr. irradiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiaţie
IRADIÁȚIE, iradiații, s. f. Emisie de raze de lumină, de căldură etc. de către un corp; p. ext. fascicul de raze luminoase sau calorice emise de o sursă. [Pr.: -di-a-. – Var. iradiațiúne s. f.] – Din fr. irradiation, lat. irradiatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiație
IRADIÁȚIE, iradiații, s. f. Emisie de raze de lumină, de căldură etc. de către un corp; p. ext. fascicul de raze luminoase sau calorice emise de o sursă. [Pr.: -di-a-. – Var. iradiațiúne s. f.] – Din fr. irradiation, lat. irradiatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiaţiune
IRADIAȚIÚNE s. f. v. iradiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiațiune
IRADIAȚIÚNE s. f. v. iradiație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iradiere
IRADIÉRE, iradieri, s. f. Acțiunea de a iradia și rezultatul ei. ♦ (Fiz.) Expunere a unui corp, a unui material etc. la acțiunea unui flux de fotoni sau de particule. ♦ (Med.) Expunere a organismului la acțiunea unor radiații electromagnetice, radioactive, de obicei în scopuri terapeutice. ♦ Expunere accidentală a organismului la radiațiile substanțelor radioactive, urmată de tulburări organice. ♦ (Med.; Fiziol.) Răspândire a unei excitații sau inhibiții de la un centru nervos la altul. ◊ Iradiere dureroasă = propagare a durerii de-a lungul unui nerv. [Pr.: -di-e-] – V. iradia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irakian
IRAKIÁN, -Ă, irakieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Irakului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Irakului sau irakienilor (1), privitor la Irak ori la irakieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba irakiană. [Pr.: -ki-an] – Din fr. irakien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranian
IRANIÁN, -Ă, iranieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Iranului sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Iranului sau iranienilor (1), referitor la Iran ori la iranieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba iraniană. ◊ Limbi iraniene = grup de limbi indo-europene vorbite în Iran și în regiunile Mării Caspice. [Pr.: -ni-an] – Din fr. iranien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranist
IRANÍST, -Ă, iraniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Specialist în iranistică; iranolog. 2. Adj. (Rar) Iranistic (2). – Din germ. Iranist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranistic
IRANÍSTIC, -Ă, iranistici, -ce, adj. 2. De iranistică (1); (rar) iranist. – Din germ. Iranistick.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranistic
IRANÍSTIC, -Ă, iranistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină care studiază comparativ limbile și literaturile iraniene. 2. Adj. De iranistică (1); (rar) iranist. – Din germ. Iranistick.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranistică
IRANÍSTICĂ s. f. 1. Disciplină care studiază comparativ limbile și literaturile iraniene. – Din germ. Iranistick.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iranolog
IRANOLÓG, -Ă, iranologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Iranist (1). – Din fr. iranologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irascibil
IRASCÍBIL, -Ă, irascibili, -e, adj. Care se supără, se înfurie ușor, iute la mânie; iritabil. – Din fr. irascible, lat. irascibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irascibilitate
IRASCIBILITÁTE, irascibilități, s. f. Caracterul, starea celui irascibil; iritabilitate; spec. (Med.) stare psihică particulară, manifestată prin reacții intense, violente, agresive, ca răspuns la încordări psihice minime. – Din fr. irascibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraser
IRÁSER s. n. Generator cuantic care produce radiații electromagnetice în domeniul infraroșu. [Pr. și: iréizăr] – Din engl. eraser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irat
IRÁT, iraturi, s. n. (înv.) Venit material al unui domn; acciz. – [Dicționarul de arhaisme și regionalisme, Ed. Saeculum Vizual, 2002]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iraţional
IRAȚIONÁL, -Ă, iraționali, -e, adj. 1. Care nu se conduce după gândirea logică, care nu e rațional, care este fără judecată, nerațional; contrar rațiunii. 2. (Mat.; în sintagmele) Număr irațional = număr real care nu se poate reprezenta printr-un raport între două numere întregi. Ecuație (sau expresie etc.) irațională = ecuație (sau expresie etc.) care conține atât puterile întregi, cât și puterile fracționare ale elementelor ei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationnel, lat. irrationalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irațional
IRAȚIONÁL, -Ă, iraționali, -e, adj. 1. Care nu se conduce după gândirea logică, care nu e rațional, care este fără judecată, nerațional; contrar rațiunii. 2. (Mat.; în sintagmele) Număr irațional = număr real care nu se poate reprezenta printr-un raport între două numere întregi. Ecuație (sau expresie etc.) irațională = ecuație (sau expresie etc.) care conține atât puterile întregi, cât și puterile fracționare ale elementelor ei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationnel, lat. irrationalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraţionalist
IRAȚIONALÍST, -Ă, naționaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al iraționalismului. 2. Adj. Referitor la iraționalism, propriu iraționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraționalist
IRAȚIONALÍST, -Ă, naționaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al iraționalismului. 2. Adj. Referitor la iraționalism, propriu iraționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraţionalitate
IRAȚIONALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este irațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraționalitate
IRAȚIONALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este irațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iraţionalizare
IRAȚIONALIZÁRE s. f. v. iraționaliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iraționalizare
IRAȚIONALIZÁRE s. f. v. iraționaliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iraţionalizat
IRAȚIONALIZÁT adj. v. iraționaliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iraționalizat
IRAȚIONALIZÁT adj. v. iraționaliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

irbis
ÍRBIS, irbiși, s. m. Mamifer carnivor din familia felinelor, asemănător cu pantera; leopardul zăpezilor (Panthera uncia). – Din germ. Irbis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireal
IREÁL, -Ă, ireali, -e, adj. 1. Care nu există în realitate; nereal, imaginar, fantastic. ♦ Care pare că nu este real (atât este de neobișnuit). 2. (Despre moduri verbale sau despre propoziții condiționale, concesive sau comparative) Care prezintă acțiunea ca ipoteză nerealizată sau nerealizabilă. [Pr.: -re-al] – Din fr. irréel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irealitate
IREALITÁTE, irealități, s. f. Caracterul a ceea ce este ireal; ceea ce se opune realității; nerealitate. [Pr.: -re-a-] – Din fr. irréalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irealizabil
IREALIZÁBIL, -Ă, irealizabili, -e, adj. Care nu poate fi realizat, care nu poate fi îndeplinit; nerealizabil. [Pr.: -re-a-] – Din fr. irréalisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irealizare
IREALIZÁRE s. f. v. irealiza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

irealizat
IREALIZÁT adj. v. irealiza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ireconciliabil
IRECONCILIÁBIL, -Ă, ireconciliabili, -e, adj. Care nu se poate pune de acord, împăca, concilia; care este de neîmpăcat; nereconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Din fr. irréconciliable, lat. irreconciliabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irecuperabil
IRECUPERÁBIL, -Ă, irecuperabili, -e, adj. Care nu este recuperabil. ♦ (Despre ființe) Care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat; nerecuperabil, incurabil. – Din fr. irrécupérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irecuzabil
IRECUZÁBIL, -Ă, irecuzabili, -e, adj. (Livr.) Care trebuie admis, primit, care nu poate fi respins. – Din fr. irrécusable, lat. irrecusabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iredent
IREDÉNT, -Ă, iredenți, -te, adj. (Rar) Iredentist (2). – Din it. irredento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iredentism
IREDENTÍSM s. n. Mișcare națională care revendică anexarea la patria-mamă a unor teritorii populate de același grup etnic și care se află sub dominație străină. [Var.: iridentísm s. n.] – Din it. irredentismo, fr. irrédentisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iredentism
IREDENTÍSM s. n. [din it. irredento = neeliberat] – Mișcare politică naționalist-șovină, inspirată și condusă de burghezia și moșierimea italiană, apărută în deceniul opt al secolului al XIX-lea sub lozinca alipirii la Italia a teritoriilor cu populație de origine italiană din afara granițelor țării. La sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului XX, iredentismul a fost promovat de către imperialismul italian în scopuri expansioniste. Prin extensie, termenul denumește orice mișcare politică ce urmarește anexarea unor teritorii sub lozinci naționalist-șovine.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iredentist
IREDENTÍST, -Ă, iredentiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Partizan al iredentismului. 2. Adj. Care aparține iredentismului, privitor la iredentism; care propagă, susține iredentismul; iredent. [Var.: iridentíst, -ă s. m. și f., adj.] – Din it. irredentista, fr. irrédentiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireductibil
IREDUCTÍBIL, -Ă, ireductibili, -e, adj. Care nu mai poate fi redus, care nu mai poate fi simplificat. – Din fr. irréductible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireductibilitate
IREDUCTIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi ireductibil. – Din fr. irréductibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irefutabil
IREFUTÁBIL, -Ă, irefutabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi combătut sau respins, de necombătut; absolut convingător. – Din fr. irréfutable, lat. irrefutabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irefutabilitate
IREFUTABILITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea a ceea ce este irefutabil. – Din fr. irréfutabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iregularitate
IREGULARITÁTE, iregularități, s. f. 1. Lipsă de regularitate; neregularitate. 2. Faptă, atitudine care constituie o abatere de la lege, de la regulă. – Din fr. irrégularité, lat. irregularitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iremediabil
IREMEDIÁBIL, -Ă, iremediabili, -e, adj. Care nu se poate remedia, îndrepta; neremediabil; care este fără leac. ♦ (Adverbial) Cu desăvârșire, categoric, definitiv. [Pr.: -di-a-] – Din fr. irrémédiable, lat. irremediabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iremisibil
IREMISÍBIL, -Ă, iremisibili, -e, adj. (Franțuzism) De neiertat. – Din fr. irrémissible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iremisibilitate
IREMISIBILITÁTE s. f. (Franțuzism) Însușirea a ceea ce este iremisibil. – Din fr. irrémissibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irena
Irena = Irene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

irene
Irene, zeița păcii, era fiica lui Zeus și a lui Themis și una dintre ore (v. și Horae). În mitologia romană se numea Pax.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

irenism
IRENÍSM s. n. Atitudine de înțelegere manifestată între persoane de opinii diferite, în special între creștinii de confesiuni diferite, – Din fr. irénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irenist
IRENÍST, -Ă, ireniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al irenismului. – Din fr. iréniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irenologie
IRENOLOGÍE s. f. Domeniu al politologiei care se ocupă cu studierea măsurilor pentru menținerea păcii sau pentru restabilirea ei. – Din fr. irénologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireparabil
IREPARÁBIL, -Ă, ireparabili, -e, adj. Care nu se mai poate repara, îndrepta sau corecta; nereparabil. – Din fr. irréparable, lat. irreparabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireproşabil
IREPROȘÁBIL, -Ă, ireproșabili, -e, adj. Căruia nu i se poate reproșa nimic; care este fără cusur, fără greșeli; desăvârșit, impecabil, perfect, nereproșabil. ♦ (Adverbial) Fără cusur, în mod desăvârșit. – Din fr. irréprochable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireproșabil
IREPROȘÁBIL, -Ă, ireproșabili, -e, adj. Căruia nu i se poate reproșa nimic; care este fără cusur, fără greșeli; desăvârșit, impecabil, perfect, nereproșabil. ♦ (Adverbial) Fără cusur, în mod desăvârșit. – Din fr. irréprochable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireproşabilitate
IREPROȘABILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este ireproșabil. – Din fr. irréprochabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireproșabilitate
IREPROȘABILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este ireproșabil. – Din fr. irréprochabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irespirabil
IRESPIRÁBIL, -Ă, irespirabili, -e, adj. (Despre aer, atmosferă) În care nu se poate respira; sufocant, asfixiant; nerespirabil. – Din fr. irrespirable, lat. irrespirabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iresponsabil
IRESPONSÁBIL, -Ă, iresponsabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care este în situația de a nu putea răspunde de actele sale (reprobabile); p. ext. care este lipsit de simțul răspunderii; neresponsabil. – Din fr. irresponsable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iresponsabilitate
IRESPONSABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi iresponsabil; stare a celui iresponsabil; neresponsabilitate. – Din fr. irresponsabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireverenţă
IREVERÉNȚĂ, ireverențe, s. f. Lipsă de respect, necuviință; nereverență. – Din fr. irrévérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireverență
IREVERÉNȚĂ, ireverențe, s. f. Lipsă de respect, necuviință; nereverență. – Din fr. irrévérence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireverenţios
IREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, ireverențioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care dovedește lipsă de respect; nerespectuos, necuviincios, nereverențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. irrévérencieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireverențios
IREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, ireverențioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care dovedește lipsă de respect; nerespectuos, necuviincios, nereverențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. irrévérencieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireversibil
IREVERSÍBIL, -Ă, ireversibili, -e, adj. (Despre fenomene, transformări etc.) Care se poate produce numai într-un singur sens; care nu poate reveni la starea inițială; nereversibil. ♦ (Fiz.) Ale cărui urme nu mai pot fi înlăturate după revenirea la starea inițială. – Din fr. irréversible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ireversibilitate
IREVERSIBILITÁTE s. f. Proprietate a unei transformări, a unui proces etc. de a nu se putea produce în natură decât într-un singur sens; nereversibilitate. – Din fr. irréversibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irevocabil
IREVOCÁBIL, -Ă, irevocabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu se poate revoca sau schimba, asupra căruia nu se poate reveni; hotărât, definitiv, nerevocabil. – Din fr. irrévocable, lat. irrevocabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irevocabilitate
IREVOCABILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este irevocabil. – Din fr. irrévocabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irezistibil
IREZISTÍBIL, -Ă, irezistibili, -e, adj. Căruia nu i se poate rezista, căruia nu i se poate împotrivi; nerezistibil. – Din fr. irrésistible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irezistibilitate
IREZISTIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi irezistibil. – Din fr. irrésistibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irezolvabil
IREZOLVÁBIL, -Ă, irezolvabili, -e, adj. Care nu poate fi rezolvat; de nerezolvat. – De la rezolvabil (după fr. irrésoluble).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridacee
IRIDACÉE, iridacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, cu flori de obicei decorative; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. iridacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridectomie
IRIDECTOMÍE, iridectomii, s. f. (Med.) Secționare a unei porțiuni din iris. – Din fr. iridectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridentism
IRIDENTÍSM s. n. v. iredentism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridentist
IRIDENTÍST, -Ă s. m. și f., adj. v. iredentist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridiu
IRÍDIU s. n. Element chimic, metal greu, alb-argintiu, foarte dur, puțin ductil, cu temperatura de topire foarte înaltă, întrebuințat la confecționarea unor instrumente fizice și chirurgicale, a vârfurilor de peniță pentru stilouri sau, sub forma aliajelor cu platina, pentru cupluri termoelectrice. [Var.: irídium s. n.] – Din fr. iridium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridium
IRÍDIUM s. n. v. iridiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridoscop
IRIDOSCÓP, iridoscoape, s. n. (Med.) Instrument folosit pentru examinarea irisului. – Din fr. iridoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iridoscopie
IRIDOSCOPÍE, iridoscopii, s. f. Examinare a irisului cu ajutorul iridoscopului. – Din fr. iridoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iriga
IRIGÁ, irig, vb. I. Tranz. A aplica, a efectua lucrări de irigații pe un teren arabil. ♦ (Despre sânge) A circula într-un organism, într-un organ, într-un țesut. [Prez. ind. și: iríghez] – Din fr. irriguer, lat. irrigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigabil
IRIGÁBIL, -Ă, irigabili, -e, adj. (Despre terenuri) Care poate fi irigat, care poate fi făcut productiv cu ajutorul irigației. – Din fr. irrigable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigare
IRIGÁRE, irigări, s. f. Acțiunea de a iriga și rezultatul ei. – V. iriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigat
IRIGÁT, -Ă, irigați, -te, adj. (Despre terenuri agricole) Pe care s-au amenajat lucrări de irigație. ♦ (Despre organe, țesuturi) Prin care circulă sânge. – V. iriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigator
IRIGATÓR, irigatoare, s. n. (Med.) Aparat cu care se fac clisme sau spălături interne; clistir. – Din fr. irrigateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigaţie
IRIGÁȚIE, irigații, s. f. Ansamblul lucrărilor efectuate pentru a se asigura aprovizionarea cu apă a culturilor agricole în vederea măririi producției și asigurarea independenței acesteia față de regimul pluviometric. [Var.: irigațiúne s. f.] – Din fr. irrigation, lat. irrigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigație
IRIGÁȚIE, irigații, s. f. Ansamblul lucrărilor efectuate pentru a se asigura aprovizionarea cu apă a culturilor agricole în vederea măririi producției și asigurarea independenței acesteia față de regimul pluviometric. [Var.: irigațiúne s. f.] – Din fr. irrigation, lat. irrigatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigaţiune
IRIGAȚIÚNE s. f. v. irigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigațiune
IRIGAȚIÚNE s. f. v. irigație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irigoscopie
IRIGOSCOPÍE, irigoscopii, s. f. (Med.) Examen radiologic al colonului după introducerea unei substanțe de contrast pe cale rectală. – Din fr. irrigoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irimic
IRIMÍC s. n. Produs intermediar rezultat din măcinarea industrială a grâului, folosit ca făină furajeră. – Din tc. irmik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iris
ÍRIS, (I) irisuri, s. n., (II) iriși, s. m. I. S. n. 1. Membrană circulară, colorată a ochiului, situată înaintea cristalinului, în mijlocul căreia se găsește pupila. 2. Diafragmă cu diametru variabil, folosită la instrumentele optice pentru a regla fasciculul de lumină care pătrunde în instrument. II. S. m. (Bot.) Stânjenel. – Din fr., lat. iris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iris
Iris, fiica lui Thaumas și a Electrei și soră cu harpiile. Simboliza curcubeul și îndeplinea printre muritori funcția de mesageră a zeilor. Iris îi slujea cu precădere pe Zeus și pe Hera.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iritabil
IRITÁBIL, -Ă, iritabili, -e, adj. Care se irită, se supără ușor; irascibil, supărăcios. – Din fr. irritable, lat. irritabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritabilitate
IRITABILITÁTE, iritabilități, s. f. Proprietatea de a se irita (ușor); starea celui iritabil; irascibilitate. ♦ (Fiziol.) Proprietate generală a materiei vii de a reacționa la acțiunea anumitor factori externi prin modificarea metabolismului. – Din fr. irritabilité, lat. irritabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritant
IRITÁNT, -Ă, iritanți, -te, adj. 1. Care irită; care supără, care întărâtă; enervant, agasant. 2. Care produce iritații, inflamații. – Din fr. irritant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritare
IRITÁRE, iritări, s. f. Acțiunea de a (se) irita și rezultatul ei; enervare, iritație. – V. irita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritat
IRITÁT, -Ă, iritați, -te, adj. 1. Care se află în stare de enervare, de surescitare nervoasă, de mânie trecătoare; ațâțat, surescitat, enervat. 2. Care este inflamat, ușor congestionat. – V. irita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritaţie
IRITÁȚIE, iritații, s. f. 1. Stare de enervare, de surescitare nervoasă; iritare. 2. Congestie ușoară sau inflamație (dureroasă) a unui organ, a pielii etc. – Din fr. irritation, lat. irritatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iritație
IRITÁȚIE, iritații, s. f. 1. Stare de enervare, de surescitare nervoasă; iritare. 2. Congestie ușoară sau inflamație (dureroasă) a unui organ, a pielii etc. – Din fr. irritation, lat. irritatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irită
IRÍTĂ, irite, s. f. Inflamație a irisului, care se manifestă prin dureri locale, imposibilitate de a suporta lumina, prin contracția pupilei, decolorarea irisului etc. – Din fr. iritis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iriza
IRIZÁ, irizez, vb. I. Intranz. A emite culori asemănătoare cu ale curcubeului; a scânteia, a luci în lumini multicolore. – Din fr. iriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizare
IRIZÁRE, irizări, s. f. Acțiunea de a iriza și rezultatul ei. – V. iriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizat
IRIZÁT, -Ă, irizați, -te, adj. Care reflectă culorile curcubeului. – V. iriza. Cf. fr. irisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizaţie
IRIZÁȚIE, irizații, s. f. Colorație similară curcubeului, alcătuită dintr-un fragment al spectrului luminii sau dintr-o multitudine de spectre alăturate, neregulate și suprapuse. [Var.: irizațiúne s. f.] – Din fr. irisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizație
IRIZÁȚIE, irizații, s. f. Colorație similară curcubeului, alcătuită dintr-un fragment al spectrului luminii sau dintr-o multitudine de spectre alăturate, neregulate și suprapuse. [Var.: irizațiúne s. f.] – Din fr. irisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizaţiune
IRIZAȚIÚNE s. f. v. irizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irizațiune
IRIZAȚIÚNE s. f. v. irizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irlandez
IRLANDÉZ, -Ă, irlandezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Irlandei sau este originară din Irlanda. 2. Adj. Care aparține Irlandei sau irlandezilor (1), privitor la Irlanda ori la irlandezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba irlandeză. – Din fr. irlandais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irmilic
IRMILÍC, irmilici, s. m. Monedă turcească de argint, mai rar de aur, care a circulat și la noi (mai ales în Moldova), în prima jumătate a sec. XIX; icosar. – Din tc. irmilik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irmos
IRMÓS, irmoase, s. n. Primul vers sau prima strofă dintr-o cântare bisericească. – Din sl. irmosŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irochez
IROCHÉZ, -Ă, irochezi, -e, s. m. și f., adj. 1. (La pl.) Amerindieni care trăiau pe malurile fluviului Sf. Laurențiu și în regiunile lacurilor Erie, Huron și Ontario; (și la sg.) persoană care face parte din aceste triburi. 2. Adj. Care aparține irochezilor (1), privitor la irochezi. – Din fr. iroquois.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irod
IRÓD, irozi, s. m. 1. (La pl. art.) Veche dramă populară de origine creștină, reprezentând nașterea lui Hristos, pe care tineri costumați o joacă în perioada Crăciunului; vicleim. 2. Fiecare dintre colindătorii costumați care umblă cu vicleimul. ♦ Fig. (Ir.) Comedian, paiață; om cabotin. – Din sl. irodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironic
IRÓNIC, -Ă, ironici, -ce, adj. Căruia îi place să facă ironii, să ia în râs; zeflemist, batjocoritor; care conține, care exprimă o ironie; înțepător. – Din fr. ironique, lat. ironicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironie
IRONÍE, ironii, s. f. Vorbă, frază, expresie, afirmație care conține o ușoară batjocură la adresa cuiva sau a ceva, folosind de obicei semnificații opuse sensului lor obișnuit; zeflemea, persiflare. ◊ Expr. Ironia sorții = joc neașteptat al întâmplării. – Din fr. ironie, lat. ironia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironist
IRONÍST, -Ă, ironiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană, scriitor) care cultivă ironia, stilul ironic. 2. Adj. (Rar) Care denotă sau conține o ironie. – Din fr. ironiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironiza
IRONIZÁ, ironizez, vb. I. Tranz. A avea o atitudine ironică față de ceva sau de cineva; a spune ironii pe seama cuiva; a zeflemisi, a persifla. ◊ Refl. recipr. Se ironizau neîncetat. – Din fr. ironiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironizare
IRONIZÁRE, ironizări, s. f. Acțiunea de a (se) ironiza și rezultatul ei. – V. ironiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ironizator
IRONIZATÓR, -OÁRE, ironizatori, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care ironizează. – Din fr. ironisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iroseală
IROSEÁLĂ, iroseli, s. f. Faptul de a (se) irosi; risipă. – Irosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irosi
IROSÍ, irosesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) consuma făcând risipă, a (se) cheltui în mod ușuratic, a (se) împrăștia în exces; a (se) pierde, a (se) risipi. ♦ Refl. (Despre oameni) A depune eforturi (mari și) inutile într-o anumită direcție. – Cf. a fierosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irosire
IROSÍRE, irosiri, s. f. Acțiunea de a (se) irosi; împrăștiere încetul cu încetul; risipire, cheltuire (excesivă și inutilă). – V. irosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irumpe
IRÚMPE vb. III v. irupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupe
IRÚPE, irúp, vb. III. Intranz. A ieși la iveală sau a se manifesta brusc și cu putere, a izbucni; a năvăli, a năpădi; a intra cu violență. ♦ Fig. A se revărsa, a deborda. [Var.: irúmpe vb. III] – Din lat. irrumpere (după rupe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupere
IRÚPERE, iruperi, s. f. Acțiunea de a irupe și rezultatul ei. – V. irupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupţie
IRÚPȚIE, irupții, s. f. Izbucnire violentă, apariție neașteptată și bruscă; revărsare bruscă a apelor unui râu; năpădire, năvălire. [Var.: irupțiúne s. f.] – Din fr. irruption, lat. irruptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupție
IRÚPȚIE, irupții, s. f. Izbucnire violentă, apariție neașteptată și bruscă; revărsare bruscă a apelor unui râu; năpădire, năvălire. [Var.: irupțiúne s. f.] – Din fr. irruption, lat. irruptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupţiune
IRUPȚIÚNE s. f. v. irupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irupțiune
IRUPȚIÚNE s. f. v. irupție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

irus
Irus, cerșetor din casa lui Odysseus, împotriva căruia a fost nevoit să lupte eroul la întoarcerea lui în Ithaca, spre batjocura și desfătarea pretendenților Penelopei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

isbn
ISBN, ISBN-uri, s. n. Număr de identificare internațional atribuit fiecărei lucrări publicate. [Pr.: isebené] – I[nternational] S[tandard] B[ook] N[umber].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isca
ISCÁ, isc, vb. I. Refl. A se naște, a lua ființă, a se ivi, a se produce, a apărea (pe neașteptate, deodată). ♦ Tranz. A face să se nască, să se ivească, a scoate la iveală, a provoca (pe neașteptate); p. ext. a născoci, a inventa. – Din bg. iskam (iska mi se).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscare
ISCÁRE, iscări, s. f. Acțiunea de a (se) isca și rezultatul ei. – V. isca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscăli
ISCĂLÍ, iscălesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A(-și) scrie numele pe textul unui act oficial, al unei scrisori, al unei chitanțe etc., a(-și) pune semnătura (pentru a întări, a autentifica etc.); a (se) semna. – Cf. sl. iskaljati, iskalu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscălire
ISCĂLÍRE, iscăliri, s. f. Acțiunea de a (se) iscăli și rezultatul ei. – V. iscăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscălit
ISCĂLÍT^2, -Ă, iscăliți, -te, adj. (Despre texte, documente, acte) Care poartă iscălitura autorului sau emitentului. – V. iscăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscălit
ISCĂLÍT^1 s. n. Faptul de a (se) iscăli. – V. iscăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscălitură
ISCĂLITÚRĂ, iscălituri, s. f. Numele unei persoane scris de ea însăși pe un act oficial, pe o scrisoare, pe o chitanță etc. (pentru a le certifica); semnătură; p. ext. felul cum iscălește cineva. – Iscăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischemic
ISCHÉMIC, -Ă, ischemici, -ce, adj. (Med.) Referitor la ischemie; provocat de ischemie. – Din fr. ischémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischemie
ISCHEMÍE, ischemii, s. f. (Med.) Întrerupere a circulației sangvine într-un țesut sau organ, datorită unui spasm arterial sau astupării unui vas. – Din fr. ischémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischialgie
ISCHIALGÍE, ischialgii, s. f. (Med.) Nevralgie sciatică. [Pr.: -chi-al-] – Din fr. ischialgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischiatic
ISCHIÁTIC, -Ă, ischiatici, -ce, adj. (Med.) Al ischionului. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. ischiatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischion
ISCHIÓN, ischionuri, s. n. Una dintre cele trei părți care formează osul iliac. [Pr.: -chi-on] – Din fr. ischion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ischiuzar
ISCHIUZÁR, -Ă, ischiuzari, -e, adj., s. m. și f. (Înv.) (Om) dibaci, șiret, șmecher, iscusit. [Var.: ișchiuzár, -ă adj., s. m. și f.] – Din tc. isgüzar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscoadă
ISCOÁDĂ, iscoade, s. f. Persoană însărcinată să facă, în taină, cercetări sau să obțină informații în interesul cuiva; militar trimis în recunoaștere; spion. – Din iscodi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscodeală
ISCODEÁLĂ, iscodeli, s. f. 1. Acțiunea de a iscodi. 2. Născocire, invenție, scornitură, iscodenie. – Iscodi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscodenie
ISCODÉNIE, iscodenii, s. f. (Rar) Iscodeală (2). – Iscodi + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscodi
ISCODÍ, iscodesc, vb. IV. Tranz. 1. A cerceta ceva sau pe cineva atent (și în ascuns) pentru a afla un secret, adevărul etc.; a spiona. ◊ Refl. recipr. Se iscodeau cu privirea. 2. A pune cuiva întrebări insistente pentru a se informa, pentru a afla un secret etc. 3. A născoci, a inventa un lucru; a scorni, a plăsmui. – Din sl. ischoditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscodire
ISCODÍRE, iscodiri, s. f. Acțiunea de a (se) iscodi și rezultatul ei. – V. iscodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscoditor
ISCODITÓR, -OÁRE, iscoditori, -oare, adj. 1. Care caută să pătrundă cu mintea, să afle, să observe cu de-amănuntul; care spionează. ♦ (Adverbial) Bănuitor. 2. Care pune cuiva întrebări insistente pentru a se informa, care caută să descoasă pe cineva. 3. Care inventează; născocitor. – Iscodi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscoditură
ISCODITÚRĂ, iscodituri, s. f. (Rar) Lucru iscodit; invenție, scornitură; minciună. – Iscodi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscusi
ISCUSÍ, iscusesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) face mai îndemânatic, mai ager, mai isteț; a (se) face mai fin, mai rafinat. – Din sl. iskusiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscusinţă
ISCUSÍNȚĂ, iscusințe, s. f. Îndemânare, dibăcie, pricepere; p. ext. talent, artă. – Iscusi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscusință
ISCUSÍNȚĂ, iscusințe, s. f. Îndemânare, dibăcie, pricepere; p. ext. talent, artă. – Iscusi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iscusit
ISCUSÍT, -Ă, iscusiți, -te, adj. 1. Îndemânatic, dibaci, abil, ingenios, priceput; învățat. 2. Făcut cu pricepere, cu măiestrie, cu artă. – V. iscusi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isihie
ISIHÍE s. f. (Înv.) Liniște, odihnă, tihnă. – Din ngr. isihía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islam
ISLÁM s. n. Religie monoteistă întemeiată, în sec. VII, de Profetul Mahomed și răspândită în Asia și Africa; mahomedanism, islamism; p. ext. totalitatea mahomedanilor; totalitatea țărilor sau popoarelor de religie mahomedană. – Din fr. islam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islamic
ISLÁMIC, -Ă, islamici, -ce, adj. Care aparține islamului, privitor la islam. – Din fr. islamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islamism
ISLAMÍSM s. n. Mahomedanism, islam. – Din fr. islamisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islamiza
ISLAMIZÁ, islamizez, vb. I. Tranz. și refl. A trece sau a face să treacă la islamism; a da sau a căpăta caracter islamic. – Din fr. islamiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islamizare
ISLAMIZÁRE, islamizări, s. f. Acțiunea de a (se) islamiza și rezultatul ei. – V. islamiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islamizat
ISLAMIZÁT, -Ă, islamizați, -te, adj. Care a trecut la islamism; care a luat caracter islamic. – V. islamiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islandez
ISLANDÉZ, -Ă, islandezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Islandei sau este originară din Islanda. 2. Adj. Care aparține Islandei sau islandezilor (1), privitor la Islanda ori la islandezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba islandeză. – Din fr. islandais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

islaz
ISLÁZ s. n. v. izlaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ismailit
ISMAILÍT, ismailiți, s. m. Membru al unei secte de musulmani șiiți caracterizată printr-un fanatism extrem. [Pr.: -ma-i-] – Din fr. Ismaïlite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ismena
Ismena = Ismene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ismene
Ismene, sora Antigonei și fiica lui Oedipus (v. și Antigone).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

isnaf
ISNÁF, (1) isnafuri, s. n., (2) isnafi, s. m. (Înv.) 1. S. n. Breaslă, corporație. 2. S. m. Breslaș, meseriaș. – Din tc. esnaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isoglosă
ISOGLÓSĂ s. f. v. izoglosă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isomerizat
ISOMERIZÁT adj. v. isomeriza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ison
ISÓN s. n. Sunet prelungit, folosit în scopul acompanierii unei melodii vocale sau instrumentale. ◊ Expr. A ține (cuiva) isonul = a) a acompania o melodie; b) a aproba, a susține vorbele sau faptele cuiva, a-i face pe plac. [Acc. și: íson] – Din ngr. ison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isonar
ISONÁR, isonari, s. m. (Înv.) Persoană care ținea isonul (la biserică). – Ison + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isop
ISÓP, isopi, s. m. Mic arbust exotic cu flori albastre, mai rar roșii sau albe, cultivat la noi ca plantă ornamentală (Hyssopus officinalis). – Din sl. isopŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isopren
ISOPRÉN, isopreni, s. m. v. IZOPREN. – [DEX '98, Dicționar ortografic, NODEX, MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isoscel
ISOSCÉL, isoscele, adj. (Despre un triunghi) Care are două laturi egale; (despre un trapez) ale cărui laturi neparalele sunt egale. – Din fr. isocèle, lat. isosceles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispas
ISPÁS s. n. (Pop.) Numele unei sărbători creștine ortodoxe; Înălțarea (Domnului). – Din sl. sŭpasŭ „mântuitor”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispaşă
ISPÁȘĂ, ispașe, s. f. (Înv.) Despăgubire, amendă plătită pentru stricăciunile făcute de vitele intrate pe un teren (cultivat) străin; p. ext. constatarea la fața locului a acestor stricăciuni. – Din ispăși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispașă
ISPÁȘĂ, ispașe, s. f. (Înv.) Despăgubire, amendă plătită pentru stricăciunile făcute de vitele intrate pe un teren (cultivat) străin; p. ext. constatarea la fața locului a acestor stricăciuni. – Din ispăși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispăşenie
ISPĂȘÉNIE, ispășenii, s. f. (Înv.) Ispășire. – Ispăși + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispășenie
ISPĂȘÉNIE, ispășenii, s. f. (Înv.) Ispășire. – Ispăși + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispăşi
ISPĂȘÍ, ispășesc, vb. IV. Tranz. 1. A suferi din cauza unei greșeli, a o răscumpăra prin suferință. ♦ A executa o pedeapsă privativă de libertate în urma condamnării; a expia. 2. (Înv.) A cerceta și a evalua paguba făcută (de vite) pe proprietatea altuia. [Var.: (înv.) spășí vb. IV] – Din sl. sŭpasiti „a mântui”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispăși
ISPĂȘÍ, ispășesc, vb. IV. Tranz. 1. A suferi din cauza unei greșeli, a o răscumpăra prin suferință. ♦ A executa o pedeapsă privativă de libertate în urma condamnării; a expia. 2. (Înv.) A cerceta și a evalua paguba făcută (de vite) pe proprietatea altuia. [Var.: (înv.) spășí vb. IV] – Din sl. sŭpasiti „a mântui”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispăşire
ISPĂȘÍRE, ispășiri, s. f. Acțiunea de a ispăși și rezultatul ei; expiere, spășenie, ispășenie, expiație. – V. ispăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispășire
ISPĂȘÍRE, ispășiri, s. f. Acțiunea de a ispăși și rezultatul ei; expiere, spășenie, ispășenie, expiație. – V. ispăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispăşitor
ISPĂȘITÓR, -OÁRE, ispășitori, -oare, adj. 1. Care ispășește (o vină, o greșeală); expiator. ◊ Expr. Țap ispășitor = persoană pusă să suporte consecințele pentru greșelile altora. 2. (În credințele religioase) Care contribuie la iertarea păcatelor cuiva. Jertfă ispășitoare. – Ispăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispășitor
ISPĂȘITÓR, -OÁRE, ispășitori, -oare, adj. 1. Care ispășește (o vină, o greșeală); expiator. ◊ Expr. Țap ispășitor = persoană pusă să suporte consecințele pentru greșelile altora. 2. (În credințele religioase) Care contribuie la iertarea păcatelor cuiva. Jertfă ispășitoare. – Ispăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispisoc
ISPISÓC, ispisoace, s. n. (Înv.) Hrisov, document vechi. – Din rus. spisok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispită
ISPÍTĂ, ispite, s. f. 1. Ceea ce exercită o mare forță de atracție; îndemn (spre rău), ademenire, tentație, seducție; p. ext. păcat. 2. (Înv.) Încercare, probă la care era supus cineva pentru a i se constata iubirea, răbdarea, credința etc. 3. (Înv.) Cercetare, examinare, studiu. 4. (Înv.) Experiență. – Din ispiti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispiti
ISPITÍ, ispitesc, vb. IV. Tranz. 1. A atrage (spre rău) a ademeni, a tenta, a momi. ♦ Refl. (Înv.) A se lăsa ademenit, a cădea în ispită, a greși. 2. (Înv.) A pune la încercare sau la o probă pe cineva sau sentimentele, caracterul cuiva. 3. (Înv. și pop.) A cerceta, a examina; p. ext. a descoase. 4. (Înv.) A constata; a descoperi, a afla. – Din sl. ispytati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispitire
ISPITÍRE, ispitiri, s. f. I. Acțiunea de a ispiti și rezultatul ei. 1. Ademenire, tentație, seducere. 2. (Înv.) Punere la încercare, la probă. ♦ Încercarea prin care trece cineva. 3. (Înv.) Experiență. II. (Înv.) Demers, intervenție; încercare, sforțare. – V. ispiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispitit
ISPITÍT, -Ă, ispitiți, -te, adj. 1. Ademenit, sedus. 2. (Înv.; despre oameni) Încercat^2, experimentat. – V. ispiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispititor
ISPITITÓR, -OÁRE, ispititori, -oare, adj. 1. Care ispitește; ademenitor, tentant; p. ext. fermecător. 2. (Înv.) Care cercetează, iscodește. – Ispiti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispol
ISPÓL, ispoale, s. n. Căuș de lemn sau de tablă, folosit pentru scoaterea apei din barcă, din luntre etc. – Din bg. izpol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispovedi
ISPOVEDÍ vb. IV v. spovedi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispovedui
ISPOVEDUÍ vb. IV v. spovedi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispravă
ISPRÁVĂ, isprăvi, s. f. 1. Faptă, treabă, acțiune dusă (cu bine) până la capăt, îndeplinită cu succes; p. ext. aventură. ◊ Loc. adj. De ispravă = (despre oameni) cumsecade, vrednic; (despre acțiuni) bun, remarcabil. De nicio (sau nici de o) ispravă = care nu e bun de nimic, care nu inspiră încredere. ♦ (Ir.) Poznă, năzdrăvănie. 2. Rezultat bun obținut în urma unor eforturi; succes, reușită, izbândă. ◊ Expr. Fără nicio (sau vreo) ispravă = fără niciun rezultat; zadarnic. – Din sl. isprava, bg. izprava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ispravnic
ISPRÁVNIC, ispravnici, s. m. Dregător care aducea la îndeplinire o poruncă domnească sau (mai târziu) care conducea, ca reprezentant al domnului, un județ sau un ținut. – Din bg. izpravnik, rus. ispravnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvi
ISPRĂVÍ, isprăvesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A duce sau a ajunge până la sfârșit, a face să fie sau a fi gata; a (se) termina, a (se) sfârși, a (se) mântui; a (se) înfăptui, a (se) realiza. ◊ Loc. adv. Pe isprăvite = aproape de sfârșit, pe sfârșite. ◊ Expr. (Tranz.) Am isprăvit! = nu mai stau de vorbă! Isprăvește odată! = taci! termină! (Refl.) S-a isprăvit = a) ai dreptate, așa e; b) nu mai e nimic de făcut. 2. Tranz. A face să se prăpădească, să dispară. ◊ Refl. S-a isprăvit cu el. – Din sl. ispraviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvire
ISPRĂVÍRE, isprăviri, s. f. Acțiunea de a (se) isprăvi și rezultatul ei. – V. isprăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvit
ISPRĂVÍT s. n. Faptul de a (se) isprăvi; sfârșit^1. – V. isprăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvniceasă
ISPRĂVNICEÁSĂ, isprăvnicese, s. f. Soția ispravnicului. – Ispravnic + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvnicel
ISPRĂVNICÉL, isprăvnicei, s. m. Subaltern al vătafului care supraveghea munca argaților unei moșii. – Ispravnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvnicesc
ISPRĂVNICÉSC, -EÁSCĂ, isprăvnicești, adj. Care ține de ispravnic sau de isprăvnicie, privitor la ispravnic sau la isprăvnicie. – Ispravnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvnici
ISPRĂVNICÍ, isprăvnicesc, vb. IV. Intranz. A administra, a conduce în calitate de ispravnic. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni ispravnic. – Din ispravnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isprăvnicie
ISPRĂVNICÍE, isprăvnicii, s. f. 1. Funcția de ispravnic. 2. Instituție condusă de ispravnic; reședința ispravnicului. – Ispravnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

israelian
ISRAELIÁN, -Ă, israelieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care locuiește în statul Israel. 2. Adj. Care aparține statului Israel sau israelienilor (1), privitor la Israel ori la israelieni. [Pr.: -li-an] – Israel (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

israelit
ISRAELÍT, -Ă, israeliți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană de religie mozaică, care a trăit în Israelul antic, pe vremea regilor; adept al mozaismului; p. ext. evreu. 2. Adj. Referitor la religia mozaică (iudaică); evreiesc. [Pr.: -ra-e- – Scris și: izraelit] – Din fr. israélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

issa
Issa 1. Denumire purtată de Achilles în timpul cînd, deghizat în haine femeiești, trăia la curtea lui Lycomedes, regele dolopilor. 2. Tînără din Lesbos, iubită de zeul Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ist
IST, IÁSTĂ, iști, iaste, adj. pron. dem. (Reg.; după substantiv are forma ista, iasta) Acest; (despre unități de timp) prezent; de acum sau dintr-un viitor foarte apropiat. [Gen.-dat. sg. istui, istei, pl. istor. – Var.: iest adj. dem.] – Lat. *istus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ista
ÍSTA, IÁSTA, iștia, istea, pron. dem., adj. dem. (Reg.) Acesta^1. [Gen.-dat. sg. istuia, isteia, pl. istora] – Lat. *istus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istalalt
ISTALÁLT, -Ă pron. dem. și f. v. istălalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istălalt
ÍSTĂLALT, IÁSTĂLALTĂ, iștilalți, istelalte, pron. dem., adj. pron. dem. (postpus) (Reg.) Cestălalt. [Var.: istalált, -ă, iștíalalți, iestelalte pron. dem., adj. dem.] – Ist(a) + alalt (= ălalalt).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iste
ÍSTE adj. pr. f. pl. v. ist. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

istea
ÍSTEA pr. f. pl., adj. pr. f. pl. v. ista. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isteciune
ISTECIÚNE, isteciuni, s. f. (Înv.) Istețime. – Isteț + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteilalte
ÍSTEILALTE pr. f., adj. pr. f. g.-d. sg. v. istălalt. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

istelalte
ÍSTELALTE pr. f., adj. pr. f. pl. v. istălalt. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isteric
ISTÉRIC, -Ă, isterici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de isterie. ◊ (Adverbial) Plânge isteric. 2. Adj. Privitor la isterie, care aparține isteriei. – Din fr. hystérique, it. isterico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istericale
ISTERICÁLE s. f. pl. (Fam.) Acces, criză de isterie. – Din ngr. isteriká.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isterie
ISTERÍE, isterii, s. f. Tulburare mintală manifestată prin descărcări emoționale, leșin, sugestibilitate, simptome fără bază organică. – Din fr. hystérie, it. isteria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isterisire
ISTERISÍRE s. f. v. isterisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isterizare
ISTERIZÁRE s. f. v. isteriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isterizat
ISTERIZÁT adj. v. isteriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

isteţ
ISTÉȚ, -EÁȚĂ, isteți, -e, adj. Ager (la minte), deștept, iscusit, priceput. ♦ Vioi, sprinten. – Din sl. istĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteț
ISTÉȚ, -EÁȚĂ, isteți, -e, adj. Ager (la minte), deștept, iscusit, priceput. ♦ Vioi, sprinten. – Din sl. istĭcĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteţi
ISTEȚÍ, istețesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A deveni isteț. – Din isteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteți
ISTEȚÍ, istețesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A deveni isteț. – Din isteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteţie
ISTEȚÍE, isteții, s. f. (Înv.) Istețime. – Isteț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteție
ISTEȚÍE, isteții, s. f. (Înv.) Istețime. – Isteț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isteţime
ISTEȚÍME, istețimi, s. f. Agerime (de minte), iscusință, pricepere, vioiciune, ingeniozitate, isteție, isteciune, perspicacitate. – Isteț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istețime
ISTEȚÍME, istețimi, s. f. Agerime (de minte), iscusință, pricepere, vioiciune, ingeniozitate, isteție, isteciune, perspicacitate. – Isteț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istm
ISTM, istmuri, s. n. Fâșie îngustă de pământ care leagă două continente sau o peninsulă de un continent și care separă două mări sau două golfuri. – Din fr. isthme, lat. isthmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoric
ISTÓRIC, -Ă, istorici, -ce, adj., s. m., s. n. I. Adj. 1. Care aparține istoriei, privitor la istorie, istoricesc; p. ext. care are o importanță deosebită (în dezvoltarea societății). ◊ Monument istoric = construcție care pentru vechimea și valoarea ei artistică este ocrotită de lege. ♦ Care se ocupă cu fapte din istorie, care are ca temă istoria. Roman istoric. 2. Care se schimbă în cursul timpului. 3. Care corespunde faptelor istoriei, care a existat în realitate, real^2. 4. Care studiază problemele sau fenomenele în ordinea cronologică. Metodă istorică. II. 1. S. m. Specialist în domeniul istoriei, autor de opere istorice; p. restr. istoriograf. 2. S. n. Expunere (amplă) a unui fapt, a unui eveniment etc., în împrejurările în care s-a produs, în ordinea desfășurării faptelor etc. – Din fr. historique, lat. historicus, it. istorico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoricesc
ISTORICÉSC, -EÁSCĂ, istoricești, adj. (Înv.) Istoric. – Istoric + suf. -esc. Cf. rus. istoriceskii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoriceşte
ISTORICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere istoric, în mod cronologic. – Istoric + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoricește
ISTORICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere istoric, în mod cronologic. – Istoric + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorie
ISTÓRIE, istorii, s. f. 1. Proces de dezvoltare a fenomenelor naturii și societății. 2. Știință care studiază trecutul umanității și al societăților omenești cu scopul de a le reconstitui. ♦ (Concr.) Scriere conținând evenimente și fapte care se încadrează în această știință. 3. (Cu determinarea domeniului) Știință care studiază dezvoltarea și schimbările succesive dintr-un anumit domeniu. Istoria limbii. ♦ (Concr.) Lucrare care tratează probleme din aceste domenii. 4. Povestire, narațiune. 5. (Fam.) Întâmplare, pățanie. ♦ Poznă, încurcătură. – Din lat. historia, it. istoria. Cf. fr. histoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorioară
ISTORIOÁRĂ, istorioare, s. f. Scurtă povestire distractivă, moralizatoare, de obicei pentru copii. [Pr.: -ri-oa-] – Istorie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoriograf
ISTORIOGRÁF, istoriografi, s. m. Persoană însărcinată, în trecut, în mod oficial, să scrie istoria unei epoci, a unei domnii etc.; p. ext. istoric. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiographe, lat. historiographus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoriografie
ISTORIOGRAFÍE, istoriografii, s. f. 1. Știință auxiliară a istoriei care se ocupă cu studiul evoluției concepțiilor și al operelor istorice. 2. Totalitatea scrierilor istorice (dintr-o țară, dintr-o anumită perioadă de timp, cu privire la o anumită problemă etc.). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorisi
ISTORISÍ, istorisesc, vb. IV. Tranz. A povesti, a expune, a nara. – Din ngr. istórisa (aor. lui istoró).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorisire
ISTORISÍRE, istorisiri, s. f. Acțiunea de a istorisi și rezultatul ei; povestire. ♦ (Concr.) Creație literară în care se istorisește ceva. – V. istorisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorism
ISTORÍSM s. n. (Fil.) 1. Istoricism. 2. Principiu potrivit căruia evenimentele și fenomenele trebuie studiate în procesul apariției și dezvoltării lor istorice. – Din fr. historisme, rus. istorizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istorlalte
ÍSTORLALTE pr. f., adj. pr. f. g.-d. pl. v. istălalt. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

istov
ISTÓV s. n. (Înv.) Sfârșit^1, capăt. ◊ Loc. adj. și adv. (Pop.) De istov = cu totul, complet, definitiv, perfect. Fără istov = fără încetare; nesfârșit, necurmat. – Din sl. istovŭ „adevărat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istoveală
ISTOVEÁLĂ s. f. Faptul de a (se) istovi; sleire a puterilor; stare de epuizare fizică. – Istovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istovi
ISTOVÍ, istovesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) obosi peste măsură, a (se) slei de puteri (din cauza eforturilor depuse, a consumului nervos etc.); a (se) epuiza, a (se) extenua. 2. Tranz. (Pop.) A sfârși, a termina, a epuiza. – Din istov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istovire
ISTOVÍRE, istoviri, s. f. Faptul de a (se) istovi; stare de oboseală extremă, de extenuare. – V. istovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istovit
ISTOVÍT, -Ă, istoviți, -te, adj. (Despre ființe) Extrem de obosit, sleit de puteri; extenuat, epuizat, frânt, sleit^2, sfârșit^2. – V. istovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istovitor
ISTOVITÓR, -OÁRE, istovitori, -oare, adj. Care istovește; epuizant, extenuant. – Istovi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istrion
ISTRIÓN s. m. v. histrion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istroromân
ISTROROMẤN, -Ă, istroromâni, -e, s. m., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o ramură a poporului român care trăiește în peninsula Istria și în insula Krk. 2. Adj. Care aparține istroromânilor (1), privitor la istroromâni. ♦ Dialect al limbii române vorbit de istroromâni (1). – Istria (n. pr.) + român.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

istroromâncă
ISTROROMẤNCĂ, istroromânce, s. f. Femeie care face parte dintr-o ramură a poporului român care trăiește în peninsula Istria și în insula Krk sau este originară de acolo. – Istroromân + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

isus
ISÚS s. m. pr. v. Iisus.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

işchiuzar
IȘCHIUZÁR, -Ă adj., s. m. și f. v. ischiuzar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ișchiuzar
IȘCHIUZÁR, -Ă adj., s. m. și f. v. ischiuzar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

işlic
IȘLÍC, ișlice, s. n. (Înv.) Căciulă de blană scumpă sau de postav, de format mare, cilindrică sau cu fundul pătrat (din alt material), purtată de domni, de boieri și uneori de soțiile lor, iar mai târziu de negustori, de lăutari etc. ◊ Expr. A călca (pe cineva) pe colțul ișlicului sau a pocni (pe cineva) la coada ișlicului = a jigni (pe cineva). [Var.: (înv.) șlic s. n.] – Cf. tc. bașlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ișlic
IȘLÍC, ișlice, s. n. (Înv.) Căciulă de blană scumpă sau de postav, de format mare, cilindrică sau cu fundul pătrat (din alt material), purtată de domni, de boieri și uneori de soțiile lor, iar mai târziu de negustori, de lăutari etc. ◊ Expr. A călca (pe cineva) pe colțul ișlicului sau a pocni (pe cineva) la coada ișlicului = a jigni (pe cineva). [Var.: (înv.) șlic s. n.] – Cf. tc. bașlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

işlicar
IȘLICÁR, ișlicari, s. m. (Înv.) 1. Persoană care purta ișlic; p. ext. boier conservator, retrograd, refractar la ideile progresiste. 2. Fabricant sau negustor de ișlice. – Ișlic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ișlicar
IȘLICÁR, ișlicari, s. m. (Înv.) 1. Persoană care purta ișlic; p. ext. boier conservator, retrograd, refractar la ideile progresiste. 2. Fabricant sau negustor de ișlice. – Ișlic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

işlicel
IȘLICÉL, ișlicele, s. n. (Înv.) Diminutiv al lui ișlic. – Ișlic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ișlicel
IȘLICÉL, ișlicele, s. n. (Înv.) Diminutiv al lui ișlic. – Ișlic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

it
IT s. singulare tantum Tehnologia informației; acronim (scris doar cu majuscule) pentru englezescul information technology însemnând „tehnologia informației” (Microsoft se înfruptă din IT-ul românesc). Când însoțește un substantiv are valoare adjectivală (industria IT, sectorul IT etc. – care privește tehnologia informației). [ < engl. IT ]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

italian
ITALIÁN, -Ă, italieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Italiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Italiei sau italienilor (1), privitor la Italia ori la italieni; italienesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba italiană. [Pr.: -li-an] – Din it. italiano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italiancă
ITALIÁNCĂ, italience, s. f. Femeie care face parte din populația Italiei sau este originară de acolo. [Pr.: -li-an-] – Italian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italic
ITÁLIC, -Ă, italici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține Italiei antice, privitor la Italia antică. 2. Adj., s. f. (Literă) cu caractere cursive. – Din fr. italique, lat. italicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italienesc
ITALIENÉSC, -EASCĂ, italienești, adj. Italian (2). [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italieneşte
ITALIENÉȘTE adv. În felul italienilor; în limba italiană. [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italienește
ITALIENÉȘTE adv. În felul italienilor; în limba italiană. [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italienism
ITALIENÍSM, (1) italienisme, s. n. 1. Cuvânt sau expresie împrumutate din limba italiană de o altă limbă și neadaptate la sistemul acesteia. 2. Curent lingvistic din sec. XIX care urmărea să apropie prin mijloace artificiale limba română de italiană. [Pr.: -li-e-] – Din it. italianismo, fr. istalianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italienist
ITALIENÍST, -Ă, italieniști, -ste, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care aparține italienismului (2), privitor la italienism. 2. S. m. Adept al italienismului (2). 3. S. m. și f. Specialist în limba, literatura și cultura italiană! [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italiot
ITALIÓT, italioți, s. m. (La pl.) Populație de limbă indo-europeană care a locuit în Antichitate în centrul Italiei; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. [Pr.: -li-oți] – Din fr. Italiotes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

italus
Italus, rege străvechi și erou eponim al Italiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

item
ITEM^1 adv. De altfel, în plus. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

item
ITEM^2, itemi, s. m. 1. Element al unui test care corespunde unui obiectiv bine definit. 2. (Lingv.) Unitate lexicală de bază; cuvânt. ♦ Unitate gramaticală de bază, categorie gramaticală. [Pl. și: (n.) itemuri și iteme] – Din engl. item.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iterativ
ITERATÍV, -Ă, iterativi, -e, adj. (Despre forme verbale sau despre propoziții temporale) Care exprimă o acțiune repetată; frecventativ. – Din fr. itératif, lat. iterativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iteraţie
ITERÁȚIE, iterații, s. f. Repetare a unui anumit procedeu de calcul, prin aplicarea lui la rezultatul calculului din etapa precedentă. – Din fr. itération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iterație
ITERÁȚIE, iterații, s. f. Repetare a unui anumit procedeu de calcul, prin aplicarea lui la rezultatul calculului din etapa precedentă. – Din fr. itération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

itindenţie
ITINDÉNȚIE s. f. v. intendență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

itindenție
ITINDÉNȚIE s. f. v. intendență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

itinerant
ITINERÁNT, -Ă, itineranți, -te, adj. Care se deplasează din loc în loc pentru a desfășura o anumită activitate, pentru a exercita o anumită profesie. – Din fr. itinérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

itinerar
ITINERÁR, itinerare, s. n. Drum pe care se desfășoară o călătorie, cu indicarea localităților parcurse; marșrut. ♦ Indicator care cuprinde stațiile și orele de plecare și de sosire ale unui vehicul pe un parcurs. – Din fr. itinéraire, lat. itinerarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

itinerare
ITINERÁRE s. f. v. itinera. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

itinerat
ITINERÁT, -Ă, itinerați, -te, adj. v. itinera. – DOOM 2
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

itis
Itis = Itys.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

itys
Itys, fiul lui Tereus, regele Thraciei, și al lui Procne. Copil fiind, Itys a fost ucis de către mama sa, care l-a tăiat în bucăți și i le-a servit lui Tereus la masă drept răzbunare pentru fărădelegea săvîrșită de către acesta (v. Philomela).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iţan
IȚÁN, ițani, s. m. (Rar) Locuitor de la munte. – Iță + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ițan
IȚÁN, ițani, s. m. (Rar) Locuitor de la munte. – Iță + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţari
IȚÁRI s. m. pl. Pantaloni țărănești lungi, strâmți și încrețiți pe picior, confecționați dintr-o țesătură de bumbac sau de lână, specifici portului popular românesc. – Iță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ițari
IȚÁRI s. m. pl. Pantaloni țărănești lungi, strâmți și încrețiți pe picior, confecționați dintr-o țesătură de bumbac sau de lână, specifici portului popular românesc. – Iță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţă
ÍȚĂ, ițe, s. f. Dispozitiv la războiul de țesut, format dintr-o ramă dreptunghiulară pe care sunt fixate sârme sau sfori paralele, prin ochiurile cărora trec firele de urzeală pentru formarea rostului; fiecare dintre firele cu ochiuri care fac parte din acest dispozitiv. ◊ Expr. A (i se) încurca (cuiva) ițele = a (i se) strica planul (cuiva); a (se) complica situația. A (se) descurca ițele = a (se) lămuri o situație. – Lat. licia (pl. lui licium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iță
ÍȚĂ, ițe, s. f. Dispozitiv la războiul de țesut, format dintr-o ramă dreptunghiulară pe care sunt fixate sârme sau sfori paralele, prin ochiurile cărora trec firele de urzeală pentru formarea rostului; fiecare dintre firele cu ochiuri care fac parte din acest dispozitiv. ◊ Expr. A (i se) încurca (cuiva) ițele = a (i se) strica planul (cuiva); a (se) complica situația. A (se) descurca ițele = a (se) lămuri o situație. – Lat. licia (pl. lui licium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţăraşi
IȚĂRÁȘI s. m. pl. (Rar) Diminutiv al lui ițari. – Ițari + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ițărași
IȚĂRÁȘI s. m. pl. (Rar) Diminutiv al lui ițari. – Ițari + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţi
IȚÍ, ițesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se ivi numai cu capul, a se arăta puțin, pentru un moment sau pe furiș. 2. A se uita la ceva pe furiș sau în fugă, a arunca o privire fugară și curioasă. – Cf. iții.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iți
IȚÍ, ițesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se ivi numai cu capul, a se arăta puțin, pentru un moment sau pe furiș. 2. A se uita la ceva pe furiș sau în fugă, a arunca o privire fugară și curioasă. – Cf. iții.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţii
ÍȚII interj. (Rar; în expr.) A face iții, se zice despre cel care, într-un joc de copii, scoate puțin capul afară din locul unde s-a ascuns, pentru a da un semnal convențional. [Var.: íțiiu interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iții
ÍȚII interj. (Rar; în expr.) A face iții, se zice despre cel care, într-un joc de copii, scoate puțin capul afară din locul unde s-a ascuns, pentru a da un semnal convențional. [Var.: íțiiu interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţiiu
ÍȚIIU interj. v. iții.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ițiiu
ÍȚIIU interj. v. iții.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iţit
IȚÍT, -Ă, ițiți, -te, adj. Care a apărut brusc. Puștiul ițit de după gard... – V. iți.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ițit
IȚÍT, -Ă, ițiți, -te, adj. Care a apărut brusc. Puștiul ițit de după gard... – V. iți.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iu
IU interj. (Repetat) Strigăt pe care îl scot flăcăii la horă și care însoțește strigăturile. ♦ Strigăt care exprimă spaima. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubăreţ
IUBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, iubăreți, -ețe, adj. (Pop.) Care se îndrăgostește des, care iubește cu pasiune. – Iubi + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubăreț
IUBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, iubăreți, -ețe, adj. (Pop.) Care se îndrăgostește des, care iubește cu pasiune. – Iubi + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubeţ
IUBÉȚ, -EÁȚĂ, iubeți, -e, adj., s. m. și f. (Pop.) (Persoană) care iubește mult, care este pătimașă în dragoste. ♦ (Înv.) (Persoană) care face pasiune pentru ceva, care își dorește mult un lucru. – Iubi + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubeț
IUBÉȚ, -EÁȚĂ, iubeți, -e, adj., s. m. și f. (Pop.) (Persoană) care iubește mult, care este pătimașă în dragoste. ♦ (Înv.) (Persoană) care face pasiune pentru ceva, care își dorește mult un lucru. – Iubi + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubi
IUBÍ, iubesc, vb. IV. 1. Tranz. A fi îndrăgostit, a simți o mare afecțiune pentru o persoană (de sex opus). ♦ Refl. recipr. A avea sentimente de dragoste unul față de celălalt; spec. a avea relații sexuale cu o persoană (de sex opus). 2. Tranz. A avea afecțiune deosebită față de cineva sau ceva. 3. Tranz. A-i plăcea să... – Din sl. ljubiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubire
IUBÍRE, iubiri, s. f. Faptul de a (se) iubi; sentiment de dragoste pentru o persoană de sex opus; relații de dragoste; amor, iubit^1. ♦ Sentiment de afecțiune (și admirație) pentru cineva sau ceva. – V. iubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubit
IUBÍT^2, -Ă, iubiți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este foarte drag cuiva, pe care cineva îl iubește; drag. 2. S. m. și f. Persoană care este în relații de dragoste cu o persoană de sex opus; amant, amorez, ibovnic, drăguț. – V. iubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubit
IUBÍT^1 s. n. Iubire. – V. iubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubit
IUBÍT^2, -Ă, iubiți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este foarte drag cuiva, pe care cineva îl iubește; drag. 2. S. m. și f. Persoană care este în relații de dragoste cu o persoană de sex opus; amant, amorez, ibovnic, drăguț. – V. iubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubitor
IUBITÓR, -OÁRE, iubitori, -oare, adj. Care iubește, înclinat să iubească; căruia îi place ceva, plin de dragoste, drăgăstos. – Iubi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubiţel
IUBIȚÉL, -ÍCĂ, iubiței, -ele, s. m. și f. (Fam.) Diminutiv al lui iubit^2 (2). – Iubit^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iubițel
IUBIȚÉL, -ÍCĂ, iubiței, -ele, s. m. și f. (Fam.) Diminutiv al lui iubit^2 (2). – Iubit^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iudaic
IUDÁIC, -Ă, iudaici, -ce, adj. Care aparține Iudeii sau populației ei, privitor la Iudeea sau la populația ei. [Pr.: -da-ic] – Din fr. judaïque, lat. judaicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iudaism
IUDAÍSM s. n. Mozaism. – Din fr. judaïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iudă
IÚDĂ, iude, s. f. Om trădător; om fățarnic, prefăcut. – Din sl. Ijuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iudeospaniol
IUDEOSPANIÓL, -Ă, iudeospanioli, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Evreu din Spania. 2. Adj. Care aparține iudeospaniolilor (1), care se referă la iudeospanioli. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de iudeospanioli. – Cf. fr. judéo-espagnol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iudeospaniol
IUDEOSPANIÓL, -Ă, iudeospánioli, -e, adj. și s. f. 1. Adj. Care aparține de sau care se referă la comunitățile sefarde și la limba pe care o vorbesc. 2. S. f. Limbă vorbită de sefarzii din Asia Mică, Balcani și nordul Africii, care păstrează multe trăsături ale limbii spaniole de dinaintea sec. al XVI-lea. (cf. sp. judeo(-)español) [DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

iudeu
IUDÉU, iudei, s. m. Persoană care făcea parte din populația Iudeii antice sau era originară de acolo. ♦ (Înv.) Evreu. – Din sl. Ijudeĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuft
IUFT s. n. Piele groasă de bovine tăbăcită vegetal cu coajă de stejar și de mesteacăn și impermeabilizată cu ulei de mesteacăn, întrebuințată pentru fețe de încălțăminte. – Din rus. iuft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iugăr
IÚGĂR, iugăre, s. n. Veche unitate de măsură pentru suprafețe agrare, folosită în Transilvania, egală cu 0,5775 ha. [Var.: júgăr s. n.] – Din lat. jugerum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iugoslav
IUGOSLÁV, -Ă, iugoslavi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația fostei Iugoslavii. 2. Adj. Care aparține fostei Iugoslavii sau iugoslavilor (1), privitor la Iugoslavia ori la iugoslavi. – Din Iugoslavia (n. pr.) (derivat regresiv). – Din fr. yougoslave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iui
IUÍ, iui, vb. IV. Intranz. (Rar) A chiui. [Pr.: -i-u-] – Iu + suf. -ui (după chiui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuit
IUÍT, iuituri, s. n. (Rar) Chiuit. [Pr.: -i-u-] – V. iui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iulian
IULIÁN adj. (În sintagma) Calendar iulian = calendar stabilit din ordinul lui Iuliu Cezar în anul 46 î.Hr. [Pr.: -li-an] – Din lat. julianus, fr. julien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iulie
IÚLIE s. m. A șaptea lună a anului; luna lui cuptor. – Din sl. Ijulĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iulus
Iulus, denumire purtată de Ascanius, fiul lui Aeneas (v. Ascanius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iuncăr
IÚNCĂR s. m. v. iuncher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuncher
IÚNCHER, iuncheri, s. m. 1. (În vechea terminologie a unor armate) Elev al unei școli militare; cadet. 2. Mare proprietar de pământ provenit din nobilimea militară germană. [Var.: iúncăr s. m.] – Din rus. ĭunker, germ. Junker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuncherie
IUNCHERÍE s. f. (Rar) Calitatea de iuncher; timpul petrecut ca iuncher. – Iuncher + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuncherime
IUNCHERÍME s. f. (Rar) Clasa marilor proprietari de pământ germani, care provenea din nobilimea militară. – Iuncher + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iunie
IUNIE s. m. A șasea lună a anului; cireșar. – Din sl. Ijunĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuno
Iuno, în mitologia romană, soția lui Iupiter și protectoarea femeilor, în special a celor măritate. După atributele pe care le avea, Iuno era denumită fie Moneta (cea care vestește, avertizează – datorită faptului că a salvat Roma de invazia galilor prin alarma pe care au dat-o faimoasele gîște de pe Capitoliu, ce-i erau consacrate), fie Lucina, datorită faptului că ajuta femeile la nașteri, fie Juga(lis), pentru că patrona căsătoriile etc. Sărbătorile închinate ei purtau numele de Matronalia și aminteau de rolul salvator pentru cetate al femeilor sabine răpite odinioară, care s-au aruncat în încăierare între părinții și noii lor soți, împiedicîndu-i să se măcelărească reciproc. Iuno a fost identificată de timpuriu cu Hera din mitologia greacă. Numele ei era legat de numeroase mituri și legende (v. Hera).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iunona
Iunona = Iuno.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iuppiter
Iup(p)iter, la romani, stăpînul zeilor și al oamenilor, asimilat cu Zeus din mitologia greacă (v. Zeus). Era considerat drept divinitate supremă, dătătoare de viață și de lumină, care cîrmuia cerul și pămîntul, stăpînea tunetul și trăsnetul, dezlănțuia ploile și furtunile etc. Legate de aceste atribute, Iupiter purta o serie de epitete ca: Fulgurator, Fulminator, Tonans etc. Templul său se afla la Roma, pe Capitoliu și, de aici, el a mai căpătat un epitet – Capitolinus. Dar denumirea cea mai cunoscută care-l desemna era Optimus Maximus („cel mai bun și cel mai mare”). Ca ocrotitor al romanilor și al Romei în special, Iupiter era cinstit cu precădere de consulii care intrau în funcție, de generalii care se întorceau victorioși, de învingătorii în întrecerile sportive, de cei care împărțeau dreptatea etc. El era venerat și avea cîte un templu în toate orașele Italiei și ale provinciilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iurăş
IÚRĂȘ s. n. v. iureș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iurăș
IÚRĂȘ s. n. v. iureș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iureş
IÚREȘ, iureșuri, s. n. Asalt, năvală, atac; mers impetuos; fugă, goană. [Var.: (reg.) iúrăș, (înv.) iúruș s. n.] – Din tc. yürügüș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iureș
IÚREȘ, iureșuri, s. n. Asalt, năvală, atac; mers impetuos; fugă, goană. [Var.: (reg.) iúrăș, (înv.) iúruș s. n.] – Din tc. yürügüș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iurtă
IÚRTĂ, iurte, s. f. Locuință demontabilă, specifică populațiilor nomade mongole sau turcice, de formă conică (la mongoli) sau semisferică (la turci), alcătuită dintr-un schelet din zăbrele de lemn în formă de cerc, acoperit cu pâslă. – Din rus. iurta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuruş
IÚRUȘ s. n. v. iureș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuruș
IÚRUȘ s. n. v. iureș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuşcă
IÚȘCĂ^2, iuști, s. f. (Reg.) Bici; p. ext. lovitură dată cu biciul. – Cf. biciușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iușcă
IÚȘCĂ^2, iuști, s. f. (Reg.) Bici; p. ext. lovitură dată cu biciul. – Cf. biciușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuşcă
IUȘCĂ^1 s. f. (Rar; în expr.) Iușcă de femeie = femeie șireată și plină de temperament. – Cf. femeiușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iușcă
IUȘCĂ^1 s. f. (Rar; în expr.) Iușcă de femeie = femeie șireată și plină de temperament. – Cf. femeiușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuşti
IUȘTI interj. (Reg.) Cuvânt care imită sunetul produs de plesnitura biciului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuști
IUȘTI interj. (Reg.) Cuvânt care imită sunetul produs de plesnitura biciului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iută
IÚTĂ s. f. 1. Plantă anuală cu tulpina înaltă până la 3 m și groasă de 1-2 cm, cu frunze galbene, ovale, cultivată în regiunile tropicale pentru fibrele textile extrase din tulpină (Corchorus olitorius și capsularis). 2. Fibră textilă obținută din tulpina iutei (1), întrebuințată la fabricarea pânzei de sac, a covoarelor etc. – Din germ. Jute, it. iuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iute
IÚTE, iuți, adj. 1. (Despre oameni) Care acționează sau reacționează repede; expeditiv, prompt; care se produce fără întârziere, rapid. Om iute. Replică iute. ♦ Care fuge, aleargă, înaintează cu viteză mare. Cal iute. Mers iute. ♦ (Adverbial) În grabă, repede, imediat, îndată. S-a dus iute acolo. ♦ Care se produce cu tărie, cu forță. Ploaie iute. 2. Care se enervează, se supără, se mânie ușor; irascibil; violent. 3. Care are gust înțepător; care produce o senzație gustativă usturătoare; picant. Mâncare iute. Gust iute. ♦ Care produce o senzație olfactivă înțepătoare și neplăcută. Miros iute. – Din sl. ljutu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iutişor
IUTIȘÓR adv. (Pop.) Nici prea iute, nici prea încet; potrivit de iute; repejor. – Iute + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iutișor
IUTIȘÓR adv. (Pop.) Nici prea iute, nici prea încet; potrivit de iute; repejor. – Iute + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuturna
Iuturna, fiica regelui Daunus și sora lui Turnus, iubită de Iupiter, care a făcut-o nemuritoare. Ca zeiță, era protectoarea apelor și a izvoarelor din Latium.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iuţar
IUȚÁR, iuțari, s. m. (Reg.) Ciupercă comestibilă cu pălăria albă-gălbuie, cu carnea albă, iute la gust (Lactarius piperatus). – Iute + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuțar
IUȚÁR, iuțari, s. m. (Reg.) Ciupercă comestibilă cu pălăria albă-gălbuie, cu carnea albă, iute la gust (Lactarius piperatus). – Iute + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuţeală
IUȚEÁLĂ, iuțeli, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este iute, grabă cu care se mișcă cineva sau ceva; viteză (mare); repeziciune. ◊ Loc. adv. Cu iuțeala fulgerului = extrem de repede, fulgerător. 2. Gust înțepător, usturător, picant. 3. Mânie; violență. – Iuți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuțeală
IUȚEÁLĂ, iuțeli, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este iute, grabă cu care se mișcă cineva sau ceva; viteză (mare); repeziciune. ◊ Loc. adv. Cu iuțeala fulgerului = extrem de repede, fulgerător. 2. Gust înțepător, usturător, picant. 3. Mânie; violență. – Iuți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuţi
IUȚÍ, iuțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să se producă, să meargă etc. sau a se produce, a merge etc. mai repede, mai prompt; a (se) grăbi. Își iuțește pașii. ♦ Refl. A deveni mai tare, mai intens. Vântul s-a iuțit. 2. Refl. (Rar) A se enerva, a se supăra, a se mânia ușor. 3. Tranz. și refl. A da sau a căpăta un gust înțepător, usturător, picant. Mâncarea s-a iuțit. – Din iute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuți
IUȚÍ, iuțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să se producă, să meargă etc. sau a se produce, a merge etc. mai repede, mai prompt; a (se) grăbi. Își iuțește pașii. ♦ Refl. A deveni mai tare, mai intens. Vântul s-a iuțit. 2. Refl. (Rar) A se enerva, a se supăra, a se mânia ușor. 3. Tranz. și refl. A da sau a căpăta un gust înțepător, usturător, picant. Mâncarea s-a iuțit. – Din iute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuţire
IUȚÍRE, iuțiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) iuți și rezultatul ei. – V. iuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuțire
IUȚÍRE, iuțiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) iuți și rezultatul ei. – V. iuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuţit
IUȚÍT, -Ă, iuțiți, -te, adj. 1. Grăbit, repede. 2. Usturător, picant, pișcător, înțepător. – V. iuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuțit
IUȚÍT, -Ă, iuțiți, -te, adj. 1. Grăbit, repede. 2. Usturător, picant, pișcător, înțepător. – V. iuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuventas
Iuventas, la romani, zeița veșnicei tinereți, corespunzătoare cu Hebe din mitologia greacă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iuxtă
IÚXTĂ s. f. v. juxtă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iuzluc
IUZLÚC, iuzluci, s. m. Veche monedă turcească de argint, valorând o sută de parale. – Din tc. yüzlük.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivăr
ÍVĂR, ivăre, s. n. 1. Clanță (la ușă). 2. Încuietoare (la ușă), zăvor. – Cf. săs. virol (= germ. Wirbel „șurub”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iveală
IVEÁLĂ s. f. Ivire. ◊ Expr. A ieși la iveală = a apărea, a se înfățișa; a se descoperi. A scoate (sau a da) la iveală = a da pe față, a face cunoscut, evident; a face să fie văzut; a tipări. – Ivi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivi
IVÍ, ivesc, vb. IV. Refl. A se arăta, a apărea (dintr-odată, pe neașteptate), a ieși la iveală, a se descoperi. – Din sl. javiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivire
IVÍRE s. f. Faptul de a se ivi; apariție, iveală. – V. ivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivit
IVÍT, -Ă, iviți, -te, adj. Care a apărut, care s-a ivit. Problemele ivite între timp... – V. ivi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ivorin
IVORÍN s. n. Fildeș fabricat sintetic. – Din fr. ivoirin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivoriu
IVÓRIU s. n. 1. Fildeș. 2. (Anat.) Dentină. – Din fr. ivoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ivrit
IVRÍT s. f. Limba ebraică vorbită în Israel. – Din germ. Iwrith, Ivrit[h].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ixion
Ixion, rege al lapiților și fiul lui Phlegyas. S-a căsătorit cu Dia, fiica regelui Deioneus, și a avut un fiu, pe nume Pirithous. Ixion îi făgăduise socrului său daruri însemnate, dar după căsătorie n-a mai vrut să-și țină făgăduiala. Mai mult, ca să scape de el, l-a omorît, aruncîndu-l într-o groapă cu jeratic. Sperjurul și crima săvîrșită asupra unei rude atît de apropiate constituia o fărădelege cumplită. Nimeni nu îndrăznea să-l purifice pe Ixion, așa cum cerea obiceiul. Singur Zeus s-a încumetat s-o facă. Dar Ixion, drept recunoștință, dovedindu-se din nou nelegiuit, a căutat s-o necinstească pe Hera. În locul acesteia însă Zeus a pus un nour, avînd chipul și înfățișarea ei. Ixion s-a unit cu norul și din această împreunare s-au născut niște ființe monstruoase, centaurii (v. și Centauri). Drept pedeapsă, părintele zeilor l-a prăvălit pe Ixion în Infern, unde i-a fost sortit să se zbată veșnic, legat de o roată de foc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ixionides
Ixionides, denumire purtată de Pirithous, ca fiu al lui Ixion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ixionidul
Ixionidul = Ixionides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

iz
IZ, izuri, s. n. Miros deosebit, specific, aromă particulară. ♦ Spec. Miros (și gust) neplăcut. – Din magh. íz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbă
ÍZBĂ, izbe, s. f. Căsuță din bârne specifică unor sate rusești. – Din rus. izba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbăvi
IZBĂVÍ, izbăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A scăpa sau a face pe cineva să scape (dintr-o primejdie, boală etc.); a (se) salva, a (se) mântui. – Din sl. izbaviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbăvire
IZBĂVÍRE, izbăviri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) izbăvi și rezultatul ei; scăpare, salvare, mântuire. – V. izbăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbăvit
IZBĂVÍT, -Ă, izbăviți, -te, adj. (Pop.) Scăpat, salvat; mântuit. – V. izbăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbăvitor
IZBĂVITÓR, -OÁRE, izbăvitori, -oare, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f. Persoană care izbăvește; salvator, mântuitor. 2. Adj. Care izbăvește, vindecă. – Izbăvi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbândă
IZBẤNDĂ, izbânzi, s. f. Victorie, biruință (în luptă). ♦ Reușită, succes (într-o acțiune). – Din izbândi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbândi
IZBÂNDÍ, izbândesc, vb. IV. 1. Intranz. A învinge (în luptă), a fi victorios; a birui, a triumfa. 2. Tranz. A reuși într-o acțiune, a izbuti să realizeze ceva. ♦ A duce la îndeplinire; a realiza, a împlini. – Din sl. izbondon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbânditor
IZBÂNDITÓR, -OÁRE, izbânditori, -oare, adj. (Rar) Care izbândește; biruitor, învingător. – Izbândi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbelişte
IZBÉLIȘTE s. f. (Pop.; în expr.) (A lăsa) de izbeliște = (a lăsa) la voia întâmplării, părăsit de toți, fără supraveghere. – Izbi + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbeliște
IZBÉLIȘTE s. f. (Pop.; în expr.) (A lăsa) de izbeliște = (a lăsa) la voia întâmplării, părăsit de toți, fără supraveghere. – Izbi + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbi
IZBÍ, izbesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi cu putere (de ceva, de cineva sau cu ceva); a (se) repezi cu violență; a (se) trânti. ♦ Tranz. și refl. A (se) arunca cu putere; a (se) azvârli. 2. Tranz. (Despre lumină) A cădea cu putere, a lovi drept în față, în ochi. 3. Tranz. A ataca. 4. Tranz. Fig. A impresiona puternic pe cineva; a surprinde, a frapa, a bate la ochi. – Din sl. izbiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbire
IZBÍRE, izbiri, s. f. Acțiunea de a (se) izbi și rezultatul ei; lovire. – V. izbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbitor
IZBITÓR, -OÁRE, izbitori, -oare, adj. Care impresionează puternic; surprinzător, frapant, uimitor. – Izbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbitură
IZBITÚRĂ, izbituri, s. f. Lovitură puternică. ♦ (Rar) Semn rămas în urma unei lovituri; contuzie. – Izbi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbuc
IZBÚC, izbucuri, s. n. Izvor de apă cu debit intermitent care se formează în regiunile carstice și funcționează pe principiul sifonului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbucni
IZBUCNÍ, izbucnesc, vb. IV. Intranz. 1. A se manifesta brusc și cu putere; a se arăta deodată; p. ext. a țâșni. 2. (Despre sunete, zgomote etc.; la pers. 3) A se porni deodată și cu intensitate, a se auzi în același timp. [Var.: zbucní vb. IV] – Din bg. izbukna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbucnire
IZBUCNÍRE, izbucniri, s. f. Acțiunea de a izbucni și rezultatul ei; dezlănțuire. – V. izbucni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbuti
IZBUTÍ, izbutesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A duce ceva la bun sfârșit; a reuși, a izbândi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbutire
IZBUTÍRE s. f. Acțiunea de a izbuti și rezultatul ei; succes, reușită, izbândă. – V. izbuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izbutit
IZBUTÍT, -Ă, izbutiți, -te, adj. Care a fost bine realizat, care s-a bucurat de succes; reușit. – V. izbuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izgoni
IZGONÍ, izgonesc, vb. IV. Tranz. A sili pe cineva să plece; a da afară; a alunga, a goni. – Din sl. izgoniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izgonire
IZGONÍRE s. f. Acțiunea de a izgoni și rezultatul ei; alungare. – V. izgoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izlaz
IZLÁZ, izlazuri, s. n. Loc sau câmp nelucrat, pe care crește iarba, folosit ca pășune; imaș, pășune. [Var.: isláz s. n.] – Din bg. izlaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmană
IZMÁNĂ, izmene, s. f. (Mai ales la pl.) Obiect de lenjerie bărbătească, asemănător pantalonului, care acoperă corpul de la talie în jos; indispensabili, nădragi. [Var.: (reg.) izmeánă s. f.] – Din bg. izmeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmă
ÍZMĂ s. f. Plantă erbacee perenă din familia labiatelor, cu frunzele pețiolate și florile roșii-violete dispuse în spice la vârful tulpinilor sau ramurilor, întreaga plantă având un miros plăcut caracteristic; mentă (Mentha piperita). ◊ Izmă creață = specie de izmă cu frunzele pețiolate și crețe, folosită la prepararea unor medicamente; mentă creață (Mentha crispa). Izma-broaștei = plantă erbacee cu frunze dințate și cu flori roz, care crește prin locurile mlăștinoase (Mentha aquatica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmeană
IZMEÁNĂ s. f. v. izmană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmeneală
IZMENEÁLĂ, izmeneli, s. f. (Fam.) Purtare, atitudine afectată, lipsită de seriozitate, pretențioasă; fandoseală, sclifoseală. ♦ Strâmbătură, grimasă. – Izmeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmeni
IZMENÍ, izmenesc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A se purta fără naturalețe, cu mofturi; a se fandosi. 2. A se uita urât, a se strâmba (la cineva), a se schimonosi, a face mutre. – Din sl. izmĕniti „a schimba”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izmenit
IZMENÍT, -Ă, izmeniți, -te, adj., s. m. și f. (Fam.) (Om) afectat, fandosit, mofturos. – V. izmeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

iznoavă
IZNOÁVĂ, iznoave, s. f. (Pop.) 1. Lucru nou, noutate; născocire. ◊ Loc. adv. De iznoavă = din nou, de la capăt, încă o dată. 2. Poznă, glumă, ghidușie; minciună, scornitură. – Din sl. izŭ nova „din nou”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izobar
IZOBÁR, -Ă, izobari, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre procesele sau transformările unui sistem fizic) Care are loc la o presiune constantă. ◊ Linie (sau curbă) izobară (și substantivat, f.) = linie care unește pe o hartă, pe o diagramă etc. punctele cu aceeași presiune. 2. Adj., s. m. (Fiecare dintre atomii) care au aceeași masă atomică, dar care diferă prin numărul atomic și se găsesc în căsuțe diferite ale tabloului periodic al elementelor. – Din fr. isobare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izobată
IZOBÁTĂ, izobate, s. f. (Geogr.) Linie care unește, pe o hartă, punctele cu aceeași adâncime față de o suprafață de referință (lac, mare, ocean). – Din fr. isobathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izobată
IZOBÁTĂ s. f. v. izobat [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izoclină
IZOCLÍNĂ, izocline, s. f. Linie care unește, pe o hartă, punctele care au aceeași înclinație magnetică. – Din fr. isocline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izoclină
IZOCLÍNĂ s. f. v. izoclin [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izocor
IZOCÓR, -Ă, izocori, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre procesele sau transformările sistemelor fizice) Care are loc la un volum constant. 2. S. f. Curbă care reprezintă pe o diagramă o transformare izocoră (1). – Din fr. isochore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izocoră
IZOCÓRĂ s. f. v. izocor [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izocron
IZOCRÓN, -Ă, izocroni, -e, adj. (Despre procesele sau transformările de stare fizică sau chimică) Care are durată egală. – Din fr. isochrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izocronă
IZOCRÓNĂ s. f. v. izocron [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izodinamic
IZODINÁMIC, -Ă, izodinamici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care are aceeași componentă orizontală a câmpului magnetic. 2. S. f. Linie care trece prin punctele de egală intensitate a componentei orizontale a câmpului magnetic pământesc. – Din fr. isodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izodinamică
IZODINÁMICĂ s. f. v. izodinamic [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izoedric
IZOÉDRIC, -Ă, izoedrici, -ce, adj. (Despre corpuri geometrice) Care are toate fețele egale. – Din fr. isoédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izogam
IZOGÁM, -Ă, izogami, -e, adj. (Biol.; despre organisme inferioare sau plante) Care prezintă fenomenul de izogamie. – Din fr. isogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izogamie
IZOGAMÍE s. f. (Biol.) Formă primitivă de înmulțire sexuată, în care cei doi gameți care participă la fecundare sunt asemănători din punct de vedere morfologic. – Din fr. isogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izogeoterm
IZOGEOTÉRM, -Ă, izogeotermi, -e, adj., s. f. (Geol.) 1. Adj. (Despre puncte din interiorul Pământului) Care au aceeași temperatură. 2. S. f. Linie care unește punctele terestre cu aceeași temperatură medie a solului; geoizotermă. [Pr.: ge-o-] – Din fr. isogéotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izoglosă
IZOGLÓSĂ, izoglose, s. f. Linie care marchează, pe o hartă lingvistică, limitele răspândirii unui fenomen fonetic, lexical sau morfologic. [Var.: isoglósă s. f.] – Din fr. isoglosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izogon
IZOGÓN, -Ă, izogoni, -e, adj., s. f. (Figură geometrică) cu (două) unghiuri egale. – Din fr. isogone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izogonă
IZOGÓNĂ s. f. v. izogon [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izohietă
IZOHIÉTĂ, izohiete, s. f. Linie care unește, pe hărțile climatice, punctele cu aceeași cantitate de precipitații căzute într-o anumită perioadă de timp. [Pr.: -hi-e-] – Din fr. isohyète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izola
IZOLÁ, izolez, vb. I. 1. Tranz. A despărți cu totul; a separa unul de altul; spec. a despărți un bolnav contagios de oamenii sănătoși, pentru a evita contagiunea. 2. Tranz. A împiedica transmiterea căldurii, a frigului, a umezelii, a zgomotului etc. dintr-un mediu (sau corp) în altul; a separa un corp prin care trece curentul electric de alt corp bun conducător de electricitate. 3. Refl. A se îndepărta de societate, de semeni; a sta retras, departe de alții; a se retrage, a se închista. – Din fr. isoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolant
IZOLÁNT, -Ă, izolanți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat, m.) Care izolează (2), care are proprietatea de a izola. 2. (În sintagma) Limbă izolantă = limbă care nu are afixe și în care raportul dintre cuvinte este determinat de ordinea cuvintelor, de accent etc. – Din fr. isolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolare
IZOLÁRE, izolări, s. f. Acțiunea de a (se) izola și rezultatul ei; despărțire, separare. ♦ (Med.) Măsură cu caracter profilactic prin care se interzice unui bolnav contagios de a veni în contact cu alte persoane. – V. izola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolat
IZOLÁT, -Ă, izolați, -te, adj. (Adesea adverbial) Separat; p. ext. îndepărtat; retras. ♦ Situat la distanță (unul de altul); răzleț. ♦ Care constituie o excepție. Un caz izolat. – V. izola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolator
IZOLATÓR, -OÁRE, izolatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care izolează. 2. S. n. Corp, material rău conducător de electricitate sau de căldură; piesă fabricată dintr-un astfel de material, care servește la izolare. – Din fr. isolateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolaţie
IZOLÁȚIE, izolații, s. f. Faptul de a izola (2); (concr.) strat de material izolant așezat între două medii sau între două sisteme fizice. – Din fr. isolation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolație
IZOLÁȚIE, izolații, s. f. Faptul de a izola (2); (concr.) strat de material izolant așezat între două medii sau între două sisteme fizice. – Din fr. isolation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolaţionism
IZOLAȚIONÍSM s. n. Opinie sau atitudine politică dusă de o țară care se opune participării statului respectiv la soluționarea problemelor vieții politice internaționale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolaționism
IZOLAȚIONÍSM s. n. Opinie sau atitudine politică dusă de o țară care se opune participării statului respectiv la soluționarea problemelor vieții politice internaționale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolaţionist
IZOLAȚIONÍST, -Ă, izolaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Partizan) al izolaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izolaționist
IZOLAȚIONÍST, -Ă, izolaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Partizan) al izolaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomer
IZOMER, -Ă, izomeri, -e, adj., s. m. (Substanță, combinație, nucleu atomic) care prezintă izomerie. – Din fr. isomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomerie
IZOMERÍE s. f. Proprietate a unor substanțe cu aceeași compoziție chimică de a avea însușiri diferite, datorită modului diferit de așezare a atomilor în moleculă. – Din fr. isomérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomeriza
IZOMERIZÁ, pers. 3 izomerizează, vb. I. Refl. (Despre substanțe chimice) A se transforma într-un izomer în urma unei reacții sau prin acțiunea unui agent fizic. – Din fr. isomériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomerizare
IZOMERIZÁRE, izomerizări, s. f. Acțiunea de a se izomeriza și rezultatul ei. – V. izomeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izometric
IZOMÉTRIC, -Ă, izometrici, -ce, adj. De mărime egală. – Din fr. isométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izometrie
IZOMETRÍE, izometrii, s. f. Însușirea, faptul de a fi izometric. – Din fr. isométrie, germ. Izometrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomorf
IZOMÓRF, -Ă, izomorfi, -e, adj., s. f. (Substanță) care prezintă izomorfism; (cristal) asemănător ca formă. – Din fr. isomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomorfie
IZOMORFIE s. f. Izomorfism (2). – Din fr. isomorphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izomorfism
IZOMORFÍSM s. n. 1. Relație, corespondență între două obiecte, fenomene etc. care au aceeași structură; identitate de structură. 2. Proprietate a substanțelor cu compoziție chimică diferită, dar cu structură înrudită, de a se prezenta în aceleași forme structurale cristalografice; izomorfie. 3. Termen întrebuințat de unii lingviști structuraliști pentru a denumi paralelismul de structură dintre silabă, cuvânt și propoziție sau frază. – Din fr. isomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izopod
IZOPOD, izopode, s. n. (La pl.) Ordin de crustacee care au un segment toracic unit cu capul și șapte segmente toracice libere, fiecare cu câte o pereche de picioare identic conformate; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. isopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izotermă
IZOTÉRMĂ s. f. v. izoterm [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

izotipie
IZOTIPÍE s. f. Proprietate a unor substanțe chimice de a cristaliza în aceleași forme, fără a forma cristale mixte. – Din fr. isotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izotop
IZOTOP, izotopi, s. m. Atom sau nucleu atomic care are același număr de ordine ca și alt atom ori nucleu atomic, dar care diferă de acesta prin masa atomică. – Din fr. isotope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izotrop
IZOTRÓP, -Ă, izotropi, -e, adj. (Despre corpuri, substanțe etc.; adesea substantivat, m.) Care are proprietăți independente de direcția în spațiu. ♦ (Despre materiale) Care are, pe toate direcțiile, aceleași proprietăți mecanice. – Din fr. isotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izotropie
IZOTROPÍE s. f. Proprietate a unui corp de a fi izotrop. – Din fr. isotropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvod
IZVÓD, izvoade, s. n. (Înv.) 1. Însemnare; listă; registru (de cheltuieli), foaie (de zestre); catalog. 2. Manuscris; text. ♦ Document. 3. Concept, plan; model. – Din sl. izvodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvodire
IZVODÍRE, izvodiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) izvodi și rezultatul ei. – V. izvodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvoditor
IZVODITÓR, izvoditori, s. m. (Înv.) Cronicar; p. gener. scriitor, autor. – Izvodi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvor
IZVÓR, izvoare, s. n. 1. Apă subterană care iese sau țâșnește la suprafața pământului; fântână. 2. Loc de unde izvorăște la suprafața pământului un izvor (1), o apă curgătoare; începutul unui râu; obârșie. 3. Sursă de lumină sau de căldură. 4. Fig. Lucru din care provine ceva; origine (a unui lucru); sursă. 5. Document, text original (istoric, științific). – Din sl. izvorŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvoraş
IZVORÁȘ, izvorașe, s. n. Diminutiv al lui izvor (1). – Izvor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvoraș
IZVORÁȘ, izvorașe, s. n. Diminutiv al lui izvor (1). – Izvor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

izvorî
IZVORÎ, pers. 3 izvorăște, vb. IV. Intranz. 1. (Despre apă) A ieși, a țâșni din pământ; p. ext. (despre ape curgătoare) a-și începe cursul, a-și avea obârșia. ♦ Fig. (Despre lacrimi, sânge etc.) A începe să curgă cu putere; a șiroi. ♦ Fig. A ieși la iveală; a apărea dintr-odată; a răsări. 2. Fig. A lua naștere, a-și avea sursa, obârșia; a rezulta, a proveni, a se trage. – Din izvor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

î
Î, î, s. m. 1. A douăsprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (vocală închisă, nerotunjită, din seria medială). [Pl. și: (1, n) î-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îî
ÎÎ interj. (Pop. și fam.) Cuvânt folosit pentru a exprima o aprobare, un consimțământ; da. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbarca
ÎMBARCÁ, îmbárc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) urca pe o navă pentru o călătorie pe apă; p. gener. a (se) urca în orice fel de mijloc de transport pentru a călători. – Din fr. embarquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbarcare
ÎMBARCÁRE, îmbarcări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbarca și rezultatul ei. – V. îmbarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăia
ÎMBĂIÁ, îmbăiez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) scălda sau a (se) spăla (în baie), a face baie; a (se) feredui. [Pr.: -bă-ia] – În + baie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăiera
ÎMBĂIERÁ, îmbáier, vb. I. Tranz. și refl. A (se) lega cu băieri, a (se) prinde în băieri. ♦ Tranz. Fig. A lega, a îmbina. [Pr.: -bă-ie-. – Var.: (reg.) îmbăirá vb. I] – În + baieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăierat
ÎMBĂIERÁT, -Ă, îmbăierați, -te, adj. Legat cu băieri; atârnat cu o baieră. [Pr.: -bă-ie-. – Var.: (reg.) îmbăirát, -ă adj.] – V. îmbăiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăiere
ÎMBĂIÉRE, îmbăieri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbăia și rezultatul ei. [Pr.: -bă-ie-] – V. îmbăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăira
ÎMBĂIRÁ vb. I v. îmbăiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăirat
ÎMBĂIRÁT, -Ă adj. v. îmbăierat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăla
ÎMBĂLÁ, îmbălez, vb. I. Tranz. A umple de bale; a umezi cu salivă; spec. a muia cu salivă firul de tors în timpul torsului manual. ♦ Fig. A folosi cuvinte vulgare (la adresa cuiva). – În + bale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălare
ÎMBĂLÁRE, îmbălări, s. f. Faptul de a îmbăla. – V. îmbăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălat
ÎMBĂLÁT, -Ă, îmbălați, -te, adj. Plin de bale; muiat cu salivă. ♦ Fig. (Despre cuvinte, expresii) Trivial. – V. îmbăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălătură
ÎMBĂLĂTÚRĂ, îmbălături, s. f. Faptul de a fi ud de bale sau de salivă; urmă, pată de salivă. ♦ Fig. Ocară, înjurătură, vulgaritate. – Îmbăla + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălsăma
ÎMBĂLSĂMÁ, îmbălsămez, vb. I. Tranz. 1. (Despre flori, parfumuri; la pers. 3) A impregna aerul cu miros plăcut (și pătrunzător); a parfuma, a înmiresma, a miresma. 2. A conserva un cadavru prin introducerea în artere a unor substanțe chimice; bălsăma. [Var.: (rar) îmbălsămí vb. IV] – În + balsam. Cf. it. imbalsamare, fr. embaumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălsămare
ÎMBĂLSĂMÁRE, îmbălsămări, s. f. Acțiunea de a îmbălsăma. – V. îmbălsăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălsămat
ÎMBĂLSĂMÁT, -Ă, îmbălsămați, -te, adj. 1. Care are și răspândește un miros plăcut; în care s-a răspândit un miros plăcut, plin de miresme; parfumat, înmiresmat, miresmat. 2. (Despre cadavre) Care este impregnat cu anumite substanțe pentru a împiedica sau pentru a întârzia putrefacția; care este conservat prin îmbălsămare; bălsămat. [Var.: (rar) îmbălsămít, -ă adj.] – V. îmbălsăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălsămi
ÎMBĂLSĂMÍ vb. IV v. îmbălsăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbălsămit
ÎMBĂLSĂMÍT, -Ă adj. v. îmbălsămat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbărbăta
ÎMBĂRBĂTÁ, îmbărbătez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) insufla bărbăție, curaj; a (se) încuraja. – În + bărbat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbărbătare
ÎMBĂRBĂTÁRE, îmbărbătări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbărbăta; încurajare. – V. îmbărbăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbărbătat
ÎMBĂRBĂTÁT, -Ă, îmbărbătați, -te, adj. Căruia i s-a insuflat curaj, bărbăție; încurajat. – V. îmbărbăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbărbătător
ÎMBĂRBĂTĂTÓR, -OÁRE, îmbărbătători, -oare, adj. Care îmbărbătează. – Îmbărbăta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăta
ÎMBĂTÁ, îmbắt, vb. I. 1. Refl. și tranz. (fact.) A ajunge sau a face pe cineva să ajungă în starea de beție, a (se) ameți cu băutură; a (se) chercheli, a (se) aghesmui. ◊ Expr. A (se) îmbăta lulea (sau tun, turtă, criță) = a (se) îmbăta foarte tare. A (se) îmbăta cu apă rece (sau chioară) = a (se) amăgi, a (se) înșela. ♦ Tranz. P. anal. (Despre mirosuri puternice) A produce o stare asemănătoare cu beția; a ameți. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) încânta, a (se) ameți, a (se) tulbura. – Lat. *imbibitare (<bibitus „beat”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătare
ÎMBĂTÁRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) îmbăta și rezultatul ei; amețeală. 2. Fig. Tulburare adâncă (și plăcută); încântare. – V. îmbăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătat
ÎMBĂTÁT, -Ă, îmbătați, -te, adj. 1. (Rar) Beat. 2. Fig. Amețit (de plăcere, de dorințe); încântat; fericit. – V. îmbăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătător
ÎMBĂTĂTÓR, -OÁRE, îmbătători, -oare, adj. 1. (Rar; despre băuturi alcoolice) Care îmbată. ♦ (Curent; despre arome, miresme) Care amețește, care tulbură mintea; amețitor. 2. Fig. Care farmecă, încântă; deosebit de plăcut; încântător. – Îmbăta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătrâni
ÎMBĂTRÂNÍ, îmbătrânesc, vb. IV. Intranz. 1. A deveni bătrân. ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să devină bătrân (provocându-i supărări, griji etc.). ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să pară mai bătrân decât este în realitate, a-i da înfățișare bătrânicioasă. 2. (Despre materiale) A-și schimba în mod lent structura și proprietățile caracteristice (prin degradare); a se învechi. – În + bătrân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătrânire
ÎMBĂTRÂNÍRE s. f. Faptul de a îmbătrâni; trecere treptată spre bătrânețe. ♦ Spec. (Tehn.) Tratament aplicat unor materiale sau unor produse spre a le da mai repede calitatea de vechime. – V. îmbătrâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbătrânit
ÎMBĂTRÂNÍT, -Ă, îmbătrâniți, -te, adj. Care a devenit bătrân; cu înfățișare de bătrân. – V. îmbătrâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăţoşa
ÎMBĂȚOȘÁ, îmbățoșez, vb. I. Refl. (Fam.) A deveni inflexibil, rigid, aspru. – În + bățos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbățoșa
ÎMBĂȚOȘÁ, îmbățoșez, vb. I. Refl. (Fam.) A deveni inflexibil, rigid, aspru. – În + bățos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăţoşare
ÎMBĂȚOȘÁRE, îmbățoșări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbățoșa și rezultatul ei. – V. îmbățoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbățoșare
ÎMBĂȚOȘÁRE, îmbățoșări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbățoșa și rezultatul ei. – V. îmbățoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbăţoşat
ÎMBĂȚOȘÁT, -Ă, îmbățoșați, -te, adj. Care a devenit rigid, inflexibil. – V. îmbățoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbățoșat
ÎMBĂȚOȘÁT, -Ă, îmbățoșați, -te, adj. Care a devenit rigid, inflexibil. – V. îmbățoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbâcseală
ÎMBÂCSEÁLĂ, îmbâcseli, s. f. Starea a ceea ce este îmbâcsit. – Îmbâcsi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbâcsi
ÎMBÂCSÍ, îmbâcsesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) umple, a (se) înțesa de praf, de murdărie sau de miasme. ♦ Refl. (Despre aer) A deveni înăbușitor. 2. Tranz. (Reg.) A umple ceva, îndesând sau înghesuind. – În + bâcsi (reg. „a umple, a ticsi, a îndesa”, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbâcsire
ÎMBÂCSÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbâcsi. – V. îmbâcsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbâcsit
ÎMBÂCSÍT, -Ă, îmbâcsiți, -te, adj. 1. Care este plin, înțesat de praf, de murdărie sau de miasme. 2. (Reg.) Care este umplut peste măsură; îndesat. – V. îmbâcsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbârliga
ÎMBÂRLIGÁ, pers. 3 îmbârlígă, vb. I. Tranz. (Despre animale) A-și îndoi coada în formă de arc și a și-o îndrepta în sus; a bârliga. – În + bârliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbârligat
ÎMBÂRLIGÁT, -Ă, îmbârligați, -te, adj. (Despre coada sau coarnele unor animale) Care este îndoit în formă de arc și, de obicei, îndreptat în sus. – V. îmbârliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelşuga
ÎMBELȘUGÁ, îmbelșughez, vb. I. Tranz. (Rar) A face pământul să rodească, să devină îmbelșugat. – În + belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelșuga
ÎMBELȘUGÁ, îmbelșughez, vb. I. Tranz. (Rar) A face pământul să rodească, să devină îmbelșugat. – În + belșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelşugare
ÎMBELȘUGÁRE s. f. Belșug; abundență, îndestulare. [Var.: (reg.) îmbielșugáre s. f.] – V. îmbelșuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelșugare
ÎMBELȘUGÁRE s. f. Belșug; abundență, îndestulare. [Var.: (reg.) îmbielșugáre s. f.] – V. îmbelșuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelşugat
ÎMBELȘUGÁT, -Ă, îmbelșugați, -te, adj. Care are din abundență cele trebuincioase. ♦ Care există din belșug, din abundență. [Var.: (reg.) îmbielșugát, -ă adj.] – V. îmbelșuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbelșugat
ÎMBELȘUGÁT, -Ă, îmbelșugați, -te, adj. Care are din abundență cele trebuincioase. ♦ Care există din belșug, din abundență. [Var.: (reg.) îmbielșugát, -ă adj.] – V. îmbelșuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbi
ÎMBI, -E num. col. (Înv.) Amândoi, ambii. – Lat. *ambi, ambae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbia
ÎMBIÁ, îmbíi, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) îndemna (stăruitor) să facă sau să primească ceva; a (se) invita, a (se) pofti. ♦ Refl. (Rar) A se lăsa poftit. ♦ Tranz. Fig. A atrage. [Pr. -bi-a] – Lat. *inviare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbiat
ÎMBIÁT s. n. Îmbiere. [Pr.: -bi-at] – V. îmbia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbiba
ÎMBIBÁ, îmbíb, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pătrunde, a (se) impregna de un lichid, de un gaz etc. ♦ Tranz. Fig. (Rar) A face să fie pătruns de o idee, de o teorie etc.; a îndoctrina. – Din fr. imbiber, lat. imbibere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbibare
ÎMBIBÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbiba și rezultatul ei. – V. îmbiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbielşugare
ÎMBIELȘUGÁRE s. f. v. îmbelșugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbielșugare
ÎMBIELȘUGÁRE s. f. v. îmbelșugare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbielşugat
ÎMBIELȘUGÁT, -Ă adj. v. îmbelșugat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbielșugat
ÎMBIELȘUGÁT, -Ă adj. v. îmbelșugat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbiere
ÎMBIÉRE, îmbieri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbia și rezultatul ei; poftire, invitație, îndemn stăruitor; îmbiat. [Pr.: -bi-e-] – V. îmbia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbietor
ÎMBIETÓR, -OÁRE, îmbietori, -oare, adj. Care îmbie; ademenitor, ispititor, atrăgător; încântător. [Pr.: -bi-e-] – Îmbia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbietură
ÎMBIETÚRĂ, îmbieturi, s. f. (Rar) Faptul de a îmbia; îndemn, invitație. [Pr.: -bi-e-] – Îmbia + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbina
ÎMBINÁ, îmbín, vb. I. Tranz. și refl. A (se) lega, a (se) uni, a (se) împreuna, a (se) asocia pentru a realiza un tot; a (se) îngemăna. – Lat. *imbinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbinare
ÎMBINÁRE, îmbinări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) îmbina și rezultatul ei; unire într-un tot; împreunare, împletire, îngemănare. ♦ (Concr.) Ansamblu rezultat în urma unirii, împreunării sau asocierii mai multor elemente. 2. Loc unde se realizează o îmbinare (1). – V. îmbina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbinat
ÎMBINÁT, -Ă, îmbinați, -te, adj. Care este unit cu altul într-un tot, care formează un tot; împreunat, îngemănat. – V. îmbina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbla
ÎMBLÁ vb. I v. umbla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblăci
ÎMBLĂCÍ vb. IV v. îmblăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblăciu
ÎMBLĂCÍU, îmblăcie, s. n. (Înv.) Unealtă agricolă rudimentară, formată dintr-o prăjină lungă la capătul căreia sunt legate un băț gros mobil și mai multe curele, cu care se lovesc spicele de cereale sau păstăile de legume pentru a li se scoate boabele. [Acc. și: îmblắciu] – Cf. îmblăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblăni
ÎMBLĂNÍ, îmblănesc, vb. IV. Tranz. A căptuși cu blană un obiect de îmbrăcăminte; a blănui. – În + blană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblănire
ÎMBLĂNÍRE s. f. Acțiunea de a îmblăni. – V. îmblăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblănit
ÎMBLĂNÍT, -Ă, îmblăniți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte) Căptușit cu blană. – V. îmblăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblăti
ÎMBLĂTÍ, îmblătesc, vb. IV. (Înv.) Tranz. A bate cu îmblăciul cerealele, plantele cu păstăi etc. pentru a le scoate semințele. ♦ Fig. A bate rău pe cineva; a ciomăgi. [Var.: (reg.) îmblăcí vb. IV] – Cf. sl. mlatĩtĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblătire
ÎMBLĂTÍRE, îmblătiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a îmblăti; îmblătit. – V. îmblăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblătit
ÎMBLĂTÍT s. n. (Înv.) Îmblătire; p. ext. timpul când se face îmblătirea. [Var.: (reg.) umblăcít s. n.] -V. îmblăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblătitor
ÎMBLĂTITÓR, -OÁRE, îmblătitori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Persoană care îmblătește. – Îmblăti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblânzi
ÎMBLÂNZÍ, îmblânzesc, vb. IV. Tranz. A deprinde un animal (sălbatic) să se supună omului, să trăiască în apropierea (și în folosul) omului; a domestici. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni (mai) blând; a (se) domoli, a (se) liniști, a (se) calma, a (se) potoli. ♦ Refl. Fig. (Despre furtună, vânt etc.) A scădea în intensitate; a se domoli. – În + blând.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblânzire
ÎMBLÂNZÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îmblânzi și rezultatul ei. – V. îmblânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblânzit
ÎMBLÂNZÍT, -Ă, îmblânziți, -te, adj. (Despre animale) Deprins să se supună omului și să trăiască în apropierea lui; domesticit. – V. îmblânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblânzitor
ÎMBLÂNZITÓR, -OÁRE, îmblânzitori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu îmblânzirea animalelor sălbatice dând reprezentații publice, mai ales la circ. – Îmblânzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmblet
'ÎMBLET s. n. v. umblet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmboboci
ÎMBOBOCÍ, pers. 3 îmbobocește, vb. IV. Intranz. (Despre plante) A face boboci; (despre muguri) a începe să se desfacă. – În + boboc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbobocire
ÎMBOBOCÍRE s. f. Acțiunea de a îmboboci și rezultatul ei. – V. îmboboci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbobocit
ÎMBOBOCÍT, -Ă, îmbobociți, -te, adj. (Despre plante) Care are boboci; (despre flori) care este în stadiul de boboc; (despre muguri) care este pe cale să se desfacă. – V. îmboboci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmboboroji
ÎMBOBOROJÍ vb. IV v. îmbolboji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbodoli
ÎMBODOLÍ, îmbodolesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înfofoli. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbodolit
ÎMBODOLÍT, -Ă, îmbodoliți, -te, adj. (Reg.) Înfofolit. – V. îmbodoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogăţi
ÎMBOGĂȚÍ, îmbogățesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină bogat; a (se) înavuți, a (se) înstări. 2. Tranz. și refl. A (se) adăuga noi elemente unui bun material sau spiritual, a face să devină sau a deveni mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; a (se) dezvolta, a (se) mări. – În + bogat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogăți
ÎMBOGĂȚÍ, îmbogățesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină bogat; a (se) înavuți, a (se) înstări. 2. Tranz. și refl. A (se) adăuga noi elemente unui bun material sau spiritual, a face să devină sau a deveni mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; a (se) dezvolta, a (se) mări. – În + bogat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogăţire
ÎMBOGĂȚÍRE, îmbogățiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbogăți și rezultatul ei. – V. îmbogăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogățire
ÎMBOGĂȚÍRE, îmbogățiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbogăți și rezultatul ei. – V. îmbogăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogăţit
ÎMBOGĂȚÍT, -Ă, îmbogățiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care a acumulat bogății; bogat. 2. (Despre lucruri concrete sau noțiuni abstracte) Care a devenit mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; dezvoltat. – V. îmbogăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbogățit
ÎMBOGĂȚÍT, -Ă, îmbogățiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care a acumulat bogății; bogat. 2. (Despre lucruri concrete sau noțiuni abstracte) Care a devenit mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; dezvoltat. – V. îmbogăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbolboji
ÎMBOLBOJÍ, îmbolbojesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A înfășura. [Var.: îmboborojí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmboldi
ÎMBOLDÍ, îmboldesc, vb. IV. 1. Tranz. A împunge un animal cu prăjina, cu bățul, cu nuiaua sau, p. ext., a lovi un animal cu bățul, cu nuiaua pentru a-l îndemna la mers, la tras. 2. Tranz. Fig. A îndemna, a împinge pe cineva la o acțiune; a stimula. 3. Refl. recipr. și tranz. A (se) lovi cu coatele, a(-și) da ghionti sau brânci; a (se) îmbrânci. – În + bold.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmboldire
ÎMBOLDÍRE, îmboldiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmboldi și rezultatul ei; fig. îndemn, stimul, imbold. – V. îmboldi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbolditor
ÎMBOLDITÓR, -OÁRE, îmbolditori, -oare, adj. (Rar) 1. Care îmboldește, îndeamnă, stimulează la acțiune. 2. Fig. (Despre vorbe) Care înțeapă; caustic, înțepător, usturător. – Îmboldi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmboldolire
ÎMBOLDOLÍRE s. f. v. îmboldoli. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmboldolit
ÎMBOLDOLÍT adj. v. îmboldoli. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbolnăvi
ÎMBOLNĂVÍ, îmbolnăvesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină bolnav. – În + bolnăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbolnăvire
ÎMBOLNĂVÍRE s. f. Faptul de a (se) îmbolnăvi. – V. îmbolnăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbondorire
ÎMBONDORÍRE s. f. v. îmbondori. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbondorit
ÎMBONDORÍT adj. v. îmbondori. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbrăca
ÎMBRĂCÁ, îmbrác, vb. I. Refl. și tranz. 1. A(-și) acoperi corpul cu veșminte. ♦ Refl. A purta haine de un anumit fel, de o anumită calitate etc. 2. A-și procura sau a procura cuiva hainele trebuincioase. 3. A (se) acoperi, a (se) înveli. ♦ Tranz. A înfăța perna sau plapuma. Tranz. A înveli cu hârtie, cu material plastic etc. coperțile unei cărți, ale unui caiet etc. ♦ Tranz. A fereca icoane, bijuterii etc. în aur sau în argint. ♦ Tranz. Fig. A învălui, a ascunde (adevărata înfățișare, adevăratul aspect etc.). – Lat. *imbracare (< braca „pantaloni”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăcare
ÎMBRĂCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbrăca și rezultatul ei; îmbrăcat^1. – V. îmbrăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăcat
ÎMBRĂCÁT^1 s. n. Faptul de a (se) îmbrăca; îmbrăcare. – V. îmbrăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăcat
ÎMBRĂCÁT^2, -Ă, îmbrăcați, -te, adj. (Despre oameni) Cu corpul acoperit de haine; înveșmântat. – V. îmbrăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăcăminte
ÎMBRĂCĂMÍNTE, (3) îmbrăcăminți, s. f. 1. Totalitatea obiectelor care îmbracă corpul omenesc (exceptând încălțămintea); veșminte, haine, straie. 2. Hârtie, material plastic etc. cu care sunt învelite copertele unui caiet, ale unei cărți etc. 3. Strat de material cu care se acoperă o piesă sau o construcție pentru a o izola, pentru a o proteja etc. [Gen.: îmbrăcămintei, îmbrăcăminții] – Îmbrăca + suf. -aminte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăţişa
ÎMBRĂȚIȘÁ, îmbrățișez, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) cuprinde, a (se) înlănțui cu brațele, a (se) strânge în brațe (în semn de afecțiune). ♦ Tranz. Fig. A înconjura din toate părțile; a învălui. 2. Tranz. Fig. A cuprinde dintr-o aruncătură de ochi. ♦ A include, a cuprinde în sfera preocupărilor. 3. Tranz. Fig. A-și însuși o idee, o doctrină, o concepție. ♦ A se consacra unei profesii. ♦ A cuprinde, a conține. [Var.: (reg.) îmbrățoșá vb. I] – În + brățiș (reg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrățișa
ÎMBRĂȚIȘÁ, îmbrățișez, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) cuprinde, a (se) înlănțui cu brațele, a (se) strânge în brațe (în semn de afecțiune). ♦ Tranz. Fig. A înconjura din toate părțile; a învălui. 2. Tranz. Fig. A cuprinde dintr-o aruncătură de ochi. ♦ A include, a cuprinde în sfera preocupărilor. 3. Tranz. Fig. A-și însuși o idee, o doctrină, o concepție. ♦ A se consacra unei profesii. ♦ A cuprinde, a conține. [Var.: (reg.) îmbrățoșá vb. I] – În + brățiș (reg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăţişare
ÎMBRĂȚIȘÁRE, îmbrățișări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbrățișa și rezultatul ei; cuprindere în brațe; p. ext. mângâiere. [Var.: (reg.) îmbrățoșáre s. f.] – V. îmbrățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrățișare
ÎMBRĂȚIȘÁRE, îmbrățișări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbrățișa și rezultatul ei; cuprindere în brațe; p. ext. mângâiere. [Var.: (reg.) îmbrățoșáre s. f.] – V. îmbrățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăţoşa
ÎMBRĂȚOȘÁ vb. I v. îmbrățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrățoșa
ÎMBRĂȚOȘÁ vb. I v. îmbrățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrăţoşare
ÎMBRĂȚOȘÁRE s. f. v. îmbrățișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrățoșare
ÎMBRĂȚOȘÁRE s. f. v. îmbrățișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrânceală
ÎMBRÂNCEÁLĂ, îmbrânceli, s. f. Faptul de a (se) îmbrânci. – Îmbrânci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrânci
ÎMBRÂNCÍ, îmbrâncesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) împinge cu violență, a(-și) da brânci; a (se) ghionti, a (se) brânci^1. – În + brâncă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrâncire
ÎMBRÂNCÍRE, îmbrânciri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbrânci și rezultatul ei. – V. îmbrânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrâncitură
ÎMBRÂNCITÚRĂ, îmbrâncituri, s. f. Faptul de a (se) îmbrânci; împinsătură (violentă), ghiont, brânci. – Îmbrânci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrebena
ÎMBREBENÁ, îmbrebenez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi o pânză, o cămașă etc. cu flori țesute sau brodate; a înflora. ♦ Refl. A se împodobi cu flori. – În + breabăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrobodeală
ÎMBROBODEÁLĂ, îmbrobodeli, s. f. Îmbrobodire; (concr.) obiect care servește la îmbrobodit. – Îmbrobodi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrobodi
ÎMBROBODÍ, îmbrobodesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A(-și) acoperi capul cu o broboadă, cu o basma etc. ♦ Fig. A (se) acoperi ca într-un văl;, a (se) învălui. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A înșela, a minți pe cineva. – În + broboadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrobodire
ÎMBROBODÍRE, îmbrobodiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbrobodi; îmbrobodeală. – V. îmbrobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrobodit
ÎMBROBODÍT^1 s. n. Îmbrobodire. – V. îmbrobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbrobodit
ÎMBROBODÍT^2, -Ă, îmbrobodiți, -te, adj. (Despre oameni) 1. Cu capul acoperit cu o broboadă, cu o basma etc. 2. Fig. (Fam.) Amăgit, înșelat, păcălit. – V. îmbrobodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuca
ÎMBUCÁ, îmbúc, vb. I. 1. Tranz. A mânca (în grabă, ce se nimerește); a înghiți ceva dintr-o dată. 2. Refl. (Despre piese tehnice) A intra cu un capăt în altă piesă pentru a forma împreună un ansamblu; a se împreuna, a se uni. – Lat. *imbuccare (< bucea „gură”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucare
ÎMBUCÁRE, îmbucări, s. f. Acțiunea de a (se) îmbuca. ♦ (Concr.) Loc unde se îmbucă ceva. – V. îmbuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucărire
ÎMBUCĂRÍRE s. f. v. îmbucări. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbucărit
ÎMBUCĂRÍT adj. v. îmbucări. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbucătăţi
ÎMBUCĂTĂȚÍ, îmbucătățesc, vb. IV. Tranz. A tăia în bucăți, a face bucăți; a îmbucăți, a fragmenta. – Contaminare între îmbucăți și înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătăți
ÎMBUCĂTĂȚÍ, îmbucătățesc, vb. IV. Tranz. A tăia în bucăți, a face bucăți; a îmbucăți, a fragmenta. – Contaminare între îmbucăți și înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătăţire
ÎMBUCĂTĂȚÍRE, îmbucătățiri, s. f. Acțiunea de a îmbucătăți. – V. îmbucătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătățire
ÎMBUCĂTĂȚÍRE, îmbucătățiri, s. f. Acțiunea de a îmbucătăți. – V. îmbucătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătăţit
ÎMBUCĂTĂȚÍT, -Ă, îmbucătățiți, -te, adj. Care este divizat în bucăți; fracționat. – V. îmbucătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătățit
ÎMBUCĂTĂȚÍT, -Ă, îmbucătățiți, -te, adj. Care este divizat în bucăți; fracționat. – V. îmbucătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucătură
ÎMBUCĂTÚRĂ, îmbucături, s. f. 1. Cantitate dintr-un aliment care poate fi introdusă o dată în gură; înghițitură, dumicat; p. ext. mâncare; bucătură. 2. Loc de asamblare a două țevi, două burlane etc., a unui știft care intră în locașul său etc. – Îmbuca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucăţi
ÎMBUCĂȚÍ, îmbucățesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îmbucătăți. – În + bucăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucăți
ÎMBUCĂȚÍ, îmbucățesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îmbucătăți. – În + bucăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucura
ÎMBUCURÁ, îmbúcur, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) bucura. – În + bucura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbucurător
ÎMBUCURĂTÓR, -OÁRE, îmbucurători, -oare, adj. Care bucură, care provoacă bucurie. – Îmbucura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbufna
ÎMBUFNÁ, îmbufnez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A (se) supăra (tăcând sau încruntându-se); a (se) bosumfla. – În + bufnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbufnare
ÎMBUFNÁRE s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) îmbufna și rezultatul ei; bosumflare. – V. îmbufna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbufnat
ÎMBUFNÁT, -Ă, îmbufnați, -te, adj. (Fam.) Supărat, bosumflat. – V. îmbufna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuiba
ÎMBUIBÁ, îmbúib, vb. I. Refl. și tranz. A mânca și a bea sau a da să mănânce și să bea peste măsură, a (se) ghiftui; a (se) îndopa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuibare
ÎMBUIBÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbuiba și rezultatul ei; stare de om îmbuibat. – V. îmbuiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuibat
ÎMBUIBÁT, -Ă, îmbuibați, -te, adj. Ghiftuit cu mâncare și băutură. – V. îmbuiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbujora
ÎMBUJORÁ, îmbujorez, vb. I. Refl. (Despre obraji) A se înroși, a se aprinde (ca un bujor); (despre oameni) a se înroși la față. ♦ Tranz. fact. (Rar) A face să se înroșească. – În + bujor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbujorare
ÎMBUJORÁRE, îmbujorări, s. f. Acțiunea de a se îmbujora. – V. îmbujora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbujorat
ÎMBUJORÁT, -Ă, îmbujorați, -te, adj. (Despre obraji) Roșu, aprins (ca bujorul); (despre oameni) care are obrajii roșii; aprins^2. – V. îmbujora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbulzeală
ÎMBULZEÁLĂ, îmbulzeli, s. f. Îngrămădire de oameni (rar, de obiecte); înghesuială; aglomerație. – Îmbulzi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbulzi
ÎMBULZÍ, îmbulzesc, vb. IV. 1. Refl. A se îngrămădi în număr mare, a se înghesui în dezordine; a se buluci. 2. Tranz. A face pe cineva să stea înghesuit, a vârî pe cineva sau ceva într-un spațiu strâmt, neîncăpător, aglomerat; a înghesui. ♦ (Despre o mulțime) A înghesui pe cineva din toate părțile. ♦ Fig. A năpădi pe cineva cu stăruințele, cu insistențele. – În + bulz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbulzire
ÎMBULZÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbulzi și rezultatul ei. – V. îmbulzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbulzit
ÎMBULZÍT, -Ă, îmbulziți, -te, adj. Care se îngrămădește, se înghesuie; învălmășit. – V. îmbulzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbumba
ÎMBUMBÁ, îmbúmb, vb. I. Tranz. (Reg.) A încheia un nasture, petrecându-l prin cheotoare; a încheia în nasturi un obiect de îmbrăcăminte. [Var.: îmbumbiá vb. I] – În + bumb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbumbia
ÎMBUMBIÁ vb. I v. îmbumba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuna
ÎMBUNÁ, îmbunez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să devină (mai) bun. ♦ Tranz. și refl. A (se) îmblânzi. ◊ Tranz. și refl. A face pe cineva să-și uite sau a-și uita un necaz; a (se) împăca, a (se) liniști. [Prez. ind. și: îmbún] – În + bun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunare
ÎMBUNÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îmbuna; potolire, liniștire. ♦ (Înv.) Lingușire. – V. îmbuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunat
ÎMBUNÁT, -Ă, îmbunați, -te, adj. Împăcat, calmat; (rar) blând, binevoitor. – V. îmbuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăţa
ÎMBUNĂTĂȚÁ vb. I v. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăța
ÎMBUNĂTĂȚÁ vb. I v. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăţi
ÎMBUNĂTĂȚÍ, îmbunătățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face ca ceva să devină sau a deveni mai bun, a face să capete sau a căpăta o valoare sau o calitate superioară; a (se) ameliora, a (se) îndrepta. [Var.: (înv.) îmbunătățá vb. I] – În + bunătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăți
ÎMBUNĂTĂȚÍ, îmbunătățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face ca ceva să devină sau a deveni mai bun, a face să capete sau a căpăta o valoare sau o calitate superioară; a (se) ameliora, a (se) îndrepta. [Var.: (înv.) îmbunătățá vb. I] – În + bunătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăţire
ÎMBUNĂTĂȚÍRE, îmbunătățiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbunătăți și rezultatul ei; ameliorare, îndreptare. – V. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătățire
ÎMBUNĂTĂȚÍRE, îmbunătățiri, s. f. Acțiunea de a (se) îmbunătăți și rezultatul ei; ameliorare, îndreptare. – V. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătăţit
ÎMBUNĂTĂȚÍT, -Ă, îmbunătățiți, -te, adj. Care a devenit mai bun, care a dobândit o calitate superioară. – V. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbunătățit
ÎMBUNĂTĂȚÍT, -Ă, îmbunătățiți, -te, adj. Care a devenit mai bun, care a dobândit o calitate superioară. – V. îmbunătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmburghezi
ÎMBURGHEZÍ, îmburghezesc, vb. IV. Refl. A deveni burghez; a căpăta deprinderi de burghez; a se burghezi. – În + burghez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmburghezire
ÎMBURGHEZÍRE s. f. Faptul de a se îmburghezi. – V. îmburghezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmburghezit
ÎMBURGHEZÍT, -Ă, îmburgheziți, -te, adj. Devenit burghez; cu obiceiuri de burghez. – V. îmburghezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmburuienat
ÎMBURUIENÁT, -Ă, îmburuienați, -te, adj. (Rar) Plin de buruieni. [Pr.: -ru-ie-] – În + buruiană + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmburzuluire
ÎMBURZULUÍRE s. f. v. îmburzului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îmbuşona
ÎMBUȘONÁ, îmbușonez, vb. I. Tranz. (Rar) A astupa o sticlă cu un bușon. – În + bușon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbușona
ÎMBUȘONÁ, îmbușonez, vb. I. Tranz. (Rar) A astupa o sticlă cu un bușon. – În + bușon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuşonare
ÎMBUȘONÁRE, îmbușonări, s. f. (Rar) Acțiunea de a îmbușona și rezultatul ei. – V. îmbușona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbușonare
ÎMBUȘONÁRE, îmbușonări, s. f. (Rar) Acțiunea de a îmbușona și rezultatul ei. – V. îmbușona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuşonat
ÎMBUȘONÁT, -Ă, îmbușonați, -te, adj. (Rar) Care este astupat cu un bușon. – V. îmbușona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbușonat
ÎMBUȘONÁT, -Ă, îmbușonați, -te, adj. (Rar) Care este astupat cu un bușon. – V. îmbușona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbutelia
ÎMBUTELIÁ, îmbuteliez, vb. I. Tranz. A umple (sub presiune) o butelie, o sticlă, închizând-o apoi ermetic. [Pr.: -li-a] – După fr. embouteiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îmbuteliere
ÎMBUTELIÉRE, îmbutelieri, s. f. Acțiunea de a îmbutelia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. îmbutelia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împacheta
ÎMPACHETÁ, împachetez, vb. I. Tranz. 1. A face pachet; a strânge, a aduna lucruri într-un sac, într-o ladă etc., a ambala (în vederea transportului). 2. A pune comprese cu nămol, cu parafină etc. pe o parte bolnavă a corpului. – În + pachet. Cf. fr. empaqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împachetare
ÎMPACHETÁRE, împachetări, s. f. Acțiunea de a împacheta și rezultatul ei. 1. Ambalare, împachetat. 2. Învelire cu comprese cu nămol, cu parafină etc. a unei părți bolnave a corpului. – V. împacheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împachetat
ÎMPACHETÁT s. n. Împachetare. – V. împacheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împainjinit
ÎMPAINJINÍT, -Ă adj. v. împăienjenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăca
ÎMPĂCÁ, împác, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A restabili raporturi de prietenie, de înțelegere cu cineva; a (se) reconcilia, a (se) împăciui. ♦ Refl. recipr. A se înțelege cu cineva (într-o chestiune bănească), a se învoi, a conveni. ♦ Refl. A se obișnui, a se deprinde cu ceva (de obicei o idee, un gând). 2. Tranz. A liniști, a potoli, a calma pe cineva mulțumindu-l, dându-i satisfacție. 3. Refl. recipr. A trăi în bună înțelegere cu cineva; a se învoi, a se îngădui cu cineva. – Lat. *impacare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăcare
ÎMPĂCÁRE, împăcări, s. f. Acțiunea de a (se) împăca și rezultatul ei; împăciuire, împăcăciune. – V. împăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăcat
ÎMPĂCÁT, -Ă, împăcați, -te, adj. Liniștit, mulțumit, satisfăcut. – V. împăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăcăciune
ÎMPĂCĂCIÚNE, împăcăciuni, s. f. (Înv.) Împăcare. – Împăca + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăcăluire
ÎMPĂCĂLUÍRE s. f. v. împăcălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împăcăluit
ÎMPĂCĂLUÍT adj. v. împăcălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împăciui
ÎMPĂCIUÍ, împăciuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Rar) A convinge pe cineva să facă pace sau a face pace cu cineva; a (se) împăca (1). [Pr.: -ciu-i-] – În + pace + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăciuire
ÎMPĂCIUÍRE, împăciuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) împăciui și rezultatul ei; împăcare [Pr.: -ciu-i-] – V. împăciui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăciuit
ÎMPĂCIUÍT, -Ă, împăciuiți, -te, adj. (Rar) Împăcat, liniștit. – V. împăciui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăciuitor
ÎMPĂCIUITÓR, -OÁRE, împăciuitori, -oare, adj. Care împăciuiește; conciliant. [Pr.: -ciu-i-] – Împăciui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăciuitorism
ÎMPĂCIUITORÍSM s. n. Atitudine de împăcare, de conciliere a unor divergențe; încercare de aplanare a conflictelor sociale, ideologice etc. ♦ P. gener. Îngăduință exagerată față de greșelile cuiva. [Pr.: -ciu-i-] – Împăciuitor + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăciuitorist
ÎMPĂCIUITORÍST, -Ă, împăciuitoriști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care manifestă împăciuitorism, care practică împăciuitorismul; conciliator. [Pr.: -ciu-i-] – Împăciuitor + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăduri
ÎMPĂDURÍ, împăduresc, vb. IV. Tranz. A planta arbori pentru a forma o pădure. – În + pădure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împădurire
ÎMPĂDURÍRE, împăduriri, s. f. Acțiunea de a împăduri. – V. împăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împădurit
ÎMPĂDURÍT, -Ă, împăduriți, -te, adj. Cu păduri. – V. împăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăia
ÎMPĂIÁ, împăiez, vb. I. Tranz. A umple cu paie pielea jupuită de pe un animal, spre a-i da acestuia înfățișarea naturală. [Pr.: -pă-ia] – În + paie (după fr. empailler).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăiat
ÎMPĂIÁT, -Ă, împăiați, -te, adj. (Despre animale) A cărui piele jupuită a fost umplută cu paie pentru a-i da înfățișarea naturală. [Pr.: -pă-iat] – V. împăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăiejena
ÎMPĂIEJENÁ vb. I v. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăiejenire
ÎMPĂIEJENÍRE s. f. v. împăienjenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăiejenit
ÎMPĂIEJENÍT adj. v. împăiejeni. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împăienjeni
ÎMPĂIENJENÍ, pers. 3 împăienjenește, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu pânze de păianjen, a (se) umple cu păienjeniș. 2. Refl. Fig. (Despre ochi sau vedere) A-și pierde claritatea, a vedea ca prin sită, ca prin ceață; a se încețoșa. ♦ Tranz. și refl. A (se) tulbura. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăiejená vb. I, împăienjiní, împăinjiní, împăinjení vb. IV] – În + păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăienjenire
ÎMPĂIENJENÍRE s. f. Acțiunea de a (se) împăienjeni și rezultatul ei; fig. tulburare, încețoșare a vederii. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăinjeníre, împăiejeníre s. f.] – V. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăienjenit
ÎMPĂIENJENÍT, -Ă, împăienjeniți, -te, adj. 1. Acoperit cu fire de păianjen, plin de păienjeniș. 2. Fig. (Despre ochi) Care nu mai distinge bine obiectele; (despre vedere) lipsit de claritate; încețoșat. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăinjinít, -ă, împăinjenít, -ă adj.] – V. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăienjini
ÎMPĂIENJINÍ vb. IV v. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăiere
ÎMPĂIÉRE, împăieri, s. f. 1. Acțiunea de a împăia și rezultatul ei. 2. (Rar) Fază de formare a paiului la cereale. – V. împăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăinjeni
ÎMPĂINJENÍ vb. IV v. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăinjenire
ÎMPĂINJENÍRE s. f. v. împăienjenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăinjenit
ÎMPĂINJENÍT, -Ă adj. v. împăienjenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăinjini
ÎMPĂINJINÍ vb. IV v. împăienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împământa
ÎMPĂMÂNTÁ, împământez, vb. I. Tranz. A lega fire electrice la pământ. – În + pământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împământa
ÎMPĂMÂNTÁ, împământéz, vb. I. Tranz. (Electr.) A conecta un circuit electric la pământ (punct al cărui potențial se consideră egal cu zero). (pref. în- + pământ + suf. -a)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împământare
ÎMPĂMÂNTÁRE, împământări, s. f. Acțiunea de a împământa și rezultatul ei. – V. împământa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împământeni
ÎMPĂMÂNTENÍ, împământenesc, vb. IV. 1. Tranz. (În Evul Mediu, în Țările Române) A acorda cuiva (printr-un act domnesc) calitatea și drepturile de pământean. 2. Refl. A se stabili într-un loc, a se integra în viața localnicilor. 3. Tranz. și refl. Fig. (Despre obiceiuri, idei etc.) A face să prindă sau a prinde rădăcini; a (se) introduce, a (se) generaliza. – În + pământean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împământenire
ÎMPĂMÂNTENÍRE, împământeniri, s. f. Acțiunea de a (se) împământeni și rezultatul ei. – V. împământeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăna
ÎMPĂNÁ, împănez, vb. I. Tranz. 1. A introduce în crestăturile făcute într-o bucată de carne sau în unele legume bucățele de usturoi, de slănină etc. ♦ Fig. A umple, a înțesa, a împânzi un loc. 2. (Tehn.) A reduce jocul dintre două sau mai multe obiecte, piese etc., introducând între ele pene de lemn sau de metal. – Lat. *impinnare sau în + pană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împănare
ÎMPĂNÁRE, împănări, s. f. Acțiunea de a împăna și rezultatul ei. – V. împăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împănat
ÎMPĂNÁT, -Ă, împănați, -te, adj. 1. (Despre păsări) Acoperit cu pene. ♦ (Înv.; despre săgeți) Căreia i s-a fixat o pană de pasăre în capătul neascuțit pentru a putea zbura mai ușor la lansare; care este prevăzut cu o pană. ♦ (Reg.) Împodobit cu flori, plin cu flori. 2. (Despre locuri, terenuri etc.) Plin, înțesat, împânzit. 3. (Despre carne sau despre unele legume) În care s-au introdus bucăți de usturoi, de slănină etc. 4. (Rar; despre obiecte sau unelte formate din bucăți) Înțepenit, fixat cu o pană de lemn sau de metal. [Var.: (Înv.) împenát, -ă adj.] – V. împăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăpuri
ÎMPĂPURÍ, împăpuresc, vb. IV. (Pop.) Tranz. A astupa cu papură interstițiile unui vas cu doage. – În + papură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărat
ÎMPĂRÁT, împărați, s. m. Suveran (absolut) al unui imperiu. ♦ Fig. Stăpân, conducător. – Lat. imperator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărat
ÎMPĂRÁT, -Ă, împărați, -te, adj. v. ÎMPĂRA. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împărăteasă
ÎMPĂRĂTEÁSĂ, împărătese, s. f. 1. Soție de împărat sau femeie care conduce un imperiu. 2. Plantă erbacee agățătoare, veninoasă, cu flori albe-verzui (Bryonia alba). ♦ (Bot.; reg.) Mutătoare (Bryonia dioica). – Împărat + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărătesc
ÎMPĂRĂTÉSC, -EÁSCĂ, împărătești, adj. De împărat, care aparține împăratului sau împărătesei; imperial; p. ext. măreț, maiestuos. – Împărat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărăteşte
ÎMPĂRĂTÉȘTE adv. Ca împărații, în felul împăraților; p. ext. (pe lângă verbe ca „a trăi”, „a mânca”, „a dormi” etc.) foarte bine. – Împărat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărătește
ÎMPĂRĂTÉȘTE adv. Ca împărații, în felul împăraților; p. ext. (pe lângă verbe ca „a trăi”, „a mânca”, „a dormi” etc.) foarte bine. – Împărat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărătiţă
ÎMPĂRĂTÍȚĂ, împărătițe, s. f. (Pop.) Împărăteasă (tânără). ♦ Fată de împărat. – Împărat + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărătiță
ÎMPĂRĂTÍȚĂ, împărătițe, s. f. (Pop.) Împărăteasă (tânără). ♦ Fată de împărat. – Împărat + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărăţi
ÎMPĂRĂȚÍ, împărățesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și pop.) A domni ca împărat. – Din împărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărăți
ÎMPĂRĂȚÍ, împărățesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și pop.) A domni ca împărat. – Din împărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărăţie
ÎMPĂRĂȚÍE, împărății, s. f. 1. Țară condusă de un împărat; imperiu. ◊ Împărăția cerului = rai. 2. Faptul de a împărăți; stăpânire. 3. (Înv.) Împărat; sultan. ◊ Expr. Împărăția-ta (sau -voastră), formulă de adresare către un împărat. – Împărat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărăție
ÎMPĂRĂȚÍE, împărății, s. f. 1. Țară condusă de un împărat; imperiu. ◊ Împărăția cerului = rai. 2. Faptul de a împărăți; stăpânire. 3. (Înv.) Împărat; sultan. ◊ Expr. Împărăția-ta (sau -voastră), formulă de adresare către un împărat. – Împărat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărechea
ÎMPĂRECHEÁ vb. I v. împerechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărechere
ÎMPĂRECHÉRE s. f. v. împerechere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăroşa
ÎMPĂROȘÁ, împăroșez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) acoperi cu păr. – În + păros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăroșa
ÎMPĂROȘÁ, împăroșez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) acoperi cu păr. – În + păros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăroşat
ÎMPĂROȘÁT, -Ă, împăroșați, -te, adj. (Rar) Plin de păr, acoperit cu păr. – V. împăroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăroșat
ÎMPĂROȘÁT, -Ă, împăroșați, -te, adj. (Rar) Plin de păr, acoperit cu păr. – V. împăroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtăşanie
ÎMPĂRTĂȘÁNIE, împărtășanii, s. f. (Bis.) Cuminecătură. – Împărtăși + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtășanie
ÎMPĂRTĂȘÁNIE, împărtășanii, s. f. (Bis.) Cuminecătură. – Împărtăși + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtăşi
ÎMPĂRTĂȘÍ, împărtășesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Bis.) A da sau a lua împărtășanie; a (se) cumineca, a (se) griji. 2. Tranz. A accepta punctul de vedere al cuiva, a fi de acord cu... 3. Tranz. A împărți cu cineva ceva; a avea parte de același lucru ca și altcineva. ♦ Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din”) A se face părtaș la ceva, a lua parte la ceva; a primi din..., a se înfrupta din... 4. Tranz. A comunica, a destăinui cuiva un gând, o idee etc. – În + părtaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtăși
ÎMPĂRTĂȘÍ, împărtășesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Bis.) A da sau a lua împărtășanie; a (se) cumineca, a (se) griji. 2. Tranz. A accepta punctul de vedere al cuiva, a fi de acord cu... 3. Tranz. A împărți cu cineva ceva; a avea parte de același lucru ca și altcineva. ♦ Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din”) A se face părtaș la ceva, a lua parte la ceva; a primi din..., a se înfrupta din... 4. Tranz. A comunica, a destăinui cuiva un gând, o idee etc. – În + părtaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtăşire
ÎMPĂRTĂȘÍRE, împărtășiri, s. f. Acțiunea de a (se) împărtăși și rezultatul ei; cuminecare; comunicare, destăinuire. – V. împărtăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărtășire
ÎMPĂRTĂȘÍRE, împărtășiri, s. f. Acțiunea de a (se) împărtăși și rezultatul ei; cuminecare; comunicare, destăinuire. – V. împărtăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărţeală
ÎMPĂRȚEÁLĂ, împărțeli, s. f. Faptul de a împărți ceva. ♦ Spec. (Jur.) Împărțire a unor bunuri prin acord între părți sau prin lege; partaj. – Împărți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărțeală
ÎMPĂRȚEÁLĂ, împărțeli, s. f. Faptul de a împărți ceva. ♦ Spec. (Jur.) Împărțire a unor bunuri prin acord între părți sau prin lege; partaj. – Împărți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărţi
ÎMPĂRȚÍ, împárt, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) separa în părți, a (se) despărți în grupuri; a (se) diviza, a (se) divide. ♦ Tranz. (Rar) A clasifica. ♦ Tranz. (Aritm.) A efectua operația de împărțire a unui număr prin altul, a face o împărțire. 2. Tranz. A da mai multor persoane câte (o parte din) ceva; a repartiza, a distribui. ◊ Expr. A nu avea ce împărți sau a nu avea nimic de împărțit (cu cineva) = a nu avea nici o legătură, nimic comun (cu cineva). ♦ Refl. A se răspândi, a se împrăștia. 3. Tranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A împărtăși ceva cu cineva. – Lat. impartire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărți
ÎMPĂRȚÍ, împárt, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) separa în părți, a (se) despărți în grupuri; a (se) diviza, a (se) divide. ♦ Tranz. (Rar) A clasifica. ♦ Tranz. (Aritm.) A efectua operația de împărțire a unui număr prin altul, a face o împărțire. 2. Tranz. A da mai multor persoane câte (o parte din) ceva; a repartiza, a distribui. ◊ Expr. A nu avea ce împărți sau a nu avea nimic de împărțit (cu cineva) = a nu avea nici o legătură, nimic comun (cu cineva). ♦ Refl. A se răspândi, a se împrăștia. 3. Tranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A împărtăși ceva cu cineva. – Lat. impartire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărţire
ÎMPĂRȚÍRE, împărțiri, s. f. Acțiunea de a (se) împărți și rezultatul ei. ♦ (Aritm.) Operație prin care se determină de câte ori un număr se cuprinde în altul. – V. împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărțire
ÎMPĂRȚÍRE, împărțiri, s. f. Acțiunea de a (se) împărți și rezultatul ei. ♦ (Aritm.) Operație prin care se determină de câte ori un număr se cuprinde în altul. – V. împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărţit
ÎMPĂRȚÍT, -Ă, împărțiți, -te, adj. 1. Care este separat în părți, despărțit în grupuri; divizat. 2. Răspândit, împrăștiat. – V. împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărțit
ÎMPĂRȚÍT, -Ă, împărțiți, -te, adj. 1. Care este separat în părți, despărțit în grupuri; divizat. 2. Răspândit, împrăștiat. – V. împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărţitor
ÎMPĂRȚITÓR, împărțitori, s. m. 1. (Înv.) Factor poștal, poștaș. 2. (Aritm.) Număr prin care se împarte deîmpărțitul; divizor. – Împărți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împărțitor
ÎMPĂRȚITÓR, împărțitori, s. m. 1. (Înv.) Factor poștal, poștaș. 2. (Aritm.) Număr prin care se împarte deîmpărțitul; divizor. – Împărți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătima
ÎMPĂTIMÁ vb. I v. împătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătimi
ÎMPĂTIMÍ, împătimesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face pe cineva să sufere, a provoca cuiva dureri. [Var.: împătimá vb. I] – În + patimă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătimire
ÎMPĂTIMÍRE s. f. (Rar) Iubire, pasiune adâncă. – V. împătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătimit
ÎMPĂTIMÍT, -Ă, împătimiți, -te, adj. (Rar) Pătimaș. – V. împătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătri
ÎMPĂTRÍ, împătresc, vb. IV. Tranz. A mări de patru ori; a cvadrupla. – În + patru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătrit
ÎMPĂTRÍT, -Ă, împătriți, -te, adj. Care este de patru ori mai mare, cvadruplu. – V. împătri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împătura
ÎMPĂTURÁ vb. I v. împături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăturare
ÎMPĂTURÁRE s. f. v. împăturire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăturat
ÎMPĂTURÁT, -Ă adj. v. împăturit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împături
ÎMPĂTURÍ, împăturesc, vb. IV. Tranz. A strânge o pătură, o haină, o pânză, o hârtie etc. prin îndoirea de mai multe ori. [Var.: împăturá vb. I] – În + pătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăturire
ÎMPĂTURÍRE, împăturiri, s. f. Acțiunea de a împături. [Var.: împăturáre s. f.] – V. împături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăturit
ÎMPĂTURÍT, -Ă, împăturiți, -te, adj. (Despre pânză, hârtie etc.) Strâns prin îndoire repetată. [Var.: împăturát, -ă adj.] – V. împături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăuna
ÎMPĂUNÁ, împăunez, vb. I. Refl. A se făli, a se mândri, a se fuduli. [Pr.: -pă-u-] – În + păun (după fr. pavaner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăunare
ÎMPĂUNÁRE, împăunări, s. f. Acțiunea de a se împăuna. [Pr.: -pă-u-] – V. împăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împăunat
ÎMPĂUNÁT, -Ă, împăunați, -te, adj. 1. (Rar) împodobit cu pene (de păun). 2. Mândru, înfumurat. [Pr.: -pă-u-] – V. împăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâcli
ÎMPÂCLÍ, împâclesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se acoperi cu pâclă, a căpăta un aspect tulbure; a-și pierde claritatea. – În + pâclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâclit
ÎMPÂCLÍT, -Ă, împâcliți, -te, adj. Acoperit cu pâclă; întunecat, mohorât. – V. împâcli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împânzi
ÎMPÂNZÍ, împânzesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi (ca o pânză) o întindere de loc. ♦ A tulbura, a împăienjeni privirea. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întinde, a (se) răspândi. – În + pânză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împânzire
ÎMPÂNZÍRE, împânziri, s. f. Acțiunea de a (se) împânzi și rezultatul ei. – V. împânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împânzit
ÎMPÂNZÍT, -Ă, împânziți, -te, adj. (Despre ochi, privire) Care a devenit tulbure; care și-a pierdut claritatea; împăienjenit. ♦ Fig. (Despre o mulțime) Răspândit pe o mare întindere. – V. împânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâsli
ÎMPÂSLÍ, împâslesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre tricotaje de lână) A deveni îndesat ca pâslă, a căpăta aspect de pâslă. ♦ Tranz. împâslește dimia. 2. Tranz. (Despre păr sau barbă) A acoperi fața, crescând des (ca pâslă). – În + pâslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâslire
ÎMPÂSLÍRE s. f. Faptul de a (se) împâsli. – V. împâsli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâslit
ÎMPÂSLÍT, -Ă, împâsliți, -te, adj. Care a devenit des ca pâsla, cu aspect de pâslă; (despre păr) des și încâlcit (ca pâsla). – V. împâsli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împâslitură
ÎMPÂSLITÚRĂ, împăslituri, s. f. (Rar) Țesătură cu aspect de pâslă. – Împâsli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeliţa
ÎMPELIȚÁ vb. I v. împielița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împelița
ÎMPELIȚÁ vb. I v. împielița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeliţat
ÎMPELIȚÁT, -Ă adj. v. împielițat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împelițat
ÎMPELIȚÁT, -Ă adj. v. împielițat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împenat
ÎMPENÁT, -Ă adj. v. împănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împerechea
ÎMPERECHEÁ, împerechez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) uni pentru a forma o pereche; a (se) asocia. 2. Tranz. A potrivi perechile de animale în vederea montei. ♦ Refl. recipr. A săvârși actul sexual; a se împreuna. [Var.: (reg.) împărecheá vb. I] – În + pereche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împerecheat
ÎMPERECHEÁT, -Ă, împerecheați, -te, adj. Împreunat, unit, asociat (în perechi). – V. împerechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împerechere
ÎMPERECHÉRE, împerecheri, s. f. Acțiunea de a (se) împerechea și rezultatul ei. [Var.: (reg.) împărechére s. f.] – V. împerechea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestriţa
ÎMPESTRIȚÁ, împestrițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face pestriț. – În + pestriț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestrița
ÎMPESTRIȚÁ, împestrițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face pestriț. – În + pestriț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestriţare
ÎMPESTRIȚÁRE, împestrițări, s. f. Acțiunea de a (se) împestrița și rezultatul ei. – V. împestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestrițare
ÎMPESTRIȚÁRE, împestrițări, s. f. Acțiunea de a (se) împestrița și rezultatul ei. – V. împestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestriţat
ÎMPESTRIȚÁT, -Ă, împestrițați, -te, adj. Care a devenit pestriț; amestecat. – V. împestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestrițat
ÎMPESTRIȚÁT, -Ă, împestrițați, -te, adj. Care a devenit pestriț; amestecat. – V. împestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestriţătură
ÎMPESTRIȚĂTÚRĂ, împestrițături, s. f. Amestecătură de culori, p. ext. de elemente străine, eterogene; împestrițare, pestrițătură. – Împestrița + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împestrițătură
ÎMPESTRIȚĂTÚRĂ, împestrițături, s. f. Amestecătură de culori, p. ext. de elemente străine, eterogene; împestrițare, pestrițătură. – Împestrița + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeticat
ÎMPETICÁT, -Ă, împeticați, -te, adj. (Rar) Cu petice; peticit^2. – În + petic + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeţi
ÎMPEȚÍ, împețesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A peți. – Din [a merge, a se duce, a veni etc.] în pețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeți
ÎMPEȚÍ, împețesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A peți. – Din [a merge, a se duce, a veni etc.] în pețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împeţit
ÎMPEȚÍT s. n. (Pop.) Pețit. – V. împeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împețit
ÎMPEȚÍT s. n. (Pop.) Pețit. – V. împeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedeca
ÎMPIEDECÁ vb. I v. împiedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedecare
ÎMPIEDECÁRE s. f. v. împiedicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedecat
ÎMPIEDECÁT, -Ă adj. v. împiedicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedecător
ÎMPIEDECĂTÓR, -OÁRE adj. v. împiedicător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedica
ÎMPIEDICÁ, împiédic, vb. I. 1. Refl. A se lovi (cu piciorul) de ceva sau de cineva care stă în cale (și a cădea); a se poticni. ◊ Expr. A se împiedica în picioare = a se împletici. A i se împiedica (cuiva) limba = a nu putea articula bine sunetele. A se împiedica la vorbă = a gângăvi. ♦ Fig. A da mereu peste ceva sau peste cineva care supără, stingherește. 2. Tranz. A pune unui animal piedică la picioare, a-i lega picioarele ca să nu poată fugi. ♦ A înfrâna roțile unui vehicul (pentru a-l face să meargă greu). ♦ A pune piedica de siguranță la mecanismul armelor de foc. 3. Tranz. Fig. A opri, a ține în loc pe cineva sau ceva; a se pune în calea cuiva sau a ceva. [Var.: (reg.) împiedecá vb. I] – Lat. impedicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedicare
ÎMPIEDICÁRE, împiedicări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) împiedica și rezultatul ei. 2. (Înv. și reg.) Piedică, obstacol. [Var.: (reg.) împiedecáre s. f.] – V. împiedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedicat
ÎMPIEDICÁT, -Ă, împiedicați, -te, adj. 1. (Despre animale) Care are picioarele legate (spre a nu putea fugi); (despre vehicule sau despre roțile lor) cu piedică; înțepenit. 2. Fig. (Despre vorbă sau despre vorbire) Greoi, poticnit, încurcat. [Var.: (reg.) împiedecát, -ă adj.] – V. împiedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiedicător
ÎMPIEDICĂTÓR, -OÁRE, împiedicători, -oare, adj. (Rar) Care împiedică; fig. care încurcă. [Var.: (reg.) împiedecătór, -oáre adj.] - Împiedica + suf. -ător:
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împiegat
ÎMPIEGÁT, -Ă s. m. și f. v. impiegat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împieliţa
ÎMPIELIȚÁ, împielițez, vb. I. Refl. (Înv.) A se întrupa, a se incarna. [Var.: (rar) împelițá vb. I] – În + peliță (=pieliță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împielița
ÎMPIELIȚÁ, împielițez, vb. I. Refl. (Înv.) A se întrupa, a se incarna. [Var.: (rar) împelițá vb. I] – În + peliță (=pieliță).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împieliţat
ÎMPIELIȚÁT, -Ă, împielițați, -te, adj. Afurisit, blestemat. ◊ Expr. Drac împielițat, se spune despre un copil neastâmpărat, poznaș, obraznic. A (Substantivat, m.; art.) Dracul. [Var.: împelițát, -ă adj.] – V. împelița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împielițat
ÎMPIELIȚÁT, -Ă, împielițați, -te, adj. Afurisit, blestemat. ◊ Expr. Drac împielițat, se spune despre un copil neastâmpărat, poznaș, obraznic. A (Substantivat, m.; art.) Dracul. [Var.: împelițát, -ă adj.] – V. împelița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împieptoşa
ÎMPIEPTOȘÁ, împieptoșez, vb. I. Refl. (Rar) A-și încorda mușchii pieptului; a se opinti (din piept). – În + pieptos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împieptoșa
ÎMPIEPTOȘÁ, împieptoșez, vb. I. Refl. (Rar) A-și încorda mușchii pieptului; a se opinti (din piept). – În + pieptos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împietri
ÎMPIETRÍ, împietresc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. A se preface în piatră. ♦ Refl. A deveni tare ca piatra; a se întări. 2. Intranz. Fig. A rămâne pe loc, nemișcat; a încremeni, a înlemni, a înmărmuri. ♦ Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină insensibil. – În + piatră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împietrire
ÎMPIETRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) împietri și rezultatul ei. ♦ Fig. Încremenire, înmărmurire, înlemnire. ♦ Fig. Insensibilitate. – V. împietri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împietrit
ÎMPIETRÍT, -Ă, împietriți, -te, adj. 1. (În basme) Care a fost prefăcut în piatră; petrificat. 2. Fig. Nemișcat, încremenit, înlemnit. ♦ Nesimțitor, insensibil. – V. împietri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împietruire
ÎMPIETRUÍRE, împietruiri, s. f. Așezare a unor straturi de pietre sau de pietriș pe partea carosabilă a unui drum; pietruire. – În + pietruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împila
ÎMPILÁ, împilez, vb. I. Tranz. A asupri, a oprima. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împilare
ÎMPILÁRE, împilări, s. f. Acțiunea de a împila; asuprire, oprimare. – V. împila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împilat
ÎMPILÁT, -Ă, împilați, -te, adj. (Adesea substantivat) Asuprit, oprimat. – V. împila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împilător
ÎMPILĂTÓR, -OÁRE, împilători, -oare, adj. (Adesea substantivat, m.) Care împilează; asupritor. – Împila + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împingător
ÎMPINGĂTÓR, împingătoare, s. n. Accesoriu la armele de foc care servește la împinsul proiectilului în țeavă. – Împinge + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împinge
ÎMPÍNGE, împíng, vb. III. 1. Tranz. A mișca, a urni, a deplasa din loc pe cineva sau ceva, exercitând o apăsare. ♦ Intranz. A se lăsa cu toată greutatea sau puterea spre a urni pe cineva sau ceva din loc. 2. Tranz. A face să înainteze; a duce, a purta (până departe). ♦ Fig. (Adesea peior.) A ajuta pe cineva să ajungă la o situație (nemeritată). 3. Tranz. Fig. A îndemna, a îmboldi. 4. Refl. A se înghesui pentru a putea merge înainte. ♦ Tranz. A îmbrânci. 5. Tranz. (Înv.) A izgoni, a alunga. ♦ Fig. A nu accepta, a respinge. 6. Intranz. (Reg.) A cheltui. ♦ Tranz. A plăti. ◊ Expr. A împinge bani (cuiva) = a mitui (pe cineva). [Perf. s. împinsei, part. împins] – Lat. impingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împingere
ÎMPÍNGERE, împingeri, s. f. Acțiunea de a (se) împinge și rezultatul ei. ♦ Forță de apăsare exercitată de un corp asupra altuia. – V. împinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împins
ÎMPÍNS adj. v. ÎMPINGE. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împinsătură
ÎMPINSĂTÚRĂ, împinsături, s. f. (Rar) Ghiont, brânci. – Împins (part. lui împinge) + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împintena
ÎMPINTENÁ, împintenez, vb. I. Tranz. (Rar) A da pinteni calului. – În + pinten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împintenat
ÎMPINTENÁT, -Ă, împintenați, -te, adj. (Rar) Prevăzut cu pinteni. – În + pinten + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împistri
ÎMPISTRÍ, împistresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A împodobi o pânză, o cămașă etc. cu desene, cu motive florale etc. de diverse culori; spec. a încondeia ouă de Paști. – Cf. sl. pĩstriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împistrit
ÎMPISTRÍT, -Ă, împistriți, -te, adj. (Reg.) Care este împodobit cu desene sau cu flori, cu ornamente de diverse culori și forme; spec. încondeiat. – V. împistri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlătoşa
ÎMPLĂTOȘÁ, împlătoșez, vb. I. Refl. (Rar) A se îmbrăca, a se înarma cu o platoșă. – În + platoșă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlătoșa
ÎMPLĂTOȘÁ, împlătoșez, vb. I. Refl. (Rar) A se îmbrăca, a se înarma cu o platoșă. – În + platoșă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlătoşat
ÎMPLĂTOȘÁT, -Ă, împlătoșați, -te, adj. (Rar) Îmbrăcat, înarmat cu o platoșă. – V. împlătoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlătoșat
ÎMPLĂTOȘÁT, -Ă, împlătoșați, -te, adj. (Rar) Îmbrăcat, înarmat cu o platoșă. – V. împlătoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlânta
ÎMPLÂNTÁ, împlấnt, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înfige, a (se) vârî. ♦ Tranz. (Rar) A fixa, a așeza. – Lat. implantare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlântare
ÎMPLÂNTÁRE, împlântări, s. f. Acțiunea de a (se) împlânta și rezultatul ei; înfigere; p. ext. fixare, înțepenire. – V. împlânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împle
'ÎMPLE vb. III v. umple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împleteci
ÎMPLETECÍ vb. IV v. împletici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletecit
ÎMPLETECÍT, -Ă adj. v. împleticit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împleti
ÎMPLETÍ, împletesc, vb. IV. 1. Tranz. A reuni, a împreuna mai multe fire, jurubițe etc. 2. Tranz. A strânge părul în cozi. 3. Tranz. A lucra diferite obiecte din fire textile răsucite sau toarse ori din nuiele, din flori etc.; spec. a face o împletitură din fire de lână, de bumbac etc. prin tricotare cu andrele. ♦ A face colaci din bucăți de aluat. 4. Refl. recipr. Fig. A se încrucișa, a se întretăia; a se îmbina. 5. Intranz. (Rar; în expr.) A împleti din picioare = a mișca repede din picioare; a dansa. 6. Tranz. Fig. (Înv.) A unelti, a urzi. – În + pleată (pl. plete).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletici
ÎMPLETICÍ, împleticesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre picioare) A se lovi, a se împiedica unul de altul în mers; (despre oameni) a merge clătinându-se, împiedicându-se. ♦ P. anal. (Despre limbă) A se încurca în timpul vorbitului; (despre oameni) a articula greu cuvintele. 2. A se amesteca, a se încurca, a se încâlci. ♦ Tranz. și refl. A (se) încolăci. [Var.: (reg.) împletecí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împleticire
ÎMPLETICÍRE s. f. Acțiunea de a (se) împletici și rezultatul ei. – V. împletici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împleticit
ÎMPLETICÍT, -Ă, împleticiți, -te, adj. 1. (Despre picioare, despre pas sau despre mers) Împiedicat, poticnit; (despre oameni) care merge șovăind, clătinându-se. ♦ (Despre limbă) Care articulează greu cuvintele. 2. Amestecat, încurcat, încâlcit. ♦ (Despre vorbă, gând) Greu de înțeles, confuz. [Var.: (reg.) împletecít, -ă adj.] – V. împletici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletire
ÎMPLETÍRE, împletiri, s. f. Acțiunea de a (se) împleti și rezultatul ei; împletit^1. ♦ Fig. Amestec, încurcătură, încâlceală. – V. împleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletit
ÎMPLETÍT^1 s. n. Împletire. – V. împleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletit
ÎMPLETÍT^2, -Ă, împletiți, -te, adj. 1. (Despre fire, jurubițe etc.) Reunit, încrucișat cu altele într-un anumit fel; (despre obiecte) lucrat din fire de lână, bumbac, cânepă etc. sau din nuiele, flori etc., dispuse într-un anumit fel. 2. (Despre păr) Strâns în cozi, făcut cozi. 3. (Adesea fig.) Încrucișat, încolăcit. – V. împleti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletitor
ÎMPLETITÓR, -OÁRE, împletitori, -oare, s. m. și f. Persoană care împletește din răchită, nuiele etc. diferite obiecte. – Împleti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împletitură
ÎMPLETITÚRĂ, împletituri, s. f. Fel de a împleti. ♦ (Concr.) Produs obținut prin împletire. – Împleti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlini
ÎMPLINÍ, împlinesc, vb. IV. 1. Tranz. A atinge vârsta de... 2. Refl. (Despre timp sau măsuri de timp) A ajunge la soroc, a se scurge, a trece în întregime, a expira. ♦ (Rar; despre noțiuni de cantitate) A ajunge la numărul, la suma dorită, indicată, necesară. 3. Tranz. A face să fie plin sau întreg; a întregi, a completa. ◊ Expr. A-și împlini somnul = a dormi suficient. 4. Refl. (Despre ființe) A se dezvolta; a se îngrășa. ♦ Fig. A se desăvârși. 5. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge la îndeplinire, a (se) realiza, a (se) îndeplini. 6. Tranz. A achita, a plăti. ♦ (Înv. și reg.) A obliga pe un datornic să plătească banii datorați. 7. Tranz. (Reg.; în expr.) A o împlini (cu cineva) = a o păți (cu cineva), v. păți. (Refl.) I s-a împlinit = i s-a înfundat, v. înfunda. – Lat. *implenire (< plenus) sau în + plini (înv. „împlini” < plin).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlinire
ÎMPLINÍRE, împliniri, s. f. Acțiunea de a (se) împlini și rezultatul ei. – V. împlini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împlinit
ÎMPLINÍT, -Ă, împliniți, -te, adj. 1. (Despre noțiuni de timp) Întreg, complet. 2. (Despre oameni) Bine făcut, proporționat. ♦ Durduliu, grăsuț. – V. împlini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împodobi
ÎMPODOBÍ, împodobesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) găti, a(-și) pune podoabe. ♦ Tranz. A garnisi, a orna. ♦ Tranz. Fig. (Rar) A da culoare, relief (prin adăugarea unei podoabe); a agrementa. – În + podoabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împodobire
ÎMPODOBÍRE, împodobiri, s. f. Acțiunea de a (se) împodobi; decorare, înfrumusețare; (concr.) podoabă, ornament. – V. împodobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împodobit
ÎMPODOBÍT, -Ă, împodobiți, -te, adj. Care este gătit, căruia i s-au pus podoabe. ♦ Înfrumusețat. – V. împodobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncişa
ÎMPONCIȘÁ, împoncișez, vb. I. (Înv.) 1. Refl. recipr. A veni în conflict cu cineva sau cu ceva, a fi în dezacord; a se contrazice. 2. Tranz. A înfige un obiect ascuțit; a împlânta. – În + ponciș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncișa
ÎMPONCIȘÁ, împoncișez, vb. I. (Înv.) 1. Refl. recipr. A veni în conflict cu cineva sau cu ceva, a fi în dezacord; a se contrazice. 2. Tranz. A înfige un obiect ascuțit; a împlânta. – În + ponciș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncişare
ÎMPONCIȘÁRE, împoncișări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) împoncișa și rezultatul ei; conflict; împotrivire. [Var.: împuncișáre s. f.] – V. împoncișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncișare
ÎMPONCIȘÁRE, împoncișări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) împoncișa și rezultatul ei; conflict; împotrivire. [Var.: împuncișáre s. f.] – V. împoncișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncişat
ÎMPONCIȘÁT, -Ă, împoncișați, -te, adj. (Înv.) Așezat ponciș; încrucișat. – V. împoncișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoncișat
ÎMPONCIȘÁT, -Ă, împoncișați, -te, adj. (Înv.) Așezat ponciș; încrucișat. – V. împoncișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopora
ÎMPOPORÁ, împoporez, vb. I. Tranz. (Înv.) A popula un teritoriu. – În + popor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împoporare
ÎMPOPORÁRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a împopora; populare. – V. împopora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoţa
ÎMPOPOȚÁ, împopoțez, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) împopoțona. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoța
ÎMPOPOȚÁ, împopoțez, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) împopoțona. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoţona
ÎMPOPOȚONÁ, împopoțonez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A (se) găti cu (prea) multe podoabe (de prost gust); a (se) înzorzona, a (se) împopoța, a (se) înțoțona. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoțona
ÎMPOPOȚONÁ, împopoțonez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A (se) găti cu (prea) multe podoabe (de prost gust); a (se) înzorzona, a (se) împopoța, a (se) înțoțona. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoţonare
ÎMPOPOȚONÁRE s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) împopoțona și rezultatul ei; înzorzonare. – V. împopoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoțonare
ÎMPOPOȚONÁRE s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) împopoțona și rezultatul ei; înzorzonare. – V. împopoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoţonat
ÎMPOPOȚONÁT, -Ă, împopoțonați, -te, adj. Împodobit în mod exagerat și de obicei cu lucruri, cu podoabe de prost gust; înzorzonat, înțoțonat. – V. împopoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împopoțonat
ÎMPOPOȚONÁT, -Ă, împopoțonați, -te, adj. Împodobit în mod exagerat și de obicei cu lucruri, cu podoabe de prost gust; înzorzonat, înțoțonat. – V. împopoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotmoli
ÎMPOTMOLÍ, împotmolesc, vb. IV. Refl. A se înțepeni în nămol, în nisip etc.; a se îngloda, a se înnămoli. ♦ (Despre albia unei ape curgătoare) A se înnămoli, a se îngusta din cauza aluviunilor. ♦ Fig. A nu putea fi dus până la capăt, soluționat, rezolvat. – În + potmol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotmolire
ÎMPOTMOLÍRE, împotmoliri, s. f. Acțiunea de a se împotmoli și rezultatul ei; înnămolire. – V. împotmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotriva
ÎMPOTRÍVA prep. (Construit cu gen.) Contra, în contra, în ciuda. ♦ (Rar) Către, spre. ♦ (Înv.) În fața. – Din împotrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotrivă
ÎMPOTRÍVĂ adv. În contra, contrar. ◊ Expr. A fi (sau a sta, a se pune etc.) împotrivă = a se împotrivi, a rezista. A zice (sau a răspunde, a vorbi etc.) împotrivă = a contrazice. ♦ (Rar) În față. [Var.: (reg.) împrotívă adv.] – În + potrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotriveală
ÎMPOTRIVEÁLĂ, împotriveli, s. f. (Rar) Faptul de a se împotrivi; împotrivire, opoziție, rezistență. – Împotrivi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotrivi
ÎMPOTRIVÍ, împotrivesc, vb. IV. Refl. A nu fi de acord, a sta, a fi, a se pune împotrivă; a se opune. – Din împotrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotrivire
ÎMPOTRIVÍRE, împotriviri, s. f. Acțiunea de a se împotrivi și rezultatul ei; opoziție, rezistență, opunere, împotriveală. – V. împotrivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotrivit
ÎMPOTRIVÍT, -Ă, împotriviți, -te, adj. (Înv., rar) Opus, contrar. – V. împotrivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împotrivitor
ÎMPOTRIVITÓR, -OÁRE, împotrivitori, -oare, s. m. și f., adj. (Înv.) (Persoană) care se opune, care este împotrivă; p. ext. dușman. [Var.: împrotivitór, -oáre s. m. și f., adj.] – Împotrivi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împovăra
ÎMPOVĂRÁ, împovărez, vb. I. Tranz. și refl. A pune o povară pe cineva sau a lua asupra sa o povară, a (se) încărca din greu; a (se) îngreuna. – În + povară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împovărare
ÎMPOVĂRÁRE s. f. Acțiunea de a (se) împovăra. – V. împovăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împovărat
ÎMPOVĂRÁT, -Ă, împovărați, -te, adj. Încărcat cu o povară; îngreunat. ♦ Fig. Copleșit de tristețe, tulburat de frământări sufletești. – V. împovăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împovărător
ÎMPOVĂRĂTÓR, -OÁRE, împovărători, -oare, adj. Care împovărează; copleșitor. – Împovăra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăştia
ÎMPRĂȘTIÁ, împrắștii, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să plece sau să fugă ori a pleca, a fugi în toate părțile; a (se) risipi, a (se) răspândi, a (se) răzleți. ♦ P. anal. A (se) risipi prin cădere, prin rupere, prin răsturnare. ♦ Tranz. Fig. A face să dispară gândurile, a risipi o stare sufletească (apăsătoare). 2. Refl. (Despre lichide) A se răspândi, a se difuza. ♦ Tranz. și refl. P. gener. (Adesea fig.) A (se) întinde, a (se) difuza, a (se) răspândi. [Pr.: -ti-a] – În + praștie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăștia
ÎMPRĂȘTIÁ, împrắștii, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să plece sau să fugă ori a pleca, a fugi în toate părțile; a (se) risipi, a (se) răspândi, a (se) răzleți. ♦ P. anal. A (se) risipi prin cădere, prin rupere, prin răsturnare. ♦ Tranz. Fig. A face să dispară gândurile, a risipi o stare sufletească (apăsătoare). 2. Refl. (Despre lichide) A se răspândi, a se difuza. ♦ Tranz. și refl. P. gener. (Adesea fig.) A (se) întinde, a (se) difuza, a (se) răspândi. [Pr.: -ti-a] – În + praștie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăştiat
ÎMPRĂȘTIÁT, -Ă, împrăștiați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Distrat, zăpăcit; dezordonat, dezorganizat. 2. (Despre lucruri) Aflat în dezordine, risipit. [Pr.: -ti-at] – V. împrăștia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăștiat
ÎMPRĂȘTIÁT, -Ă, împrăștiați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Distrat, zăpăcit; dezordonat, dezorganizat. 2. (Despre lucruri) Aflat în dezordine, risipit. [Pr.: -ti-at] – V. împrăștia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăştiere
ÎMPRĂȘTIÉRE, împrăștieri, s. f. Acțiunea de a (se) împrăștia; risipire, răspândire. [Pr.: -ti-e-] – V. împrăștia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăștiere
ÎMPRĂȘTIÉRE, împrăștieri, s. f. Acțiunea de a (se) împrăștia; risipire, răspândire. [Pr.: -ti-e-] – V. împrăștia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăştietor
ÎMPRĂȘTIETÓR, -OÁRE, împrăștietori, -oare, adj. 1. (Rar) Care împrăștie; care difuzează. 2. (Înv.) Risipitor. [Pr.: -ti-e-] – Împrăștia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrăștietor
ÎMPRĂȘTIETÓR, -OÁRE, împrăștietori, -oare, adj. 1. (Rar) Care împrăștie; care difuzează. 2. (Înv.) Risipitor. [Pr.: -ti-e-] – Împrăștia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejmui
ÎMPREJMUÍ, împrejmuiesc, vb. IV. Tranz. A pune, a așeza un gard, pietre etc. de jur-împrejurul unui loc pentru a-l delimita de rest; a îngrădi. ♦ Fig. A înconjura, a împresura. – În + preajmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejmuire
ÎMPREJMUÍRE, împrejmuiri, s. f. 1. Acțiunea de a împrejmui; împrejmuit^1. 2. (Concr.) Îngrăditură; gard. 3. (Înv.) Împrejurime. – V. împrejmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejmuit
ÎMPREJMUÍT^2, -Ă, împrejmuiți, -te, adj. (Despre locuri, terenuri etc.) Care este închis de jur împrejur (cu gard); îngrădit. – V. împrejmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejmuit
ÎMPREJMUÍT^1 s. n. Faptul de a împrejmui; împrejmuire (1). – V. împrejmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejmuitor
ÎMPREJMUITÓR, -OÁRE, împrejmuitori, -oare, adj. Care împrejmuiește. ♦ Înconjurător. [Pr.: -mu-i-] – Împrejmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejur
ÎMPREJÚR adv. În (sau pe) locul înconjurător; în jur. ◊ Loc. adv. (De) jur-împrejur = din (sau în) toate părțile, în jur. ◊ Expr. (La) stânga-mprejur! comandă (militară) de întoarcere înapoi prin învârtire de 180° spre stânga. – În + pre + jur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejura
ÎMPREJURÁ, împréjur, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A ocoli de jur-împrejur, a cuprinde din toate părțile; a înconjura. ♦ (Reg.) A lega un obiect cu o sfoară etc. trecută împrejur; a încinge. – Lat. pop. inpergyrare sau din împrejur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejurare
ÎMPREJURÁRE, împrejurări, s. f. Situație în care se află cineva; circumstanță; întâmplare. ◊ Loc. adv. După împrejurări = potrivit situației; de la caz la caz. – V. împrejura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejurime
ÎMPREJURÍME, împrejurimi, s. f. Locul sau ținutul dimprejur; preajmă, vecinătate, împrejmuire (3). – Împrejur + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrejurul
ÎMPREJÚRUL prep. (Construit cu gen.; arată spațiul înconjurător în raport cu cineva sau cu ceva) În jurul... Se adunase lume împrejurul casei. – Din împrejur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împresura
ÎMPRESURÁ, împresór, vb. I. Tranz. 1. A înconjura din toate părțile; a încadra (4). ♦ A cuprinde cu brațele, cu mâinile; a îmbrățișa. 2. A încercui pentru a prinde, a cuceri etc. 3. (Înv.) A deposeda pe cineva în mod abuziv. [Prez. ind. și: împrésur] – Probabil lat. *impressoriare (< pressorium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împresurare
ÎMPRESURÁRE, împresurări, s. f. Acțiunea de a împresura și rezultatul ei. – V. împresura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împresurat
ÎMPRESURÁT, -Ă, împresurați, -te, adj. Cuprins din toate părțile; învăluit, năpădit. – V. împresura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împreuna
ÎMPREUNÁ, împreunez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) aduna la un loc; a (se) uni, a (se) îmbina. ♦ Tranz. (Rar) A întruni, a cumula. 2. Refl. recipr. și tranz. fact. A săvârși sau a face să săvârșească actul sexual; a (se) împerechea. [Pr.: -pre-u-. – Prez. ind. și: (reg.) împreún] – Din împreună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împreunare
ÎMPREUNÁRE, împreunări, s. f. Acțiunea de a (se) împreuna și rezultatul ei. [Pr.: -pre-u-] – V. împreuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împreunat
ÎMPREUNÁT, -Ă, împreunați, -te, adj. Care este unit cu altul (într-un tot); îmbinat; încheiat^2. [Pr.: -pre-u-] – V. împreuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împreună
ÎMPREÚNĂ adv. La un loc; laolaltă, depreună, delaolaltă. – În + preună (< pre + una).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împricina
ÎMPRICINÁ, împricinez, vb. I. Refl. recipr. (Pop.) A găsi pricină de judecată (cu cineva); a se judeca cu cineva. – În + pricină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împricinat
ÎMPRICINÁT, -Ă, împricinați, -te, adj., s. m. și f. (Om) care este implicat, acuzat într-un proces; (om) care este parte într-un proces. – V. împricina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrieteni
ÎMPRIETENÍ, împrietenesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni prieten cu cineva sau a face pe cineva prieten cu altcineva. [Pr.: -pri-e-. – Var.: (reg.) împrietiní vb. IV] – În + prieten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrietenire
ÎMPRIETENÍRE s. f. Faptul de a (se) împrieteni. [Pr.: -pri-e-] – V. împrieteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrietini
ÎMPRIETINÍ vb. IV v. împrieteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrimăvăra
ÎMPRIMĂVĂRÁ, pers. 3 împrimăvărează, vb. I. Refl. impers. A se face primăvară. – În + primăvară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroprietări
ÎMPROPRIETĂRÍ, împroprietăresc, vb. IV. Tranz. (Despre stat) A atribui cuiva drepturi de proprietate asupra unui teren agricol, a unui lot de casă, a unui imobil etc. [Pr.: -pri-e-] – În + proprietar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroprietărire
ÎMPROPRIETĂRÍRE, împroprietăriri, s. f. Acțiunea de a împroprietări și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. împroprietări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrospăta
ÎMPROSPĂTÁ, împrospătez, vb. I. 1. Tranz. A face să fie din nou proaspăt, prin schimbare, prin înlocuire. 2. Tranz. și refl. A (se) reînnoi. ♦ A (se) înviora. – În + proaspăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrospătare
ÎMPROSPĂTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) împrospăta și rezultatul ei; înnoire, înviorare. – V. împrospăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrospătat
ÎMPROSPĂTÁT, -Ă, împrospătați, -te, adj. Înnoit; înviorat. – V. împrospăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroşca
ÎMPROȘCÁ, împróșc, vb. I. Tranz. 1. A împrăștia apă sau noroi stropind în toate părțile; (adesea fig.) a stropi pe cineva cu apă, cu noroi etc. ♦ Spec. (Tehn.) A împrăștia sub presiune un lichid sau o pulbere pe suprafața unui obiect. 2. A arunca întruna, a zvârli fără încetare în toate părțile proiectile, pietre etc.; a arunca cu ceva asupra cuiva. – Cf. bg. p r ă s k a m, sb. p r s k a t i.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroșca
ÎMPROȘCÁ, împróșc, vb. I. Tranz. 1. A împrăștia apă sau noroi stropind în toate părțile; (adesea fig.) a stropi pe cineva cu apă, cu noroi etc. ♦ Spec. (Tehn.) A împrăștia sub presiune un lichid sau o pulbere pe suprafața unui obiect. 2. A arunca întruna, a zvârli fără încetare în toate părțile proiectile, pietre etc.; a arunca cu ceva asupra cuiva. – Cf. bg. p r ă s k a m, sb. p r s k a t i.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroşcare
ÎMPROȘCÁRE, împroșcări, s. f. Acțiunea de a împroșca; stropire; împroșcătură (1). – V. împroșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroșcare
ÎMPROȘCÁRE, împroșcări, s. f. Acțiunea de a împroșca; stropire; împroșcătură (1). – V. împroșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroşcătură
ÎMPROȘCĂTÚRĂ, împroșcături, s. f. 1. Împroșcare. 2. (Concr.) Urmă lăsată prin împroșcare; stropitură, pată. – Împroșca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroșcătură
ÎMPROȘCĂTÚRĂ, împroșcături, s. f. 1. Împroșcare. 2. (Concr.) Urmă lăsată prin împroșcare; stropitură, pată. – Împroșca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrotivă
ÎMPROTÍVĂ adv. v. împotrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrotivitor
ÎMPROTIVITÓR, -OÁRE s. m. și f., adj. v. împotrivitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împroţăpire
ÎMPROȚĂPÍRE s. f. v. împroțăpi. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împroțăpire
ÎMPROȚĂPÍRE s. f. v. împroțăpi. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împroţăpit
ÎMPROȚĂPÍT adj. v. împroțăpi. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împroțăpit
ÎMPROȚĂPÍT adj. v. împroțăpi. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împrumut
ÎMPRUMÚT, împrumuturi, s. n. 1. Faptul de a (se) împrumuta; (concr.) obiect sau sumă de bani împrumutată. ◊ Loc. adj. De împrumut = care este împrumutat ◊ Loc. vb. A da (sau a lua) cu împrumut = a împrumuta (1). ◊ Expr. A fi (sau a părea) ca de împrumut = a nu i se potrivi cuiva. 2. Cuvânt, construcție lexicală etc. luată din altă limbă. împrumut lingvistic. – Lat. in promutuum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrumuta
ÎMPRUMUTÁ, împrumút, vb. I. Tranz. și refl. 1. A da cuiva sau a lua de la cineva un bun care urmează să fie restituit. 2. A adopta cuvinte, obiceiuri etc.; p. ext. a imita. – Lat. *impromutare sau din împrumut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrumutare
ÎMPRUMUTÁRE s. f. Acțiunea de a împrumuta și rezultatul ei. – V. împrumuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrumutat
ÎMPRUMUTÁT, -Ă, împrumutați, -te, adj. Care este luat sau dat cu împrumut. ♦ (Despre cuvinte, obiceiuri etc.) Care este din altă limbă sau de la alt popor. ♦ Imitat. – V. împrumuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împrumutător
ÎMPRUMUTĂTÓR, -OÁRE, împrumutători, -oare, s. m. și f. Persoană care împrumută sau de la care se împrumută ceva. – Împrumuta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuia
ÎMPUIÁ, împuiez, vb. I. Tranz. (Fam.; în expr.) A împuia capul (sau urechile) cuiva = a face să intre în mintea cuiva o idee, insistând asupra ei; a ameți pe cineva cu vorbăria. [Pr.: -pu-ia. – Prez. ind. și: (reg.) împui] – În + pui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuncişare
ÎMPUNCIȘÁRE s. f. v. împoncișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuncișare
ÎMPUNCIȘÁRE s. f. v. împoncișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împungaci
ÎMPUNGÁCI, -CE, împungaci, -ce, adj. (Reg., despre vite cornute) Împungător (2). – Împunge + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împungălire
ÎMPUNGĂLÍRE s. f. v. împungăli. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împungălit
ÎMPUNGĂLÍT adj. v. împungăli. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

împungător
ÎMPUNGĂTÓR, -OÁRE, împungători, -oare, adj. (Reg.) 1. Care împunge, care are vârful ascuțit. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Pătrunzător, scrutător. ♦ Fig. (Despre vorbe) Înțepător, mușcător. 2. (Despre vite cornute) Care are năravul de a lovi cu coarnele, care împunge (2); împungaci. – Împung (prez. ind. al lui împunge) + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împunge
ÎMPÚNGE, împúng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) înțepa. ♦ Tranz. A îmboldi un animal. ♦ Tranz. Fig. A ironiza, a persifla. 2. Tranz. A lovi cu coarnele. [Perf. s. împunsei, part. împuns] – Lat. impungere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împungere
ÎMPÚNGERE, împungeri, s. f. Acțiunea de a (se) împunge și rezultatul ei; înțepare. – V. împunge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împunsătură
ÎMPUNSĂTÚRĂ, împunsături, s. f. 1. Împungere cu acul, la cusături; p. ext. locul unde a pătruns acul (sau vârful ascuțit al altui obiect). ♦ Înțepătură (1). Degete pline de împunsături. 2. Fig. Înțepătură (2). – Împuns (part. lui împunge) + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împupi
ÎMPUPÍ, împupesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îmboboci; a înmuguri. – În + pup^1. Cf. sb. p u p i t i „a îmboboci”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împupit
ÎMPUPÍT, -Ă, împupiți, -te, adj. (Reg.) Îmbobocit; înmugurit. – V. împupi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împurpura
ÎMPURPURÁ, împurpurez, vb. I. Refl. A se înroși în obraji (de emoție). [Prez. ind. și: împúrpur] – În + purpură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împurpurare
ÎMPURPURÁRE, împurpurări, s. f. Acțiunea de a se împurpura și rezultatul ei. – V. împurpura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuşca
ÎMPUȘCÁ, împúșc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) omorî sau a (se) răni cu proiectilul tras de o armă de foc. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A împușca francul = a fi în mare lipsă de bani; a trăi din expediente. 2. Intranz. A face să iasă prin explozie proiectilul unei arme de ioc; fig. a produce pocnete (ca cele) de pușcă. ◊ Compus: împușcă-n-lună s. m. și f. = om îndrăzneț, dar nesocotit. ♦ A face să explodeze o încărcătură explozivă. 3. Intranz. și refl. (pers. 3; despre tencuieli) A se degrada (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; a se coșcovi, a se scoroji, a se coji. 4. Tranz. A introduce, cu un aparat, special, cuie într-o suprafață betonată. – În + pușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împușca
ÎMPUȘCÁ, împúșc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) omorî sau a (se) răni cu proiectilul tras de o armă de foc. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A împușca francul = a fi în mare lipsă de bani; a trăi din expediente. 2. Intranz. A face să iasă prin explozie proiectilul unei arme de ioc; fig. a produce pocnete (ca cele) de pușcă. ◊ Compus: împușcă-n-lună s. m. și f. = om îndrăzneț, dar nesocotit. ♦ A face să explodeze o încărcătură explozivă. 3. Intranz. și refl. (pers. 3; despre tencuieli) A se degrada (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; a se coșcovi, a se scoroji, a se coji. 4. Tranz. A introduce, cu un aparat, special, cuie într-o suprafață betonată. – În + pușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuşcare
ÎMPUȘCÁRE, împușcări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) împușca și rezultatul ei. 2. Operație de rupere în bucăți a unei roci prin explodarea încărcăturilor de mină. – V. împușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împușcare
ÎMPUȘCÁRE, împușcări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) împușca și rezultatul ei. 2. Operație de rupere în bucăți a unei roci prin explodarea încărcăturilor de mină. – V. împușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuşcat
ÎMPUȘCÁT, -Ă, împușcați, -te, adj. 1. Care a fost omorât prin împușcare. ◊ (Expr.) A fugi (sau a ieși, a se duce) (ca) împușcat = a fugi, a se duce repede, glonț. 2. (Despre tencuieli) Care s-a degradat (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; coșcovit, scorojit, cojit. 3. (Despre pereți de beton) în care s-au introdus, cu un aparat special, cuie. – V. împușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împușcat
ÎMPUȘCÁT, -Ă, împușcați, -te, adj. 1. Care a fost omorât prin împușcare. ◊ (Expr.) A fugi (sau a ieși, a se duce) (ca) împușcat = a fugi, a se duce repede, glonț. 2. (Despre tencuieli) Care s-a degradat (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; coșcovit, scorojit, cojit. 3. (Despre pereți de beton) în care s-au introdus, cu un aparat special, cuie. – V. împușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuşcătură
ÎMPUȘCĂTÚRĂ, împușcături, s. f. 1. Zgomot produs de explozia încărcăturii unei arme de foc; pocnet de pușcă. 2. Încărcătură explozivă introdusă într-o rocă sau într-un zăcământ de minereu spre a le sfărâma. – Împușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împușcătură
ÎMPUȘCĂTÚRĂ, împușcături, s. f. 1. Zgomot produs de explozia încărcăturii unei arme de foc; pocnet de pușcă. 2. Încărcătură explozivă introdusă într-o rocă sau într-un zăcământ de minereu spre a le sfărâma. – Împușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuternici
ÎMPUTERNICÍ, împuternicesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva puterea de a face ceva. ♦ (Jur.) A da mandat, a autoriza. 2. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A da sau a prinde putere, a(-și) reface forțele, a (se) face mai puternic; a (se) întări. – În + puternic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuternicire
ÎMPUTERNICÍRE, împuterniciri, s. f. 1. Acțiunea de a împuternici și rezultatul ei. ♦ (Jur.) Mandat, procură. 2. (Rar) Întărire, fortificare. ♦ Intensificare. – V. împuternici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuternicit
ÎMPUTERNICÍT, -Ă, împuterniciți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) autorizată a săvârși ceva în numele altcuiva; mandatar. – V. împuternici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţi
ÎMPUȚÍ, împút, vb. IV. 1. Refl. A căpăta miros rău din cauza alterării; a intra în putrefacție. 2. Tranz. A umple o încăpere, un spațiu cu miros greu (de putrefacție, de murdărie). [Prez. ind. și: împuțésc] – În + puți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuți
ÎMPUȚÍ, împút, vb. IV. 1. Refl. A căpăta miros rău din cauza alterării; a intra în putrefacție. 2. Tranz. A umple o încăpere, un spațiu cu miros greu (de putrefacție, de murdărie). [Prez. ind. și: împuțésc] – În + puți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţiciune
ÎMPUȚICIÚNE, împuțiciuni, s. f. 1. Miros greu; putoare. 2. (Concr.) Lucru urât mirositor; p. ext. murdărie. – Împuți + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuțiciune
ÎMPUȚICIÚNE, împuțiciuni, s. f. 1. Miros greu; putoare. 2. (Concr.) Lucru urât mirositor; p. ext. murdărie. – Împuți + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţina
ÎMPUȚINÁ, împuținez, vb. I. Refl. A se reduce ca număr, ca mărime; a se micșora, a descrește, a diminua, a scădea. ◊ Expr. A i se împuțina cuiva inima sau a se împuțina cu inima = a se descuraja; a se înfricoșa. – În + puțin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuțina
ÎMPUȚINÁ, împuținez, vb. I. Refl. A se reduce ca număr, ca mărime; a se micșora, a descrește, a diminua, a scădea. ◊ Expr. A i se împuțina cuiva inima sau a se împuțina cu inima = a se descuraja; a se înfricoșa. – În + puțin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţinare
ÎMPUȚINÁRE, împuținări, s. f. Faptul de a se împuțina; reducere, micșorare, descreștere, diminuare, scădere. – V. împuțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuținare
ÎMPUȚINÁRE, împuținări, s. f. Faptul de a se împuțina; reducere, micșorare, descreștere, diminuare, scădere. – V. împuțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţinat
ÎMPUȚINÁT, -Ă, împuținați, -te, adj. Care a scăzut ca număr sau ca mărime, care s-a micșorat. ♦ Care a scăzut ca intensitate; care este diminuat; slăbit. – V. împuțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuținat
ÎMPUȚINÁT, -Ă, împuținați, -te, adj. Care a scăzut ca număr sau ca mărime, care s-a micșorat. ♦ Care a scăzut ca intensitate; care este diminuat; slăbit. – V. împuțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuţit
ÎMPUȚÍT, -Ă, împuțiți, -te, adj. 1. Care a intrat în putrefacție, care miroase urât din cauza alterării. 2. Murdar, neîngrijit. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Leneș, trândav. – V. împuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

împuțit
ÎMPUȚÍT, -Ă, împuțiți, -te, adj. 1. Care a intrat în putrefacție, care miroase urât din cauza alterării. 2. Murdar, neîngrijit. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Leneș, trândav. – V. împuți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

în
ÎN prep. 1. (Indică interiorul spațiului unde are loc o acțiune, unde se află ceva, spre care are loc o mișcare) Intră în casă. ♦ (Indică suprafața pe care are loc o acțiune sau spațiul dintre obiecte unde se află ceva, unde se produce o mișcare) Se suie în pom. ♦ (Indică obiectul de care atârnă ceva) Pune-ți haina în cuier. ♦ (Indică o parte a corpului care este acoperită, îmbrăcată etc.) Și-a tras ghetele în picioare. Nu sta cu căciula în cap. ♦ La, în dreptul. Haină roasă în coate. 2. (Indică timpul în care se petrece o acțiune) în iunie se coc cireșele. ♦ (Indică intervalul de timp care se scurge de la un anumit moment) După, peste. Pleci de mâine în două zile. 3. (Indică o cauză) Din pricina...; în urma... Pomul se clătina în vânt. Ochii-i ard în friguri. 4. (Indică scopul) Se duce în pețit. 5. (Indică instrumentul, relația) S-au înțeles în scris. 6. (Indică o comparație) În formă de..., ca... Fumul se ridică în spirală. 7. Conform cu..., potrivit cu... Fiecare în legea lui. 8. (Introduce un complement indirect) Adâncit în gânduri. Casă transformată în muzeu. – Lat. in.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înadins
ÎNADÍNS adv. Cu un anumit scop, anume, intenționat. – În + adins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înainta
ÎNAINTÁ, înaintez, vb. I. 1. Intranz. A merge înainte în spațiu, a se mișca spre cineva sau ceva aflat înainte; a avansa. ♦ Fig. A progresa. 2. Intranz. A merge înainte în timp; a se desfășura, a se dezvolta. 3. Tranz. A ridica pe cineva într-o funcție mai importantă; a avansa în grad. ♦ Intranz. A obține o funcție mai importantă, un grad mai mare. 4. Tranz. A expedia, a trimite, a da un act, o petiție, o lucrare administrativă etc. 5. Tranz. (Înv.) A avansa o sumă de bani. – Din înainte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaintare
ÎNAINTÁRE, înaintări, s. f. Acțiunea de a înainta și rezultatul ei. ♦ Avansare într-o funcție, într-o demnitate. ♦ (Sport; concr.) Totalitatea înaintașilor (4). ♦ Dezvoltare, progres, propășire. – V. înainta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaintaş
ÎNAINTÁȘ, -Ă, înaintași, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre animale de tracțiune, mai ales despre cai; adesea substantivat) Înhămat înaintea rotașilor. 2. Adj. (Rar) Care merge înainte, care este în față. 3. S. m. Persoană care, prin activitatea sau prin lucrările sale, a pregătit activitatea altora; precursor. 4. S. m. (Sport) Jucător din linia de atac a unei echipe de fotbal, rugbi, hochei etc. [Var.: (reg.) naintáș, -ă adj.] – Înainte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaintaș
ÎNAINTÁȘ, -Ă, înaintași, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre animale de tracțiune, mai ales despre cai; adesea substantivat) Înhămat înaintea rotașilor. 2. Adj. (Rar) Care merge înainte, care este în față. 3. S. m. Persoană care, prin activitatea sau prin lucrările sale, a pregătit activitatea altora; precursor. 4. S. m. (Sport) Jucător din linia de atac a unei echipe de fotbal, rugbi, hochei etc. [Var.: (reg.) naintáș, -ă adj.] – Înainte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaintat
ÎNAINTÁT, -Ă, înaintați, -te, adj. 1. Care este situat în față. 2. Care se detașează de ceilalți, situându-se înaintea lor prin cunoștințele și prin nivelul său intelectual; care se conduce după concepția cea mai avansată; progresist. 3. Avansat în timp; târziu. ◊ Înaintat în vârstă = bătrân. – V. înainta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înainte
ÎNAÍNTE adv. I. (Cu sens local) În față. ♦ În locul dintâi, în frunte. ♦ (Cu valoare de interjecție) Îndemn de a înainta. II. (Cu sens temporal) 1. Mai devreme, mai întâi. ◊ Expr. Mai înainte = a) mai demult; b) mai repede (decât altcineva sau altceva). De mai înainte = de mai demult. Cu... (mai) înainte sau (mai) înainte cu..., arată cât timp a trecut de la întâmplarea de care este vorba. Înainte vreme = odinioară. ◊ Compus: înainte-mergător s. m. = înaintaș (3), precursor; p. ext. om cu vederi înaintate. 2. Mai departe, în continuare. ◊ Expr. De azi (sau aici, acum etc.) înainte = de azi (sau aici, acum etc.) încolo. [Var.: naínte adv.] – Lat. in ab ante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaintea
ÎNAÍNTEA prep. (Construit cu gen.) 1. (Cu sens local) În fața, dinaintea (cuiva sau a ceva). Înaintea ochilor. ♦ De față cu..., față de... 2. (Cu sens temporal) Anterior, mai devreme decât... – Din înainte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înalbăstri
ÎNALBĂSTRÍ vb. IV v. înălbăstri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înalt
ÎNÁLT, -Ă, înalți, -te, adj. 1. Care se ridică mult în sus; foarte ridicat. ◊ Frunte înaltă = frunte mare, lată. ♦ (Substantivat, n.) Înălțime. ♦ (Despre ființe) De statură mare. ♦ Care se găsește la înălțime (mare). 2. (Despre sunete) Ascuțit^2, subțire, acut. 3. (Despre tensiunea curentului electric, despre presiuni) Care are valoare sau măsură mare. ♦ (Despre frecvență) Cu un număr mare de perioade pe unitatea de timp. 4. Fig. Care este situat pe o treaptă ridicată în scara valorilor sau a importanței; superior; deosebit, important; distins, măreț. ◊ Înaltă fidelitate = calitate a unor aparate sau sisteme electroacustice de a reda cât mai fidel semnalele sonore (înregistrate); hi-fi. [Var.: nalt, -ă adj.] – Lat. in altum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înamora
ÎNAMORÁ, înamorez, vb. I. Refl. A se îndrăgosti. – În + amor (după fr. ș ’enamourer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înamorare
ÎNAMORÁRE, înamorări, s. f. Faptul de a se înamora; îndrăgostire. – V. înamora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înamorat
ÎNAMORÁT, -Ă, înamorați, -te, adj. 1. Îndrăgostit. 2. De dragoste. – V. înamora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înapoi
ÎNAPÓI adv. 1. În direcție contrară înaintării; în spate, îndărăt. ◊ Loc. vb. A da înapoi = a) a se retrage; b) fig. a ceda (într-o discuție) într-o acțiune; c) fig. a fi în declin, a regresa. ♦ (Înv.; cu trimitere la un pasaj anterior dintr-un text) Mai sus. 2. La locul de proveniență; în locul unde a fost mai înainte. ◊ Loc. vb. A da (ceva) înapoi = a restitui; a înapoia. ◊ Expr. A-și lua vorba înapoi = a-și retrage vorba, făgăduiala făcută; a reveni asupra celor spuse, rectificându-le. 3. Cu o treaptă îndărăt, într-un loc inferior altora ca valoare. 4. Mai demult, la o dată anterioară celei prezente. – În + apoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înapoia
ÎNAPOIÁ^2, înapoiez, vb. I. 1. Tranz. A da înapoi; a restitui. ♦ Refl. A reveni, a se întoarce la locul de unde a plecat. 2. Refl. și intranz. Fig. (Înv.) A fi în declin, a regresa; a decădea. [Var.: (reg.) napoiá vb. I] – Din înapoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înapoia
ÎNAPÓIA^1 prep. (Construit cu gen.) În urma, îndărătul cuiva sau a ceva. – Din înapoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înapoiat
ÎNAPOIÁT, -Ă, înapoiați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care are mintea insuficient dezvoltată; arierat. 2. (Despre persoane, popoare, țări etc.) Care a rămas în urmă din punct de vedere politic, social, cultural, economic etc. – V. înapoia^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înapoiere
ÎNAPOIÉRE, înapoieri, s. f. Acțiunea de a (se) înapoia^2. ◊ Înapoiere mintală = dezvoltare mintală inferioară la un individ, față de vârsta pe care o are; insuficientă dezvoltare psihică și intelectuală a unui individ. – V. înapoia^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaripa
ÎNARIPÁ, înaripez, vb. I. Refl. A prinde aripi; a-și lua avânt; a întraripa. ♦ Tranz. (Poetic) A da avânt, a însufleți. – În + aripă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaripat
ÎNARIPÁT, -Ă, înaripați, -te, adj. Care are aripi, cu aripi; aripat, întraripat. ♦ Fig. Plin de elan, avântat. – V. înaripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înarma
ÎNARMÁ, înarmez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) procura arme; a (se) pregăti pentru luptă prin înzestrare cu armament; a (se) întrarma, a (se) arma. ◊ Expr. (Refl.) A se înarma cu răbdare = a-și impune răbdare, a aștepta cu stăpânire de sine desfășurarea faptelor. – În + armă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înarmare
ÎNARMÁRE, înarmări, s. f. Acțiunea de a (se) înarma. – V. înarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înarmat
ÎNARMÁT, -Ă, înarmați, -te, adj. (Despre persoane sau despre colectivități) Care este înzestrat cu arme; care are arme asupra sa; care este pregătit pentru luptă. ◊ Expr. Înarmat până în dinți (sau din cap până în picioare) = foarte bine înarmat. – V. înarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaura
ÎNAURÁ vb. I v. înauri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înauri
ÎNAURÍ, înauresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A auri. [Pr.: -na-u-. – Var.: (reg.) înaurá vb. I] – În + aur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înaurit
ÎNAURÍT, -Ă, înauriți, -te, adj. (Pop.) Care este aurit. [Pr.: -na-u-] – V. înauri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înavuţi
ÎNAVUȚÍ, înavuțesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbogăți (1). – În + avut (după îmbogăți).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înavuți
ÎNAVUȚÍ, înavuțesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbogăți (1). – În + avut (după îmbogăți).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuşeală
ÎNĂBUȘEÁLĂ, înăbușeli, s. f. Zăduf; p. ext. aer greu. – Înăbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbușeală
ÎNĂBUȘEÁLĂ, înăbușeli, s. f. Zăduf; p. ext. aer greu. – Înăbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuşi
ÎNĂBUȘÍ, înắbuș, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A nu mai putea sau a face pe cineva să nu mai poată respira; a (se) sufoca. 2. Tranz. (Despre buruieni) A împiedica creșterea și dezvoltarea plantelor; a năpădi. 3. Tranz. Fig. A potoli, prin violență, manifestări, acțiuni sau mișcări sociale; a reprima. ♦ A face să nu se vadă, să nu se audă, să nu se simtă; a ascunde. Și-a înăbușit un oftat. 4. Tranz. (În expr.) A înăbuși focul = a stinge focul sau a-l face să ardă mocnit. – În + năbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuși
ÎNĂBUȘÍ, înắbuș, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A nu mai putea sau a face pe cineva să nu mai poată respira; a (se) sufoca. 2. Tranz. (Despre buruieni) A împiedica creșterea și dezvoltarea plantelor; a năpădi. 3. Tranz. Fig. A potoli, prin violență, manifestări, acțiuni sau mișcări sociale; a reprima. ♦ A face să nu se vadă, să nu se audă, să nu se simtă; a ascunde. Și-a înăbușit un oftat. 4. Tranz. (În expr.) A înăbuși focul = a stinge focul sau a-l face să ardă mocnit. – În + năbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuşire
ÎNĂBUȘÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înăbuși; sufocare; fig. reprimare. – V. înăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbușire
ÎNĂBUȘÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înăbuși; sufocare; fig. reprimare. – V. înăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuşit
ÎNĂBUȘÍT, -Ă, înăbușiți, -te, adj. 1. (Despre sunete, voce) Fără putere, stins, înecat. 2. (Despre alimente) Fiert în aburi, cu foarte puțină apă, în vase bine acoperite. – V. înăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbușit
ÎNĂBUȘÍT, -Ă, înăbușiți, -te, adj. 1. (Despre sunete, voce) Fără putere, stins, înecat. 2. (Despre alimente) Fiert în aburi, cu foarte puțină apă, în vase bine acoperite. – V. înăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbuşitor
ÎNĂBUȘITÓR, -OÁRE, înăbușitori, -oare, adj. Care înăbușă (1); sufocant, asfixiant. – Înăbuși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăbușitor
ÎNĂBUȘITÓR, -OÁRE, înăbușitori, -oare, adj. Care înăbușă (1); sufocant, asfixiant. – Înăbuși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăclăi
ÎNĂCLĂÍ, înăclăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) murdări (cu o substanță lipicioasă). – În + năclăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăcreală
ÎNĂCREÁLĂ s. f. (Pop.) Substanță acră cu care se înăcrește o mâncare; mâncare acră sau înăcrită. – Înăcri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăcri
ÎNĂCRÍ, înăcresc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) acri; p. ext. a (se) strica, a (se) altera; fig. (despre oameni) a deveni sau a face pe cineva să devină posac, ursuz. ◊ Expr. (Refl.) A i se înăcri cuiva de cineva sau de ceva = a-i fi (cuiva) lehamite; a se plictisi, a se sătura de cineva sau de ceva. – În + acru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăcrire
ÎNĂCRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înăcri și rezultatul ei. – V. înăcri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăcrit
ÎNĂCRÍT, -Ă, înăcriți, -te, adj. Acrit; p. ext. stricat, alterat. ♦ Fig. (Despre oameni) Posac, ursuz. – V. înăcri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăduşeală
ÎNĂDUȘEÁLĂ, înădușeli, s. f. (Reg.) Nădușeală. – Înăduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înădușeală
ÎNĂDUȘEÁLĂ, înădușeli, s. f. (Reg.) Nădușeală. – Înăduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăduşi
ÎNĂDUȘÍ, înădușesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. (Reg.) A (se) năduși. – În + năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăduși
ÎNĂDUȘÍ, înădușesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. (Reg.) A (se) năduși. – În + năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăduşit
ÎNĂDUȘÍT, -Ă, înădușiți, -te, adj. (Reg.) Nădușit. – V. înăduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înădușit
ÎNĂDUȘÍT, -Ă, înădușiți, -te, adj. (Reg.) Nădușit. – V. înăduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbăstri
ÎNĂLBĂSTRÍ, înălbăstresc, vb. IV. Intranz. și refl. A deveni albastru; p. ext. (despre oameni) a se învineți (de mânie). ♦ Tranz. A da unui obiect culoarea albastră; a colora, a vopsi în albastru. [Var.: (reg.) înalbăstrí vb. IV] – În + albăstri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbi
ÎNĂLBÍ, înălbesc, vb. IV. Tranz. A face să devină alb. ♦ Intranz. și refl. (Rar) A deveni alb, a părea alb. [Var.: (reg.) nălbí vb. IV] – În + albi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbire
ÎNĂLBÍRE, înălbiri, s. f. Acțiunea de a (se) înălbi și rezultatul ei; înălbit^1. ♦ (Hort.) Creștere forțată a unor legume la întuneric pentru a obține frunze și pețioluri de culoare albă-gălbuie, lipsite de amăreală. – V. înălbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbit
ÎNĂLBÍT^1 s. n. Faptul de a (se) înălbi; înălbire. – V. înălbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbit
ÎNĂLBÍT^2, -Ă, înălbiți, -te, adj. Albit^2. [Var.: (reg.) nălbít, -ă adj.] – V. înălbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălbitor
ÎNĂLBITÓR, înălbitori, s. m. Substanță folosită pentru albire și curățarea rufelor în procesul de spălare. – Înălbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălticel
ÎNĂLTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, înălticei, -ele, adj. Înăltuț. [Var.: (reg.) nălticél, -eá, -ícă adj.] – Înalt + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăltişor
ÎNĂLTIȘÓR, -OÁRĂ, înăltișori, -oare, adj. Înăltuț. [Var.: năltișór, -oáră adj.] – Înalt + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăltișor
ÎNĂLTIȘÓR, -OÁRĂ, înăltișori, -oare, adj. Înăltuț. [Var.: năltișór, -oáră adj.] – Înalt + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăltuţ
ÎNĂLTÚȚ, -Ă, înăltuți, -e, adj. Diminutiv al lui înalt; înălticel, înăltișor. [Var.: (pop.) năltúț, -ă adj.] – Înalt + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăltuț
ÎNĂLTÚȚ, -Ă, înăltuți, -e, adj. Diminutiv al lui înalt; înălticel, înăltișor. [Var.: (pop.) năltúț, -ă adj.] – Înalt + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţa
ÎNĂLȚÁ, înálț, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) îndrepta în sus; a (se) ridica. ◊ Expr. (Tranz.) A(-și) înălța ochii = a privi în sus. (Intranz.) A înălța din umeri = a ridica din umeri în semn de nedumerire, de neștiință, de nepăsare etc. ♦ Tranz. A face să fie mai înalt prin ridicare și așezare pe un obiect situat mai sus etc. ♦ Refl. (Rar; cu determinarea „pe cal”, „în șa”) A se urca pe cal; a încăleca. 2. Refl. A deveni mai înalt; a crește. 3. Refl. (Despre clădiri, monumente etc.) A apărea, a se ivi (în toată înălțimea). 4. Tranz. A construi, a clădi. A înălța o casă. 5. Tranz. A ridica vocea, tonul; a pronunța tare. ♦ Refl. (Despre voce, glas, sunete) A se auzi (limpede). 6. Tranz. A ridica pe cineva în rang. ♦ Fig. A ridica din punct de vedere spiritual. Poezia înalță sufletul. ♦ Refl. A se arăta trufaș; a se mândri. [Var.: (reg.) nălțá vb. I] – Lat. *inaltiare (< altus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălța
ÎNĂLȚÁ, înálț, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) îndrepta în sus; a (se) ridica. ◊ Expr. (Tranz.) A(-și) înălța ochii = a privi în sus. (Intranz.) A înălța din umeri = a ridica din umeri în semn de nedumerire, de neștiință, de nepăsare etc. ♦ Tranz. A face să fie mai înalt prin ridicare și așezare pe un obiect situat mai sus etc. ♦ Refl. (Rar; cu determinarea „pe cal”, „în șa”) A se urca pe cal; a încăleca. 2. Refl. A deveni mai înalt; a crește. 3. Refl. (Despre clădiri, monumente etc.) A apărea, a se ivi (în toată înălțimea). 4. Tranz. A construi, a clădi. A înălța o casă. 5. Tranz. A ridica vocea, tonul; a pronunța tare. ♦ Refl. (Despre voce, glas, sunete) A se auzi (limpede). 6. Tranz. A ridica pe cineva în rang. ♦ Fig. A ridica din punct de vedere spiritual. Poezia înalță sufletul. ♦ Refl. A se arăta trufaș; a se mândri. [Var.: (reg.) nălțá vb. I] – Lat. *inaltiare (< altus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţare
ÎNĂLȚÁRE, înălțări, s. f. Acțiunea de a (se) înălța și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Urcare a unui monarh pe tron. ◊ Înălțarea (Domnului) = numele unei sărbători creștine, care se ține la 40 de zile după Paște; Ispas. ♦ Fig. Progres, dezvoltare. – V. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălțare
ÎNĂLȚÁRE, înălțări, s. f. Acțiunea de a (se) înălța și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Urcare a unui monarh pe tron. ◊ Înălțarea (Domnului) = numele unei sărbători creștine, care se ține la 40 de zile după Paște; Ispas. ♦ Fig. Progres, dezvoltare. – V. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţat
ÎNĂLȚÁT, -Ă, înălțați, -te, adj. (Înv.; ca termen de adresare domnitorilor, demnitarilor, prelaților etc.; de obicei precedat de „prea”) Mărit^4, slăvit. – V. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălțat
ÎNĂLȚÁT, -Ă, înălțați, -te, adj. (Înv.; ca termen de adresare domnitorilor, demnitarilor, prelaților etc.; de obicei precedat de „prea”) Mărit^4, slăvit. – V. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţător
ÎNĂLȚĂTÓR, -OÁRE, înălțători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care înalță; fig. care ridică din punct de vedere spiritual. 2. S. n. Dispozitiv mecanic sau optic de ochire la puști, la mitraliere și la tunuri, care permite să se dea țevii înclinarea necesară pentru a lovi ținta. – Înălța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălțător
ÎNĂLȚĂTÓR, -OÁRE, înălțători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care înalță; fig. care ridică din punct de vedere spiritual. 2. S. n. Dispozitiv mecanic sau optic de ochire la puști, la mitraliere și la tunuri, care permite să se dea țevii înclinarea necesară pentru a lovi ținta. – Înălța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţătură
ÎNĂLȚĂTÚRĂ, înălțaturi, s. f. (Rar) Ridicătură (de pământ); înălțime. – Înălța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălțătură
ÎNĂLȚĂTÚRĂ, înălțaturi, s. f. (Rar) Ridicătură (de pământ); înălțime. – Înălța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălţime
ÎNĂLȚÍME, înălțimi, s. f. 1. Distanță de la nivelul pământului (sau de la un nivel orizontal) până la un punct situat deasupra lui; dimensiune a unui lucru sau a unei ființe, măsurată de la bază până la partea cea mai ridicată. ♦ (Mat.) Perpendiculară dusă din vârful anumitor corpuri sau figuri geometrice pe bază. 2. Punct ridicat deasupra nivelului pământului; p. ext. (la pl.) cer. ♦ Vârf, culme, înălțătură. 3. Numărul de vibrații pe secundă ale unui sunet. ♦ Calitate a unei voci, a unui instrument etc. de a cânta note înalte. 4. Fig. Stare de superioritate intelectuală, morală etc. ◊ Expr. A fi la înălțimea cerută (sau dorită, așteptată etc.) = a se prezenta așa cum cere situația. ♦ Grad, rang (înalt); p. ext. prețuire. 5. (Înv.; urmat de un pronume posesiv) Termen de reverență la adresa unei persoane cu rang înalt. [Var.: (reg.) nălțíme s. f.] – Înalt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înălțime
ÎNĂLȚÍME, înălțimi, s. f. 1. Distanță de la nivelul pământului (sau de la un nivel orizontal) până la un punct situat deasupra lui; dimensiune a unui lucru sau a unei ființe, măsurată de la bază până la partea cea mai ridicată. ♦ (Mat.) Perpendiculară dusă din vârful anumitor corpuri sau figuri geometrice pe bază. 2. Punct ridicat deasupra nivelului pământului; p. ext. (la pl.) cer. ♦ Vârf, culme, înălțătură. 3. Numărul de vibrații pe secundă ale unui sunet. ♦ Calitate a unei voci, a unui instrument etc. de a cânta note înalte. 4. Fig. Stare de superioritate intelectuală, morală etc. ◊ Expr. A fi la înălțimea cerută (sau dorită, așteptată etc.) = a se prezenta așa cum cere situația. ♦ Grad, rang (înalt); p. ext. prețuire. 5. (Înv.; urmat de un pronume posesiv) Termen de reverență la adresa unei persoane cu rang înalt. [Var.: (reg.) nălțíme s. f.] – Înalt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăspri
ÎNĂSPRÍ, înăspresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni aspru (la pipăit); a (se) aspri. ♦ Fig. A (se) face mai dur, mai sever, mai închis. ♦ Refl. (Despre trăsăturile feței) A căpăta o expresie de seriozitate, de severitate. 2. Refl. (Despre vreme) A se face mai rece. 3. Tranz. A face ca o situație să devină mai grea, să se înrăutățească. ♦ Refl. A se încorda, a se agrava. 4. Refl. (Despre vin) A căpăta un gust acidulat, a deveni înțepător; a pișca la limbă. – În + aspru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăsprire
ÎNĂSPRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înăspri; înrăutățire, agravare; încordare, ascuțire. – V. înăspri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăsprit
ÎNĂSPRÍT, -Ă, înăspriți, -te, adj. Care a devenit (mai) aspru. ♦ Fig. Sever, neprietenos, dur. – V. înăspri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăuntru
ÎNĂÚNTRU adv. În interior. [Var.: năúntru, (reg.) înlăúntru, înúntru, înlúntru adv.] – Probabil lat. [in] illac intro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înăuntrul
ÎNĂÚNTRUL prep. (Construit cu gen.) În interiorul, în mijlocul... [Var.: (reg.) înlăúntrul prep.] – Din înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încadra
ÎNCADRÁ, încadrez, vb. I. 1. Tranz. A înrăma. 2. Refl. A se potrivi, a se armoniza cu mediul înconjurător. 3. Tranz. (Jur.) A cuprinde într-un text de lege o faptă, p. ext. un delincvent. 4. Tranz. (Rar) A înconjura, a împresura (1). 5. Tranz. și refl. A (se) angaja într-o întreprindere, într-o instituție. ♦ Refl. A se integra într-un colectiv, într-o organizație, într-o acțiune etc. 6. Refl. A respecta o anumită limită de timp pentru săvârșirea unei acțiuni. – Din fr. encadrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încadrabil
ÎNCADRÁBIL, -Ă, încadrabili, -e, adj. Care poate fi încadrat. – Încadra + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încadrare
ÎNCADRÁRE, încadrări, s. f. Acțiunea de a (se) încadra. – V. încadra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încadratură
ÎNCADRATÚRĂ, încadraturi, s. f. (Livr.) Ramă. – Din it. inquadratura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încai
ÎNCÁI adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem. – În + cai (pl. înv. al lui cale).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încailea
ÎNCÁILEA adv. v. încaltea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încalte
ÎNCÁLTE adv. v. încaltea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încaltea
ÎNCÁLTEA adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem. [Var.: încálte, încáilea adv.] – Încă + alta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încapsula
ÎNCAPSULÁ, încapsulez, vb. I. Tranz. A astupa prin procedee mecanice sticle de bere, de apă minerală etc. cu o capsulă. – În + capsulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încapsulare
ÎNCAPSULÁRE, încapsulări, s. f. Acțiunea de a încapsula. – V. încapsula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarbonizare
ÎNCARBONIZÁRE s. f. v. incarbonizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarcera
ÎNCARCERÁ, încarcerez, vb. I. Tranz. A băga pe cineva la carceră; p. ext. a întemnița. – Din lat. incarcerare, fr. incarcérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarcerare
ÎNCARCERÁRE, încarcerări, s. f. Acțiunea de a încarcera; întemnițare, detenție. – V. încarcera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarna
ÎNCARNÁ vb. I v. incarna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarnare
ÎNCARNÁRE s. f. v. incarnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încarnat
ÎNCARNÁT, -Ă adj. v. incarnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încartirui
ÎNCARTIRUÍ, încartiruiesc, vb. IV. Tranz. A stabili locuințele trupei și ofițerilor dintr-o unitate militară într-o localitate; a cartirui. – În + cartirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încartiruire
ÎNCARTIRUÍRE, încartiruiri, s. f. Acțiunea de a încartirui și rezultatul ei; cartiruire. – V. încartirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încasa
ÎNCASÁ, încasez, vb. I. Tranz. A primi o sumă de bani; a obține valoarea în bani a unei polițe, a unui bilet de bancă etc. ♦ Fig. (Fam.; complementul indică oameni) A primi lovituri, bătăi. – Din it. incassare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încasabil
ÎNCASÁBIL, -Ă, încasabili, -e, adj. Care poate fi încasat. – Încasa + suf. -bil (după fr. encaissable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încasare
ÎNCASÁRE, încasări, s. f. Acțiunea de a încasa și rezultatul ei. – V. încasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încasator
ÎNCASATÓR, -OÁRE, încasatori, -oare, s. m. și f. Persoană care (deplasându-se pe teren) se ocupă cu primirea banilor datorați de public unei întreprinderi. ♦ (Ieșit din uz) Persoană care taxa călătorii unui autobuz, al unui tramvai etc. – Încasa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încastelură
ÎNCASTELÚRĂ s. f. v. incastelură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încastra
ÎNCASTRÁ, încastrez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A realiza o legătură între două elemente ale unui ansamblu pentru a împiedica mișcarea lor. – Din fr. encastrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încastrare
ÎNCASTRÁRE, încastrări, s. f. Acțiunea de a încastra și rezultatul ei. – V. încastra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încazarma
ÎNCAZARMÁ, încazarmez, vb. I. Tranz. A instala ostașii în cazarmă; a reține ostașii ziua și noaptea în cazarmă. – În + cazarmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încazarmare
ÎNCAZARMÁRE s. f. Acțiunea de a încazarma. – V. încazarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încă
ÎNCĂ adv. I. (Cu sens modal) 1. În plus, pe deasupra. Au venit încă două persoane. ◊ Expr. Ba încă (sau și încă) = chiar mai mult decât atât. Dar încă = a) cu atât mai mult; b) (după o propoziție negativă) cu atât mai puțin. (Și) încă cum = foarte mult, în mare măsură. Încă pe atât(a) = dublu. 2. (Reg.) De asemenea. 3. (Reg.) Chiar. II. (Cu sens temporal) 1. (Arată repetarea acțiunii) Din nou, iarăși. 2. Și acum, în continuare, mai. Încă durează. 3. (În propoziții negative) Până acum; până atunci. Încă nu mi-a răspuns. ♦ Deja. – Lat. unquam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăibăra
ÎNCĂIBĂRÁ, încáibăr, vb. I. Refl. recipr. (Reg.) A se încăiera. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăiera
ÎNCĂIERÁ, încáier, vb. I. Refl. recipr. A se lua la bătaie, a începe o luptă; a se încăibăra. ♦ Tranz. (Rar) A ataca, a hărțui. – În + caier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăierare
ÎNCĂIERÁRE, încăierări, s. f. Acțiunea de a (se) încăiera și rezultatul ei; bătaie; încăierat, încăierătură. – V. încăiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăierat
ÎNCĂIERÁT s. n. (Reg.) Încăierare. – V. încăiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăierătură
ÎNCĂIERĂTÚRĂ s. f. (Rar) Încăierare. – Încăiera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălăra
ÎNCĂLĂRÁ, încălărez, vb. I. Refl. (Înv.) A se urca pe cal; a încăleca. – În + călare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălărare
ÎNCĂLĂRÁRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a se încălăra; încălecare. – V. încălăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălca
ÎNCĂLCÁ, încálc, vb. I. Tranz. A ocupa prin violență un teritoriu străin; a cotropi. ♦ Fig. A nu respecta o lege, a nesocoti un drept, o obligație etc. – În + călca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălcare
ÎNCĂLCÁRE, încălcări, s. f. Acțiunea de a încălca și rezultatul ei. – V. încălca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăleca
ÎNCĂLECÁ, încálec, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A (se) sui pe cal, pe măgar etc.; a pune sau a sta călare; a călări, a încălăra. ◊ Expr. A încăleca pe nevoie = a ieși din sărăcie, din lipsuri, din dificultăți economice. ♦ P. anal. A se urca pe un obiect ca pe cal. 2. Refl. A se suprapune. 3. Tranz. Fig. A se face stăpân pe cineva; a domina, a supune. [Var.: (reg.) încălicá vb. I] – Lat. incaballicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălecare
ÎNCĂLECÁRE, încălecări, s. f. Acțiunea de a (se) încăleca și rezultatul ei; încălărare. ♦ (Geol.) Ruptură produsă în scoarța pământului, însoțită de deplasarea unei mase de roci peste alta. – V. încăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălecat
ÎNCĂLECÁT, -Ă, încălecați, -te, adj. Suprapus. – V. încăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălica
ÎNCĂLICÁ vb. I v. încăleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţa
ÎNCĂLȚÁ, încálț, vb. I. 1. Refl. A-și trage ghetele, a-și pune încălțămintea. ◊ Tranz. Încalță copilul. 2. Tranz. A monta șine de fier pe obada roților unei căruțe, pe tălpile unei sănii etc. 3. Tranz. Fig. A înșela, a păcăli. – Lat. incalceare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălța
ÎNCĂLȚÁ, încálț, vb. I. 1. Refl. A-și trage ghetele, a-și pune încălțămintea. ◊ Tranz. Încalță copilul. 2. Tranz. A monta șine de fier pe obada roților unei căruțe, pe tălpile unei sănii etc. 3. Tranz. Fig. A înșela, a păcăli. – Lat. incalceare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţare
ÎNCĂLȚÁRE, (2) încălțări, s. f. 1. Încălțat^1. 2. (Înv. și reg.; la pl.) Încălțăminte. 3. Spec. (Mar.) Afundare a ancorei în mâlul de pe fundul apei. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțare
ÎNCĂLȚÁRE, (2) încălțări, s. f. 1. Încălțat^1. 2. (Înv. și reg.; la pl.) Încălțăminte. 3. Spec. (Mar.) Afundare a ancorei în mâlul de pe fundul apei. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţat
ÎNCĂLȚÁT^2, -Ă, încălțați, -te, adj. (Despre oameni) Care are încălțăminte în picioare; (despre picioare) cu încălțăminte. ♦ Fig. (Despre păsări) Cu tarsul acoperit de pene. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțat
ÎNCĂLȚÁT^2, -Ă, încălțați, -te, adj. (Despre oameni) Care are încălțăminte în picioare; (despre picioare) cu încălțăminte. ♦ Fig. (Despre păsări) Cu tarsul acoperit de pene. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţat
ÎNCĂLȚÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încălța; încălțare. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțat
ÎNCĂLȚÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încălța; încălțare. – V. încălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţăminte
ÎNCĂLȚĂMÍNTE s. f. Nume generic pentru ghete, pantofi, cizme, bocanci, papuci etc. – Lat. calciamentum (după încălța).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțăminte
ÎNCĂLȚĂMÍNTE s. f. Nume generic pentru ghete, pantofi, cizme, bocanci, papuci etc. – Lat. calciamentum (după încălța).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţătoare
ÎNCĂLȚĂTOÁRE s. f. v. încălțător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțătoare
ÎNCĂLȚĂTOÁRE s. f. v. încălțător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălţător
ÎNCĂLȚĂTÓR, încălțătoare, s. n. Obiect de metal, de material plastic sau de os în formă de limbă, care servește la introducerea piciorului în pantofi, ghete etc.; limbă. [Var.: încălțătoáre s. f.] – Încălța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălțător
ÎNCĂLȚĂTÓR, încălțătoare, s. n. Obiect de metal, de material plastic sau de os în formă de limbă, care servește la introducerea piciorului în pantofi, ghete etc.; limbă. [Var.: încălțătoáre s. f.] – Încălța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăluşa
ÎNCĂLUȘÁ, încălușez, vb. I. Tranz. A pune un căluș. – În + căluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălușa
ÎNCĂLUȘÁ, încălușez, vb. I. Tranz. A pune un căluș. – În + căluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăluşat
ÎNCĂLUȘÁT, -Ă, încălușați, -te, adj. (Despre coarde sau instrumente cu coarde) Care are coardele ridicate și așezate pe o piesă specială, numită căluș. – V. încălușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălușat
ÎNCĂLUȘÁT, -Ă, încălușați, -te, adj. (Despre coarde sau instrumente cu coarde) Care are coardele ridicate și așezate pe o piesă specială, numită căluș. – V. încălușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălzi
ÎNCĂLZÍ, încălzesc, vb. IV. 1. Tranz. A face să-i fie cuiva cald. ♦ (Despre surse de căldură) A face ca aerul, apa etc. să-și ridice temperatura. ♦ A expune ceva la o sursă de căldură pentru a-i ridica temperatura. 2. Refl. A i se face (cuiva) cald. ♦ (Despre vreme) A se face (mai) cald. 3. Refl. A se pregăti prin exerciții fizice înaintea unui efort sportiv. 4. Tranz. și refl. Fig. A (se) înflăcăra, a (se) entuziasma. – În + cald.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălzire
ÎNCĂLZÍRE, încălziri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) încălzi și rezultatul ei. ◊ Încălzire centrală = sistem de ridicare a temperaturii aerului dintr-o clădire prin folosirea unei surse unice producătoare de căldură, care difuzează, sub presiune, apă caldă sau aer încălzit în radiatoare special amenajate. ♦ Ansamblu al procedeelor de încălzire. 2. Complex de exerciții fizice efectuate înaintea unui antrenament, a unei competiții etc. pentru adaptarea organismului la potențial maxim. – V. încălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălzit
ÎNCĂLZÍT^1 s. n. Faptul de a încălzi. – V. încălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălzit
ÎNCĂLZÍT^2, -Ă, încălziți, -te, adj. 1. Care a devenit cald. 2. Fig. Înflăcărat, entuziasmat. – V. încălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încălzitor
ÎNCĂLZITÓR, -OÁRE, încălzitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Rar; despre surse de căldură) Care răspândește căldură. 2. S. n. (Tehn.) Aparat sau instalație de încălzire. – Încălzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încămite
Î́NCĂMITE adv. (Pop.) Cu atât mai mult; (după o propoziție negativă) cu atât mai puțin. – Încă + mi + te.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăstra
ÎNCĂPĂSTRÁ, încăpăstrez, vb. I. Tranz. A pune căpăstru unui cal, a lega un cal cu căpăstrul. [Var.: (reg.) încăpăstrí vb. IV] – În + căpăstru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăstrat
ÎNCĂPĂSTRÁT, -Ă, încăpăstrați, -te, adj. Cu căpăstrul pus. [Var.: (reg.) încăpăstrít, -ă adj.] – V. încăpăstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăstri
ÎNCĂPĂSTRÍ vb. IV v. încăpăstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăstrit
ÎNCĂPĂSTRÍT, -Ă adj. v. încăpăstrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpător
ÎNCĂPĂTÓR, -OÁRE, încăpători, -oare, adj. Care are volum utilizabil mare; în care încape mult; larg, spațios. – Încăpea + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţâna
ÎNCĂPĂȚÂNÁ, încăpățânez, vb. I. Refl. A stărui cu îndârjire într-o comportare voluntară, fără a ține seama de împrejurări; a se îndărătnici. ♦ (În sens favorabil) A se ambiționa într-o atitudine, pentru o idee etc. [Var.: (reg.) încăpăținá vb. I] – În + căpățână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpățâna
ÎNCĂPĂȚÂNÁ, încăpățânez, vb. I. Refl. A stărui cu îndârjire într-o comportare voluntară, fără a ține seama de împrejurări; a se îndărătnici. ♦ (În sens favorabil) A se ambiționa într-o atitudine, pentru o idee etc. [Var.: (reg.) încăpăținá vb. I] – În + căpățână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţânare
ÎNCĂPĂȚÂNÁRE, încăpățânări, s. f. Faptul de a se încăpățâna; cerbicie. [Var.: (reg.) încăpățináre s. f.] – V. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpățânare
ÎNCĂPĂȚÂNÁRE, încăpățânări, s. f. Faptul de a se încăpățâna; cerbicie. [Var.: (reg.) încăpățináre s. f.] – V. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţânat
ÎNCĂPĂȚÂNÁT, -Ă, încăpățânați, -te, adj. Care stăruie cu îndârjire și fără flexibilitate; îndărătnic. ♦ (În sens favorabil) Ambițios. [Var.: (reg.) încăpăținát, -ă adj.] – V. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpățânat
ÎNCĂPĂȚÂNÁT, -Ă, încăpățânați, -te, adj. Care stăruie cu îndârjire și fără flexibilitate; îndărătnic. ♦ (În sens favorabil) Ambițios. [Var.: (reg.) încăpăținát, -ă adj.] – V. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţina
ÎNCĂPĂȚINÁ vb. I v. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpățina
ÎNCĂPĂȚINÁ vb. I v. încăpățâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţinare
ÎNCĂPĂȚINÁRE s. f. v. încăpățânare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăținare
ÎNCĂPĂȚINÁRE s. f. v. încăpățânare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăţinat
ÎNCĂPĂȚINÁT, -Ă adj. v. încăpățânat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpăținat
ÎNCĂPĂȚINÁT, -Ă adj. v. încăpățânat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpea
ÎNCĂPEÁ, încáp, vb. II. Intranz. 1. A fi cuprins într-un spațiu. ◊ Expr. A nu-și (mai) încăpea în piele sau (tranz.) a nu-l mai încăpea (pe cineva) pielea de gras (sau de bucurie, de fericire, de mândrie) = a fi foarte gras sau a fi foarte fericit, foarte mândru. Nu (mai) încape vorbă (sau îndoială, discuție) sau (în forma interogativă) mai încape vorbă? = este cert, neîndoielnic. ♦ Tranz. A (putea) cuprinde ceva. ◊ Expr. A nu-l (mai) încăpea (pe cineva) locul (de bucurie, de veselie etc.) = a fi foarte bucuros, vesel etc. 2. (Fam.; în construcții negative, urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A se împiedica de cineva, a fi nemulțumit, stingherit de prezența cuiva sau a ceva. 3. A trece, a străbate, a pătrunde pe undeva. 4. (În expr.) A încăpea pe mâna (sau pe mâinile) cuiva = a ajunge în posesiunea sau la discreția cuiva. – Lat. *incapere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpere
ÎNCĂPÉRE, încăperi, s. f. Cameră, odaie. ♦ Volumul, spațiul, cuprinsul unui lucru. – V. încăpea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpui
ÎNCĂPUÍ, încăpuiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. A obține, a-și procura ceva; a se căpui. 2. Tranz. A pune mâna pe cineva sau ceva; a prinde, a căpui. – În + căpui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpuit
ÎNCĂPUÍT, -Ă, încăpuiți, -te, adj. (Reg.) Care are de toate; care are tot ce-i trebuie, căpuit. – V. încăpui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpuşa
ÎNCĂPUȘÁ, pers. 3 încăpușează, vb. I. Intranz. (Reg.) A înmuguri. [Var.: încăpușí vb. IV] – În + căpușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpușa
ÎNCĂPUȘÁ, pers. 3 încăpușează, vb. I. Intranz. (Reg.) A înmuguri. [Var.: încăpușí vb. IV] – În + căpușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpuşat
ÎNCĂPUȘÁT, -Ă, încăpușați, -te, adj. (Reg.) Înmugurit. – V. încăpușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpușat
ÎNCĂPUȘÁT, -Ă, încăpușați, -te, adj. (Reg.) Înmugurit. – V. încăpușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpuşi
ÎNCĂPUȘÍ vb. IV v. încăpușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăpuși
ÎNCĂPUȘÍ vb. IV v. încăpușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încăputa
ÎNCĂPUTÁ, încăputez, vb. I. Tranz. A pune căpute la încălțăminte; a căputa. – În + căpută.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărca
ÎNCĂRCÁ, încárc, vb. I. 1. Tranz. A umple un vehicul, un recipient, un agregat de prelucrare etc. cu ceva. ♦ A pune un obiect greu sau mare într-un vehicul sau pe spinarea unei persoane ori a unui animal pentru a fi transportat. ♦ A introduce într-o armă de foc un cartuș sau un proiectil cu material exploziv. 2. Tranz. și refl. A (se) acoperi, a (se) umple (de...). 3. Tranz. Fig. A exagera cu scopul de a înșela. ♦ Spec. A socoti (la o cumpărătură, la o consumație) mai mult decât trebuie (cu scopul de a înșela). 4. Tranz. (În expr.) A-și încărca stomacul cu... = a mânca prea mult. A-și încărca sufletul cu... = a-și împovăra conștiința. A fi încărcat de ani = a fi în vârstă. 5. Tranz. A acumula energie într-o baterie electrică; a acumula sarcină electrică pe armăturile condensatoarelor electrice. ♦ (Inform.) A încărca sistemul = a pune calculatorul în stare funcțională prin indicarea parametrilor de lucru. – Lat. *incarricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărcare
ÎNCĂRCÁRE, încărcări, s. f. Acțiunea de a (se) încărca; încărcătură (1). ♦ (Inform.) Indice al gradului de ocupare a subsistemelor unui calculator la un moment dat. ♦ Transferul unui program de pe un suport extern în memoria internă. – V. încărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărcat
ÎNCĂRCÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încărca. – V. încărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărcat
ÎNCĂRCÁT^2, -Ă, încărcați, -te, adj. 1. (Despre un vehicul, un agregat de prelucrare etc.) Umplut, plin cu ceva. ♦ (Despre oameni sau animale) Care poartă o încărcătură. ♦ (Despre o gură de foc) Cu proiectilul introdus în armă. 2. (Despre plante) Plin de fructe sau de flori. 3. Fig. Exagerat, mărit (în scopul de a înșela). 4. (În sintagmele) Aer încărcat = aer viciat, greu de respirat. Atmosferă încărcată = a) atmosferă plină de electricitate, premergătoare unei furtuni; b) fig. stare de încordare, de tensiune. Stomac încărcat = stomac balonat din cauza mâncării excesive. Limbă încărcată = limbă cu înfățișare specifică unei indigestii. 5. (Despre acumulatoare electrice) în care s-a acumulat energie; (despre condensatoare electrice) ale cărei armături au sarcină electrică. 6. Fig. (Despre stil) Exagerat, bombastic. – V. încărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărcător
ÎNCĂRCĂTÓR, (1) încărcători, s. m., (2, 3) încărcătoare, s. n. 1. S. m. Persoană care încarcă un recipient, un cuptor etc., care alimentează cu combustibil o mașină cu aburi etc. 2. S. n. Aparat, dispozitiv, mașină cu care se încarcă un vehicul, un agregat etc. 3. S. n. Dispozitiv care permite să se introducă mai multe cartușe în magazia unei arme de foc cu repetiție. – Încărca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărcătură
ÎNCĂRCĂTÚRĂ, încărcături, s. f. 1. Încărcare. 2. (Concr.) Ceea ce transportă sau poate transporta un vehicul, un vapor sau o ființă. ♦ Cantitate de explozibil cu care se încarcă o armă de foc; proiectilul introdus în armă. ♦ Explozibil introdus într-o gaură de mină. ♦ Materii prime și auxiliare introduse într-un vas, într-un recipient sau într-un cuptor în vederea desfășurării unui proces de fabricație. 3. Capacitate de încărcare a unei nave. – Încărca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunţi
ÎNCĂRUNȚÍ, încărunțesc, vb. IV. Intranz. (Despre păr) A începe să albească; a deveni cărunt; (despre persoane) a începe să albească la păr; a cărunți; p. ext. a îmbătrâni. – În + cărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunți
ÎNCĂRUNȚÍ, încărunțesc, vb. IV. Intranz. (Despre păr) A începe să albească; a deveni cărunt; (despre persoane) a începe să albească la păr; a cărunți; p. ext. a îmbătrâni. – În + cărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunţire
ÎNCĂRUNȚÍRE s. f. Faptul de a încărunți. – V. încărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunțire
ÎNCĂRUNȚÍRE s. f. Faptul de a încărunți. – V. încărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunţit
ÎNCĂRUNȚÍT, -Ă, încărunțiți, -te, adj. (Despre păr) Care este cărunt; (despre oameni) cu părul cărunt; p. ext. bătrân. – V. încărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încărunțit
ÎNCĂRUNȚÍT, -Ă, încărunțiți, -te, adj. (Despre păr) Care este cărunt; (despre oameni) cu părul cărunt; p. ext. bătrân. – V. încărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătărăma
ÎNCĂTĂRĂMÁ, încătărămez, vb. I. Tranz. A încheia, a prinde îmbrăcămintea sau încălțămintea în catarame. – În + cataramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătuşa
ÎNCĂTUȘÁ, încătușez, vb. I. Tranz. A pune cuiva cătușe; p. ext. a lega pe cineva cu lanțuri; a înlănțui. ♦ Fig. (Despre sentimente, preocupări) A pune stăpânire pe cineva, a-l lipsi de libertatea spirituală. – În + cătușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătușa
ÎNCĂTUȘÁ, încătușez, vb. I. Tranz. A pune cuiva cătușe; p. ext. a lega pe cineva cu lanțuri; a înlănțui. ♦ Fig. (Despre sentimente, preocupări) A pune stăpânire pe cineva, a-l lipsi de libertatea spirituală. – În + cătușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătuşare
ÎNCĂTUȘÁRE, încătușări, s. f. Acțiunea de a încătușa și rezultatul ei. – V. încătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătușare
ÎNCĂTUȘÁRE, încătușări, s. f. Acțiunea de a încătușa și rezultatul ei. – V. încătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătuşat
ÎNCĂTUȘÁT, -Ă, încătușați, -te, adj. Care este pus în cătușe; p. ext. legat cu lanțuri, înlănțuit. ♦ Fig. Care este lipsit de libertate spirituală. – V. încătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încătușat
ÎNCĂTUȘÁT, -Ă, încătușați, -te, adj. Care este pus în cătușe; p. ext. legat cu lanțuri, înlănțuit. ♦ Fig. Care este lipsit de libertate spirituală. – V. încătușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâina
ÎNCÂINÁ, încăinez, vb. I. Refl. (Înv. și pop.) A deveni rău, câinos. ♦ A se încăpățâna. [Var.: încâiní vb. IV] – În + câine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâinat
ÎNCÂINÁT, -Ă, încăinați, -te, adj. (Înv. și pop.) Rău, câinos. ♦ Încăpățânat. [Var.: încâinít, -ă adj.]- V. încâina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâini
ÎNCÂINÍ vb. IV v. încâina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâini
ÎNCÂINÍ, încâinésc, vb. IV. (Var.) Încâina. [în DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încâinit
ÎNCÂINÍT, -Ă adj. v. încâinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâlceală
ÎNCÂLCEÁLĂ, încâlceli, s. f. Încâlcire. – Încâlci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâlci
ÎNCÂLCÍ, încâlcesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) încurca fire de ață, de păr etc. 2. Refl. Fig. (Despre gânduri, idei, acțiuni) A deveni neclar, confuz. – În + câlți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâlcire
ÎNCÂLCÍRE, încâlciri, s. f. Acțiunea de a (se) încâlci și rezultatul ei; încurcătură; încâlceală, încâlcitură. – V. încâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâlcit
ÎNCÂLCÍT, -Ă, încâlciți, -te, adj. (Despre fire de ață, de păr etc.) Încurcat^2. ♦ Fig. (Despre drumuri, străzi etc.) Întortocheat. ♦ Fig. (Despre gânduri, idei, vorbe etc.) Confuz, neclar, obscur. ♦ (Despre scris) Neciteț, ilizibil, neclar. – V. încâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încâlcitură
ÎNCÂLCITÚRĂ, încâlcituri, s. f. Încâlcire. – Încâlci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încânta
ÎNCÂNTÁ, încấnt, vb. I. 1. Tranz. A produce o stare de bucurie, de mulțumire, de entuziasm, de satisfacție; a fermeca, a fascina, a vrăji. 2. Tranz. și refl. A (se) amăgi, a (se) înșela, a (se) păcăli. – În + cânta (după fr. enchanter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încântare
ÎNCÂNTÁRE, încântări, s. f. 1. Starea celui încântat; sentiment de bucurie, de mulțumire, de entuziasm, de satisfacție; farmec, vrajă. 2. (Concr.) Aspect, fapt, lucru care produce o vie plăcere. – V. încânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încântat
ÎNCÂNTÁT, -Ă, încântați, -te, adj. Plin de bucurie, de mulțumire, de entuziasm; fermecat, vrăjit, fascinat. ◊ Expr. Încântat (de cunoștință), formulă de politețe prin care o persoană își exprimă mulțumirea când face cunoștință cu cineva. ♦ (Rar) Încântător. – V. încânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încântător
ÎNCÂNTĂTÓR, -OÁRE, încântători, -oare, adj. Care încântă; atrăgător, fermecător. – Încânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârdoşa
ÎNCÂRDOȘÁ, încârdoșez, vb. I. Refl. recipr. (Reg.) A se înhăita. – În + cardaș (Înv. „tovarăș” < tc., bg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârdoșa
ÎNCÂRDOȘÁ, încârdoșez, vb. I. Refl. recipr. (Reg.) A se înhăita. – În + cardaș (Înv. „tovarăș” < tc., bg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârdui
ÎNCÂRDUÍ, încârduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A băga sau a intra în cârd cu cineva, a (se) întovărăși. – Din În cârd + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârliga
ÎNCÂRLIGÁ, încârlíg, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) face ca un cârlig, a (se) îndoi, a (se) încovoia. ♦ A (se) încolăci. – În + cârlig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârligare
ÎNCÂRLIGÁRE s. f. Acțiunea de a (se) încârliga. – V. încârliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârligat
ÎNCÂRLIGÁT, -Ă, încârligați, -te, adj. Îndoit, încovoiat, strâmbat (ca un cârlig). – V. încârliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârlionţa
ÎNCÂRLIONȚÁ, încârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) cârlionța. [Pr.: -li-on-] – În + cârlionța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încârlionța
ÎNCÂRLIONȚÁ, încârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) cârlionța. [Pr.: -li-on-] – În + cârlionța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încât
ÎNCẤT conj. Atât de mult că..., în așa măsură că..., de. – În + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încenuşare
ÎNCENUȘÁRE s. f. v. încenușa. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încenușare
ÎNCENUȘÁRE s. f. v. încenușa. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încenuşire
ÎNCENUȘÍRE s. f. v. încenuși. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încenușire
ÎNCENUȘÍRE s. f. v. încenuși. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

începător
ÎNCEPĂTÓR, -OÁRE, începători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care începe; inițial. 2. S. m. și f. Persoană care se inițiază lucrând într-un domeniu de activitate oarecare; novice. 3. S. m. și f. (Rar) Persoană care inițiază ceva; inițiator. – Începe + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

începătură
ÎNCEPĂTÚRĂ, începături, s. f. (Înv.) Început, origine. – Începe + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

începe
ÎNCÉPE, încép, vb. III. 1. Tranz. A realiza prima parte dintr-o lucrare, dintr-o acțiune, dintr-o serie de lucrări sau de acțiuni. ♦ A lua, a scoate, a consuma prima porțiune din ceva. A început o pâine. 2. Intranz. (Despre stări, fenomene) A se arăta, a se ivi, a se manifesta (cu primele semne). ♦ Intranz. și refl. A porni. – Lat. incipere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

începere
ÎNCÉPERE s. f. Acțiunea de a (se) începe și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Cu începere de... (sau de la..., din...) = începând de... (sau de la..., din...). – V. începe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

început
ÎNCEPÚT, începuturi, s. n. 1. Faptul de a (se) începe; începere. 2. Punct de plecare, moment inițial; parte care începe sau cu care se începe ceva. ◊ Loc. adv. De la (bun) început = din primele momente, din capul locului. De la (sau pe la, dintru ori întru) început = în (sau din) momentul inițial; din capul locului, din prima clipă. 3. (Înv.) Obârșie, origine, începătură. – V. începe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

început
ÎNCEPÚT, -Ă, începuți, -te, adj. v. ÎNCEPE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încerca
ÎNCERCÁ, încérc, vb. I. Tranz. 1. A verifica un lucru spre a-i controla însușirile; a proba. ◊ Expr. Pe încercate = cu ajutorul, prin mijlocirea unei probe. ♦ Refl. recipr. A-și măsura forțele în luptă cu cineva. 2. A întreprinde un lucru ca exercițiu, de probă; a face tentative de... ♦ A-și da silința să..., a face sforțări, a căuta să... 3. A fi cuprins de un sentiment, de o senzație; (despre sentimente, senzații etc.) a se face simțit, a cuprinde pe cineva. 4. A îmbrăca o haină sau a încălța un pantof pentru a vedea dacă se potrivește. – Lat. pop. in-circare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercare
ÎNCERCÁRE, încercări, s. f. 1. Acțiunea de a încerca și rezultatul ei; verificare, probă. 2. Tentativă; străduință, silință. 3. (La jocul de rugbi) Așezare a mingii cu mâna în terenul de țintă al echipei adverse; punctele obținute în urma acestei acțiuni; eseu. 4. Lucrare (literară) de debut. ♦ (Rar) Eseu (literar sau științific). 5. Necaz, suferință, primejdie; dificultate pe care o îndură cineva. 6. (Înv.) Experiență practică; cunoaștere. – V. încerca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercat
ÎNCERCÁT^2, -Ă, încercați, -te, adj. Priceput, experimentat; care a trecut prin greutăți, prin necazuri; pățit^2. – V. încerca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercat
ÎNCERCÁT^1 s. n. Faptul de a încerca; încercare. – V. încerca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercăna
ÎNCERCĂNÁ, pers. 3 încercănează, vb. I. Refl. (Despre ochi) A face cearcăne. – În + cearcăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercănat
ÎNCERCĂNÁT, -Ă, încercănați, -te, adj. (Despre ochi) Care are cearcăne; cercănat. – V. încercăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercui
ÎNCERCUÍ, încercuiesc, vb. IV. Tranz. A strânge (ca) într-un cerc; a înconjura din toate părțile. ♦ A face, a trasa cercuri (în jurul a ceva). – În + cerc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încercuire
ÎNCERCUÍRE, încercuiri, s. f. Acțiunea de a încercui; înconjurare. ♦ (Mil.) înconjurare a unei grupări inamice în scopul nimicirii sau al capturării ei. – V. încercui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încet
ÎNCÉT, ÎNCEÁTĂ, înceți, -te, adj., adv. 1. Adj. Fără viteză; liniștit, lin, domol. ♦ (Despre oameni) Care reacționează cu întârziere, care face ceva în ritm lent. ♦ (Despre judecată, gândire) Care raționează cu greutate; greoi. 2. Adj. (Despre sunete, melodii etc.) Cu intensitate scăzută, abia auzit. 3. Adv. Fără grabă, domol, binișor, alene; lin, pe nesimțite. ◊ Expr. (Încetul) cu încetul sau încet-încet = puțin câte puțin, treptat, cu timpul. ♦ (Cu valoare de interjecție) Binișor! nu așa tare!; fără zgomot! 4. Adv. Cu glas coborât; molcom, potolit. – Lat. qu(i)etus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înceta
ÎNCETÁ, încetez, vb. I. Intranz. și tranz. A se opri dintr-o acțiune, a nu mai continua o acțiune. ◊ Expr. A înceta din viață = a muri. [Prez. ind. și: (reg.) încét] – Lat. *quetare (= quietare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetare
ÎNCETÁRE s. f. Acțiunea de a înceta și rezultatul ei; întrerupere, oprire, sfârșit. ◊ Loc. adv. Fără (de) încetare = necontenit, neîncetat. ◊ Expr. Încetare din viață = moarte, deces. – V. înceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetăţeni
ÎNCETĂȚENÍ, încetățenesc, vb. IV. 1. Tranz. A acorda cuiva o cetățenie; a indigena. 2. Refl. Fig. A se înrădăcina, a se statornici. – În + cetățean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetățeni
ÎNCETĂȚENÍ, încetățenesc, vb. IV. 1. Tranz. A acorda cuiva o cetățenie; a indigena. 2. Refl. Fig. A se înrădăcina, a se statornici. – În + cetățean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetăţenire
ÎNCETĂȚENÍRE, încetățeniri, s. f. Acțiunea de a (se) încetățeni. – V. încetățeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetățenire
ÎNCETĂȚENÍRE, încetățeniri, s. f. Acțiunea de a (se) încetățeni. – V. încetățeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetăţenit
ÎNCETĂȚENÍT, -Ă, încetățeniți, -te, adj. Care s-a înrădăcinat, care s-a statornicit. – V. încetățeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetățenit
ÎNCETĂȚENÍT, -Ă, încetățeniți, -te, adj. Care s-a înrădăcinat, care s-a statornicit. – V. încetățeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetineală
ÎNCETINEÁLĂ, încetineli, s. f. Lipsă de iuțeală, de vioiciune în acțiuni, în mișcări, în gândire etc. – Încetini + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetinel
ÎNCETINÉL, -ÍCĂ, încetinei, -ele, adj., adv. 1. Adj. Diminutiv al lui încet; domol, potolit. 2. Adv. Încetișor. – Încet + suf. -inel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetini
ÎNCETINÍ, încetinesc, vb. IV. Tranz. A reduce viteza, intensitatea etc.; a potoli, a domoli; p. ext. a întârzia, a amâna. – Din încet (după încetinei).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetinire
ÎNCETINÍRE, încetiniri, s. f. Acțiunea de a încetini și rezultatul ei; potolire, domolire. – V. încetini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetinit
ÎNCETINÍT, -Ă, încetiniți, -te, adj. (Rar; despre mișcări, viteze) Micșorat; potolit, domolit. – V. încetini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetinitor
ÎNCETINITÓR, încetinitoare, s. n. Dispozitiv care micșorează viteza unor sisteme tehnice. ♦ (În expr.) Cu încetinitorul = procedeu cinematografic de obținere a încetinirii mișcării. – Încetini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetişor
ÎNCETIȘÓR adv. Diminutiv al lui încet; încetinel (2). ♦ (Substantivat; în expr.) (A lua pe cineva sau a o lua) cu încetișorul = (a lua pe cineva sau a o lua) cu blândețe, cu tact, cu binișorul. – Încet + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetișor
ÎNCETIȘÓR adv. Diminutiv al lui încet; încetinel (2). ♦ (Substantivat; în expr.) (A lua pe cineva sau a o lua) cu încetișorul = (a lua pe cineva sau a o lua) cu blândețe, cu tact, cu binișorul. – Încet + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încetişorul
ÎNCETIȘÓRUL subst. în expr. v. ÎNCETIȘÓR. (Substantivat; în expr.) (A lua pe cineva sau a o lua) cu încetișorul = (a lua pe cineva sau a o lua) cu blândețe, cu tact, cu binișorul. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încetișorul
ÎNCETIȘÓRUL subst. în expr. v. ÎNCETIȘÓR. (Substantivat; în expr.) (A lua pe cineva sau a o lua) cu încetișorul = (a lua pe cineva sau a o lua) cu blândețe, cu tact, cu binișorul. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înceţoşa
ÎNCEȚOȘÁ, pers. 3 încețoșează, vb. I. Refl. A se lăsa ceață. ♦ Fig. (Despre ochi sau vedere) A se împăienjeni. – În + cețos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încețoșa
ÎNCEȚOȘÁ, pers. 3 încețoșează, vb. I. Refl. A se lăsa ceață. ♦ Fig. (Despre ochi sau vedere) A se împăienjeni. – În + cețos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înceţoşare
ÎNCEȚOȘÁRE s. f. Faptul de a se încețoșa. – V. încețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încețoșare
ÎNCEȚOȘÁRE s. f. Faptul de a se încețoșa. – V. încețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înceţoşat
ÎNCEȚOȘÁT, -Ă, încețoșați, -te, adj. Învăluit în ceață; fig. împăienjenit. – V. încețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încețoșat
ÎNCEȚOȘÁT, -Ă, încețoșați, -te, adj. Învăluit în ceață; fig. împăienjenit. – V. încețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închega
ÎNCHEGÁ, închég, vb. I. 1. Refl. și tranz. A se face sau a face să devină cheag; a (se) coagula. ◊ Expr. (Tranz.) Minte de încheagă apele = minte foarte tare. ♦ Refl. (Rar) A se strânge la un loc, a se uni, a se lipi trainic (cu ceva sau unul cu altul). 2. Refl. Fig. A prinde contur, a se forma, a lua ființă. – Lat. in-coagulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegare
ÎNCHEGÁRE, închegări, s. f. Faptul de a (se) închega; coagulare; unire, lipire. ♦ Fig. (Concr.) Întrupare, materializare. – V. închega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegat
ÎNCHEGÁT, -Ă, închegați, -te, adj. 1. Care a prins cheag, coagulat. 2. Fig. Care a prins contur, a luat ființă. ♦ Coerent. – V. închega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegătoare
ÎNCHEGĂTOÁRE, închegătoare, s. f. 1. Vas de lemn în care ciobanii pun laptele la închegat. 2. (Bot.; reg.) Năprasnică (Geranium robertianum). [Pl. și: (1) închegători] – Închega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegător
ÎNCHEGĂTÓR, -OÁRE, închegători, -oare, s. f., adj. 1. S. f. Vas de lemn în care ciobanii pun laptele la închegat. 2. S. f. (Bot.; reg.) Năprasnică (Geranium robertianum). 3. Adj. Care încheagă. [Pl. și: (1) închegători] – Închega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegătură
ÎNCHEGĂTÚRĂ, închegături, s. f. (Rar) Închegare; (concr.) locul unde se îmbină două obiecte sau două părți ale unui obiect. – Închega + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegăţică
ÎNCHEGĂȚÍCĂ, închegățele, s. f. Plantă erbacee cu florile galbene și cu tulpina roșiatică, păroasă, răsfirată pe pământ (Potentilla rubens). – Închegat + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închegățică
ÎNCHEGĂȚÍCĂ, închegățele, s. f. Plantă erbacee cu florile galbene și cu tulpina roșiatică, păroasă, răsfirată pe pământ (Potentilla rubens). – Închegat + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheia
ÎNCHEIÁ, închéi, vb. I. Tranz. I. 1. A prinde în nasturi, în copci etc. un obiect de îmbrăcăminte. ♦ Refl. (Despre persoane) A-și strânge haina, cămașa etc. în nasturi, în copci; a-și lega șireturile de la încălțăminte. 2. A potrivi una într-alta părțile componente ale unui obiect; a îmbina, a uni. II. 1. A termina, a pune capăt, a sfârși o acțiune, o operație etc. ♦ Refl. (Rar) A ajunge la deplina dezvoltare, la maturitate. ♦ A trage concluzia, a conchide. ♦ Refl. (Rar) A se limita, a se rezuma la... 2. A stabili un acord, a definitiva un tratat etc. ♦ A redacta, a alcătui, a adresa un act oficial. – Lat. inclavare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheiat
ÎNCHEIÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încheia. [Pr.: -che-iat] – V. încheia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheiat
ÎNCHEIÁT^2, -Ă, încheiați, -te, adj. I. 1. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Care este prins, închis în nasturi, în copci, în șireturi etc. ♦ (Despre nasturi) Care este trecut prin butoniere; (despre copci) petrecut una într-alta. 2. Cu părțile îmbinate, împreunate, fixate una în alta; împreunat. 3. (Rar; despre persoane) Bine legat, voinic. II. Terminat, împlinit; întregit, desăvârșit. – V. încheia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheiere
ÎNCHEIÉRE, încheieri, s. f. Acțiunea de a (se) încheia și rezultatul ei. ♦ Epilog. ♦ Încheiere judecătorească = înscris constatator al măsurilor luate de un organ de jurisdicție, la diferite termene fixate în cursul unui litigiu. – V. încheia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheietor
ÎNCHEIETÓR, încheietori, s. m. 1. (Înv.; în sintagma) Încheietor de pluton = fruntaș, caporal sau sergent care merge în ultimul rând din pluton. – Încheia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheietor
ÎNCHEIETÓR, -OÁRE, încheietori, s. m., s. f. 1. S. m. (Înv.; în sintagma) încheietor de pluton = fruntaș, caporal sau sergent care merge în ultimul rând din pluton. 2. S. f. Cheotoare (la îmbrăcăminte). 3. S. f. Plantă erbacee cu florile galbene, pătate cu cafeniu, rău mirositoare (Sideritis montana). ♦ (Bot.; reg.) Vulturică. – Încheia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încheietură
ÎNCHEIETÚRĂ, încheieturi, s. f. 1. Îmbinare (mobilă) a capetelor oaselor; articulație. ♦ Parte a corpului situată în dreptul unei articulații. 2. Loc unde se îmbină două sau mai multe obiecte sau părțile unui obiect, ale unei construcții etc. – Încheiat + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încherbare
ÎNCHERBÁRE s. f. v. încherba. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încherbat
ÎNCHERBÁT adj. v. încherba. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

închide
ÎNCHÍDE, închíd, vb. III. 1. Tranz. A mișca (din balamale) o ușă, o fereastră, un capac etc. pentru a acoperi deschizătura corespunzătoare. ♦ A încuia cu cheia, cu zăvorul. ♦ A acoperi, a astupa deschizătura unui spațiu, a unei încăperi. 2. Tranz. A apropia, a strânge marginile (sau părțile componente ale) unui obiect pentru a nu mai fi desfăcute, deschise. ◊ Expr. A închide paranteza = a) a pune, în scris, partea a doua a semnului parantezei la locul cuvenit; b) a termina o digresiune introdusă în cursul unei comunicări. A închide mâna = a strânge degetele, făcând mâna pumn. A închide gura = a apropia buzele și fălcile una de alta; a nu mai vorbi. A închide (cuiva) gura = a face (pe cineva) să tacă, a pune capăt obiecțiilor sau protestelor (cuiva). A închide ochii = a) a coborî pleoapele, acoperind globii oculari; b) a se preface că nu observă ceva; a trece cu vederea; c) (de obicei în construcții negative) a dormi; d) a muri. A închide (cuiva) ochii = a fi lângă cineva în clipa morții. (Refl.) A i se închide ochii = a fi foarte obosit. ♦ Refl. (Despre răni) A se cicatriza. 3. Tranz. A întrerupe, potrivit orarului stabilit, activitatea unei instituții, a unei întreprinderi, a unui local; p. ext. a suspenda activitatea, a desființa. 4. Tranz. A încheia o acțiune, a-i pune capăt. ♦ A opri funcționarea unui mecanism, a unui aparat, a unui circuit etc. 5. Tranz. A izola o ființă într-un spațiu închis, îngrădit; a băga la închisoare; fig. a ține departe de lume. ♦ Refl. A se retrage, a se izola. ♦ Fig. A conține, a cuprinde ceva. 6. Tranz. A îngrădi, a împrejmui o curte, un teren etc. spre a delimita sau spre a opri accesul. ♦ A bara o cale de comunicație; a opri, a împiedica trecerea. ♦ Refl. (Despre drumuri) A ajunge la un punct de unde nu mai poate continua, a se înfunda. 7. Refl. (Despre cer, p. ext. despre vreme) A se întuneca, a se înnora. ♦ (Despre obiecte colorate, p. ext. despre culori) A căpăta o nuanță mai întunecată. – Lat. includere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închidere
ÎNCHÍDERE, închideri, s. f. Acțiunea de a (se) închide; închis^1. ◊ Închiderea unui dosar = scoaterea de pe rol a unei acțiuni judiciare. – V. închide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închina
ÎNCHINÁ, închín, vb. I. 1. Refl. A-și manifesta evlavia față de divinitate prin practici religioase, specifice fiecărui cult. ♦ (În Biserica creștină) A-și face semnul crucii; p. ext. a se ruga. 2. Refl. A se înclina (sau a-și pleca numai capul) înaintea cuiva, în semn de respect, de devotament, de afecțiune sau ca simplu salut. ♦ Intranz. A ridica paharul plin, în sănătatea cuiva sau în cinstea unui eveniment. 2. Refl. (Înv.) A recunoaște suzeranitatea unui senior; a accepta să devină vasal. ◊ Expr. (Tranz.) A închina armele (sau steagul) = a capitula. 4. Tranz. (Înv.) A dărui cuiva ceva în semn de evlavie, de supunere, de recunoștință. ◊ Expr. A închina o mănăstire = a subordona o mănăstire altei mănăstiri străine sau unei patriarhii. ♦ A face o ofrandă. 5. Tranz. A consacra. ♦ A dedica. 6. A accepta punctul de vedere al altcuiva. – Lat. înclinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închinare
ÎNCHINÁRE, închinări, s. f. Acțiunea de a (se) închina; rugăciune. ♦ Semn de respect către cineva, adesea constând dintr-o plecăciune. ♦ Dedicație. – V. închina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închinăciune
ÎNCHINĂCIÚNE, închinăciuni, s. f. 1. Faptul de a se închina în fața divinității; (concr.) rugăciune. 2. Aplecare în fața cuiva; plecăciune; salut. – Lat. inclinatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închinător
ÎNCHINĂTÓR, -OÁRE, închinători, -oare, s. m. și f. Persoană care se roagă, se închină, își face semnul crucii; p. ext. credincios. ◊ (Înv.) Adorator, admirator. – Închina + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închinga
ÎNCHINGÁ, închíng, vb. I. 1. Tranz. A strânge chingile șeii pe cal, a pune chinga, a lega cu chinga. ♦ A lega, a fixa șaua, tarnița etc. 2. Refl. A se lega, a se strânge cu o cingătoare; a se încinge^2. – În + chingă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închingat
ÎNCHINGÁT, -Ă, închingați, -te, adj. (Despre un animal de călărie) Legat cu chinga, strâns în chingi. – V. închinga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închiondora
ÎNCHIONDORÁ, închiondorez, vb. I. Refl. (Reg.) A se uita urât, încruntat, cruciș. – În + chiondorî(ș).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închiorchioşare
ÎNCHIORCHIOȘÁRE s. f. v. închiorchioșa. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

închiorchioșare
ÎNCHIORCHIOȘÁRE s. f. v. închiorchioșa. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

închipui
ÎNCHIPUÍ, închípui, vb. IV. Tranz. 1. (Cu pronumele în dativ) A-și face o părere sau o imagine despre cineva sau ceva; a-și imagina. ♦ Refl. A se imagina pe sine însuși într-o situație sau împrejurare. 2. A plăsmui cu mintea, cu fantezia; a imagina. 3. A reprezenta, a simboliza; a forma. 4. (Pop.) A face, a întocmi, a înjgheba. – În + chip + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închipuire
ÎNCHIPUÍRE, (2) închipuiri, s. f. 1. Faptul, puterea, capacitatea de a(-și) închipui; imaginație, fantezie. 2. Produs al imaginației; plăsmuire, ficțiune; iluzie; halucinație. ♦ Idee, gând, părere, opinie, presupunere (subiectivă, lipsită de temei). ♦ (Rar) Chip, imagine. ◊ Expr. O închipuire de... = un fel de..., ceva asemănător cu... – V. închipui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închipuit
ÎNCHIPUÍT, -Ă, închipuiți, -te, adj. 1. Care este produs sau construit de imaginație; imaginar, imaginat, fictiv. ♦ Care nu există în realitate, care are numai aparența a ceva real; fals. 2. (Adesea substantivat) Care are păreri exagerat de bune despre sine; încrezut, înfumurat. – V. închipui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închirci
ÎNCHIRCÍ, închircesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se chirci. – În + chirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închircire
ÎNCHIRCÍRE s. f. (Reg.) Faptul de a se închirci. – V. închirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închircit
ÎNCHIRCÍT, -Ă, închirciți, -te, adj. (Reg.) Chircit. – V. închirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închiria
ÎNCHIRIÁ, închiriez, vb. I. Tranz. A da sau a lua în folosință temporară un bun mobil sau imobil, în schimbul unei chirii. [Pr.: -ri-a] – Din [a da sau a lua] în chirie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închiriere
ÎNCHIRIÉRE, închirieri, s. f. Acțiunea de a închiria și rezultatul ei; locație. ◊ Contract de închiriere = contract în temeiul căruia o persoană plătește proprietarului o anumită sumă de bani pentru folosirea temporară a unui obiect, a unui imobil etc. [Pr.: -ri-e-] – V. închiria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închis
ÎNCHÍS^1 s. n. Închidere. – V. închide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închis
ÎNCHÍS^2, -Ă, închiși, -se, adj. 1. (Despre uși, ferestre, capace etc.) Care acoperă deschizătura în dreptul căreia este așezat sau fixat (prin balamale). ♦ (Despre obiecte care au părți mobile pentru a se închide și deschide) Cu ușa sau cu capacul fixat sau încuiat. ◊ Expr. Se joacă cu casa închisă, se spune despre un spectacol la care s-au vândut de mai multă vreme toate biletele. ♦ (Despre vehicule) Fără capotă pliabilă, cu acoperiș și pereți ficși; (despre mijloace de locomoție) acoperit. ◊ Trăsură închisă = cupeu. 2. (Despre obiecte care se pot desface) Cu marginile sau cu părțile componente alăturate, împreunate. ◊ Loc. adv. Cu ochii închiși = a) fără o cercetare prealabilă; superficial; b) foarte ușor, fără dificultăți. 3. (Despre instituții, întreprinderi, localuri) Care și-a întrerupt temporar sau definitiv activitatea. 4. (Despre curți, terenuri) Îngrădit, împrejmuit. ♦ (Despre căi de comunicație) Cu circulația oprită, întreruptă. 5. Fig. (Despre ședințe, adunări) Care se ține într-un cerc restrâns, fără participarea unor persoane străine de organizația, de societatea etc. respective. 6. (Despre oameni) Care este ținut în închisoare; deținut. 7. Fig. (Despre oameni și despre caracterul lor) Retras, izolat. ♦ (Despre aer) Stătut, viciat. 8. (Despre cer) Înnorat, întunecat; (despre vreme) cu cerul înnorat; urât, ploios. ♦ (Despre culori) Situat, în gama culorilor, mai aproape de negru decât de alb. ♦ (Despre sunete, voce) Lipsit de sonoritate. ◊ Vocală închisă = vocală în timpul articulării căreia canalul fonator este strâmtat, limba fiind mai apropiată de cerul gurii decât în timpul articulării unei vocale deschise. Silabă închisă = silabă terminată în consoană. – V. închide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închisoare
ÎNCHISOÁRE, închisori, s. f. 1. Clădire, loc în care o persoană își execută o pedeapsă privativă de libertate; temniță, pușcărie, penitenciar, arest, prinsoare. ♦ (Rar) Loc închis sau îngrădit (unde se țin vitele). 2. (Jur.) Una dintre pedepsele principale, constând în privarea de libertate a condamnatului și executarea unui regim impus de lege în închisoare. – Închis^2 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închista
ÎNCHISTÁ, închistez, vb. I. Refl. (Despre unele organisme animale sau vegetale inferioare sau despre unele tumori) A se acoperi cu o membrană sau a se transforma în chist, izolându-se de mediul înconjurător. ♦ Fig. (Despre oameni) A se izola, a se închide în sine. – Din fr. enkyster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închistare
ÎNCHISTÁRE, închistări, s. f. Acțiunea de a se închista și rezultatul ei. – V. închista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închistat
ÎNCHISTÁT adj. v. HEMATOM. Tumoare care conține o aglomerare de sânge închistat, provocată de ruperea spontană sau traumatică a vaselor sangvine. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

închituire
ÎNCHITUÍRE, închituiri, s. f. Operație de îmbinare a două obiecte cu ajutorul chitului. – În + chituire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

închizător
ÎNCHIZĂTÓR, -OÁRE, (1) închizătoare, s. n., (2) închizători, s. f. 1. S. n. Dispozitiv de împingere și închidere a cartușelor în magazia unei arme de foc. 2. S. f. Dispozitiv sau mod de închidere a unui obiect. [Pl. și: (2) închizătoare] – închide + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încifra
ÎNCIFRÁ, încifrez, vb. I. Tranz. A reda o idee, un sentiment etc. în mod indirect, simbolic, metaforic; a exprima o idee, un sentiment etc. într-un limbaj criptic, care cere o inițiere pentru a fi înțeles. – În + cifru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încifrare
ÎNCIFRÁRE, încifrări, s. f. Faptul de a încifra. – V. încifra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încifrat
ÎNCIFRÁT, -Ă, încifrați, -te, adj. Greu de înțeles. – V. încifra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încinchit
ÎNCINCHÍT, -Ă, încinchiți, -te, adj. (Reg.) Strâns, ghemuit. – În + cinchit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încinci
ÎNCINCÍ, încincesc, vb. IV. Tranz. A face de cinci ori mai mult sau mai mare. – În + cinci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încincit
ÎNCINCÍT, -Ă, încinciți, -te, adj. Înmulțit de cinci ori, devenit de cinci ori mai mare; cvintuplu. – V. încinci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încingătoare
ÎNCINGĂTOÁRE s. f. v. CINGĂTOARE. Fâșie de pânză, de mătase, de piele etc. care servește la încins. V. brâu, curea. [Var.: încingătoáre s. f.] – Din cing (= încing, prez. ind. al lui încinge) + suf. -(ă)toare. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încinge
ÎNCÍNGE^1, încíng, vb. III. 1. Refl. (Despre foc) A arde cu flacără mare, a se aprinde bine. ◊ Tranz. fact. El încinge focul. 2. Refl. și tranz. A (se) înfierbânta, a (se) încălzi tare. ♦ Tranz. Fig. (Despre un sentiment, o pasiune) A cuprinde, a copleși pe cineva; a consuma, a mistui. ♦ Refl. Fig. A se manifesta puternic; a se aprinde, a se înflăcăra. ♦ Refl. și tranz. Fig. (Despre o luptă, o confruntare, o discuție etc.) A (se) înteți. 3. Refl. (Despre fân, cereale, făină etc.) A începe să se altereze prin fermentare; a se strica; a se aprinde. [Perf. s. încinsei, part. încins] – Lat. incendere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încinge
ÎNCÍNGE^2, încíng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) înfășură peste mijloc cu cingătoare, un brâu etc. 2. Tranz. și refl. A(-și) prinde o armă la brâu (cu o curea). 3. Tranz. Fig. A înconjura (din toate părțile), a împresura. [Perf. s. încinsei, part. încins] – Lat. incingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încingere
ÎNCÍNGERE^1, încingeri, s. f. Acțiunea de a (se) încinge^1 și rezultatul ei. ♦ Mărire a temperaturii unui obiect sau a unui material ca urmare a unei acțiuni normale de încălzire, ca rezultat al fermentării sau al altor fenomene biologice ori de altă natură. – V. încinge^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încingere
ÎNCÍNGERE^2, încingeri, s. f. Acțiunea de a (se) încinge^2 și rezultatul ei. – V. încinge^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încins
ÎNCÍNS^1 s. n. Faptul de a (se) încinge^2. – V. încinge^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încins
ÎNCÍNS^2, -Ă, încinși, -se, adj. 1. (Despre foc) Care arde cu flăcări mari, bine aprins. ♦ Înfierbântat^2, încălzit foarte tare (de foc, de soare etc.). ♦ Fig. Aprins^2, înflăcărat, întețit. 2. (Despre fân, cereale, făină etc.) Care a început să fermenteze, stricat, alterat; aprins^2, fermentat. – V. încinge^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încins
ÎNCÍNS^3, -Ă, încinși, -se, adj. 1. (Despre oameni sau despre corpul lor) Cu mijlocul cuprins într-o cingătoare. ♦ (Despre cingătoare, brâu etc.) Înfășurat în jurul corpului. 2. (Despre arme) Prins, atârnat de cingătoare; (despre oameni) cu arma prinsă la cingătoare. – V. încinge^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înciocăla
ÎNCIOCĂLÁ, înciocălez, vb. I. Tranz. (Reg.) A lega împreună, a împreuna ceva. ♦ A aranja, a potrivi. – Probabil în + ciocălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înciripa
ÎNCIRIPÁ vb. I v. înfiripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înciuda
ÎNCIUDÁ, înciudez, vb. I. Refl. și (rar) tranz. A fi sau a face să fie cuprins de ciudă; a ciudi. – În + ciudă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înciudare
ÎNCIUDÁRE, înciudări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) înciuda și rezultatul ei; ciudă. – V. înciuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înciudat
ÎNCIUDÁT, -Ă, înciudați, -te, adj. Plin de ciudă; ciudos. – V. înciuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleia
ÎNCLEIÁ, încleiez, vb. I. Tranz. 1. A unge, a îmbina și a fixa cu clei piese de lemn, hârtie etc. ♦ Refl. A se lipi. ♦ Refl. A se murdări, a se unge cu clei sau cu ceva cleios. ♦ Refl. A se face, a deveni cleios. ♦ Refl. Fig. (Despre fălci) A se încleșta; (despre limbă) a se înțepeni. 2. A trata diverse produse (semifabricate) cu soluții coloidale sau de amidon pentru a le face impermeabile. [Prez. ind. și: încléi] – În + clei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleială
ÎNCLEIÁLĂ, încleieli, s. f. încleiere. – Încleia + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleiat
ÎNCLEIÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încleia. – V. încleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleiat
ÎNCLEIÁT^2, -Ă, încleiați, -te, adj. 1. Fixat, lipit cu clei. ♦ Uns cu clei. 2. (Despre materiale) Tratat cu o soluție sau cu o emulsie în cursul procesului de fabricație pentru a face impermeabil. – V. încleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleiere
ÎNCLEIÉRE, încleieri, s. f. Acțiunea de a (se) încleia și rezultatul ei; încleială. – V. încleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleire
ÎNCLEÍRE s. f. v. înclei. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încleit
ÎNCLEÍT, -Ă, încleiți, -te, adj. v. ÎNCLEI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încleşta
ÎNCLEȘTÁ, încleștez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge puternic, ca un clește; a (se) înțepeni. ◊ Expr. (Refl.) A i se încleșta (cuiva) fălcile (sau gura) = a i se înțepeni maxilarele; p. ext. a nu mai putea vorbi, a amuți. ♦ Tranz. A prinde strâns (ca într-un clește) un obiect, un instrument. 2. Refl. A se agăța cu disperare (de ceva), a se prinde puternic (cu mâinile, cu brațele) de ceva; a rămâne prins de ceva (sau de cineva). 3. Refl. recipr. A se lupta cu îndârjire, corp la corp; a se încăiera. ♦ Refl. Fig. (Despre bătălii, războaie) A deveni crâncen, a se înteți. – În + clește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleșta
ÎNCLEȘTÁ, încleștez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge puternic, ca un clește; a (se) înțepeni. ◊ Expr. (Refl.) A i se încleșta (cuiva) fălcile (sau gura) = a i se înțepeni maxilarele; p. ext. a nu mai putea vorbi, a amuți. ♦ Tranz. A prinde strâns (ca într-un clește) un obiect, un instrument. 2. Refl. A se agăța cu disperare (de ceva), a se prinde puternic (cu mâinile, cu brațele) de ceva; a rămâne prins de ceva (sau de cineva). 3. Refl. recipr. A se lupta cu îndârjire, corp la corp; a se încăiera. ♦ Refl. Fig. (Despre bătălii, războaie) A deveni crâncen, a se înteți. – În + clește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleştare
ÎNCLEȘTÁRE, încleștări, s. f. Acțiunea de a (se) încleșta și rezultatul ei. ♦ Contracție. – V. încleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleștare
ÎNCLEȘTÁRE, încleștări, s. f. Acțiunea de a (se) încleșta și rezultatul ei. ♦ Contracție. – V. încleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleştat
ÎNCLEȘTÁT, -Ă, încleștați, -te, adj. 1. Strâns puternic, ca într-un clește. 2. Fig. (Despre bătălii, războaie) Înverșunat, aprig. – V. încleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încleștat
ÎNCLEȘTÁT, -Ă, încleștați, -te, adj. 1. Strâns puternic, ca într-un clește. 2. Fig. (Despre bătălii, războaie) Înverșunat, aprig. – V. încleșta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclicheta
ÎNCLICHETÁ, înclichetez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A imobiliza un mecanism într-o anumită poziție. – Din fr. encliqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclichetaj
ÎNCLICHETÁJ, înclichetaje, s. n. (Tehn.) Dispozitiv care nu permite mișcarea de rotație a unei roți decât într-un singur sens. – Din fr. encliquetage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclina
ÎNCLINÁ, înclín, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) apleca în jos sau într-o parte; a (se) pleca. ♦ Refl. A face o plecăciune; a saluta; a (se) pleca, a (se) închina. ♦ Refl. Fig. (Despre soare) A coborî către asfințit, a apune; (despre zi) a se apropia de sfârșit. 2. Refl. Fig. A se declara convins; a admite, a accepta. 3. Intranz. Fig. A fi dispus să... ♦ A se simți atras de ceva, a simți vocație, atracție pentru ceva; a se apleca. 4. Refl. recipr. Fig. (Înv.) A avea legături de dragoste cu cineva. – Din fr. incliner, lat. inclinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclinare
ÎNCLINÁRE, înclinări, s. f. Acțiunea de a (se) înclina și rezultatul ei. ♦ (Geom.) Înclinație. ♦ Fig. Vocație, dispoziție; înclinație. – V. înclina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclinat
ÎNCLINÁT, -Ă, înclinați, -te, adj. 1. Aplecat în jos sau într-o parte; oblic; încovoiat. 2. Fig. Care are vocație, atracție spre ceva. – V. înclina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclinaţie
ÎNCLINÁȚIE, înclinații, s. f. Înclinare. ♦ (Geom.) Unghi format de o dreaptă (sau de un plan) cu o dreaptă (sau cu un plan) de referință; înclinare. ♦ Fig. Vocație, atracție, dispoziție pentru ceva. – Din fr. inclination, lat. inclinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înclinație
ÎNCLINÁȚIE, înclinații, s. f. Înclinare. ♦ (Geom.) Unghi format de o dreaptă (sau de un plan) cu o dreaptă (sau cu un plan) de referință; înclinare. ♦ Fig. Vocație, atracție, dispoziție pentru ceva. – Din fr. inclination, lat. inclinatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încoa
ÎNCOÁ adv. v. încoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încoace
ÎNCOÁCE adv. 1. Înspre mine, spre locul unde mă aflu; în direcția mea. ◊ (În loc. adv.) Încoace și încolo = dintr-o parte în alta. (Pop. și fam.; substantivat, n.) A avea pe vino-ncoace = a avea farmec, a fi cuceritor, atrăgător. ◊ Expr. Ce mai încoace (și) încolo = de ce atâta vorbă? e inutilă orice discuție. 2. Înspre momentul de față, mai apropiat de epoca noastră. [Var.: încoá adv.] – Lat. in-eccu(m)-hocce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolăceală
ÎNCOLĂCEÁLĂ, încolăceli, s. f. Încolăcire. – Încolăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolăci
ÎNCOLĂCÍ, încolăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face ca un cerc, a (se) înfășura în formă de colac; a (se) încovriga; a (se) încârliga, a (se) încolătăci. ♦ Refl. (Despre ape, drumuri) A o coti, a șerpui. ♦ Tranz. A încrucișa brațele sau picioarele. – În + colac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolăcire
ÎNCOLĂCÍRE, încolăciri, s. f. Acțiunea de a (se) încolăci și rezultatul ei; înfășurare, încolăceală, încolăcitură. – V. încolăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolăcit
ÎNCOLĂCÍT, -Ă, încolăciți, -te, adj. Învârtit, înfășurat (în formă de colac); încovrigat. – V. încolăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolăcitură
ÎNCOLĂCITÚRĂ, încolăcituri, s. f. Încolăcire. – Încolăci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolătăci
ÎNCOLĂTĂCÍ, încolătăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv. și reg.) A (se) încolăci. – Contaminare între încolăci și împletici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolea
ÎNCOLEÁ, adv. v. încolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolo
ÎNCÓLO adv. 1. În alt loc decât aici; în partea aceea, în direcția aceea, într-acolo. ◊ Expr. Mai încolo = mai departe. Până (mai) încolo = până nu departe, destul de aproape. (Fam.) Lasă-l (sau dă-l) încolo! = nu te mai ocupa de el, nu-i da atenție, nu-l lua în considerare. Fugi încolo! = taci din gură! nu mai spune fleacuri. 2. Pe urmă, mai târziu. ◊ Loc. adv. De aici sau de-acu(m) încolo = începând din acest moment, de acum înainte. De astăzi (sau de mâine etc.) încolo = începând de azi (sau de mâine etc.). De atunci încolo = după aceea. 3. În afară de cele arătate înainte. [Var.: încoleá adv.] – În + colo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolona
ÎNCOLONÁ, încolonez, vb. I. Refl. (Despre un grup de oameni, de vehicule) A se așeza în coloană, a forma o coloană (de marș); (despre o persoană, un vehicul) a se încadra într-o coloană. ♦ Tranz. A așeza, a dispune în coloană. – În + coloană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolonare
ÎNCOLONÁRE s. f. Acțiunea de a (se) încolona. ♦ (Art.; cu valoare de interjecție) Exclamație care îndeamnă, comandă ordonarea în coloană a unui grup de oameni. – V. încolona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolţat
ÎNCOLȚÁT, -Ă, încolțați, -te, adj. (Reg.) Colțuros. – În + colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolțat
ÎNCOLȚÁT, -Ă, încolțați, -te, adj. (Reg.) Colțuros. – În + colț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolţi
ÎNCOLȚÍ, încolțesc, vb. IV. I. Intranz. (Despre plante; la pers. 3) A da colț, a răsări din pământ; a germina. ♦ Fig. (Despre idei, sentimente) A începe să se dezvolte; a apărea, a se ivi, a se naște. II. Tranz. A înfige colții pentru a mușca. ♦ A înconjura din toate părțile, fără a mai da posibilitatea de retragere. ♦ Fig. (Despre oameni) A prinde pe cineva la strâmtoare; (despre abstracte) a cuprinde, a copleși. – În + colț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolți
ÎNCOLȚÍ, încolțesc, vb. IV. I. Intranz. (Despre plante; la pers. 3) A da colț, a răsări din pământ; a germina. ♦ Fig. (Despre idei, sentimente) A începe să se dezvolte; a apărea, a se ivi, a se naște. II. Tranz. A înfige colții pentru a mușca. ♦ A înconjura din toate părțile, fără a mai da posibilitatea de retragere. ♦ Fig. (Despre oameni) A prinde pe cineva la strâmtoare; (despre abstracte) a cuprinde, a copleși. – În + colț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolţire
ÎNCOLȚÍRE s. f. Acțiunea de a încolți și rezultatul ei; germinare; încolțit^1. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolțire
ÎNCOLȚÍRE s. f. Acțiunea de a încolți și rezultatul ei; germinare; încolțit^1. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolţit
ÎNCOLȚÍT^1 s. n. Faptul de a încolți; încolțire. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolțit
ÎNCOLȚÍT^1 s. n. Faptul de a încolți; încolțire. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolţit
ÎNCOLȚÍT^2, -Ă, încolțiți, -te, adj. 1. (Despre plante) Răsărit^2, germinat. 2. Mușcat, prins cu colții. ♦ Fig. Prins la strâmtoare. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încolțit
ÎNCOLȚÍT^2, -Ă, încolțiți, -te, adj. 1. (Despre plante) Răsărit^2, germinat. 2. Mușcat, prins cu colții. ♦ Fig. Prins la strâmtoare. – V. încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încomat
ÎNCOMÁT, -Ă, încomați, -te, adj. (Rar) Cu coamă bogată. – În + coamă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încondeia
ÎNCONDEIÁ, încondeiez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi ouăle (de Paște), obiectele de ceramică etc. cu desene (făcute cu condeiul). ♦ Fig. (Pop.) A înnegri sprâncenele sau genele. 2. Fig. A vorbi de rău pe cineva; a defăima, a calomnia, a ponegri. – În + condei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încondeiat
ÎNCONDEIÁT^1 s. n. Faptul de a încondeia. – V. încondeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încondeiat
ÎNCONDEIÁT^2, -Ă, încondeiați, -e, adj. 1. (Despre ouăle de Paște, obiecte de ceramică etc.) Împodobit cu desene (făcute cu condeiul). ♦ Fig. (Pop.; despre sprâncene sau gene) Înnegrit (cu creionul). 2. Defăimat, calomniat. – V. încondeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încondeiere
ÎNCONDEIÉRE, încondeieri, s. f. Acțiunea de a încondeia și rezultatul ei. – V. încondeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încondeietură
ÎNCONDEIETÚRĂ, încondeieturi, s. f. Încondeiat^1; (concr.) desen executat pe ouăle de Paște, pe obiecte de ceramică etc. – Încondeia + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înconjur
ÎNCÓNJUR, înconjururi, s. n. Ocol, ocolire. ◊ Loc. adv. Fără înconjur = fără nicio ezitare, fără subterfugii, deschis, direct, pe față; de-a dreptul. Cu înconjur (sau cu înconjururi) = pe ocolite, pe departe, indirect. [Acc. și: înconjúr. – Var.: încúnjur s. n.] – Din înconjura (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înconjura
ÎNCONJURÁ, înconjór, vb. I. Tranz. 1. A face ocolul unui lucru, al unui loc. ♦ A fi așezat, a sta de jur-împrejurul (unei ființe sau al unui lucru); a încercui. ♦ A încercui cu forțe armate; a împresura, a asedia. ♦ Refl. A aduna în jurul său, a trăi în societate în tovărășia cuiva. 2. A împrejmui cu gard. ♦ A cuprinde într-un cerc, a trasa o linie împrejur, a încercui. 3. A merge spre o țintă pe un traseu ocolit. [Prez. ind. și: încónjur. – Var.: încunjurá vb. I] – În + conjura (înv. „a înconjura” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înconjurare
ÎNCONJURÁRE s. f. Faptul de a înconjura. – V. înconjura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înconjurător
ÎNCONJURĂTÓR, -OÁRE, înconjurători, -oare, adj. Care se află de jur-împrejur, care înconjoară. – Înconjura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încontinuu
ÎNCONTÍNUU adv. Mereu, întruna, fără încetare. [Pr.: -nu-u. – Var.: incontínuu adv.] – În + continuu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încontra
ÎNCONTRÁ, încontrez, vb. I. Refl. (Pop.) A se împotrivi, a se opune; p. ext. a se lua la harță, a se ciocni în păreri (cu cineva). – În + contra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încontrare
ÎNCONTRÁRE, încontrări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a se încontra; ceartă, sfadă. – V. încontra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încopcia
ÎNCOPCIÁ, încopciez, vb. I. Tranz. 1. (Rar) A închide o copcă; a încheia o haină în copci. 2. A îmbina două piese de tablă, introducând limbile uneia în golurile corespunzătoare ale celeilalte, după care limbile astfel montate se răsucesc. [Pr.: -ci-a] – În + copcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încopciere
ÎNCOPCIÉRE, încopcieri, s. f. Acțiunea de a încopcia. [Pr.: -ci-e-] – V. încopcia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorda
ÎNCORDÁ, încordez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) contracta mușchii corpului, p. ext. corpul întreg, în vederea unui efort. ♦ Fig. A-și concentra atenția, memoria, voința etc. ♦ Tranz. (Rar) A stimula, a întări. 2. Tranz. A întinde (puternic) o coardă, un arc, un cablu etc. ♦ A acorda un instrument muzical cu coarde, prin întinderea coardelor. 3. Tranz. A lega coardele viței-de-vie. 4. Refl. Fig. (Despre raporturile dintre oameni) A ajunge într-o stare de tensiune (maximă); a se înăspri. – În + coardă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încordare
ÎNCORDÁRE, încordări, s. f. Acțiunea de a (se) încorda și rezultatul ei; încordătură. – V. încorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încordat
ÎNCORDÁT, -Ă, încordați, -te, adj. 1. Care se află în stare de tensiune. ♦ Fig. Care exprimă o stare de tensiune, de încordare. ♦ Fig. Concentrat, atent, vigilent; înfrigurat, febril. 2. (Despre arcuri) Cu coarda întinsă. ♦ (Despre instrumente muzicale cu coarde) Acordat. ♦ Fig. (Despre raporturile dintre oameni) Ajuns într-o stare de tensiune maximă; înăsprit, neprietenos. – V. încorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încordător
ÎNCORDĂTÓR, încordătoare, s. n. (Reg.) Întorcător al războiului de țesut. ♦ Întinzător al coardei fierăstrăului; cordar. – Încorda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încordătură
ÎNCORDĂTÚRĂ, încordături, s. f. (Înv.) Încordare. – Încorda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încornora
ÎNCORNORÁ, încornorez, vb. I. Tranz. A pune coarne. ♦ Fig. A exagera, a deforma realitatea; a înflori. ♦ Fig. (Fam.) A-și înșela soțul sau soția. – Din încornorat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încornorat
ÎNCORNORÁT, -Ă, încornorați, -te, adj. Care are coarne, cu coarne. ♦ Fig. (Despre fapte sau vorbe) Exagerat, neconform cu realitatea; umflat, înflorit. ♦ Fig. (Fam.; despre soți) Înșelat. ♦ (Substantivat, m.; art.) Dracul. – În + corn + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorona
ÎNCORONÁ, încoronez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A(-și) pune coroană de monarh; p. ext. a deveni sau a învesti pe cineva monarh. 2. Tranz. A împodobi cu ceva (în formă de coroană); a încununa. 3. Tranz. Fig. A desăvârși o lucrare, o operă, o activitate; a reprezenta în activitatea cuiva realizarea cea mai valoroasă; a încununa (2). – Din lat. incoronare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încoronare
ÎNCORONÁRE, încoronări, s. f. Acțiunea de a (se) încorona. – V. încorona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încoronat
ÎNCORONÁT, -Ă, încoronați, -te, adj. Care are coroană, cu coroană; învestit cu semnele domniei. ◊ Cap încoronat = suveran, monarh. – V. încorona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorpora
ÎNCORPORÁ, încorporez, vb. I. Tranz. 1. A uni, a împreuna mai multe lucruri pentru a face un singur corp, un tot. ♦ A anexa, a subordona un ținut, o provincie la o țară. 2. A încadra recruții într-o unitate militară, pentru efectuarea stagiului militar. [Var.: incorporá vb. I] – Din fr. incorporer, lat. incorporare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorporabil
ÎNCORPORÁBIL, -Ă, încorporabili, -e, adj. Care poate fi încorporat. [Var.: incorporábil, -ă adj.] – Din fr. incorporable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorporare
ÎNCORPORÁRE, încorporări, s. f. Acțiunea de a încorpora și rezultatul ei; încorporație. [Var.: incorporáre s. f.] – V. încorpora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorporaţie
ÎNCORPORÁȚIE, încorporații, s. f. Încorporare. [Var.: incorporáție s. f.] – Din fr. incorporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorporație
ÎNCORPORÁȚIE, încorporații, s. f. Încorporare. [Var.: incorporáție s. f.] – Din fr. incorporation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorseta
ÎNCORSETÁ, încorsetez, vb. I. Tranz. A strânge într-un corset (medical). ♦ Fig. A împiedica pe cineva în acțiunile sau în gândurile sale; a îngrădi, a încătușa. – În + corset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorsetare
ÎNCORSETÁRE, încorsetări, s. f. Acțiunea de a încorseta și rezultatul ei. ♦ Fig. Îngrădire, încătușare. – V. încorseta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încorsetat
ÎNCORSETÁT, -Ă, încorsetați, -te, adj. Strâns în corset. ♦ Fig. Împiedicat în acțiunile sau în gândurile sale; îngrădit, încătușat; rigid. – V. încorseta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încortelat
ÎNCORTELÁT adj. v. încortela. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încot
Î́NCOT, încote, s. n. (Reg.) Chicot. [Var.: íncot s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoşma
ÎNCOTOȘMÁ vb. I v. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoșma
ÎNCOTOȘMÁ vb. I v. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoşmăna
ÎNCOTOȘMĂNÁ, încotoșmănez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca (prea) gros; a (se) înfofoli. [Var.: încotoșmăní vb. IV, (reg.) încotoșmá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoșmăna
ÎNCOTOȘMĂNÁ, încotoșmănez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca (prea) gros; a (se) înfofoli. [Var.: încotoșmăní vb. IV, (reg.) încotoșmá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoşmănat
ÎNCOTOȘMĂNÁT, -Ă, încotoșmănați, -te, adj. îmbrăcat (prea) gros; înfofolit. [Var.: încotoșmănít, -ă adj.] – V. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoșmănat
ÎNCOTOȘMĂNÁT, -Ă, încotoșmănați, -te, adj. îmbrăcat (prea) gros; înfofolit. [Var.: încotoșmănít, -ă adj.] – V. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoşmăni
ÎNCOTOȘMĂNÍ vb. IV v. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoșmăni
ÎNCOTOȘMĂNÍ vb. IV v. încotoșmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoşmănit
ÎNCOTOȘMĂNÍT, -Ă adj. v. încotoșmănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotoșmănit
ÎNCOTOȘMĂNÍT, -Ă adj. v. încotoșmănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotro
ÎNCOTRÓ adv. (Adesea interogativ) În ce direcție, unde; oriunde. ◊ Expr. Ori încotro = indiferent în ce direcție, oriunde. Care încotro (poate) = care pe unde poate, în toate direcțiile. A nu (mai) avea încotro = a nu (mai) avea nicio posibilitate (decât...), a nu putea face altfel, a nu avea altă soluție, altă scăpare. – Lat. in-contra-ubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încotrova
ÎNCOTROVÁ adv. (Înv.) Într-o direcție oarecare, undeva. [Acc. și: încotróva] – Încotro + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovoia
ÎNCOVOIÁ, încovói, vb. I. Refl. și tranz. A face să devină sau a deveni curb; a (se) îndoi, a (se) arcui; spec. a (se) curba, a (se) deforma în urma unor solicitări exterioare. ♦ Refl. Fig. A se umili. [Prez. ind. și: încovoiez] – Cf. sl. kovati „a făuri”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovoială
ÎNCOVOIÁLĂ, încovoieli, s. f. Încovoietură. – Încovoia + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovoiat
ÎNCOVOIÁT, -Ă, încovoiați, -te, adj. Îndoit, curbat, arcuit. ♦ Adus de spate; cocârjat. – V. încovoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovoiere
ÎNCOVOIÉRE, încovoieri, s. f. Faptul de a (se) încovoia. – V. încovoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovoietură
ÎNCOVOIETÚRĂ, încovoieturi, s. f. Partea încovoiată a unui obiect; curbură, sinuozitate, încovoială. – Încovoia + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovriga
ÎNCOVRIGÁ, încovríg, vb. I. Refl. și tranz. A (se) răsuci, a (se) îndoi ca un covrig; a (se) încolăci; a (se) ghemui. – În + covrig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încovrigat
ÎNCOVRIGÁT, -Ă, încovrigați, -te, adj. Îndoit în formă de covrig; încolăcit. – V. încovriga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrâncena
ÎNCRÂNCENÁ, încrâncenez, vb. I. Refl. A se înfiora, a se îngrozi, a i se încreți cuiva carnea de frică, de scârbă, de mânie; a se crâncena. [Prez. ind. și: încrâncena. Var.: (reg.) încrânciná vb. I] – În + crâncen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrâncenare
ÎNCRÂNCENÁRE, încrâncenări, s. f. Acțiunea de a se încrâncena; înfiorare. ♦ Încăierare, încleștare sângeroasă. – V. încrâncena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrâncenat
ÎNCRÂNCENÁT, -Ă, încrâncenați, -te, adj. Înspăimântat, înfiorat (de frică, de scârbă, de mânie etc.). ♦ Fig. Crâncen, neîndurător. – V. încrâncena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrâncina
ÎNCRÂNCINÁ vb. I v. încrâncena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrede
ÎNCRÉDE, încréd, vb. III. 1. Refl. A pune temei pe cinstea, pe sinceritatea cuiva; a se bizui, a conta pe cineva sau pe ceva. ♦ (Pop.) A avea încredere prea mare în sine; a se fuduli. ♦ A crede spusele cuiva, a da crezare. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A încredința ceva cuiva. – În + crede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încredere
ÎNCRÉDERE s. f. Acțiunea de a (se) încrede și rezultatul ei; sentiment de siguranță față de cinstea, buna-credință sau sinceritatea cuiva; credință. ◊ Expr. Om (sau persoană) de (mare) încredere = persoană căreia i se poate încredința orice secret, orice misiune. A da vot de încredere = a aproba în parlament activitatea sau programul unui guvern. – V. încrede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încredinţa
ÎNCREDINȚÁ, încredințez, vb. I. 1. Tranz. A da pe cineva sau ceva în grija sau în păstrarea cuiva demn de încredere. ♦ A împărtăși cuiva o taină. 2. Tranz. A confirma, a garanta cuiva ceva. ♦ Refl. A se convinge de ceva. 3. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) logodi. – În + credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încredința
ÎNCREDINȚÁ, încredințez, vb. I. 1. Tranz. A da pe cineva sau ceva în grija sau în păstrarea cuiva demn de încredere. ♦ A împărtăși cuiva o taină. 2. Tranz. A confirma, a garanta cuiva ceva. ♦ Refl. A se convinge de ceva. 3. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) logodi. – În + credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încredinţare
ÎNCREDINȚÁRE, încredințări, s. f. Acțiunea de a (se) încredința și rezultatul ei. ♦ (Concr., rar) Adeverință. – V. încredința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încredințare
ÎNCREDINȚÁRE, încredințări, s. f. Acțiunea de a (se) încredința și rezultatul ei. ♦ (Concr., rar) Adeverință. – V. încredința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încremeneală
ÎNCREMENEÁLĂ, încremeneli, s. f. (Rar) Încremenire. – Încremeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încremeni
ÎNCREMENÍ, încremenesc, vb. IV. Intranz. 1. A nu mai putea face nicio mișcare, niciun gest (de mirare, de groază etc.); a înlemni, a împietri. ♦ Tranz. A uimi. 2. (Despre lucruri în mișcare) A sta, a se opri locului. – În + cremene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încremenire
ÎNCREMENÍRE s. f. Acțiunea de a încremeni și rezultatul ei; nemișcare, neclintire; înmărmurire, consternare; încremeneală. – V. încremeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încremenit
ÎNCREMENÍT, -Ă, încremeniți, -te, adj. 1. Care a rămas în nemișcare. 2. Înmărmurit, înlemnit; consternat. – V. încremeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrengătură
ÎNCRENGĂTÚRĂ, încrengături, s. f. Diviziune a regnului animal sau a celui vegetal, superioară clasei. – În + creangă + suf. -tură (după fr. embranchement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţ
ÎNCRÉȚ, încrețuri, s. n. Ornamentație a mânecii la cămășile naționale femeiești, cuprinsă între altiță și râuri. – Din încreți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreț
ÎNCRÉȚ, încrețuri, s. n. Ornamentație a mânecii la cămășile naționale femeiești, cuprinsă între altiță și râuri. – Din încreți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţi
ÎNCREȚÍ, încrețesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face crețuri. ♦ Tranz. A strânge pielea (frunții) astfel încât să formeze cute, zbârcituri. 2. Refl. Fig. (Despre pielea, carnea cuiva, p. ext. despre oameni) A se încrâncena, a se înfiora (din cauza groazei, spaimei etc.). 3. Tranz. A face părul creț; a ondula, a cârlionța. ♦ Refl. (Despre păr) A deveni creț (în urma ondulării). – În + creț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreți
ÎNCREȚÍ, încrețesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face crețuri. ♦ Tranz. A strânge pielea (frunții) astfel încât să formeze cute, zbârcituri. 2. Refl. Fig. (Despre pielea, carnea cuiva, p. ext. despre oameni) A se încrâncena, a se înfiora (din cauza groazei, spaimei etc.). 3. Tranz. A face părul creț; a ondula, a cârlionța. ♦ Refl. (Despre păr) A deveni creț (în urma ondulării). – În + creț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţire
ÎNCREȚÍRE, încrețiri, s. f. Acțiunea de a (se) încreți și rezultatul ei; zbârcire; încrețit^1. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrețire
ÎNCREȚÍRE, încrețiri, s. f. Acțiunea de a (se) încreți și rezultatul ei; zbârcire; încrețit^1. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţit
ÎNCREȚÍT^1 s. n. Încrețire. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrețit
ÎNCREȚÍT^1 s. n. Încrețire. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţit
ÎNCREȚÍT^2, -Ă, încrețiți, -te, adj. Care are, care face etc. crețuri; cusut cu cute, cu încrețituri. ♦ (Despre piele, în special despre frunte, față) Zbârcit, ridat. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrețit
ÎNCREȚÍT^2, -Ă, încrețiți, -te, adj. Care are, care face etc. crețuri; cusut cu cute, cu încrețituri. ♦ (Despre piele, în special despre frunte, față) Zbârcit, ridat. – V. încreți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încreţitură
ÎNCREȚITÚRĂ, încrețituri, s. f. Partea încrețită a unui obiect; cută, creț. ♦ Cută pe piele; zbârcitură, rid. – Încreți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrețitură
ÎNCREȚITÚRĂ, încrețituri, s. f. Partea încrețită a unui obiect; cută, creț. ♦ Cută pe piele; zbârcitură, rid. – Încreți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrezător
ÎNCREZĂTÓR, -OÁRE, încrezători, -oare, adj. Care are încredere; credul. ♦ (Adverbial) Cu încredere. – Încrede + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrezut
ÎNCREZÚT, -Ă, încrezuți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care are o idee foarte bună despre sine; îngâmfat, înfumurat, închipuit, fudul. – V. încrede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrimina
ÎNCRIMINÁ vb. I v. incrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încriminare
ÎNCRIMINÁRE s. f. v. incriminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încriminat
ÎNCRIMINÁT, -Ă adj. v. incriminat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încriminator
ÎNCRIMINATÓR, -OÁRE, adj. v. incriminator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încropi
ÎNCROPÍ, încropesc, vb. IV. Tranz. 1. A încălzi puțin un lichid. 2. A aduna (cu greu) la un loc, a înjgheba, a înfiripa. – Din încrop (= uncrop).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încropit
ÎNCROPÍT, -Ă, încropiți, -te, adj. 1. Călduț; dospit la căldură. 2. Strâns (cu greu) la un loc; înjghebat, înfiripat. – V. încropi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruci
ÎNCRUCÍ, încrucesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se cruci. – În + cruci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucişa
ÎNCRUCIȘÁ, încrucișez, vb. I. 1. Tranz. A pune, a așeza cruciș; a cruci. ◊ Expr. A încrucișa brațele (pe piept) = a sta în inactivitate. A încrucișa săbiile = a începe lupta. 2. Refl. recipr. A trece unul pe lângă altul, venind din direcții diferite. ♦ (Despre drumuri) A se întretăia. 3. Intranz. (Franțuzism, despre nave) A naviga în larg pentru a supraveghea liniile maritime de comunicație; p. gener. a naviga. 4. Tranz. A împerechea diferite animale sau plante pentru a obține urmași cu însușiri superioare. – În + cruciș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucișa
ÎNCRUCIȘÁ, încrucișez, vb. I. 1. Tranz. A pune, a așeza cruciș; a cruci. ◊ Expr. A încrucișa brațele (pe piept) = a sta în inactivitate. A încrucișa săbiile = a începe lupta. 2. Refl. recipr. A trece unul pe lângă altul, venind din direcții diferite. ♦ (Despre drumuri) A se întretăia. 3. Intranz. (Franțuzism, despre nave) A naviga în larg pentru a supraveghea liniile maritime de comunicație; p. gener. a naviga. 4. Tranz. A împerechea diferite animale sau plante pentru a obține urmași cu însușiri superioare. – În + cruciș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucişare
ÎNCRUCIȘÁRE, încrucișări, s. f. Acțiunea de a (se) încrucișa și rezultatul ei; crucișătură, încrucișat^1. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucișare
ÎNCRUCIȘÁRE, încrucișări, s. f. Acțiunea de a (se) încrucișa și rezultatul ei; crucișătură, încrucișat^1. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucişat
ÎNCRUCIȘÁT^1 s. n. Încrucișare. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucișat
ÎNCRUCIȘÁT^1 s. n. Încrucișare. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucişat
ÎNCRUCIȘÁT^2, -Ă, încrucișați, -te, adj. 1. Care este așezat cruciș. ♦ (Despre drumuri) Care se întretaie. 2. (Despre ochi sau priviri, p. ext. despre oameni) Care se uită cruciș; sașiu. 3. (Despre plante și animale) împerecheat (artificial) cu un animal sau cu o plantă înrudită. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucișat
ÎNCRUCIȘÁT^2, -Ă, încrucișați, -te, adj. 1. Care este așezat cruciș. ♦ (Despre drumuri) Care se întretaie. 2. (Despre ochi sau priviri, p. ext. despre oameni) Care se uită cruciș; sașiu. 3. (Despre plante și animale) împerecheat (artificial) cu un animal sau cu o plantă înrudită. – V. încrucișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrucit
ÎNCRUCÍT, -Ă, încruciți, -te, adj. (Pop.) Crucit. – V. încruci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrunta
ÎNCRUNTÁ, încrúnt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A apropia sprâncenele sau a face cute între sprâncene ori pe frunte (în semn de nemulțumire, de mânie, de îngrijorare etc.); a privi aspru. 2. Refl. (Înv.) A se umple de sânge; a se înroși. – În + crunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruntare
ÎNCRUNTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) încrunta. ♦ Privire aspră sau posomorâtă. – V. încrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruntat
ÎNCRUNTÁT, -Ă, încruntați, -te, adj. 1. Care are pe frunte sau între sprâncene cute de nemulțumire, de mânie, de îngrijorare etc.; p. ext. care are înfățișarea sau privirea aspră, posomorâtă; crunt, cruntat. 2. (Înv.) Însângerat. – V. încrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruntătură
ÎNCRUNTĂTÚRĂ, încruntături, s. f. 1. Faptul de a (se) încrunta; înfățișare încruntată (1); cută pe frunte, între sprâncene. 2. (Înv.) Urmă, pată de sânge. – Încrunta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrusta
ÎNCRUSTÁ vb. I v. incrusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustare
ÎNCRUSTÁRE s. f. v. incrustare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustat
ÎNCRUSTÁT, -Ă adj. v. incrustat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustaţie
ÎNCRUSTÁȚIE s. f. v. incrustație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustație
ÎNCRUSTÁȚIE s. f. v. incrustație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustaţiune
ÎNCRUSTAȚIÚNE s. f. v. incrustație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrustațiune
ÎNCRUSTAȚIÚNE s. f. v. incrustație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruşi
ÎNCRUȘÍ, încrușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi. – În + cruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruși
ÎNCRUȘÍ, încrușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi. – În + cruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încruşit
ÎNCRUȘÍT, -Ă, încrușiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pielea animalelor) Argăsit^2. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. încruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încrușit
ÎNCRUȘÍT, -Ă, încrușiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pielea animalelor) Argăsit^2. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. încruși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuia
ÎNCUIÁ, încúi, vb. I. 1. Tranz. A închide cu ajutorul unui zăvor, al unui lacăt, al unei chei etc. ♦ A reține pe cineva într-o încăpere închisă cu cheia. ♦ Refl. A se închide (singur), a se izola într-o încăpere. ♦ Fig. (Fam.) A face pe cineva să nu mai aibă ce să răspundă; a închide gura cuiva, a înfunda. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) constipa. – Lat. incuncare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuiat
ÎNCUIÁT^1 s. n. Încuiere. – V. încuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuiat
ÎNCUIÁT^2, -Ă, încuiați, -te, adj. 1. Închis cu cheia, cu zăvorul. 2. (Pop.) Constipat. ♦ Fig. (Adesea substantivat; fam.) Care este insensibil la argumente, incapabil de a înțelege noul, care nu iese din părerile lui; p. ext. care nu este sociabil. – V. încuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuiba
ÎNCUIBÁ, încuibez, vb. I. Refl. A se instala undeva fără să fie dorit. ♦ Fig. A pătrunde adânc; a se înrădăcina. [Prez. ind. și: încúib] – În + cuib.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuibare
ÎNCUIBÁRE s. f. Acțiunea de a se încuiba. – V. încuiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuibat
ÎNCUIBÁT, -Ă, încuibați, -te, adj. Care s-a instalat (nedorit și nepoftit) într-un loc. ♦ Fig. Pătruns adânc, înrădăcinat. – V. încuiba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuiere
ÎNCUIÉRE, încuieri, s. f. Acțiunea de a (se) încuia și rezultatul ei; închidere cu cheia, cu zăvorul; încuiat^1. – V. încuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuietoare
ÎNCUIETOÁRE, încuietori, s. f., adj. 1. S. f. Dispozitiv care încuie ceva. ♦ Fig. Dificultate, situație grea în care se află cineva. 2. Adj. (Fam.; despre probleme,întrebări) Care este greu de rezolvat, la care este greu de răspuns.- Încuia + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuietură
ÎNCUIETÚRĂ, încuieturi, s. f. (Pop.) Constipație. – Încuia + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încujba
ÎNCUJBÁ, încujbez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) încovoia, a (se) îndoi. – În + cujbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încujbare
ÎNCUJBÁRE s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) încujba; încovoiere. – V. încujba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încujbat
ÎNCUJBÁT, -Ă, încujbați, -te, adj. (Înv. și reg.) Încovoiat; strâmb, cocoșat. – V. încujba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încumătare
ÎNCUMĂTÁRE s. f. v. încumăta. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

încumeta
ÎNCUMETÁ, încúmet, vb. I. Refl. 1. A îndrăzni; a cuteza. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) A se bizui, a se încrede în ceva. [Var.: (reg.) încuméte vb. III] – Cf. lat. committere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încumetare
ÎNCUMETÁRE s. f. Acțiunea de a se încumeta și rezultatul ei; cutezanță. – V. încumeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încumete
ÎNCUMÉTE vb. III v. încumeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încumetri
ÎNCUMETRÍ, încumetresc, vb. IV. Refl. recipr. (Pop.) A se înrudi prin cumetrie; a se cumetri. – În + cumătru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunjur
ÎNCÚNJUR s. n. v. înconjur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunjura
ÎNCUNJURÁ vb. I v. înconjura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunoştinţa
ÎNCUNOȘTINȚÁ, încunoștințez, vb. I. Tranz. A face cunoscut; a înștiința, a comunica ceva. – În + cunoștință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunoștința
ÎNCUNOȘTINȚÁ, încunoștințez, vb. I. Tranz. A face cunoscut; a înștiința, a comunica ceva. – În + cunoștință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunoştinţare
ÎNCUNOȘTINȚÁRE, încunoștințări, s. f. Acțiunea de a încunoștința și rezultatul ei; înștiințare; (concr.) aviz, scrisoare care conține o înștiințare. – V. încunoștința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încunoștințare
ÎNCUNOȘTINȚÁRE, încunoștințări, s. f. Acțiunea de a încunoștința și rezultatul ei; înștiințare; (concr.) aviz, scrisoare care conține o înștiințare. – V. încunoștința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încununa
ÎNCUNUNÁ, încununez, vb. I. Tranz. 1. A așeza o cunună pe capul cuiva în semn de omagiu, de înălțare la o demnitate etc., a încorona; p. ext. a așeza un obiect deasupra altuia în chip de coroană. 2. Fig. A desăvârși o activitate, o operă etc.; a încorona (3). [Prez. ind. și: încunún] – În + cunună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încununare
ÎNCUNUNÁRE, încununări, s. f. Acțiunea de a încununa și rezultatul ei; fig. ducere la bun sfârșit; desăvârșire. – V. încununa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încura
ÎNCURÁ, încúr, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A mâna caii repede; a goni. ♦ Refl. (Despre cai) A porni la fugă, a se întrece alergând; a alerga în voie. – Lat. *incurrare (= currere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuraja
ÎNCURAJÁ, încurajez, vb. I. Tranz. 1. A da curaj; a îmbărbăta. 2. A sprijini, a stimula. – În + curaj (după fr. encourager).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurajare
ÎNCURAJÁRE, încurajări, s. f. Acțiunea de a încuraja și rezultatul ei; îmbărbătare; sprijinire, stimulare. – V. încuraja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurajat
ÎNCURAJÁT, -Ă, încurajați, -te, adj. Îmbărbătat. – V. încuraja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurajator
ÎNCURAJATÓR, -OÁRE, încurajatori, -oare, adj. Care dă curaj, care stimulează. – Încuraja + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurare
ÎNCURÁRE, încurări, s. f. (Înv. și reg.) Alergare de cai, cavalcadă; p. ext. năvală, incursiune. – V. încura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurca
ÎNCURCÁ, încúrc, vb. I. I. Tranz. 1. A încâlci fire, ață etc., a le face noduri astfel încât să nu se mai poată descurca ușor. ♦ (Pop.) A călca în picioare fânețele, semănăturile. 2. A schimba mereu drumul, direcția pentru a îngreuna o urmărire, pentru a-și pierde urma. ♦ Refl. și tranz. A (se) rătăci. II. 1. Tranz. A stingheri pe cineva la mers, a îngreuna mersul cuiva. ♦ Refl. A se împiedica din mers. ♦ A opri de la o acțiune, a stânjeni. ◊ Expr. A încurca locul (sau lumea, zilele etc.) = a stânjeni pe cei din jur. (Refl.; fam.) A i se încurca limba = a i se împletici limba (din cauza băuturii, a unei emoții etc.). ◊ Compus: încurcă-lume s. m. și f. = (fam.) om care încurcă pe alții, care nu este bun de nimic. 2. Tranz. și refl. A face (pe cineva) să-și piardă sau a-și pierde firul ideilor; a (se) zăpăci. ◊ Expr. (Se) încurcă lucrurile = (se) creează o situație complicată, confuză. (Tranz.) A încurca vorba = a vorbi confuz, pentru a ascunde adevărul. (Tranz.) A o încurca = a crea (intenționat) o situație confuză; a face un lucru de mântuială; a nu fi clar în ceea ce spune; a nu mai putea ieși dintr-o situație dificilă. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) prinde în mreje. ♦ Refl. A se angaja într-o afacere din care nu mai poate ieși (decât cu greutate). 4. Refl. Fig. A pierde vremea; a zăbovi, a întârzia (mai ales la petreceri).Refl. (Fam.) A avea relații extraconjugale cu cineva. – Probabil lat. *incolicare (< colus „caier, fir”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurcală
ÎNCURCÁLĂ s. f. (Reg.) Încurcătură. – Încurca + suf. -ală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurcare
ÎNCURCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) încurca. – V. încurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurcat
ÎNCURCÁT^1 s. n. Faptul de a (se) încurca. – V. încurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurcat
ÎNCURCÁT^2, -Ă, încurcați, -te, adj. I. 1. (Despre fire, ață etc.) Amestecat și înnodat (cu alte fire); încâlcit. 2. (Despre drumuri) Greu de găsit; întortocheat. II. 1. (Despre idei, acțiuni etc.) Greu de urmărit; confuz, nelămurit, neclar, nedeslușit. ◊ Expr. A lăsa (ceva) încurcat sau a o lăsa încurcată = a lăsa o problemă nelămurită; a renunța la rezolvarea unei probleme, a se lăsa păgubaș. 2. Stingherit, stânjenit, jenat. – V. încurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurcătură
ÎNCURCĂTÚRĂ, încurcături, s. f. 1. Amestecătură, încâlcire de fire, de ață etc. ◊ Încurcătură de mațe = ocluzie intestinală. 2. Situație complicată, neplăcută; bucluc. ♦ Confuzie. ◊ Expr. A pune (pe cineva) în încurcătură = a pune pe cineva într-o situație din care nu știe cum să iasă. ♦ Jenă, tulburare. – Încurca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încurela
ÎNCURELÁ, încurelez, vb. I. Tranz. (Pop.) A prinde în curele. – În + curele (pl. lui curea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuscri
ÎNCUSCRÍ, încuscresc, vb. IV. Refl. recipr. A se face cuscru cu cineva; p. ext. a fi sau a deveni rudă prin alianță cu cineva. – În + cuscru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuscrire
ÎNCUSCRÍRE, încuscriri, s. f. Acțiunea de a se încuscri și rezultatul ei. – V. încuscri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuviinţa
ÎNCUVIINȚÁ, încuviințez, vb. I. Intranz. A fi de acord. ♦ Tranz. A consimți, a permite. [Pr.: -vi-in-] – În + cuviință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuviința
ÎNCUVIINȚÁ, încuviințez, vb. I. Intranz. A fi de acord. ♦ Tranz. A consimți, a permite. [Pr.: -vi-in-] – În + cuviință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuviinţare
ÎNCUVIINȚÁRE, încuviințări, s. f. Acțiunea de a încuviința și rezultatul ei; aprobare, consimțământ, asentiment. [Pr.: -vi-in-] – V. încuviința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

încuviințare
ÎNCUVIINȚÁRE, încuviințări, s. f. Acțiunea de a încuviința și rezultatul ei; aprobare, consimțământ, asentiment. [Pr.: -vi-in-] – V. încuviința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndarn
ÎNDÁRN adv. (Înv.) Zadarnic. – Din it. indarno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndată
ÎNDÁTĂ adv. Imediat, numaidecât, acum; acuși, acușica. ◊ Loc. conj. (De) îndată ce = imediat ce, după ce, când. ◊ Loc. adv. (Reg.) Îndata-mare = în cea mai mare grabă. – În + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatina
ÎNDATINÁ vb. I v. îndătina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatinat
ÎNDATINÁT, -Ă adj. v. îndătinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatora
ÎNDATORÁ, îndatorez, vb. I. 1. Tranz. A obliga, a impune ca o datorie. 2. Tranz. A obliga pe cineva la recunoștință printr-un ajutor dat la nevoie. 3. Refl. A face datorii; a se împrumuta; a se încurca în datorii. ♦ Tranz. A da un bun în gaj în schimbul unui împrumut. [Var.: îndatorí vb. IV] – În + dator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatorat
ÎNDATORÁT, -Ă, îndatorați, -te, adj. 1. Dator (cu bani). 2. Obligat la ceva, recunoscător pentru ceva. [Var.: îndatorít, -ă adj.] – V. îndatora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatori
ÎNDATORÍ vb. IV v. îndatora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatorinţă
ÎNDATORÍNȚĂ, îndatorințe, s. f. (Rar) Îndatorire. – Îndatori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatorință
ÎNDATORÍNȚĂ, îndatorințe, s. f. (Rar) Îndatorire. – Îndatori + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatorire
ÎNDATORÍRE, îndatoriri, s. f. 1. Obligație bănească. 2. Obligație morală; sarcină obligatorie, datorie. ♦ (Rar) Faptă sau gest cu care îndatorăm pe cineva; atenție, politețe. – V. îndatori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatorit
ÎNDATORÍT, -Ă adj. v. îndatorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndatoritor
ÎNDATORITÓR, -OÁRE, îndatoritori, -oare, adj. 1. Serviabil, binevoitor. 2. (Neobișnuit) Obligatoriu. – Îndatori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndămână
ÎNDĂMẤNĂ adv. v. îndemână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărăpnic
ÎNDĂRẮPNIC, -Ă adj. v. îndărătnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărăpt
ÎNDĂRẮPT adv. v. îndărăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărăt
ÎNDĂRẮT adv. I. 1. În spate, în urmă, înapoi. ◊ Expr. (De-a) îndărătele(a) = a) cu spatele înainte; b) pe dos. 2. La locul de proveniență, în locul unde a fost înainte. 3. (În expr.) A da îndărăt = a) a regresa; b) (despre lucruri) a restitui. A da pe cineva îndărăt = a da pe cineva cu o treaptă mai jos, a retrograda. II. Mai demult, (mai) înainte de timpul actual. [Var.: îndărắpt adv.] – Lat. in-de-retro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărătele
ÎNDĂRẮTELE adv. în expr. v. ÎNDĂRĂT (I. 1.) Expr. (De-a) îndărătele(a) = a) cu spatele înainte; b) pe dos. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îndărătelea
ÎNDĂRẮTELEA adv. în expr. v. ÎNDĂRĂT (I. 1.) Expr. (De-a) îndărătele(a) = a) cu spatele înainte; b) pe dos. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îndărătnic
ÎNDĂRẮTNIC, -Ă, îndărătnici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Încăpățânat, recalcitrant, nesupus; p. ext. stăruitor, perseverent. ♦ (Rar) Rămas în urmă; restanțier. [Var.: (reg.) îndărắpnic, -ă adj.] – Îndărăt + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărătnici
ÎNDĂRĂTNICÍ, îndărătnicesc, vb. IV. Refl. A stărui cu încăpățânare într-o atitudine; a se încăpățâna; p. ext. a persevera. – Din îndărătnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărătnicie
ÎNDĂRĂTNICÍE, îndărătnicii, s. f. Încăpățânare; p. ext. stăruință, perseverență. – Îndărătnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndărătul
ÎNDĂRẮTUL prep. În dosul (cuiva), în urma (cuiva sau a ceva), după (ceva). – V. îndărăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndătina
ÎNDĂTINÁ, îndătinez, vb. I. Refl. (Reg.) A se obișnui (cu) ceva. ♦ Tranz. A avea obiceiul să..., a obișnui. [Var.: îndatiná vb. I] – În + datină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndătinat
ÎNDĂTINÁT, -Ă, îndătinați, -te, adj. Care a devenit o datină; înrădăcinat. ♦ (Despre oameni) Deprins, obișnuit (cu ceva). [Var.: îndatinát, -ă adj.] – V. îndătina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndârji
ÎNDÂRJÍ, îndârjesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină dârz, a persista sau a determina pe cineva să persiste în ceva; a (se) înverșuna, a (se) înfuria. – În + dârz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndârjire
ÎNDÂRJÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îndârji; înverșunare, întărâtare. – V. îndârji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndârjit
ÎNDÂRJÍT, -Ă, îndârjiți, -te, adj. Dârz, stăruitor, perseverent; înverșunat, întărâtat. – V. îndârji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înde
ÎNDE prep. (Înv. și pop.) 1. (Înaintea unui pronume la pl. sau între două pronume care se află în raport de reciprocitate) Între, laolaltă, împreună. 2. Spre, către. – În + de.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeaievea
ÎNDEAIÉVEA adv. (Rar) Aievea. [Pr.: -de-a-ie-] – În + de^4 + aievea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeajuns
ÎNDEAJÚNS adv. De ajuns, destul, suficient. [Pr.: și: -de-a-] – În + de^4 + ajuns.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeaproape
ÎNDEAPROÁPE adv. În mod amănunțit, cu mare atenție. [Pr.: și: -de-a-] – În + de^4 + aproape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndelete
ÎNDELÉTE adv. (Mai ales în forma pe îndelete) Cu încetul, fără grabă. – În + de^4 + lete (reg. „timp liber, liniște”, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeletnici
ÎNDELETNICÍ, îndeletnicesc, vb. IV. Refl. A se ocupa cu ceva, a-și petrece vremea cu ceva. – Et. nec. Cf. îndelete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeletnicire
ÎNDELETNICÍRE, îndeletniciri, s. f. Meserie, profesie; ocupație. ♦ Preocupare, grijă. – V. îndeletnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndelung
ÎNDELÚNG, -Ă, îndelungi, adj. Care durează mult timp; îndelungat. ♦ (Adverbial) Multă vreme; îndelungat. – În + de^4 + lung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndelunga
ÎNDELUNGÁ, îndelúng, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) prelungi în durată. – Din îndelung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndelungat
ÎNDELUNGÁT, -Ă, îndelungați, -te, adj. Care durează (de) mult timp; îndelung. ♦ (În legătură cu noțiuni temporale) Mult, lung; îndelung. ♦ (Adverbial; înv.) Îndelung. – V. îndelunga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemănatec
ÎNDEMĂNÁTEC, -Ă adj. v. îndemânatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemănos
ÎNDEMĂNÓS, -OÁSĂ adj. v. îndemânos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemâna
ÎNDEMÂNÁ, îndemânez, vb. I. Refl. (Înv.) A fi în stare să facă un lucru, a-i fi la îndemână să facă ceva; a se înlesni. – V. îndemână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemânare
ÎNDEMÂNÁRE s. f. Ușurința de a face un lucru ca urmare a unei bune deprinderi sau a unei înclinații; iscusință, abilitate, pricepere, dibăcie. – V. îndemâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemânatec
ÎNDEMÂNÁTEC, -Ă adj. v. îndemânatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemânatic
ÎNDEMÂNÁTIC, -Ă, îndemânatici, -ce, adj. 1. Care execută bine și ușor orice muncă manuală; iscusit, dibaci. ♦ (Adverbial) Cu îndemânare. 2. De care te folosești cu ușurință; comod. 3. (Înv.) Potrivit, favorabil. [Var.: îndemânátec, -ă, îndemănátec, -ă adj.] – Îndemână + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemână
ÎNDEMẤNĂ adv. Ușor, comod, lesnicios. ◊ Loc. adv. și prep. La îndemână (sau la îndemâna) cuiva = accesibil, în imediata apropiere, ușor de folosit, de obținut; la dispoziție sau la dispoziția cuiva. [Var.: îndămấnă adv.] – În + de^4 + mână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemânos
ÎNDEMÂNÓS, -OÁSĂ, îndemânoși, -oase, adj. (Reg.) Care prezintă comoditate; comod. [Var.: îndemănós, -oásă adj.] – Îndemână + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemn
ÎNDÉMN, îndemnuri, s. n. Faptul de a îndemna. ♦ Ceea ce stimulează la o acțiune; imbold, impuls, stimulent. ◊ Loc. prep. Din (sau la, prin) îndemnul... = îndemnat fiind de..., la stăruința... – Din îndemna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemna
ÎNDEMNÁ, îndémn, vb. I. Tranz. 1. A convinge pe cineva să facă ceva, a chema la o acțiune; a îmboldi, a stimula, a impulsiona; a îmbia. ♦ Refl. A se apuca de ceva (în urma unei stimulări); a se hotărî la ceva. ♦ Refl. recipr. Fig. A se lua la întrecere, a se îmboldi unul pe altul. 2. A sili un animal să pornească sau să meargă mai repede. ♦ Intranz. (Reg.; despre animale) A se sili la drum, a înainta trăgând. – Lat. *indeminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemnare
ÎNDEMNÁRE, îndemnări, s. f. Acțiunea de a (se) îndemna; îndemn. – V. îndemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemnizare
ÎNDEMNIZÁRE s. f. v. indemnizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemnizaţie
ÎNDEMNIZÁȚIE s. f. v. indemnizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndemnizație
ÎNDEMNIZÁȚIE s. f. v. indemnizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeobşte
ÎNDEÓBȘTE adv. De obicei, în mod obișnuit, în general. [Pr.: -de-ob-] – În + de^4 + obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeobște
ÎNDEÓBȘTE adv. De obicei, în mod obișnuit, în general. [Pr.: -de-ob-] – În + de^4 + obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeosebi
ÎNDEOSÉBI adv. Mai ales, mai cu seamă. [Pr.: -de-o-] – În + deosebi (adv. înv. „îndeosebi” < sl.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndepărta
ÎNDEPĂRTÁ, îndepărtez, vb. I. 1. Tranz. A face să fie sau a ține departe; a înlătura. ♦ A scoate pe cineva din funcție; a concedia. 2. Refl. A pleca din apropierea cuiva sau a ceva; a merge în altă parte. ♦ A se abate, a devia. – În + depărta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndepărtare
ÎNDEPĂRTÁRE, îndepărtări, s. f. Acțiunea de a (se) îndepărta și rezultatul ei; înlăturare, eliminare; destituire; abatere, deviere. – V. îndepărta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndepărtat
ÎNDEPĂRTÁT, -Ă, îndepărtați, -te, adj. Care este situat la (mare) distanță; depărtat. ♦ Care vine de departe. ♦ Care s-a petrecut demult. – V. îndepărta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeplini
ÎNDEPLINÍ, îndeplinesc, vb. IV. Tranz. A săvârși, a face, a înfăptui, a realiza ceva; a duce la bun sfârșit. – În + deplin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndeplinire
ÎNDEPLINÍRE, îndepliniri, s. f. Acțiunea de a îndeplini și rezultatul ei; înfăptuire, executare; realizare. – V. îndeplini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesa
ÎNDESÁ, îndés, vb. I. 1. Tranz. A apăsa, a presa ca să încapă cât mai mult într-un spațiu restrâns, a vârî cu forța (într-un spațiu limitat); a înghesui, a bucși. ♦ A face cât mai compact (un material). 2. Tranz. A-și așeza pălăria, căciula, șapca, trăgând-o cât mai mult pe cap. 3. Refl. (Despre o mulțime de persoane sau de lucruri în mișcare) A se aduna, a se îngrămădi unul lângă altul, unul peste altul; a se înghesui. ♦ (Pop.) A se grăbi, a da zor. – Lat. in-de(n)sare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesare
ÎNDESÁRE, îndesări, s. f. Acțiunea de a (se) îndesa; înghesuire, îngrămădire. – V. îndesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesat
ÎNDESÁT, -Ă, îndesați, -te, adj, 1. Foarte plin, cu conținutul presat; îngrămădit, înghesuit^2. ◊ Loc. adv. Cu vârf și îndesat = din belșug, cu prisosință. 2. Greu, puternic, apăsat. 3. Compact, dens, masiv. 4. (Despre ființe) Mic și gros. – V. îndesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesi
ÎNDESÍ, îndesesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină mai des, mai compact. ♦ A (se) înmulți. – În + des.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesire
ÎNDESÍRE s. f. Faptul de a (se) îndesi; sporire; desime. – V. îndesi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndesit
ÎNDESÍT, -Ă, îndesiți, -te, adj. Care a devenit mai des; p. ext. mai frecvent. – V. îndesi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndestul
ÎNDESTÚL, -Ă, îndestui, -le, adj. (Înv.) Destul. ♦ (Adverbial) Cât trebuie, cât se cuvine; de ajuns. – În + destul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndestula
ÎNDESTULÁ, îndestulez, vb. I. Tranz. A da (sau a lua) destul; a satisface, a sătura (cu de-ale mâncării). ♦ Refl. A avea după dorință, a avea tot ce este necesar. – Din îndestul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndestulare
ÎNDESTULÁRE, îndestulări, s. f. Acțiunea de a (se) îndestula și rezultatul ei; belșug, abundență. – V. îndestula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndestulat
ÎNDESTULÁT, -Ă, îndestulați, -te, adj. Care are de ajuns, satisfăcut. – V. îndestula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndestulător
ÎNDESTULĂTÓR, -OÁRE, îndestulători, -oare, adj. Care este în cantitate suficientă; care îndestulează, satisface. ♦ (Adverbial) Îndeajuns. – Îndestula + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndigui
ÎNDIGUÍ, îndiguiesc, vb. IV. Tranz. A mărgini o apă sau a înconjura o suprafață cu diguri, a zăgăzui; p. gener. a ridica un dig. – În + dig + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndiguire
ÎNDIGUÍRE, îndiguiri, s. f. Acțiunea de a îndigui; zăgăzuire. – V. îndigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndiguit
ÎNDIGUÍT, -Ă, îndiguiți, -te, adj. Mărginit de diguri; îngrădit cu diguri, zăgăzuit. – V. îndigui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndobitoci
ÎNDOBITOCÍ, îndobitocesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă facultățile intelectuale și morale; a (se) prosti^2, a (se) tâmpi, a (se) abrutiza. – În + dobitoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndobitocire
ÎNDOBITOCÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îndobitoci și rezultatul ei. – V. îndobitoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndobitocit
ÎNDOBITOCÍT, -Ă, îndobitociți, -te, adj. Care și-a pierdut facultățile intelectuale și morale; prostit. – V. îndobitoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoca
ÎNDOCÁ, îndochez, vb. I. Tranz. A efectua operațiile de ridicare a unei nave pe un doc plutitor. [Var.: andocá vb. I] – Din germ. eindocken.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndocare
ÎNDOCÁRE, îndocări, s. f. Acțiunea de a îndoca. – V. îndoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndocat
ÎNDOCÁT, -Ă, îndocați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost ridicat pe un doc plutitor. – V. îndoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoctrina
ÎNDOCTRINÁ, îndoctrinez, vb. I. Tranz. A iniția într-o doctrină, a înarma cu o doctrină. – În + doctrină (după fr. endoctriner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoctrinare
ÎNDOCTRINÁRE s. f. Acțiunea de a îndoctrina. – V. îndoctrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoctrinat
ÎNDOCTRINÁT, -Ă, îndoctrinați, -te, adj. Inițiat într-o doctrină. – V. îndoctrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoi
ÎNDOÍ, (I) îndói, (II, III) îndoiesc, vb. IV. I. 1. Tranz. A strânge în două o stofă, o hârtie, un material etc.; a strânge ceva de două sau de mai multe ori (punând marginile una peste alta). 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni curb; a (se) încovoia, a (se) apleca, a (se) înclina. ♦ Refl. (Despre oameni) A se gârbovi. II. Tranz. 1. A mări ceva de două ori; a dubla; p. ext. a înmulți, a mări (de un număr oarecare de ori). 2. A amesteca (în părți egale) un lichid cu altul; a subția. III. Refl. A fi nesigur în părerea sa, a sta la îndoială; a nu avea încredere (în cineva sau în ceva). – În + doi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoială
ÎNDOIÁLĂ, îndoieli, s. f. 1. Neîncredere; ezitare, șovăială; îndoire. ◊ Loc. adv. Fără îndoială = desigur, neapărat. ◊ Expr. A cădea la îndoială = a începe să se îndoiască de ceva, a fi nesigur. A pune (ceva) la îndoială = a se îndoi (III) de ceva. 2. (Rar) îndoire (a corpului). [Pr.: -do-ia-] – Îndoi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoielnic
ÎNDOIÉLNIC, -Ă, îndoielnici, -ce, adj. Care provoacă îndoială, care nu poate fi primit ca sigur; dubios, echivoc, discutabil. ♦ Care pare puțin probabil; nesigur. ♦ Care nu inspiră încredere; suspect, necurat. ♦ Șovăitor, nehotărât. [Pr.: -do-iel-] – Îndoială + suf. -nic sau îndoi + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoios
ÎNDOIÓS, -OÁSĂ, îndoioși, -oase, adj. (Rar) Îndoielnic, nesigur, problematic. [Pr.: -do-ios] – Îndoi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoire
ÎNDOÍRE, îndoiri, s. f. Acțiunea de a (se) îndoi; împăturire; încovoiere. ♦ (Înv.) Îndoială (1). – V. îndoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoit
ÎNDOÍT, -Ă, îndoiți, -te, adj. I. 1. Strâns prin îndoire; care păstrează urma unei împăturiri; cu îndoituri. 2. Curbat, încovoiat. II. 1. Care este de două ori mai mare sau mai mult decât altceva; dublu^2, dublat; p. ext. înmulțit, sporit, mărit. ◊ (Substantivat, n.) Îndoitul unei sume. 2. Amestecat (în părți egale) cu alt lichid; subțiat. III. Care este nesigur de părerea sa, care stă la îndoială. – V. îndoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoitură
ÎNDOITÚRĂ, îndoituri, s. f. Partea, locul unde un obiect a fost sau este îndoit. ♦ (Rar) Cotitură. ♦ (Rar) Adâncitură, cută a unui teren. [Pr.: -do-i-] – Îndoi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndolia
ÎNDOLIÁ, îndoliez, vb. I. Tranz. A produce doliu; a pricinui o durere adâncă. [Pr.: -li-a] – În + doliu. Cf. fr. endeuiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoliat
ÎNDOLIÁT, -Ă, îndoliați, -te, adj. Care poartă doliu; de înmormântare. ♦ Trist, îndurerat. [Pr.: -li-at] – V. îndolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndoliere
ÎNDOLIÉRE, îndolieri, s. f. Durere adâncă pricinuită de moartea unei rude, a unei ființe iubite. [Pr.: -li-e-] – V. îndolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndopa
ÎNDOPÁ, îndóp, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) hrăni peste măsură; a (se) supraalimenta, a (se) ghiftui. ♦ Tranz. A hrăni o pasăre vârându-i pe gât mâncare pentru a o îngrășa. 2. Tranz. (Reg.) A îndesa. – În + dop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndopare
ÎNDOPÁRE, îndopări, s. f. Acțiunea de a (se) îndopa; îndopat^1. – V. îndopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndopat
ÎNDOPÁT^1 s. n. Îndopare. – V. îndopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndopat
ÎNDOPÁT^2, -Ă, îndopați, -te, adj. Hrănit peste măsură; ghiftuit; (despre păsări) îngrășat prin îndopare. – V. îndopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndosaria
ÎNDOSARIÁ, îndosariez, vb. I. Tranz. A închide, a pune acte într-un dosar. [Pr.: -ri-a] – În + dosar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndosariere
ÎNDOSARIÉRE, îndosarieri, s. f. Acțiunea de a îndosaria și rezultatul ei, [Pr.: -ri-e-] – V. îndosaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndosi
ÎNDOSÍ, îndosesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) dosi. – În + dosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăci
ÎNDRĂCÍ, îndrăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) înfuria, a (se) înrăi. – În + drac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăcire
ÎNDRĂCÍRE s. f. Stare de (extremă) iritare; furie. – V. îndrăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăcit
ÎNDRĂCÍT, -Ă, îndrăciți, -te, adj. Scos din fire; furios; afurisit, al dracului, rău. ♦ Teribil, grozav, înfocat, aprins. ♦ Fig. Drăcos, șmecher; plin de temperament. – V. îndrăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgi
ÎNDRĂGÍ, îndrăgesc, vb. IV. Tranz. A simți atracție, afecțiune, dragoste pentru cineva sau ceva; p. ext. a iubi. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se iubi. – În + drag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgire
ÎNDRĂGÍRE s. f. Faptul de a îndrăgi pe cineva. – V. îndrăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgit
ÎNDRĂGÍT, -Ă, îndrăgiți, -te, adj. 1. Iubit^2. 2. Îndrăgostit. – V. îndrăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgitor
ÎNDRĂGITÓR, -OÁRE, îndrăgitori, -oare, adj. (Rar) Care îndrăgește. – Îndrăgi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgosti
ÎNDRĂGOSTÍ, îndrăgostesc, vb. IV. Refl. A prinde dragoste de cineva, a începe să iubească pe cineva; a se amoreza, a se înamora. ♦ Tranz. (Neobișnuit) A iubi pe cineva. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se iubi. – În + dragoste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgostire
ÎNDRĂGOSTÍRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) îndrăgosti; îndrăgire, înamorare. – V. îndrăgosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăgostit
ÎNDRĂGOSTÍT, -Ă, îndrăgostiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care iubește pe cineva; amorezat, înamorat. – V. îndrăgosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăzneală
ÎNDRĂZNEÁLĂ, îndrăzneli, s. f. Atitudine sau purtare îndrăzneață; curaj, cutezanță, îndrăznire. ♦ Faptă îndrăzneață. – Îndrăzni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăzneţ
ÎNDRĂZNÉȚ, -EÁȚĂ, îndrăzneți, -e, adj. Care nu se teme de greutăți și de pericole; curajos, cutezător, îndrăznitor. ♦ (Adesea adverbial) Original; excentric. ♦ Care își îngăduie prea multe; obraznic. – Îndrăzni + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăzneț
ÎNDRĂZNÉȚ, -EÁȚĂ, îndrăzneți, -e, adj. Care nu se teme de greutăți și de pericole; curajos, cutezător, îndrăznitor. ♦ (Adesea adverbial) Original; excentric. ♦ Care își îngăduie prea multe; obraznic. – Îndrăzni + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăzni
ÎNDRĂZNÍ, îndrăznesc, vb. IV. Tranz. A avea curaj; a nu se teme, a cuteza să... – În + drăzni (înv. „a îndrăzni” < sl.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăznire
ÎNDRĂZNÍRE s. f. (Înv.) Îndrăzneală. – V. îndrăzni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrăznitor
ÎNDRĂZNITÓR, -OÁRE, îndrăznitori, -oare, adj. (Înv.) Care îndrăznește; îndrăzneț. – Îndrăzni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrea
ÎNDREÁ s. m. (Înv. și reg.) Decembrie. – Din n. pr. Andrei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrepta
ÎNDREPTÁ, îndrépt, vb. I. I. 1. Tranz. A face drept ceea ce era îndoit sau strâmb. ♦ Refl. (Despre oameni) A lua o ținută dreaptă. 2. Tranz. și refl. A (se) schimba din rău în bine; a (se) îmbunătăți, a (se) ameliora. ♦ Refl. (Despre oameni) A se întrema după o boală; a căpăta o înfățișare bună. 3. Refl. și tranz. A(-și) corecta purtările. II. 1. Refl. A porni într-o anumită direcție. ◊ Tranz. Îndreaptă mașina spre oraș. (Expr.) A-și îndrepta pașii = a merge spre... 2. Tranz. A arăta cuiva drumul bun; a îndruma, a conduce în direcția potrivită. ◊ Expr. A îndrepta pașii cuiva = a) a face pe cineva să meargă spre...; b) a călăuzi, a conduce (în viață). A(-și) îndrepta ochii (sau privirile) asupra cuiva (sau a ceva) = a se uita la cineva sau la ceva. A(-și) îndrepta gândul asupra cuiva (sau a ceva) = a i se duce gândul la cineva sau la ceva. ♦ A ținti cu o armă de foc asupra cuiva sau a ceva. [Prez. ind. și: îndreptéz] – În + drept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptar
ÎNDREPTÁR, îndreptare, s. n. Colecție de norme, reguli și practici pentru un anumit domeniu; călăuză, ghid. – În + dreptar (Înv. „îndreptar” < drept).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptare
ÎNDREPTÁRE, îndreptări, s. f. Acțiunea de a (se) îndrepta și rezultatul ei; corectare, corectiv. ♦ (Înv. și pop.) Dreptate, îndreptățire. ♦ (Înv.; la pl.) Act justificativ, document oficial. – V. îndrepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptat
ÎNDREPTÁT, -Ă, îndreptați, -te, adj. 1. (Despre obiecte strâmbe, deformate) Readus la forma, la starea normală, dreaptă. 2. Corectat, rectificat. ♦ (Rar) Drept, cinstit, corect. – V. îndrepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptător
ÎNDREPTĂTÓR, -OÁRE, îndreptători, -oare, adj. (Și substantivat; înv.) Care îndreaptă, îndrumă; călăuzitor. – Îndrepta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptăţi
ÎNDREPTĂȚÍ, îndreptățesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva dreptul la ceva; a autoriza, a justifica (ceva); a îndritui, a îndreptui. – În + dreptate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptăți
ÎNDREPTĂȚÍ, îndreptățesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva dreptul la ceva; a autoriza, a justifica (ceva); a îndritui, a îndreptui. – În + dreptate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptăţire
ÎNDREPTĂȚÍRE, îndreptățiri, s. f. Acțiunea de a îndreptăți; justificare. – V. îndreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptățire
ÎNDREPTĂȚÍRE, îndreptățiri, s. f. Acțiunea de a îndreptăți; justificare. – V. îndreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptăţit
ÎNDREPTĂȚÍT, -Ă, îndreptățiți, -te, adj. Care are dreptul la ceva; autorizat să...; justificat; îndrituit. – V. îndreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptățit
ÎNDREPTĂȚÍT, -Ă, îndreptățiți, -te, adj. Care are dreptul la ceva; autorizat să...; justificat; îndrituit. – V. îndreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndreptui
ÎNDREPTUÍ, îndreptuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A îndreptăți. – În + drept + suf. -ui (după îndritui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndritui
ÎNDRITUÍ, îndrituiesc, vb. IV. Tranz. A îndreptăți. [Prez. ind. și: îndrítui] – În + drit + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrituit
ÎNDRITUÍT, -Ă, îndrituiți, -te, adj. Îndreptățit. – V. îndritui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndruga
ÎNDRUGÁ, îndrúg, vb. I. Tranz. 1. A toarce lână sau cânepă în fire groase și puțin răsucite, necesare pentru anumite țesături; p. ext. a toarce grosolan și în grabă. 2. (Fam.) A pronunța nedeslușit cuvintele, a îngăima; a exprima prost ceva; a fi fără șir la vorbă; p. ext. a vorbi fără rost, nimicuri. ◊ Expr. A îndruga (la) verzi și uscate = a înșira, a spune fleacuri, minciuni, vrute și nevrute. ♦ (Rar) A face ceva în pripă; a înjgheba. – În + drugă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrugare
ÎNDRUGÁRE, îndrugări, s. f. Acțiunea de a îndruga și rezultatul ei. – V. îndruga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndruma
ÎNDRUMÁ, îndrúm, vb. I. Tranz. 1. A arăta cuiva drumul, a îndrepta în direcția potrivită; a călăuzi. ♦ Refl. (Reg.) A se îndrepta spre o țintă, a pleca la drum, a porni. 2. A călăuzi pe cineva într-un domeniu, în viață. [Prez. ind. și: îndrumez] – În + drum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrumar
ÎNDRUMÁR, îndrumare, s. n. Îndrumător. – Îndruma + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrumare
ÎNDRUMÁRE, îndrumări, s. f. Acțiunea de a (se) îndruma; îndreptare, dirijare; călăuzire. ♦ Indicație, directivă, sfat. – V. îndruma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndrumător
ÎNDRUMĂTÓR, -OÁRE, îndrumători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care îndrumă, orientează; călăuzitor. ♦ (Substantivat, n.) Lucrare care îndrumă într-un domeniu; îndrumar. – Îndruma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşa
ÎNDUIOȘÁ, înduioșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de duioșie, de milă. [Pr.: -du-io-. – Var.: (rar) înduioșí vb. IV] – În + duios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioșa
ÎNDUIOȘÁ, înduioșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de duioșie, de milă. [Pr.: -du-io-. – Var.: (rar) înduioșí vb. IV] – În + duios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşare
ÎNDUIOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) înduioșa; duioșie. [Pr.: -du-io-. – Var.: înduioșíre s. f.] – V. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioșare
ÎNDUIOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) înduioșa; duioșie. [Pr.: -du-io-. – Var.: înduioșíre s. f.] – V. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşat
ÎNDUIOȘÁT, -Ă, înduioșați, -te, adj. Cuprins de înduioșare; mișcat, emoționat. ♦ (Rar) Duios. [Pr.: -du-io-] – V. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioșat
ÎNDUIOȘÁT, -Ă, înduioșați, -te, adj. Cuprins de înduioșare; mișcat, emoționat. ♦ (Rar) Duios. [Pr.: -du-io-] – V. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşător
ÎNDUIOȘĂTÓR, -OÁRE, înduioșători, -oare, adj. Care provoacă înduioșare; mișcător, impresionant, emoționant. [Pr.: -du-io-] – Înduioșa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioșător
ÎNDUIOȘĂTÓR, -OÁRE, înduioșători, -oare, adj. Care provoacă înduioșare; mișcător, impresionant, emoționant. [Pr.: -du-io-] – Înduioșa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşi
ÎNDUIOȘÍ vb. IV v. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioși
ÎNDUIOȘÍ vb. IV v. înduioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioşire
ÎNDUIOȘÍRE s. f. v. înduioșare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduioșire
ÎNDUIOȘÍRE s. f. v. înduioșare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndulci
ÎNDULCÍ, îndulcesc, vb. IV. 1. Tranz. A face ca o mâncare sau o băutură să fie (mai) dulce (prin adaos de zahăr, miere etc.); p. ext. (pop.) a face mai gustos. ♦ Refl. A mânca dintr-o mâncare gustoasă; a se înfrupta. ◊ Expr. A se îndulci la ceva = a descoperi un lucru bun și a-l căuta mereu; a se deda la... 2. Refl. A trage folos, a se înfrupta. 3. Tranz. Fig. A face mai bun, a satisface; a umple de mulțumire; a desfăta. 4. Tranz. Fig. A face mai puțin aspru, mai puțin dur, mai puțin violent; a domoli, a estompa. ♦ Tranz. și refl. A (se) îmbuna, a (se) îmblânzi. – În + dulce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndulcire
ÎNDULCÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îndulci. – V. îndulci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndulcit
ÎNDULCÍT, -Ă, îndulciți, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) Care a fost făcut (mai) dulce (prin adaos de zahăr, miere etc.). 2. Fig. Blând, domol. – V. îndulci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndulcitor
ÎNDULCITÓR, -OÁRE, îndulcitori, -oare, adj. Care îndulcește. ♦ Fig. Care desfată, satisface. – Îndulci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndumnezei
ÎNDUMNEZEÍ, îndumnezeiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A diviniza. ♦ A glorifica, a preamări. – În + Dumnezeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndumnezeire
ÎNDUMNEZEÍRE s. f. (Rar) Faptul de a îndumnezeit divinizare, adorație. – V. îndumnezei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndumnezeit
ÎNDUMNEZEÍT, -Ă, îndumnezeiți, -te, adj. (Rar) Divin, minunat. – V. îndumnezei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndupleca
ÎNDUPLECÁ, îndúplec, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se supună, să cedeze, să consimtă la ceva; a determina, a hotărî pe cineva să facă ceva. ♦ Refl. A se arăta milos, bun; a se îndura. – În + dupleca (Înv. „a îndupleca” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduplecare
ÎNDUPLECÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îndupleca. – V. îndupleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduplecător
ÎNDUPLECĂTÓR, -OÁRE, înduplecători, -oare, adj. (Înv.) Care înduplecă; convingător. – Îndupleca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndura
ÎNDURÁ, îndúr, vb. I. 1. Tranz. A suporta cu răbdare un necaz, o durere, o boală etc.; a pătimi, a suferi. 2. Refl. A se arăta milos, bun; a se îndupleca. ♦ A-i fi milă cuiva de cineva. 3. Refl. A consimți, a-l lăsa pe cineva inima să..., a se hotărî. – Lat. indurare (1 și după fr. endurer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndurare
ÎNDURÁRE, îndurări, s. f. Acțiunea de a (se) îndura și rezultatul ei; putere de a răbda; răbdare; milă, compătimire, bunătate. – V. îndura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndurător
ÎNDURĂTÓR, -OÁRE, îndurători, -oare, adj. (Înv.) 1. Plin de milă; milostiv. 2. Care suportă cu răbdare suferințele; răbdător. – Îndura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndurera
ÎNDURERÁ, îndurerez, vb. I. Tranz. A provoca cuiva o durere sufletească; a întrista, a amărî, a mâhni. ♦ (Rar) A pricinui cuiva o durere fizică. – În + durere (după fr. endolorir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndurerare
ÎNDURERÁRE s. f. Mâhnire, întristare. – V. îndurera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndurerat
ÎNDURERÁT, -Ă, îndurerați, -te, adj. Care încearcă, suportă o mare durere sufletească; trist, amărât. ♦ Care exprimă durere, mâhnire. – V. îndurera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduşmăni
ÎNDUȘMĂNÍ, îndușmănesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se dușmăni. – În + dușmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndușmăni
ÎNDUȘMĂNÍ, îndușmănesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se dușmăni. – În + dușmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înduşmănit
ÎNDUȘMĂNÍT, -Ă, îndușmăniți, -te, adj. (Reg.) Care nutrește dușmănie împotriva cuiva, învrăjbit cu cineva. – V. îndușmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îndușmănit
ÎNDUȘMĂNÍT, -Ă, îndușmăniți, -te, adj. (Reg.) Care nutrește dușmănie împotriva cuiva, învrăjbit cu cineva. – V. îndușmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înec
ÎNEC, înecuri, s. n. 1. Moarte prin sufocare în apă (sau în alt lichid); înecăciune (2). 2. Revărsare mare de ape; inundare, inundație; puhoi. – Din îneca (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îneca
ÎNECÁ, înéc, vb. I. 1. Refl. și tranz. A muri sau a face să moară prin sufocare în apă (sau în alt lichid). ◊ Expr. (Refl.) A se îneca (ca țiganul) la mal = a suferi un eșec în ultimul moment. 2. Refl. (Despre nave) A se scufunda. ◊ Expr. Parcă i s-au înecat corăbiile, se spune cuiva când e trist, indispus. ◊ Fig. A se cufunda, a se afunda. 3. Tranz. (Despre ape) A inunda un loc, o arătură etc. ♦ Fig. A copleși, a înăbuși. 4. Refl. și tranz. A (se) sufoca, a (se) înăbuși. ♦ Tranz. (Despre plâns, lacrimi) A podidi (împiedicând respirația). – În + neca (Înv. „a ucide” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îneca
ÎNECÁ, înéc, vb. I. 5. Refl. (Auto) A ajunge, în cilindrii unui motor cu aprindere prin scânteie, un exces necontrolat de benzină, care, prin umezirea bujiilor, face imposibilă pornirea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înecare
ÎNECÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îneca și rezultatul ei; inundare, revărsare. – V. îneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înecat
ÎNECÁT, -Ă, înecați, -te, adj. 1. Asfixiat prin înec. 2. (Despre o navă) Scufundat în apă. 3. Inundat. 4. Înăbușit, sufocat. – V. îneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înecăcios
ÎNECĂCIÓS, -OÁSĂ, înecăcioși, -oase, adj. Care îneacă (4); sufocant. ♦ (Despre alimente) Care se înghite cu greutate. [Var.: necăciós, -oásă adj.] – Îneca + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înecăciune
ÎNECĂCIÚNE, înecăciuni, s. f. 1. Greutate de a respira; asfixie, sufocare, năduf. 2. (Rar) Înec (1). – Îneca + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înecător
ÎNECĂTÓR, -OÁRE, înecători, -oare, adj. (Rar) Înăbușitor, sufocant. – Îneca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăptui
ÎNFĂPTUÍ, înfăptuiesc, vb. IV. Tranz. A aduce la îndeplinire; a realiza, a îndeplini. – În + făptui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăptuire
ÎNFĂPTUÍRE, înfăptuiri, s. f. Acțiunea de a înfăptui și rezultatul ei; realizare, îndeplinire; (concr.) operă realizată. – V. înfăptui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăptuit
ÎNFĂPTUÍT, -Ă, înfăptuiți, -te, adj. Care este dus la îndeplinire; realizat, îndeplinit. – V. înfăptui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăptuitor
ÎNFĂPTUITÓR, -OÁRE, înfăptuitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care înfăptuiește ceva; realizator. [Pr.: -tu-i-] – Înfăptui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşa
ÎNFĂȘÁ, înfắș, vb. I. Tranz. A înfășură un copil în scutece (și în feșe); p. ext. a înfășură corpul sau o parte a corpului cu o legătură, un bandaj sau o cataplasmă. – Lat. infasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășa
ÎNFĂȘÁ, înfắș, vb. I. Tranz. A înfășură un copil în scutece (și în feșe); p. ext. a înfășură corpul sau o parte a corpului cu o legătură, un bandaj sau o cataplasmă. – Lat. infasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşare
ÎNFĂȘÁRE, înfășări, s. f. Acțiunea de a înfășa. – V. înfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășare
ÎNFĂȘÁRE, înfășări, s. f. Acțiunea de a înfășa. – V. înfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşat
ÎNFĂȘÁT, -Ă, înfășați, -te, adj. Înfășurat în scutece (și în fașă); p. ext. bandajat. – V. înfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășat
ÎNFĂȘÁT, -Ă, înfășați, -te, adj. Înfășurat în scutece (și în fașă); p. ext. bandajat. – V. înfășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşura
ÎNFĂȘURÁ, înfășór, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi strâns de jur împrejur cu o pânză, cu o învelitoare, cu un material izolant etc. 2. Tranz. Fig. A cuprinde, a învălui. 3. Tranz. și refl. A (se) încolăci. ♦ Tranz. A depăna (pe un ghem, pe un fus etc.). 4. Refl. (Fam.) A se învârti de colo până colo; a da târcoale. [Prez. ind. și: înfắșur] – Lat. in-fasciolare (< fascia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășura
ÎNFĂȘURÁ, înfășór, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi strâns de jur împrejur cu o pânză, cu o învelitoare, cu un material izolant etc. 2. Tranz. Fig. A cuprinde, a învălui. 3. Tranz. și refl. A (se) încolăci. ♦ Tranz. A depăna (pe un ghem, pe un fus etc.). 4. Refl. (Fam.) A se învârti de colo până colo; a da târcoale. [Prez. ind. și: înfắșur] – Lat. in-fasciolare (< fascia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşurare
ÎNFĂȘURÁRE, înfășurări, s. f. Acțiunea de a (se) înfășura și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Fiecare dintre ansamblele de bobine sau de bare care alcătuiesc circuitele electrice ale unor mașini și aparate electrice. – V. înfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășurare
ÎNFĂȘURÁRE, înfășurări, s. f. Acțiunea de a (se) înfășura și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Fiecare dintre ansamblele de bobine sau de bare care alcătuiesc circuitele electrice ale unor mașini și aparate electrice. – V. înfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşurător
ÎNFĂȘURĂTÓR, -OÁRE, înfășurători, -oare, adj. (Rar) Care servește la înfășurare, care înfășoară. ♦ (Substantivat, n.) Cilindru pe care se înfășoară hârtia la ieșirea din mașina de fabricat. ♦ (Substantivat, f.) Curbă tangentă la fiecare dintre curbele unui ansamblu. – Înfășura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășurător
ÎNFĂȘURĂTÓR, -OÁRE, înfășurători, -oare, adj. (Rar) Care servește la înfășurare, care înfășoară. ♦ (Substantivat, n.) Cilindru pe care se înfășoară hârtia la ieșirea din mașina de fabricat. ♦ (Substantivat, f.) Curbă tangentă la fiecare dintre curbele unui ansamblu. – Înfășura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăşurătură
ÎNFĂȘURĂTÚRĂ, înfășurături, s. f. (Rar) Ceea ce înfășoară ceva sau este înfășurat pe ceva. – Înfășura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfășurătură
ÎNFĂȘURĂTÚRĂ, înfășurături, s. f. (Rar) Ceea ce înfășoară ceva sau este înfășurat pe ceva. – Înfășura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţa
ÎNFĂȚÁ, înfắț, vb. I. Tranz. A îmbrăca cu o față de pernă, de plapumă etc. ◊ Expr. A înfăța patul = a schimba lenjeria patului. – În + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăța
ÎNFĂȚÁ, înfắț, vb. I. Tranz. A îmbrăca cu o față de pernă, de plapumă etc. ◊ Expr. A înfăța patul = a schimba lenjeria patului. – În + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţare
ÎNFĂȚÁRE s. f. Faptul de a înfăța. – V. înfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățare
ÎNFĂȚÁRE s. f. Faptul de a înfăța. – V. înfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţat
ÎNFĂȚÁT, -Ă, înfățați, -te, adj. (Despre plăpumi, perne) Îmbrăcat cu rufărie (curată). – V. înfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățat
ÎNFĂȚÁT, -Ă, înfățați, -te, adj. (Despre plăpumi, perne) Îmbrăcat cu rufărie (curată). – V. înfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţişa
ÎNFĂȚIȘÁ, înfățișez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) prezenta; a (se) arăta. ♦ Tranz. A descrie ceva sau pe cineva cu ajutorul cuvintelor, al culorilor etc.; a zugrăvi, a reprezenta. 2. Refl. A-și imagina, a-și închipui. [Var.: (reg.) înfățoșá vb. I] – În + fățiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățișa
ÎNFĂȚIȘÁ, înfățișez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) prezenta; a (se) arăta. ♦ Tranz. A descrie ceva sau pe cineva cu ajutorul cuvintelor, al culorilor etc.; a zugrăvi, a reprezenta. 2. Refl. A-și imagina, a-și închipui. [Var.: (reg.) înfățoșá vb. I] – În + fățiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţişare
ÎNFĂȚIȘÁRE, înfățișări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) înfățișa și rezultatul ei; prezentare, descriere, zugrăvire. ♦ (Jur.) Prezentare a unei persoane citate în fața unei autorități judiciare, a unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală; dezbatere în fața unei instanțe. ♦ Termen de judecată. 2. (Concr.) Aspect sub care se prezintă un lucru sau o ființă; configurație. [Var.: (reg.) înfățoșáre s. f.] – V. înfățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățișare
ÎNFĂȚIȘÁRE, înfățișări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) înfățișa și rezultatul ei; prezentare, descriere, zugrăvire. ♦ (Jur.) Prezentare a unei persoane citate în fața unei autorități judiciare, a unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală; dezbatere în fața unei instanțe. ♦ Termen de judecată. 2. (Concr.) Aspect sub care se prezintă un lucru sau o ființă; configurație. [Var.: (reg.) înfățoșáre s. f.] – V. înfățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţoşa
ÎNFĂȚOȘÁ vb. I v. înfățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățoșa
ÎNFĂȚOȘÁ vb. I v. înfățișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfăţoşare
ÎNFĂȚOȘÁRE s. f. v. înfățișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfățoșare
ÎNFĂȚOȘÁRE s. f. v. înfățișare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfeuda
ÎNFEUDÁ, înfeudez, vb. I. Tranz. A supune, a robi. ♦ Refl. A se subordona întru totul unei persoane. [Pr.: -fe-u-] – Din fr. inféoder, lat. infeodare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfeudare
ÎNFEUDÁRE, înfeudări, s. f. Acțiunea de a (se) înfeuda și rezultatul ei; supunere, robire. [Pr.: -fe-u-] – V. înfeuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfia
ÎNFIÁ, înfiez, vb. I. Tranz. A adopta (cu forme legale) un copil. [Pr.: -fi-a] – În + fiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiat
ÎNFIÁT, -Ă, înfiați, -te, adj. Care devine fiu sau fiică prin înfiere. [Pr.: -fi-at] – V. înfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiera
ÎNFIERÁ, înfierez, vb. I. Tranz. 1. A însemna un animal cu ajutorul fierului înroșit. 2. Fig. A condamna cu toată severitatea, a osândi în public; a stigmatiza. – În + fier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierare
ÎNFIERÁRE, înfierări, s. f. Acțiunea de a înfiera; înfierat^1. – V. înfiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierat
ÎNFIERÁT^1 s. n. Înfierare. – V. înfiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierat
ÎNFIERÁT^2, -Ă, înfierați, -te, adj. 1. (Despre animale) Însemnat cu fierul roșu; (despre semne) aplicat cu fierul roșu. 2. Fig. Osândit în public; stigmatizat. 3. (Pop.) Îmbrăcat în fier; ferecat. – V. înfiera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierbânta
ÎNFIERBÂNTÁ, înfierbấnt, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face fierbinte. ♦ Fig. A (se) aprinde de mânie. ♦ Refl. Fig. A se antrena într-o acțiune; a se înflăcăra. ♦ Tranz. Fig. A insufla avânt, pasiune. – În + fierbinte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierbântare
ÎNFIERBÂNTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înfierbânta; înfierbântat^1. – V. înfierbânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierbântat
ÎNFIERBÂNTÁT^1 s. n. Înfierbântare. – V. înfierbânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierbântat
ÎNFIERBÂNTÁT^2, -Ă, înfierbântați, -te, adj. Care s-a încălzit foarte tare; încins^2. ♦ Fig. Înflăcărat, aprins. – V. înfierbânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfierbântător
ÎNFIERBÂNTĂTÓR, -OÁRE, înfierbântători, -oare, adj. Care înfierbântă. – Înfierbânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiere
ÎNFIÉRE, înfieri, s. f. Acțiunea de a înfia și rezultatul ei; adoptare, adopție. [Pr.: -fi-e-] – V. înfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfietor
ÎNFIETÓR, -OÁRE, înfietori, -oare, s. m. și f. Persoană care, printr-un act juridic, devine părintele unui copil care nu a fost al lui; adoptator. [Pr.: -fi-e-] – Înfia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfigăreţ
ÎNFIGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, înfigăreți, -e, adj. (Despre oameni) Care se vâră sau se amestecă în toate; băgăcios, băgăreț. – Înfige + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfigăreț
ÎNFIGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, înfigăreți, -e, adj. (Despre oameni) Care se vâră sau se amestecă în toate; băgăcios, băgăreț. – Înfige + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfige
ÎNFÍGE, înfíg, vb. III. 1. Tranz. A face ca un obiect cu vârf ascuțit să intre adânc în ceva; a împlânta, a vârî. ◊ Expr. A înfige mâna sau mâinile (în ceva) = a apuca (ceva) cu putere. ♦ A împlânta ceva într-un obiect ascuțit. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se apuca de ceva (fără dreptul sau priceperea necesară), a intra sau a se amesteca undeva cu obrăznicie. [Perf. s. înfipsei, part. înfipt] – Lat. infigere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfigere
ÎNFÍGERE, înfigeri, s. f. Acțiunea de a (se) înfige; împlântare. – V. înfige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiinţa
ÎNFIINȚÁ, înființez, vb. I. 1. Tranz. A face să ia ființă; a crea, a întemeia, a fonda, a alcătui. 2. Refl. (Despre oameni) A se prezenta, a se înfățișa undeva (pe neașteptate). – În + ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înființa
ÎNFIINȚÁ, înființez, vb. I. 1. Tranz. A face să ia ființă; a crea, a întemeia, a fonda, a alcătui. 2. Refl. (Despre oameni) A se prezenta, a se înfățișa undeva (pe neașteptate). – În + ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiinţare
ÎNFIINȚÁRE, înființări, s. f. Acțiunea de a (se) înființa; fondare, instituire, întemeiere. ♦ (Rar) Realizare, executare. – V. înființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înființare
ÎNFIINȚÁRE, înființări, s. f. Acțiunea de a (se) înființa; fondare, instituire, întemeiere. ♦ (Rar) Realizare, executare. – V. înființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiltra
ÎNFILTRÁ vb. I v. infiltra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiltrare
ÎNFILTRÁRE s. f. v. infiltrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiltraţie
ÎNFILTRÁȚIE s. f. v. infiltrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiltrație
ÎNFILTRÁȚIE s. f. v. infiltrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiola
ÎNFIOLÁ, înfiolez, vb. I. Tranz. A închide într-o fiolă o substanță medicamentoasă. [Pr.: -fi-o-] – În + fiolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiolare
ÎNFIOLÁRE, înfiolări, s. f. Acțiunea de a înfiola. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiora
ÎNFIORÁ, înfiór, vb. I. Tranz. și refl. 1. A face ca cineva să fie cuprins sau a fi cuprins de fiori; a (se) speria, a (se) înfricoșa. 2. A suferi sau a face pe cineva să sufere o impresie adâncă, a (se) pătrunde de un sentiment adânc; a (se) emoționa, a (se) tulbura. 3. A (se) mișca ușor. [Pr.: -fi-o-. – Prez. ind. și: înfioréz] – În + fior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiorare
ÎNFIORÁRE, înfiorări, s. f. Faptul de a (se) înfiora; frică, spaimă; neliniște, tulburare, emoție. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiorat
ÎNFIORÁT, -Ă, înfiorați, -te, adj. 1. Cuprins de fiori; speriat, înfricoșat. 2. Emoționat, tulburat. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiorător
ÎNFIORĂTÓR, -OÁRE, înfiorători, -oare, adj. Care produce fiori (de spaimă); fioros, înspăimântător, îngrozitor. [Pr.: -fi-o-] – Înfiora + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfipt
ÎNFÍPT, -Ă, înfipți, -te, adj. 1. Nemișcat, neclintit, țeapăn. 2. (Fam.) Îndrăzneț, cutezător; p. ext. obraznic. ♦ (Adverbial) De-a dreptul, direct. – V. înfige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfira
ÎNFIRÁ, înfír, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A coase sau a broda cu fir. 2. A depăna fire toarse. – În + fir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfirat
ÎNFIRÁT, -Ă, înfirați, -te, adj. (Rar) Cusut sau brodat cu fir. – V. înfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiripa
ÎNFIRIPÁ, înfiripez, vb. I. 1. Tranz. A alcătui ceva din elemente puține, disparate sau necorespunzătoare; a înjgheba. ♦ Refl. Fig. A lua naștere, a prinde consistență. ♦ Refl. A ajunge la o oarecare bunăstare. 2. Refl. A-și reveni în puteri; a se reface după o boală, a se întrema. [Prez. ind. și: înfiríp. – Var.: înciripá vb. I] – Cf. sl. čerep „oală, hârb”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiripare
ÎNFIRIPÁRE, înfiripări, s. f. Acțiunea de a (se) înfiripa; înjghebare; întremare (după o boală). – V. înfiripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfiripat
ÎNFIRIPÁT, -Ă, înfiripați, -te, adj. 1. Înjghebat, alcătuit (cu greu). 2. Restabilit după o boală, întremat. – V. înfiripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflăcăra
ÎNFLĂCĂRÁ, înflăcărez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) aprinde, a (se) înfierbânta, a (se) pasiona, a (se) entuziasma. 2. A face să capete sau a căpăta culoarea flăcării; a (se) înroși, a se îmbujora. – În + flacără.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflăcărare
ÎNFLĂCĂRÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înflăcăra; ardoare, pasiune. – V. înflăcăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflăcărat
ÎNFLĂCĂRÁT, -Ă, înflăcărați, -te, adj. 1. Avântat, pasionat. 2. Care e aprins, care dogorește; p. ext. de culoare roșie ca focul. – V. înflăcăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfligere
ÎNFLÍGERE s. f. v. înflige. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înflora
ÎNFLORÁ, înflorez, vb. I. Tranz. A împodobi cu flori țesute, brodate, pictate, incrustate. – În + flori (pl. lui floare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflorat
ÎNFLORÁT, -Ă, înflorați, -te, adj. Ornamentat cu flori țesute, brodate etc.; înflorit. – V. înflora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflori
ÎNFLORÍ, înfloresc, vb. IV. I. Intranz. A face, a da flori; a se acoperi de flori. II. 1. Intranz. Fig. A-și face apariția, a se arăta; a se ivi; a se dezvolta, a crește, a prospera. ♦ A fi în toată frumusețea, strălucirea. ♦ (Despre față) A se îmbujora, a se lumina. 2. Tranz. A împodobi (prin cusături, desene, ornamente etc.), a înfrumuseța. ♦ Fig. A exagera. 3. Tranz. (Pop.) A face ca o pânză sau un obiect confecționat din pânză să devină alb-strălucitor (prin spălare și uscare la soare). – Lat. inflorire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflorire
ÎNFLORÍRE, înfloriri, s. f. Acțiunea de a înflori. – V. înflori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înflorit
ÎNFLORÍT, -Ă, înfloriți, -te, adj. I. (Despre plante) Care a făcut, a dat flori; acoperit de flori, plin de flori; (despre flori) care și-a deschis bobocii. II. 1. Fig. (Despre față; p. ext. despre oameni) Îmbujorat; luminat. 2. Împodobit cu desene, cu ornamente; înflorat. ♦ Fig. (Despre exprimare) Care este bogat în imagini; care caută să impresioneze prin bogăția imaginilor. – V. înflori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfloritor
ÎNFLORITÓR, -OÁRE, înfloritori, -oare, adj. Care e în plină dezvoltare, care prosperă. – Înflori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfloritură
ÎNFLORITÚRĂ, înflorituri, s. f. Podoabă, ornament, broderie. ♦ Fig. Adaos personal (la o povestire, la o expunere); exagerare. – Înflori + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfoca
ÎNFOCÁ, (rar) înfóc, vb. I. (Rar) 1. Tranz. A înfierbânta, a încălzi ceva la foc; a da foc la ceva. 2. Refl. Fig. A se aprinde, a se înflăcăra (ca urmare a unui sentiment puternic). – În + foc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfocare
ÎNFOCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înfoca; înflăcărare, entuziasm; ardoare, pasiune. – V. înfoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfocat
ÎNFOCÁT, -Ă, înfocați, -te, adj. 1. Înfierbântat peste măsură; fierbinte, aprins^2; care arde și dogorește ca focul. ♦ De culoarea focului, roșu-aprins. ♦ Fig. (Despre ochi) Focos, scânteietor, viu. 2. Fig. Înflăcărat, însuflețit, pasionat. – V. înfoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfofoli
ÎNFOFOLÍ, înfofolesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca sau a (se) acoperi cu (prea) multe haine groase și călduroase pentru a (se) feri de frig; a (se) îmbodoli, a (se) încotoșmăna. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfofolit
ÎNFOFOLÍT, -Ă, înfofoliți, -te, adj. Îmbrăcat, acoperit cu (prea) multe haine groase; îmbodolit, încotoșmănat. – V. înfofoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfoia
ÎNFOIÁ, înfói, vb, I. 1. Refl. și tranz. A (se) desface, a (se) umfla (asemenea foalelor). ♦ Refl. (Despre păsări) A-și umfla, a-și răsfira, a-și zbârli penele. ♦ Refl. A se învârti de colo-colo, a se roti. ♦ Refl. Fig. (Despre oameni) A-și da ifose, a-și da importanță. 2. Refl. (Despre pământ și alte materiale) A se afăna. [Pr.: -fo-ia. – Prez. ind. și: înfoiéz] – Lat. infolliare (< follis) sau în + foi (pl. lui foaie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfoiat
ÎNFOIÁT, -Ă, înfoiați, -te, adj. 1. (Rar) Desfăcut, umflat (asemenea foalelor). ♦ (Despre păsări) Cu penele umflate, răsfirate, zbârlite. ♦ (Despre haine) Larg, creț. 2. (Despre pământ) Afânat. – V. înfoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfoiere
ÎNFOIÉRE, înfoieri, s. f. Acțiunea de a (se) înfoia și rezultatul ei. – V. înfoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfometa
ÎNFOMETÁ, înfometez, vb. I. Tranz. A face să flămânzească; a constrânge prin foame. – În + foamete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfometare
ÎNFOMETÁRE s. f. Acțiunea de a înfometa și rezultatul ei. – V. înfometa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfometat
ÎNFOMETÁT, -Ă, înfometați, -te, adj. Care suferă de foame; flămând, flămânzit, famelic. – V. înfometa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înformăluire
ÎNFORMĂLUÍRE s. f. v. înformălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înfrăţi
ÎNFRĂȚÍ, înfrățesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. și tranz. A (se) lega printr-o dragoste frățească, a (se) împrieteni. 2. Intranz. (Despre plante) A da naștere la lăstari, a fi în faza de înfrățire (2). – În + frate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrăți
ÎNFRĂȚÍ, înfrățesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. și tranz. A (se) lega printr-o dragoste frățească, a (se) împrieteni. 2. Intranz. (Despre plante) A da naștere la lăstari, a fi în faza de înfrățire (2). – În + frate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrăţire
ÎNFRĂȚÍRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) înfrăți și rezultatul ei; prietenie frățească; fraternizare. 2. Formare a lăstarilor laterali la baza tulpinii principale a cerealelor păioase sau a gramineelor perene din pajiști; lăstărire. – V. înfrăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrățire
ÎNFRĂȚÍRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) înfrăți și rezultatul ei; prietenie frățească; fraternizare. 2. Formare a lăstarilor laterali la baza tulpinii principale a cerealelor păioase sau a gramineelor perene din pajiști; lăstărire. – V. înfrăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrăţit
ÎNFRĂȚÍT, -Ă, înfrățiți, -te, adj. 1. Legat de altul prin relații frățești. 2. (Despre plante) Care a dat lăstari din tulpina principală. – V. înfrăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrățit
ÎNFRĂȚÍT, -Ă, înfrățiți, -te, adj. 1. Legat de altul prin relații frățești. 2. (Despre plante) Care a dat lăstari din tulpina principală. – V. înfrăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrăţitor
ÎNFRĂȚITÓR, -OÁRE, înfrățitori, -oare, adj. (Rar) Care înfrățește. – Înfrăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrățitor
ÎNFRĂȚITÓR, -OÁRE, înfrățitori, -oare, adj. (Rar) Care înfrățește. – Înfrăți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrâna
ÎNFRÂNÁ, înfrânez, vb. I. Tranz. A pune frâu; p. ext. a îmblânzi, a domestici. ♦ Fig. A stăvili, a reține, a potoli. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) stăpâni, a (se) domina. – Lat. infrenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrânare
ÎNFRÂNÁRE, înfrânări, s. f. Acțiunea de a (se) înfrâna; fig. reținere, abținere, cumpătare. – V. înfrâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrânat
ÎNFRÂNÁT, -Ă, înfrânați, -te, adj. 1. (Despre animale de ham) Căruia i s-a pus frâu. 2. (Despre mașini) Care merg cu frâna pusă. – V. înfrâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrânge
ÎNFRẤNGE, înfrấng, vb. III. Tranz. A învinge, a birui, a bate (în luptă). ♦ A-și stăpâni o anumită stare sufletească. ♦ (Rar) A nesocoti voința cuiva, a călca o lege, o dispoziție etc. [Perf. s. înfrânsei, part. înfrânt] – Lat. infrangere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrângere
ÎNFRẤNGERE, înfrângeri, s. f. Acțiunea de a înfrânge; învingere; (rar) călcare a legii. – V. înfrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrânt
ÎNFRẤNT, -Ă, înfrânți, -te, adj. Învins, biruit, bătut (în luptă). – V. înfrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrica
ÎNFRICÁ vb. I. Refl. (Înv.; folosit la timpurile trecute) A se înfricoșa. – În + frică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricat
ÎNFRICÁT, -Ă, înfricați, -te, adj. (Înv.) înfricoșat. – V. înfrica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoşa
ÎNFRICOȘÁ, înfricoșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de frică; a (se) înspăimânta; a (se) îngrozi, a se înfrica. – În + fricos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoșa
ÎNFRICOȘÁ, înfricoșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de frică; a (se) înspăimânta; a (se) îngrozi, a se înfrica. – În + fricos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoşare
ÎNFRICOȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înfricoșa; frică; intimidare. – V. înfricoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoșare
ÎNFRICOȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înfricoșa; frică; intimidare. – V. înfricoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoşat
ÎNFRICOȘÁT, -Ă, înfricoșați, -te, adj. Cuprins de frică; speriat^2, înspăimântat, îngrozit, înfricat. ♦ Înfiorător, înspăimântător. ♦ (Reg., cu valoare de superlativ) Teribil, grozav. – V. înfricoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoșat
ÎNFRICOȘÁT, -Ă, înfricoșați, -te, adj. Cuprins de frică; speriat^2, înspăimântat, îngrozit, înfricat. ♦ Înfiorător, înspăimântător. ♦ (Reg., cu valoare de superlativ) Teribil, grozav. – V. înfricoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoşător
ÎNFRICOȘĂTÓR, -OÁRE, înfricoșători, -oare, adj. Care provoacă sau inspiră frică; îngrozitor, înspăimântător, abominabil, groaznic. – Înfricoșa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfricoșător
ÎNFRICOȘĂTÓR, -OÁRE, înfricoșători, -oare, adj. Care provoacă sau inspiră frică; îngrozitor, înspăimântător, abominabil, groaznic. – Înfricoșa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrigura
ÎNFRIGURÁ vb. unipers. v. RÉCE (1.) Fig. Care înfioară, care înfrigurează. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înfrigurare
ÎNFRIGURÁRE s. f. Stare de încordare nervoasă, de nerăbdare, de emoție. ◊ Loc. adv. Cu înfrigurare = cu neliniște, cu emoție. – Înfrigur[at] + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrigurat
ÎNFRIGURÁT, -Ă, înfrigurați, -te, adj. Care tremură de frig, pătruns de frig; fig. cuprins de nerăbdare, de emoție, de zel; febril. – În + friguri + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumoşa
ÎNFRUMOȘÁ, înfrumoșez, vb. I. Refl. (Reg.) A se înfrumuseța. – În + frumos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumoșa
ÎNFRUMOȘÁ, înfrumoșez, vb. I. Refl. (Reg.) A se înfrumuseța. – În + frumos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumuseţa
ÎNFRUMUSEȚÁ, înfrumusețez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai frumos; a (se) împodobi, a (se) înfrumoșa. – În + frumusețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumuseța
ÎNFRUMUSEȚÁ, înfrumusețez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai frumos; a (se) împodobi, a (se) înfrumoșa. – În + frumusețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumuseţare
ÎNFRUMUSEȚÁRE, înfrumusețări, s. f. Acțiunea de a (se) înfrumuseța; împodobire. – V. înfrumuseța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumusețare
ÎNFRUMUSEȚÁRE, înfrumusețări, s. f. Acțiunea de a (se) înfrumuseța; împodobire. – V. înfrumuseța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumuseţat
ÎNFRUMUSEȚÁT, -Ă, înfrumusețați, -te, adj. Care a devenit mai frumos; împodobit, ornat. – V. înfrumuseța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrumusețat
ÎNFRUMUSEȚÁT, -Ă, înfrumusețați, -te, adj. Care a devenit mai frumos; împodobit, ornat. – V. înfrumuseța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrunta
ÎNFRUNTÁ, înfrúnt, vb. I. Tranz. 1. A mustra, a dojeni cu vorbe aspre de față cu alții; a certa, a ocărî. 2. A ține piept, a da piept, a rezista cu curaj (în fața unei primejdii). ♦ Refl. recipr. A avea un conflict, un schimb aprins de cuvinte. – Lat. *infrontare (< frons).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfruntare
ÎNFRUNTÁRE, înfruntări, s. f. Acțiunea de a (se) înfrunta și rezultatul ei. 1. Mustrare, dojană aspră; p. ext. jignire, insultă. 2. Rezistență hotărâtă; opunere îndrăzneață. ♦ Conflict, ciocnire. – V. înfrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrunzire
ÎNFRUNZÍRE, înfrunziri, s. f. Acțiunea de a înfrunzi și rezultatul ei. – V. înfrunzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrunzit
ÎNFRUNZÍT, -Ă, înfrunziți, -te, adj. Căruia i-a dat frunza, plin de frunze. – V. înfrunzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfrupta
ÎNFRUPTÁ, înfrúpt, vb. I. Refl. A mânca din ceva deosebit de gustos. ♦ (Pop.) A mânca de dulce în zi de post. ♦ Fig. (Ir.) A trage beneficii (necinstite), a profita de... – În + frupt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfruptare
ÎNFRUPTÁRE s. f. Acțiunea de a se înfrupta. – V. înfrupta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfuleca
ÎNFULECÁ, înfúlec, vb. I. Tranz. A mânca lacom și repede, a înghiți pe nerăsuflate. [Var.: înfulicá vb. I] – Lat. infollicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfulecare
ÎNFULECÁRE s. f. Acțiunea de a înfuleca. – V. înfuleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfulica
ÎNFULICÁ vb. I v. înfuleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfumura
ÎNFUMURÁ, înfumurez, vb. I. Refl. A se comporta cu îngâmfare, a-și da aere, a se îngâmfa, a se infatua. – În + fumuri (pl. lui fum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfumurare
ÎNFUMURÁRE, înfumurări, s. f. Îngâmfare, mândrie nejustificată; orgoliu, aroganță, infatuare. – V. înfumura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfumurat
ÎNFUMURÁT, -Ă, înfumurați, -te, adj. (Adesea substantivat) Îngâmfat, încrezut, închipuit, infatuat. – V. înfumura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfunda
ÎNFUNDÁ, înfúnd, vb. I. 1. Tranz. A pune fund la un butoi, la o putină etc. ♦ A astupa complet un orificiu, o deschizătură. ◊ Expr. A-i înfunda (cuiva) gura = a obliga (pe cineva) să tacă. ♦ Fig. A înăbuși un sunet, un zgomot. ◊ Loc. adv. Pe înfundate = fără zgomot, înăbușit. 2. Refl. (Despre drumuri, suprafețe etc.) A se închide, a se sfârși. ◊ Expr. (Fam.) A i se înfunda (cuiva) = a ajunge într-o situație fără ieșire, a nu-i mai merge; a o păți. ♦ (Despre conducte, șanțuri etc.) A se astupa. ◊ Tranz. A înfunda un șanț. 3. Tranz. A vârî, a îndesa (undeva la fund, în adâncime). ♦ A umple bine. ◊ Expr. A înfunda ocna (sau temnița, pușcăria) = a fi condamnat la ani grei de închisoare. ♦ A îndesa pe cap pălăria sau căciula. ♦ Refl. A se duce, a intra, a se ascunde într-un loc unde nu poate fi ușor descoperit. ♦ Fig. A pune pe cineva într-o situație grea, fără ieșire. 4. Refl. și tranz. A (se) adânci, a (se) cufunda. ♦ Refl. A intra într-un loc care este (sau pare a fi) fără capăt, fără ieșire. – Lat. infundare sau în + fund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfundare
ÎNFUNDÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înfunda; astupare, înfundat^1; astupat^1. – V. înfunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfundat
ÎNFUNDÁT^1 s. n. Faptul de a (se) înfunda. – V. înfunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfundat
ÎNFUNDÁT^2, -Ă, înfundați, -te, adj. 1. Închis, astupat ermetic. ◊ Vin înfundat = vin pus în sticle astupate ermetic. 2. Fig. (Despre sunete) Înăbușit. – V. înfunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfundătoare
ÎNFUNDĂTOÁRE, înfundători, s. f. Fiecare dintre părțile care închid carul în față și în spate. – Înfunda + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfundătură
ÎNFUNDĂTÚRĂ, înfundături, s. f. Drum, stradă fără ieșire; intrare, fundătură. ♦ Loc (adâncit) care pare închis din toate părțile. – Înfunda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurca
ÎNFURCÁ^1, înfurcesc, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) A lua fân în furcă. [Prez. ind. și: înfúrc] – În + furcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurca
ÎNFURCÁ^2 vb. I v. înfurci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurcat
ÎNFURCÁT, -Ă adj. v. înfurcit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurcătură
ÎNFURCĂTÚRĂ s. f. v. înfurcitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurci
ÎNFURCÍ, înfurc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Refl. A se bifurca. 2. Refl. recipr. A se certa, a se încăiera. [Var.: înfurcá vb. I] – În + furcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurcit
ÎNFURCÍT, -Ă, înfurciți, -te, adj. (Înv. și pop.) Bifurcat. [Var. înfurcát, -ă adj.] – V. înfurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurcitură
ÎNFURCITÚRĂ, înfurcituri, s. f. (Înv.) Bifurcare de drumuri; răspântie. [Var.: înfurcătúră s. f.] – Înfurci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfuria
ÎNFURIÁ, înfúrii, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de furie; a (se) mânia, a (se) enerva, a (se) irita. [Pr.: -ri-a] – În + furie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfuriat
ÎNFURIÁT, -Ă, înfuriați, -te, adj. Cuprins de furie; furios, mânios. [Pr.: -ri-at] – V. înfuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfuriere
ÎNFURIÉRE s. f. Acțiunea de a (se) înfuria; furie, mânie. [Pr.: -ri-e-] – V. înfuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înfurnica
ÎNFURNICÁ, pers. 3 înfurnícă, vb. I. Tranz. impers. (Pop.) A fi cuprins de furnicături, de fiori, a simți înțepături pe piele. – În + furnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngădui
ÎNGĂDUÍ, îngắdui, vb. IV. 1. Tranz. A da voie, a permite, a admite, a încuviința, a tolera ceva; a da cuiva permisiunea, a-l lăsa să... ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se învoi, a se înțelege unul cu altul, a trăi în armonie. 2. Tranz. și intranz. (Pop.) A avea răbdare; a aștepta; a da răgaz; a amâna, a păsui. ♦ (Reg.) A întârzia, a zăbovi. [Prez. ind. și: îngăduiesc] – Din magh. engedni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăduială
ÎNGĂDUIÁLĂ, îngăduieli, s. f. Îngăduință. [Pr.: -du-ia-] – Îngădui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăduinţă
ÎNGĂDUÍNȚĂ s. f. 1. Încuviințare, permisiune, voie; indulgență, toleranță, îngăduială, îngăduire. ♦ Înțelegere, bunăvoință reciprocă. 2. (Fam., rar) Păsuire, răgaz. – Îngădui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăduință
ÎNGĂDUÍNȚĂ s. f. 1. Încuviințare, permisiune, voie; indulgență, toleranță, îngăduială, îngăduire. ♦ Înțelegere, bunăvoință reciprocă. 2. (Fam., rar) Păsuire, răgaz. – Îngădui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăduire
ÎNGĂDUÍRE s. f. Îngăduință. – V. îngădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăduitor
ÎNGĂDUITÓR, -OÁRE, îngăduitori, -oare, adj. Care îngăduie (1); p. ext. care iartă ușor, tolerant, răbdător; concesiv, indulgent. ♦ Blând, bun. [Pr.: -du-i-] – Îngădui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăima
ÎNGĂIMÁ, îngắim, vb. I. 1. Tranz. A rosti cu greutate, nedeslușit, încurcat; a bolborosi, a îndruga, a îngăla (2); p. ext. a fredona, a cânta. 2. Refl. (Reg.) A sta la îndoială; a zăbovi. [Prez. ind. și: îngáim, îngăimez] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăimare
ÎNGĂIMÁRE, îngăimări, s. f. Faptul de a (se) îngăima; îngăimeală. – V. îngăima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăimat
ÎNGĂIMÁT, -Ă, îngăimați, -te, adj. (Despre rostire, vorbe etc.) Nedeslușit, bolborosit, tărăgănat, șovăielnic; îngălat (2). – V. îngăima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăimător
ÎNGĂIMĂTÓR, -OÁRE, îngăimători, -oare, adj. (Rar) Care îngaimă; confuz. – Îngăima + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăimeală
ÎNGĂIMEÁLĂ, îngăimeli, s. f. (Rar) Îngăimare. – Îngăima + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngăla
ÎNGĂLÁ, îngălez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Pop.) A (se) murdări. 2. Tranz. (Reg.) A îngăima (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălare
ÎNGĂLÁRE, îngălări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) îngăla și rezultatul ei. – V. îngăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălat
ÎNGĂLÁT, -Ă, îngălați, -te, adj. 1. (Pop.) Murdar, neîngrijit. 2. (Reg.; despre rostire, vorbe etc.) Îngăimat (1). – V. îngăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălăciune
ÎNGĂLĂCIÚNE, îngălăciuni, s. f. (Înv.) Neîngrijire, necurățenie. – Îngăla + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbeni
ÎNGĂLBENÍ, îngălbenesc, vb. IV. Intranz., refl. și tranz. A deveni sau a face să devină galben, palid; p. ext. a (se) ofili, a (se) veșteji; a (se) gălbeni. [Var.: (pop.) îngălbiní vb. IV] – În + galben.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbenire
ÎNGĂLBENÍRE, îngălbeniri, s. f. Faptul de a (se) îngălbeni; p. ext. veștejire, ofilire. [Var.: (pop.) îngălbiníre s. f.] – V. îngălbeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbenit
ÎNGĂLBENÍT, -Ă, îngălbeniți, -te, adj. Devenit galben, palid; p. ext. ofilit, veștejit; gălbenit. [Var.: (pop.) îngălbinít, -ă adj.] – V. îngălbeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbini
ÎNGĂLBINÍ vb. IV v. îngălbeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbinire
ÎNGĂLBINÍRE s. f. v. îngălbenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngălbinit
ÎNGĂLBINÍT, -Ă adj. v. îngălbenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngâmfa
ÎNGÂMFÁ, îngâmfez, vb. I. Refl. A se mândri, a se fuduli, a se făli; a fi încrezut, a fi trufaș, a se infatua. [Prez. ind. și: (înv.) îngấmf] – În + gâmfa (înv. și reg. „a se umfla” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngâmfare
ÎNGÂMFÁRE s. f. Atitudine de încredere exagerată în propriile sale însușiri; trufie, orgoliu, fală; infatuare. – V. îngâmfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngâmfat
ÎNGÂMFÁT, -Ă, îngâmfați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care are o părere foarte bună despre sine; încrezut, fudul; vanitos, orgolios, infatuat. – V. îngâmfa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngâna
ÎNGÂNÁ, îngấn, vb. I. 1. Tranz. A imita, a repeta (în bătaie de joc) vorbele, glasul cuiva. 2. Tranz. A rosti sau a cânta ceva încet, șoptit (și neclar); a murmura, a mormăi. 3. Tranz. și refl. A (se) acompania, a (se) însoți. ♦ Refl. A se amăgi. 4. Refl. A se îmbina; a se confunda, a se amesteca. ◊ Expr. A se îngâna ziua cu noaptea = a se ivi zorile; a începe să se întunece. 5. Refl. și tranz. (Rar) A (se) mișca ușor; a (se) legăna. – Lat. *ingannare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngânare
ÎNGÂNÁRE, îngânări, s. f. Acțiunea de a (se) îngâna și rezultatul ei; cântec (nedeslușit), murmurare. – V. îngâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngânat
ÎNGÂNÁT, -Ă, îngânați, -te, adj. (Despre vorbe, sunete) Rostit ușor, murmurat, șoptit. – V. îngâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngândura
ÎNGÂNDURÁ, îngândurez, vb. I. Refl. și tranz. A cădea sau a pune pe gânduri. ♦ A (se) îngrijora. – În + gânduri (pl. lui gând).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngândurare
ÎNGÂNDURÁRE, îngândurări, s. f. Faptul de a fi îngândurat; cufundare în gânduri. ♦ Îngrijorare. – V. îngândura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngândurat
ÎNGÂNDURÁT, -Ă, îngândurați, -te, adj. Cufundat în gânduri; gânditor. ♦ Îngrijorat. – V. îngândura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngârluire
ÎNGÂRLUÍRE s. f. v. îngârlui. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îngemăna
ÎNGEMĂNÁ, îngemănez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) uni^3 strâns; a (se) împreuna, a (se) îmbina; a (se) amesteca. [Prez. ind. și: îngémăn] – Lat. ingeminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngemănare
ÎNGEMĂNÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngemăna; unire, îmbinare. – V. îngemăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngemănat
ÎNGEMĂNÁT, -Ă, îngemănați, -te, adj. Unit, îmbinat. – V. îngemăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngenunchea
ÎNGENUNCHEÁ, îngenunchez, vb. I. 1. Intranz. A se așeza în genunchi. 2. Tranz. Fig. A supune, a aservi. ♦ (Rar) A da în stăpânire, a închina (unui dușman). [Prez. ind. și: îngenúnchi] – Lat. ingenuculare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngenuncheat
ÎNGENUNCHEÁT, -Ă, îngenuncheați, -te, adj. 1. Care stă în genunchi. 2. Fig. Supus, aservit. – V. îngenunchea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngenunchere
ÎNGENUNCHÉRE, îngenuncheri, s. f. Acțiunea de a îngenunchea și rezultatul ei. – V. îngenunchea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înger
Î́NGER, îngeri, s. m. (În creștinism, mozaism și islam) Ființă spirituală creată de Dumnezeu, înzestrată cu calități excepționale (de bunătate, de frumusețe), considerată ca slujitor și mesager al divinității, mediator între acesta și oameni. ◊ Înger păzitor = persoană care veghează asupra cuiva, care are grijă de sănătatea cuiva. ◊ Expr. Tare de înger = care nu se lasă ușor intimidat sau înduioșat; curajos, rezistent. Slab de înger = care cedează, se descurajează ușor, lipsit de voință; fricos, timid. ♦ Epitet dezmierdător dat unei persoane. – Lat. angelus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngeraş
ÎNGERÁȘ, îngerași, s. m. Diminutiv al lui înger; îngerel. – Înger + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngeraș
ÎNGERÁȘ, îngerași, s. m. Diminutiv al lui înger; îngerel. – Înger + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngerea
ÎNGEREÁ, îngerele, s. f. (Rar) Plantă erbacee cu flori albe (Selinum carvifolia). – Înger[el] + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngerel
ÎNGERÉL, îngerei, s. m. (Rar) Îngeraș. – Înger + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngeresc
ÎNGERÉSC, -EÁSCĂ, îngerești, adj. 1. Care aparține îngerilor, privitor la îngeri, de îngeri; angelic. ♦ Ca de îngeri; pur, neprihănit; excepțional. 2. (Rar) Călugăresc, monahal. – Înger + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngereşte
ÎNGERÉȘTE adv. Ca îngerii; p. ext. foarte frumos sau foarte bun. – Înger + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngerește
ÎNGERÉȘTE adv. Ca îngerii; p. ext. foarte frumos sau foarte bun. – Înger + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghemui
ÎNGHEMUÍ, înghemuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ghemui. – În + ghemui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghesui
ÎNGHESUÍ, înghésui, vb. IV. 1. Refl. (Despre ființe) A se îmbulzi, a se îngrămădi (într-un spațiu restrâns); a (se) ghemui. 2. Tranz. A băga, a vârî pe cineva sau ceva într-un loc strâmt. ♦ A înconjura pe cineva din toate părțile, limitându-i spațiul de mișcare. [Prez. ind. și: înghesuiesc] – În + ghes + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghesuială
ÎNGHESUIÁLĂ, înghesuieli, s. f. Îngrămădire de ființe sau de lucruri într-un loc; îmbulzeală, aglomerație. [Pr.: -su-ia-] – Înghesui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghesuire
ÎNGHESUÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înghesui; înghesuit^1. – V. înghesui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghesuit
ÎNGHESUÍT^1 s. n. Înghesuire. – V. înghesui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghesuit
ÎNGHESUÍT^2, -Ă, înghesuiți, -te, adj. 1. Strâns, îngrămădit (în număr mare într-un spațiu restrâns); ghemuit^2. ◊ Expr. (Adverbial, rar) A râde înghesuit = a râde înfundat. 2. În care este mare înghesuială; aglomerat. – V. înghesui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheţ
ÎNGHÉȚ, înghețuri, s. n. Trecere a apei în stare de gheață; înghețare; p. ext. ger mare. ♦ Fig. Fior de frig, răceală. – Din îngheța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheț
ÎNGHÉȚ, înghețuri, s. n. Trecere a apei în stare de gheață; înghețare; p. ext. ger mare. ♦ Fig. Fior de frig, răceală. – Din îngheța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheţa
ÎNGHEȚÁ, înghéț, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A se preface în gheață. ◊ Expr. A-i îngheța cuiva inima (sau sângele în vine) = a înlemni, a încremeni. ♦ (Despre sol) A se întări, a se învârtoșa din cauza înghețului. 2. Intranz. și tranz. fact. A degera, a amorți sau a face să degere, să amorțească de frig. 3. Intranz. Fig. A încremeni, a înlemni, a înmărmuri (de frică, de emoție). – Lat. inglaciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheța
ÎNGHEȚÁ, înghéț, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A se preface în gheață. ◊ Expr. A-i îngheța cuiva inima (sau sângele în vine) = a înlemni, a încremeni. ♦ (Despre sol) A se întări, a se învârtoșa din cauza înghețului. 2. Intranz. și tranz. fact. A degera, a amorți sau a face să degere, să amorțească de frig. 3. Intranz. Fig. A încremeni, a înlemni, a înmărmuri (de frică, de emoție). – Lat. inglaciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheţare
ÎNGHEȚÁRE s. f. 1. Acțiunea de a îngheța și rezultatul ei; îngheț. 2. (În sintagma) Înghețarea salariilor = măsură economică de menținere neschimbată a salariilor într-o perioadă de urcare a costului vieții. – V. îngheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghețare
ÎNGHEȚÁRE s. f. 1. Acțiunea de a îngheța și rezultatul ei; îngheț. 2. (În sintagma) Înghețarea salariilor = măsură economică de menținere neschimbată a salariilor într-o perioadă de urcare a costului vieții. – V. îngheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngheţat
ÎNGHEȚÁT, -Ă, înghețați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre lichide) Transformat în gheață; acoperit cu o pojghiță de gheață; (despre sol) întărit, învârtoșat din cauza înghețării. ♦ (Despre legume, fructe, carne etc.) Congelat. ♦ Înțepenit, amorțit de ger; degerat. 2. S. f. Cremă de fructe, de ouă, de cacao etc., răcită până la solidificare. 3. Adj. Fig. Înmărmurit, împietrit (de emoție). ♦ (Despre ochi) Cu privirea fixă, lipsită de expresie. – V. îngheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghețat
ÎNGHEȚÁT, -Ă, înghețați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre lichide) Transformat în gheață; acoperit cu o pojghiță de gheață; (despre sol) întărit, învârtoșat din cauza înghețării. ♦ (Despre legume, fructe, carne etc.) Congelat. ♦ Înțepenit, amorțit de ger; degerat. 2. S. f. Cremă de fructe, de ouă, de cacao etc., răcită până la solidificare. 3. Adj. Fig. Înmărmurit, împietrit (de emoție). ♦ (Despre ochi) Cu privirea fixă, lipsită de expresie. – V. îngheța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghimpa
ÎNGHIMPÁ, înghímp, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) înțepa, a (se) împunge. ♦ Tranz. Fig. A îmboldi. – În + ghimpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghimpat
ÎNGHIMPÁT, -Ă, înghimpați, -te, adj. (Pop.) Plin de ghimpi. – V. înghimpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghioldeală
ÎNGHIOLDEÁLĂ s. f. v. înghionteală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghioldi
ÎNGHIOLDÍ vb. IV v. înghionti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghioldire
ÎNGHIOLDÍRE s. f. v. înghiontire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghionteală
ÎNGHIONTEÁLĂ, înghionteli, s. f. Înghiontire. [Var.: înghioldeálă s. f.] – Înghionti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghionti
ÎNGHIONTÍ, înghiontesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) lovi cu cotul sau cu pumnul, a(-și) da ghionți; a (se) ghionti. [Var.: înghioldí vb. IV] – În + ghionti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiontire
ÎNGHIONTÍRE, înghiontiri, s. f. Acțiunea de a (se) înghionti și rezultatul ei; înghionteală. [Var.: înghioldíre s. f.] – V. înghionti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiţi
ÎNGHIȚÍ, înghít, vb. IV. Tranz. I. A face să treacă mâncarea, băutura etc. în stomac prin faringe și esofag; p. ext. a mânca, a devora. ◊ Expr. A înghiți (sau a face să înghită) hapul (sau un hap, gălușca) sau a o înghiți = a suporta (sau a face să suporte) o neplăcere (fără să crâcnească). A-și înghiți lacrimile (sau plânsul) = a-și stăpâni plânsul; a reprima izbucnirea unui sentiment. (Pop.) A-i veni (cuiva) să înghită (pe cineva) (de bucurie), se spune când o persoană își manifestă o mare bucurie, mulțumire. (Fam.) A înghiți (pe cineva) din ochi (sau cu ochii) = a nu se mai sătura privind pe cineva. A nu înghiți pe cineva = a nu putea suferi pe cineva. ♦ P. anal. A trage în plămâni, a inhala adânc aer, fum etc. II. Fig. 1. (Despre pământ, apă etc.) A face să dispară ceva (cuprinzând în sine); a cuprinde, a învălui din toate părțile. ◊ Expr. L-a înghițit pământul = a murit; a dispărut. Parcă l-a înghițit pământul, se spune despre cineva sau ceva care a dispărut fără urmă. ♦ A se îmbiba de un lichid; a absorbi. 2. A citi repede și cu lăcomie o carte, un text scris. 3. A răbda, a îndura fără ripostă o necuviință, o insultă etc. 4. A omite cuvinte sau silabe (din cauza unui defect de vorbire). ♦ A nu spune ce ar fi vrut să spună, a se abține de a spune ceva. – Lat. ingluttire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiți
ÎNGHIȚÍ, înghít, vb. IV. Tranz. I. A face să treacă mâncarea, băutura etc. în stomac prin faringe și esofag; p. ext. a mânca, a devora. ◊ Expr. A înghiți (sau a face să înghită) hapul (sau un hap, gălușca) sau a o înghiți = a suporta (sau a face să suporte) o neplăcere (fără să crâcnească). A-și înghiți lacrimile (sau plânsul) = a-și stăpâni plânsul; a reprima izbucnirea unui sentiment. (Pop.) A-i veni (cuiva) să înghită (pe cineva) (de bucurie), se spune când o persoană își manifestă o mare bucurie, mulțumire. (Fam.) A înghiți (pe cineva) din ochi (sau cu ochii) = a nu se mai sătura privind pe cineva. A nu înghiți pe cineva = a nu putea suferi pe cineva. ♦ P. anal. A trage în plămâni, a inhala adânc aer, fum etc. II. Fig. 1. (Despre pământ, apă etc.) A face să dispară ceva (cuprinzând în sine); a cuprinde, a învălui din toate părțile. ◊ Expr. L-a înghițit pământul = a murit; a dispărut. Parcă l-a înghițit pământul, se spune despre cineva sau ceva care a dispărut fără urmă. ♦ A se îmbiba de un lichid; a absorbi. 2. A citi repede și cu lăcomie o carte, un text scris. 3. A răbda, a îndura fără ripostă o necuviință, o insultă etc. 4. A omite cuvinte sau silabe (din cauza unui defect de vorbire). ♦ A nu spune ce ar fi vrut să spună, a se abține de a spune ceva. – Lat. ingluttire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiţire
ÎNGHIȚÍRE, înghițiri, s. f. Acțiunea de a înghiți; deglutiție. – V. înghiți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghițire
ÎNGHIȚÍRE, înghițiri, s. f. Acțiunea de a înghiți; deglutiție. – V. înghiți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiţitoare
ÎNGHIȚITOÁRE, înghițitori, s. f. (Reg.) Gâtlej. – Înghiți + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghițitoare
ÎNGHIȚITOÁRE, înghițitori, s. f. (Reg.) Gâtlej. – Înghiți + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghiţitură
ÎNGHIȚITÚRĂ, înghițituri, s. f. Înghițire. ◊ Expr. (A bea) dintr-o înghițitură = (a bea) sorbind toată băutura dintr-o singură dată. ♦ (Concr.) Cantitatea de mâncare sau de băutură care se poate înghiți dintr-o dată. – Înghiți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înghițitură
ÎNGHIȚITÚRĂ, înghițituri, s. f. Înghițire. ◊ Expr. (A bea) dintr-o înghițitură = (a bea) sorbind toată băutura dintr-o singură dată. ♦ (Concr.) Cantitatea de mâncare sau de băutură care se poate înghiți dintr-o dată. – Înghiți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngloba
ÎNGLOBÁ, înglobez, vb. I. Tranz. A introduce ca parte integrantă într-un tot; a include, a cuprinde. – Din fr. englober.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglobare
ÎNGLOBÁRE, înglobări, s. f. Acțiunea de a îngloba; cuprindere, includere într-un tot. – V. îngloba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglobat
ÎNGLOBÁT, -Ă, înglobați, -te, adj. Care este cuprins într-un tot. – V. îngloba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngloda
ÎNGLODÁ, înglodez, vb. I. Refl. A se înfunda în noroi (fără a mai putea ieși); a se înnămoli, a se împotmoli. ♦ Fig. A face multe datorii. [Var.: (înv.) înglodí vb. IV] – În + glod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglodare
ÎNGLODÁRE, înglodări, s. f. Acțiunea de a se îngloda și rezultatul ei. – V. îngloda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglodat
ÎNGLODÁT, -Ă, înglodați, -te, adj. Plin de noroi, înnămolit. – V. îngloda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglodi
ÎNGLODÍ vb. IV v. îngloda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngloti
ÎNGLOTÍ, înglotesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A aduna gloatele, oastea (în vederea unei acțiuni militare). ♦ Refl. A se îngrămădi. – În + gloată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înglotire
ÎNGLOTÍRE, înglotiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) îngloti și rezultatul ei; îngrămădire; concentrare. – V. îngloti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrădi
ÎNGRĂDÍ, îngrădesc, vb. IV. 1. Tranz. A împrejmui un teren (cu gard, cu uluci, cu zid etc.); p. ext. a hotărnici. ♦ Refl. Fig. A se pune la adăpost, a se apăra cu ajutorul cuiva sau a ceva. 2. Tranz. Fig. A pune limite, a stăvili. 3. Refl. recipr. (Înv.) A se înțelege, a cădea de acord. – Cf. sl. graditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrădire
ÎNGRĂDÍRE, îngrădiri, s. f. Acțiunea de a (se) îngrădi și rezultatul ei. – V. îngrădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrădit
ÎNGRĂDÍT, -Ă, îngrădiți, -te, adj. 1. Care a fost înconjurat cu gard pentru a izola. ♦ Fig. Care se află la adăpost, apărat cu ajutorul cuiva sau a ceva. 2. Fig. Căruia i s-au impus limite de acțiune; stăvilit. – V. îngrădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăditor
ÎNGRĂDITÓR, -OÁRE, îngrăditori, -oare, adj. (Rar) Care limitează, restrânge. – Îngrădi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăditură
ÎNGRĂDITÚRĂ, îngrădituri, s. f. Împletitură de nuiele (sau gard, zid, grilaj etc.) cu care se împrejmuiește un teren. – Îngrădi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrămădeală
ÎNGRĂMĂDEÁLĂ s. f. Aglomerație, înghesuială; grămădeală. – Îngrămădi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrămădi
ÎNGRĂMĂDÍ, îngrămădesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) strânge la un loc în număr mare, a (se) aduna grămadă; a (se) grămădi. ♦ A (se) înghesui, a (se) îmbulzi; a (se) grămădi. – În + grămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrămădire
ÎNGRĂMĂDÍRE, îngrămădiri, s. f. Acțiunea de a (se) îngrămădi și rezultatul ei; înghesuială, grămadă, morman; grămădire. – V. îngrămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrămădit
ÎNGRĂMĂDÍT, -Ă, îngrămădiți, -te, adj. 1. Care este adunat laolaltă în număr prea mare; înghesuit, îndesat, învălmășit. 2. (Fam.; despre oameni) Prost (1); nepriceput. – V. îngrămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşa
ÎNGRĂȘÁ, îngráș, vb. I. 1. Refl. A deveni (mai) gras, a prinde grăsime. ◊ Tranz. Mâncarea bună l-a îngrășat. ♦ Tranz. fact. Spec. A face un animal să devină gras, hrănindu-l bine. ◊ Expr. Îngrașă porcul în ajun = încearcă să facă ceva serios în ultimul moment. 2. Tranz. A îmbunătăți fertilitatea unui teren prin îngrășăminte; a gunoi^2. – Lat. *ingrassiare (< grasus = crassus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășa
ÎNGRĂȘÁ, îngráș, vb. I. 1. Refl. A deveni (mai) gras, a prinde grăsime. ◊ Tranz. Mâncarea bună l-a îngrășat. ♦ Tranz. fact. Spec. A face un animal să devină gras, hrănindu-l bine. ◊ Expr. Îngrașă porcul în ajun = încearcă să facă ceva serios în ultimul moment. 2. Tranz. A îmbunătăți fertilitatea unui teren prin îngrășăminte; a gunoi^2. – Lat. *ingrassiare (< grasus = crassus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşare
ÎNGRĂȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngrășa; îngrășat^1. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășare
ÎNGRĂȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngrășa; îngrășat^1. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşat
ÎNGRĂȘÁT^1 s. n. Îngrășare. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășat
ÎNGRĂȘÁT^1 s. n. Îngrășare. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşat
ÎNGRĂȘÁT^2, -Ă, îngrășați, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care a devenit (mai) gras. 2. (Despre sol) Fertilizat prin îngrășăminte chimice sau naturale. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășat
ÎNGRĂȘÁT^2, -Ă, îngrășați, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care a devenit (mai) gras. 2. (Despre sol) Fertilizat prin îngrășăminte chimice sau naturale. – V. îngrășa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşământ
ÎNGRĂȘĂMẤNT, îngrășăminte, s. n. Gunoi organic, băligar de vite sau produs mineral, folosite pentru a mări fertilitatea solului agricol. – Îngrășa + suf. -ământ (după fr. engraissement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășământ
ÎNGRĂȘĂMẤNT, îngrășăminte, s. n. Gunoi organic, băligar de vite sau produs mineral, folosite pentru a mări fertilitatea solului agricol. – Îngrășa + suf. -ământ (după fr. engraissement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşător
ÎNGRĂȘĂTÓR, -OÁRE, îngrășători, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care îngrașă. 2. S. f. Numele a două plante erbacee cu frunze cărnoase, dintre care una are flori albastre-violete, iar cealaltă flori albe cu pete galbene (Pinguicula vulgaris și alpina). 3. S. f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori albe, grupate în formă de cârlig (Sagina procumbens). – Îngrășa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășător
ÎNGRĂȘĂTÓR, -OÁRE, îngrășători, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care îngrașă. 2. S. f. Numele a două plante erbacee cu frunze cărnoase, dintre care una are flori albastre-violete, iar cealaltă flori albe cu pete galbene (Pinguicula vulgaris și alpina). 3. S. f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori albe, grupate în formă de cârlig (Sagina procumbens). – Îngrășa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrăşătorie
ÎNGRĂȘĂTORÍE, îngrășătorii, s. f. Construcție, unitate zootehnică etc. în care sunt îngrășate animalele destinate consumului. – Îngrășător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrășătorie
ÎNGRĂȘĂTORÍE, îngrășătorii, s. f. Construcție, unitate zootehnică etc. în care sunt îngrășate animalele destinate consumului. – Îngrășător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreţăluit
ÎNGREȚĂLUÍT adj. v. îngrețălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îngrețăluit
ÎNGREȚĂLUÍT adj. v. îngrețălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îngreţoşa
ÎNGREȚOȘÁ, îngrețoșez, vb. I. Refl. și tranz. A avea sau a produce cuiva o senzație de greață. ♦ Fig. A (se) scârbi, a (se) dezgusta. – În + grețos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrețoșa
ÎNGREȚOȘÁ, îngrețoșez, vb. I. Refl. și tranz. A avea sau a produce cuiva o senzație de greață. ♦ Fig. A (se) scârbi, a (se) dezgusta. – În + grețos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreţoşare
ÎNGREȚOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) îngrețoșa; senzație de greață, scârbă, dezgust. – V. îngrețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrețoșare
ÎNGREȚOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) îngrețoșa; senzație de greață, scârbă, dezgust. – V. îngrețoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreuia
ÎNGREUIÁ, îngreuiez, vb. I. (Rar) 1. Tranz. și refl. A (se) face mai greu; a (se) îngreuna. ♦ Fig. A produce sau a avea o senzație de greutate, de apăsare. I se îngreiuază pleoapele. 2. Tranz. Fig. A face ca ceva să devină mai anevoios; a îngreuna, a pricinui cuiva greutăți. [Pr.: -gre-u-. – Prez. ind. și: îngréui] – În + greoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreuiat
ÎNGREUIÁT, -Ă, îngreuiați, -te, adj. Devenit mai greu sau mai anevoios; îngreunat. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreuiere
ÎNGREUIÉRE s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) îngreuia. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreuna
ÎNGREUNÁ, îngreunez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face mai greu; a (se) îngreuia, a (se) împovăra. ♦ Tranz. Fig. A produce o senzație de greutate, de apăsare. 2. Tranz. Fig. A face ca ceva să devină anevoios, greu de îndeplinit; a îngreuia. [Pr.: -gre-u-. – Prez. ind. și: îngreún] – Probabil lat. *in-grevinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreunare
ÎNGREUNÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngreuna. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngreunat
ÎNGREUNÁT, -Ă, îngreunați, -te, adj. Care a devenit mai greu sau mai anevoios; îngreuiat. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrija
ÎNGRIJÁ, îngrijez, vb. I. Refl. (Înv.) A se îngrijora, a se neliniști. – În + grijă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijare
ÎNGRIJÁRE s. f. (Rar) Îngrijorare. – V. îngrija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijat
ÎNGRIJÁT, -Ă, îngrijați, -te, adj. (Înv.) îngrijorat, neliniștit. – V. îngrija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngriji
ÎNGRIJÍ, îngrijesc, vb. IV. I. 1. Tranz., intranz. și refl. A avea grijă de cineva sau de ceva, a purta de grijă cuiva. ♦ Tranz. A păstra ceva în bună stare. ♦ Tranz. A avea grijă de sănătatea cuiva. ♦ Refl. A-și căuta de sănătate; a urma un tratament medical. 2. Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A-și procura ceva (din vreme), a face pregătirile necesare. II. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) îngrijora, a(-și) face griji. – În + grijă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijire
ÎNGRIJÍRE, îngrijiri, s. f. Acțiunea de a (se) îngriji și rezultatul ei. I. 1. Grijă purtată unei ființe, unui lucru; solicitudine. ◊ Personal de îngrijire = personal care se ocupă de curățenia dintr-o instituție. ◊ Expr. A da primele îngrijiri = a da primul ajutor unui accidentat, unui bolnav etc. 2. Băgare de seamă, atenție. II. (Înv.) Îngrijorare, teamă. – V. îngriji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijit
ÎNGRIJÍT, -Ă, îngrijiți, -te, adj. I. 1. Căruia i se poartă de grijă; care este păstrat cu grijă. ♦ Curat; dichisit. 2. Făcut cu grijă, cu meticulozitate. II. (Înv.) Plin de griji; neliniștit. – V. îngriji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijitor
ÎNGRIJITÓR, -OÁRE, îngrijitori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care îngrijește pe cineva, care poartă cuiva de grijă. ♦ (La f.) Femeie care îngrijește un bolnav. 2. S. m. și f. Persoană însărcinată cu menținerea curățeniei (și supravegherea) unei instituții, a unui imobil, a unei locuințe etc. 3. Adj. (Înv.) Îngrijorător. – Îngriji + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijora
ÎNGRIJORÁ, îngrijorez, vb. I. Tranz. și refl. A inspira sau a simți neliniște, grijă, teamă; a (se) neliniști, a (se) alarma, a (se) îngriji, a se îngrija. [Var.: (Înv.) îngrijurá vb. I] – În + grijă + suf. -ura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijorare
ÎNGRIJORÁRE, îngrijorări, s. f. Starea omului îngrijorat; grijă; temere, neliniște, îngrijare. – V. îngrijora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijorat
ÎNGRIJORÁT, -Ă, îngrijorați, -te, adj. Cuprins de griji; neliniștit, alarmat, îngrijat. – V. îngrijora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijorător
ÎNGRIJORĂTÓR, -OÁRE, îngrijorători, -oare, adj. Care îngrijorează, care produce neliniște; alarmant, neliniștitor. – Îngrijora + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrijura
ÎNGRIJURÁ vb. I v. îngrijora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngropa
ÎNGROPÁ, îngróp, vb. I. I. Tranz. A băga un mort în groapă (respectând un anumit ceremonial); a înmormânta, a înhuma, a astruca. II. Tranz. și refl. 1. A (se) băga în pământ, a (se) acoperi cu pământ. ♦ Tranz. A mușuroi o plantă. 2. Fig. A (se) cufunda în ceva sau undeva astfel încât să fie acoperit din toate părțile; a (se) înfunda. ♦ Refl. A se instala într-un loc retras, întrerupând legăturile obișnuite cu lumea; a se înmormânta. – În + groapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngropare
ÎNGROPÁRE, îngropări, s. f. Acțiunea de a (se) îngropa. – V. îngropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngropat
ÎNGROPÁT s. n. Faptul de a (se) îngropa. ♦ A doua prașilă a viei și a porumbului; mușuroit; acoperire cu pământ a viței-de-vie, toamna. – V. îngropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngropăciune
ÎNGROPĂCIÚNE, îngropăciuni, s. f. (Pop.) Înmormântare; ceremonie de înmormântare. ◊ Loc. adj. De îngropăciune = trist; cernit, funebru. – Îngropa + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroşa
ÎNGROȘÁ, îngróș, vb. I. Refl. 1. (Despre corpuri solide) A deveni mai gros, mai voluminos. ◊ Expr. Se îngroașă gluma (sau treaba, lucrul) = situația ia o întorsătură îngrijorătoare, neplăcută. ♦ Tranz. A face ca un corp solid să devină mai gros, să-și mărească volumul (adăugându-i material la suprafață); a accentua o linie, un punct, o literă etc. (pentru a le face mai evidente). 2. (Despre lichide, vapori etc.) A deveni mai dens. ♦ Tranz. A face ca o soluție să devină mai concentrată prin adaos de materii solide, prin fierbere etc. ♦ A-și spori numărul; a se îndesi. 3. (Despre voce) A căpăta un timbru mai coborât, mai grav. – Lat. *ingrossiare (< grossus) sau din în + gros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroșa
ÎNGROȘÁ, îngróș, vb. I. Refl. 1. (Despre corpuri solide) A deveni mai gros, mai voluminos. ◊ Expr. Se îngroașă gluma (sau treaba, lucrul) = situația ia o întorsătură îngrijorătoare, neplăcută. ♦ Tranz. A face ca un corp solid să devină mai gros, să-și mărească volumul (adăugându-i material la suprafață); a accentua o linie, un punct, o literă etc. (pentru a le face mai evidente). 2. (Despre lichide, vapori etc.) A deveni mai dens. ♦ Tranz. A face ca o soluție să devină mai concentrată prin adaos de materii solide, prin fierbere etc. ♦ A-și spori numărul; a se îndesi. 3. (Despre voce) A căpăta un timbru mai coborât, mai grav. – Lat. *ingrossiare (< grossus) sau din în + gros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroşare
ÎNGROȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngroșa. – V. îngroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroșare
ÎNGROȘÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngroșa. – V. îngroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroşat
ÎNGROȘÁT, -Ă, îngroșați, -te, adj. Care a devenit mai gros, mai dens sau mai voluminos. – V. îngroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngroșat
ÎNGROȘÁT, -Ă, îngroșați, -te, adj. Care a devenit mai gros, mai dens sau mai voluminos. – V. îngroșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrozi
ÎNGROZÍ, îngrozesc, vb. IV. Tranz. și refl. A produce sau a simți spaimă, groază; a (se) înspăimânta, a (se) înfricoșa. – În + groază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrozire
ÎNGROZÍRE s. f. Acțiunea de a (se) îngrozi și rezultatul ei; groază, spaimă. ♦ (Înv.) Amenințare. – V. îngrozi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrozit
ÎNGROZÍT, -Ă, îngroziți, -te, adj. Cuprins de groază; înspăimântat, înfricoșat. ♦ (Înv.) Îngrozitor. – V. îngrozi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngrozitor
ÎNGROZITÓR, -OÁRE, îngrozitori, -oare, adj. Care îngrozește; înspăimântător, înfricoșător, înfiorător, îngrozit, grozav, groaznic. ♦ (Adverbial) a) Foarte mult, foarte intens. Suferă îngrozitor. b) (Înaintea unui adjectiv sau a unui adverb, de care se leagă prin prep. „de”) Foarte. Îngrozitor de zgârcit. – Îngrozi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngruzi
ÎNGRUZÍ vb. IV v. îngurzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurgita
ÎNGURGITÁ vb. I v. ingurgita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurgitare
ÎNGURGITÁRE s. f. v. ingurgitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurlui
ÎNGURLUÍ, îngurluiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A intra în relații de dragoste cu cineva; a se giugiuli. [Prez. ind. și: îngúrlui] – În + gurlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurluire
ÎNGURLUÍRE, îngurluiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a se îngurlui și rezultatul ei. – V. îngurlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurzi
ÎNGURZÍ, îngurzesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strânge, a încreți marginile unei opinci, ale unei pânze, ale unui sac etc. cu o sfoară, cu o curelușă trecută prin mai multe găuri. ♦ Fig. A desena în linii curbe, în zigzaguri. [Var.: îngruzí vb. IV] – În + gurgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurzit
ÎNGURZÍT, -Ă, îngurziți, -te, adj. (Reg.) Strâns, adunat în crețuri (cu ajutorul unei sfori, al unei curelușe); încrețit^2. – V. îngurzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngurzitură
ÎNGURZITÚRĂ, îngurzituri, s. f. (Reg.) Încrețitură, creț. – Îngurzi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngust
ÎNGÚST, -Ă, înguști, -ste, adj. 1. Care are lățime mică (în raport cu lungimea). 2. Subțire, delicat. 3. Strâmt, neîncăpător, mic, limitat. Spațiu îngust. ♦ Fig. (Despre oameni, adesea cu determinarea „la minte”; despre viața sau manifestările oamenilor) Lipsit de orizont; mărginit, mediocru. – Lat. angustus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngusta
ÎNGUSTÁ, îngustez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) îngust. ♦ Fig. A (se) reduce, a (se) limita, a (se) mărgini. – Lat. angustare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngustare
ÎNGUSTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) îngusta și rezultatul ei. – V. îngusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngustat
ÎNGUSTÁT, -Ă, îngustați, -te, adj. Care a devenit îngust, căruia i s-a redus lățimea. – V. îngusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îngustime
ÎNGUSTÍME, îngustimi, s. f. Însușirea de a fi îngust. ♦ Fig. (Cu determinările „de spirit”, „de vederi”, „de orizont” etc.) Lipsă de orizont, mărginire, mediocritate (în gândire, concepții etc.). – Îngust + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhăita
ÎNHĂITÁ, înhăitez, vb. I. Refl. recipr. (Fam.) A se întovărăși, a intra în cârdășie cu unul sau cu mai multe persoane decăzute (pentru a săvârși împreună fapte reprobabile); a se încârdoșa. [Prez. ind. și: înháit] – În + haită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhăma
ÎNHĂMÁ, înhám, vb. I. 1. Tranz. A pune hamurile pe cal sau pe alte animale de tracțiune; a pune calul sau un alt animal de tracțiune în ham la un vehicul. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) angaja la realizarea unui lucru care cere eforturi stăruitoare; a (se) înjuga. – În + ham.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhămare
ÎNHĂMÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înhăma; înhămat^1. – V. înhăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhămat
ÎNHĂMÁT^1 s. n. Înhămare. – V. înhăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhămat
ÎNHĂMÁT^2, -Ă, înhămați, -te, adj. 1. Cu hamurile puse; prins la căruță, la trăsură, la sanie etc. ♦ (Rar; despre vehicule) La care s-au înhămat caii sau alte animale de tracțiune; tras de cai sau de alte animale de tracțiune. 2. Fig. Angajat la realizarea unui lucru dificil. – V. înhăma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhăţa
ÎNHĂȚÁ, înháț, vb. I. Tranz. A apuca (pe cineva sau ceva) cu violență, repede și pe neașteptate; a înșfăca. – În + haț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhăța
ÎNHĂȚÁ, înháț, vb. I. Tranz. A apuca (pe cineva sau ceva) cu violență, repede și pe neașteptate; a înșfăca. – În + haț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhăţare
ÎNHĂȚÁRE s. f. Acțiunea de a înhăța; înșfăcare. – V. înhăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhățare
ÎNHĂȚÁRE s. f. Acțiunea de a înhăța; înșfăcare. – V. înhăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhuma
ÎNHUMÁ, înhumez, vb. I. Tranz. A înmormânta, a îngropa. – Din fr. inhumer, lat. înhumare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înhumare
ÎNHUMÁRE, înhumări, s. f. Acțiunea de a înhuma; înmormântare, inhumație. – V. înhuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înierba
ÎNIERBÁ, înierbez, vb. I. Tranz. 1. A planta cu ierburi un teren sterp. 2. (Înv.) A pune într-un loc praf de pușcă, pentru a provoca o explozie. – În + iarbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înierbare
ÎNIERBÁRE, înierbări, s. f. Acțiunea de a înierba și rezultatul ei. – V. înierba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjărdăluire
ÎNJĂRDĂLUÍRE s. f. v. înjărdălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înjgheba
ÎNJGHEBÁ, înjghéb, vb. I. Tranz. A alcătui, a face ceva (la repezeală, improvizând din materiale puține, întâmplătoare și disparate); a înfiripa. ♦ P. gener. A construi, a întemeia. ♦ A face rost de...; a încropi. [Prez. ind. și: înjghebez] – În + jgheab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjghebare
ÎNJGHEBÁRE, înjghebări, s. f. Acțiunea de a înjgheba și rezultatul ei; înfiripare. – V. înjgheba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjosi
ÎNJOSÍ, înjosesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umili; a (se) dezonora. – În + jos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjosire
ÎNJOSÍRE, înjosiri, s. f. Acțiunea de a (se) înjosi și rezultatul ei; umilire, dezonorare, degradare. – V. înjosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjosit
ÎNJOSÍT, -Ă, înjosiți, -te, adj. Care este umilit; dezonorat. – V. înjosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjositor
ÎNJOSITÓR, -OÁRE, înjositori, -oare, adj. Care înjosește; umilitor; dezonorant, degradant. – Înjosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjuga
ÎNJUGÁ, înjúg, vb. I. 1. Tranz. A pune o vită (mai ales boii) la jug. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) angaja, a (se) înhăma la o acțiune care cere eforturi stăruitoare. – Din [a pune] în jug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjugare
ÎNJUGÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înjuga; înjugat^1. – V. înjuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjugat
ÎNJUGÁT^1 s. n. Înjugare. – V. înjuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjugat
ÎNJUGÁT^2, -Ă, înjugați, -te, adj. (Despre vite, mai ales despre boi) Pus la jug. ♦ (Despre care sau plug) La care vitele au fost puse în jug. – V. înjuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătăţi
ÎNJUMĂTĂȚÍ, înjumătățesc, vb. IV. Tranz. A împărți, a tăia, a desface etc. în două; a reduce la jumătate, a jumătăți. ♦ A amesteca pe din două cu altceva, a îndoi cu... – În + jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătăți
ÎNJUMĂTĂȚÍ, înjumătățesc, vb. IV. Tranz. A împărți, a tăia, a desface etc. în două; a reduce la jumătate, a jumătăți. ♦ A amesteca pe din două cu altceva, a îndoi cu... – În + jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătăţire
ÎNJUMĂTĂȚÍRE s. f. Acțiunea de a înjumătăți. – V. înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătățire
ÎNJUMĂTĂȚÍRE s. f. Acțiunea de a înjumătăți. – V. înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătăţit
ÎNJUMĂTĂȚÍT, -Ă, înjumătățiți, -te, adj. Împărțit în două; redus la jumătate. – V. înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjumătățit
ÎNJUMĂTĂȚÍT, -Ă, înjumătățiți, -te, adj. Împărțit în două; redus la jumătate. – V. înjumătăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjunghia
ÎNJUNGHIÁ, înjúnghii, vb. I. Tranz. 1. A împlânta un cuțit, un pumnal sau alt obiect cu lamă ascuțită în cineva; a junghia; spec. a tăia, a ucide un animal. ♦ Refl. A se sinucide cu o armă ascuțită. ◊ Refl. recipr. S-au înjunghiat la beție. 2. (La pers. 3) A simți sau a provoca o durere ascuțită, un junghi. [Pr.: -ghi-a] – În + junghi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjunghiat
ÎNJUNGHIÁT, -Ă, înjunghiați, -te, adj. Rănit prin înjunghiere. [Pr.: -ghi-at] – V. înjunghia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjunghiere
ÎNJUNGHIÉRE, înjunghieri, s. f. Acțiunea de a (se) înjunghia; junghiere. [Pr.: -ghi-e-] – V. înjunghia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjunghietor
ÎNJUNGHIETÓR, -OÁRE, înjunghietori, -oare, adj., s. m., s. n. 1. Adj. Care înjunghie, ucide, omoară, sacrifică; junghietor. ♦ Care produce junghiuri. 2. S. m. Persoană care înjunghie animale; junghietor. 3. S. n. Altar pe care se face sacrificarea; junghietor. [Pr.: -ghi-e-] – Înjunghia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjunghietură
ÎNJUNGHIETÚRĂ, înjunghieturi, s. f. 1. Senzație dureroasă vie (ca de înjunghiere); junghi. 2. Rană produsă prin înjunghiere; locul unde a pătruns o armă ascuțită. [Pr.: -ghi-e-] – Înjunghia + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjura
ÎNJURÁ, înjúr, vb. I. Tranz., intranz. și refl., recipr. A rosti cuvinte injurioase sau de ocară la adresa cuiva; a (se) sudui. – Lat. injuriare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjurare
ÎNJURÁRE, înjurări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) înjura. – V. înjura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înjurătură
ÎNJURĂTÚRĂ, înjurături, s. f. Vorbă sau expresie injurioasă, de ocară; sudalmă. – Înjura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăcrăma
ÎNLĂCRĂMÁ vb. I v. înlăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăcrămat
ÎNLĂCRĂMÁT, -Ă adj. v. înlăcrimat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăcrima
ÎNLĂCRIMÁ, înlăcrimez, vb. I. 1. Intranz. (Despre oameni) A plânge, a lăcrima. 2. Intranz. și refl. (Despre ochi) A se umple de lacrimi; a lăcrima. [Var.: înlăcrămá vb. I] – În + lăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăcrimat
ÎNLĂCRIMÁT, -Ă, înlăcrimați, -te, adj. Plin de lacrimi; plâns^2, cu ochii scăldați în lacrimi, lăcrămos, lăcrimat. ♦ Îndurerat, trist. [Var.: înlăcrămát, -ă adj.] – V. înlăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănţui
ÎNLĂNȚUÍ, înlắnțui, vb. IV. Tranz. 1. A pune, a lega în lanțuri; a încătușa. 2. A cuprinde pe cineva (cu brațele). 3. Fig. A captiva, a subjuga, a încânta, a fermeca. 4. A așeza în rând, a lega unul de altul, a coordona, a împreuna (în mod logic). ♦ Refl. A urma unul după altul (în șir neîntrerupt). [Prez. ind. și: înlănțuiesc] – În + lanț + suf. -ui (după fr. enchaîner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănțui
ÎNLĂNȚUÍ, înlắnțui, vb. IV. Tranz. 1. A pune, a lega în lanțuri; a încătușa. 2. A cuprinde pe cineva (cu brațele). 3. Fig. A captiva, a subjuga, a încânta, a fermeca. 4. A așeza în rând, a lega unul de altul, a coordona, a împreuna (în mod logic). ♦ Refl. A urma unul după altul (în șir neîntrerupt). [Prez. ind. și: înlănțuiesc] – În + lanț + suf. -ui (după fr. enchaîner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănţuire
ÎNLĂNȚUÍRE, înlănțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) înlănțui și rezultatul ei. – V. înlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănțuire
ÎNLĂNȚUÍRE, înlănțuiri, s. f. Acțiunea de a (se) înlănțui și rezultatul ei. – V. înlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănţuit
ÎNLĂNȚUÍT, -Ă, înlănțuiți, -te, adj. 1. Pus, legat în lanțuri; încătușat. ♦ (Despre oameni) Îmbrățișat. 2. Legat (logic) unul de altul într-o succesiune continuă. – V. înlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlănțuit
ÎNLĂNȚUÍT, -Ă, înlănțuiți, -te, adj. 1. Pus, legat în lanțuri; încătușat. ♦ (Despre oameni) Îmbrățișat. 2. Legat (logic) unul de altul într-o succesiune continuă. – V. înlănțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlătura
ÎNLĂTURÁ, înlắtur, vb. I. Tranz. A da la o parte, a îndepărta; a delătura; p. ext. a face să dispară. – În + laturi (pl. lui latură).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăturare
ÎNLĂTURÁRE s. f. Acțiunea de a înlătura; îndepărtare, eliminare, excludere. – V. înlătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăuntru
ÎNLĂÚNTRU adv. v. înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlăuntrul
ÎNLĂÚNTRUL prep. v. înăuntrul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlemni
ÎNLEMNÍ, înlemnesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A rămâne sau a face să rămână nemișcat de frică, de spaimă sau de uimire; a încremeni, a înmărmuri, a împietri. ♦ Refl. Fig. (Rar) A deveni insensibil, neîndurător; a se împietri. – În + lemn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlemnire
ÎNLEMNÍRE s. f. Acțiunea de a înlemni. – V. înlemni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlemnit
ÎNLEMNÍT, -Ă, înlemniți, -te, adj. Care a rămas nemișcat de frică, de spaimă, de uimire; încremenit, înmărmurit, împietrit. – V. înlemni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlesni
ÎNLESNÍ, înlesnesc, vb. IV. Tranz. 1. A face ca ceva să fie ușor de realizat, de obținut; a ușura, a facilita. 2. A ajuta pe cineva; a ușura cuiva o muncă, o acțiune. ♦ Refl. (Reg.) A-și îmbunătăți situația materială. – În + lesne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlesnire
ÎNLESNÍRE, înlesniri, s. f. Acțiunea de a înlesni și rezultatul ei; facilitare, ușurare. ◊ Loc. adv. Cu înlesnire = lesne, ușor. ♦ Ajutorare, ajutor. – V. înlesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlocui
ÎNLOCUÍ, înlocuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune ceva sau pe cineva în locul altuia. 2. A îndepărta pe cineva dintr-un post, numind pe altcineva în locul lui. 3. A ține cuiva locul într-o funcție, într-o muncă etc. – Din loc. adv. în loc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlocuire
ÎNLOCUÍRE s. f. Acțiunea de a înlocui și rezultatul ei. – V. înlocui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlocuitor
ÎNLOCUITÓR, -OÁRE, înlocuitori, -oare, adj., s. m. și f., s. n. (Persoană sau produs, material etc.) care înlocuiește sau cu care poate fi înlocuit cineva sau ceva. [Pr.: -cu-i-] – Înlocui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înlumina
ÎNLUMINÁ, înluminez, vb. I. Tranz. A împodobi o carte cu miniaturi, viniete, litere colorate. – Din fr. enluminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înluntru
ÎNLÚNTRU adv. v. înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmagazina
ÎNMAGAZINÁ, înmagazinez, vb. I. Tranz. A pune, a așeza mărfuri, produse etc. într-o magazie (pentru a le păstra); a depozita. ♦ P. gener. (Adesea fig.) A aduna, a acumula (cunoștințe, învățătură, energie etc.). – Din fr. emmagasiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmagazinare
ÎNMAGAZINÁRE s. f. Acțiunea de a înmagazina și rezultatul ei. – V. înmagazina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmatricula
ÎNMATRICULÁ, înmatriculez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înscrie, a (se) trece într-o matricolă; a matricula. – Din fr. immatriculer, lat. immatriculare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmatriculare
ÎNMATRICULÁRE, înmatriculări, s. f. Acțiunea de a (se) înmatricula; înscriere într-o matricolă. – V. înmatricula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmănunchea
ÎNMĂNUNCHEÁ, înmănunchez, vb. I. 1. Tranz. A strânge, a lega în mănunchi. 2. Refl. Fig. A se aduna la un loc. – În + mănunchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmănunchere
ÎNMĂNUNCHÉRE s. f. Faptul de a (se) înmănunchea. – V. înmănunchea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmănuşat
ÎNMĂNUȘÁT, -Ă, înmănușați, -te, adj. Care poartă mănuși; cu mănuși. – În + mănușă (după fr. ganté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmănușat
ÎNMĂNUȘÁT, -Ă, înmănușați, -te, adj. Care poartă mănuși; cu mănuși. – În + mănușă (după fr. ganté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmărmuri
ÎNMĂRMURÍ, înmărmuresc, vb. IV. Intranz. și tranz. A rămâne sau a face să rămână încremenit de frică, de groază, de uimire; a înlemni, a încremeni, a împietri. ♦ (În basme) A (se) transforma în piatră. – În + marmură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmărmurire
ÎNMĂRMURÍRE, înmărmuriri, s. f. Faptul de a înmărmuri; încremenire, înlemnire, împietrire. – V. înmărmuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmărmurit
ÎNMĂRMURÍT, -Ă, înmărmuriți, -te, adj. Care a rămas nemișcat de frică, de groază, de uimire; înlemnit, încremenit. ♦ (În basme) Care a fost transformat în piatră. – V. înmărmuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmărmuritor
ÎNMĂRMURITÓR, -OÁRE, înmărmuritori, -oare, adj. (Rar) Care te lasă înmărmurit. – Înmărmuri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmâna
ÎNMÂNÁ, înmânez, vb. I. Tranz. A da^2, a remite, a preda un obiect în mâna cuiva. – În + mână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmânare
ÎNMÂNÁRE s. f. Acțiunea de a înmâna; remitere, predare. – V. înmâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmii
ÎNMIÍ, înmiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) mări de o mie de ori; p. ext. a (se) înmulți, a spori (ceva) foarte mult. – În + mie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmiire
ÎNMIÍRE, înmiiri, s. f. Acțiunea de a înmii și rezultatul ei. – V. înmii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmiit
ÎNMIÍT, -Ă, înmiiți, -te, adj. (Adesea adverbial) De o mie de ori mai mare sau mai mult; p. ext. foarte mare, foarte mult. – V. înmii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmiresma
ÎNMIRESMÁ, înmiresmez, vb. I. Tranz. A parfuma, a îmbălsăma, a miresma. – În + mireasmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmiresmare
ÎNMIRESMÁRE, înmiresmări, s. f. Miros plăcut, parfum. – V. înmiresma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmiresmat
ÎNMIRESMÁT, -Ă, înmiresmați, -te, adj. Care produce sau conține o mireasmă; parfumat, frumos mirositor. – V. înmiresma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmlădia
ÎNMLĂDIÁ, înmlădiez, vb. I. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) mlădia. [Pr.: -di-a] – În + mlădia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmlădiere
ÎNMLĂDIÉRE, înmlădieri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) înmlădia; mlădiere. [Pr.: -di-e-] – V. înmlădia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmlădios
ÎNMLĂDIÓS, -OÁSĂ, înmlădioși, -oase, adj. (Rar) Mlădios. [Pr.: -di-os] – În + mlădios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmoina
ÎNMOINÁ, pers. 3 înmoinează, vb. I. refl. impers. (Pop.) A se mai încălzi vremea, a se face moină, a se moina. – În + moină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmormânta
ÎNMORMÂNTÁ, înmormântez, vb. I. 1. Tranz. A așeza un mort în mormânt; a îngropa, a înhuma, a astruca, a mormânta. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) îngropa (II 2). ♦ Tranz. A da ceva uitării. – În + mormânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmormântare
ÎNMORMÂNTÁRE, înmormântări, s. f. Ceremonia, ritualul așezării în mormânt; îngropare, înhumare, îngropăciune, mormântare. – V. înmormânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmuguri
ÎNMUGURÍ, pers. 3 înmugurește, vb. IV. Intranz. A face muguri; a muguri, a încăpuși. ♦ Fig. (Despre idei, soluții etc.) A lua naștere, a prinde contur în mintea cuiva. – În + mugur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmugurire
ÎNMUGURÍRE, înmuguriri, s. f. Faptul de a înmuguri; mugurire. – V. înmuguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmugurit
ÎNMUGURÍT, -Ă, înmuguriți, -te, adj. Care a făcut muguri; mugurit, încăpușat. – V. înmuguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmuia
ÎNMUIÁ, înmói, vb. I. 1. Tranz. A băga, a introduce într-un lichid, a muia. ◊ Refl. Rufele s-au înmuiat. ♦ A uda, a umezi. ♦ Fig. (Rar) A împodobi cu cusături, cu broderii de mătase, de fir (aurit) etc. 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai moale, prin încălzire sau prin subțiere cu un lichid. ◊ Expr. A (i se) înmuia (cuiva) inima = a (se) înduioșa. ♦ Fig. A (se) potoli, a (se) calma; a (se) liniști. ♦ Refl. (Despre ger, despre vreme) A fi mai blând; a se domoli, a se potoli. 3. Tranz. și refl. Fig. A face să fie sau a deveni mai blând; a (se) îmblânzi. – În + muia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmuiat
ÎNMUIÁT, -Ă, înmuiați, -te, adj. 1. Introdus în apă sau în alt lichid; umezit, îmbibat cu un lichid. ♦ (Despre ochi) Înlăcrimat. 2. Devenit moale (prin încălzire sau prin adaos de lichid). ♦ Fig. Fără vlagă, fără putere. 3. Fig. (Despre oameni și stările lor sufletești) Potolit, calmat, liniștit; p. ext. îmblânzit. ♦ Înduioșat, mișcat. – V. înmuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmuiere
ÎNMUIÉRE, înmuieri, s. f. Acțiunea de a (se) înmuia și rezultatul ei. – V. înmuia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmuietor
ÎNMUIETÓR, înmuietoare, s. n. Vas în care se înmoaie cerealele înainte de a fi puse la încolțit. – Înmuia + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulţi
ÎNMULȚÍ, înmulțesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A spori, a (se) mări în număr sau cantitativ. ♦ Tranz. A face operația înmulțirii; a multiplica. 2. A (se) mări prin reproducere numărul indivizilor din aceeași specie. – În + mult.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulți
ÎNMULȚÍ, înmulțesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A spori, a (se) mări în număr sau cantitativ. ♦ Tranz. A face operația înmulțirii; a multiplica. 2. A (se) mări prin reproducere numărul indivizilor din aceeași specie. – În + mult.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulţire
ÎNMULȚÍRE, înmulțiri, s. f. Acțiunea de a (se) înmulți și rezultatul ei. ♦ Operație aritmetică fundamentală care constă din mărirea unui număr (deînmulțit) de atâtea ori cât alt număr (înmulțitorul), pentru obținerea unui rezultat numit produs; multiplicare. ◊ Tabla înmulțirii = tablou care conține produsele înmulțirii între ele a primelor zece numere. – V. înmulți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulțire
ÎNMULȚÍRE, înmulțiri, s. f. Acțiunea de a (se) înmulți și rezultatul ei. ♦ Operație aritmetică fundamentală care constă din mărirea unui număr (deînmulțit) de atâtea ori cât alt număr (înmulțitorul), pentru obținerea unui rezultat numit produs; multiplicare. ◊ Tabla înmulțirii = tablou care conține produsele înmulțirii între ele a primelor zece numere. – V. înmulți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulţit
ÎNMULȚÍT, -Ă, înmulțiți, -te, adj. Sporit, mărit^4 (numeric sau cantitativ). – V. înmulți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulțit
ÎNMULȚÍT, -Ă, înmulțiți, -te, adj. Sporit, mărit^4 (numeric sau cantitativ). – V. înmulți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulţitor
ÎNMULȚITÓR, înmulțitori, s. m. Unul dintre factorii înmulțirii, care arată (în cazul numerelor) de câte ori se înmulțește deînmulțitul. – Înmulți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmulțitor
ÎNMULȚITÓR, înmulțitori, s. m. Unul dintre factorii înmulțirii, care arată (în cazul numerelor) de câte ori se înmulțește deînmulțitul. – Înmulți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmurgi
ÎNMURGÍ, pers. 3 înmurgește, vb. IV. Intranz. și refl. impers. (Pop.) A (se) însera. ◊ Loc. adv. Pe înmurgite = în amurg. – Din loc. adv. în amurg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmurgit
ÎNMURGÍT s. n. (Pop.) Amurg. – V. înmurgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înmurgite
ÎNMURGÍTE (în loc. adv.) v. ÎNMURGÍ. Loc. adv. Pe înmurgite = în amurg. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înnavetare
ÎNNAVETÁRE s. f. Operația de a încărca și de a transporta cu navetele. – Din navetă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnădi
ÎNNĂDÍ, înnădesc, vb. IV. 1. Tranz. A-i adăuga unui obiect (cosând, înnodând, lipind etc.) o bucată, o porțiune (de același fel), pentru a-l mări, a-l lungi etc.; a pune o nadă. ◊ Expr. (Refl.) A se înnădi la vorbă = a se porni la vorbă, a se pune pe taifas. 2. Refl. Fig. A prinde poftă de ceva bun, a lua obiceiul, năravul; a (se) nărăvi. ◊ Expr. A se înnădi la cașcaval = a se obrăznici, a-și lua nasul la purtare. ♦ A se obișnui să meargă prea des undeva, să facă ceva (nepermis). – În + nadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnădire
ÎNNĂDÍRE, înnădiri, s. f. Acțiunea de a (se) înnădi și rezultatul ei. – V. înnădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnădit
ÎNNĂDÍT, -Ă, înnădiți, -te, adj. Cusut, înnodat, sudat etc. cu o bucată (de același fel) pentru a deveni mai mare, mai lung. – V. înnădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnăditură
ÎNNĂDITÚRĂ, înnădituri, s. f. Bucată înnădită, nadă; locul unde s-a înnădit. – Înnădi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnămoli
ÎNNĂMOLÍ, înnămolesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) înfunda în nămol; a (se) murdări de nămol. 2. Refl. (Despre albia unei ape curgătoare) A se împotmoli, a se îngusta din cauza aluviunilor. [Var.: înnomolí vb. IV] – În + nămol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnămolire
ÎNNĂMOLÍRE, înnămoliri, s. f. Acțiunea de a (se) înnămoli și rezultatul ei; împotmolire. [Var.: înnomolíre s. f.] – V. înnămoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnămolit
ÎNNĂMOLÍT, -Ă, înnămoliți, -te, adj. Înfundat în nămol, acoperit cu nămol; înglodat. [Var.: înnomolít, -ă adj.] – V. înnămoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnărăvi
ÎNNĂRĂVÍ, înnărăvesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) nărăvi. – În + nărăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnăscut
ÎNNĂSCÚT, -Ă, înnăscuți, -te, adj. Care aparține cuiva din naștere, cu care se naște cineva; congenital, nativ. – În + născut (după fr. inné).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnebuni
ÎNNEBUNÍ, înnebunesc, vb. IV. Intranz. A-și pierde facultățile mintale; a deveni nebun; a se aliena; (prin exagerare) a-și pierde calmul, stăpânirea de sine. ◊ Tranz. Durerea l-a înnebunit. ◊ Expr. (Tranz.) Nu mă-nnebuni!, se spune cuiva pentru a exprima mirarea sau neîncrederea față de cele auzite. ♦ Tranz. A face pe cineva să-și piardă stăpânirea de sine; a agasa, a enerva. – În + nebun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnebunire
ÎNNEBUNÍRE s. f. (Rar) Faptul de a înnebuni. – V. înnebuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnebunit
ÎNNEBUNÍT, -Ă, înnebuniți, -te, adj. Care și-a pierdut facultățile mintale; nebun; (prin exagerare) surescitat, agitat. – V. înnebuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnebunitor
ÎNNEBUNITÓR, -OÁRE, înnebunitori, -oare, adj. Care te face să înnebunești; exasperant. – Înnebuni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegreală
ÎNNEGREÁLĂ, înnegreli, s. f. (Rar) Înnegrire. – Înnegri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegri
ÎNNEGRÍ, înnegresc, vb. IV. 1. Tranz. A vopsi, a da cu negru; a negri; p. ext. a face să devină de culoare închisă, a întuneca. ◊ Expr. (Fam.) A înnegri hârtia = a scrie. ♦ Intranz. și refl. A deveni negru; p. ext. a căpăta o culoare închisă, a se întuneca. ♦ Refl. (Despre oameni) A se bronza. ♦ A murdări, a păta. 2. Intranz. A apărea, a se detașa ca o pată întunecată pe un fond de culoare deschisă. 3. Tranz. Fig. A prezenta în culori sumbre, defăimătoare; a ponegri. – În + negru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegrire
ÎNNEGRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înnegri; înnegreală. – V. înnegri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegrit
ÎNNEGRÍT, -Ă, înnegriți, -te, adj. 1. Vopsit în negru, devenit negru. 2. (Despre oameni) Bronzat. – V. înnegri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegura
ÎNNEGURÁ, înnegurez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu negură, cu ceață; a (se) întuneca. ♦ Fig. (Despre oameni, despre chipul sau despre privirea lor) A căpăta o expresie tristă; a se întuneca. – În + negură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegurare
ÎNNEGURÁRE, înnegurări, s. f. Faptul de a (se) înnegura; întunecare. – V. înnegura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnegurat
ÎNNEGURÁT, -Ă, înnegurați, -te, adj. Acoperit de negură sau de ceață; întunecat; fig. (despre oameni, despre chipul sau despre privirea lor) întunecat, posomorât. – V. înnegura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnemuri
ÎNNEMURÍ^1, înnemuresc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face nemuritor, a imortaliza. – În + ne + muri (după fr. immortaliser).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnemuri
ÎNNEMURÍ^2, înnemuresc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se înrudi. – În + neamuri (pl. lui neam).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnemurire
ÎNNEMURÍRE, înnemuriri, s. f. (Reg.) Înrudire. – V. înnemuri^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnisipa
ÎNNISIPÁ, pers. 3 înnisipează, vb. I. Refl. (Despre căi de comunicație) A se acoperi cu un strat de nisip; (despre canale, conducte etc.) a se astupa cu nisip. – În + nisip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnisipare
ÎNNISIPÁRE, înnisipări, s. f. Acțiunea de a se înnisipa. – V. înnisipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnisipat
ÎNNISIPÁT, -Ă, înnisipați, -te, adj. (Despre drumuri, canale etc.) Care este acoperit sau astupat cu nisip. – V. înnisipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnobila
ÎNNOBILÁ, înnobilez, vb. I. 1. Tranz. A învesti o persoană cu un titlu de noblețe. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face ca cineva să devină sau a deveni mai distins, mai rafinat; a (se) înălța. 2. Tranz. și refl. (pas.) A (se) îmbunătăți calitatea unei rase de animale sau a unei specii de plante; a (se) îmbunătăți proprietățile unor substanțe, unor materiale prin procedee fizice sau chimice. – În + nobil (după fr. anoblir și ennoblir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnobilare
ÎNNOBILÁRE, înnobilări, s. f. Acțiunea de a (se) înnobila. – V. înnobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnobilat
ÎNNOBILÁT, -Ă, înnobilați, -te, adj. 1. Care a primit un titlu de noblețe; fig. devenit mai distins, mai rafinat. 2. (Despre animale sau plante) Care și-a îmbunătățit calitatea. ♦ (Despre substanțe sau materiale) Care și-a îmbunătățit proprietățile prin procedee fizice sau chimice. – V. înnobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoda
ÎNNODÁ, înnód, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face un nod la ceva; a (se) lega, a (se) uni printr-un nod. ◊ Expr. (Refl.) A se înnoda la vorbă = a se porni pe vorbă; a se așterne la vorbă, la taifas. 2. Tranz. Fig. A agonisi. ♦ A improviza, a înjgheba. – În + nod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnodare
ÎNNODÁRE, înnodări, s. f. Acțiunea de a (se) înnoda. – V. înnoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnodat
ÎNNODÁT, -Ă, înnodați, -te, adj. (Despre fire) Care este legat, unit printr-un nod. ♦ Care a făcut nod; care are unul sau mai multe noduri. – V. înnoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnodătură
ÎNNODĂTÚRĂ, înnodături, s. f. Înnodare; nod; lucru înnodat. – Înnoda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoi
ÎNNOÍ, înnoiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face ca nou (înlocuind ce era vechi, uzat); a (se) reface, a (se) repara. ♦ Tranz. A pune un lucru nou în locul altuia vechi; a primeni, a schimba. ♦ Refl. A se îmbrăca cu ceva nou. 2. Refl. Fig. A se împrospăta, a se redeștepta, a se regenera. 3. Tranz. A face încă o dată, a relua o acțiune. ♦ A prelungi valabilitatea unei autorizații, a unui document. – În + nou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoire
ÎNNOÍRE, înnoiri, s. f. Acțiunea de a (se) înnoi și rezultatul ei; refacere, reparare; fig. transformare, prefacere; regenerare. ♦ Repetare, reluare. – V. înnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoit
ÎNNOÍT, -Ă, înnoiți, -te, adj. 1. Făcut din (sau ca) nou; reparat. ♦ Îmbrăcat cu ceva nou. 2. Fig. Schimbat, primenit, împrospătat. – V. înnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoitor
ÎNNOITÓR, -OÁRE, înnoitori, -oare, adj. Care înnoiește, inovează, regenerează; novator. [Pr.: -no-i-] – Înnoi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnomoli
ÎNNOMOLÍ vb. IV v. înnămoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnomolire
ÎNNOMOLÍRE s. f. v. înnămolire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnomolit
ÎNNOMOLÍT, -Ă adj. v. înnămolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnopta
ÎNNOPTÁ, înnoptez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. A se face noapte, a se întuneca. ◊ Loc. adv. Pe înnoptate (sau înnoptat) = la căderea nopții. 2. Intranz. A fi surprins de noapte; a petrece noaptea undeva. – În + noapte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoptare
ÎNNOPTÁRE s. f. Faptul de a (se) înnopta; cădere a nopții, înnoptat^1. – V. înnopta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoptat
ÎNNOPTÁT^1 s. n. 1. Înnoptare. 2. Rămânere undeva peste noapte. – V. înnopta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoptat
ÎNNOPTÁT^2, -Ă, înnoptați, -te, adj. Peste care s-a lăsat noaptea; fig. întunecat, posomorât. – V. înnopta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnora
ÎNNORÁ, înnorez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. (La pers. 3) A se ivi (mulți) nori pe cer. ♦ (Pop.; despre vreme, cer, lună, soare) A se întuneca din cauza norilor. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întrista, a (se) posomorî. [Var.: înnourá vb. I] – În + nor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnorare
ÎNNORÁRE, înnorări, s. f. Faptul de a (se) înnora; acoperire a cerului cu nori. ♦ Fig. Tristețe, mâhnire. [Var.: înnouráre s. f.] – V. înnora
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnorat
ÎNNORÁT, -Ă, înnorați, -te, adj. (Despre cer) Acoperit, umbrit de nori; noros. ♦ Fig. Trist, posomorât. [Var.: înnourát, -ă adj.] – V. înnora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoroi
ÎNNOROÍ, înnoroiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umple de noroi, a (se) înfunda în noroi. [Var.: înnoroiá vb. I] – În + noroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoroia
ÎNNOROIÁ vb. I v. înnoroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoroiat
ÎNNOROIÁT, -Ă adj. v. înnoroit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoroire
ÎNNOROÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înnoroi. – V. înnoroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoroit
ÎNNOROÍT, -Ă, înnoroiți, -te, adj. Umplut de noroi; înfundat în noroi. [Var.: înnoroiát, -ă adj.] – V. înnoroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnoura
ÎNNOURÁ, vb. I v. înnora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnourare
ÎNNOURÁRE s. f. v. înnorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înnourat
ÎNNOURÁT, -Ă adj. v. înnorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înocula
ÎNOCULÁ vb. I v. inocula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înot
ÎNÓT s. n. Plutire și înaintare (a unor ființe) la suprafața sau în interiorul apei, deplasare în apă prin mișcări ritmice cu brațele și cu picioarele. ◊ Loc. adv. De-a înotul = înotând. ♦ (Adverbial) înotând. – Din înota (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înota
ÎNOTÁ, înót, vb. I. Intranz. 1. A se deplasa în apă cu mișcări ritmice. ♦ A pluti. 2. A fi cufundat într-un lichid; a fi înconjurat din toate părțile de un lichid. ♦ Fig. A fi copleșit, apăsat de ceva. ♦ Fig. A înainta cu greu (prin noroi, prin zăpadă etc.). ♦ Fig. A avea ceva din abundență. – Lat. pop. innotare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înotare
ÎNOTÁRE, înotări, s. f. Acțiunea de a înota; înotat. – V. înota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înotat
ÎNOTÁT s. n. Înotare. – V. înota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înotat
ÎNOTÁT, -Ă, înotați, -te, adj. v. ÎNOTA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înotător
ÎNOTĂTÓR, -OÁRE, înotători, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, ființă) care înoată, care știe să înoate. ♦ Sportiv care practică înotul. 2. S. f. Aripioară a peștelui sau a altor animale acvatice, care servește ca organ de propulsie și de stabilitate; aripă. – Înota + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrădăcina
ÎNRĂDĂCINÁ, înrădăcinez, vb. I. Refl. A se fixa în pământ prin rădăcini; a prinde rădăcini. ♦ Fig. A pătrunde adânc (în conștiință, în obișnuință etc.). – În + rădăcină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrădăcinare
ÎNRĂDĂCINÁRE s. f. Acțiunea de a se înrădăcina. – V. înrădăcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrădăcinat
ÎNRĂDĂCINÁT, -Ă, înrădăcinați, -te, adj. Fixat în pământ prin rădăcini. ♦ Fig. Pătruns adânc (în conștiință, în obișnuință etc.). – V. înrădăcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăi
ÎNRĂÍ, înrăiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) rău, (mai) răutăcios (mai) grav. – În + rău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăire
ÎNRĂÍRE s. f. Faptul de a (se) înrăi. – V. înrăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăit
ÎNRĂÍT, -Ă, înrăiți, -te, adj. Care a devenit (mai) rău, (mai) grav, (mai) vicios. – V. înrăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăma
ÎNRĂMÁ, înrămez, vb. I. Tranz. A pune un obiect în ramă; a încadra. – În + ramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutăţi
ÎNRĂUTĂȚÍ, înrăutățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face (mai) rău, a (se) agrava. [Pr.: -ră-u-] – În + răutate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutăți
ÎNRĂUTĂȚÍ, înrăutățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face (mai) rău, a (se) agrava. [Pr.: -ră-u-] – În + răutate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutăţire
ÎNRĂUTĂȚÍRE, înrăutățiri, s. f. Faptul de a (se) înrăutăți; agravare. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutățire
ÎNRĂUTĂȚÍRE, înrăutățiri, s. f. Faptul de a (se) înrăutăți; agravare. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutăţit
ÎNRĂUTĂȚÍT, -Ă, înrăutățiți, -te, adj. Care a devenit (mai) rău; care s-a agravat. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrăutățit
ÎNRĂUTĂȚÍT, -Ă, înrăutățiți, -te, adj. Care a devenit (mai) rău; care s-a agravat. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrâuri
ÎNRÂURÍ, înrâuresc, vb. IV. Tranz. și intranz. A exercita o influență asupra cuiva sau a ceva; a influența. – Cf. fr. influer, influence, germ. beeinflussen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrâurire
ÎNRÂURÍRE, înrâuriri, s. f. Acțiunea de a înrâuri și rezultatul ei; influență^1. – V. înrâuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înregimenta
ÎNREGIMENTÁ, înregimentez, vb. I. Refl. și tranz. A intra sau a face să intre într-o grupare, într-un partid etc.; a (se) înrola. – Din fr. enrégimenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înregimentare
ÎNREGIMENTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înregimenta și rezultatul ei. – V. înregimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înregistra
ÎNREGISTRÁ, înregistrez, vb. I. Tranz. 1. A înscrie într-un registru. 2. A reține prin scris un fapt, un eveniment; a imprima (cu mijloace tehnice) sunetele, fenomenele luminoase etc. ♦ Fig. A întipări în minte, a memora. 3. A obține un anumit rezultat, o anumită realizare etc. A înregistra un succes important. – Din fr. enregistrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înregistrare
ÎNREGISTRÁRE, înregistrări, s. f. Acțiunea de a (se) înregistra și rezultatul ei; (concr.) ceea ce a fost înregistrat. ♦ Fixarea pe un suport a sunetelor, imaginilor, datelor în vederea păstrării lor un timp nedeterminat și a redării lor ulterioare. – V. înregistra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înregistrator
ÎNREGISTRATÓR, -OÁRE, înregistratori, -oare, adj., s. n. (Aparat, dispozitiv) care înregistrează. – Înregistra + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrobi
ÎNROBÍ, înrobesc, vb. IV. Tranz. A supune, a robi, a subjuga, a aservi. – În + rob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrobire
ÎNROBÍRE, înrobiri, s. f. Acțiunea de a înrobi și rezultatul ei. – V. înrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrobit
ÎNROBÍT, -Ă, înrobiți, -te, adj. Subjugat, aservit. – V. înrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrobitor
ÎNROBITÓR, -OÁRE, înrobitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care înrobește pe cineva. – Înrobi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrola
ÎNROLÁ, înrolez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) înscrie în rândurile armatei; p. ext. a (se) înscrie într-o organizație, într-un partid; a (se) înregimenta. – Din fr. enrôler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrolare
ÎNROLÁRE, înrolări, s. f. Acțiunea de a (se) înrola și rezultatul ei. – V. înrola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroşi
ÎNROȘÍ, înroșesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A face să capete sau a căpăta culoarea roșie; a (se) face roșu; a (se) îmbujora, a (se) înflăcăra, a (se) împurpura. ♦ A (se) încinge în foc. 2. Tranz. (Rar) A colora, a vopsi în roșu; a roși. 3. Refl. (Despre fructe) A se coace. – În + roșu sau roși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroși
ÎNROȘÍ, înroșesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A face să capete sau a căpăta culoarea roșie; a (se) face roșu; a (se) îmbujora, a (se) înflăcăra, a (se) împurpura. ♦ A (se) încinge în foc. 2. Tranz. (Rar) A colora, a vopsi în roșu; a roși. 3. Refl. (Despre fructe) A se coace. – În + roșu sau roși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroşire
ÎNROȘÍRE s. f. Faptul de a (se) înroși. – V. înroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroșire
ÎNROȘÍRE s. f. Faptul de a (se) înroși. – V. înroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroşit
ÎNROȘÍT, -Ă, înroșiți, -te, adj. Colorat în roșu; devenit roșu; roșit. – V. înroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroșit
ÎNROȘÍT, -Ă, înroșiți, -te, adj. Colorat în roșu; devenit roșu; roșit. – V. înroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înroura
ÎNROURÁ, pers. 3 înrourează, vb. I. Refl. A se acoperi cu rouă. [Pr.: -ro-u-] – În + roura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrourat
ÎNROURÁT, -Ă, înrourați, -te, adj. Acoperit, plin de rouă. [Pr.: -ro-u-] – V. înroura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrudi
ÎNRUDÍ, înrudesc, vb. IV. Refl. recipr. 1. A fi sau a deveni rudă cu cineva; a se înnemuri^2. 2. Fig. A avea caractere (esențiale) comune cu cineva sau cu ceva. – În + rudă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrudire
ÎNRUDÍRE, înrudiri, s. f. Faptul de a se înrudi; rudire. – V. înrudi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înrudit
ÎNRUDÍT, -Ă, înrudiți, -te, adj. 1. Care este sau a devenit rudă cu cineva. 2. Fig. Care prezintă caractere (esențiale) comune cu cineva sau cu ceva; care are afinitate cu cineva sau cu ceva. – V. înrudi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îns
ÎNS, ÎNSĂ, înși, înse, pron. 1. (Pronume personal, azi art., precedat de prep. „întru”, „printru”) El, ea, dânsul, dânsa. 2. (Pronume de întărire, de obicei adjectival, astăzi numai la f. pl.) Însuși. Ele însele. – Lat. ipsus, ipsa (= ipse, ipsa).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însă
ÎNSĂ conj. 1. (Adversativ, leagă două propoziții sau două părți de propoziție) Cu toate acestea, totuși, dar. 2. (Arată trecerea la altă idee) Dar, pe de altă parte. – Lat. ipsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăcuit
ÎNSĂCUÍT, -Ă, însăcuiți, -te, adj. Care este pus în saci. – De la sac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăila
ÎNSĂILÁ, însăilez, vb. I. Tranz. A coase în mod provizoriu cu împunsături depărtate; a prinde cu un fir de ață (albă) locurile pe unde se va coase apoi definitiv. ♦ Fig. A face superficial un lucru; a înjgheba; a improviza, a înșira. [Pr.: -să-i-. – Var.: înseilá vb. I] – Cf. saia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăilare
ÎNSĂILÁRE, însăilări, s. f. Acțiunea de a însăila și rezultatul ei. [Pr.: -să-i-. – Var.: înseiláre s. f.] – V. însăila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăilat
ÎNSĂILÁT^1 s. n. Însăilare. [Pr.: -să-i-. – Var.: înseilát s. n.] – V. însăila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăilat
ÎNSĂILÁT^2, -Ă, însăilați, -te, adj. Cusut provizoriu. ♦ Fig. Făcut în mod superficial, provizoriu; înjghebat, improvizat. [Pr.: -să-i-. – Var.: înseilát, -ă adj.] – V. însăila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăilătură
ÎNSĂILĂTÚRĂ, însăilături, s. f. Cusătură provizorie, cu împunsături rare. [Pr.: -să-i-] – Însăila + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânţat
ÎNSĂMÂNȚÁT^1 s. n. Însămânțare. – V. însămânța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânțat
ÎNSĂMÂNȚÁT^1 s. n. Însămânțare. – V. însămânța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânţat
ÎNSĂMÂNȚÁT^2, -Ă, însămânțați, -te, adj. Care a fost semănat; în care s-au făcut însămânțări. – V. însămânța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânțat
ÎNSĂMÂNȚÁT^2, -Ă, însămânțați, -te, adj. Care a fost semănat; în care s-au făcut însămânțări. – V. însămânța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânţâ
ÎNSĂMÂNȚÁ, însămânțez, vb. I. Tranz. 1. A pune în pământ semințele unei culturi; a semăna^1. 2. A pune în apă icre sau pești de reproducție, în vederea obținerii unei culturi artificiale. ♦ A introduce pe cale artificială gameți masculi în organele genitale femele, în vederea reproducției. ♦ A introduce într-un mediu nutritiv propice bacterii, germeni microbieni etc. – În + sămânță (după fr. ensemencer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însămânțâ
ÎNSĂMÂNȚÁ, însămânțez, vb. I. Tranz. 1. A pune în pământ semințele unei culturi; a semăna^1. 2. A pune în apă icre sau pești de reproducție, în vederea obținerii unei culturi artificiale. ♦ A introduce pe cale artificială gameți masculi în organele genitale femele, în vederea reproducției. ♦ A introduce într-un mediu nutritiv propice bacterii, germeni microbieni etc. – În + sămânță (după fr. ensemencer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşa
ÎNSĂNĂTOȘÁ vb. I v. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșa
ÎNSĂNĂTOȘÁ vb. I v. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşare
ÎNSĂNĂTOȘÁRE s. f. v. însănătoșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșare
ÎNSĂNĂTOȘÁRE s. f. v. însănătoșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşat
ÎNSĂNĂTOȘÁT, -Ă, adj. v. însănătoșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșat
ÎNSĂNĂTOȘÁT, -Ă, adj. v. însănătoșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşi
ÎNSĂNĂTOȘÍ, însănătoșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face sănătos, a (se) vindeca de o boală; a (se) lecui. [Var.: însănătoșá vb. I] – În + sănătos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoși
ÎNSĂNĂTOȘÍ, însănătoșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face sănătos, a (se) vindeca de o boală; a (se) lecui. [Var.: însănătoșá vb. I] – În + sănătos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşire
ÎNSĂNĂTOȘÍRE, însănătoșiri, s. f. Faptul de a (se) însănătoși; vindecare, înzdrăvenire, întremare, lecuire. [Var.: însănătoșáre s. f.] – V. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșire
ÎNSĂNĂTOȘÍRE, însănătoșiri, s. f. Faptul de a (se) însănătoși; vindecare, înzdrăvenire, întremare, lecuire. [Var.: însănătoșáre s. f.] – V. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşit
ÎNSĂNĂTOȘÍT, -Ă, însănătoșiți, -te, adj. Vindecat, înzdrăvenit, lecuit. [Var.: însănătoșát, -ă adj.] – V. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșit
ÎNSĂNĂTOȘÍT, -Ă, însănătoșiți, -te, adj. Vindecat, înzdrăvenit, lecuit. [Var.: însănătoșát, -ă adj.] – V. însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoşitor
ÎNSĂNĂTOȘITÓR, -OÁRE, însănătoșitori, -oare, adj. (Rar) Care însănătoșește. – Însănătoși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însănătoșitor
ÎNSĂNĂTOȘITÓR, -OÁRE, însănătoșitori, -oare, adj. (Rar) Care însănătoșește. – Însănătoși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însărcina
ÎNSĂRCINÁ, însărcinez, vb. I. Tranz. 1. A încredința cuiva îndeplinirea unei acțiuni; a da cuiva o sarcină. ♦ Refl. A lua asupra sa o sarcină. 2. A face ca o femeie să devină gravidă. – În + sarcină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însărcinare
ÎNSĂRCINÁRE, însărcinări, s. f. Acțiunea de a (se) însărcina și rezultatul ei; misiune, îndatorire. – V. însărcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însărcinat
ÎNSĂRCINÁT, -Ă, însărcinați, -te, adj., (3) însărcinați, s. m. 1. Adj. Care a primit o sarcină. 2. Adj. (Despre femei) Care poartă un făt în pântece; gravidă. 3. S. m. (În sintagma) însărcinat cu afaceri = consilier, secretar etc. care conduce misiunea diplomatică în absența șefului permanent. – V. însărcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însăxănare
ÎNSĂXĂNÁRE s. f. v. însăxăna. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

însângera
ÎNSÂNGERÁ, însângerez, vb. I. Tranz. A face să curgă sânge, a umple de sânge. ♦ A păta ceva cu sânge. ♦ Fig. A înroși. – În + sângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însângerat
ÎNSÂNGERÁT, -Ă, însângerați, -te, adj. Plin de sânge; care sângerează. ♦ (Despre ochi) Injectat. ♦ Fig. De culoarea sângelui; roșu. – V. însângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscăuna
ÎNSCĂUNÁ, înscăunez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) urca pe tron ca domn al țării; a (se) încorona, a (se) întrona. ♦ Tranz. A numi, a alege un arhiereu; p. gener. a numi într-o funcție, a instala într-un post. [Pr.: -scă-u-] – În + scaun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscăunare
ÎNSCĂUNÁRE, înscăunări, s. f. Acțiunea de a (se) înscăuna și rezultatul ei. [Pr.: -scă-u-] – V. înscăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscăunat
ÎNSCĂUNÁT, -Ă, înscăunați, -te, adj. Care s-a urcat pe tron; care a primit demnitatea de arhiereu; p. gener. ajuns la putere, instaurat. [Pr.: -scă-u-] – V. înscăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscena
ÎNSCENÁ, înscenez, vb. I. Tranz. 1. A regiza un spectacol, a pune în scenă. 2. Fig. A pune la cale acțiuni rău intenționate spre a aduce cuiva prejudicii. – Din it. inscenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscenare
ÎNSCENÁRE, înscenări, s. f. Acțiunea de a înscena și rezultatul ei. – V. înscena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscorţoşa
ÎNSCORȚOȘÁ, înscorțoșez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A prinde sau a face ca ceva să prindă scoarță. – În + scorțos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscorțoșa
ÎNSCORȚOȘÁ, înscorțoșez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A prinde sau a face ca ceva să prindă scoarță. – În + scorțos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscrie
ÎNSCRÍE, înscríu, vb. III. 1. Tranz. și refl. A(-și) scrie, a(-și) trece numele într-un catalog, într-o condică etc.; a (se) înregistra, a (se) înmatricula. ◊ Expr. (Refl.) A se înscrie în fals = a susține în fața unei instanțe judiciare că dovada (scrisă) adusă de partea adversă este falsă. ♦ Tranz. A consemna ceva în scris. 2. Tranz. A construi o figură geometrică în perimetrul alteia, astfel încât unele puncte ale celei dintâi să fie tangente la cealaltă. 3. Tranz. (Sport) A marca unul sau mai multe puncte adversarului. [Perf. s. înscrisei, part. înscris] – În + scrie (după fr. inscrire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscriere
ÎNSCRÍERE, înscrieri, s. f. Acțiunea de a (se) înscrie și rezultatul ei. ◊ (În sintagma) Înscriere în fals = procedură prin care se urmărește stabilirea de către instanța penală și, drept consecință, înlăturarea actului falsificat și sancționarea celui vinovat. ♦ (Înv.) Inscripție. – V. înscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscris
ÎNSCRÍS^1, înscrisuri, s. n. Act, dovadă, document. ♦ (Jur.) Declarație în scris care poate servi ca mijloc de probă sau care contribuie la aflarea adevărului în cauză. – V. înscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înscris
ÎNSCRÍS^2, -Ă, înscriși, -se, adj. (Despre poligoane) Cu vârfurile situate pe circumferința unui cerc; (despre poliedre) cu vârfurile situate pe suprafața unei sfere, a unui con sau a unui cilindru. – V. înscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseila
ÎNSEILÁ vb. I v. însăila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseilare
ÎNSEILÁRE s. f. v. însăilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseilat
ÎNSEILÁT^1 s. n. v. însăilat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseilat
ÎNSEILÁT^2, -Ă adj. v. însăilat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însele
ÎNSELE pr. f. pl. v. însul. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

însemn
ÎNSÉMN, însemne, s. n. Semn distinctiv al unei demnități, al unui rang; insignă. ♦ Stema, sigiliul, drapelul și imnul de stat al unei țări. – Din fr. insigne (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemna
ÎNSEMNÁ, (I) însémn, (II) însemnez, vb. I. I. Tranz. 1. A aplica, a pune un semn caracteristic de recunoaștere. ◊ Expr. A însemna cu fierul roșu = a înfiera. 2. A nota (prin scris sau prin alte semne grafice), a face o însemnare. 3. A delimita. II. Intranz. unipers. A avea un anumit înțeles, o anumită semnificație; a marca, a arăta. ♦ (Despre cuvinte) A avea accepția de..., a exprima un anumit înțeles. ♦ A avea o anumită importanță, o anumită valoare. – Lat. insignare sau în + semn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemnare
ÎNSEMNÁRE, însemnări, s. f. Acțiunea de a însemna și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Notă, mențiune scrisă. – V. însemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemnat
ÎNSEMNÁT, -Ă, însemnați, -te, adj. 1. Care poartă un semn distinctiv. ♦ (Despre oameni) Care are un defect fizic, o infirmitate. 2. Important, de seamă; însemnător. 3. Înregistrat, menționat în scris. ♦ (Înv.) Desenat, pictat; imprimat. – V. însemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemnărică
ÎNSEMNĂRÍCĂ, însemnărele, s. f. (Fam.) Notiță, bilețel. – Însemnare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemnătate
ÎNSEMNĂTÁTE s. f. 1. Importanță, valoare. 2. (Rar) Semnificație, sens, înțeles. – Însemnat + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însemnător
ÎNSEMNĂTÓR, -OÁRE, însemnători, -oare, adj. (Înv.) Important, însemnat (2). – Însemna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însenina
ÎNSENINÁ, înseninez, vb. I. 1. Refl. (Despre cer, vreme etc.; la pers. 3) A deveni senin. 2. Refl. și tranz. Fig. (Despre oameni, p. ext. despre psihicul lor) A deveni sau a face să devină senin, liniștit, vesel; a (se) înveseli, a (se) lumina. [Prez. ind. și: însenín] – Lat. inserenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseninare
ÎNSENINÁRE s. f. Faptul de a (se) însenina; fig. bună dispoziție; veselie. – V. însenina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseninat
ÎNSENINÁT, -Ă, înseninați, -te, adj. Fără nori, senin; fig. liniștit, vesel. – V. însenina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însera
ÎNSERÁ, înserez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. (La pers. 3) A se face seară, a amurgi. ◊ Loc. adv. Pe (sau la) înserate (sau înserat) = în amurg. 2. Intranz. A rămâne undeva până seara, a-l surprinde pe cineva seara undeva. – În + seară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înserare
ÎNSERÁRE, înserări, s. f. Faptul de a (se) însera; crepuscul, înserat. – V. însera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înserat
ÎNSERÁT s. n. Amurg, crepuscul, înserare. – V. însera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseria
ÎNSERIÁ, înseriez, vb. I. Tranz. A așeza în serie; a da număr de serie. [Pr.: -ri-a] – În + serie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseriat
ÎNSERIÁT, -Ă, înseriați, -te, adj. Care a fost inclus într-o serie, care a primit număr de serie. [Pr.: -ri-at] – V. înseria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseriere
ÎNSERIÉRE, înserieri, s. f. Acțiunea de a înseria. [Pr.: -ri-e-] – V. înseria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înseta
ÎNSETÁ, însetez, vb. I. Intranz. 1. A i se face sete; a însetoșa. 2. Fig. A fi dornic, avid de... – În + sete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetare
ÎNSETÁRE s. f. Faptul de a înseta; sete, însetoșare. – V. înseta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetat
ÎNSETÁT, -Ă, însetați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care suferă de sete, căruia îi este sete; însetoșat. 2. Fig. Dornic de..., avid de..., setos de... – V. înseta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoşa
ÎNSETOȘÁ, însetoșez, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) A înseta. – În + setos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoșa
ÎNSETOȘÁ, însetoșez, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) A înseta. – În + setos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoşare
ÎNSETOȘÁRE s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a însetoșa; însetare. – V. însetoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoșare
ÎNSETOȘÁRE s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a însetoșa; însetare. – V. însetoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoşat
ÎNSETOȘÁT, -Ă, însetoșați, -te, adj. (Înv. și reg.) Însetat. – V. însetoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însetoșat
ÎNSETOȘÁT, -Ă, însetoșați, -te, adj. (Înv. și reg.) Însetat. – V. însetoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însiloza
ÎNSILOZÁ, însilozez, vb. I. Tranz. A depozita (cereale, furaje, etc.) într-un siloz. – În + siloz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însilozare
ÎNSILOZÁRE, însilozări, s. f. Acțiunea de a însiloza și rezultatul ei. – V. însiloza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însilozat
ÎNSILOZÁT, -Ă, însilozați, -te, adj. Depozitat într-un siloz. – V. însiloza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însingura
ÎNSINGURÁ, însingurez, vb. I. Refl. A se izola de lume, de oameni. – În + singur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însingurare
ÎNSINGURÁRE s. f. Acțiunea de a se însingura și rezultatul ei; izolare de lume, de oameni. – V. însingura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însingurat
ÎNSINGURÁT, -Ă, însingurați, -te, adj. Izolat de lume, de oameni – V. însingura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însiropat
ÎNSIROPÁT adj. v. SIROPÁT. (Rar) însiropat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

însori
ÎNSORÍ, însoresc, vb. IV. Refl. 1. A se însenina, a apărea soarele. 2. A sta la soare, a se încălzi sau a se bronza la soare. – În + soare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însorire
ÎNSORÍRE, însoriri, s. f. Acțiunea de a se însori și rezultatul ei. – V. însori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însorit
ÎNSORÍT, -Ă, însoriți, -te, adj. (Despre locuri, clădiri etc.) Luminos. ♦ (Despre timp) Cu soare; senin. ♦ Fig. Vesel, luminos. – V. însori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoţi
ÎNSOȚÍ, însoțesc, vb. IV. 1. Tranz. A merge împreună, a întovărăși, a petrece pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc.; a acompania. ♦ (Rar) A acompania pe cineva la un instrument. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se întovărăși, a se asocia cu cineva. 2. Tranz. A adăuga ceva (spre completare sau lămurire). Însoțesc vorbele cu gesturi energice. 3. Refl. recipr. (Pop.) A se căsători. ♦ A se împerechea. – În + soț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoți
ÎNSOȚÍ, însoțesc, vb. IV. 1. Tranz. A merge împreună, a întovărăși, a petrece pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc.; a acompania. ♦ (Rar) A acompania pe cineva la un instrument. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se întovărăși, a se asocia cu cineva. 2. Tranz. A adăuga ceva (spre completare sau lămurire). Însoțesc vorbele cu gesturi energice. 3. Refl. recipr. (Pop.) A se căsători. ♦ A se împerechea. – În + soț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoţire
ÎNSOȚÍRE, însoțiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) însoți; întovărășire, însoțit. 2. (Pop.) Căsătorie; cununie; nuntă. ♦ Împerechere. – V. însoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoțire
ÎNSOȚÍRE, însoțiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) însoți; întovărășire, însoțit. 2. (Pop.) Căsătorie; cununie; nuntă. ♦ Împerechere. – V. însoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoţit
ÎNSOȚÍT s. n. Însoțire. – V. însoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoțit
ÎNSOȚÍT s. n. Însoțire. – V. însoți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoţitor
ÎNSOȚITÓR, -OÁRE, însoțitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care însoțește, care întovărășește pe cineva sau ceva. ◊ Însoțitor de vagoane = funcționar la căile ferate însărcinat cu supravegherea unui vagon de la stația de pornire până la stația de destinație. – Însoți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însoțitor
ÎNSOȚITÓR, -OÁRE, însoțitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care însoțește, care întovărășește pe cineva sau ceva. ◊ Însoțitor de vagoane = funcționar la căile ferate însărcinat cu supravegherea unui vagon de la stația de pornire până la stația de destinație. – Însoți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspăimânta
ÎNSPĂIMÂNTÁ, înspăimấnt, vb. I. Refl. A fi cuprins de spaimă. ♦ Tranz. A inspira spaimă, groază, a băga spaima în cineva. – În + spăimânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspăimântare
ÎNSPĂIMÂNTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înspăimânta și rezultatul ei; spaimă. – V. înspăimânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspăimântat
ÎNSPĂIMÂNTÁT, -Ă, înspăimântați, -te, adj. Cuprins de spaimă; îngrozit, înfricoșat, speriat^2. – V. înspăimânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspăimântător
ÎNSPĂIMÂNTĂTÓR, -OÁRE, înspăimântători, -oare, adj. Care provoacă spaimă; îngrozitor, înfricoșător, fioros, groaznic, înfiorător. ♦ (Adverbial, urmat de prep. „de”) Extrem de... – Înspăimânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspica
ÎNSPICÁ, pers. 3 înspícă, vb. I. Intranz. (Pop.) A face spic, a da în spic. – Lat. inspicare sau în + spic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspicare
ÎNSPICÁRE, înspicări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a înspica și rezultatul ei. – V. înspica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspicat
ÎNSPICÁT, -Ă, înspicați, -te, adj. (Pop.) 1. Care a dat în spic; care are spice. 2. (Despre păr) Cu fire albe; cărunt; p. ext. (despre părul sau blana unor animale) cu vârful de culoare mai deschisă; cu vârful în formă de spic. ♦ (Despre țesături, p. ext. despre obiecte confecționate din țesături) Cu fire de altă culoare, împestrițat. – V. înspica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspinare
ÎNSPINÁRE s. f. v. înspina. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înspiţa
ÎNSPIȚÁ, înspițez, vb. I. Tranz. (Pop.) A pune spițe la o roată. – În + spiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspița
ÎNSPIȚÁ, înspițez, vb. I. Tranz. (Pop.) A pune spițe la o roată. – În + spiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspiţare
ÎNSPIȚÁRE, înspițări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a înspița și rezultatul. ei. – V. înșpița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspițare
ÎNSPIȚÁRE, înspițări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a înspița și rezultatul. ei. – V. înșpița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspre
ÎNSPRE prep. 1. (Cu sens local) Spre, către, la. 2. (Temporal și modal) Spre, către, pe (la). – În + spre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspuma
ÎNSPUMÁ, înspumez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) umple de spumă; a (se) înspumega. 2. Tranz. A transforma (un material) în spumă; a introduce o spumă în masa unui material. – În + spumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspumare
ÎNSPUMÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înspuma și rezultatul ei. – V. înspuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspumat
ÎNSPUMÁT, -Ă, înspumați, -te, adj. Plin de spumă, cu spumă; înspumegat. – V. înspuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspumega
ÎNSPUMEGÁ, înspúmeg, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înspuma. – În + spumega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înspumegat
ÎNSPUMEGÁT, -Ă, înspumegați, -te, adj. (Rar) Înspumat. – V. înspumega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstăpâni
ÎNSTĂPÂNÍ, înstăpânesc, vb, IV. Refl. A se face stăpân pe ceva. – În + stăpâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstări
ÎNSTĂRÍ, înstăresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbogăți. – În + stare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstărit
ÎNSTĂRÍT, -Ă, înstăriți, -te, adj. Cu stare, bogat, avut, chivernisit. – V. înstări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstela
ÎNSTELÁ, pers. 3 înstelează, vb. I. Refl. (Despre cer) A se acoperi cu stele. – În + stele (pl. lui stea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstelat
ÎNSTELÁT, -Ă, înstelați, -te, adj. (Despre cer, p. ext. despre noapte) Cu stele, plin de stele, constelat. – V. înstela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrăina
ÎNSTRĂINÁ, înstrăinez, vb. I. 1. Tranz. A trece cuiva (prin vânzare) stăpânirea unui lucru; a aliena un bun material. ♦ A sustrage, a fura. 2. Refl. A-și părăsi familia, locul de naștere sau de reședință, stabilindu-se în altă parte. ♦ Fig. A se îndepărta sufletește; a pierde afecțiunea, simpatia cuiva. [Pr.: -stră-i. – Var.: înstreiná vb. I] – În + străin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrăinare
ÎNSTRĂINÁRE s,f. Acțiunea de a (se) înstrăina și rezultatul ei. ♦ (Rel.) Acțiunea călugărului care părăsește deliberat viața socială pentru a se consacra definitiv, în mănăstire sau în pustnicie, rugăciunii și slujirii lui Dumnezeu. [Pr.: -stră-i-. – Var.: înstreináre s. f.] – V. înstrăina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrăinat
ÎNSTRĂINÁT^1 s. n. Înstrăinare. [Pr.: -stră-i-. – Var.: înstreinát s. n.] – V. înstrăina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrăinat
ÎNSTRĂINÁT^2, -Ă, înstrăinați, -te, adj. 1. Care a ajuns pe mâna altcuiva decât a posesorului inițial. 2. Îndepărtat sau plecat definitiv de acasă în altă localitate sau într-o țară străină; fig. îndepărtat, rupt sufletește de cineva. [Pr.: -stră-i-. – Var.: înstreinát, -ă adj.] – V. înstrăina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstreina
ÎNSTREINÁ vb. I v. înstrăina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstreinare
ÎNSTREINÁRE s. f. v. înstrăinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstreinat
ÎNSTREINÁT^1 s. n. v. înstrăinat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstreinat
ÎNSTREINÁT^2, -Ă adj. v. înstrăinat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstruna
ÎNSTRUNÁ, înstrún, vb. I. Tranz. 1. A acorda un instrument muzical cu coarde. 2. A strânge un animal de călărie cu chingile sau cu frâul; a struni. ♦ Fig. A reține de la o acțiune; a stăvili, a înfrâna, a struni. [Prez. ind. și: înstrunez] – În + strună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrunare
ÎNSTRUNÁRE, înstrunări, s. f. Acțiunea de a înstruna și rezultatul ei. – V. înstruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înstrunat
ÎNSTRUNÁT, -Ă, înstrunați, -te, adj. 1. Acordat. 2. Strâns în chingă, în frâu; strunit. ♦ Fig. Potolit; înfrânat; strunit. – V. înstruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însufleţi
ÎNSUFLEȚÍ, însuflețesc, vb. IV. Tranz. 1. A da viață. ♦ Fig. A stimula, a da impuls, avânt. ♦ Refl. A prinde viață; a se înviora, a se anima. 2. Fig. A preface ceva inert în ceva viu, dinamic. – În + suflet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însufleți
ÎNSUFLEȚÍ, însuflețesc, vb. IV. Tranz. 1. A da viață. ♦ Fig. A stimula, a da impuls, avânt. ♦ Refl. A prinde viață; a se înviora, a se anima. 2. Fig. A preface ceva inert în ceva viu, dinamic. – În + suflet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însufleţire
ÎNSUFLEȚÍRE, însuflețiri, s. f. Acțiunea de a (se) însufleți și rezultatul ei; avânt, entuziasm; animație. – V. însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuflețire
ÎNSUFLEȚÍRE, însuflețiri, s. f. Acțiunea de a (se) însufleți și rezultatul ei; avânt, entuziasm; animație. – V. însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însufleţit
ÎNSUFLEȚÍT, -Ă, însuflețiți, -te, adj. 1. Care trăiește; viu. 2. Plin de viață; animat, vioi. ♦ (Adverbial) În mod avântat, cu căldură. – V. însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuflețit
ÎNSUFLEȚÍT, -Ă, însuflețiți, -te, adj. 1. Care trăiește; viu. 2. Plin de viață; animat, vioi. ♦ (Adverbial) În mod avântat, cu căldură. – V. însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însufleţitor
ÎNSUFLEȚITÓR, -OÁRE, însuflețitori, -oare, adj. Care însuflețește. – Însufleți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuflețitor
ÎNSUFLEȚITÓR, -OÁRE, însuflețitori, -oare, adj. Care însuflețește. – Însufleți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuma
ÎNSUMÁ, însumez, vb. I. Tranz. A aduna laolaltă, a totaliza, a cuprinde. – În + sumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însumare
ÎNSUMÁRE, însumări, s. f. Acțiunea de a însuma și rezultatul ei. – V. însuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însumi
Î́NSUMI, Î́NSĂMI, adj. pron., pron. de întărire. 1. Adj. pron. (Pe lângă un substantiv sau un pronume) Chiar, tocmai. 2. Pron. de întărire (Înv.) Eu (sau tu, el etc.) singur, personal, fără ajutorul altuia. [Forme gramaticale: pers. 2 sg. însuți, însăți, pers. 3 sg. însuși, însăși, pers.l pl. înșine, însene, pers. 2 pl. înșivă, însevă, pers. 3 pl. înșiși, înseși] – Îns(ul) + -mi, -ți, -și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însura
ÎNSURÁ, însór, vb. I. Refl. și tranz. fact. (Despre bărbați) A (se) căsători. – Probabil lat. *inuxorare (< uxor „soție”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurare
ÎNSURÁRE, însurări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) însura. Însurătoare. – V. însura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurat
ÎNSURÁT^1 s. n. Faptul de a (se) însura; însurătoare. – V. însura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurat
ÎNSURÁT^2, însurați, adj. (Despre bărbați) Căsătorit. – V. însura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurăciune
ÎNSURĂCIÚNE, însurăciuni, s. f. (Înv.) Însurătoare. – Însura + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurătoare
ÎNSURĂTOÁRE, însurători, s. f. Căsătorie a unui bărbat; însurat^1, însurăciune, însurare. – Însura + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurăţel
ÎNSURĂȚÉL, însurăței, s. m. Bărbat (tânăr) însurat de curând; (la pl.) soți (tineri) de curând căsătoriți. – Însurat^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însurățel
ÎNSURĂȚÉL, însurăței, s. m. Bărbat (tânăr) însurat de curând; (la pl.) soți (tineri) de curând căsătoriți. – Însurat^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuşi
ÎNSUȘÍ, însușesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune stăpânire pe ceva, a lua în stăpânire, a-și apropria. ♦ A-și aroga un drept. 2. A asimila, a dobândi cunoștințe, idei, opinii (temeinice) într-un domeniu; a învăța. ♦ A fi de acord cu opinia cuiva, a ține seama de părerea cuiva. – Din pron. însuși, v. însumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuși
ÎNSUȘÍ, însușesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune stăpânire pe ceva, a lua în stăpânire, a-și apropria. ♦ A-și aroga un drept. 2. A asimila, a dobândi cunoștințe, idei, opinii (temeinice) într-un domeniu; a învăța. ♦ A fi de acord cu opinia cuiva, a ține seama de părerea cuiva. – Din pron. însuși, v. însumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuşire
ÎNSUȘÍRE, însușiri, s. f. 1. Acțiunea de a-și însuși și rezultatul ei. 2. Trăsătură distinctivă; caracteristică. ♦ Talent, înclinație. – V. însuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însușire
ÎNSUȘÍRE, însușiri, s. f. 1. Acțiunea de a-și însuși și rezultatul ei. 2. Trăsătură distinctivă; caracteristică. ♦ Talent, înclinație. – V. însuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuşit
ÎNSUȘÍT, -Ă, însușiți, -te, adj. (Înv.) Propriu, caracteristic. – V. însuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însușit
ÎNSUȘÍT, -Ă, însușiți, -te, adj. (Înv.) Propriu, caracteristic. – V. însuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însuti
ÎNSUTÍ, însutesc, vb. IV. Tranz. A spori, a mări de o sută de ori; p. ext. a face mult mai mare, mult mai numeros. – În + sută.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

însutit
ÎNSUTÍT, -Ă, însutiți, -te, adj. De o sută de ori mai mare sau mai numeros, centuplu; p. ext. mult mai mare, mult mai numeros. – V. însuti sau în + sută + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşela
ÎNȘELÁ, înșél, vb. I. I. Tranz. (Înv.) A pune șaua pe cal, a înșeua. II. 1. Tranz. A induce în eroare, a abuza de buna-credință a cuiva; a amăgi. ◊ Expr. A înșela așteptările = a dezamăgi. ♦ (Despre simțuri, facultăți psihice) A nu (mai) funcționa bine, a da o imagine eronată, neconformă realității. Mă înșală memoria. 2. Refl. A-și forma o părere eronată despre cineva sau ceva; a greși. 3. Tranz. A încălca fidelitatea conjugală; p. gener. a fi necredincios în dragoste. ♦ A ademeni, a seduce o fată, o femeie. – Lat. in-sellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșela
ÎNȘELÁ, înșél, vb. I. I. Tranz. (Înv.) A pune șaua pe cal, a înșeua. II. 1. Tranz. A induce în eroare, a abuza de buna-credință a cuiva; a amăgi. ◊ Expr. A înșela așteptările = a dezamăgi. ♦ (Despre simțuri, facultăți psihice) A nu (mai) funcționa bine, a da o imagine eronată, neconformă realității. Mă înșală memoria. 2. Refl. A-și forma o părere eronată despre cineva sau ceva; a greși. 3. Tranz. A încălca fidelitatea conjugală; p. gener. a fi necredincios în dragoste. ♦ A ademeni, a seduce o fată, o femeie. – Lat. in-sellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşelare
ÎNȘELÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înșela și rezultatul ei; înșelăciune; iluzie. – V. înșela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșelare
ÎNȘELÁRE s. f. Acțiunea de a (se) înșela și rezultatul ei; înșelăciune; iluzie. – V. înșela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşelat
ÎNȘELÁT, -Ă, înșelați, -te, adj. I. (Înv.) Înșeuat, cu șaua pusă. II. 1. Indus în eroare; păcălit, amăgit. 2. Trădat în fidelitatea conjugală; p. gener. trădat în dragoste. ♦ (Despre fete, femei) Ademenit, sedus. – V. înșela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșelat
ÎNȘELÁT, -Ă, înșelați, -te, adj. I. (Înv.) Înșeuat, cu șaua pusă. II. 1. Indus în eroare; păcălit, amăgit. 2. Trădat în fidelitatea conjugală; p. gener. trădat în dragoste. ♦ (Despre fete, femei) Ademenit, sedus. – V. înșela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşelăciune
ÎNȘELĂCIÚNE, înșelăciuni, s. f. Inducere în eroare, înșelătorie; p. ext. escrocherie, fraudă. – Înșela + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșelăciune
ÎNȘELĂCIÚNE, înșelăciuni, s. f. Inducere în eroare, înșelătorie; p. ext. escrocherie, fraudă. – Înșela + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşelător
ÎNȘELĂTÓR, -OÁRE, înșelători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care induce în eroare, care amăgește, iluzoriu, deluzoriu; care abuzează de buna-credință a cuiva; amăgitor. – Înșela + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșelător
ÎNȘELĂTÓR, -OÁRE, înșelători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care induce în eroare, care amăgește, iluzoriu, deluzoriu; care abuzează de buna-credință a cuiva; amăgitor. – Înșela + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşelătorie
ÎNȘELĂTORÍE, înșelătorii, s. f. Faptă a celui care înșală; înșelăciune. – Înșelător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșelătorie
ÎNȘELĂTORÍE, înșelătorii, s. f. Faptă a celui care înșală; înșelăciune. – Înșelător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşesit
ÎNȘESÍT, -Ă, înșesiți, -te, adj. De șase ori mai mare; sextuplu. – În + șase + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșesit
ÎNȘESÍT, -Ă, înșesiți, -te, adj. De șase ori mai mare; sextuplu. – În + șase + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşeua
ÎNȘEUÁ, înșeuez, vb. I. Tranz. A pune șaua pe un animal de călărie; a înșela (1). – În + șa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșeua
ÎNȘEUÁ, înșeuez, vb. I. Tranz. A pune șaua pe un animal de călărie; a înșela (1). – În + șa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşeuare
ÎNȘEUÁRE s. f. Acțiunea de a înșeua și rezultatul ei. – V. înșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșeuare
ÎNȘEUÁRE s. f. Acțiunea de a înșeua și rezultatul ei. – V. înșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşeuat
ÎNȘEUÁT, -Ă, înșeuați, -te, adj. (Despre animale de călărie) Căruia i s-a pus șaua. – V. înșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșeuat
ÎNȘEUÁT, -Ă, înșeuați, -te, adj. (Despre animale de călărie) Căruia i s-a pus șaua. – V. înșeua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşfăca
ÎNȘFĂCÁ, înșfác, vb. I. Tranz. A apuca brusc, a prinde cu putere și cu violență; a înhăța. – Cf. bg. hváštam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșfăca
ÎNȘFĂCÁ, înșfác, vb. I. Tranz. A apuca brusc, a prinde cu putere și cu violență; a înhăța. – Cf. bg. hváštam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşfăcare
ÎNȘFĂCÁRE s. f. Acțiunea de a înșfăca; apucare bruscă, violentă; înhățare. – V. înșfăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșfăcare
ÎNȘFĂCÁRE s. f. Acțiunea de a înșfăca; apucare bruscă, violentă; înhățare. – V. înșfăca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşira
ÎNȘIRÁ, înșír, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza în șir, a (se) alinia. 2. Tranz. A trece un fir prin mărgele, pentru a face un șirag; a face șirag. ◊ Expr. (Refl.) înșiră-te (sau înșir'te) mărgărite, formulă prin care se arată că un basm continuă. 3. Refl. Fig. A se succeda, a se perinda. 4. Tranz. Fig. A expune, a povesti urmând un anumit șir de idei, de fapte etc.; a enumera. ◊ Expr. A înșira moși pe groși (sau verzi și uscate) = a spune tot felul de lucruri fără importanță și fără o succesiune logică; a pălăvrăgi. 5. Tranz. A trece, rând pe rând, prin diferite locuri, situații etc.; a lua la rând, la șir. – Din loc. adv. în șir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșira
ÎNȘIRÁ, înșír, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza în șir, a (se) alinia. 2. Tranz. A trece un fir prin mărgele, pentru a face un șirag; a face șirag. ◊ Expr. (Refl.) înșiră-te (sau înșir'te) mărgărite, formulă prin care se arată că un basm continuă. 3. Refl. Fig. A se succeda, a se perinda. 4. Tranz. Fig. A expune, a povesti urmând un anumit șir de idei, de fapte etc.; a enumera. ◊ Expr. A înșira moși pe groși (sau verzi și uscate) = a spune tot felul de lucruri fără importanță și fără o succesiune logică; a pălăvrăgi. 5. Tranz. A trece, rând pe rând, prin diferite locuri, situații etc.; a lua la rând, la șir. – Din loc. adv. în șir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşirare
ÎNȘIRÁRE, înșirări, s. f. Acțiunea de a (se) înșira și rezultatul ei; șir; fig. succedare, perindare; expunere (a unui șir de idei, de fapte), enumerare. – V. înșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșirare
ÎNȘIRÁRE, înșirări, s. f. Acțiunea de a (se) înșira și rezultatul ei; șir; fig. succedare, perindare; expunere (a unui șir de idei, de fapte), enumerare. – V. înșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşirat
ÎNȘIRÁT, -Ă, înșirați, -te, adj. Așezat în șir; aliniat; făcut șirag. – V. înșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșirat
ÎNȘIRÁT, -Ă, înșirați, -te, adj. Așezat în șir; aliniat; făcut șirag. – V. înșira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşirui
ÎNȘIRUÍ, înșírui, vb. IV. Tranz. 1. A înșira mărgele. ♦ A așeza în șir, la rând. 2. Fig. A expune pe rând, a enumera. – În + șir + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșirui
ÎNȘIRUÍ, înșírui, vb. IV. Tranz. 1. A înșira mărgele. ♦ A așeza în șir, la rând. 2. Fig. A expune pe rând, a enumera. – În + șir + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşiruire
ÎNȘIRUÍRE, înșiruiri, s. f. Acțiunea de a înșirui și rezultatul ei; șir. – V. înșirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșiruire
ÎNȘIRUÍRE, înșiruiri, s. f. Acțiunea de a înșirui și rezultatul ei; șir. – V. înșirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înştiinţa
ÎNȘTIINȚÁ, înștiințez, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință; a da de știre, a anunța; a informa. ♦ Refl. (Înv.) A lua cunoștință, a prinde de veste, a afla. – În + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înștiința
ÎNȘTIINȚÁ, înștiințez, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință; a da de știre, a anunța; a informa. ♦ Refl. (Înv.) A lua cunoștință, a prinde de veste, a afla. – În + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înştiinţare
ÎNȘTIINȚÁRE, înștiințări, s. f. Acțiunea de a înștiința și rezultatul ei; știre, informație, anunț, încunoștințare. ♦ (Concr.) Comunicare scurtă făcută de obicei în scris de o instituție, care cuprinde o știre, un anunț etc.; adresă, notă. [Pr.: -ști-in-] – V. înștiința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înștiințare
ÎNȘTIINȚÁRE, înștiințări, s. f. Acțiunea de a înștiința și rezultatul ei; știre, informație, anunț, încunoștințare. ♦ (Concr.) Comunicare scurtă făcută de obicei în scris de o instituție, care cuprinde o știre, un anunț etc.; adresă, notă. [Pr.: -ști-in-] – V. înștiința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înştiinţat
ÎNȘTIINȚÁT, -Ă, înștiințați, -te, adj. Căruia i s-a comunicat ceva; avertizat, avizat, somat. [Pr.: -ști-in-] – V. înștiința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înștiințat
ÎNȘTIINȚÁT, -Ă, înștiințați, -te, adj. Căruia i s-a comunicat ceva; avertizat, avizat, somat. [Pr.: -ști-in-] – V. înștiința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşuruba
ÎNȘURUBÁ, înșurubez, vb. I. Tranz. A strânge un șurub prin învârtire pentru a fixa, a prinde ceva; p. ext. a fixa în locașul ei o piesă cu ghivent. ♦ A asambla două piese prevăzute cu ghivent. – În + șurub.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșuruba
ÎNȘURUBÁ, înșurubez, vb. I. Tranz. A strânge un șurub prin învârtire pentru a fixa, a prinde ceva; p. ext. a fixa în locașul ei o piesă cu ghivent. ♦ A asambla două piese prevăzute cu ghivent. – În + șurub.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înşurubare
ÎNȘURUBÁRE, înșurubări, s. f. Acțiunea de a înșuruba și rezultatul ei. – V. înșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înșurubare
ÎNȘURUBÁRE, înșurubări, s. f. Acțiunea de a înșuruba și rezultatul ei. – V. înșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întălăluire
ÎNTĂLĂLUÍRE s. f. v. întălălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

întăra
ÎNTĂRÁ vb. I v. întărâta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărâta
ÎNTĂRÂTÁ, întărất, vb. I. 1. Tranz. A aduce pe cineva în stare de enervare, de surescitare; a agita, a instiga un grup de oameni; a ațâța, a asmuți, a zădărî (un animal). 2. Tranz. A incita pe cineva să facă un lucru. ♦ Refl. A se însufleți, a se entuziasma, a se înflăcăra. 3. Refl. A se porni cu violență, a se intensifica, a se înteți. [Var.: (pop.) întărá, întârtá vb. I] – Lat. *interritare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărâtare
ÎNTĂRÂTÁRE, întărâtări, s. f. Acțiunea de a (se) întărâta; iritare; surescitare; agitație, incitare. – V. întărâta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărâtat
ÎNTĂRÂTÁT, -Ă, întărâtați, -te, adj. Iritat, surescitat, agitat; înfuriat. [Var.: întărtát, -ă adj.] – V. întărâta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întări
ÎNTĂRÍ, întăresc, vb. IV. 1. Refl. A se face (mai) tare, (mai) rigid, a (se) indura; a deveni (mai) dens. 2. Tranz. A mări rezistența unei piese, a unui sistem tehnic etc. ♦ A fortifica un loc, o poziție strategică; a baricada. 3. Tranz. și refl. A face să prindă sau a prinde puteri (de obicei după o boală), a face să-și recapete sau a-și recăpăta puterile; a (se) întrema, a (se) înzdrăveni. ♦ A deveni mai mare, mai puternic; a se dezvolta. ♦ Fig. A reconforta, a da puteri fizice sau morale. 4. Tranz. și refl. A (se) consolida. 5. Tranz. A confirma, a adeveri (o convingere, o bănuială). ♦ A accentua o linie, un contur etc. 6. Tranz. A legaliza o acțiune, un act. 7. Refl. (Despre fenomene atmosferice) A se înteți, a se intensifica. – În + tare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărire
ÎNTĂRÍRE, întăriri, s. f. Acțiunea de a (se) întări și rezultatul ei. ◊ Pronume de întărire = pronume care însoțește un substantiv sau un pronume cu scopul de a preciza obiectul determinat. ♦ (Înv.) Act legalizat. – V. întări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărit
ÎNTĂRÍT, -Ă, întăriți, -te, adj. 1. (Despre un sistem tehnic) Făcut (mai) rezistent; (despre un material) devenit (mai) rigid, (mai) dens. ♦ (Despre un teren, o poziție strategică, o cetate etc.) Fortificat. 2. Fig. Care a prins puteri; întremat, înzdrăvenit; reconfortat. 3. Care a devenit puternic, consolidat. 4. Legalizat. – V. întări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întăritor
ÎNTĂRITÓR, -OÁRE, întăritori, -oare, adj. (Despre medicamente) Care dă puteri, care fortifică organismul; tonic, fortifiant. ◊ (Substantivat, n.) Medicul i-a dat un întăritor. – Întări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întăritură
ÎNTĂRITÚRĂ, întărituri, s. f. 1. Loc fortificat, fortificație; p. gener. orice sistem de baricadare. 2. Element care consolidează o construcție, un element al ei etc. 3. (Înv.) Iscălitură, pecete prin care se certifica un drept, o învoială etc. – Întări + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărniţa
ÎNTĂRNIȚÁ, întărnițez, vb. I. (Reg.) Tranz. A pune tarnița pe cal, pe măgar sau pe catâr. – În + tarniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărnița
ÎNTĂRNIȚÁ, întărnițez, vb. I. (Reg.) Tranz. A pune tarnița pe cal, pe măgar sau pe catâr. – În + tarniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărniţat
ÎNTĂRNIȚÁT, -Ă, întărnițați, -te, adj. (Reg.; despre cai, măgari și catâr) Cu tarnița, înșeuat. – V. întărnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărnițat
ÎNTĂRNIȚÁT, -Ă, întărnițați, -te, adj. (Reg.; despre cai, măgari și catâr) Cu tarnița, înșeuat. – V. întărnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărta
ÎNTĂRTÁ vb. I v. întărâta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întărtat
ÎNTĂRTÁT, -Ă, adj. v. întărâtat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâi
ÎNTẤI, ÎNTẤIA adv., num. ord. I. Adv. 1. La început. ♦ (Precedat de „mai”) Mai demult. 2. Înainte de toate, în primul rând. Să ne-așezăm întâi la masă. ♦ (Pentru) prima oară. II. Num. ord. (Adesea adjectival; când precedă substantivul, în forma articulată întâiul, întâia) Care se află în fruntea unei serii (în ceea ce privește spațiul, timpul, calitatea); prim^2. Întâiul, întâia în clasă. E în clasa întâi. ◊ Loc. adv. (Pentru) întâia dată (sau oară) = (pentru) prima dată. ◊ Expr. Mai întâi și-ntâi (de toate) = în primul rând. ♦ (Înv., precedat de „cel”, „cea”) Dintâi. ♦ (Substantivat, m.; în sintagma) Întâiul născut = cel mai mare dintre fii. – Lat. *antaneus (< ante „înainte”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâiaşi
ÎNTẤIAȘI num. ord. f. (Pop.; în loc. adv.) Întâiași dată = prima dată, întâia dată. [Pr.: -tâ-iași] – Întâia + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâiași
ÎNTẤIAȘI num. ord. f. (Pop.; în loc. adv.) Întâiași dată = prima dată, întâia dată. [Pr.: -tâ-iași] – Întâia + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâietate
ÎNTÂIETÁTE s. f. Însușirea de a fi primul; prioritate. ◊ Expr. A avea (sau a da etc.) întâietate = a avea (sau a da etc.) primul loc, prioritate. [Pr.: -tâ-ie-] – Întâi + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâlni
ÎNTÂLNÍ, întâlnesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. A da întâmplător de cineva sau de ceva; a se încrucișa în drum cu cineva. ♦ (Despre linii geometrice sau topografice) A (se) atinge, a (se) intersecta într-un punct. 2. Refl. recipr. A se vedea cu cineva în urma unei înțelegeri prealabile; a avea întrevedere cu cineva. 3. Tranz. A găsi; a descoperi. ♦ (De obicei în construcții negative) A da peste..., a avea parte de... 4. Tranz. și refl. A (se) găsi, a (se) afla. 5. Tranz. și refl. recipr. A avea pe cineva drept adversar într-o competiție sportivă; a se lupta, a se confrunta cu cineva într-o competiție sportivă. – În + tâlni (înv. „a întâlni”, probabil < magh.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâlnire
ÎNTÂLNÍRE, întâlniri, s. f. Acțiunea de a (se) întâlni. ♦ Meci. – V. întâlni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâlniş
ÎNTÂLNÍȘ, întâlnișuri, s. n. (Pop.; în expr.) Bun întâlnișul! formulă de salut adresată cuiva pe care îl întâlnești în drum. – Întâlni + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâlniș
ÎNTÂLNÍȘ, întâlnișuri, s. n. (Pop.; în expr.) Bun întâlnișul! formulă de salut adresată cuiva pe care îl întâlnești în drum. – Întâlni + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâlnitură
ÎNTÂLNITÚRĂ, întâlnituri, s. f. Nume dat în popor unor boli a căror cauză este atribuită întâlnirii cu un duh rău. – Întâlni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâmpina
ÎNTÂMPINÁ, întấmpin, vb. I. 1. Tranz. A-i ieși cuiva înainte pentru a-l primi. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Înv. și reg.) A (se) întâlni. 2. Tranz. Fig. A i se ivi cuiva necazuri, obstacole în calea unei realizări. 3. Tranz. Fig. A suporta; a face față unor cheltuieli, unor obligații. 4. Tranz. (Înv.) A ieși cu oaste în calea dușmanului pentru a-l ataca. 5. Intranz. și tranz. (Înv.) A replica, a răspunde. [Var.: întimpiná vb. I] – În + tâmpină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâmpinare
ÎNTÂMPINÁRE, întâmpinări, s. f. 1. Acțiunea de a întâmpina și rezultatul ei. ◊ Expr. A ieși sau a veni în (sau întru) întâmpinarea cuiva = a ieși în calea cuiva (pentru a-l primi). 2. Spec. Contestație, obiecție în justiție. [Var.: întimpináre s. f.] – V. întâmpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâmpla
ÎNTÂMPLÁ, pers. 3 întấmplă, vb. I. Refl. unipers. 1. (Despre fapte, evenimente) A se petrece, a se produce, a avea loc. ◊ (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu” sau determinat printr-un substantiv sau un pronume în dativ, indicând persoana sau obiectul la care se referă acțiunea exprimată de verb) Ce i s-a întâmplat? Ce se întâmplă cu cartea promisă? 2. A (i) se ivi (cuiva) prilejul; a se nimeri să fie într-un anumit loc (incidental). Mi s-a întâmplat să fiu de față. – Probabil lat. *intemplare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâmplare
ÎNTÂMPLÁRE, întâmplări, s. f. Acțiunea de a se întâmpla și rezultatul ei. 1. Ceea ce se întâmplă; fapt, eveniment. ♦ Peripeție; aventură (neplăcută). 2. Ceea ce se petrece în mod incidental; hazard. ◊ Loc. adv. Din întâmplare = incidental. La întâmplare sau la (ori în) voia întâmplării = în voia sorții; într-o doară, la nimereală. (Pop.) La toată întâmplarea = în orice caz. (Pop.) De o (sau pentru orice) întâmplare = pentru orice eventualitate. – V. întâmpla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întâmplat
ÎNTÂMPLÁT, -Ă, întâmpláți, -te, adj. Care s-a petrecut, s-a produs, a avut loc. (din întâmpla) [folosit în corpul DEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

întâmplător
ÎNTÂMPLĂTÓR, -OÁRE, întâmplători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care se produce din întâmplare, care survine în mod neprevăzut; incidental, accidental, aleatoriu. – Întâmpla + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întârta
ÎNTÂRTÁ vb. I v. întărâta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întârzia
ÎNTÂRZIÁ, întấrzii, vb. I. Intranz. 1. A veni, a sosi (undeva) după timpul la care era așteptat sau la care era necesar. 2. A face ceva după termenul obișnuit sau fixat; a apărea, a se ivi după timpul prevăzut. ♦ Tranz. A împiedica pe cineva să săvârșească la timp o acțiune, a face ca ceva să nu se îndeplinească în termen. 3. A rămâne, a zăbovi (undeva) mai mult decât este necesar sau prevăzut. [Pr.: -zi-a] – În + târziu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întârziat
ÎNTÂRZIÁT, -Ă, întârziați, -te, adj. Care a apărut, s-a ivit după termenul prevăzut sau fixat. [Pr.: -zi-at] – V. întârzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întârziere
ÎNTÂRZIÉRE, întârzieri, s. f. Acțiunea de a întârzia și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. și adj. Cu întârziere = (care se produce) mai târziu decât trebuie sau decât este prevăzut. ◊ Loc. adv. Fără întârziere = numaidecât, fără zăbavă. ◊ Expr. A exploda cu întârziere = (despre bombe sau corpuri explozive) a exploda la un anumit interval de timp (fixat dinainte) după momentul punerii sau al lansării. A fi în întârziere = a fi rămas în urmă, a fi întârziat. ♦ Timpul, durata cât cineva sau ceva întârzie. [Pr.: -zi-e-] – V. întârzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemeia
ÎNTEMEIÁ, întemeiez, vb. I. 1. Tranz. A înființa, a funda (un stat, o instituție etc.). ♦ (Rar) A zidi, a clădi. ♦ Fig. A pune temelii durabile; a consolida. 2. Refl. Fig. A avea ca temei; a se sprijini, a se baza (pe ceva). [Pr.: -me-ia] – În + temei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemeiat
ÎNTEMEIÁT, -Ă, întemeiați, -te, adj. 1. (Despre abstracte) Sprijinit pe argumente solide, potrivit cu regulile logicii, just, logic, rațional. 2. (Înv.) Întărit, puternic, consolidat. [Pr.: -me-iat] – V. întemeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemeiere
ÎNTEMEIÉRE s. f. Acțiunea de a (se) întemeia și rezultatul ei; înființare, instituire, fundare. ♦ Fig. Consolidare. [Pr.: -me-ie-] – V. întemeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemeietor
ÎNTEMEIETÓR, -OÁRE, întemeietori, -oare, s. m. și f. Persoană care a întemeiat ceva; fondator, ctitor. [Pr.: -me-ie-] – Întemeia + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemniţa
ÎNTEMNIȚÁ, întemnițez, vb. I. Tranz. A băga pe cineva în temniță. – În + temniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemnița
ÎNTEMNIȚÁ, întemnițez, vb. I. Tranz. A băga pe cineva în temniță. – În + temniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemniţare
ÎNTEMNIȚÁRE, întemnițări, s. f. Acțiunea de a întemnița și rezultatul ei. – V. întemnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemnițare
ÎNTEMNIȚÁRE, întemnițări, s. f. Acțiunea de a întemnița și rezultatul ei. – V. întemnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemniţat
ÎNTEMNIȚÁT, -Ă, întemnițați, -te, adj. (Adesea substantivat) Închis în temniță. – V. întemnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întemnițat
ÎNTEMNIȚÁT, -Ă, întemnițați, -te, adj. (Adesea substantivat) Închis în temniță. – V. întemnița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înteţi
ÎNTEȚÍ, întețesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) face mai puternic, mai intens; a (se) intensifica, a (se) încinge^1. 2. Tranz. (Pop.) A cuprinde cu violență, cu frecvență crescută. 3. Tranz. A sâcâi cu insistențe repetate. – Lat. *intitiare (< titio).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înteți
ÎNTEȚÍ, întețesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) face mai puternic, mai intens; a (se) intensifica, a (se) încinge^1. 2. Tranz. (Pop.) A cuprinde cu violență, cu frecvență crescută. 3. Tranz. A sâcâi cu insistențe repetate. – Lat. *intitiare (< titio).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înteţire
ÎNTEȚÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înteți. – V. înteți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întețire
ÎNTEȚÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înteți. – V. înteți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înteţit
ÎNTEȚÍT, -Ă, întețiți, -te, adj. Devenit mai puternic, mai intens. – V. înteți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întețit
ÎNTEȚÍT, -Ă, întețiți, -te, adj. Devenit mai puternic, mai intens. – V. înteți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întimpina
ÎNTIMPINÁ vb. I v. întâmpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întimpinare
ÎNTIMPINÁRE s. f. v. întâmpinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întina
ÎNTINÁ, întinez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) murdări de noroi. ♦ Fig. A (se) pângări; a (se) păta. [Prez. ind. și: întín] – În + tină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinare
ÎNTINÁRE s. f. Acțiunea de a (se) întina. – V. întina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinat
ÎNTINÁT, -Ă, întinați, -te, adj. Murdar de noroi. ♦ Fig. Pătat, pângărit. – V. întina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinde
ÎNTÍNDE, întínd, vb. III. I. 1. Tranz. și intranz. A îndrepta, a desfășura, trăgând de unul sau de ambele capete un lucru care este strâns, încolăcit, înfășurat. ◊ Expr. A întinde (cuiva) o cursă (sau lațul, un laț) = a întinde o cursă, un laț pentru a prinde un animal; fig. a pregăti cuiva o capcană. A întinde la jug = a munci din greu. ♦ Refl. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) A se lărgi sau a se lungi, deformându-se. ♦ Refl. (Despre unele lichide) A curge ca o dâră vâscoasă, din cauza alterării. 2. Tranz. A lungi, trăgând de capete, un lucru elastic. 3. Tranz. A lungi mâna, brațul etc. (într-o direcție oarecare). ◊ Expr. A întinde mâna (sau o mână) = a face un gest cu brațul pentru: a) a indica ceva; b) a cere de pomană. A întinde (cuiva) mâna (sau mâinile) = a) a îndrepta brațul către o persoană pentru a-i strânge mâna în semn de salut; b) fig. a veni în ajutorul cuiva. A întinde pasul = a merge cu pași mari și grăbiți. A o întinde (la drum) = a pleca repede, în grabă (la drum); a o șterge. 4. Refl. A-și destinde corpul, membrele (din cauza oboselii, a plictiselii etc.). ♦ A se înălța în vârful picioarelor ridicând brațele pentru a atinge un lucru așezat mai sus decât nivelul corpului. ◊ Expr. A se întinde după ceva = a fi lipsit de ceva; a avea mare nevoie de ceva și a nu avea mijloacele necesare pentru a-l obține. ♦ Fig. A se încumeta, a îndrăzni; a se obrăznici. 5. Refl. A se culca, a se lungi pentru a se relaxa ori pentru a dormi. ◊ Expr. A se întinde mai mult decât îi e plapuma = a se lansa în acțiuni, în cheltuieli care îi depășesc posibilitățile. (Refl. recipr.) A se întinde cu cineva = a avea relații sexuale, a se culca cu cineva. (Tranz.) A întinde pe cineva la pământ = a doborî pe cineva la pământ. 6. Tranz. A înmâna, a da. 7. Tranz. A îndrepta, a ținti (o armă) spre... 8. Tranz. Fig. A trage în toate părțile de cineva, a hărțui. II. 1. Tranz. A desface, a desfășura pe toată suprafața, lungimea etc. un obiect strâns, împăturit. ◊ Expr. A întinde masa (sau masă) = a așterne masa pentru mâncare; a da o masă (cu oaspeți mulți). ♦ A etala (o marfă). ♦ A așeza o pastă, un aluat etc. pe o suprafață mai mare, subțiind-o, nivelând-o. 2. Refl. A ocupa un spațiu (întins); a se extinde. ◊ Expr. A se întinde ca o pomană țigănească = a se desfășura, a se extinde pe un spațiu mai mare decât ar fi necesar; a dura prea mult în timp. ♦ (Despre grupuri de oameni) A se desfășura (într-o direcție), a se extinde. ◊ Expr. (Tranz.) A întinde hora = a forma o horă. ♦ (Despre suprafețe, teritorii etc.) A ajunge până la..., a se delimita. ♦ (Despre plante) A se răspândi; a se înmulți. 3. Tranz. Fig. A mări, a spori o putere, o stăpânire. ♦ Refl. (Despre idei, zvonuri; despre boli, epidemii) A se răspândi, a se extinde. ◊ Expr. (Tranz.) A întinde vorba = a divulga un lucru care ți-a fost încredințat ca un secret. ♦ Refl. (Despre acțiuni, mișcări sociale) A se dezvolta, a lua proporții. 4. Refl. A se prelungi în timp; a dura, a dăinui. ◊ Expr. A se întinde la vorbă sau (tranz.) a o întinde la vorbă = a se porni la vorbă, a se pune la taifas; a lungi vorba. ♦ A insista, a stărui asupra... [Perf. s. întinsei, part. întins] – Lat. intendere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întindere
ÎNTÍNDERE, (2) întinderi, s. f. 1. Faptul de a (se) întinde; extensiune în spațiu; dezvoltare, creștere; răspândire. ♦ (Med.; și în sintagma întindere musculară) Solicitare a fibrelor musculare (de obicei de la membre) peste posibilitățile lor de întindere, ajungând până la ruptură. 2. (Concr.) Suprafață a unui lucru sau a unui loc; loc, spațiu întins. ♦ Distanță. ♦ (Muz.) Ambitus. – V. întinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întineri
ÎNTINERÍ, întineresc, vb. IV. Intranz. A redeveni tânăr (ca vitalitate, aspect etc.); a căpăta (din nou) un aspect de tinerețe, de prospețime, de vitalitate. ♦ Tranz. A da o înfățișare (mai) tânără; a da vitalitate, prospețime, strălucire. ♦ Tranz. și refl. A (se) declara mai tânăr decât este în realitate. – În + tânăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinerire
ÎNTINERÍRE s. f. Acțiunea de a întineri și rezultatul ei; stare a ceea ce este sau pare întinerit. ♦ Revitalizare a organismului – V. întineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinerit
ÎNTINERÍT, -Ă, întineriți, -te, adj. Care a redevenit sau care pare (mai) tânăr. – V. întineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întineritor
ÎNTINERITÓR, -OÁRE, întineritori, -oare, adj. (Rar) Care produce întinerire. – Întineri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinge
ÎNTÍNGE, întíng, vb. III. Tranz. (Pop.) A muia pâine sau mămăligă într-o mâncare. ♦ A muia ușor într-un lichid. [Perf. s. întinsei, part. întins] – Lat. intingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întingere
ÎNTÍNGERE s. f. v. ÎNTINGE. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

întins
ÎNTÍNS^1, întinsuri, s. n. Spațiu larg; suprafață; întindere. – V. întinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întins
ÎNTÍNS^2, -Ă, întinși, -se, adj. 1. Încordat, lungit (prin tragere de unul sau de ambele capete). 2. Desfășurat în lungime sau pe toată suprafața. ◊ Loc. adv. Cu brațe(le) întinse = cu mare dragoste. Cu pânzele întinse = (despre ambarcațiuni) cu pânzele desfășurate. ♦ (Despre corturi; p. ext. despre tabere) Așezat, fixat. 3. (Despre piei, țesături etc.) Fără crețuri sau îndoituri; netezit, neted. 4. (Despre mers, zbor etc.; adesea adverbial) Care duce direct la țintă; p. ext. încordat, grăbit, zorit^2. 5. (Despre elemente care formează un șir) Care prezintă o succesiune neîntreruptă. 6. Cu suprafață mare, vast. ◊ Loc. adv. Pe scară întinsă = în proporții foarte mari. – V. întinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinsoare
ÎNTINSOÁRE, întinsori, s. f. (Rar) 1. Loc întins, spațiu larg. 2. Mers zorit, fără oprire. ◊ Loc. adv. Într-o întinsoare = a) întruna, fără întrerupere; b) repede, în goană. – Întins^1 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinsură
ÎNTINSÚRĂ, întinsuri, s. f. Limita de jos, de adâncime mică, a unei ape, în prelungirea malului. – Întins^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întinzător
ÎNTINZĂTÓR, întinzătoare, s. n. 1. Nume dat mai multor dispozitive folosite pentru a întinde unele obiecte elastice sau flexibile. 2. Băț, lemn la războiul de țesut, cu ajutorul căruia se răsucește țesătura pe sulul dinainte; întorcător, încordător. – Întinde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întipări
ÎNTIPĂRÍ, întipăresc, vb. IV. Refl. A se imprima, a lăsa urmă într-un material prin apăsare; fig. a se fixa în mintea, în conștiința cuiva, lăsând o urmă puternică. – În + tipări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întipărire
ÎNTIPĂRÍRE, întipăriri, s. f. Acțiunea de a se întipări și rezultatul ei. – V. întipări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întitula
ÎNTITULÁ vb. I v. intitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întitulare
ÎNTITULÁRE s. f. v. intitulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întitulat
ÎNTITULÁT, -Ă adj. v. intitulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întoarce
ÎNTOÁRCE, întórc, vb. III. I. 1. Refl. și tranz. A se înapoia^2 sau a face să se înapoieze de unde a fost plecat; a reveni^2 sau a face să revină. ♦ Tranz. (Despre o stare afectivă sau maladivă) A-i cuprinde din nou pe cineva (abia vindecat). ♦ Refl. A se îndrepta spre un punct, schimbând radical direcția inițială. 2. (Pop.) A-și schimba sau a face pe cineva să-și schimbe părerea, a se răzgândi sau a face pe cineva să se răzgândească. A Tranz. A retrage o vorbă, o promisune etc., a reveni asupra... 3. (Pop.) A (se) transforma, a (se) modifica, a (se) preface. S-a întors ploaia în ninsoare. ◊ Expr. (Refl.) A i se întoarce (cuiva) mânia = a-i trece supărarea. A i se întoarce cuiva inima = a i se schimba dispoziția, a se îmblânzi, a se muia. ♦ Tranz. (Înv.) A traduce un text dintr-o limbă în alta; p. ext. a interpreta. II. 1. Tranz. A învârti, a suci, a răsuci (de pe o parte pe alta). ◊ Expr. Tranz. și refl. A (se) întoarce pe dos = a) a (se) nemulțumi profund; a (se) supăra foarte tare, a (se) tulbura; b) a(-și) strica buna dispoziție, a (se) bosumfla. ♦ Spec. A învârti, a răsuci resortul unui mecanism. A întoarce ceasul. ♦ Tranz. (Pop.) A jugăni (un animal). 2. Tranz. și refl. A(-și) mișca, a(-și) orienta corpul sau o parte a corpului, p. ext. privirea în altă direcție decât cea inițială. 4 Expr. (Tranz.) A întoarce cuiva spatele = a pleca în mod ostentativ de lângă cineva; a părăsi pe cineva, a nu se mai interesa de soarta cuiva. (Refl.; fam.) A i se întoarce (cuiva) mațele sau stomacul pe dos = a i se face scârbă, greață; fig. a fi dezgustat, scârbit. III. Tranz. 1. A schimba poziția unui obiect, așezându-l invers față de poziția anterioară sau față de poziția firească ◊ Expr. A întoarce casa pe dos = a răscoli totul în casă. A (o) întoarce și pe o parte (sau față) și pe alta = a examina amănunțit, a discuta în detaliu. ♦ A da filele unei cărți, ale unui caiet etc. înainte sau înapoi; a răsfoi. ◊ Expr. A întoarce foaia = a-și schimba atitudinea devenind mai ferm, mai sever. ♦ A pune, a îmbrăca un obiect vestimentar pe dos; a preface un obiect vestimentar transformându-i dosul în față. ◊ Expr. A (-și) întoarce cojocul (pe partea cealaltă sau pe dos) = a-și schimba comportarea, atitudinea în rău față de cineva. ♦ A învârti paiele, fânul etc. astfel încât partea umedă de la pământ să ajungă deasupra. ♦ A ara din nou un ogor. 2. A da îndărăt, a restitui. ◊ Expr. A întoarce vizita = a răspunde printr-o vizită la o vizită primită anterior. ♦ Fig. A răsplăti pe cineva pentru o faptă bună sau rea. ♦ (Determinat prin „cuvânt”, „vorbă” etc.) A răspunde, a replica (cu ostentație, cu impertinență). – Lat. intorquere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întoarcere
ÎNTOÁRCERE, întoarceri, s. f. Acțiunea de a (se) întoarce și rezultatul ei. – V. întoarce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întocma
ÎNTÓCMA adv. v. întocmai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întocmai
ÎNTÓCMAI adv. 1. Exact, la fel, chiar. 2. Da, desigur. [Var.: (pop.) întócma adv.] – În + tocmai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întocmi
ÎNTOCMÍ, întocmesc, vb. IV. Tranz. A elabora, a alcătui^1. ♦ A face, a constitui; a organiza. – Cf. întocmai și tocmai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întocmire
ÎNTOCMÍRE, întocmiri, s. f. Acțiunea de a întocmi și rezultatul ei. – V. întocmi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întomna
ÎNTOMNÁ, pers. 3 întomnează, vb. I. Intranz. și refl. (Rar) A se face toamnă. – În + toamnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întomnare
ÎNTOMNÁRE, întomnări, s. f. (Rar) Faptul de a se întomna. – V. întomna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întomnat
ÎNTOMNÁT, -Ă, întomnați, -te, adj. (Rar) Peste care s-a lăsat toamna, – V. întomna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întona
ÎNTONÁ vb. IV v. intona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întonare
ÎNTONÁRE s. f. v. intonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorcător
ÎNTORCĂTÓR, întorcătoare, s. n. Piesă la războiul de țesut, constând dintr-un băț lung cu care se strânge, pe sulul dinainte, pânza țesută; întinzător, încordător. – Întoarce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorloca
ÎNTORLOCÁ vb. I v. întroloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorlocare
ÎNTORLOCÁRE s. f. v. întrolocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorlocat
ÎNTORLOCÁT, -Ă adj. v. întrolocat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întors
ÎNTÓRS^1 s. n. 1. Înapoiere, revenire (la punctul de plecare). 2. Răsturnare. Întorsul fânului. ♦ Arătură (de toamnă) – V. întoarce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întors
ÎNTÓRS^2, -OÁRSĂ, întorși, -oarse, adj. 1. Revenit la locul de plecare. ◊ Expr. A face (sau a apuca) cale(a) întoarsă = a se întoarce din drum. A merge până la calea întoarsă = a nu merge departe și a reveni la locul de plecare. 2. (Despre obiecte) Răsucit, încovoiat, strâmb. ♦ (Despre ceasuri) Cu arcul încordat. 3. (Pop.) Jugănit, castrat. 4. Fig. (Rar, despre persoane sau despre firea, caracterul lor) Sucit, ciudat. ◊ (Fam.; și în loc. adj. întors pe dos) Profund nemulțumit, foarte supărat, tulburat; bosumflat. 5. Fig. (Rar, despre cuvinte sau despre vorbire) Meșteșugit. – V. întoarce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorsătură
ÎNTORSĂTÚRĂ, întorsături, s. f. 1. Cotitură, curbă (a unui drum, a unei ape); Întorsură (1), cot (I 2). ♦ Fig. Schimbare esențială în mersul, în dezvoltarea unei întâmplări; curs nou, înfățișare nouă. 2. Fig. (Rar) Întorsură (2). 3. Fig. Fel de a așeza cuvintele, propozițiile într-o frază. – Întors^2 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorsură
ÎNTORSÚRĂ, întorsuri, s. f. (Rar) 1. Întorsătură (1). 2. Fig. Mlădiere, modulație, intonație (nouă); întorsătură (2). – Întors^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorsurean
ÎNTORSUREÁN, -Ă, întorsureni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Întorsură Buzăului. 2. Adj. Care aparține orașului Întorsura Buzăului sau întorsurenilor (1), privitor la orașul Întorsura Buzăului ori la întorsureni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întorsureancă
ÎNTORSUREÁNCĂ, întorsurence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Întorsura Buzăului. – Întorsurean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întortochea
ÎNTORTOCHEÁ, întortochez, vb. I. 1. Refl. (Despre drumuri, ape etc.) A avea o linie sinuoasă, cotită. 2. Tranz. A complica, a încâlci un lucru, o idee. – Lat. *intorticulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întortocheat
ÎNTORTOCHEÁT, -Ă, întortocheați, -te, adj. (Despre drumuri, ape etc.) Sinuos, cotit. ♦ (Despre drumuri) Greu de găsit; încurcat^2 (I 2). ♦ (Despre linii, fire etc.) Orientat în sensuri diverse; încâlcit. ♦ (Despre grafie; fig. despre modul de a vorbi, de a scrie) Complicat, cu reveniri, cu digresiuni. ♦ (Despre clădiri) Cu multe cotituri, cu împărțire complicată. – V. întortochea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întortochere
ÎNTORTOCHÉRE, întortocheri, s. f. Acțiunea de a (se) întortochea și rezultatul ei; cotitură, sinuozitate. ♦ Fig. Complicație, încurcătură. – V. întortochea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întortochetură
ÎNTORTOCHETÚRĂ, întortocheturi, s. f. Cotitură, sinuozitate (a unui drum). ♦ Fig. Complicație, încurcătură. – Întortochea + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întotdeauna
ÎNTOTDEAÚNA adv. 1. În tot timpul, mereu, oricând. 2. De fiecare dată, în orice ocazie; p. ext. de obicei. – În + totdeauna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întovărăşi
ÎNTOVĂRĂȘÍ, întovărășesc, vb. IV. 1. Tranz. A însoți, a acompania pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc. ♦ (Despre fenomene, evenimente) A avea loc simultan cu..., a apărea concomitent cu... 2. Refl. recipr. A se împrieteni. 3. Refl. recipr. A face tovărășie; a se asocia cu cineva, a se însoți. – În + tovarăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întovărăși
ÎNTOVĂRĂȘÍ, întovărășesc, vb. IV. 1. Tranz. A însoți, a acompania pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc. ♦ (Despre fenomene, evenimente) A avea loc simultan cu..., a apărea concomitent cu... 2. Refl. recipr. A se împrieteni. 3. Refl. recipr. A face tovărășie; a se asocia cu cineva, a se însoți. – În + tovarăș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întovărăşire
ÎNTOVĂRĂȘÍRE, întovărășiri, s. f. Acțiunea de a (se) întovărăși și rezultatul ei. – V. întovărăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întovărășire
ÎNTOVĂRĂȘÍRE, întovărășiri, s. f. Acțiunea de a (se) întovărăși și rezultatul ei. – V. întovărăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întra
ÎNTRÁ vb. I v. intra^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întracoace
ÎNTRACOÁCE adv. (Pop.) Încoace. – Întru + acoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întradevăr
ÎNTR-ADEVẮR loc. adv. În realitate, de fapt. [Var.: în adevăr loc. adv.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

întrajutora
ÎNTRAJUTORÁ, întrajutorez, vb. I. Refl. recipr. A se ajuta unul pe altul. – Din întrajutorare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrajutorare
ÎNTRAJUTORÁRE s. f. Ajutorare reciprocă, ajutor mutual. – Întru + ajutorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrare
ÎNTRÁRE s. f. v. intrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întraripa
ÎNTRARIPÁ, întraripez, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) A înaripa. – Întru + aripă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întraripat
ÎNTRARIPÁT, -Ă, întraripați, -te, adj. (Înv. și pop.) Înaripat. – V. întraripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrarma
ÎNTRARMÁ, întrarmez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) înarma. – Întru + armă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrauri
ÎNTRAURÍ, întrauresc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A auri. [Pr.: -tra-u-] – Întru + auri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întraurit
ÎNTRAURÍT, -Ă, întrauriți, -te, adj. (Înv. și pop.) De aur; aurit. [Pr.: -tra-u-] – V. întrauri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

între
ÎNTRE^1- Element de compunere care arată reciprocitatea, îmbinarea, amestecul și care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Lat. inter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

între
ÎNTRE^2 prep. 1. În locul dintre... Între munți. ◊ Expr. A fi între ciocan și nicovală v. ciocan. A pleca (sau a fugi, a ieși, a se duce, a se întoarce etc.) cu coada între picioare v. coadă. ♦ Printre, în mijlocul... Între străini. ♦ (Reg.) Pe. 2. În intervalul scurs de la o întâmplare la alta. L-a vizitat între două călătorii. ◊ Expr. Între acestea sau între timp = în răstimp... 3. Dintre, printre. S-a dovedit cel mai iscusit între toți. 4. (Arată reciprocitatea) Unul cu altul (sau unii cu alții). S-au sfătuit între ei. 5. (În legătură cu verbul „a împărți”) La^2. Câștigul s-a împărțit între participanți. 6. (Indică o aproximare) Să vii între 12 și 13. – Lat. inter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreba
ÎNTREBÁ, întréb, vb. I. 1. Tranz. și refl. (recipr.) A(-și) pune întrebări, în scopul de a afla un răspuns. ◊ Expr. (Tranz.) Întreabă-mă să te întreb, se spune cuiva care cere o informație despre un lucru asupra căruia nici cel întrebat nu știe mai mult. 2. Tranz. și intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” sau „despre”) A cere (cuiva) vești sau lămuriri despre..., a se interesa, a se informa de..., a cerceta. ◊ Expr. (Tranz.) A întreba (pe cineva) de sănătate = a se interesa de starea în care se află cineva; a intra în vorbă cu cineva. 3. Tranz. A pune cuiva întrebări pentru a-i evalua, din răspunsuri, nivelul cunoștințelor; a chestiona, a examina. – Lat. *interroguare (= interrogare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebare
ÎNTREBÁRE, întrebări, s. f. Acțiunea de a (se) întreba. ◊ Semnul întrebării = semn de punctuație care se pune la sfârșitul unui enunț interogativ. ♦ Problemă, chestiune. ♦ Îndoială, incertitudine. – V. întreba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebător
ÎNTREBĂTÓR, -OÁRE, întrebători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care întreabă, care exprimă o întrebare; interogativ. – Întreba + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuinţa
ÎNTREBUINȚÁ, întrebuințez, vb. I. Tranz. A folosi, a utiliza. ◊ Refl. pas. Acest produs se întrebuințează în industria chimică. [Pr.: -bu-in-] – În + trebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuința
ÎNTREBUINȚÁ, întrebuințez, vb. I. Tranz. A folosi, a utiliza. ◊ Refl. pas. Acest produs se întrebuințează în industria chimică. [Pr.: -bu-in-] – În + trebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuinţare
ÎNTREBUINȚÁRE, întrebuințări, s. f. Acțiunea de a întrebuința și rezultatul ei; folosire. [Pr.: -bu-i-] – V. întrebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuințare
ÎNTREBUINȚÁRE, întrebuințări, s. f. Acțiunea de a întrebuința și rezultatul ei; folosire. [Pr.: -bu-i-] – V. întrebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuinţat
ÎNTREBUINȚÁT, -Ă, întrebuințați, -te, adj. De care s-a făcut (mult) uz; care a fost folosit; uzat, purtat^2. [Pr.: -bu-i-] – V. întrebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrebuințat
ÎNTREBUINȚÁT, -Ă, întrebuințați, -te, adj. De care s-a făcut (mult) uz; care a fost folosit; uzat, purtat^2. [Pr.: -bu-i-] – V. întrebuința.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrece
ÎNTRÉCE, întréc, vb. III. Tranz. 1. A depăși pe cineva în mers, a lăsa în urmă. 2. A dovedi superioritate față de cineva într-o anumită privință; a depăși. ♦ Refl. recipr. A căuta să se depășească unul pe altul. ◊ Loc. adv. Pe întrecute = căutând să se depășească unul pe altul; care mai de care. 3. A trece peste o anumită limită; p. ext. a fi (sau a avea) mai mult decât trebuie, a prisosi ◊ Loc. adv. (Pop.) De întrecut = mai mult decât trebuie, de prisos. ◊ Expr. (Refl.) A se întrece cu gluma (sau cu șaga, rar, cu vorba) = a depăși limitele bunei-cuviințe; a împinge lucrurile prea departe, a exagera. – În + trece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrecere
ÎNTRÉCERE, întreceri, s. f. Acțiunea de a (se) întrece și rezultatul ei; concurs, competiție, emulație. ◊ (Ieșit din uz) Întrecere socialistă = mișcare cu caracter de masă specifică orânduirii socialiste. ◊ Loc. vb. A se lua la întrecere = a se întrece. ◊ Expr. (Ieșit din uz) A fi în întrecere = a fi angajat într-o întrecere socialistă. – V. întrece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întredeschide
ÎNTREDESCHÍDE, întredeschíd, vb. III. Tranz. A deschide incomplet, a crăpa o ușă, o fereastră etc. – Între^1- + deschide (după fr. entrouvrir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întredeschidere
ÎNTREDESCHÍDERE, întredeschideri, s. f. Acțiunea de a întredeschide și rezultatul ei; (concr.) spațiu îngust dintre două elemente întredeschise; crăpătură. – V. întredeschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întredeschis
ÎNTREDESCHÍS, -Ă, întredeschiși, -se, adj. Care este deschis incomplet, crăpat^2. ♦ (Despre ochi) Mijit. – V. întredeschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întredeschizătură
ÎNTREDESCHIZĂTÚRĂ, întredeschizături, s. f. Întredeschidere. – Între^1- + deschizătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrefier
ÎNTREFIÉR, întrefieruri, s. n. Porțiune neferomagnetică a unei laturi de circuit magnetic, mărginită de fețele apropiate ale unor porțiuni feromagnetice ale laturii. – Între^2 + fier (după fr. entrefer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreg
ÎNTRÉG, -EÁGĂ, întregi, adj. 1. Tot, complet, din care nu s-a luat nimic. ◊ Loc. adv. Pe de-a-ntregul = în întregime; peste tot, pe toată suprafața. ♦ (Mat.; substantivat, m.) Unitate nefracționată. ♦ Neînceput, neatins, din care nu lipsește nimic. 2. Teafăr, sănătos, nevătămat. ♦ Fig. Neclintit, integru. 3. (Despre noțiuni temporale) Deplin, complet. 4. (Mat.) Care se poate obține prin adunarea repetată a numărului unu cu el însuși. – Lat. integer, -gra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregi
ÎNTREGÍ, întregesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face întreg (1), deplin, unitar; a (se) completa. – V. întreg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregime
ÎNTREGÍME, întregimi, s. f. Calitatea de a fi întreg; totalitate, plenitudine. ◊ Loc. adv. În întregime = de tot, complet. ♦ (Concr.) Ansamblul elementelor care constituie un tot. – Întreg + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregire
ÎNTREGÍRE, întregiri, s. f. Acțiunea de a (se) întregi și rezultatul ei. – V. întregi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregit
ÎNTREGÍT, -Ă, întregiți, -te, adj. Făcut sau devenit întreg; completat. – V. întregi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregitor
ÎNTREGITÓR, -OÁRE, întregitori, -oare, adj. Care întregește, care completează. – Întregi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întregol
ÎNTREGÓL, întregoluri, s. n. (Constr.) Porțiune de perete care se găsește între două uși, două ferestre etc. – Între^2 + gol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguleţ
ÎNTREGULÉȚ, întreguleți, adj. (Pop., întărind pe „întreg”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguleț
ÎNTREGULÉȚ, întreguleți, adj. (Pop., întărind pe „întreg”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguliţă
ÎNTREGULÍȚĂ, întregulițe, adj. (Pop., întărind pe „întreagă”) Diminutiv al lui întreagă. – Întreg + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguliță
ÎNTREGULÍȚĂ, întregulițe, adj. (Pop., întărind pe „întreagă”) Diminutiv al lui întreagă. – Întreg + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguţ
ÎNTREGÚȚ, -Ă, întreguți, -țe, adj. (Pop., întărind pe „întreg”, „întreagă”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreguț
ÎNTREGÚȚ, -Ă, întreguți, -țe, adj. (Pop., întărind pe „întreg”, „întreagă”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrei
ÎNTREÍ, întreiesc, vb. IV. Tranz. A face de trei ori mai mare, mai numeros; a tripla. – În + trei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreit
ÎNTREÍT, -Ă, întreiți, -te, adj. 1. Înmulțit, mărit de trei ori. 2. (Înv.) Care e compus din trei părți de același fel. – V. întrei sau în + trei + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrema
ÎNTREMÁ, întremez, vb. I. Refl. A-și recăpăta sănătatea sau puterile; a se înzdrăveni. ◊ Tranz. Tratamentul l-a întremat. ♦ Fig. A se întări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întremare
ÎNTREMÁRE s. f. Acțiunea de a (se) întrema și rezultatul ei; înzdrăvenire. – V. întrema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întremat
ÎNTREMÁT, -Ă, întremați, -te, adj. Restabilit, refăcut după o boală, după o oboseală; înzdrăvenit. – V. întrema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întremător
ÎNTREMĂTÓR, -OÁRE, întremători, -oare, adj. Care întremează, care înzdrăvenește. – Întrema + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrepătrunde
ÎNTREPĂTRÚNDE, întrepătrúnd, vb. III. Refl. recipr. A se pătrunde reciproc. – Între^1- + pătrunde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrepătrundere
ÎNTREPĂTRÚNDERE, întrepătrunderi, s. f. Acțiunea de a se întrepătrunde și rezultatul ei. – V. întrepătrunde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrepid
ÎNTREPÍD, -Ă adj. v. intrepid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreprinde
ÎNTREPRÍNDE, întreprínd, vb. III. Tranz. A se apuca de făcut ceva, a se angaja la ceva; a face un lucru, a efectua. [Perf. s. întreprinsei, part. întreprins] – Între^1- + prinde (după fr. entreprendre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreprindere
ÎNTREPRÍNDERE, întreprinderi, s. f. 1. Orice formă de organizare a unei activități economice, autonomă patrimonial și autorizată potrivit legilor în vigoare să facă acte și fapte de comerț, în scopul obținerii de profit prin producerea de bunuri materiale și vânzarea acestora pe piață sau prin prestări de servicii, în condiții de concurență. 2. Acțiune pornită din inițiativă personală. – V. întreprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreprinzător
ÎNTREPRINZĂTOR, -OÁRE, întreprinzători, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care are spirit de acțiune; care are inițiativă. 2. S. m. și f. Persoană fizică autorizată sau persoană juridică având sarcina înființării, gestionării, organizării și conducerii unei afaceri, la care participă cu capitalul său și (sau) cu capital atras. – Întreprinde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrepunte
ÎNTREPÚNTE, întrepunți, s. f. (Mar.) Punte situată sub puntea superioară; p. ext. spațiul dintre punți. – Între^2 + punte (după fr. entrepont).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerumpe
ÎNTRERÚMPE vb. III. v. întrerupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerumpere
ÎNTRERÚMPERE s. f. v. întrerupere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerupător
ÎNTRERUPĂTÓR, -OÁRE, întrerupători, -oare, adj., s. n. (Aparat, dispozitiv) care servește la întreruperea sau la restabilirea unui circuit electric, hidraulic etc. [Var.: întreruptór, -oáre adj., s. n.] – Întrerupe + suf. -ător (după fr. interrupteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerupe
ÎNTRERÚPE, întrerúp, vb. III. Tranz. și refl. A (se) opri, a (se) suspenda temporar cursul, desfășurarea unei acțiuni, a unui lucru; a opri pe cineva sau a se opri în cursul unei lucrări, al unei activități; p. gener. a (se) opri, a (se) suspenda. ♦ Tranz. A opri pe cineva în timp ce vorbește, a tăia vorba cuiva. [Perf. s. întrerupsei, part. întrerupt – Var.: (Înv.) întrerúmpe vb. III] – Între^1- + rupe (după fr. interrompre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerupere
ÎNTRERÚPERE, întreruperi, s. f. Acțiunea de a (se) întrerupe și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. Fără întrerupere = permanent, necontenit, continuu. [Var.: (înv.) întrerúmpere s. f.] – V. întrerupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrerupt
ÎNTRERÚPT, -Ă, întrerupți, -te, adj. Care este temporar oprit, suspendat. ♦ (Adverbial) Cu întreruperi. ♦ Care are continuitatea oprită; rupt, tăiat. Fir întrerupt. – V. întrerupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreruptor
ÎNTRERUPTÓR, -OÁRE adj., s. n. v. întrerupător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întretăia
ÎNTRETĂIÁ, întretái, vb. I. Refl. recipr. (Despre linii, drumuri etc.) A se intersecta, a se încrucișa. [Pr.: -tă-ia] – Între^1- + tăia (după fr. entrecouper).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întretăiat
ÎNTRETĂIÁT, -Ă, întretăiați, -te, adj. Care se intersectează, se încrucișează cu altul. ♦ (Despre vorbire, plâns, respirație etc.) Întrerupt, cu întreruperi. [Pr.: -tă-iat] – V. întretăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întretăiere
ÎNTRETĂIÉRE, întretăieri, s. f. Acțiunea de a se întretăia și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Loc unde se întretaie două elemente; intersecție. – V. întretăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreţese
ÎNTREȚÉSE, întrețés, vb. III. Tranz. A îmbina într-o țesătură fire de altă culoare sau din alt material decât țesătura de bază. ♦ Refl. recipr. Fig. A se amesteca, a se îmbina (ca într-o țesătură); a se împleti strâns cu... – Între^1- + țese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrețese
ÎNTREȚÉSE, întrețés, vb. III. Tranz. A îmbina într-o țesătură fire de altă culoare sau din alt material decât țesătura de bază. ♦ Refl. recipr. Fig. A se amesteca, a se îmbina (ca într-o țesătură); a se împleti strâns cu... – Între^1- + țese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreţesut
ÎNTREȚESÚT, -Ă, întrețesuți, -te, adj. Care este țesut amestecat, unit într-o țesătură. – V. întrețese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrețesut
ÎNTREȚESÚT, -Ă, întrețesuți, -te, adj. Care este țesut amestecat, unit într-o țesătură. – V. întrețese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreţine
ÎNTREȚÍNE, întrețín, vb. III. 1. Tranz. A păstra în stare bună, în condiții de funcționare; a face să dureze, a menține. 2. Tranz. și refl. A(-și) procura, a(-și) asigura mijloacele necesare traiului; a (se) hrăni. 3. Refl. recipr. A sta de vorbă cu cineva; a conversa. – Între^1- + ține (după fr. entretenir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreține
ÎNTREȚÍNE, întrețín, vb. III. 1. Tranz. A păstra în stare bună, în condiții de funcționare; a face să dureze, a menține. 2. Tranz. și refl. A(-și) procura, a(-și) asigura mijloacele necesare traiului; a (se) hrăni. 3. Refl. recipr. A sta de vorbă cu cineva; a conversa. – Între^1- + ține (după fr. entretenir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreţinere
ÎNTREȚÍNERE, întrețineri, s. f. Acțiunea de a (se) întreține și rezultatul ei. Sumă plătită de locatarii unui imobil pentru acoperirea cheltuielilor (comune). – V. întreține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreținere
ÎNTREȚÍNERE, întrețineri, s. f. Acțiunea de a (se) întreține și rezultatul ei. Sumă plătită de locatarii unui imobil pentru acoperirea cheltuielilor (comune). – V. întreține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreţinut
ÎNTREȚINÚT, -Ă, întreținuți, -te, s. m. și f. Persoană căreia o altă persoană (de sex opus, cu care trăiește în concubinaj) îi asigură mijloacele de existență. – V. întreține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întreținut
ÎNTREȚINÚT, -Ă, întreținuți, -te, s. m. și f. Persoană căreia o altă persoană (de sex opus, cu care trăiește în concubinaj) îi asigură mijloacele de existență. – V. întreține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrevăzut
ÎNTREVĂZÚT, -Ă, întrevăzuți, -te, adj. Care de-abia se vede; întrezărit. ♦ Fig. Văzut în perspectiva timpului; prevăzut, bănuit. – V. întrevedea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrevedea
ÎNTREVEDEÁ, întrevắd, vb. II. Tranz. A întrezări. ♦ Fig. A vedea în perspectiva timpului, a prevedea, a bănui. – Între^1- + vedea (după fr. entrevoir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrevedere
ÎNTREVEDÉRE, întrevederi, s. f. Întâlnire între două sau mai multe persoane în scopul de a discuta chestiuni de interes comun. – Între^1- + vedere (după fr. entrevue).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrevorbire
ÎNTREVORBÍRE, întrevorbiri, s. f. (Înv. și reg.) Convorbire. – Între^1- + vorbire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrezări
ÎNTREZĂRÍ, întrezăresc, vb. IV. Tranz. A zări, a vedea în chip vag, a desluși anevoie (printre alte lucruri sau în treacăt); a întrevedea. – Între^1- + zări (după fr. entrevoir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrezărire
ÎNTREZĂRÍRE s. f. Acțiunea de a întrezări și rezultatul ei. – V. întrezări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrezărit
ÎNTREZĂRÍT, -Ă, întrezăriți, -te, adj. Zărit, deslușit anevoie sau în treacăt, fugitiv; întrevăzut. – V. întrezări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrista
ÎNTRISTÁ, întristez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină trist; a (se) mâhni; a (se) îndurera. – În + trist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întristare
ÎNTRISTÁRE, întristări, s. f. Faptul de a (se) întrista; tristețe, mâhnire, amărăciune; îndurerare. – V. întrista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întristat
ÎNTRISTÁT, -Ă, întristați, -te, adj. Cuprins de tristețe. ♦ Care exprimă tristețe. – V. întrista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întristător
ÎNTRISTĂTÓR, -OÁRE, întristători, -oare, adj. Care întristează. – Întrista + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întroieni
ÎNTROIENÍ, întroienesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu troiene; a (se) înzăpezi. [Pr.: -tro-ie-] – În + troian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întroienire
ÎNTROIENÍRE, întroieniri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) întroieni și rezultatul ei; înzăpezire. [Pr.: -tro-ie-] – V. întroieni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întroienit
ÎNTROIENÍT, -Ă, întroieniți, -te, adj. Cufundat, imobilizat în zăpadă, înzăpezit. [Pr.: -tro-ie-] – V. întroieni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întroloca
ÎNTROLOCÁ, întrolóc, vb. I. (Reg.) 1. Refl. A se strânge la un loc, a se întruni, a se reuni. 2. Tranz. și refl. A (se) forma, a (se) închega, a (se) înjgheba. 3. Tranz. A uni; a împerechea. [Var.: întrulocá, întorlocá vb. I] – Din într-un loc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrolocare
ÎNTROLOCÁRE s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) întroloca și rezultatul ei. [Var.: întrulocáre, întorlocáre s. f.] – V. întroloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrolocat
ÎNTROLOCÁT, -Ă, întrolocați, -te, adj. (Reg.) Strâns la un loc, întrunit, reunit. [Var.: întrulocát, -ă, întorlocát, -ă adj.] – V. întroloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrona
ÎNTRONÁ, întronez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) așeza pe tron ca domn, rege, împărat; a (se) încorona, a (se) înscăuna. 2. Fig. A deveni sau a face să devină stăpân; a (se) statornici. ♦ A (se) instaura, a (se) instala. – În + tron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întronare
ÎNTRONÁRE, întronări, s. f. Acțiunea de a întrona. – V. întrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întronat
ÎNTRONÁT, -Ă, întronați, -te, adj. 1. Care a fost uns pe tron. 2. Fig. Care a fost stabilit, introdus, instaurat. – V. întrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întru
ÎNTRU prep. (Mai ales urmat de „un”, „o” etc.; cu elidarea vocalei finale) În. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Arată starea sau acțiunea în interiorul unui spațiu) A locui într-un sat. 2. (Arată intrarea sau mișcarea în interiorul unui spațiu) A intra într-o pădure. 3. (Arată direcția sau ținta mișcării) A se da într-o parte. II. (Introduce un complement circumstanțial de timp) 1. (Arată momentul, răstimpul, epoca în care se petrece o acțiune) Într-un timp scurt. ◊ Loc. adv. (Înv.) Întru-ntâi = la început. (Înv.) Într-acea = în acel timp. 2. (Arată timpul cât durează o acțiune) Va plăti datoria într-un an. ◊ Expr. Întru mulți ani! = la mulți ani! III. (Înv.; introduce un complement circumstanțial de scop) Iese întru întâmpinarea musafirului. IV. (Introduce un complement circumstanțial de mod) A alerga într-un suflet. ◊ Loc. adv. Într-adins = intenționat, în mod voit. Întru câtva = în oarecare măsură. V. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Este îmbrăcat într-o scurtă de piele. VI. (Introduce un complement circumstanțial de relație) A fi de acord întru totul cu cineva. VII. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri) Râul s-a prefăcut într-un pod de gheață. – Lat. intro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrucât
ÎNTRUCẤT conj. Deoarece; pentru că, fiindcă. ♦ (Adverbial) De vreme ce. – Întru + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întruchipa
ÎNTRUCHIPÁ, întruchipez, vb. I. Tranz. 1. A înfățișa în forme concrete, a reprezenta. ♦ Refl. A-și găsi o expresie concretă în cineva sau în ceva, a lua formă concretă, a se realiza. 2. A întocmi; a forma, a alcătui. – Întru + chip sau într-un chip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întruchipare
ÎNTRUCHIPÁRE, întruchipări, s. f. Acțiunea de a (se) întruchipa și rezultatul ei. – V. întruchipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întruloca
ÎNTRULOCÁ vb. I v. întroloca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrulocare
ÎNTRULOCÁRE s. f. v. întrolocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrulocat
ÎNTRULOCÁT, -Ă adj. v. întrolocat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întruna
ÎNTRÚNA adv. Mereu, neîncetat, continuu. Vorbește întruna. – Întru + una.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întruni
ÎNTRUNÍ, întrunesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) uni la un loc, a (se) strânge laolaltă, a (se) aduna, a (se) însuma. 2. Tranz. A obține (un anumit număr de voturi); a totaliza. – Din întruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrunire
ÎNTRUNÍRE, întruniri, s. f. Acțiunea de a (se) întruni și rezultatul ei; reuniune, adunare (de oameni). – V. întruni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrupa
ÎNTRUPÁ, întrupez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A lua sau a da formă concretă (de trup omenesc), a (se) concretiza; a (se) încarna. 2. Tranz. (Înv.) A uni, a încorpora într-un singur tot. – În + trup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrupare
ÎNTRUPÁRE, întrupări, s. f. Acțiunea de a (se) întrupa și rezultatul ei; concretizare, personificare; (concr.) trup, ființă. ♦ Doctrină creștină esențială, potrivit căreia Fiul lui Dumnezeu s-a întrupat în Isus Hristos, devenind astfel și Dumnezeu și Om, cele două naturi, divină și umană, îngemănate într-o unitate personală. – V. întrupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întrupat
ÎNTRUPÁT, -Ă, întrupați, -te, adj. Care a căpătat trup, care a luat ființă. – V. întrupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întuneca
ÎNTUNECÁ, întúnec, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face întunecos, obscur; a (se) lipsi de lumină. ♦ Refl. impers. A se însera, a se înnopta, a se înnegura. 2. Refl. (Despre corpuri cerești; la pers. 3) A-și pierde strălucirea, a suferi o eclipsă. ♦ Tranz. Fig. A eclipsa, a umbri; a face să nu se mai vadă (bine). ♦ Refl. Fig. A-și micșora sau a-și pierde capacitatea de a gândi. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) posomori; a (se) întrista. 4. Refl. A se închide la culoare. – Probabil lat. in-tunicare „a acoperi cu o tunică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întunecare
ÎNTUNECÁRE, întunecări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) întuneca și rezultatul ei. 2. (Cin.) Fondu. – V. întuneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întunecat
ÎNTUNECÁT, -Ă, întunecați, -te, adj. 1. Întunecos (1). 2. Fig. Posac, trist, sumbru. 3. (Despre culori, p. ext. despre lucruri colorate) Care are o nuanță închisă; închis. – V. întuneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întunecime
ÎNTUNECÍME, întunecimi, s. f. Întuneric adânc, de nepătruns; beznă, obscuritate. ◊ (Pop.) Întunecime de soare = eclipsă de soare. – Întuneca + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întunecos
ÎNTUNECÓS, -OÁSĂ, întunecoși, -oase, adj. 1. Lipsit de lumină, cufundat în întuneric; obscur, întunecat. ♦ (Rar) De culoare închisă. 2. Fig. Întunecat, posomorât, sumbru, trist. – Întuneca + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întunerec
ÎNTUNÉREC s. n. v. întuneric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

întuneric
ÎNTUNÉRIC s. n. 1. Lipsă de lumină; obscuritate, beznă. 2. Fig. Incultură, ignoranță. [Var.: (reg.) întunérec s. n.] – În + tuneric (înv. „întunecime” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înturna
ÎNTURNÁ, întórn, vb. I. (Reg.) Refl. și tranz. 1. A veni sau a face pe cineva să vină înapoi; a (se) înapoia^2, a (se) întoarce. ♦ Tranz. (Despre o stare afectivă sau maladivă) A cuprinde pe cineva din nou. 2. A (se) îndrepta în altă direcție. 3. A (se) întoarce de pe o parte pe alta; a (se) învârti, a (se) suci. – În + turna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înturnare
ÎNTURNÁRE s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) înturna și rezultatul ei; întoarcere, revenire, înturnat. – V. înturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înturnat
ÎNTURNÁT s. n. (Reg.) Înturnare. – V. înturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărca
ÎNȚĂRCÁ, înțárc, vb. I. 1. Tranz. A înceta alăptarea copiilor sau puilor de mamifere, a dezvăța de supt. ◊ Expr. L-a înțărcat dracul, se spune despre un om foarte șiret. 2. Intranz. (Despre mamifere) A pierde laptele, a nu mai avea lapte. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A dezobișnui, a dezvăța, a lipsi pe cineva de ceva. – În + țarc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărca
ÎNȚĂRCÁ, înțárc, vb. I. 1. Tranz. A înceta alăptarea copiilor sau puilor de mamifere, a dezvăța de supt. ◊ Expr. L-a înțărcat dracul, se spune despre un om foarte șiret. 2. Intranz. (Despre mamifere) A pierde laptele, a nu mai avea lapte. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A dezobișnui, a dezvăța, a lipsi pe cineva de ceva. – În + țarc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărcare
ÎNȚĂRCÁRE s. f. Acțiunea de a înțărca; încetarea alăptării; înțărcat^1. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărcare
ÎNȚĂRCÁRE s. f. Acțiunea de a înțărca; încetarea alăptării; înțărcat^1. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărcat
ÎNȚĂRCÁT^1 s. n. Faptul de a înțărca; înțărcare. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărcat
ÎNȚĂRCÁT^1 s. n. Faptul de a înțărca; înțărcare. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărcat
ÎNȚĂRCÁT^2, -Ă, înțărcați, -te, adj. (Despre copii sau pui de mamifere) Care nu mai suge. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărcat
ÎNȚĂRCÁT^2, -Ă, înțărcați, -te, adj. (Despre copii sau pui de mamifere) Care nu mai suge. – V. înțărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărcătoare
ÎNȚĂRCĂTOÁRE, înțărcători, s. f. Loc de pășune, de obicei depărtat de stână, unde se țin mieii după înțărcare. – Înțărca + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărcătoare
ÎNȚĂRCĂTOÁRE, înțărcători, s. f. Loc de pășune, de obicei depărtat de stână, unde se țin mieii după înțărcare. – Înțărca + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţărcui
ÎNȚĂRCUÍ, înțărcuiesc, vb. IV. Tranz. A înconjura cu un țarc. – În + țarc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțărcui
ÎNȚĂRCUÍ, înțărcuiesc, vb. IV. Tranz. A înconjura cu un țarc. – În + țarc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelegător
ÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, înțelegători, -oare, adj. Care are înțelegere pentru situația cuiva; p. ext. bun, mărinimos. – Înțeleg (prez. ind. al lui înțelege) + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelegător
ÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, înțelegători, -oare, adj. Care are înțelegere pentru situația cuiva; p. ext. bun, mărinimos. – Înțeleg (prez. ind. al lui înțelege) + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelege
ÎNȚELÉGE, înțelég, vb. III. 1. Tranz. A-și face, a avea o idee clară și exactă despre un lucru, a pătrunde, a cuprinde cu mintea; a pricepe. ◊ Expr. Așa (mai) înțeleg și eu = așa da, așa e pe placul meu. A înțelege pe cineva = a) a pricepe ce spune cineva; b) a pricepe (și a aproba) cauzele comportării cuiva. (Mă) înțelegi?, se spune cuiva pentru a verifica înțelegerea celor spuse. (Mă) înțelegi!, marchează o situație în care există un substrat. (Refl.) Se înțelege de la sine = este evident. (Intranz.) A înțelege de glumă = a nu se supăra pentru o glumă făcută pe socoteala lui. ♦ A-și da seama de ceva. ♦ A pricepe o limbă străină. ♦ A constata, a vedea, a observa, a băga de seamă. ♦ A gândi, a reflecta, a concepe. 2. Refl. recipr. A ajunge la învoială, a cădea de acord, a se împăca, a conveni cu cineva. ♦ A conviețui în bună învoială, a se înțelege, a se învoi. 3. Tranz. (În expr.) A nu înțelege nimic din ceva = a nu se alege cu nimic din ceva, a nu profita din ceva. [Perf. s. înțelesei, part. înțeles] – Lat. intelligere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelege
ÎNȚELÉGE, înțelég, vb. III. 1. Tranz. A-și face, a avea o idee clară și exactă despre un lucru, a pătrunde, a cuprinde cu mintea; a pricepe. ◊ Expr. Așa (mai) înțeleg și eu = așa da, așa e pe placul meu. A înțelege pe cineva = a) a pricepe ce spune cineva; b) a pricepe (și a aproba) cauzele comportării cuiva. (Mă) înțelegi?, se spune cuiva pentru a verifica înțelegerea celor spuse. (Mă) înțelegi!, marchează o situație în care există un substrat. (Refl.) Se înțelege de la sine = este evident. (Intranz.) A înțelege de glumă = a nu se supăra pentru o glumă făcută pe socoteala lui. ♦ A-și da seama de ceva. ♦ A pricepe o limbă străină. ♦ A constata, a vedea, a observa, a băga de seamă. ♦ A gândi, a reflecta, a concepe. 2. Refl. recipr. A ajunge la învoială, a cădea de acord, a se împăca, a conveni cu cineva. ♦ A conviețui în bună învoială, a se înțelege, a se învoi. 3. Tranz. (În expr.) A nu înțelege nimic din ceva = a nu se alege cu nimic din ceva, a nu profita din ceva. [Perf. s. înțelesei, part. înțeles] – Lat. intelligere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelegere
ÎNȚELÉGERE, înțelegeri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) înțelege și rezultatul ei. ♦ Pricepere, iscusință, inteligență, rațiune. 2. Bunăvoință, compasiune față de situația (grea a) cuiva. 3. Comuniune de idei, de sentimente; acord, învoială, învoire. ♦ Tratat, document încheiat între două sau mai multe state, organisme etc. 4. Pace, armonie^1. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelegere
ÎNȚELÉGERE, înțelegeri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) înțelege și rezultatul ei. ♦ Pricepere, iscusință, inteligență, rațiune. 2. Bunăvoință, compasiune față de situația (grea a) cuiva. 3. Comuniune de idei, de sentimente; acord, învoială, învoire. ♦ Tratat, document încheiat între două sau mai multe state, organisme etc. 4. Pace, armonie^1. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţeleni
ÎNȚELENÍ, înțelenesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pământ, la pers. 3) A se întări, a se preface în țelină (prin necultivare, prin uscare în timp de secetă etc.) ◊ Tranz. Soarele a înțelenit pământul. 2. Tranz. și refl. A lăsa sau a sta în nemișcare, în inactivitate; a (se) înțepeni, a (se) fixa. ♦ Intranz. Fig. A rămâne nemișcat, împietrit; a încremeni. – În + țelină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțeleni
ÎNȚELENÍ, înțelenesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pământ, la pers. 3) A se întări, a se preface în țelină (prin necultivare, prin uscare în timp de secetă etc.) ◊ Tranz. Soarele a înțelenit pământul. 2. Tranz. și refl. A lăsa sau a sta în nemișcare, în inactivitate; a (se) înțepeni, a (se) fixa. ♦ Intranz. Fig. A rămâne nemișcat, împietrit; a încremeni. – În + țelină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelenire
ÎNȚELENÍRE, înțeleniri, s. f. Acțiunea de a (se) înțeleni și rezultatul ei. – V. înțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelenire
ÎNȚELENÍRE, înțeleniri, s. f. Acțiunea de a (se) înțeleni și rezultatul ei. – V. înțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelenit
ÎNȚELENÍT, -Ă, înțeleniți, -te, adj. 1. (Despre pământ) Întărit, uscat din cauza secetei sau a necultivării. 2. Fig. Încremenit, împietrit, nemișcat. – V. înțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelenit
ÎNȚELENÍT, -Ă, înțeleniți, -te, adj. 1. (Despre pământ) Întărit, uscat din cauza secetei sau a necultivării. 2. Fig. Încremenit, împietrit, nemișcat. – V. înțeleni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelepciune
ÎNȚELEPCIÚNE s. f. Capacitate superioară de înțelegere și de judecare a lucrurilor. ♦ Cumpătare, prudență, moderație determinată de experiență; spirit de prevedere. – Lat. intellectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelepciune
ÎNȚELEPCIÚNE s. f. Capacitate superioară de înțelegere și de judecare a lucrurilor. ♦ Cumpătare, prudență, moderație determinată de experiență; spirit de prevedere. – Lat. intellectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelept
ÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, înțelepți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este înzestrat cu înțelepciune, care are mintea clară; cuminte, deștept. ♦ (Substantivat) Gânditor (antic), învățat, savant. ♦ (Despre înfățișarea, acțiunile sau manifestările cuiva) Care exprimă înțelepciune; izvorât din înțelepciune. 2. Prevăzător, chibzuit, stăpânit. – Lat. intellectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelept
ÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, înțelepți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este înzestrat cu înțelepciune, care are mintea clară; cuminte, deștept. ♦ (Substantivat) Gânditor (antic), învățat, savant. ♦ (Despre înfățișarea, acțiunile sau manifestările cuiva) Care exprimă înțelepciune; izvorât din înțelepciune. 2. Prevăzător, chibzuit, stăpânit. – Lat. intellectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelepţeşte
ÎNȚELEPȚÉȘTE adv. (Rar) În mod înțelept; cu judecată, cu chibzuială. – Întelept + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțelepțește
ÎNȚELEPȚÉȘTE adv. (Rar) În mod înțelept; cu judecată, cu chibzuială. – Întelept + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţeles
ÎNȚELÉS^1, înțelesuri, s. n. Semnificație (a unui lucru, a unei vorbe, a unui gest etc.); sens, tâlc, noimă. ◊ Loc. adj. și adv. Pe înțeles sau pe înțelesul tuturor = putând fi priceput de oricine, lămurit. Cu înțeles = cu o semnificație adâncă, sugerând o anumită concluzie. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțeles
ÎNȚELÉS^1, înțelesuri, s. n. Semnificație (a unui lucru, a unei vorbe, a unui gest etc.); sens, tâlc, noimă. ◊ Loc. adj. și adv. Pe înțeles sau pe înțelesul tuturor = putând fi priceput de oricine, lămurit. Cu înțeles = cu o semnificație adâncă, sugerând o anumită concluzie. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţeles
ÎNȚELÉS^2, -EÁSĂ, înțeleși, -se, adj. 1. Care a fost pătruns, cuprins cu mintea. ◊ Loc. adj. și adv. De la sine înțeles = fără îndoială, sigur. 2. Care a stabilit o înțelegere cu cineva; învoit. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțeles
ÎNȚELÉS^2, -EÁSĂ, înțeleși, -se, adj. 1. Care a fost pătruns, cuprins cu mintea. ◊ Loc. adj. și adv. De la sine înțeles = fără îndoială, sigur. 2. Care a stabilit o înțelegere cu cineva; învoit. – V. înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţelinat
ÎNȚELINÁT, -Ă, înțelinați, -te, adj. v. înțelina. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înțelinat
ÎNȚELINÁT, -Ă, înțelinați, -te, adj. v. înțelina. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

înţepa
ÎNȚEPÁ, înțép, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) împunge ușor cu un ac, cu un ghimpe, cu o țeapă, cu orice obiect cu vârf ascuțit. ♦ Intranz. și tranz. A produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ Intranz. (Despre băuturi) A pișca la limbă. 2. Tranz. Fig. A face aluzii răutăcioase la adresa cuiva; a ironiza. 3. Tranz. (Înv.) A trage în țeapă. – În + țeapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepa
ÎNȚEPÁ, înțép, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) împunge ușor cu un ac, cu un ghimpe, cu o țeapă, cu orice obiect cu vârf ascuțit. ♦ Intranz. și tranz. A produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ Intranz. (Despre băuturi) A pișca la limbă. 2. Tranz. Fig. A face aluzii răutăcioase la adresa cuiva; a ironiza. 3. Tranz. (Înv.) A trage în țeapă. – În + țeapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepare
ÎNȚEPÁRE, înțepări, s. f. Acțiunea de a (se) înțepa; împungere, înțepătură. – V. înțepa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepare
ÎNȚEPÁRE, înțepări, s. f. Acțiunea de a (se) înțepa; împungere, înțepătură. – V. înțepa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepat
ÎNȚEPÁT, -Ă, înțepați, -te, adj. 1. În care a intrat un vârf ascuțit. ♦ Fig. Neplăcut surprins, jignit. 2. (În expr.) Înțepat la vorbă = care înțeapă cu vorba; ironic, sarcastic. 3. Fig. Îngâmfat, mândru, fudul, înfumurat. ♦ Îmbufnat, țâfnos. 4. (Înv.) Tras în țeapă. – V. înțepa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepat
ÎNȚEPÁT, -Ă, înțepați, -te, adj. 1. În care a intrat un vârf ascuțit. ♦ Fig. Neplăcut surprins, jignit. 2. (În expr.) Înțepat la vorbă = care înțeapă cu vorba; ironic, sarcastic. 3. Fig. Îngâmfat, mândru, fudul, înfumurat. ♦ Îmbufnat, țâfnos. 4. (Înv.) Tras în țeapă. – V. înțepa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepător
ÎNȚEPĂTÓR, -OÁRE, înțepători, -oare, adj. 1. Care înțeapă (1); care produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ (Despre băuturi, mâncăruri, mirosuri etc.) Care dă senzația de înțepătură, care pișcă. 2. Fig. Sarcastic, ironic. – Înțepa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepător
ÎNȚEPĂTÓR, -OÁRE, înțepători, -oare, adj. 1. Care înțeapă (1); care produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ (Despre băuturi, mâncăruri, mirosuri etc.) Care dă senzația de înțepătură, care pișcă. 2. Fig. Sarcastic, ironic. – Înțepa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepătură
ÎNȚEPĂTÚRĂ, înțepături, s. f. 1. Înțepare; efectul produs de o înțepare; locul unde s-a produs aceasta; furnicătură, împunsătură. 2. Fig. Aluzie răutăcioasă, vorbă ironică; împunsătură. – Înțepa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepătură
ÎNȚEPĂTÚRĂ, înțepături, s. f. 1. Înțepare; efectul produs de o înțepare; locul unde s-a produs aceasta; furnicătură, împunsătură. 2. Fig. Aluzie răutăcioasă, vorbă ironică; împunsătură. – Înțepa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepeneală
ÎNȚEPENEÁLĂ s. f. Stare a unui lucru sau a unei ființe țepene; înțepenire. – înțepeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepeneală
ÎNȚEPENEÁLĂ s. f. Stare a unui lucru sau a unei ființe țepene; înțepenire. – înțepeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepeni
ÎNȚEPENÍ, înțepenesc, vb. IV. 1. Intranz. A deveni țeapăn, a nu-și mai putea mișca membrele, a rămâne imobil, rigid, inert; a încremeni, a înlemni. 2. Tranz. și refl. A (se) prinde bine în ceva; a (se) fixa. ♦ Refl. Fig. A rămâne neclintit într-o hotărâre; a se încăpățâna. 3. Tranz. A face ca un obiect să nu mai aibă joc în locașul lui, a-l fixa, a-i asigura stabilitatea; a întări. – În + țeapăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepeni
ÎNȚEPENÍ, înțepenesc, vb. IV. 1. Intranz. A deveni țeapăn, a nu-și mai putea mișca membrele, a rămâne imobil, rigid, inert; a încremeni, a înlemni. 2. Tranz. și refl. A (se) prinde bine în ceva; a (se) fixa. ♦ Refl. Fig. A rămâne neclintit într-o hotărâre; a se încăpățâna. 3. Tranz. A face ca un obiect să nu mai aibă joc în locașul lui, a-l fixa, a-i asigura stabilitatea; a întări. – În + țeapăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepenire
ÎNȚEPENÍRE s. f. Faptul de a (se) înțepeni. – V. înțepeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepenire
ÎNȚEPENÍRE s. f. Faptul de a (se) înțepeni. – V. înțepeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepenit
ÎNȚEPENÍT, -Ă, înțepeniți, -te, adj. 1. Care este sau a devenit țeapăn; încremenit; inert. 2. Fixat, întărit. – V. înțepeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepenit
ÎNȚEPENÍT, -Ă, înțepeniți, -te, adj. 1. Care este sau a devenit țeapăn; încremenit; inert. 2. Fixat, întărit. – V. înțepeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţepos
ÎNȚEPÓS, -OÁSĂ, înțepoși, -oase, adj. (Rar) Înțepător. – Înțepa + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțepos
ÎNȚEPÓS, -OÁSĂ, înțepoși, -oase, adj. (Rar) Înțepător. – Înțepa + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţesa
ÎNȚESÁ, înțés, vb. I. Tranz. A vârî, a băga o cantitate mare într-un spațiu redus; a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se înteți. – Cf. sl. čestŭ „gros, des”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțesa
ÎNȚESÁ, înțés, vb. I. Tranz. A vârî, a băga o cantitate mare într-un spațiu redus; a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se înteți. – Cf. sl. čestŭ „gros, des”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţesare
ÎNȚESÁRE, înțesări, s. f. Acțiunea de a (se) înțesa. – V. înțesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțesare
ÎNȚESÁRE, înțesări, s. f. Acțiunea de a (se) înțesa. – V. înțesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţesat
ÎNȚESÁT, -Ă, înțesați, -te, adj. Înghesuit, îndesat; plin, ticsit. – V. înțesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțesat
ÎNȚESÁT, -Ă, înțesați, -te, adj. Înghesuit, îndesat; plin, ticsit. – V. înțesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţina
ÎNȚINÁ, înținez, vb. I. Tranz. (Reg.) A sprijini slab (ca să poată cădea ușor). – Lat. *in-tenuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțina
ÎNȚINÁ, înținez, vb. I. Tranz. (Reg.) A sprijini slab (ca să poată cădea ușor). – Lat. *in-tenuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţinat
ÎNȚINÁT, -Ă, înținați, -te, adj. (Reg.) Care este prins sau sprijinit prea ușor, care abia se ține, gata să cadă, să se dărâme. – V. înțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înținat
ÎNȚINÁT, -Ă, înținați, -te, adj. (Reg.) Care este prins sau sprijinit prea ușor, care abia se ține, gata să cadă, să se dărâme. – V. înțina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţoli
ÎNȚOLÍ, înțolesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) îmbrăca în haine noi; a (se) îmbrăca bine, elegant; fig. a parveni. – În + țol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțoli
ÎNȚOLÍ, înțolesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) îmbrăca în haine noi; a (se) îmbrăca bine, elegant; fig. a parveni. – În + țol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţolit
ÎNȚOLÍT, -Ă, înțoliți, -te, adj. (Fam.) Care este bine îmbrăcat, care are haine noi; fig. parvenit. – V. înțoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțolit
ÎNȚOLÍT, -Ă, înțoliți, -te, adj. (Fam.) Care este bine îmbrăcat, care are haine noi; fig. parvenit. – V. înțoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţopona
ÎNȚOPONÁ vb. I v. înțoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțopona
ÎNȚOPONÁ vb. I v. înțoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţoponat
ÎNȚOPONÁT, -Ă adj. v. înțoțonat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțoponat
ÎNȚOPONÁT, -Ă adj. v. înțoțonat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţoţona
ÎNȚOȚONÁ, înțoțonez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) împopoțona. [Var.: înțoponá vb. I] – Cf. împopoța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțoțona
ÎNȚOȚONÁ, înțoțonez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) împopoțona. [Var.: înțoponá vb. I] – Cf. împopoța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înţoţonat
ÎNȚOȚONÁT, -Ă, înțoțonați, -te, adj. (Rar) împopoțonat. [Var.: înțoponát, -ă adj.] – V. înțoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înțoțonat
ÎNȚOȚONÁT, -Ă, înțoțonați, -te, adj. (Rar) împopoțonat. [Var.: înțoponát, -ă adj.] – V. înțoțona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înuntru
ÎNÚNTRU adv. v. înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălătuci
ÎNVĂLĂTUCÍ, învălătucesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face ghem^1, vălătuc; a (se) înfășura, a (se) încolăci. 2. Tranz. A construi un perete din vălătuci. – În + vălătuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălătucire
ÎNVĂLĂTUCÍRE, învălătuciri, s. f. Acțiunea de a (se) învălătuci și rezultatul ei; vălătuceală. – V. învălătuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălătucit
ÎNVĂLĂTUCÍT, -Ă, învălătuciți, -te, adj. Înfășurat, încolăcit; (despre fire) făcute ghem; (despre pânză, covoare etc.) strâns sul sau val^1. – V. învălătuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşag
ÎNVĂLMĂȘÁG, învălmășaguri, s. n. Învălmășeală (2). – În + vălmășag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmășag
ÎNVĂLMĂȘÁG, învălmășaguri, s. n. Învălmășeală (2). – În + vălmășag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşat
ÎNVĂLMĂȘÁT, -Ă adj. v. învălmășit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmășat
ÎNVĂLMĂȘÁT, -Ă adj. v. învălmășit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşeală
ÎNVĂLMĂȘEÁLĂ, învălmășeli, s. f. 1. Îngrămădire dezordonată de lucruri sau de ființe; forfoteală a unei mulțimi; neorânduială; p. ext. zgomot mare, zarvă. ♦ Fig. Confuzie, zăpăceală. 2. Luptă, încăierare, învălmășag. – Învălmăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmășeală
ÎNVĂLMĂȘEÁLĂ, învălmășeli, s. f. 1. Îngrămădire dezordonată de lucruri sau de ființe; forfoteală a unei mulțimi; neorânduială; p. ext. zgomot mare, zarvă. ♦ Fig. Confuzie, zăpăceală. 2. Luptă, încăierare, învălmășag. – Învălmăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşi
ÎNVĂLMĂȘÍ, învălmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) amesteca de-a valma; a pune, a arunca sau a se afla pus, aruncat la întâmplare, în dezordine. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se încurca, a se zăpăci, a se tulbura. – Cf. [de-a] valma și vălmășag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăși
ÎNVĂLMĂȘÍ, învălmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) amesteca de-a valma; a pune, a arunca sau a se afla pus, aruncat la întâmplare, în dezordine. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se încurca, a se zăpăci, a se tulbura. – Cf. [de-a] valma și vălmășag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşire
ÎNVĂLMĂȘÍRE, învălmășiri, s. f. Acțiunea de a (se) învălmăși și rezultatul ei; învălmășeală. – V. învălmăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmășire
ÎNVĂLMĂȘÍRE, învălmășiri, s. f. Acțiunea de a (se) învălmăși și rezultatul ei; învălmășeală. – V. învălmăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmăşit
ÎNVĂLMĂȘÍT, -Ă, învălmășiți, -te, adj. 1. Aruncat de-a valma, în dezordine, îngrămădit, îmbulzit. 2. Fig. Zăpăcit, încurcat, tulburat; dezorientat, confuz. [Var.: învălmășát, -ă adj.] – V. învălmăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălmășit
ÎNVĂLMĂȘÍT, -Ă, învălmășiți, -te, adj. 1. Aruncat de-a valma, în dezordine, îngrămădit, îmbulzit. 2. Fig. Zăpăcit, încurcat, tulburat; dezorientat, confuz. [Var.: învălmășát, -ă adj.] – V. învălmăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăltori
ÎNVÂLTORÍ, pers. 3 învâltorește, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ridica în vârtejuri; a se învolbura. – În + vâltoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălui
ÎNVĂLUÍ, învắlui, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un văl, cu o învelitoare; a (se) înveli, a (se) înfășura. ♦ Tranz. Fig. A cuprinde ceva cu privirea. ♦ Tranz. Fig. A năpădi. ♦ (Despre foc) A arde sau a face să ardă mocnit; a (se) micșora. 2. Tranz. A înconjura, a încercui o unitate inamică. [Prez. ind. și: învăluiésc] – În + val + suf. -ui (influențat semantic de văl).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăluială
ÎNVĂLUIÁLĂ, învăluieli, s. f. (Înv.) 1. Învălmășeală, îmbulzeală. 2. Fig. (Rar) Necaz, supărare; p. ext. asuprire. – Învălui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăluire
ÎNVĂLUÍRE, învăluiri, s. f. Acțiunea de a (se) învălui și rezultatul ei; învelire, acoperire; fig. revărsare. ♦ Încercuire a inamicului. – V. învălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăluit
ÎNVĂLUÍT, -Ă, învăluiți, -te, adj. 1. Înfășurat, învelit^2, acoperit; fig. (despre voci, sunete etc.) voalat. 2. Încercuit, înconjurat, împresurat. ♦ Fig. Copleșit (de griji); absorbit (de treburi), foarte ocupat. – V. învălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăluitor
ÎNVĂLUITÓR, -OÁRE, învăluitori, -oare, adj. 1. Care înfășoară, învelește, acoperă; care cuprinde, care înconjoară din toate părțile. 2. (Mil.) Care încercuiește, care împresoară inamicul. [Pr.: -lu-i-] – Învălui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălura
ÎNVĂLURÁ, învălurez, vb. I. Tranz. A mișca în valuri, a ondula; a agita. ♦ Refl. și intranz. A face valuri. – În + valuri (pl. lui val).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălurare
ÎNVĂLURÁRE, învălurări, s. f. Acțiunea de a (se) învălura și rezultatul ei; ondulare, frământare. – V. învălura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălurat
ÎNVĂLURÁT, -Ă, învălurați, -te, adj. 1. Care se mișcă, se clatină ca valurile, care face valuri; unduios; agitat. 2. (Despre un teren) Cu ridicături multe; accidentat. [Var.: învălurít, -ă adj.] – V. învălura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învălurit
ÎNVĂLURÍT, -Ă adj. v. învălurat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăpăia
ÎNVĂPĂIÁ, învăpăiez, vb. I. Refl. A se aprinde ca o văpaie; p. ext. (despre fața omului) a se înroși (din cauza unui aflux de sânge). ♦ Fig. A se înflăcăra, a se entuziasma. [Pr.: -pă-ia] – În + văpaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăpăiat
ÎNVĂPĂIÁT, -Ă, învăpăiați, -te, adj. 1. Care arde cu văpăi, aprins (ca o văpaie); p. ext. (despre fața omului) înroșit ca focul; fig. (despre ochi sau privire) scânteietor, arzător. 2. Fig. Înflăcărat, entuziasmat; pasionat. ♦ Iute, aprig. – V. învăpăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăpăiere
ÎNVĂPĂIÉRE, învăpăieri, s. f. Acțiunea de a se învăpăia și rezultatul ei; aprindere; fig. înflăcărare, ardoare, însuflețire. – V. învăpăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăscut
ÎNVĂSCÚT, -Ă, învăscuți, -te, adj. (Înv.) Care este îmbrăcat, acoperit, înfășurat, învelit. – V. învește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţ
ÎNVẮȚ s. n. 1. Obicei, obișnuință, nărav, deprindere (rea). 2. Povață, sfat, îndemn. – Din învăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăț
ÎNVẮȚ s. n. 1. Obicei, obișnuință, nărav, deprindere (rea). 2. Povață, sfat, îndemn. – Din învăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţa
ÎNVĂȚÁ, învắț, vb. I. 1. Tranz. A transmite cuiva (sistematic) cunoștințe și deprinderi dintr-un domeniu oarecare; a iniția pe cineva într-o meserie, știință, artă etc. 2. Tranz. A sfătui, a povățui pe cineva să facă ceva (arătându-i cum să procedeze). 3. Tranz. A dobândi cunoștințe prin studiu, a ajunge prin muncă sistematică să cunoști o meserie, o artă, o limbă etc.; a studia. ♦ A-și întipări în minte ceva pentru a putea reproduce; a memora. 4. Tranz. și refl. A (se) deprinde, a (se) obișnui, a (se) familiariza. 5. Tranz. A trage o învățătură, a căpăta experiență. ◊ Expr. (Tranz. și refl.) A (se) învăța minte = a câștiga sau a face să câștige experiență, a trage sau a face să tragă învățăminte dintr-o întâmplare neplăcută. – Lat. *invitiare (< vitium „viciu”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăța
ÎNVĂȚÁ, învắț, vb. I. 1. Tranz. A transmite cuiva (sistematic) cunoștințe și deprinderi dintr-un domeniu oarecare; a iniția pe cineva într-o meserie, știință, artă etc. 2. Tranz. A sfătui, a povățui pe cineva să facă ceva (arătându-i cum să procedeze). 3. Tranz. A dobândi cunoștințe prin studiu, a ajunge prin muncă sistematică să cunoști o meserie, o artă, o limbă etc.; a studia. ♦ A-și întipări în minte ceva pentru a putea reproduce; a memora. 4. Tranz. și refl. A (se) deprinde, a (se) obișnui, a (se) familiariza. 5. Tranz. A trage o învățătură, a căpăta experiență. ◊ Expr. (Tranz. și refl.) A (se) învăța minte = a câștiga sau a face să câștige experiență, a trage sau a face să tragă învățăminte dintr-o întâmplare neplăcută. – Lat. *invitiare (< vitium „viciu”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţare
ÎNVĂȚÁRE, învățări, s. f. Acțiunea de a (se) învăța și rezultatul ei; instruire, învățătură, studiu, învățat^1. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățare
ÎNVĂȚÁRE, învățări, s. f. Acțiunea de a (se) învăța și rezultatul ei; instruire, învățătură, studiu, învățat^1. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţat
ÎNVĂȚÁT^1 s. n. Învățare. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățat
ÎNVĂȚÁT^1 s. n. Învățare. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţat
ÎNVĂȚÁT^2, -Ă, învățați, -te, adj. 1. Care știe multă carte; instruit, cult^2, erudit, doct; p. ext. priceput. ♦ (Substantivat) Savant. 2. (Despre texte, cunoștințe, deprinderi) Care este studiat și reținut în memorie. 3. Deprins, obișnuit cu ceva. 4. (Despre animale) Care este dresat, domesticit, îmblânzit. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățat
ÎNVĂȚÁT^2, -Ă, învățați, -te, adj. 1. Care știe multă carte; instruit, cult^2, erudit, doct; p. ext. priceput. ♦ (Substantivat) Savant. 2. (Despre texte, cunoștințe, deprinderi) Care este studiat și reținut în memorie. 3. Deprins, obișnuit cu ceva. 4. (Despre animale) Care este dresat, domesticit, îmblânzit. – V. învăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţăcel
ÎNVĂȚĂCÉL, învățăcei, s. m. (Fam.) Școlar, elev, discipol; ucenic. – Învățat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățăcel
ÎNVĂȚĂCÉL, învățăcei, s. m. (Fam.) Școlar, elev, discipol; ucenic. – Învățat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţământ
ÎNVĂȚĂMẤNT, (1) învățăminte, s. n. 1. Precept din care se deduce un mod de a acționa, de a gândi etc.; învățătură. 2. Domeniul și activitatea de instruire și de educare (prin școli); p. ext. totalitatea instituțiilor școlare. ♦ Învățământ la distanță = formă de învățământ superior, care nu implică prezența la cursuri, fiind destinat în primul rând persoanelor încadrate în muncă. – Învăța + suf. -ământ (după fr. enseignement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățământ
ÎNVĂȚĂMẤNT, (1) învățăminte, s. n. 1. Precept din care se deduce un mod de a acționa, de a gândi etc.; învățătură. 2. Domeniul și activitatea de instruire și de educare (prin școli); p. ext. totalitatea instituțiilor școlare. ♦ Învățământ la distanță = formă de învățământ superior, care nu implică prezența la cursuri, fiind destinat în primul rând persoanelor încadrate în muncă. – Învăța + suf. -ământ (după fr. enseignement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţător
ÎNVĂȚĂTÓR, -OÁRE, învățători, -oare, s. m. și f., adj. I. S. m. și f. 1. Persoană care predă cunoștințe și face educația civică a copiilor în primele clase de școală; institutor. ♦ Persoană care învață sau instruiește pe cineva; maestru, preceptor, dascăl. 2. Inițiator, autor sau propagator al unei doctrine; îndrumător, sfătuitor, povățuitor. II. Adj. (Înv.) Care învață, care sfătuiește. – Învăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățător
ÎNVĂȚĂTÓR, -OÁRE, învățători, -oare, s. m. și f., adj. I. S. m. și f. 1. Persoană care predă cunoștințe și face educația civică a copiilor în primele clase de școală; institutor. ♦ Persoană care învață sau instruiește pe cineva; maestru, preceptor, dascăl. 2. Inițiator, autor sau propagator al unei doctrine; îndrumător, sfătuitor, povățuitor. II. Adj. (Înv.) Care învață, care sfătuiește. – Învăța + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţătorime
ÎNVĂȚĂTORÍME s. f. Totalitatea învățătorilor; mulțime de învățători. – Învățător + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățătorime
ÎNVĂȚĂTORÍME s. f. Totalitatea învățătorilor; mulțime de învățători. – Învățător + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învăţătură
ÎNVĂȚĂTÚRĂ, (1, 4) învățături, s. f. 1. Sistem de îndrumări teoretice și practice într-un anumit domeniu de activitate; doctrină; principiu teoretic sau practic; precept. 2. Cunoștințe, cultură; erudiție, înțelepciune. 3. Pregătire, studiu, școală; ucenicie. 4. Precept la care se ajunge prin experiență practică sau pregătire teoretică; învățământ, povață, sfat. ◊ Expr. A-i fi cuiva (de sau spre) învățătură = a-i servi ca experiență pentru a nu mai greși. – Învăța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învățătură
ÎNVĂȚĂTÚRĂ, (1, 4) învățături, s. f. 1. Sistem de îndrumări teoretice și practice într-un anumit domeniu de activitate; doctrină; principiu teoretic sau practic; precept. 2. Cunoștințe, cultură; erudiție, înțelepciune. 3. Pregătire, studiu, școală; ucenicie. 4. Precept la care se ajunge prin experiență practică sau pregătire teoretică; învățământ, povață, sfat. ◊ Expr. A-i fi cuiva (de sau spre) învățătură = a-i servi ca experiență pentru a nu mai greși. – Învăța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învâltorire
ÎNVÂLTORÍRE, învâltoriri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a se învâltori; învolburare. – V. învâltori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârsta
ÎNVÂRSTÁ, învârstez, vb. I. Tranz. (Pop.) A face dungi de culori diferite pe o țesătură sau cusătură; p. ext. a îmbina între ele lucruri de diferite culori. [Var.: învrâstá vb. I] – Din învârstat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârstare
ÎNVÂRSTÁRE, învârstări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a învârsta și rezultatul ei. [Var.: învrâstáre s. f.] – V. învârsta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârstat
ÎNVÂRSTÁT, -Ă, învârstați, -te, adj. (Pop.) Cu dungi, vărgat; p. ext. împestrițat, pestriț. [Var.: învrâstát, -ă adj.] – În + vârstă („dungă”) + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârteală
ÎNVÂRTEÁLĂ, învârteli, s. f. 1. Învârtire, întoarcere, răsucire. 2. (Fam.; mai ales la pl.) Manevră (necinstită) folosită pentru obținerea unor profituri (individuale). – Învârti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtecuş
ÎNVÂRTECÚȘ, (2) învârtecușuri, s. n. 1. (În sintagma) Ineluș-învârtecuș = numele unui joc de copii în care unul dintre jucători trebuie să ghicească la cine se găsește un inel care trece din mână în mână. 2. (Rar) Întortochetură. [Var.: (reg.) învârticúș s. n.] – Învârteci (înv. „a învârti”) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtecuș
ÎNVÂRTECÚȘ, (2) învârtecușuri, s. n. 1. (În sintagma) Ineluș-învârtecuș = numele unui joc de copii în care unul dintre jucători trebuie să ghicească la cine se găsește un inel care trece din mână în mână. 2. (Rar) Întortochetură. [Var.: (reg.) învârticúș s. n.] – Învârteci (înv. „a învârti”) + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârteji
ÎNVÂRTEJÍ, învârtejesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) mișca, a (se) învârti repede în cerc, în vârtejuri; a (se) învolbura. 2. Refl. A se întoarce (grabnic) din drum. – În + vârtej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtejire
ÎNVÂRTEJÍRE, învârtejiri, s. f. Acțiunea de a (se) învârteji și rezultatul ei; învârtire; învârtitură, rotație; p. ext. agitație. – V. învârteji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtejit
ÎNVÂRTEJÍT, -Ă, învârtejiți, -te, adj. Care este luat de vârtej, învârtit în cerc; învolburat. – V. învârteji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârti
ÎNVÂRTÍ, învấrt, vb. IV. 1. Tranz. refl. și intranz. A (se) mișca în cerc, a (se) întoarce de jur împrejur, a determina sau a face o mișcare de rotație; a (se) roti, a (se) răsuci. ◊ Expr. (Refl.) A se învârti casa (sau locul, pământul) cu cineva, se spune când cineva are amețeli sau când se simte foarte rușinat. (Tranz.) A-și învârti ochii = a mișca ochii în toate direcțiile pentru a privi (în jur). (Refl. și tranz.) A se învârti în horă sau a învârti hora = a dansa, a juca. (Refl.) A se învârti pe lângă cineva (sau în jurul, împrejurul cuiva) = a căuta să câștige simpatia, bunăvoința cuiva. (Tranz.) A învârti (pe cineva) pe (sau după) deget(e) = a conduce (pe cineva) după plac. ♦ Tranz. A răsuci pe deget, între degete sau cu degetele. ♦ Tranz. A întoarce în toate felurile, a privi pe toate părțile. 2. Tranz. A mânui (cu dibăcie) o unealtă, o armă. ♦ Intranz. A amesteca în ceva (cu lingura). 3. Refl. A umbla de colo până colo fără scop; a se mișca de jur împrejur, a se întoarce (într-un spațiu îngust); a se foi. 4. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A se îndeletnici cu afaceri (dubioase); a câștiga, a dobândi ceva, a profita (pe căi lăturalnice) de un concurs de împrejurări favorabile. [Prez. ind. și: învârtesc] – Cf. sl. vrŭtĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârticuş
ÎNVÂRTICÚȘ s. n. v. învârtecuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârticuș
ÎNVÂRTICÚȘ s. n. v. învârtecuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtire
ÎNVÂRTÍRE, învârtiri, s. f. Acțiunea de a (se) învârti; mișcare circulară; rotire, răsucire, învârtitură, învârtejire, învârtit^1. – V. învârti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtit
ÎNVÂRTÍT^1 s. n. Faptul de a (se) învârti; învârtire. – V. învârti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtit
ÎNVÂRTÍT^2, -Ă, învârtiți, -te, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Înfășurat, răsucit. 2. S. m. Fig. (Fam.) Persoană care s-a eschivat (prin favoritism, dare de mită etc.) de la obligațiile militare (în timp de război); persoană care a ajuns la o situație materială sau socială bună, prin mijloace dubioase. 3. S. f. Numele unui dans popular cu învârtituri; melodie după care se execută acest dans. 4. S. f. Prăjitură făcută dintr-o foaie subțire de aluat, umplută cu nuci, mere sau brânză. – V. învârti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtitor
ÎNVÂRTITÓR, -OÁRE, învârtitori, -oare, adj. Care (se) învârtește. – Învârti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtitură
ÎNVÂRTITÚRĂ, învârtituri, s. f. 1. Faptul de a (se) învârti; mișcare în cerc, învârtire. ♦ (Pop.) Întorsătură, cotitură. 2. Fig. Manevră, șiretlic. – Învârti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoşa
ÎNVÂRTOȘÁ, învârtoșez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) face vârtos, tare; a (se) întări, a (se) solidifica. ♦ (Pop.) A (se) face puternic, rezistent, voinic; a (se) fortifica. 2. Refl. Fig. A deveni neîndurător; a se împietri. – În + vârtos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoșa
ÎNVÂRTOȘÁ, învârtoșez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) face vârtos, tare; a (se) întări, a (se) solidifica. ♦ (Pop.) A (se) face puternic, rezistent, voinic; a (se) fortifica. 2. Refl. Fig. A deveni neîndurător; a se împietri. – În + vârtos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoşare
ÎNVÂRTOȘÁRE, învârtoșări, s. f. Acțiunea de a (se) învârtoșa și rezultatul ei; întărire. – V. învârtoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoșare
ÎNVÂRTOȘÁRE, învârtoșări, s. f. Acțiunea de a (se) învârtoșa și rezultatul ei; întărire. – V. învârtoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoşat
ÎNVÂRTOȘÁT, -Ă, învârtoșați, -te, adj. 1. Care este sau a devenit vârtos; întărit, îngroșat. 2. Tare, rezistent. – V. învârtoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învârtoșat
ÎNVÂRTOȘÁT, -Ă, învârtoșați, -te, adj. 1. Care este sau a devenit vârtos; întărit, îngroșat. 2. Tare, rezistent. – V. învârtoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învechi
ÎNVECHÍ, învechesc, vb. IV. Refl. A deveni vechi; a se uza, a se degrada. ♦ A deveni inactual, anacronic; a nu se mai folosi. ♦ (Despre vin) A se îmbunătăți cu trecerea timpului suferind un proces de maturizare, în urma căruia capătă buchet și însușiri gustative deosebite. – În + vechi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învechire
ÎNVECHÍRE s. f. Acțiunea de a se învechi. – V. învechi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învechit
ÎNVECHÍT, -Ă, învechiți, -te, adj. Care a devenit vechi; degradat, uzat. ◊ Expr. (A fi) învechit în rele = (a fi) deprins cu practicarea unor fapte sau obiceiuri rele; (a fi) înrăit. ♦ Ieșit din actualitate, anacronic, depășit, perimat; care nu se mai folosește. ♦ Care are concepții vechi, depășite. – V. învechi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învecina
ÎNVECINÁ, învecinez, vb. I. Refl. recipr. A fi vecin cu cineva sau cu ceva; a fi alături de cineva sau de ceva, a avea hotar comun. – În + vecin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învecinare
ÎNVECINÁRE s. f. Faptul de a se învecina; vecinătate. – V. învecina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învecinat
ÎNVECINÁT, -Ă, învecinați, -te, adj. Care se învecinează cu cineva sau cu ceva; vecin. – V. învecina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învecinici
ÎNVECINICÍ vb. IV v. înveșnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învedera
ÎNVEDERÁ, învederez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) face vizibil, clar, evident. ♦ Tranz. (Rar) A prezenta, a face cunoscut. – În + vedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învederat
ÎNVEDERÁT, -Ă, învederați, -te, adj. (Și adverbial) Care se poate vedea sau înțelege bine; vizibil, evident. – V. învedera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveli
ÎNVELÍ, învelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu ceva, a (se) înfășura în ceva. ♦ Tranz. A acoperi scoarțele unei cărți sau ale unui caiet cu hârtie, cu material plastic etc.; a îmbrăca. ♦ Tranz. A acoperi o casă cu țigle, cu tablă etc. ♦ Tranz. A acoperi focul (sau jarul etc.) cu pământ sau cu cenușă pentru a-l face să ardă mocnit. 2. Tranz. A înfășura urzeala pe sulul dinapoi al războiului. – Cf. sl. valiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învelire
ÎNVELÍRE, înveliri, s. f. Acțiunea de a (se) înveli; învelit^1. – V. înveli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveliş
ÎNVELÍȘ, învelișuri, s. n. 1. Obiect care servește la învelit; învelitoare. ♦ Scoarță, copertă, de carte. ♦ Învelitoare (de tablă, de țiglă etc.) de pe acoperișul unei case. 2. Stratul exterior al unui obiect, al unui organism etc. – Înveli + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveliș
ÎNVELÍȘ, învelișuri, s. n. 1. Obiect care servește la învelit; învelitoare. ♦ Scoarță, copertă, de carte. ♦ Învelitoare (de tablă, de țiglă etc.) de pe acoperișul unei case. 2. Stratul exterior al unui obiect, al unui organism etc. – Înveli + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învelit
ÎNVELÍT^1 s. n. Faptul de a (se) înveli; învelire. – V. înveli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învelit
ÎNVELÍT^2, -Ă, înveliți, -te, adj. Înfășurat, acoperit. ♦ (Despre cărți, caiete) Care este cu scoarțele îmbrăcate în hârtie, cu învelitoare. ♦ (Despre case) Care este acoperit cu tablă, cu țiglă etc. – V. înveli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învelitoare
ÎNVELITOÁRE, învelitori, s. f. Ceea ce servește la învelit; înveliș. ♦ (Pop.) Plapumă, cuvertură. ♦ Copertă; hârtie, material plastic etc. cu care se acoperă o carte. ♦ Țiglă, tablă etc. cu care se acoperă o clădire. ♦ (Pop.) Față de masă. [Pl. și: învelitoare] – Înveli + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învenina
ÎNVENINÁ, înveninez, vb. I. 1. Tranz. A otrăvi (cu venin); a face ca ceva să devină otrăvitor. 2. Refl. și tranz. Fig. A deveni sau a face să devină neplăcut, greu de suportat; a (se) înrăi, a (se) înrăutăți. ♦ A (se) umple de supărare, de amărăciune, de ciudă, de invidie, de ură; a (se) înrăi. – Lat. invenenare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveninare
ÎNVENINÁRE, înveninări, s. f. Acțiunea de a (se) învenina și rezultatul ei; otrăvire. – V. învenina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveninat
ÎNVENINÁT, -Ă, înveninați, -te, adj. Care conține venin; purtător de venin, otrăvit^2. ◊ Fig. Plin de amărăciune, amărât; plin de ură și invidie, veninos. – V. învenina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverga
ÎNVERGÁ, învérg, vb. I. Tranz. (Mar.) A fixa pânza pe o vergă. – Din it. invergare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învergare
ÎNVERGÁRE, învergări, s. f. Acțiunea de a înverga. – V. înverga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverşuna
ÎNVERȘUNÁ, înverșunez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină necruțător, neînduplecat; a (se) îndârji. – Cf. magh. verseny „luptă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverșuna
ÎNVERȘUNÁ, înverșunez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină necruțător, neînduplecat; a (se) îndârji. – Cf. magh. verseny „luptă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverşunare
ÎNVERȘUNÁRE, înverșunări, s. f. Acțiunea de a (se) înverșuna și rezultatul ei; îndârjire. – V. înverșuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverșunare
ÎNVERȘUNÁRE, înverșunări, s. f. Acțiunea de a (se) înverșuna și rezultatul ei; îndârjire. – V. înverșuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverşunat
ÎNVERȘUNÁT, -Ă, înverșunați, -te, adj. Îndârjit, necruțător, neînduplecat; aprig. – V. înverșuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverșunat
ÎNVERȘUNÁT, -Ă, înverșunați, -te, adj. Îndârjit, necruțător, neînduplecat; aprig. – V. înverșuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverzi
ÎNVERZÍ, înverzesc, vb. IV. 1. Tranz. A colora în verde; a păta, a murdări cu verde. 2. Intranz. și refl. A deveni, a se face verde. ♦ Intranz. (Despre arbori; la pers. 3) A înfrunzi; (despre natură sau locuri din natură) a se acoperi cu verdeață. ♦ Fig. (Despre oameni) A deveni foarte palid de frică, de furie sau de mânie. – În + verde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverzire
ÎNVERZÍRE s. f. Faptul de a (se) înverzi. – V. înverzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverzit
ÎNVERZÍT, -Ă, înverziți, -te, adj. (Despre copaci, frunze etc.) Care a devenit verde; (despre locuri, câmpuri etc.) acoperit cu verdeață. – V. înverzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înverzitor
ÎNVERZITÓR, -OÁRE, înverzitori, -oare, adj. Care înverzește. – Înverzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveseli
ÎNVESELÍ, înveselesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să fie vesel, voios, bine dispus. ♦ Tranz. Fig. A face să fie mai puțin mohorât, întunecat, monoton; a însenina, a deschide, a lumina. – În + vesel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveselire
ÎNVESELÍRE, înveseliri, s. f. Acțiunea de a (se) înveseli și rezultatul ei; veselie, bună dispoziție. – V. înveseli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveselit
ÎNVESELÍT, -Ă, înveseliți, -te, adj. Care a devenit vesel, bine dispus. – V. înveseli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveselitor
ÎNVESELITÓR, -OÁRE, înveselitori, -oare, adj. Care înveselește, care produce veselie, bună dispoziție. – Înveseli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învesmânta
ÎNVESMÂNTÁ vb. I v. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învesmântare
ÎNVESMÂNTÁRE s. f. v. înveșmântare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învesmântat
ÎNVESMÂNTÁT, -Ă, adj. v. înveșmântat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învesti
ÎNVESTÍ, învestesc, vb. IV. Tranz. A acorda cuiva în mod oficial un drept, o autoritate, o demnitate, o atribuție. ♦ (În Evul Mediu) A da cuiva învestitura. – Din fr. investir, lat. investire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învestit
ÎNVESTÍT, -Ă, învestiți, -te, adj. Care a primit oficial un drept, o autoritate, o demnitate, o atribuție. – V. învesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învestitură
ÎNVESTITÚRĂ, învestituri, s. f. Act prin care cineva este învestit cu o demnitate. ♦ (În societatea medievală) Ceremonie solemnă prin care o persoană era învestită cu o demnitate, cu un drept etc. de către seniorul său. – Învesti + suf. -tură (după fr. investiture).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învestmânta
ÎNVESTMÂNTÁ vb. I v. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învestmântare
ÎNVESTMÂNTÁRE s. f. v. înveșmântare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învestmântat
ÎNVESTMÂNTÁT, -Ă adj. v. înveșmântat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşmânta
ÎNVEȘMÂNTÁ, înveșmântez, vb. I. Tranz. A îmbrăca pe cineva, a pune cuiva un veșmânt (cu pompă, în vederea unei solemnități, a unui ritual etc.). ◊ Refl. S-a înveșmântat în grabă. [Prez. ind. și: înveșmấnt. – Var.: învesmântá, învestmântá vb. I] – În + veșmânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveșmânta
ÎNVEȘMÂNTÁ, înveșmântez, vb. I. Tranz. A îmbrăca pe cineva, a pune cuiva un veșmânt (cu pompă, în vederea unei solemnități, a unui ritual etc.). ◊ Refl. S-a înveșmântat în grabă. [Prez. ind. și: înveșmấnt. – Var.: învesmântá, învestmântá vb. I] – În + veșmânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşmântare
ÎNVEȘMÂNTÁRE, înveșmântări, s. f. Acțiunea de a (se) înveșmânta; îmbrăcare. ♦ (Rar) Îmbrăcăminte. [Var.: învesmântáre, învestmântáre s. f.] – V. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveșmântare
ÎNVEȘMÂNTÁRE, înveșmântări, s. f. Acțiunea de a (se) înveșmânta; îmbrăcare. ♦ (Rar) Îmbrăcăminte. [Var.: învesmântáre, învestmântáre s. f.] – V. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşmântat
ÎNVEȘMÂNTÁT, -Ă, înveșmântați, -te, adj. Îmbrăcat^2 (cu solemnitate). [Var.: învesmântát, -ă, învestmântát, -ă adj.] – V. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveșmântat
ÎNVEȘMÂNTÁT, -Ă, înveșmântați, -te, adj. Îmbrăcat^2 (cu solemnitate). [Var.: învesmântát, -ă, învestmântát, -ă adj.] – V. înveșmânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşnici
ÎNVEȘNICÍ, înveșnicesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face ca ceva să devină veșnic, să dureze nelimitat; a eterniza, a perpetua. [Var.: învecinicí vb. I] – În + veșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveșnici
ÎNVEȘNICÍ, înveșnicesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face ca ceva să devină veșnic, să dureze nelimitat; a eterniza, a perpetua. [Var.: învecinicí vb. I] – În + veșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşte
ÎNVÉȘTE, învésc, vb. III. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) îmbrăca. [Perf. s. învăscui, part. învăscut. – Var.: înveștí vb. IV] – Lat. investire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învește
ÎNVÉȘTE, învésc, vb. III. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) îmbrăca. [Perf. s. învăscui, part. învăscut. – Var.: înveștí vb. IV] – Lat. investire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveşti
ÎNVEȘTÍ vb. IV v. învește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învești
ÎNVEȘTÍ vb. IV v. învește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înveterat
ÎNVETERÁT, -Ă adj. v. inveterat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învia
ÎNVIÁ, învíi, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A reveni sau a readuce la viață după ce a murit. ♦ Fig. A reveni sau a face să revină în minte, a (se) trezi în amintire. ♦ Intranz. (Despre vegetație) A renaște după sfârșitul iernii, a începe să se dezvolte din nou. 2. Fig. A da sau a căpăta putere, vlagă, a (se) umple de viață; a (se) înviora, a (se) anima. [Pr.: -vi-a. – Prez. ind. și: înviez] – În + viu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviere
ÎNVIÉRE s. f. Acțiunea de a învia. ♦ Cea mai mare sărbătoare creștină, de Paște, care celebrează învierea din morți a lui Isus Hristos, după răstignirea pe cruce; slujba din noaptea premergătoare acestei sărbători. [Pr.: -vi-e-] – V. învia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învietor
ÎNVIETÓR, -OÁRE, învietori, -oare, adj. (Rar) Care dă viață, energie, care face să renască, care regenerează; înviorător. [Pr.: -vi-e-] – Învia + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învifora
ÎNVIFORÁ, pers. 3 înviforează, vb. I. (Pop.) 1. Intranz. (Despre vifor) A bate cu putere; a vifori. ♦ Tranz. A sufla pe cineva viforul. 2. Tranz. Fig. A tulbura, a zbuciuma, a răscoli; a îndârji. [Var.: (reg.) înviforí vb. IV] – În + vifor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviforat
ÎNVIFORÁT, -Ă, înviforați, -te, adj. (Pop.) 1. Bătut, cuprins de vifor; p. ext. furtunos, înverșunat ca viforul; năvalnic, vijelios. 2. Fig. Tulburat, zbuciumat. [Var.: înviforít, -ă adj.] – V. învifora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învifori
ÎNVIFORÍ vb. IV v. învifora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviforit
ÎNVIFORÍT, -Ă adj. v. înviforat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învigora
ÎNVIGORÁ, învigorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face viguros; a (se) însănătoși. – În + vigoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învigorare
ÎNVIGORÁRE, învigorări, s. f. Faptul de a (se) învigora. – V. învigora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învigorat
ÎNVIGORÁT, -Ă, învigorați, -te, adj. Înzdrăvenit, întărit. – V. învigora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învineţi
ÎNVINEȚÍ, învinețesc, vb. IV. Refl. și intranz. A deveni, a se face vânăt (de frig, de mânie etc.) ♦ Tranz. A acoperi cu vânătăi prin lovire. – În + vânăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învineți
ÎNVINEȚÍ, învinețesc, vb. IV. Refl. și intranz. A deveni, a se face vânăt (de frig, de mânie etc.) ♦ Tranz. A acoperi cu vânătăi prin lovire. – În + vânăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învineţire
ÎNVINEȚÍRE, învinețiri, s. f. Acțiunea de a (se) învineți și rezultatul ei. – V. învineți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinețire
ÎNVINEȚÍRE, învinețiri, s. f. Acțiunea de a (se) învineți și rezultatul ei. – V. învineți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învineţit
ÎNVINEȚÍT, -Ă, învinețiți, -te, adj. Care a devenit vânăt. – V. învineți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinețit
ÎNVINEȚÍT, -Ă, învinețiți, -te, adj. Care a devenit vânăt. – V. învineți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învingător
ÎNVINGĂTÓR, -OÁRE, învingători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care a învins; biruitor, câștigător. – Înving (prez. ind. al lui învinge) + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinge
ÎNVÍNGE, învíng, vb. III. Tranz. și intranz. 1. Tranz. A birui, a înfrânge, un adversar (în război); a triumfa, a doborî. ♦ A câștiga o întrecere sportivă, a ieși învingător într-o competiție. 2. A stăpâni, a înfrâna, a domina o dorință, o pasiune, o slăbiciune etc. ♦ A înlătura greutăți, obstacole; a doborî, a birui. 3. Intranz. A reuși să ducă ceva la bun sfârșit; a o scoate la capăt; a răzbi. – În + vince (înv. „a învinge” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învingere
ÎNVÍNGERE, învingeri, s. f. Acțiunea de a învinge și rezultatul ei. – V. învinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinovăţi
ÎNVINOVĂȚÍ, învinovățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) considera sau a (se) declara vinovat; a (se) învinui, a (se) acuza. – În + vinovat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinovăți
ÎNVINOVĂȚÍ, învinovățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) considera sau a (se) declara vinovat; a (se) învinui, a (se) acuza. – În + vinovat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinovăţire
ÎNVINOVĂȚÍRE, învinovățiri, s. f. Acțiunea de a (se) învinovăți și rezultatul ei; învinuire, acuzare. – V. învinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinovățire
ÎNVINOVĂȚÍRE, învinovățiri, s. f. Acțiunea de a (se) învinovăți și rezultatul ei; învinuire, acuzare. – V. învinovăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învins
ÎNVÍNS, -Ă, învinși, -se, adj. (Adesea substantivat) Biruit, înfrânt; p. ext. supus. – V. învinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinui
ÎNVINUÍ, învinuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) considera vinovat; a (se) învinovăți; a (se) acuza. ♦ Tranz. Spec. A acuza pe cineva în fața unei instanțe judecătorești; a inculpa. – În + vină + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinuire
ÎNVINUÍRE, învinuiri, s. f. Acțiunea de a (se) învinui și rezultatul ei; învinovățire, acuzare, acuzație, inculpare. ♦ Vină; culpă. – V. învinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învinuit
ÎNVINUÍT, -Ă, învinuiți, -te, adj. Care este sau a fost învinuit. ♦ (Substantivat) Persoană aflată sub urmărire penală; acuzat, inculpat, pârât. – V. învinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviora
ÎNVIORÁ, înviorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) vioi; a (se) trezi din amorțeală; a (se) dezmorți, a reveni sau a face să-și revină în simțiri; p. ext. a (se) însufleți, a (se) înveseli; a (se) îmbărbăta. [Pr.: -vi-o-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviorare
ÎNVIORÁRE, înviorări, s. f. Acțiunea de a (se) înviora și rezultatul ei; dezmorțire, însuflețire. [Pr.: -vi-o-] – V. înviora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviorat
ÎNVIORÁT, -Ă, înviorați, -te, adj. Care a devenit vioi; însuflețit, îmbărbătat. [Pr.: -vi-o-] – V. înviora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înviorător
ÎNVIORĂTÓR, -OÁRE, înviorători, -oare, adj. Care înviorează, care însuflețește; care îmbărbătează. [Pr.: -vi-o-] – Înviora + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioşa
ÎNVIOȘÁ, învioșez, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înviora. [Pr.: -vi-o-] – Cf. viu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioșa
ÎNVIOȘÁ, învioșez, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înviora. [Pr.: -vi-o-] – Cf. viu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioşare
ÎNVIOȘÁRE, învioșări, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) învioșa; înviorare. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioșare
ÎNVIOȘÁRE, învioșări, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) învioșa; înviorare. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioşat
ÎNVIOȘÁT, -Ă, învioșați, -te, adj. (Reg.) Înviorat. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învioșat
ÎNVIOȘÁT, -Ă, învioșați, -te, adj. (Reg.) Înviorat. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoi
ÎNVOÍ, învoiesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. A ajunge la o înțelegere, a cădea de acord, a se învoi cu cineva. ♦ Refl. (Pop.) A se angaja, a se tocmi. 2. Refl. A se declara de acord cu ceva, a consimți la ceva. 3. Refl. recipr. (Pop.) A trăi în bună înțelegere cu cineva, a se înțelege, a se împăca. 4. Tranz. A acorda cuiva ceea ce cere; a permite, a îngădui. ♦ A permite cuiva să lipsească (pentru scurt timp) de la serviciu, de la școală, de la cazarmă etc. – În + voie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoială
ÎNVOIÁLĂ, învoieli, s. f. 1. Înțelegere, convenție, aranjament, acord. 2. Târg, tocmeală; p. ext. angajare. ◊ Învoială agricolă = tocmeală agricolă. 3. Permisie, îngăduire. – Învoi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoinici
ÎNVOINICÍ, învoinicesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni voinic, a se înzdrăveni. – În + voinic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoire
ÎNVOÍRE, învoiri, s. f. Acțiunea de a (se) învoi și rezultatul ei. ♦ Permisie acordată cuiva. – V. învoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoit
ÎNVOÍT, -Ă, învoiți, -te, adj. (Rar) Care s-a stabilit în urma unei înțelegeri; convențional. – V. învoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învolbare
ÎNVOLBÁRE, învolbări, s. f. v. ÎNVOLBA. – [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

învolbura
ÎNVOLBURÁ, învolburez, vb. I. 1. Tranz. și refl. (La pers. 3, despre ape, furtuni etc.) A (se) mișca în vârtejuri; a (se) învârteji. 2. Tranz. Fig. (Rar) A învălui, a cuprinde, a împresura. [Prez. ind. și: învólbur] – În + volbură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învolburare
ÎNVOLBURÁRE, învolburări, s. f. Acțiunea de a (se) învolbura; rotire, mișcare în vârtej. – V. învolbura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învolburat
ÎNVOLBURÁT, -Ă, învolburați, -te, adj. Care se mișcă în vârtej, învârtit, prins în vârtej; p. ext. agitat, tulburat. – V. învolbura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învolt
ÎNVÓLT, ÎNVOÁLTĂ, învolți, învoalte, adj. (Rar) 1. (Despre flori) Cu petale multe și dese; bătut^2, înfoiat, bogat. ♦ (Despre păr, pene, coamă) Des, îmbelșugat, bogat. 2. Rotunjit, plin, umflat, înfoiat. [Var.: (înv.) învóltă adj.] – Lat. *invol(u)tus (< involvere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învolta
ÎNVOLTÁ, învoltez, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Rar; despre flori) A se deschide învolt, a înflori bogat. ♦ Refl. (Despre părul capului etc.) A se revărsa bogat, îmbelșugat. 2. Refl. Fig. (Despre manifestările oamenilor) A crește în intensitate. – Din învolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învoltă
ÎNVÓLTĂ adj. v. învolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjbi
ÎNVRĂJBÍ, învrăjbesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. A intra în vrajbă cu cineva, a se dușmăni cu cineva, a se învrăjmăși. ♦ Tranz. A semăna vrajbă, a face să se dușmănească, a învrăjmăși. 2. Tranz. și refl. A (se) înfuria, a (se) mânia, a (se) întărâta. – În + vrajbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjbire
ÎNVRĂJBÍRE, învrăjbiri, s. f. Acțiunea de a (se) învrăjbi și rezultatul ei; dușmănie, vrajbă. – V. învrăjbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjbit
ÎNVRĂJBÍT, -Ă, învrăjbiți, -te, adj. Care este în vrajbă, certat cu cineva; înfuriat, mâniat, întărâtat. – V. învrăjbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjbitor
ÎNVRĂJBITÓR, -OÁRE, învrăjbitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care seamănă vrajbă, dușmănie, care ațâță la ură. – Învrăjbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjmăşi
ÎNVRĂJMĂȘÍ, învrăjmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Înv.) A (se) învrăjbi. – În + vrăjmaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrăjmăși
ÎNVRĂJMĂȘÍ, învrăjmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Înv.) A (se) învrăjbi. – În + vrăjmaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrâsta
ÎNVRÂSTÁ vb. I v. învârsta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrâstare
ÎNVRÂSTÁRE s. f. v. învârstare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrâstat
ÎNVRÂSTÁT, -Ă adj. v. învârstat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

învrednici
ÎNVREDNICÍ, învrednicesc, vb. IV. Refl. 1. A se dovedi vrednic să înfăptuiască ceva, să ajungă la ceva; a fi capabil, a reuși. 2. A avea norocul, cinstea să..., a avea parte de... ♦ Tranz. (Rar) A acorda favoarea, cinstea de a... 3. A găsi de cuviință; a binevoi, a catadicsi. – În + vrednic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăpezi
ÎNZĂPEZÍ, înzăpezesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu zăpadă; a deveni sau a face să devină impracticabil din cauza zăpezii; a (se) troieni, a (se) întroieni. ♦ (Despre vehicule; p. ext. despre călători) A rămâne imobilizat, blocat, a (se) înfunda în zăpadă. – În + zăpadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăpezire
ÎNZĂPEZÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înzăpezi și rezultatul ei; troienire, întroienire. – V. înzăpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăpezit
ÎNZĂPEZÍT, -Ă, înzăpeziți, -te, adj. (Despre drumuri sau locuri) Care este acoperit cu zăpadă; care a devenit impracticabil din cauza zăpezii; troienit, întroienit. ♦ (Despre vehicule; p. ext. despre călători) Care este imobilizat, înfundat, blocat în zăpadă. – V. înzăpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăuat
ÎNZĂUÁT, -Ă, înzăuați, -te, adj. Îmbrăcat în zale, cu platoșă. [Var.: înzeuát, -ă adj.] – De la za.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăvorâre
ÎNZĂVORẤRE, înzăvorâri, s. f. (Tehn.) Acțiunea de a înzăvorî. – V. înzăvorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăvorât
ÎNZĂVORẤT, -Ă, înzăvorâți, -te, adj. (Tehn.; despre piese) Care este împiedicat să se miște printr-un mecanism de închidere. – V. înzăvorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzăvorî
ÎNZĂVORÎ, înzăvoresc, vb. IV. Tranz. (Tehn.) A împiedica intenționat mișcarea unei piese față de alta cu ajutorul unor mecanisme de închidere. – În + zăvorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzdrăveni
ÎNZDRĂVENÍ, înzdrăvenesc, vb. IV. Refl. A se însănătoși (după o boală), a deveni (iarăși) puternic, zdravăn; a se întrema, a se întări, a se învoinici. ◊ Tranz. Tratamentul l-a înzdrăvenit. – În + zdravăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzdrăvenire
ÎNZDRĂVENÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înzdrăveni; însănătoșire, întremare, întărire. – V. înzdrăveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzdrăvenit
ÎNZDRĂVENÍT, -Ă, înzdrăveniți, -te, adj. Însănătoșit; întremat, întărit. – V. înzdrăveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzeci
ÎNZECÍ, înzecesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face sau a deveni de zece ori mai mare, mai mult; p. ext. a (se) mări mult. – În + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzecire
ÎNZECÍRE s. f. Acțiunea de a (se) înzeci. – V. înzeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzecit
ÎNZECÍT, -Ă, înzeciți, -te, adj. De zece ori mai mare sau mai mult; p. ext. mult mai mult, mult mai mare. – V. înzeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzestra
ÎNZESTRÁ, înzestrez, vb. I. Tranz. 1. A da zestre unei fete (când se mărită). ♦ A acorda cuiva un bun, o sursă de venituri etc. 2. A prevedea cu cele necesare o întreprindere, o instituție etc.; a dota. 3. Fig. A dota pe cineva cu calități morale, fizice etc. – În + zestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzestrare
ÎNZESTRÁRE, înzestrări, s. f. Acțiunea de a înzestra și rezultatul ei. ♦ Fig. Sumă de calități; capacitate, talent. – V. înzestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzestrat
ÎNZESTRÁT, -Ă, înzestrați, -te, adj. Prevăzut cu cele necesare. ♦ Fig. Dotat cu calități deosebite, talentat. – V. înzestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzeuat
ÎNZEUÁT, -Ă adj. v. înzăuat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzidi
ÎNZIDÍ, înzidesc, vb. IV. Tranz. A fixa o piesă, un element de construcție într-un masiv de zidărie. – În + zid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzidire
ÎNZIDÍRE, înzidiri, s. f. Acțiunea de a înzidi. – V. înzidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzidit
ÎNZIDÍT, -Ă, înzidiți, -te, adj. Fixat într-un masiv de zidărie. – V. înzidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzili
ÎNZILÍ, înzilesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A face să trăiască mult. 2. Refl. A-și ține zilele cu greu, a o duce de azi pe mâine. – În + zile (pl. lui zi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzorzona
ÎNZORZONÁ, înzorzonez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) împodobi peste măsură și fără gust, a(-și) pune zorzoane; a (se) împopoțona. – În + zorzoane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzorzonare
ÎNZORZONÁRE, înzorzonări, s. f. Acțiunea de a (se) înzorzona și rezultatul ei; împopoțonare. – V. înzorzona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

înzorzonat
ÎNZORZONÁT, -Ă, înzorzonați, -te, adj. Împodobit peste măsură și fără gust; împopoțonat. – V. înzorzona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îra
ÎRA interj. (Pop.; rostit cu î prelungit) Exclamație care exprimă mirare, uimire, ciudă etc. [Var.: ắra interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îracan
ÎRACÁN s. m. v. sărăcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

îs
ÎS – formă populară de ind. prez. a verbului a fi. Eu îs...; ei / ele îs... – V. fi [DEX'98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

îşi
ÎȘI pron. refl. (Formă neaccentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile) Lui, ei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

își
ÎȘI pron. refl. (Formă neaccentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile) Lui, ei.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

j
J, j, s. m. 1. A treisprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană fricativă prepalatală sonoră). [Pr.: je, jî. – Pl. și: (1, n.) j-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jab
JAB, jaburi, s. n. Lovitură repetată la box, plasată în regiunea nasului, prin care se urmărește agasarea și dezorientarea adversarului. [Pr.: geb] – Din engl. jab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jabiru
JABIRU, jabiruri, s. n. Pasăre din regiunile tropicale din familia ciconiide, asemănătoare cu barza. – Din fr. jabiru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jabou
JABÓU, jabouri, s. n. Accesoriu de îmbrăcăminte (astăzi femeiască), care constă dintr-unul sau mai multe volane de dantelă, de mătase etc. fixate la baza gâtului unei bluze, al unei rochii etc. și care se etalează pe piept ca o cravată. – Din fr. jabot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jabră
JÁBRĂ s. f. v. javră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jac
JAC^1 s. n. v. jack^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jac
JAC^2 s. n. v. jaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacard
JACÁRD, (1) jacarde, (2) jacarduri, s. n. 1. Dispozitiv special, montat la războaiele de țesut, care servește la obținerea unor țesături cu anumite desene complicate. 2. Țesătură obținută cu ajutorul acestui dispozitiv. – Din fr. jacquard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacaş
JACÁȘ, jacași, s. m. (Reg.) Om jefuitor, hrăpăreț. [Var.: jăcáș s. m.] – Jac^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacaș
JACÁȘ, jacași, s. m. (Reg.) Om jefuitor, hrăpăreț. [Var.: jăcáș s. m.] – Jac^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacă
JÁCĂ, jăci, s. f. (Reg.) Sac, traistă, săculeț de pânză rară, în care se pune (la scurs) cașul, urda sau brânza de vacă. – Din magh. zsák.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jachetă
JACHÉTĂ, jachete, s. f. Haină (tricotată) femeiască încheiată în față, care acoperă partea de sus a corpului și care se poartă peste bluză sau peste rochie. ♦ Haină bărbătească de ceremonii, croită pe talie, lungă până aproape de genunchi. – Din fr. jaquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jachetuţă
JACHETÚȚĂ, jachetuțe, s. f. (Rar) Jachețică. – Jachetă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jachetuță
JACHETÚȚĂ, jachetuțe, s. f. (Rar) Jachețică. – Jachetă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacheţică
JACHEȚÍCĂ, jachețele, s. f. Diminutiv al lui jachetă; jachetuță. – Jachetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jachețică
JACHEȚÍCĂ, jachețele, s. f. Diminutiv al lui jachetă; jachetuță. – Jachetă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jack
JACK^1, jackuri, s. n. 1. Dispozitiv, folosit mai ales în telefonia manuală, care permite, prin introducerea unei fișe, stabilirea unei legături între două linii. 2. Dispozitiv de interconectare electrică a unor magnetofoane și casetofoane. [Pr.: gec. Scris și: jac] – Din engl., fr. jack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jack
JACK^2 s. n. v. geac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jackpot
JACKPOT, jackpoturi, s. n. Potul cel mare la jocurile mecanice. ♦ Fig. Profit mare obținut într-un timp scurt. [Pr.: gécpot] – Din engl. jackpot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacquerie
JACQUERÍE s. f. Răscoală țărănească antifeudală care a avut loc în provinciile din nordul și nord-vestul Franței la jumătatea sec. XIV. [Pr.: jacherie] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jacuzzi
JACÚZZI s. n. Cadă, piscină mică cu hidromasaj. [Pr.: ğacúzi] – Din engl. jacuzzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jad
JAD, jaduri, s. n. Piatră semiprețioasă compusă din silicat natural de aluminiu, calciu și magneziu, de culoare albă-verzuie până la verde închis, cu luciu sticlos, folosită la confecționarea unor obiecte de artă. ♦ Obiect de artă făcut din această piatră. – Din fr. jade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jadeit
JADEÍT, jadeite, s. n. Varietate de jad compusă din silicat natural de sodiu și aluminiu compact, verzui sau albicios, folosită în arta decorativă. – Din fr. jadéite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaf
JAF, jafuri, s. n. 1. Furt săvârșit prin violență; jefuire, jecmăneală. ◊ Loc. vb. A face jaf = a jefui, a prăda. ♦ (Înv.; concr.) Lucruri jefuite, pradă. 2. (Fam.) Consum, cheltuială fără măsură, risipă; distrugere. ◊ Expr. Jaf în ciuperci! se spune pentru a arăta nepăsare față de o pagubă considerată neînsemnată. [Var.: (înv.) jac s. n.] – Din pol. žak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaguar
JAGUÁR, jaguari, s. m. Animal carnivor feroce din familia felidelor, cu blana galbenă roșcată și cu pete negre circulare, care trăiește în America Centrală și în America de Sud (Felis onca). [Pr.: -gu-ar] – Din fr. jaguar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jainism
JAINÍSM s. n. Religie și școală filosofică indiană, opusă brahmanismului și sistemului de castă al acestuia, întemeiată în sec. VI î. H. [Pr.: ja-i-] – Din fr. jaïnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jainist
JAINÍST, -Ă, jainiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al jainismului. [Pr.: ja-i-] – Din fr. jaïniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jais
JAIS s. n. Varietate de antracit, foarte dură, sticloasă, de culoare neagră, folosită la confecționarea unor mărgele. [Pr.: je] – Din fr. jais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalapă
JALÁPĂ s. f. Rășină extrasă din rădăcina plantei Exogonium purga, folosită sub formă de pulbere în farmacie pentru proprietățile ei purgative. – Din fr. jalap, sp. jalapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalbă
JÁLBĂ, jalbe, s. f. (Pop.) Plângere, reclamație (făcută în scris). ◊ Expr. (Fam.) A umbla (sau a merge, a veni etc.) cu jalba în proțap = a cere insistent (și ostentativ) un drept sau o favoare. [Pl. și: jălbi. – Var.: jálobă s. f.] – Din sl. žalĭba. Cf. bg. žalba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jale
JÁLE^1 s. f. 1. Tristețe, mâhnire, durere adâncă; jelanie (2). ◊ Loc. adj. De jale = trist, jalnic, de plâns; plin de dor. ◊ Loc. adv. Cu jale = cu amărăciune, dureros, jalnic. 2. (Înv.) Doliu. [Var.: (reg.) jéle s. f.] – Din sl. žalĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jale
JÁLE^2 s. f. Nume dat mai multor plante din familia labiatelor (Salvia); spec. mic arbust cu tulpina semilemnoasă, aromată, cu frunze opuse, cu flori albastre, violete, galbene sau albe, cultivat ca plantă ornamentală și medicinală, salvie (Salvia officinalis). – Din magh. zsálya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaleş
JÁLEȘ, jaleși, s. m. 1. Gen de plante erbacee din familia labiatelor, cu frunze mari, opuse, dințate și cu florile viu colorate (Salvia); plantă care face parte din acest gen. 2. Plantă erbacee meliferă din familia labiatelor, cu frunze ovale și cu flori purpurii dispuse în spice (Stachys germanica). – Jale^2 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaleș
JÁLEȘ, jaleși, s. m. 1. Gen de plante erbacee din familia labiatelor, cu frunze mari, opuse, dințate și cu florile viu colorate (Salvia); plantă care face parte din acest gen. 2. Plantă erbacee meliferă din familia labiatelor, cu frunze ovale și cu flori purpurii dispuse în spice (Stachys germanica). – Jale^2 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalet
JÁLET, jalete, s. n. (Rar) Vaiet, bocet. – Jale^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalnic
JÁLNIC, -Ă, jalnici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Foarte trist, dureros. ♦ Care provoacă milă; nenorocit; vrednic de compătimit; lamentabil, deplorabil. – Jale^1 + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalobă
JÁLOBĂ s. f. v. jalbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalon
JALÓN, jaloane, s. n. 1. Bară lungă de lemn sau de metal, care servește la marcarea și la semnalizarea punctelor de pe teren în diverse lucrări topografice. 2. Fig. Element care marchează un punct sau o etapă în desfășurarea unei activități. – Din fr. jalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalona
JALONÁ, jalonez, vb. I. Tranz. 1. A marca pe teren punctele unui traseu, ale unei alinieri etc. prin jaloane (1). 2. Fig. A indica punctele principale ale unei probleme sau etapele în desfășurarea unei activități, a da o direcție, a trasa în linii mari un plan. – Din fr. jalonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jalonare
JALONÁRE, jalonări, s. f. Acțiunea de a jalona și rezultatul ei; trasare. – V. jalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaloner
JALONÉR, jaloneri, s. m. Persoană care face jalonări. – Din fr. jalonneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaluzea
JALUZEÁ, jaluzele, s. f. (De obicei la pl.) Un fel de stor alcătuit din lamele subțiri de lemn, de aluminiu, de material plastic etc., așezate paralel și orizontal pe două chingi sau lănțișoare în așa fel încât, atunci când sunt trase în jos, să împiedice pătrunderea luminii în încăperi; persiană. – După fr. jalousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaluzie
JALUZÍE s. f. (Înv.) Gelozie. – Din fr. jalousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jamaican
JAMAICÁN, -Ă, jamaicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din statul Jamaica. 2. Adj. Care aparține statului Jamaica sau jamaicanilor (1), referitor la Jamaica ori la jamaicani. – Din fr. Jamaïquain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jamaică
JAMÁICĂ, (2) jamaice, s. f. 1. Varietate de rom. 2. Porție de jamaică (1).- Din fr. [rhum de la] Jamaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jambă
JÁMBĂ, jambe, s. f. Fiecare dintre cele două picioare ale trenului de aterizare de care sunt prinse roțile avionului. – Din fr. jambe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jambetă
JAMBÉTĂ, jambete, s. f. Mișcare a calului care constă în ridicarea la orizontală a unui picior îndărăt, calul stând pe loc. – Din fr. jambette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jambieră
JAMBIÉRĂ, jambiere, s. f. Învelitoare de piele, de lână sau de postav, care acoperă și protejează piciorul de la gleznă până aproape de genunchi. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. jambiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jambon
JAMBÓN, jamboane, s. n. Produs alimentar obținut din pulpă de porc preparată prin sărare și afumare sau fierbere cu mijloace tehnice speciale; șuncă. – Din fr. jambon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jandar
JANDÁR s. m. v. jandarm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jandarm
JANDÁRM, jandarmi, s. m. Militar din corpul jandarmeriei. [Var.: (pop.) jandár s. m.] – Din fr. gendarme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jandarmerie
JANDARMERÍE, jandarmerii, s. f. Poliție militară care are sarcina de a păzi și de a menține ordinea. – Din fr. gendarmerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

janghinos
JANGHINÓS, -OÁSĂ, janghinoși, -oase, adj. (Pop.) Murdar, neîngrijit; jerpelit. – Janghină (înv. „boală de cai”, et. nec.) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

janilie
JANÍLIE s. f. Fir gros de catifea, cu care se împodobesc hainele sau din care se confecționează unele obiecte. [Var.: jenílie s. f.] – După fr. chenille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jansenism
JANSENÍSM s. n. Mișcare reformatoare în Biserica catolică apărută în Olanda și Franța la mijlocul sec. XVII, care susținea predestinarea și propovăduia o morală austeră. – Din fr. jansénisime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jansenist
JANSENÍST, -Ă, janseniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține jansenismului, privitor la jansenism. 2. S. m. și f. Adept al jansenismului. – Din fr. janséniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jantă
JÁNTĂ, jante, s. f. Partea exterioară periferică a unei roți de autovehicul, de bicicletă etc., construită astfel încât să permită montarea pe roată a unui pneu. ◊ Expr. A rămâne (sau a fi) pe jantă = a) a avea cauciucul dezumflat; b) (fam.) a rămâne fără bani, a fi lefter. [Var.: geántă s. f.] – Din fr. jante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

janţ
JANȚ s. n. 1. Zer untos care se scurge la fabricarea cașcavalului, în urma opăririi cașului cu apă clocotită, constituind materia primă pentru obținerea untului de cașcaval. 2. Partea lichidă rămasă după coagularea laptelui. 3. Zară fiartă rămasă de la prepararea urdei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

janț
JANȚ s. n. 1. Zer untos care se scurge la fabricarea cașcavalului, în urma opăririi cașului cu apă clocotită, constituind materia primă pentru obținerea untului de cașcaval. 2. Partea lichidă rămasă după coagularea laptelui. 3. Zară fiartă rămasă de la prepararea urdei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jap
JAP interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură dată cu repeziciune; jnap. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japanolog
JAPANOLOG, -Ă v. japonolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japanologie
JAPANOLOGÍE s. f. v. japonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japă
JÁPĂ, jape, s. f. (Reg.) Nuia subțire și elastică. ◊ Bătaie dată cu o astfel de nuia. – Din jap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japcă
JÁPCĂ s. f. (În expr.) A lua cu japca = a lua cu forța și pe nedrept. – Din bg. žabka „laț, cursă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japon
JAPÓN s. n. (Rar) Porțelan sau mătase fină din Japonia. – Din fr. japon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japonez
JAPONÉZ,-Ă, japonezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Japoniei sau este originară de acolo; nipon. 2. Adj. Care aparține Japoniei sau japonezilor (1), privitor la Japonia ori la japonezi; nipon. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de japonezi (1). – Din fr. japonais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japonolog
JAPONOLÓG, -Ă, japonologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în japonologie [Var.: japanológ, -ă s. m. și f.] – Din fr. japonolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japonologie
JAPONOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul culturii și civilizației japoneze. [Var.: japanologíe s. f.] – Din fr. japonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japşă
JÁPȘĂ, japșe, s. f. Depresiune de mică adâncime din bălțile sau din Delta Dunării, cu contur circular sau alungit, acoperită de apă numai în timpul revărsărilor, în care se dezvoltă o bogată vegetație de apă. ♦ (Pop.) Baltă mică. [Pl. și: jăpși] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

japșă
JÁPȘĂ, japșe, s. f. Depresiune de mică adâncime din bălțile sau din Delta Dunării, cu contur circular sau alungit, acoperită de apă numai în timpul revărsărilor, în care se dezvoltă o bogată vegetație de apă. ♦ (Pop.) Baltă mică. [Pl. și: jăpși] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jar
JAR^1 s. n. Grămadă de cărbuni în stare de incandescență care ard fără flacără; jăratic, jărăgai (1), jeg (2), jariște. ♦ P. ext. Arșiță, dogoare. ♦ Fig. Fierbințeală, febră; suferință arzătoare. – Din sl. žarŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jar
JAR^2 s. n. Părul scurt de pe partea din față a capului și de pe extremitățile membrelor la ovine. – Din fr. jarre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jarcalete
JARCALÉTE, jarcaleți, s. m. (Reg.) Vlăjgan; haimana. – Cf. jarcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jarcă
JÁRCĂ, jărci, s. f. (Reg.) Piele de oaie (în stare proastă); p. ext. oaie bătrână și slabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jarchilă
JÁRCHILĂ, jarchile, s. f. (Reg.) Haină uzată; cojoc de piele proastă. – Jarcă + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jarchină
JÁRCHINĂ, jarchine, s. f. (Reg.) 1. Ciomag. 2. Bucată (de ceva). – Et. nec. Cf. jarcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jardă
JÁRDĂ, jarde, s. f. Os mort care se dezvoltă pe fața din afară a jaretului. – Din fr. jarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jardinieră
JARDINIÉRĂ, jardiniere, s. f. Etajeră de lemn, suport de metal etc. pe care se țin ghivece cu plante ornamentale; cutie în care se pune pământ pentru flori, așezată sub ferestre sau pe balcoane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. jardinière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jaret
JARÉT, jarete, s. n. Articulație a membrului posterior la animalele patrupede, situată între gambă și fluier. – Din fr. jarret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jargon
JARGÓN, jargoane, s. n. 1. Limbaj specific anumitor categorii sociale, care reflectă dorința celor ce-l vorbesc de a se distinge de masa mare a vorbitorilor și care se caracterizează prin abundența cuvintelor și expresiilor pretențioase, de obicei împrumutate din alte limbi. 2. (înv., azi impr.) Dialect, grai. – Din fr. jargon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jarişte
JÁRIȘTE, jariști, s. f. 1. (Înv.) Jar^1; foc; p. ext. vatră. 2. Loc pustiit de foc. ♦ Pădure arsă pe locul căreia se dezvoltă o nouă vegetație lemnoasă. – Jar^1 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jariște
JÁRIȘTE, jariști, s. f. 1. (Înv.) Jar^1; foc; p. ext. vatră. 2. Loc pustiit de foc. ♦ Pădure arsă pe locul căreia se dezvoltă o nouă vegetație lemnoasă. – Jar^1 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jart
JART interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o palmă dată cuiva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jartea
JARTEÁ, jartele, s. f. (Pop.) Jartieră. [Var.: (reg.) jartélă s. f.] – Din fr. jarretelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jartelă
JARTÉLĂ s. f. v. jartea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jartieră
JARTIÉRĂ, jartiere, s. f. Accesoriu de îmbrăcăminte, confecționat dintr-o panglică de elastic care menține ciorapul întins pe picior; jartea, calțavetă. ♦ Fiecare dintre bucățile de elastic ale unui portjartier, prevăzute la un capăt cu un dispozitiv special pentru fixat ciorapii. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. jarretière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jasmin
JASMÍN s. m. Iasomie (Jasminum officinale). – Din fr. jasmin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jasp
JASP s. n. Rocă silicioasă compactă, variat colorată, alcătuită din calcedonie și compuși ai fierului, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. jaspe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javanez
JAVANÉZ, -Ă, javanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din insula Java. 2. Adj. Care aparține Javei sau javanezilor (1), privitor la Java ori la javanezi. [Pr.: javanez] – Din fr. Javanais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javart
JAVÁRT s. n. Tumoare care constă în mortificarea unei părți din cartilajul copitei la cai și la boi. – Din fr. javart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javel
JAVÉL s. n. (În sintagma) Apă de Javel = soluție apoasă de hipoclorit de sodiu, folosită ca dezinfectant. – Din fr. [eau de] Javel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javelină
JAVELÍNĂ, javeline, s. f. (Înv.) Suliță lungă și subțire. – Din fr. javeline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javeliza
JAVELIZÁ, javelizez, vb. I. Tranz. A supune (apa) procesului de javelizare. – Cf. fr. javeler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javelizare
JAVELIZÁRE s. f. Procedeu de sterilizare a apei prin tratare cu apă de Javel, pentru a o face potabilă. – După fr. javellisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javelizată
JAVELIZÁTĂ adj. (Despre apă) Care a fost sterilizată cu apă de Javel pentru a deveni potabilă. – V. javeliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

javră
JÁVRĂ, javre s. f. 1. Câine slab și prăpădit; jigodie, potaie, cotarlă; p. gener. (depr.) câine. 2. Epitet pentru un om lipsit de caracter. [Var.: (reg.) jábră s. f.] – Din Javarra (numele unei rase de câini fără păr).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jazz
JAZZ s. n. 1. Muzică profană din America de Nord, practicată în principal de afro-americani și impusă la sfârșitul sec. XIX în SUA, extinsă ulterior în întreaga lume. 2. Orchestră formată de obicei din instrumente de suflat și de percuție care execută această muzică; jazzband. [Scris și: jaz. – Pr.: gez, ğaz] – Din engl., fr. jazz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jazz-rock
JAZZ-ROCK s. n. (Muz.) Stil aflat la confluența dintre jazz și rock. [Pr.: gezroc, ğazroc] – Din engl. jazz-rock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jazzband
JÁZZBAND, jazzbanduri, s. n. Jazz (2). [Scris și: jazz-band, jazband. – Pr.: gézbend, ğazband] – Din engl., fr. jazz-band.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jazzistic
JAZZÍSTIC, -Ă jazzistici, -ce, adj. Care ține de jazz, privitor la jazz. [Scris și: jazistic] – Jazz + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăcaş
JĂCÁȘ s. m. v. jacaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăcaș
JĂCÁȘ s. m. v. jacaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăchilă
JẮCHILĂ s. f. (Reg.) Povară purtată de un animal sau de un om; bagaj. – Din germ. Säckel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăcmăneală
JĂCMĂNEÁLĂ s. f. v. jecmăneală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăcmănţi
JĂCMĂNÍ vb. IV v. jecmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăcmănți
JĂCMĂNÍ vb. IV v. jecmăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jălbar
JĂLBÁR, jălbari, s. m. (Înv.) Persoană care se ocupa cu scrisul jalbelor. [Var.: jelbár s. m.] – Jalbă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăpcan
JĂPCÁN, jăpcani, s. m. (Pop.) Om hrăpăreț, care jefuiește (2). – Japcă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăratec
JĂRÁTEC s. n. v. jăratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jăratic
JĂRÁTIC s. n. Jar^1. ◊ Loc. adj. De jăratic = care pare că arde; arzător. ◊ Expr. A sta (sau a ședea) ca pe jăratic = a fi extrem de nerăbdător și de neliniștit sau a fi foarte grăbit. [Var.: jărátec, jerátic, jerátec s. n.] – Din sl. žaratŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jărăgai
JĂRĂGÁI, jărăgaiuri, s. n. (Pop.) 1. Jar^1. 2. Senzație de arsură pe gât și pe esofag; jeg (3). [Var.: (reg.) jeregái s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jărdie
JẮRDIE s. f. v. jordie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jări
JĂRÍ, jăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A răscoli jarul^1 pentru a aprinde mai bine cărbunii; a jerui. – Din jar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jărpan
JĂRPÁN, jărpani, s. m. (Reg.) 1. Cal slab; mârțoagă. 2. Fig. Termen de batjocură pentru oameni. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jărui
JĂRUÍ, jăruiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A răscoli jarul^1 pentru a aprinde mai bine cărbunii; a jări. [Var.: a jeruí vb IV] – Jar^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jătărire
JĂTĂRÍRE s. f. v. jătări. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jder
JDER, jderi, s. m. Mic animal carnivor din familia mustelidelor, asemănător cu dihorul, cu blana prețioasă, de culoare brună închis (Martes martes). ♦ Blana acestui animal. – Cf. sb. zdero „mare mâncăcios”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeans
JEANS s. m. pi. Blue-jeans. [Pr.: gins. – Var.: jeanși] – Din blue-jeans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeanşi
JEANȘI, s. m. pl. v. jeans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeanși
JEANȘI, s. m. pl. v. jeans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeb
JEB, jeburi, s. n. (Reg.) Buzunar. – Din magh. zseb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jecmăneală
JECMĂNEÁLĂ, jecmăneli, s. f. Acțiunea de a jecmăni și rezultatul ei; jaf, jefuire. [Var.: (înv. și reg.) jăcmăneálă s. f.] – Jecmăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jecmăni
JECMĂNÍ, jecmănesc, vb. IV. Tranz. A jefui (2). [Var.: jăcmăní vb. IV] – Din jăcman (înv. și reg. „jaf mare” < magh.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jecui
JECUÍ vb. IV v. jefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jecuire
JECUÍRE s. f. v. jefuire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeep
JEEP, jeepuri, s. n. Tip de mașină mică (de campanie). [Pr.: gip] – Din fr. jeep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jefui
JEFUÍ, jefuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A fura bani sau obiecte în cantități mari (făcând uz de violență); a săvârși un jaf (1), a prăda. 2. A stoarce pe cineva de bani sau de alte bunuri materiale prin forță sau prin înșelăciune; a jecmăni. [Var.: (înv.) jecuí vb. IV] – Jaf + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jefuire
JEFUÍRE, jefuiri, s. f. Acțiunea de a jefui și rezultatul ei; jaf, pradă, jecmăneală. [Var.: (înv.) jecuíre s. f.] – V. jefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jefuit
JEFUÍT s. n. Faptul de a jefui. – V. jefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jefuitor
JEFUITÓR, -OÁRE, jefuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care săvârșește un jaf (1); persoană care jefuiește. [Pr.: -fu-i-] – Jefui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeg
JEG, jeguri, s. n. 1. Strat de murdărie pe pielea omului sau a animalelor; jip^1, lip^1. 2. (Reg.) Jar^1. 3. (Reg.) Senzație de arsură pe gât și pe esofag; jărăgai (2). – Din bg. žeg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jegos
JEGÓS, -OÁSĂ, jegoși, -oase, adj. Plin de jeg (1); murdar. – Jeg + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jejun
JEJÚN, jejunuri, s. n. Parte a intestinului subțire cuprinsă între duoden și ileon. – Din fr. jéjunum, lat. jejunum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jejunal
JEJUNÁL, -Ă, jejunali, -e, adj. (Anat.) Al jejunului. – Din fr. jéjunal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jejunită
JEJUNÍTĂ, jejunite, s. f. Inflamație a jejunului, manifestată prin dureri abdominale, tulburări digestive etc. – Jejun + suf. -ită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jejunostomie
JEJUNOSTOMÍE, jejunostomii, s. f. (Med.) Deschidere operatorie a unei anse jejunale la piele. – Din fr. jéjunostomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelanie
JELÁNIE, jelanii, s. f. 1. Plângere, tânguire, jeluire. ♦ Cântec trist. 2. Jale^1 (1), durere adâncă. 3. Doliu, durere mare. – Din sl. želanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelbar
JELBÁR s. m. v. jălbar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jele
JÉLE s. f. v. jale^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeler
JELÉR, jeleri, s. m. Nume dat în Evul Mediu țăranilor fără pământ sau cu pământ puțin din Transilvania, care munceau pe moșiile nobililor, dar care nu aveau regimul juridic al iobagilor. – Din magh. zsellér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeleu
JELÉU, jeleuri, s. n. 1. Peltea. 2. Preparat de cofetărie sub formă de gel, obținut din jeleu (1) amestecat cu sucuri de fructe și acoperit cu un strat de zahăr tos. – Din fr. gelée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeli
JELÍ, jelesc, vb. IV. 1. Refl. A se plânge, a se văita; a se tângui, a se căina, a se jelui (1). 2. Tranz. și intranz. A boci un mort. 3. Tranz. A deplânge, a compătimi; a regreta, a jelui. – Din sl. žaliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelire
JELÍRE s. f. Acțiunea de a (se) jeli; plângere, tânguire. – V. jeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelit
JELÍT^1 s. n. Faptul de a (se) jeli. – V. jeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelit
JELÍT^2, -Ă, jeliți, -te, adj. Deplâns, compătimit; întristat, trist. – V. jeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelitor
JELITÓR, -OÁRE, jelitori, -oare, adj. Care (se) jelește; care inspiră jale; jalnic. – Jeli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelţ
JELȚ s. n. v. jilț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelț
JELȚ s. n. v. jilț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelţurel
JELȚURÉL, jelțurele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui jelț. – Jelț + suf. -urel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelțurel
JELȚURÉL, jelțurele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui jelț. – Jelț + suf. -urel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jelui
JELUÍ, jeluiesc, vb. IV. 1. Refl. (adesea fig.) A se jeli (1). ♦ Refl. și intranz. A cere dreptate, a adresa o plângere (cuiva); a se plânge (la...). 2. Tranz. A deplânge, a compătimi, a jeli (3). [Prez. ind. și: jélui] – Din sl. žalovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeluială
JELUIÁLĂ, jeluieli, s. f. Jeluire. [Pr.: -lu-ia-] – Jelui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeluire
JELUÍRE, jeluiri, s. f. Acțiunea de a (se) jelui și rezultatul ei; plângere, tânguire, jeluială. ♦ (Concr.) Reclamație, jalbă. – V. jelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeluit
JELUÍT, -Ă, jeluiți, -te, adj. (Pop.) Cuprins de jale^1, plin de jale^1; îndurerat, întristat, trist, jelit^2. – V. jelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeluitor
JELUITÓR, -OÁRE, jeluitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se jeluiește (1); tânguitor. ♦ (Substantivat, f.; rar) Bocitoare. 2. S. m. și f. (Înv.) Persoană care prezintă o jalbă; reclamant, petiționar. [Pr.: -lu-i-] – Jelui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jena
JENÁ, jenez, vb. I. 1. Tranz. (Despre obiecte de îmbrăcăminte sau încălțăminte) A strânge, a apăsa, a roade; a supăra. ♦ Fig. A stânjeni, a deranja, a incomoda. 2. Refl. A avea un sentiment de reținere față de ceva; a se rușina; a se sfii. – Din fr. gêner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jenant
JENÁNT, -Ă, jenanți, -te, adj. Care provoacă jenă; supărător, neplăcut; penibil. – Din fr. gênant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jenat
JENÁT, -Ă, jenați, -te, adj. Stânjenit, stingherit; încurcat^2; penibil, rușinat. ♦ (Rar) Care dovedește jenă. – V. jena. Cf. fr. gêné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jenă
JÉNĂ, jene s. f. 1. Sentiment de sfială de care este cuprins cineva când se află într-o situație penibilă; stinghereală. ♦ Situație grea, neplăcută; încurcătură, strâmtoare. ◊ Jenă financiară = lipsă de bani. 2. Senzație supărătoare, durere organică ușoară; sâcâială. – Din fr. gêne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jenilie
JENÍLIE s. f. v. janilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jep
JEP, jepi, s. m. Arbust din familia pinului, cu tulpini ramificate flexibile, adesea culcate la pământ, cu frunze în formă de ace, răspândit în regiunea alpină sub formă de tufișuri; jneapăn (1) (Pinus mugo). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jepăluire
JEPĂLUÍRE s. f. v. jepălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jepăluit
JEPĂLUÍT adj. v. jepălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jeratec
JERÁTEC s. n. v. jăratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeratic
JERÁTIC s. n. v. jăratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerbă
JÉRBĂ, jerbe, s. f. 1. Buchet mare de flori, așezate în așa fel încât să aibă fața orientată în aceeași parte. 2. (Fiz.; în sintagma) Jerbă nucleară = fascicul de urme ale particulelor provenite din dezintegrarea unui nucleu atomic în nenumărate fragmente, ca urmare a ciocnirii sale de o particulă cosmică cu energia foarte mare. – Din fr. gerbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeregai
JEREGÁI s. n. v. jărăgai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerpeli
JERPELÍ, jerpelesc, vb. IV. Refl. (Despre îmbrăcăminte, cărți etc.) A se învechi și a se rupe, a se uza; a se zdrențui. ♦ Tranz. A purta rău; a degrada, a strica. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerpelire
JERPELÍRE s. f. Acțiunea de a (se) jerpeli și rezultatul ei. – V. jerpeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerpelit
JERPELÍT, -Ă, jerpeliți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte, cărți etc.) Învechit și rupt^2, uzat; degradat, zdrențuit, jigărit. ♦ (Despre oameni) Zdrențăros. – V. jerpeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerse
JERSÉ s. n. v. jerseu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerseu
JERSÉU, jersee, s. n. 1. Obiect de îmbrăcăminte tricotat sau împletit, din lână, din bumbac etc., de obicei cu mâneci lungi și deschis în față, care acoperă partea de sus a corpului. 2. Țesătură elastică tricotată, de lână, de bumbac, de mătase etc., din care se fac obiecte de îmbrăcăminte; tricot. [Pl. și: jerseuri. – Var.: jersé s. n.] – Din fr. jersey.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jertfă
JÉRTFĂ, jertfe, s. f. 1. Ceea ce se aduce ca dar divinității (mai ales vietăți sacrificate pe altar); ofrandă. ♦ Fig. Victimă. ◊ Expr. A cădea jertfă = a fi sacrificat; a muri. 2. Sacrificiu, jertfire. 3. (Pop.) Prisos, belșug (de bucate, de vin etc.). – Din sl. žrŭtyva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jertfelnic
JERTFÉLNIC, jertfelnice, s. n. (Înv.) Loc destinat aducerii jertfelor; (în Biserica creștină) masa din altar. – Din sl. žrŭtvŭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jertfi
JERTFÍ, jertfesc, vb. IV. 1. Tranz. A aduce (o) jertfă (1). 2. Tranz. și refl. A (se) sacrifica. ♦ Tranz. (Rar) A omorî. – Din jertfă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jertfire
JERTFÍRE s. f. Acțiunea de a (se) jertfi. – V. jertfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jerui
JERUÍ vb. IV v. jărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jet
JET^1, jeturi, s. n. Curent de lichid sau de gaz care țâșnește cu presiune printr-un orificiu. – Din fr., engl. jet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jet
JET^2, jeturi, s. n. Avion cu reacție. [Pr.: get] – Din engl. jet [plane].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jetelă
JETÉLĂ, jetele, s. f. Dig care se construiește la intrarea într-un port maritim sau la gura unui fluviu care se varsă într-o mare fără maree, pentru a evita înnisiparea sau pentru a ușura transportul aluviunilor. – Cf. fr. jetée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeteu
JETÉU, jeteuri, s. n. (În tricotaj) Ochi^1 (II 4) obținut prin înfășurarea firului o singură dată pe andrea, apucându-l din față spre spate. – Din fr. jeté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeton
JETÓN, jetoane, s. n. 1. Fisă. 2. Sumă plătită membrilor unui consiliu de administrație al unei întreprinderi pentru fiecare ședință la care iau parte. – Din fr. jeton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeţ
JEȚ s. n. v. jilț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jeț
JEȚ s. n. v. jilț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jgheab
JGHEAB, jgheaburi, s. n. 1. Conductă sau canal deschis în partea superioară, făcute în piatră, într-un trunchi de copac etc., permițând (prin înclinarea sa) scurgerea unui lichid sau a unui material pulverulent. ♦ Canal de scurgere pentru apă sau adăpătoare pentru vite. ♦ Streașină. 2. Crestătură, scobitură, adâncitură. 3. Făgaș, râpă făcută la munte de șuvoiul ploilor; p. ext. vale. 4. Șănțuleț, canal mic care servește la udatul semănăturilor (în grădinile de zarzavat); rigolă. 5. Scocul morii. – Din sl. žlebŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jian
JIÁN, -Ă, jieni, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Locuitor din regiunea Jiului. 2. S. f. art. Dans popular românesc cu mișcare vioaie, răspândit în jurul Sibiului și în nordul Olteniei; melodie după care se execută acest dans; jieneasca, jianca. [Pr.: ji-an] – Jiu (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiancă
JIÁNCĂ, (1) jience, s. f. 1. Locuitoare din regiunea Jiului. 2. (Art.) Jiana, v. jian (2). [Pr.: ji-an-] – Jian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiclor
JICLÓR, jicloare, s. n. Parte a carburatorului, de forma unui dop, cu un orificiu care dozează debitul de combustibil necesar formării amestecului carburant la motoarele cu ardere internă. – Din fr. gicleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jicni
JICNÍ vb. IV v. jigni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jicnicer
JICNICÉR s. m. v. jitnicer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidan
JIDÁN, jidani, s. m. (Fam.) Evreu. – Jid (reg. „evreu” < sl.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidancă
JIDÁNCĂ, jidănci, s. f. (Fam.) Evreică. – Jidan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidăncuţă
JIDĂNCÚȚĂ, jidăncuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui jidancă; evreică tânără. – Jidancă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidăncuță
JIDĂNCÚȚĂ, jidăncuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui jidancă; evreică tânără. – Jidancă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidănesc
JIDĂNÉSC, -EÁSCĂ, jidănești, adj. (Fam.) Evreiesc. – Jidan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidov
JÍDOV, jidovi, s. m. (Fam.) Evreu. – Din sl. židovinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jidovesc
JIDOVÉSC, -EÁSCĂ, jidovești, adj. (Fam.) Evreiesc. – Jidov + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jieneasca
JIENEÁSCA s. f. art. Jiana v. jian (2). [Pr.: ji-e-] – Jian + suf. -ească.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigală
JIGÁLĂ, jigale, s. f. (Înv. și reg.) Cui întors la vârf și înroșit în foc, cu care se găuresc ciubucele sau se decorează diverse obiecte de lemn. [Var.: juválă s. f.] – Din ucr. žyhalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiganie
JIGÁNIE, jigănii, s. f. (Pop.) Animal sălbatic; jivină, lighioană; p. ext. animal domestic. – Contaminare între jivină și gânganie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigăraie
JIGĂRÁIE, jigărăi, s. f. (Pop.) 1. Boală a animalelor care constă în inflamarea faringelui. 2. Câine slab, prăpădit; jigodie. [Pr.: -ra-ie] – Cf. magh. zsigora „boală de câine” și (2) bg. žegarĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigăreală
JIGĂREÁLĂ, jigăreli, s. f. Slăbiciune fizică, lipsă de vlagă. ♦ Stare de degradare; dărăpănare. – Jigări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigări
JIGĂRÍ, jigăresc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A-și pierde vlaga; a slăbi; a se sfriji. 2. A se degrada, a se strica, a se jerpeli, a se învechi. – Din jigărit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigărit
JIGĂRÍT, -Ă, jigăriți, -te, adj. (Fam.) 1. Lipsit de vlagă; slab; sfrijit. 2. Cu aspect jerpelit, învechit, degradat. – Cf. magh. szigár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigher
JÍGHER, jigheruri, s. n. 1. (Text.) Mașină pentru vopsit pânza. 2. (Elt.) Transformator pentru cuplarea circuitelor radioelectrice. [Pl. și: jighere. – Scris și: jigger] – Din engl. jigger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jighiuţă
JIGHIÚȚĂ, jighiuțe, s. f. (Reg.) Jurubiță de treizeci de fire. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. jirebie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jighiuță
JIGHIÚȚĂ, jighiuțe, s. f. (Reg.) Jurubiță de treizeci de fire. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. jirebie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiglă
JÍGLĂ, jigle, s. f. (Reg.) Stinghie care se află la jug între gâtul boului și cuiul care intră prin jug și proțap. – Din bg. žegla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigni
JIGNÍ, jignesc, vb. IV. Tranz. 1. A atinge pe cineva în onoarea sau în demnitatea sa; a ofensa, a insulta. 2. (Înv.) A aduce un prejudiciu. [Var.: jicní vb. IV] – Din sb. žignuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jignicer
JIGNICÉR s. m. v. jitnicer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jignire
JIGNÍRE, jigniri, s. f. Acțiunea de a jigni și rezultatul ei; ofensă, insultă; (concr.) vorbă, faptă care jignește. – V. jigni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jignit
JIGNÍT, -Ă, jigniți, -te, adj. Care a suferit o jignire; ofensat, insultat. – V. jigni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jignitor
JIGNITÓR, -OÁRE, jignitori, -oare, adj. Care jignește; ofensator. – Jigni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigodie
JIGÓDIE, jigodii, s. f. Boală infecțioasă, de natură virotică, a câinilor tineri, care se manifestă prin tulburări generale, atrofia mușchilor etc. (și se termină cu moartea animalului). ♦ Câine jigărit; potaie, javră, jigăraie. ♦ P. ext. Animal, lighioană, jiganie. – Cf. magh. zsigora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigodios
JIGODIÓS, -OÁSĂ, jigodioși, -oase, adj. Care este bolnav de jigodie. [Pr.: -di-os] – Jigodie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jigou
JIGÓU, jigouri, s. n. 1. Denumire dată regiunilor coapsei, gambei și fesei unor animale, împreună cu mușchii din aceste regiuni. 2. Friptură preparată din pulpă de berbec. – Din fr. gigot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilav
JÍLAV, -Ă, jilavi, -e, adj. Umed; reavăn. [Acc. și: jiláv] – Din bg. žilav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilăveală
JILĂVEÁLĂ, jilăveli, s. f. Umezeală; reveneală. – Jilăvi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilăvete
JILĂVÉTE, jilăveți, s. m. (Reg.) Ciomag, retevei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilăvi
JILĂVÍ, jilăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umezi. – V. jilav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilăvire
JILĂVÍRE, jilăviri, s. f. Acțiunea de a (se) jilăvi. – V. jilăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilăvit
JILĂVÍT, -Ă, jilăviți, -te, adj. Umezit, umed. – V. jilăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiletcă
JILÉTCĂ, jiletci, s. f. (Înv.) Vestă. – Din rus. žiletka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilip
JILÍP, jilipuri, s. n. Construcție în formă de jgheab, făcută din pământ, din bârne, din beton etc. pe versantele cu pante ale munților și dealurilor, folosită pentru scoaterea, prin alunecare, a buștenilor tăiați din pădure. – Din magh. zsilip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilţ
JILȚ, jilțuri, s. n. Scaun înalt cu spetează și brațe. [Var.: (înv. și reg.) jelț, jeț s. n.] – Din germ. Sitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jilț
JILȚ, jilțuri, s. n. Scaun înalt cu spetează și brațe. [Var.: (înv. și reg.) jelț, jeț s. n.] – Din germ. Sitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimba
JIMBÁ, jimbez, vb. I. (Reg.) 1. Tranz. și refl. (Despre oameni) A-și strâmba gura, a se schimonosi, a rânji. 2. Refl. Fig. (Despre suprafața unei ape) A se încreți; a se tulbura. – Din jimb (înv. „strâmb la gură”, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimbat
JIMBÁT, -Ă, jimbați, -te, adj. (Reg.; despre gură) Cu buzele îndepărtate una de alta (din cauza unui defect de conformație), lăsând să se vadă mereu dinții; p. ext. (despre oameni) cu gura strâmbă. – V. jimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimbătură
JIMBĂTÚRĂ, jimbături, s. f. (Reg.) 1. Defect de conformație a gurii; schimonosire. 2. Fig. Încrețituri la suprafața unei ape. – Jimba + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimblar
JIMBLÁR, jimblari, s. m. (Înv.) Brutar. – Jimblă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimblă
JÍMBLĂ, jimble, s. f. (Înv.) Franzelă. – Din magh. zsemlye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimblăreasă
JIMBLĂREÁSĂ, jimblărese, s. f. (Înv.) Brutăreasă. – Jimblar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jimblărie
JIMBLĂRÍE, jimblării, s. f. (Înv.) Brutărie. – Jimblar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jind
JIND s. n. Dorință adâncă, poftă (de ceva greu de obținut). ◊ Loc. adv. Cu jind = cu ardoare, plin de dorință. ◊ Loc. vb. A duce jind(ul) = a duce dorul de ceva..., a jindui (1), a tânji după... – Din jindui (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jindui
JINDUÍ, jinduiesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A dori ceva în mod intens; a râvni, a pofti. 2. Refl. (Înv.) A regreta. – Din sl. žendati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jinduială
JINDUIÁLĂ, jinduieli, s. f. Jinduire. – Jindui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jinduire
JINDUÍRE, jinduiri, s. f. Faptul de a jindui; dorință intensă, poftă, jinduială. – V. jindui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jinduit
JINDUÍT, -Ă, jinduiți, -te, adj. Poftit, râvnit; jinduitor. – V. jindui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jinduitor
JINDUITÓR, -OÁRE, jinduitori, -oare, adj. Care jinduiește; râvnitor, poftitor; jinduit. [Pr.: -du-i-] – Jindui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintiţă
JÍNTIȚĂ s. f. Produs lactat preparat prin încălzirea lentă a zerului provenit de la scurgerea cașului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintiță
JÍNTIȚĂ s. f. Produs lactat preparat prin încălzirea lentă a zerului provenit de la scurgerea cașului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintui
JINTUÍ, jintuiesc, vb. IV. Tranz. A frământa cașul pentru a-l stoarce de zer. [Prez. ind. și: jíntui] – Cf. jintiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintuială
JINTUIÁLĂ, jintuieli, s. f. Jintuire. ♦ (Concr.) Zer gras stors din caș; zer rămas de la urdă; jintuit^1. [Pr.: -tu-ia-] – Jintui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintuire
JINTUÍRE, jintuiri, s. f. Acțiunea de a jintui; jintuială, jintuit^1. – V. jintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintuit
JINTUÍT^1 s. n. Jintuire. ♦ (Concr.) Zer gras stors din caș după frământare; jintuială. – V. jintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jintuit
JINTUÍT^2, -Ă, jintuiți, -te, adj. (Despre caș) Care este frământat și stors de zer. – V. jintui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jip
JIP^1 s. n. (Reg.) Jeg (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jip
JIP^2, jipi, s. m. (Reg.) Copac tânăr, lung și subțire. – Din magh. zsup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jipan
JIPÁN, jipani, s. m. (Bot.; reg.) Tufan, stejar. – Jip^2 + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jipat
JIPÁT, -Ă, jipați, -te, adj. (Reg.) Care are bube pe piele. – Jip^1 + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jir
JIR s. n. Fructul fagului, alcătuit dintr-o cupă ruginie ghimpoasă care conține două-trei semințe, folosit ca hrană pentru porci. ◊ Expr. (Pop.) A mâna (sau a duce) porcii la jir = a dormi sforăind (tare). – Din bg., sb. žir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jirăvire
JIRĂVÍRE, jirăviri, s. f. (Pop.) Tehnică de ornamentare a ceramicii, prin scurgerea culorilor de pe marginile vaselor spre centru, cu ajutorul gaiței (3). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jirebie
JIRÉBIE^1, jirebii, s. f. (Reg.) Grup de treizeci de fire de tort, formând o unitate de măsură la urzit, la depănat etc. – Cf. magh. zseréb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jirebie
JIRÉBIE^2, jirebii, s. f. (Reg.) Bucată, fâșie îngustă de pământ. – Din ucr. žerebij.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jirişte
JÍRIȘTE, jiriști, s. f. (Reg.) Pădure în care predomină fagul; loc (dintr-o pădure) cu mult jir. – Jir + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiriște
JÍRIȘTE, jiriști, s. f. (Reg.) Pădure în care predomină fagul; loc (dintr-o pădure) cu mult jir. – Jir + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jirovină
JIROVÍNĂ, jirovine, s. f. (Înv.) Învoială prin care se acorda dreptul de a trece porcii să mănânce jir în pădure. – Din sb. žirovina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitar
JITÁR, jitari, s. m. (Reg.) Persoană angajată să păzească semănăturile. – Din bg., sb. žitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitări
JITĂRÍ, jităresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îndeplini funcția de jitar. – V. jitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitărie
JITĂRÍE, jitării, s. f. (Reg.) 1. Ocupația jitarului. ♦ Plata cuvenită jitarului. 2. Locuința jitarului. – Jitar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitie
JÍTIE, jitii, s. f. (Reg.) 1. Poveste, anecdotă, snoavă. 2. Boală cronică; defect, cusur. – Din sl. žitije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitnicer
JITNICÉR, jitniceri, s. m. (În Evul Mediu, în Moldova) Dregător care avea grijă de magaziile cu grâne ale Curții domnești. [Var.: jicnicér, jignicér s. m.] – Jitniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitniţă
JÍTNIȚĂ, jitnițe, s. f. (Înv.) Magazie de grâne; grânar, hambar. – Din sl. žitĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitniță
JÍTNIȚĂ, jitnițe, s. f. (Înv.) Magazie de grâne; grânar, hambar. – Din sl. žitĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jitter
JITTER adj. invar. (Despre semnale) Care este caracterizat prin incertitudinea frecvenței în timp. [Pr.: gí-tăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jiu-jitsu
JIU-JÍTSU s. n. Gen de lupte în stil liber, de origine japoneză, cu o tehnică specială, în care sunt folosite procedee brutale de atac și de autoapărare, mergând până la lovituri mortale. [Pr.: jiu-jițu] – Din fr. jiu-jitsu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jivină
JIVÍNĂ, jivine, s. f. Animal sălbatic; fiară, dihanie, lighioană, jiganie; p. gener. vietate, ființă. [Pl. și: jivini] – Din bg. živina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jivra
JIVRÁ, jivréz, vb. I. Intranz. A fi sub influența fenomenului de jivraj; a fi afectat de jivraj. [Var.: givra vb. I.].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jivraj
JIVRÁJ s. n. Strat de gheață sau de chiciură care se depune la temperaturi joase pe avioane în timpul zborului. [Var.: givráj s. n.] – Din fr. givrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jivrare
JIVRÁRE, jivrări, s. f. V. jivraj. [Var. givraj.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jivrat
JIVRÁT, -Ă, jivrați, -te, adj. (Despre sticlă, geamuri etc.) Care are suprafața mată și neregulată. [Var.: givrát, -ă adj.] – Din fr. givré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jnap
JNAP interj. Jap. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jnăpăi
JNĂPĂÍ, jnắpăi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate. – Jnap + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jneapăn
JNEÁPĂN, jnepeni, s. m. 1. Jep. 2. Ienupăr. [Var.: jnépen s. m.] – Lat. juniperus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jnepen
JNÉPEN s. m. v. jneapăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jnepeniş
JNEPENÍȘ, jnepenișuri, s. n. Desiș de jnepeni, loc cu mulți jnepeni. – Jneapăn + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jnepeniș
JNEPENÍȘ, jnepenișuri, s. n. Desiș de jnepeni, loc cu mulți jnepeni. – Jneapăn + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joacă
JOÁCĂ s. f. Joc (1), distracție (copilărească). – Din juca (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joagăr
JOÁGĂR, joagăre, s. n. 1. Fierăstrău cu mai multe pânze drepte, verticale, care funcționează cu o mișcare alternativă, fiind acționat de forța apei curgătoare prin intermediul unei roți. 2. Fierăstrău mare având o pânză lungă cu dinți mari și două mânere, acționat de doi lucrători; beschie. – Cf. germ. Säger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joantă
JOÁNTĂ, joante, s. f. 1. Legătură făcută la capetele șinelor de cale ferată pentru a asigura continuitatea căii de circulație. 2. Legătură între două bare de oțel din armătura unui element de beton armat. – Din fr., engl. joint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joardă
JOÁRDĂ, joarde, s. f. 1. Nuia lungă, subțire și flexibilă; vargă, jordie. 2. (La pl.; reg.) Bețele vârâte între firele natrei la războiul de țesut. – Din magh. zsorda. Cf. sl. žrŭdĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

job
JOB, joburi, s. n. Slujbă, serviciu. ♦ Afacere cu caracter privat sau oficial. [Pr.: giob] – Din engl. job.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joben
JOBÉN, jobene, s. n. Pălărie bărbătească înaltă, de formă cilindrică, tare, de obicei de culoare neagră, purtată astăzi numai la ceremonii; cilindru. [Pl. și: jobenuri] – Din n. pr. Jobin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jobenat
JOBENÁT, -Ă, jobenați, -te, adj. (Rar) Care poartă joben; cu joben. – Joben + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joc
JOC, jocuri, s. n. 1. Acțiunea de a se juca (1) și rezultatul ei; activitate distractivă (mai ales la copii); joacă. ◊ Joc de societate = distracție într-un grup de persoane care constă din întrebări și răspunsuri hazlii sau din dezlegarea unor probleme amuzante. Joc de cuvinte = glumă bazată pe asemănarea de sunete dintre două cuvinte cu înțeles diferit; calambur. 2. Acțiunea de a juca (5); dans popular; p. ext. petrecere populară la care se dansează; horă. ♦ Melodie după care se joacă. ♦ Fig. Mișcare rapidă și capricioasă (a unor lucruri, imagini etc.); tremur, vibrație. 3. Competiție sportivă de echipă căreia îi este proprie și lupta sportivă (baschet, fotbal, rugbi etc.). ♦ Mod specific de a juca, de a se comporta într-o întrecere sportivă. 4. Acțiunea de a interpreta un rol într-o piesă de teatru; felul cum se interpretează. Joc de scenă = totalitatea mișcărilor și atitudinilor unui actor în timpul interpretării unui rol. 5. (Și în sintagma joc de noroc) = distracție cu cărți, cu zaruri etc. care angajează de obicei sume de bani și care se desfășoară după anumite reguli respectate de parteneri, câștigul fiind determinat de întâmplare sau de calcul. ◊ Expr. A juca un joc mare (sau periculos) ori a-și pune capul (sau viața, situația etc.) în joc = a întreprinde o acțiune riscantă. A descoperi (sau a pricepe) jocul cuiva = a surprinde manevrele sau intențiile ascunse ale cuiva. A face jocul cuiva = a servi (conștient sau nu) intereselor cuiva. A fi în joc = a se afla într-o situație critică, a fi în primejdie. ♦ (Concr.) Totalitatea obiectelor care formează un ansamblu, un set folosit la practicarea unui joc (5). 6. (Tehn.) Deplasare relativă pe o direcție dată între două piese asamblate, considerată față de poziția de contact pe direcția respectivă. 7. Model simplificat și formal al unei situații, construit pentru a face posibilă analiza pe cale matematică a acestei situații. ◊ Teoria jocurilor = teorie matematică a situațiilor conflictuale, în care două sau mai multe părți au scopuri, tendințe contrare. 8. (Muz. în sintagma) Joc de clopoței = glockenspiel. – Lat. jocus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jochei
JOCHÉI s. m. v. jocheu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocheu
JOCHÉU, jochei, s. m. Călăreț specializat în conducerea cailor la alergările de galop și de obstacole de pe hipodrom. [Var.: jochéi s. m.] – Din fr., engl. jockey.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocot
JÓCOT, jocote, s. n. (Reg.) Săritură; joc. – Din joc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocşor
JOCȘÓR s. n. v. jocușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocșor
JOCȘÓR s. n. v. jocușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joculeţ
JOCULÉȚ, joculețe, s. n. Diminutiv al lui joc; jocușor, jocuț. – Joc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joculeț
JOCULÉȚ, joculețe, s. n. Diminutiv al lui joc; jocușor, jocuț. – Joc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocuşor
JOCUȘÓR, jocușoare, s. n. (Rar) Joculeț. [Var.: (pop.) jocșór s. n.] – Joc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocușor
JOCUȘÓR, jocușoare, s. n. (Rar) Joculeț. [Var.: (pop.) jocșór s. n.] – Joc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocuţ
JOCÚȚ, jocuțuri, s. n. (Reg.) Joculeț. – Joc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jocuț
JOCÚȚ, jocuțuri, s. n. (Reg.) Joculeț. – Joc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jofră
JÓFRĂ, jofre, s. f. Prăjitură de formă cilindrică din cremă de ciocolată acoperită cu glazură. – Din fr. joffre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jogging
JOGGING s. n. Alergare ușoară practicată pentru întreținerea sănătății. [Pr.: ğóghing] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joi
JOI, joi, s. f. Ziua a patra a săptămânii, care urmează după miercuri. ◊ (Pop.) Joia Mare = ultima joi din postul Paștelor. ◊ Expr. De joi până mai (de-)apoi = la nesfârșit, mereu; niciodată. Din joi în Paște = din când în când, foarte rar. ♦ (Adverbial, în forma joia) = în cursul zilei de joi, în fiecare joi. – Lat. [dies] Jovis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joiana
JOIÁNA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: jo-ia-] – Cf. jian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joimăriţă
JOIMĂRÍȚĂ, joimărițe, s. f. Ființă imaginară cu înfățișare de femeie respingătoare, despre care se credea în popor că pedepsește, în noaptea care precedă Joia Mare, pe fetele și femeile tinere leneșe la tors sau la dărăcit. ♦ Fig. (Pop.) Femeie foarte urâtă. – Joi + mare + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joimăriță
JOIMĂRÍȚĂ, joimărițe, s. f. Ființă imaginară cu înfățișare de femeie respingătoare, despre care se credea în popor că pedepsește, în noaptea care precedă Joia Mare, pe fetele și femeile tinere leneșe la tors sau la dărăcit. ♦ Fig. (Pop.) Femeie foarte urâtă. – Joi + mare + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joimir
JOIMÍR, joimiri, s. m. (Înv.) Mercenar polonez. ♦ (La pl.) Corp de oaste din armatele Țărilor Române. – Din pol. žołnierz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joint-venture
JÓINT-VENTURE, joint-venture, s. n. Contract prin care două sau mai multe părți se angajează într-o activitate economică, care este supusă controlului comun, în scopul valorificării în activitatea de producție sau de comercializare a avantajelor deținute de părțile asociate. [Pr.: ğoĭntvenčăr] – Din engl. joint-venture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joire
JOÍRE s. f. v. joí. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jojă
JÓJĂ, joje, s. f. 1. Indicator cu ajutorul căruia se verifică nivelul uleiului dintr-un recipient. 2. Scară gradată pentru măsurarea capacității unui rezervor. – Din fr. jauge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joker
JÓKER, jokeri, s. m. Carte de joc cu cea mai mare valoare în unele jocuri de noroc, care poate înlocui orice carte în jocul respectiv. [Scris și: jocher. – Pr.: ğócăr] – Din fr., engl. joker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joncă
JÓNCĂ, jonci, s. f. Mică ambarcațiune rudimentară din lemn, cu mai multe catarge și cu pânze, folosită în bazinul apusean al Oceanului Pacific la transportul de mărfuri și la pescuit. – Din fr. jonque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jonctor
JONCTÓR, jonctori, s. m. Muncitor specialist în legarea cablurilor electrice. – Joncț[iune] + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joncţiune
JONCȚIÚNE, joncțiuni, s. f. Legătură, unire; (concr.) locul unde se realizează legătura, unirea unor părți, unor elemente etc. ♦ (Electron.) Zonă de contact între două regiuni cu mecanisme diferite de conducție ale unui semiconductor, între doi semiconductori sau între un metal și un semiconductor. ♦ (Lingv.) Mijloc de exprimare a raporturilor sintactice de coordonare sau de subordonare dintre elementele unei propoziții sau fraze, care constă în legarea lor prin cuvinte ajutătoare. ♦ (Mil.) Loc unde se realizează legătura dintre flancurile dispozitivelor de luptă a două unități militare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. jonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joncțiune
JONCȚIÚNE, joncțiuni, s. f. Legătură, unire; (concr.) locul unde se realizează legătura, unirea unor părți, unor elemente etc. ♦ (Electron.) Zonă de contact între două regiuni cu mecanisme diferite de conducție ale unui semiconductor, între doi semiconductori sau între un metal și un semiconductor. ♦ (Lingv.) Mijloc de exprimare a raporturilor sintactice de coordonare sau de subordonare dintre elementele unei propoziții sau fraze, care constă în legarea lor prin cuvinte ajutătoare. ♦ (Mil.) Loc unde se realizează legătura dintre flancurile dispozitivelor de luptă a două unități militare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. jonction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jongla
JONGLÁ, jonglez, vb. I. Intranz. A arunca în aer și a prinde cu repeziciune și cu abilitate mai multe obiecte unul după altul. ♦ Fig. A folosi prompt și cu abilitate idei, cuvinte etc. – Din fr. jongler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jongler
JONGLÉR, jongleri, s. m. Artist de circ sau de varietăți iscusit în arta de a jongla. – Din fr. jongleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jonglerie
JONGLERÍE, jonglerii, s. f. 1. Îndeletnicirea jonglerului; arta de a jongla. ♦ (Concr.) Figură, număr executat de un jongler. 2. Fig. Abilitate și promptitudine în folosirea cuvintelor, expunerea ideilor. ♦ Mașinație, uneltire, intrigă. – Din fr. jonglerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jordie
JÓRDIE, jordii, s. f. Joardă (1). [Var.: (reg.) jắrdie s. f.] – Joardă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jordiţă
JORDÍȚĂ, jordițe, s. f. Diminutiv al lui joardă. – Joardă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jordiță
JORDÍȚĂ, jordițe, s. f. Diminutiv al lui joardă. – Joardă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jos
JOS, JOÁSĂ, joși, joase, adv., adj. I. Adv. 1. Aproape de pământ, la nivelul pământului; într-un loc mai puțin ridicat (decât altul). ♦ De sus până jos = în întregime. De sus în jos = în direcție verticală coborâtoare. Cu fața în jos = (culcat) pe burtă. Cu capul în jos = a) cu capul plecat; b) atârnat sau spânzurat de picioare; c) pe dos, alandala, anapoda. Cu nasul în jos = supărat, trist; umilit, rușinat. ◊ Loc. adj. (Pop.) Din jos = a) care se află într-o regiune așezată mai la vale sau mai la sud; b) care vine din mase, din popor; c) care face parte din mulțimea oamenilor de rând. ◊ Loc. prep. (Substantivat) În (sau din) josul= în (sau din) partea inferioară, de la baza unui loc, a unui obiect. În josul apei = în direcția curgerii apei; la vale; în aval. ◊ Expr. A (se) da jos = a (se) coborî. A lăsa jos = a lăsa din mână, punând în altă parte. A lăsa ochii în jos = a privi spre pământ (rușinat, timid etc). A nu fi (sau a nu se lăsa, a nu rămâne) mai pe jos (sau prejos) = a nu fi întrecut, a nu rămâne în urmă. A privi (sau a măsura) pe cineva de sus în jos = a privi pe cineva cu dispreț. ♦ (Cu valoare de interj.) Exprimă o comandă de așezare sau ostilitatea, dezaprobarea etc. față de cineva sau de ceva. ♦ Fig. În stare de decădere morală, materială sau socială. ◊ (Ironic) Muncă de jos = muncă la care este trimis cineva retrogradat dintr-o funcție de răspundere. 2. La nivelul locului pe care umblă cineva; la picioarele cuiva. ◊ Pe jos = a) pe pământ; b) cu piciorul. ◊ Loc. adj. De pe jos = care se află pe pământ sau pe dușumele. II. Adj. 1. Care este puțin ridicat de la pământ; scund. ♦ (Despre frunte) îngust. 2. (Despre terenuri) Așezat într-un loc mai coborât, în vale; p. ext. apătos, mocirlos. 3. (Despre glas și despre sunetele muzicale) Care are o tonalitate coborâtă; grav, gros, adânc, profund. 4. (Fiz.; despre temperatură, presiune etc.) Scăzut, mic, coborât. 5. (Fiz.; despre frecvențe) Cu un număr mic de perioade pe unitatea de timp. – Lat. deo[r]sum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

josean
JOSEÁN, -Ă, joseni, -e, s. m. și f. (Înv. și reg.) Locuitor din Țara de Jos a Moldovei. – Jos + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joseancă
JOSEÁNCĂ, josence, s. f. Locuitoare din Țara de Jos a Moldovei. – Josean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

josnic
JÓSNIC, -Ă, josnici, -ce, adj. Lipsit de demnitate; mârșav, abject. – Jos + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

josnicie
JOSNICÍE, josnicii, s. f. Faptul de a fi josnic; (concr.) faptă josnică; mârșăvie, ticăloșie. – Josnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jotă
JÓTĂ, jote, s. f. Dans popular spaniol cu mișcări repezi și cu acompaniament de castaniete, la care perechile dansează față în față pe loc. [Pr.: ho-] – Din sp. jota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

joule
JOULE, jouli, s. m. Unitate de măsură a energiei, egală cu lucrul mecanic efectuat de forța de un newton, când punctul ei de aplicație se deplasează cu un metru în direcția și în sensul forței. [Pr.: jul] – Din fr., engl. joule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jovial
JOVIÁL, -Ă, joviali, -e, adj. Bine dispus, vesel, voios, glumeț, comunicativ. [Pr.: -vi-al] – Din fr. jovial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jovialitate
JOVIALITÁTE s. f. Însușirea de a fi jovial; veselie, voioșie, bună dispoziție. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. jovialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubila
JUBILÁ, jubilez, vb. I. Intranz. A simți o mare satisfacție (exteriorizând-o), a se bucura din plin de ceva; a triumfa. – Din fr. jubiler, lat. jubilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubilare
JUBILÁRE, jubilări, s. f. Satisfacție însoțită de veselie mare; (rar) jubilație. – V. jubila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubilativ
JUBILATÍV, -Ă, jubilativi, -e, adj. (Rar) Triumfător, vesel. – Din jubila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubilaţie
JUBILÁȚIE, jubilații, s. f. (Rar) Jubilare. – Din fr. jubilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubilație
JUBILÁȚIE, jubilații, s. f. (Rar) Jubilare. – Din fr. jubilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubileu
JUBILÉU, jubilee, s. n. Sărbătorire a împlinirii unui număr de ani (de obicei cincizeci) de la producerea unui eveniment important. – Din fr. jubilé, lat. jubilaeus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jubiliar
JUBILIÁR, -Ă, jubiliari, -e, adj. De jubileu, făcut pentru un sau cu ocazia unui jubileu. ◊ An jubiliar = an în care are loc un jubileu. [Pr.: -li-ar] – Din jubileu (după fr. jubilaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juca
JUCÁ, joc, vb. I. 1. Refl. A-și petrece timpul amuzându-se cu diferite jocuri sau jucării; a se distra. ◊ Expr. A se juca cu focul = a trata în mod ușuratic un lucru primejdios sau o problemă gravă. 2. Refl. Fig. A-și bate joc, a nu da importanța cuvenită, a nu lua în serios pe cineva sau ceva; a glumi. ◊ Expr. A se juca cu sănătatea (sau cu viața) = a-și neglija sănătatea, a se expune primejdiei. ♦ Tranz. (Rar) A-și bate joc de cineva; a păcăli, a hărțui, a șicana. ◊ Expr. A juca festa (sau renghiul) cuiva = a face cuiva o farsă, a-l păcăli. 3. Intranz. A-și petrece timpul cu jocuri de noroc sau de societate. ♦ Tranz. A pune în joc, a miza pe o carte, pe un număr etc.; fig. a-și asuma un mare risc. 4. Intranz. A participa ca jucător la o competiție sportivă. ♦ Tranz. A practica un anumit joc sportiv. 5. Intranz. și tranz. (Pop.) A dansa. 6. Intranz. Fig. (Despre lucruri văzute în mișcare) A se mișca (sau a da impresia că se mișcă) repede și tremurat; a vibra. ◊ Expr. A-i juca (cuiva) ochii (în cap), se spune despre un om șiret sau despre un om isteț, cu privirea ageră, inteligentă. ♦ Tranz. A mișca repede, a clătina. 7. Intranz. A interpreta un rol într-o piesă sau într-un film; (despre trupe de teatru) a da o reprezentație. ♦ Tranz. A reprezenta o piesă, a prezenta un spectacol. ◊ Expr. A juca un rol (important) = a avea însemnătate mare, a fi decisiv pentru cineva sau ceva. 8. Intranz. A nu sta bine fixat, a se mișca; (despre piesele unei mașini, ale unui angrenaj etc.) a se deplasa într-un spațiu restrâns. – Lat. pop. jocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucabil
JUCÁBIL, -Ă, jucabili, -e, adj. (Rar) Ușor de jucat; care se pretează reprezentării (3). – Juca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucat
JUCÁT s. n. Faptul de a (se) juca. – V. juca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucărea
JUCĂREÁ, -ÍCĂ, jucărele, s. f. Jucărioară. – Jucărie + suf. -ea. – Jucărică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucărie
JUCĂRÍE, jucării, s. f. 1. Obiect cu care se joacă copiii. ♦ Fig. Persoană sau lucru ajuns la discreția cuiva; păpușă, marionetă. 2. Fig. Lucru neînsemnat; fleac, bagatelă, nimic. – Juca + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucărioară
JUCĂRIOÁRĂ, jucărioare, s. f. Diminutiv al lui jucărie; jucărică. [Pr.: -ri-oa-] – Jucărie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucător
JUCĂTÓR, -OÁRE, jucători, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care practică un joc sportiv, de societate, de noroc etc. 2. (Pop.) Dansator. ♦ (Adjectival) Jucăuș, zglobiu. – Juca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucăuş
JUCĂÚȘ, -Ă, jucăuși, -e, adj. 1. Căruia îi place să se joace. ♦ Căruia îi place să danseze. 2. Fig. Care se mișcă repede și capricios; vioi, neastâmpărat, zglobiu. – Juca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jucăuș
JUCĂÚȘ, -Ă, jucăuși, -e, adj. 1. Căruia îi place să se joace. ♦ Căruia îi place să danseze. 2. Fig. Care se mișcă repede și capricios; vioi, neastâmpărat, zglobiu. – Juca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jude
JÚDE, juzi, s. m. 1. (În vechea organizare a Țărilor Române) Demnitar cu atribuții judecătorești și administrative; stăpân de rumâni. ♦ Principe, cneaz. 2. (În vechea organizare a Țării Românești) Țăran devenit liber după răscumpărarea din rumânie. 3. Cârmuitor și judecător al mai multor sălașe de țigani. 4. (Înv.) Judecător (1). 5. (Reg.; înv.) Primar. [Var.: (2) júdec, pl. judeci, s. m.] – Lat. judex, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judec
JÚDEC s. m. v. jude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judeca
JUDECÁ, júdec, vb. I. 1. Tranz. A-și forma o opinie despre cineva sau ceva, examinând argumentele, luând în considerare împrejurările, urmările etc.; a discerne, a chibzui. 2. Tranz. A aprecia, a prețui, a califica. ♦ A considera, a socoti drept... 3. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) critica, a (se) condamna, a (se) mustra. 4. Tranz. A examina o cauză sau o persoană în calitate de judecător și a da o hotărâre judiciară; p. ext. a hotărî, a decide ca arbitru, a soluționa un litigiu. ◊ Lucru judecat = caz asupra căruia s-a dat o hotărâre judiciară definitivă. ♦ Refl. recipr. A fi în proces, în litigiu cu cineva. – Lat. judicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecare
JUDECÁRE, judecări, s. f. Acțiunea de a (se) judeca și rezultatul ei; părere sau judecată formată asupra cuiva sau a ceva. – V. judeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecată
JUDECÁTĂ, judecăți, s. f. 1. Facultatea de a gândi logic; rațiune, inteligență, gândire. ◊ Loc. adj. și adv. Cu judecată = cu bun-simț, cu tact; serios, temeinic. ♦ Părere, idee, socoteală. 2. Formă logică fundamentală exprimată printr-o propoziție în care se afirmă sau se neagă ceva. 3. Acțiunea de a judeca (4); dezbatere judiciară; proces, județ (I 3); soluție dată într-un litigiu. ◊ Loc. vb. A face judecată = a judeca. ◊ Expr. A da în (sau a trage, a chema, a trimite etc. în ori la) judecată = a intenta cuiva un proces, a chema în fața justiției. (În unele religii) Judecata de Apoi = judecată divină la care Dumnezeu va chema pe toți oamenii, la sfârșitul lumii, pentru a le hotărî soarta (fericirea sau osânda veșnică). – Lat. judicata (pl. lui judicatum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecător
JUDECĂTÓR, -OÁRE, judecători, -oare, s. m. și f. 1. Funcționar de stat, numit sau ales, care soluționează pe calea justiției procesele prin pronunțarea unei hotărâri; județ (I 2), jude (4). 2. Persoană solicitată să-și spună părerea într-o chestiune în vederea stabilirii adevărului. ♦ (Sport) Arbitru. – Judeca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecătoraş
JUDECĂTORÁȘ, judecătorași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui judecător; judecător obscur, fără însemnătate. – Judecător + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecătoraș
JUDECĂTORÁȘ, judecătorași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui judecător; judecător obscur, fără însemnătate. – Judecător + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecătoreasă
JUDECĂTOREÁSĂ, judecătorese, s. f. (Rar) Soția judecătorului. – Judecător + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecătoresc
JUDECĂTORÉSC, -EÁSCĂ, judecătorești, adj. Judiciar. – Judecător + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecătorie
JUDECĂTORÍE, judecătorii, s. f. Instituție judecătorească având competența de a soluționa (în primă sau în ultimă instanță) anumite pricini prevăzute de lege; clădire unde se află sediul acestei instanțe. ♦ Autoritate judiciară. – Judecător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judeci
JUDECÍ, judecesc, vb. IV. Tranz. și refl. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) A (se) elibera din rumânie, a (se) transforma în țăran liber. – Din judec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judecire
JUDECÍRE s. f. (Înv.) (în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Acțiunea de a (se) judeci. – V. judeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judeţ
JUDEȚ, (I 1, 2) județi, s. m. (I 3, 4, II) județe, s. n. I. 1. S. m. (în vechea organizare a Țării Românești) Denumire dată cârmuitorului unui oraș; primar. 2. S. m. (învechit și regional) Judecător (1). 3. S. n. Judecată (3). 4. S. n. (Înv.; în religia creștină) Judecata de Apoi. II. S. n. 1. (În vechea organizare a Țării Românești) împărțire administrativ-teritorială, corespunzătoare ținutului în Moldova.Unitate administrativ-teritorială, în România, în componența căreia intră mai multe orașe și comune. – Lat. judicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

județ
JUDEȚ, (I 1, 2) județi, s. m. (I 3, 4, II) județe, s. n. I. 1. S. m. (în vechea organizare a Țării Românești) Denumire dată cârmuitorului unui oraș; primar. 2. S. m. (învechit și regional) Judecător (1). 3. S. n. Judecată (3). 4. S. n. (Înv.; în religia creștină) Judecata de Apoi. II. S. n. 1. (În vechea organizare a Țării Românești) împărțire administrativ-teritorială, corespunzătoare ținutului în Moldova.Unitate administrativ-teritorială, în România, în componența căreia intră mai multe orașe și comune. – Lat. judicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judeţean
JUDEȚEÁN, -Ă, județeni, -e, adj. Care aparține unui județ (II 2), privitor la un județ. – Județ + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

județean
JUDEȚEÁN, -Ă, județeni, -e, adj. Care aparține unui județ (II 2), privitor la un județ. – Județ + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judiciar
JUDICIÁR, -Ă, judiciari, -e, adj. 1. Care ține de justiție, privitor la justiție; judecătoresc. ◊ Cronică judiciară = dare de seamă asupra proceselor și dezbaterilor care au loc înaintea justiției. 2. Făcut prin autoritatea justiției. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. judiciaire, lat. judiciarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judicios
JUDICIÓS, -OÁSĂ, judicioși, -oase, adj. Care judecă cu pătrundere și cu discernământ; înțelept. ♦ (Despre acțiuni, idei etc.) Bine gândit, chibzuit, socotit. [Pr.: -ci-os] – Din fr. judicieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judiciozitate
JUDICIOZITÁTE, judiciozități, s. f. Calitatea de a fi judicios; cumpănire justă a lucrurilor; chibzuință. [Pr.: -ci-o-] – Judicios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judo
JÚDO s. n. Sport originar din Japonia, asemănător cu jiu-jitsul, dar cu unele trăsături caracteristice (eliminarea loviturilor). [Pr.: ğudo] – Din fr. judo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judocan
JUDOCÁN, judocani, s. m. Sportiv care practică judo. [Pr.: ğudocan. – Var.: judoka s. m.] – După fr. judoka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

judoka
JUDÓKA s. m. v. judocan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jug
JUG, juguri, s. n. 1. Dispozitiv de lemn care se pune pe grumazul animalelor cornute care trag la car, la plug etc. sau, în unele țări, se fixează de coarnele lor. ◊ Expr. A trage la jug = a) a trage carul, căruța, plugul etc.; b) fig. (despre oameni) a munci din greu, peste puteri. ♦ Muncă grea, neplăcută; robie, tiranie. 2. Jujeu. ♦ Colac de lemn îmbrăcat în piele care se pune uneori la gâtul cailor și prin care se trec hamurile. 3. Piesă în formă de cadru sau de inel, care servește la susținerea altor piese ale unei mașini sau ale unei unelte. ♦ Grindă sau riglă de lemn folosită la construcția acoperișurilor. 4. Parte componentă a circuitului magnetic al unui aparat sau al unei mașini electrice, care nu are înfășurări electrice. – Lat. jugum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugan
JUGÁN, jugani, s. m. (Reg.) Armăsar sau taur castrat, folosit la muncă. – Et. nec. Cf. jug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugastru
JUGÁSTRU, jugaștri, s. m. Arbore de lemn alb și tare, înalt până la 15 m, cu scoarța roșiatică, cu frunze palmate și cu flori verzi, care crește în regiunile de câmpie și de dealuri (Acer campestre). – Lat. *jugaster (< jugum „jug”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănar
JUGĂNÁR, jugănari, s. m. (Pop.) Persoană care castrează animalele. – Jugăni + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănaş
JUGĂNÁȘ, jugănași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui jugan; jugănel. – Jugan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănaș
JUGĂNÁȘ, jugănași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui jugan; jugănel. – Jugan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănel
JUGĂNÉL, jugănei, s. m. (Reg.) Jugănaș. – Jugan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugăni
JUGĂNÍ, jugănesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A castra. – Cf. jugan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănire
JUGĂNÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a jugăni; castrare. – V. jugăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugănit
JUGĂNÍT, jugăniți, adj. (Pop.) Castrat. – V. jugăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugăr
JÚGĂR s. n. v. iugăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugărit
JUGĂRÍT s. n. Taxă care se plătea pentru un car de lemne cărate din pădure. ♦ Loc la ieșirea din pădure unde se plătea această taxă. – Jug + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugendstil
JÚGENDSTIL s. n. Curent artistic ilustrat în grafică, arta decorativă, arhitectură, pictură, apărut la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX în Germania și ulterior în restul Europei, caracterizat prin importanța acordată formei și prin bogăția ornamentației cu motive vegetale. [Pr.: ĭúgăndștil, iúgăndstil] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juglandacee
JUGLANDACÉE, juglandacee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase, cu frunze compuse, cu flori unisexuate (cele mascule în formă de amenți, cele femele solitare sau în grupe mici) și cu fructe nucule sau drupe; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. juglandacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugula
JUGULÁ, jugulez, vb. I. Tranz. A sugruma, a strangula, a înăbuși. – Din fr. juguler, lat. jugulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugular
JUGULÁR, -Ă, jugulari, -e, adj. Care aparține gâtului, privitor la gât, din regiunea gâtului. ◊ Venă jugulară (și substantivat, f.) = venă a gâtului care colectează sângele din regiunea capului și a gâtului. – Din fr. jugulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jugulare
JUGULÁRE, jugulări, s. f. Acțiunea de a jugula și rezultatul ei; sugrumare, strangulare. ♦ Fig. împiedicare bruscă a dezvoltării. – V. jugula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juice
JUICE s. n. Suc de fructe; p. gener. băutură răcoritoare. [Pr.: ğús) – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juisa
JUISÁ, juisez, vb. I. Intranz. (Livr.) A se bucura de plăcerile vieții. ♦ A simți plăcerea sexuală maximă, a avea orgasm. [Pr.: ju-i-] – Din fr. jouir (după juisor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juisare
JUISÁRE, juisări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a juisa și rezultatul ei. [Pr.: ju-i-] – V. juisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juisor
JUISÓR, -OÁRE, juisori, -oare, s. m. și f. (Livr.) Om petrecăreț. [Pr.: ju-i-] – Din fr. jouisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jujău
JUJẮU s. n. v. jujeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jujeu
JUJÉU, jujeie, s. n. Jug mic, triunghiular, pus la gâtul porcilor și al altor animale spre a le împiedica să treacă prin garduri și să intre în locurile cultivate; jug (2). ♦ Bucată de lemn atârnată la gâtul câinilor, spre a-i împiedica să alerge după vânat sau să treacă prin anumite locuri. [Var.: jujău s. n.] – Din sb. žežej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juke-box
JÚKE-BOX, juke-boxuri, s. n. Tonomat. [Pr.: ğú(k)-box] – Din engl., fr. juke- box.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

julep
JULÉP, julepuri, s. n. (Fam.) Soluție de gumă arabică în apă, care se adaugă în poțiuni. – Din fr. julep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

julfă
JÚLFĂ, julfe, s. f. (Reg.) Sămânță de cânepă. ♦ Mâncare de post făcută din sămânța de cânepă pisată cu apă și amestecată cu miere; zeamă care se obține prin fierberea seminței de cânepă. – Din magh. zsufa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juli
JULÍ, julesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) răni ușor, jupuindu-și pielea; a (se) zdreli. – Din bg. žulja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

julire
JULÍRE, juliri, s. f. Acțiunea de a (se) juli și rezultatul ei; zdrelire. – V. juli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

julit
JULÍT, -Ă, juliți, -te, adj. Cu pielea jupuită; zdrelit, jupuit^2. – V. juli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

julitură
JULITÚRĂ, julituri, s. f. Rană ușoară produsă prin julirea pielii; julire, zdrelitură. – Juli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juma
JUMÁ s. f. v. jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumară
JUMÁRĂ, jumări, s. f. 1. (Mai ales la pl.) Resturile (comestibile) rezultate din topirea slăninii, a osânzei sau a seului. 2. (La pl.) Mâncare făcută din ouă bătute și prăjite în grăsime; papară, scrob. [Pl. și: (1) jumere] – Cf. bg. žumerki, germ. Schmarren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumate
JUMÁTE s. f. v. jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumătate
JUMĂTÁTE, jumătăți, s. f. 1. Fiecare dintre cele două părți egale în care se poate diviza un întreg; parte dintr-un întreg divizat în două părți aproximativ egale. ◊ Jumătate de măsură = măsură fragmentară, incompletă, numai pe jumătate. ◊ Loc. adv. Pe (sau în) jumătate = în două părți egale, pe din două; parțial, incomplet; p. ext. segmentat, trunchiat. ◊ Expr. A face (ceva) pe jumătate = a nu duce (ceva) până la capăt. (O dată) și jumătate, exprimă ideea de superlativ. Cu jumătate de gură (sau de glas) ori cu jumătate gură(sau gură) sau cu gura (pe) jumătate = cu glas scăzut, fără convingere sau entuziasm. Cu jumătate de inimă sau cu inima pe jumătate = fără curaj, fără hotărâre, fără avânt. ♦ (Adverbial) în parte, întrucâtva. 2. (Glumeț) Soție. 3. Punctul care marchează mijlocul unei distanțe în spațiu sau al unui interval de timp. 4. (Eliptic) Măsură de capacitate sau de greutate reprezentând o doime dintr-un litru sau dintr-un kilogram. 5. (Reg.) Claie mică formată din snopi așezați în formă de cruce. [Var.: (fam. și reg.) jumá, jumáte s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumătăţi
JUMĂTĂȚÍ, jumătățesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A înjumătăți. – Din jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumătăți
JUMĂTĂȚÍ, jumătățesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A înjumătăți. – Din jumătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumelă
JUMÉLĂ, jumele, s. f. Piesă de articulație pentru arcurile lamelare de suspensie, prin intermediul căreia arcul se leagă de șasiul unui vehicul. – Din fr. jumelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumping
JUMPING s. n. Concurs hipic de sărituri cu obstacole. [Pr.: ğámping] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumuleală
JUMULEÁLĂ, jumuleli, s. f. Jumulire, jumulit^1. ♦ Fig. (Fam.) Ceartă zdravănă, bătaie. – Jumuli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumuli
JUMULÍ, jumulesc, vb. IV. Tranz. 1. A smulge fulgi de pe o pasăre; a curăța de pene, de fulgi o pasăre tăiată. ◊ Expr. (Fam.) Gâscă (bună) de jumulit = om naiv și încrezător, de pe urma căruia se poate profita. ♦ P. ext. A smulge părul din rădăcină. 2. Fig. A extorca pe cineva (de bani); a jefui, a escroca. – Cf. bg. žmulja, magh. gyomlálni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumulire
JUMULÍRE, jumuliri, s. f. Acțiunea de a jumuli; jumuleală, jumulit^1. – V. jumuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumulit
JUMULÍT^1 s. n. Jumulire, jumuleală. – V. jumuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jumulit
JUMULÍT^2, -Ă, jumuliți, -te, adj. 1. (Despre păsări) Curățat de pene sau de fulgi; cu penele căzute, năpârlit. ♦ (Despre oameni și animale) Cu părul smuls. 2. Fig. Extorcat (de bani), jefuit, escrocat. – V. jumuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junc
JUNC, junci, s. m. Bou sau taur tânăr (între doi și trei ani) nepus la jug. – Lat. juvencus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncan
JUNCÁN, juncani, s. m. Junc mai mare (între trei și patru ani). – Junc + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncană
JUNCÁNĂ, juncane, s. f. Vacă tânără (între trei și patru ani); juncancă. – Juncan + suf. -ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncancă
JUNCÁNCĂ, juncance, s. f. (Rar) Juncană. – Juncan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncă
JÚNCĂ, junci, s. f. Vacă tânără (între doi și trei ani) care nu a avut încă vițel. – Lat. juvenca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncănaş
JUNCĂNÁȘ, juncănași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui juncan. – Juncan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncănaș
JUNCĂNÁȘ, juncănași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui juncan. – Juncan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junctură
JUNCTÚRĂ, juncturi, s. f. (Rar) Joncțiune; spec. locul de unire a două formațiuni anatomice. – Din lat. junctura, fr. joncture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncuşor
JUNCUȘÓR, juncușori, s. m. (Rar) Diminutiv al lui june;, juncuț. – Junc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncușor
JUNCUȘÓR, juncușori, s. m. (Rar) Diminutiv al lui june;, juncuț. – Junc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncuţ
JUNCÚȚ, juncuți, s. m. (Rar) Juncușor. – June + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncuț
JUNCÚȚ, juncuți, s. m. (Rar) Juncușor. – June + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncuţă
JUNCÚȚĂ, juncuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui juncă. – Juncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juncuță
JUNCÚȚĂ, juncuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui juncă. – Juncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

june
JÚNE, -Ă, juni, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Înv. și fam.) Tânăr. ◊ June-prim = actor care interpretează roluri de tânăr îndrăgostit. 2. S. m. (Reg.) Holtei, burlac, becher. – Lat. juvenis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junel
JUNÉL, junei, s. m. (Înv. și reg.) Diminutiv al lui june; tinerel, adolescent, junelaș. – June + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junelaş
JUNELÁȘ, junelași, s. m. (Înv.) Junel. – Junel + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junelaș
JUNELÁȘ, junelași, s. m. (Înv.) Junel. – Junel + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juneţe
JUNÉȚE, juneți, s. f. (Rar) Tinerețe. [Pl. și: junețe] – June + suf. -ețe (după fr. jeunesse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junețe
JUNÉȚE, juneți, s. f. (Rar) Tinerețe. [Pl. și: junețe] – June + suf. -ețe (după fr. jeunesse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jungher
JUNGHÉR, junghere, s. n. Pumnal, stilet, junghi (2). – Junghia + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junghi
JUNGHI, junghiuri, s. n. 1. Durere vie, pătrunzătoare, de scurtă durată, mai ales în spate, în regiunea intercostală, la piept sau la încheieturi; junghietură, înjunghietură. 2. Jungher. – Din junghia (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junghia
JUNGHIÁ, júnghii, vb. I. Tranz. (Pop.) A înjunghia. [Pr.: -ghi-a] – Lat. jugulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junghiere
JUNGHIÉRE, junghieri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a junghia; înjunghiere. [Pr.: -ghi-e-] – V. junghia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junghietor
JUNGHIETÓR, -OÁRE, junghietori, -oare, adj. (Pop.) Înjunghietor. [Pr.: -ghi-e-] – Junghia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junghietură
JUNGHIETÚRĂ, junghieturi, s. f. (Pop.) 1. Junghi (1). 2. Articulația coloanei vertebrale cu baza craniului; p. ext. gât, grumaz. [Pr.: -ghi-e-] – Junghia + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junglă
JÚNGLĂ, jungle, s. f. Pădure tropicală sau subtropicală deasă, greu de străbătut, cu numeroase tufișuri și liane, situată adesea în regiuni mlăștinoase. – Din fr. jungle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junie
JUNÍE s. f. (Înv.) Tinerețe. – June + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junime
JUNÍME s. f. (Înv.) Tinerime, tineret. ♦ Tinerețe. – June + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junimism
JUNIMÍSM s. n. Mișcare culturală, literară și politică din a doua jumătate a sec. XIX, formată în jurul societății Junimea din Iași. – Junimea (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junimist
JUNIMÍST, -Ă, junimiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de junimism, privitor la junimism. 2. S. m. și f. Adept al junimismului. – Junimea (n. pr.) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junincă
JUNÍNCĂ, juninci, s. f. Vițea tânără (între un an și doi ani). – Lat. junix, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junior
JUNIÓR,-OÁRĂ, juniori, -oare, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Sportiv) care are vârsta între circa 13 și 19 ani, limitele de vârstă variind de la o specialitate sportivă la alta. 2. S. m. (Pe lângă un nume propriu de persoană, în opoziție cu senior) Fiul (considerat în raport cu tatăl). [Acc. și: (2) júnior. – Pr.: -ni-or] – Din fr., lat. junior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juniorat
JUNIORÁT s. n. Vârstă anterioară majoratului, cuprinsă aproximativ între 13 și 18 ani. [Pr.: -ni-o-] – Junior + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

junt
JUNT, junturi, s. n. (Pop.) Armă de foc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juntă
JÚNTĂ, junte, s. f. Nume dat unor organe de stat sau unor organizații politice în Spania și în unele țări din America de Sud. [Pr.: huntă] – Din sp. junta, fr. junte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupan
JUPÁN, jupani, s. m. Titlu dat în Evul Mediu, în Țările Române, celor mai de seamă boieri și dregători; persoană care avea acest titlu. – Din sl. županŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupaniţă
JUPÁNIȚĂ, jupanițe, s. f. Soția jupanului. – Din sl. županica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupaniță
JUPÁNIȚĂ, jupanițe, s. f. Soția jupanului. – Din sl. županica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupă
JÚPĂ, jupe, s. f. 1. Fustă. 2. Fustă care se îmbracă pe sub rochie sau altă fustă. – Din fr. jupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupân
JUPẤN, jupâni, s. m. (Înv.) 1. Titlu de politețe dat în Țările Române persoanelor care ocupau anumite demnități sau funcții înalte. ♦ Titlu de politețe dat unei persoane, echivalând cu „domn”, „cucon”. 2. Patron, stăpân (considerat în raport cu angajații săi). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupâneasă
JUPÂNEÁSĂ, jupânese, s. f. 1. Soție de jupân (1); boieroaică. 2. (Înv.) Soție de negustor, de om înstărit. ♦ Orășeancă, târgoveață; precupeață. 3. (Înv.) Menajeră, femeie de serviciu într-o casă particulară; madamă. – Jupân + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupâneşică
JUPÂNEȘÍCĂ, jupâneșele, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui jupăneasă. – Jupâneasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupâneșică
JUPÂNEȘÍCĂ, jupâneșele, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui jupăneasă. – Jupâneasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupâniţă
JUPÂNÍȚĂ, jupânițe, s. f. (Înv.) Boieroaică tânără; fiica (sau soția tânără a) unui boier. – Jupân + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupâniță
JUPÂNÍȚĂ, jupânițe, s. f. (Înv.) Boieroaică tânără; fiica (sau soția tânără a) unui boier. – Jupân + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupi
JUPÍ vb. IV v. jupui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupire
JUPÍRE s. f. v. jupuire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupit
JUPÍT, -Ă adj. v. jupuit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupitor
JUPITÓR, -OÁRE adj., s. m. și f. v. jupuitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupon
JUPÓN, jupoane, s.n. Fustă (de obicei cu volane și apretată) care se îmbracă pe sub rochie. – Din fr. jupon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupui
JUPUÍ, jupói, vb. IV. Tranz. 1. A îndepărta pielea de pe corp sau de pe o parte a corpului; a beli. ♦ Spec. A separa pielea de corpul animalului sacrificat printr-un proces tehnologic la abator. ♦ Refl. A se descuama. ♦ Tranz. și refl. A (se) juli. ◊ A curăța un arbore de coajă. 2. Fig. A lua cuiva tot ce are; a jefui, a prăda. [Var.: (reg.) jupí vb. IV] – Din bg. župia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuială
JUPUIÁLĂ, jupuieli, s. f. Jupuitură. [Pr.: -pu-ia-] – Jupui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuire
JUPUÍRE, jupuiri, s. f. Acțiunea de a jupui și rezultatul ei; jupuit^1. [Var.: (reg.) jupíre s. f.] – V. jupui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuit
JUPUÍT^1 s. n. Jupuire. – V. jupui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuit
JUPUÍT^2, -Ă, jupuiți, -te, adj. (Despre piele) Luat, tras de pe corp; (despre oameni sau animale ori despre părți ale corpului) cu pielea luată; belit. ♦ Descuamat. ♦ Julit. ♦ (Despre arbori) Cojit. ♦ (Despre lucruri) Ros, uzat [Var.: (reg.) jupít, -ă adj.] – V. jupui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuitor
JUPUITÓR, -OÁRE, jupuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Adesea fig.) (Persoană) care jupoaie. [Pr.: -pu-i-. – Var.: (reg.) jupitór, -oáre adj., s. m. și f.] – Jupui + suf. tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jupuitură
JUPUITÚRĂ, jupuituri, s. f. Rană produsă prin jupuirea pielii; jupuială. [Pr.: -pu-i-] – Jupui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jur
JUR^1, juri, s. m. (Înv.) Jurat^1. ◊ (În vechea organizare judecătorească) Curte cu juri = organ de jurisdicție pentru procese criminale, delicte politice sau de presă, în componența căruia intrau jurați^1. – Din fr. jury.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jur
JUR^2 s. n. Spațiu în mijlocul căruia se află cineva sau ceva; împrejurime; vecinătate. ◊ Loc. adv. În (sau prin) jur = în (sau prin) preajmă, alături, prin apropiere, împrejur. Din jur = din împrejurimi, dimprejur. (De) jur-împrejur = din (sau în) toate părțile. ◊ Loc. prep. În jurul... = a) în preajma...; b) relativ la..., despre; c) aproximativ în..., cam pe la... Prin jurul... = în apropiere de...; cam pe la... Din jurul... = pe lângă, din preajma... (De) jur-împrejurul... = în preajma... – Lat. gyrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jur
JUR^3, jururi, s. n. (Pop.) Jurământ. – Din jura (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jur-fix
JUR-FIX s. n. Zi de primire la unele familii (aristocrate); petrecere care are loc într-o astfel de zi. – Din fr. jour fixe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jura
JURÁ, jur, vb. I. 1. Tranz. și refl. A afirma, a declara ceva sub jurământ, a depune un jurământ. ♦ Tranz. A întări, a confirma la judecată, prin jurământ, o depoziție sau o mărturie. ♦ Refl. A promite prin jurământ. 2. Refl. (Pop.) A se afurisi, a se blestema (pentru a întări cele afirmate). 3. Tranz. (Pop.) A ruga pe cineva cu stăruință; a implora, a conjura. – Lat. jurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurare
JURÁRE, jurări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) jura și rezultatul ei; jurământ. ♦ Blestem. – V. jura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurasic
JURÁSIC, -Ă, jurasici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. A doua perioadă a mezozoicului, în care predomină gimnospermele și apar angiospermele, iar fauna este reprezentată prin aproape toate tipurile de viețuitoare. ♦ Grup de roci formate în această perioadă. 2. Adj. Care ține de jurasic (1), privitor la jurasic. – Din fr. jurassique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurat
JURÁT^1, jurati, s. m. (în unele state și în România în trecut) Cetățean ales să ia parte la judecarea unor procese penale și uneori a unor procese civile; jur^1. ◊ Curte cu jurați = Curte cu juri. – Din fr. juré, lat. juratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurat
JURÁT^2, -Ă, jurați, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) Blestemat, afurisit; rău, hain. – V. jura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurământ
JURĂMẤNT, jurăminte, s. n. 1. Afirmare, promisiune, făgăduială solemnă făcută de o persoană (adesea printr-o anumită formulă în care este invocată divinitatea) de a spune adevărul în legătură cu anumite fapte; jur^3. 2. Angajament solemn, exprimat de obicei printr-o anumită formulă, prin care cineva se obligă să-și facă datoria (față de popor, de stat etc.). 3. Promisiune, făgăduială fermă de a face ceva. – Lat. juramentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurător
JURĂTÓR, -OÁRE, jurători, -oare, s. m. și f. (înv.) Persoană care jură în calitate de martor în fața unei instanțe judiciare. – Jura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juridic
JURÍDIC, -Ă, juridici, -ce, adj. Care ține de drept, privitor la drept. ◊ Persoană juridică = organizație cu patrimoniu propriu și administrație de sine stătătoare, care se bucură de capacitatea de a avea drepturi și obligații. – Din fr. juridique, lat. juridicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juridiceşte
JURIDICÉȘTE adv. Din punct de vedere juridic. – Juridic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juridicește
JURIDICÉȘTE adv. Din punct de vedere juridic. – Juridic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisconsult
JURISCONSÚLT, -Ă, jurisconsulți, -te, s. m. și f. Specialist în științele juridice, de mare autoritate, care este consultat în problemele dificile de drept. – Din fr. jurisconsulte, lat. jurisconsultus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisdicţie
JURISDÍCȚIE, jurisdicții, s. f. 1. Putere, competență de a judeca a unui judecător sau a unei instanțe. 2. Totalitatea instanțelor judecătorești de același grad. 3. Ansamblul organelor care au competența de a judeca pricini de aceeași categorie. 4. Teritoriu în care un judecător sau o instanță judecătorească își exercită puterea. – Din fr. juridiction, lat. jurisdictio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisdicție
JURISDÍCȚIE, jurisdicții, s. f. 1. Putere, competență de a judeca a unui judecător sau a unei instanțe. 2. Totalitatea instanțelor judecătorești de același grad. 3. Ansamblul organelor care au competența de a judeca pricini de aceeași categorie. 4. Teritoriu în care un judecător sau o instanță judecătorească își exercită puterea. – Din fr. juridiction, lat. jurisdictio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisdicţional
JURISDICȚIONÁL, -Ă, jurisdicționali, -e, adj. Care ține de jurisdicție, privitor la jurisdicție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. juridictionnel (după jurisdicție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisdicțional
JURISDICȚIONÁL, -Ă, jurisdicționali, -e, adj. Care ține de jurisdicție, privitor la jurisdicție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. juridictionnel (după jurisdicție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisprudenţă
JURISPRUDÉNȚĂ, jurisprudente, s. f. 1. Totalitatea hotărârilor pronunțate de organele de jurisdicție într-un anumit domeniu; spec. ansamblu de decizii ale unui tribunal; felul în care judecă în mod obișnuit un tribunal un litigiu. 2. Analiza naturii dreptului și a sistemelor juridice; filosofia dreptului. – Din fr. juris- prudence, lat. jurisprudentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisprudență
JURISPRUDÉNȚĂ, jurisprudente, s. f. 1. Totalitatea hotărârilor pronunțate de organele de jurisdicție într-un anumit domeniu; spec. ansamblu de decizii ale unui tribunal; felul în care judecă în mod obișnuit un tribunal un litigiu. 2. Analiza naturii dreptului și a sistemelor juridice; filosofia dreptului. – Din fr. juris- prudence, lat. jurisprudentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisprudenţial
JURISPRUDENȚIÁL, -Ă, jurisprudențiali, -e, adj. (Livr.) Care aparține jurisprudenței, de jurispradență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. jurisprudentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurisprudențial
JURISPRUDENȚIÁL, -Ă, jurisprudențiali, -e, adj. (Livr.) Care aparține jurisprudenței, de jurispradență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. jurisprudentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurist
JURÍST, -Ă, juriști, -ste, s. m. și f. Specialist în științele juridice. ♦ (Înv.) Student în drept. – Din fr. juriste, lat. jurista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juriu
JÚRIU, jurii, s. n. 1. Comisie de specialiști desemnată pentru clasificarea și promovarea candidaților sau a concurenților și pentru decernarea unor premii la examene, competiții sportive etc. 2. (În unele state) Totalitatea juraților1 care intră în componența Curților cu juri. – Din fr. jury.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juriza
JURIZÁ, jurizez, vb. I. Tranz. A analiza și a stabili o ierarhie între candidații, concurenții la un concurs, examen etc. – Juriu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurizare
JURIZÁRE, jurizări, s. f. Acțiunea de a juriza și rezultatul ei. – V. juriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurizat
JURIZÁT adj. v. juriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

jurnadă
JURNÁDĂ, jurnade, s. f. Haină cu mâneci lungi purtată sub armură în sec. XV. – Din fr. journade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnal
JURNÁL, jurnale, s. n. 1. Publicație periodică având apariție zilnică; ziar, gazetă. 2. (De obicei în sintagma jurnal de modă) Publicație periodică în care se dau desene și tipare de îmbrăcăminte și accesorii. 3. Însemnări zilnice ale cuiva despre anumite evenimente legate, de obicei, de viața sa; însemnări zilnice ale unor observații științifice. ◊ Jurnal de călătorie = relatare în scris, zi de zi, a unei călătorii. Jurnal de bord = registru în care se consemnează cronologic faptele survenite în timpul călătoriei unei nave. Jurnalul acțiunilor de luptă = document militar în care sunt descrise zilnic pregătirea și desfășurarea acțiunilor de luptă. 4. (Ieșit din uz) Emisiune de radio și televiziune sau film de scurt metraj, rulat de obicei înaintea filmului artistic de lung metraj, care prezintă evenimente, știri, informații de strictă actualitate. 5. (Cont.) Registru în care sunt înscrise cronologic operațiile bănești, evenimentele supuse evidenței etc. – Din fr. journal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnalier
JURNALIÉR, -Ă, jurnalieri, -e, adj. Cotidian, zilnic. [Pr.: -li-er] – Din fr. journalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnalism
JURNALÍSM s. n. Ziaristică, gazetărie, publicistică. – Din fr. journalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnalist
JURNALÍST, -Ă, jurnaliști, -ste, s. m. și f. 1. Ziarist, gazetar. 2. Vânzător de ziare. – Din fr. journaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnalistic
JURNALÍSTIC, -Ă, jurnalistici, -ce, adj. Care ține de presă, privitor la presă; ziaristic, gazetăresc. – Din fr. journalistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurnalistică
JURNALÍSTICĂ s. f. Ziaristică, gazetărie; (rar; cu sens colectiv) ziare, reviste. – Din germ. Journalistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurubiţă
JURUBÍȚĂ, jurubițe, s. f. Scul mic din fire textile înfășurate în spire de o anumită lungime, constituind unități de măsură în filatură. – Jirebie^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurubiță
JURUBÍȚĂ, jurubițe, s. f. Scul mic din fire textile înfășurate în spire de o anumită lungime, constituind unități de măsură în filatură. – Jirebie^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurui
JURUÍ^1, juruiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A făgădui, a promite în mod solemn. ♦ A făgădui ca soț (sau soție). ♦ Refl. A se lega prin jurământ. – Din magh. gyürüzni „a logodi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

jurui
JURUÍ^2, juruiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să se rotească, să se învârtească în cercuri. – Jur^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juruinţă
JURUÍNȚĂ, juruințe, s. f. (Înv. și reg.) Făgăduială solemnă, jurământ. [Pl. și: juruinți] – Jurui^1 + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juruință
JURUÍNȚĂ, juruințe, s. f. (Înv. și reg.) Făgăduială solemnă, jurământ. [Pl. și: juruinți] – Jurui^1 + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juruit
JURUÍT, -Ă, juruiți, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Înv. și reg.) Care este făgăduit, promis; făgăduit ca soț (sau soție). 2. S. f. (Reg.) Făgăduială, promisiune; (concr.) lucru promis. – V. jurui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

just
JUST, -Ă, juști, -ste, adj. (Adesea adverbial) 1. Conform cu adevărul sau cu echitatea; drept, adevărat, echitabil. ♦ (Despre oameni) Care acționează și judecă în conformitate cu dreptatea. ♦ Fundat, legitim, legal. 2. Potrivit^2, corespunzător. – Din fr. juste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justeţă
JUSTÉȚĂ s. f. v. justețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justeță
JUSTÉȚĂ s. f. v. justețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justeţe
JUSTÉȚE s. f. Însușirea a ceea ce este just (1); adevăr; dreptate. ♦ Precizie, exactitate. [Var.: justéță s. f.] – Din fr. justesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justețe
JUSTÉȚE s. f. Însușirea a ceea ce este just (1); adevăr; dreptate. ♦ Precizie, exactitate. [Var.: justéță s. f.] – Din fr. justesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justifica
JUSTIFICÁ, justífic, vb. I. 1. Tranz. A arăta că ceva este just (1), legitim, a demonstra justețea unui lucru; a îndreptăți; a motiva. 2. Refl. A da explicații cu privire la o atitudine, o acțiune etc.; a se dezvinovăți. 3. Tranz. A dovedi întrebuințarea legală a unor sume de bani, a unor materiale etc. – Din lat. justificare, fr. justifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificabil
JUSTIFICÁBIL, -Ă, justificabili, -e, adj. Care poate fi justificat, motivat. – Justifica + suf. -bil. Cf. fr. justifiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificare
JUSTIFICÁRE, justificări, s. f. Acțiunea de a (se) justifica și rezultatul ei; justificație, îndreptățire, motivare. – V. justifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificat
JUSTIFICÁT, -Ă, justificați, -te, adj. Dovedit ca just (1), îndreptățit, legitim. – V. justifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificativ
JUSTIFICATÍV, -Ă, justificativi, -e, adj. Care servește pentru a justifica ceva. – Din fr. justificatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificaţie
JUSTIFICÁȚIE, justificații, s. f. (Rar) Justificare. [Var.: justificațiúne s. f.] – Din fr. justification, lat. justificatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificație
JUSTIFICÁȚIE, justificații, s. f. (Rar) Justificare. [Var.: justificațiúne s. f.] – Din fr. justification, lat. justificatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificaţiune
JUSTIFICAȚIÚNE s. f. v. justificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justificațiune
JUSTIFICAȚIÚNE s. f. v. justificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justiţiabil
JUSTIȚIÁBIL, -Ă, justițiabili, -e, s. m. și f. Persoană care apare ca parte într-un proces, care trebuie să răspundă înaintea instanțelor judecătorești. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. justiciable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justițiabil
JUSTIȚIÁBIL, -Ă, justițiabili, -e, s. m. și f. Persoană care apare ca parte într-un proces, care trebuie să răspundă înaintea instanțelor judecătorești. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. justiciable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justiţial
JUSTIȚIÁL, -Ă, justițiali, -e, adj. (Livr.) Referitor la justiție, al justiției. [Pr.: -ți-al] – Din fr. justiciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justițial
JUSTIȚIÁL, -Ă, justițiali, -e, adj. (Livr.) Referitor la justiție, al justiției. [Pr.: -ți-al] – Din fr. justiciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justiţiar
JUSTIȚIÁR, -Ă, justițiari, -e, adj. Care face dreptate, care urmărește să facă dreptate. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. justicier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justițiar
JUSTIȚIÁR, -Ă, justițiari, -e, adj. Care face dreptate, care urmărește să facă dreptate. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. justicier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justiţie
JUSTÍȚIE s. f. 1. Totalitatea organelor de jurisdicție dintr-un stat; ansamblul legilor și al instanțelor judecătorești; sistemul de funcționare a acestor instanțe. 2. Activitate fundamentală a statului, care constă în soluționarea litigiilor. ◊ Expr. A chema (sau a se prezenta) în fața justiției = a cita (sau a se prezenta) la judecată. 3. Dreptate, echitate. – Din fr. justice, lat. justiția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

justiție
JUSTÍȚIE s. f. 1. Totalitatea organelor de jurisdicție dintr-un stat; ansamblul legilor și al instanțelor judecătorești; sistemul de funcționare a acestor instanțe. 2. Activitate fundamentală a statului, care constă în soluționarea litigiilor. ◊ Expr. A chema (sau a se prezenta) în fața justiției = a cita (sau a se prezenta) la judecată. 3. Dreptate, echitate. – Din fr. justice, lat. justiția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvaier
JUVAIÉR s. n. v. giuvaier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvaiergiu
JUVAIERGÍU s. m. v. GIUVAIERGÍU. Persoană care face sau vinde bijuterii; bijutier. [Pr.: -va-ier-. – Var.: juvaiergíu s. m.] [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

juvală
JUVÁLĂ s. f. v. jigală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvăţ
JUVẮȚ, juvețe, s. n. Laț la capătul unei funii; ștreang. [Pl. și: juvățuri] – Din ucr. žyvec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvăț
JUVẮȚ, juvețe, s. n. Laț la capătul unei funii; ștreang. [Pl. și: juvățuri] – Din ucr. žyvec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvelnic
JUVÉLNIC, juvelnice, s. n. 1. Construcție de scânduri, nuiele sau stuf, folosită pentru păstrarea peștelui viu în apă. 2. Unealtă de pescuit confecționată din plasă sau din nuiele, în formă de coș sau sac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvenil
JUVENÍL, -Ă, juvenili, -e, adj. Care aparține tinereții; tineresc. – Din fr. juvénile, lat. juvenilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvenilitate
JUVENILITÁTE s. f. (Rar) Caracter juvenil. – Din fr. juvénilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juvete
JUVÉTE, juveți, s. m. Nume generic dat peștilor mărunți. ♦ (Fam.) Epitet dat oltenilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtalineară
JUXTALINEÁRĂ adj. f. v. juxtaliniară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtaliniară
JUXTALINIÁRĂ, juxtaliniare, adj. (în sintagma) Traducere juxtaliniară = traducere literală a unui text, cu reproducerea paralelă a textului original. [Pr. -ni-a-. – Var.: juxtalineáră adj. f.] – Din fr. juxtalinéaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtaliniară
JUXTALINIÁRĂ, juxtaliniare, adj. f. ◊ (În sintagma) Traducere juxtaliniară = traducere literală a unui text, cu reproducerea paralelă a textului original. – Din fr. juxtalinéaire < lat. juxta „lângă“ + linea „linie“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

juxtapoziţie
JUXTAPOZÍȚIE, juxtapoziții, s. f. (Rar) Juxtapunere. – Din fr. juxtaposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtapoziție
JUXTAPOZÍȚIE, juxtapoziții, s. f. (Rar) Juxtapunere. – Din fr. juxtaposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtapune
JUXTAPÚNE, juxtapún, vb. III. Tranz. A pune mai multe obiecte alături, unul lângă altul; a alătura. ♦ Refl. și tranz. (Gram.) A (se) îmbina prin juxtapunere. – Din fr. juxtaposer (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtapunere
JUXTAPÚNERE, juxtapuneri, s. f. Acțiunea de a juxtapune și rezultatul ei; alăturare, juxtapoziție. ♦ (Gram.) Mijloc de exprimare a raporturilor sintactice de coordonare sau de subordonare dintre elementele alcătuitoare ale unei propoziții sau fraze, care constă în simpla lor alăturare, fără ajutorul vreunui cuvânt de legătură; parataxă. – V. juxtapune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtapus
JUXTAPÚS, -Ă, juxtapuși, -se, adj. Pus alături unul de altul; alăturat. ♦ (Gram.) Legat prin juxtapunere; paratactic. – V. juxtapune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

juxtă
JÚXTĂ, juxte, s. f. Traducere juxtaliniară a textelor grecești și latinești. [Var.: iúxtă s. f.] – Din lat. juxta „aproape, lângă”. Cf. juxta[liniară].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

k
K, k, s. m. 1. A paisprezecea literă a alfabetului limbii române, folosită în scrierea numelor proprii și în neologisme cu caracter internațional. 2. Numele sunetelor notate cu această literă: a) consoană oclusivă palatală surdă, cu valoarea grupului de litere ch înainte de e și i; b) consoană ocluzivă velară surdă, cu valoarea literei c. [Pr.: ca, capa. – Pl. și: (1, n.) k-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kabil
KABIL, -Ă, kabili, -e, s. m. și f. (La pl.) Populație din regiunile muntoase ale Algeriei; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. – Din fr. Kabyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kabuki
KABÚKI s. n. Gen de teatru tradițional japonez în care dialogurile alternează cu părți psalmodiate sau cântate și balet. ◊ (Adjectival) Teatru kabuki. – Din engl., fr. kabuki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kabuki
KABÚKI s. n. Teatru tradițional japonez în care alternează dialogul cu cântecele și dansul, în care rolurile feminine erau mereu jucate de bărbați. – Din engl., fr. kabuki, cf. jap. ka „dans“ + bu „cântec“ + ki „personaj“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kainit
KAINÍT s. n. Sare naturală dublă, compusă din sulfat de magneziu și clorură hidratată de potasiu, folosită la fabricarea îngrășămintelor artificiale pentru soluri. [Pr.: ka-i-] – Din fr. kaïnite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kaizer
KÁIZER^1, kaizeri, s. m. Denumire dată împăraților Sfântului Imperiu Roman de Națiune Germană și apoi împăraților Germaniei; persoană care purta acest titlu. [Scris și: kaiser. – Pr.: kaizăr] – Din germ. Kaiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kaizer
KÁIZER^2 s. n. Piept de porc fiert și afumat. [Pr.: kaizăr] – Din germ. Kaiser[fleisch].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kakemono
KAKEMÓNO s. n. Pictură japoneză executată în culori de apă sau în tuș de China, pe rulouri lungi de formă dreptunghiulară, de mătase, de pai de orez sau de hârtie, care se atârnă în lung pe pereți. – Din fr. kakémono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kaki
KAKÍ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoare galbenă-cafenie cu nuanțe verzui. 2. S. n. Culoare kaki (1). [Var.: kakíu, -íe adj.] – Din fr. kaki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kakiu
KAKÍU, -ÍE adj. v. kaki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kala-azar
KÁLA-AZÁR s. n. Boală gravă, endemică în regiunile tropicale, provocată de un parazit care se localizează și se multiplică în celulele endoteliale din splină și din ficat. [Pr.: -la-a-] – Din fr. kala-azar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kalaşnikov
KALÁȘNIKOV, kalașnikovuri, s. n. Pușcă mitralieră de fabricație rusească. – Din rus. kalașnikov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kalașnikov
KALÁȘNIKOV, kalașnikovuri, s. n. Pușcă mitralieră de fabricație rusească. – Din rus. kalașnikov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kalaşnikov
kalașnikov, kalașnikovuri s.n. Un tip de armă automată rusească. Poartă numele lui Mihail Timofeevici Kalașnikov (n. 1919), faimos inginer și constructor de arme ușoare de foc. Recrutat în armata rusă în 1938, el a fost grav rănit și internat în spital. În timpul convalescenței a auzit adesea pe ceilalți pacienți plângându-se de inferioritatea carabinei rusești. Drept urmare el a realizat începând din 1947 mai multe tipuri de arme automate, printre care și Avtomat Kalașnikova sau mitraliera AK-47 din care au fost produse peste 50 de milioane. Modelul inițial l-a construit fără permisiunea autorităților sovietice, motiv pentru care a și fost arestat. Ulterior însă, a fost considerat erou național al Uniunii Sovietice și apoi al Rusiei, v. și Uzi. [după Dicționar de eponime – O. Laiu-Despău, ed. Saeculum I.O. 2006]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kalașnikov
kalașnikov, kalașnikovuri s.n. Un tip de armă automată rusească. Poartă numele lui Mihail Timofeevici Kalașnikov (n. 1919), faimos inginer și constructor de arme ușoare de foc. Recrutat în armata rusă în 1938, el a fost grav rănit și internat în spital. În timpul convalescenței a auzit adesea pe ceilalți pacienți plângându-se de inferioritatea carabinei rusești. Drept urmare el a realizat începând din 1947 mai multe tipuri de arme automate, printre care și Avtomat Kalașnikova sau mitraliera AK-47 din care au fost produse peste 50 de milioane. Modelul inițial l-a construit fără permisiunea autorităților sovietice, motiv pentru care a și fost arestat. Ulterior însă, a fost considerat erou național al Uniunii Sovietice și apoi al Rusiei, v. și Uzi. [după Dicționar de eponime – O. Laiu-Despău, ed. Saeculum I.O. 2006]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kalipatron
KALIPATRÓN, kalipatroane, s. n. Cutie de tablă umplută cu hidroxid de potasiu și încorporată în masca de protecție, care servește le regenerarea aerului (prin reținerea dioxidului de carbon și a apei) și care este folosită în mine. – Din germ. Kalipatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kaliu
KÁLIU s. n. (Chim.) Potasiu. – Din germ. Kalium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kalmâc
KALMẤC, -Ă, kalmâci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Populație de rasă mongolă răspândită în Rusia, Mongolia și nord-vestul Chinei, stabilită în sec. XVII în regiunea de la vărsarea Volgăi; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Kalmâkia sau este originară de acolo. 3. Adj. Care aparține Republicii Kalmâkia sau kalmâcilor (1), privitor la Kalmâkia sau la kalmâci. ♦ (Substantivat, f.) Limba kalmâcă. [Var.: calmuc, -ă s. m. și f., adj.] – Din rus. kalmyk. Cf. fr. Kalmouk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kamala
KAMÁLA s. f. Pulbere de culoare roșie-portocalie obținută din perii recoltați de pe fructele unui arbore din India, folosită ca vermifug și colorant. – Din fr. kamala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kamikaze
KAMIKÁZE, kamikaze, s. m., s. n. 1. S. m. Luptător (japonez) care se sacrifică într-o acțiune de atac. 2. S. n. Avion de luptă încărcat cu exploziv, pilotat de un kamikaze (1), care cădea asupra țintei, folosit de japonezi în al Doilea Război Mondial. – Din fr. kamikaze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kampuchian
KAMPUCHIÁN, -Ă, kampuchieni, -e, adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) din Kampuchia (astăzi Cambodgia); cambodgian. [Pr.: -ci-] – Kampuchia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kanji
KANJÍ s. n. 1. Sistem ideografic de scriere a limbii japoneze, format din caractere împrumutate din limba chineză, modificate din acestea sau similare cu ele. 2. Oricare dintre caracterele acestui sistem. (cf. engl. kanji < cuv. jap. kanji = caracter han < chin. hànzì) [Pr.: kan-ji]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kantian
KANTIÁN, -Ă, kantieni, -e, adj., s. m. 1. Adj. Care aparține filosofiei lui Kant, privitor la această filosofie. 2. S. m. Adept al filosofiei lui Kant. [Pr.: -ti-an] – Din fr. kantien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kantianism
KANTIANÍSM s. n. Sistem filosofic inițiat de Kant; kantism. [Pr.: -ti-a-] – Kantian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kantism
KANTÍSM s. n. (Fil.) Kantianism. – Din fr. kantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kappa
KÁPPA, kappa, s. m. 1. Numele celei de a zecea litere a alfabetului grecesc (și neogrec), corespunzând sunetului k. 2. Sunet notat cu această literă. – Din gr. káppa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

karaoke
KARAÓKE subst. invar. Manieră de divertisment muzical, individual sau colectiv, care constă în a cânta în public cu ajutorul unui aparat care afișează cuvintele, pe un fond muzical înregistrat. – Din jap. kara „vid“ + oke „orchestrație“.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

karate
KARÁTE s. n. Metodă japoneză de luptă care folosește în atac sau apărare mișcări rapide și violente, fără a apela la vreo armă. [Acc. și: karaté] – Din fr. karaté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

karate
KARÁTE s. n. Artă marțială japoneză fondată pe educația voinței și pe stăpânirea de sine, care folosește în atac sau în apărare mișcări rapide și violente, fără arme. – Din fr. karaté „arta mâinilor goale“ < cuvânt japonez.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

karling
KÁRLING, karlinguri, s. n. (Geol.) Creastă de munte stâncoasă, ascuțită; custură (2). – Din germ. Karling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

karma
KÁRMA s. f. (În hinduism și religii orientale, jainism, budism) Forță impersonală care cântărește toate faptele în decursul vieții și care determină, în ciclul de transmigrare a sufletelor, calitatea vieții următoare. – Din engl., fr. karma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kasidă
KASÍDĂ, kaside, s. f. Specie a liricii clasice turce și persane, asemănătoare cu oda. – Din fr. kasside.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kasolit
KASOLÍT s. n. (Min.) Silicat de plumb și de uraniu hidratat. – Din fr. kasolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kazah
KAZÁH, -Ă, kazahi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. 1. Persoană care face parte din populația Kazahstanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Kazahstanului sau kazahilor (1), privitor la Kazahstan ori la kazahi. – Din rus. kazah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kârgâz
KÂRGẤZ, kărgâzi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din statul Kârgâzstan. 2. Adj. Care aparține statului Kârgâzstan și kârgâzilor (1), referitor la Kârgâzstan ori la kârgâzi. [Var.: kirghíz,-ă s. m. și f., adj.] – Din fr. kirghise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kd
K.D. s. n. v. knock-down.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kediv
KEDÍV, kedivi, s. m. Titlu purtat de viceregii Egiptului între 1867 și 1914; persoană care avea acest titlu. – Din fr. khédive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kelvin
KÉLVIN s. m. (Fiz.) Unitate fundamentală pentru măsurarea temperaturii în sistemul internațional. [Abr.: K] – Din engl., fr. kelvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kelvin
KÉLVIN s. m. (Fiz.) Unitate fundamentală pentru măsurarea temperaturii în sistemul internațional, corespunzând în mod practic temperaturii absolute. [Abr.: K] – Din engl., fr. kelvin, cf. lord Kélvin, fizician englez.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kenotron
KENOTRÓN, kenotroane, s. n. Tub electronic cu doi electrozi, folosit pentru redresarea curenților alternativi de înaltă tensiune. – Din fr kenotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kenyan
KENYÁN, -Ă, kenyeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Kenyei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Kenyei sau kenienilor (1), privitor la Kenya ori la kenieni. [Pr.: -ny-an] – Kenya (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

keramit
KERAMÍT s. n. Gresie ceramică obținută prin arderea amestecului de argilă refractară cu marnă dolomitică, folosită la fabricarea dalelor de pavaj. – Din fr. kéramite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

keta
KÉTA s. f. Pește înrudit cu păstrăvul, dar mult mai mare ca acesta, care trăiește în mările din Extremul Orient și din care se obțin icrele de Manciuria (Oncorhynchus keta). – Din rus. keta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ketchup
KÉTCHUP s. n. Sos picant preparat din suc de roșii, oțet și mirodenii. [Pr.: chéčap] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kevlar
KEVLÁR® s. n. Material compozit foarte ușor, foarte rezistent la șoc și la coroziune, neinflamabil, care nu permite propagarea fisurilor și amortizează vibrațiile, folosit în aeronautică. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

khmer
KHMER, -Ă, khmeri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație care trăiește în Cambodgia, sudul Vietnamului, sudul Laosului și sudul Tailandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține khmerilor (1), privitor la Cambodgia sau la khmeri. [Pr.: cmer] – Din fr. khmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kibbutz
KIBBÚTZ, kibbutzuri, s. n. Organizație cooperatistă lucrativă autonomă (mai ales agricolă) în Israel. [Pr.: chibuț] – Din fr. kibboutz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kibbutz
KIBBÚTZ, kibbútzuri, s. n. ~ (< ebr. mod. qibbūṣ = reuniune, adunare) [et. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kibbutznic
KIBBÚTZNIC, -Ă, kibbútznici, -e, s. m., f. Membru al unui kibbutz. (din idiș kibutsnik < idiș kibuts = kibbutz + suf. de apartenență -nik) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kidnapa
KIDNAPÁ, kidnapéz, vb. I. Tranz. A fura un copil. ♦ (p. ext.) A fura o persoană (în scopuri politice sau pentru răscumpărare). [ind. prez. 3 sg. și pl. kidnapeáză] (din amer. kidnap, după fr. kidnapper) [def. MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kidnapping
KÍDNAPPING s. n. Răpire de persoane, făcută pentru a șantaja sau pentru a teroriza. – Din engl. kidnapping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kieselgur
KIESELGÚR s. n. Rocă sedimentară silicioasă, formată prin depunerile cochiliilor unor alge microscopice monocelulare; diatomit, pămânțel. [Pr.: chiz-] – Din germ. Kieselgur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kieserit
KIESERÍT s. n. (Min.) Sulfat natural hidratat de magneziu, utilizat la prepararea sării amare. [Pr.: chiz-] – Din germ. Kieserit, fr. kiesérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kil
KIL, kile, s. n. (Pop.) Kilogram. [Var.: kilo s. n.] – Din fr. kil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilo
KÍLO^1 s. n. v. kil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilo
KÍLO^2- Element de compunere care intră în denumirea unităților de măsură pentru a exprima multiplicarea de o mie de ori. – Din fr. kilo, gr. kilioi „mie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiloamper
KILOAMPÉR, kiloamperi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru intensitatea curentului electric, egală cu o mie de amperi. [Pr.: -lo-am-. – Abr.: kA] – Din fr. kiloampère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiloampermetru
KILOAMPERMÉTRU, kiloampermetre, s. n. (Fiz.) Instrument folosit pentru măsurarea curenților electrici de mare intensitate. [Pr.: -lo-am-] – Din fr. kiloampèremètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilocalorie
KILOCALORÍE, kilocalorii, s. f. Unitate de măsură pentru energia termică, egală cu o mie de calorii; calorie mare. [Abreviat: kcal] – Din fr. kilocalorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilocuvânt
KILOCUVẤNT, kilocuvinte, s. n. (Inform.) Multiplu al cuvântului egal cu 1024 de cuvinte. [Abr.: kcuv.] – Kilo^2- + cuvânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiloelectronvolt
KILOELECTRÓNVOLT, kiloelectronvolți, s. m. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură pentru energie, egală cu o mie de electronvolți. [Pr.: -lo-e-. – Abr.: keV] – Din fr. kiloélectronvolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilogram
KILOGRÁM, kilograme, s. n. 1. Unitate de măsură pentru masă în sistemul metric; (sens curent) unitate de măsură pentru greutate, egală cu o mie de grame; kil. ◊ (Fiz.) Kilogram-forță = unitate de măsură a forței, a cărei valoare este egală cu greutatea prototipului internațional de masă, măsurată în vid, la accelerația gravitațională normală. ♦ Etalon metalic egal cu un kilogram (1). 2. (Impr.) Litru. [Scris și: chilogram. – Abreviat: kg]- Din fr. kilogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilogram-metru
KILOGRÁM-MÉTRU, kilogram-metri, s. m. Unitate de măsură pentru lucrul mecanic, egală cu lucrul mecanic efectuat pentru ridicarea unei greutăți de un kilogram la înălțimea de un metru. [Scris și: kilogrammetru, chilogrammetru] – Din fr. kilogrammètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilohertz
KILOHÉRTZ, kilohertzi, s. m. Unitate de măsură pentru frecvență, egală cu o mie de hertzi. [Pr.: -herț. – Abr.: kHz] – Din fr. kilohertz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilojoule
KILOJOÚLE, kilojouli, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru energie, egală cu o mie de jouli. [Pr.: -júl. – Abr.: kJ] – Din fr., engl. kilojoule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilolitru
KILOLÍTRU, kilolitri, s. m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu o mie de litri. [Scris și: chilolitru. – Abr.: kl] – Din fr. kilolitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilometra
KILOMETRÁ, kilometrez, vb. I. Tranz. A marca cu borne kilometrice distanțele de-a lungul unei căi de comunicație. [Scris și: chilometra] – Din fr. kilométrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilometraj
KILOMETRÁJ, kilometraje, s. n. Distanța în kilometri dintre un punct al unei căi de comunicație și un punct de plecare, măsurată în lungul acestei căi. ♦ Distanța în kilometri parcursă de un vehicul într-un anumit timp. ♦ Instrument de măsură montat la unele vehicule pentru a înregistra distanțele parcurse de vehicul sau viteza de deplasare. [Scris și: chilometraj] – Din fr. kilométrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilometrare
KILOMETRÁRE, kilometrări, s. f. Acțiunea de a kilometra și rezultatul ei. [Scris și: chilometrare] – V. kilometra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilometric
KILOMÉTRIC, -Ă, kilometrici, -ce, adj. Care se referă la kilometru, de kilometru, care indică kilometri. ♦ Fig. Foarte lung, interminabil. [Scris și: chilometric] – Din fr. kilométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilometru
KILOMÉTRU, kilometri, s. m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu o mie de metri. ◊ Kilometru pe oră = unitate de măsură pentru viteză, egală cu viteza unui mobil care parcurge 1 kilometru într-o oră. Kilometru lansat = probă sportivă (cu bicicleta, cu motocicleta etc.) în care performanța constă în timpul realizat pe distanța de un km din momentul în care sportivul trece în viteză linia de start și până la linia de sosire. [Scris și: chilometru. – Abr.: km] – Din fr. kilomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilomol
KILOMÓL, kilomoli, s. m. (Chim.) Cantitate de substanță a cărei masă, exprimată în kilograme, este numeric egală cu masa moleculară. [Scris și: chilomol. – Abr.: kmol] – Kilo^2- + mol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiloohm
KILOÓHM, kiloohmi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru rezistența electrică, egală cu o mie de ohmi. [Pr.: -o-om. – Abr.: kΩ] – Din germ. Kiloohm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilotonă
KILOTÓNĂ, kilotone, s. f. (Fiz.) Unitate de măsură pentru masă, egală cu o mie de tone. [Abr.: kt] – Din fr. kilotonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilovar
KILOVÁR, kilovari, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru puterea reactivă, egală cu o mie de vari. [Abr.: kVAR] – Din fr., engl. kilovar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilovolt
KILOVÓLT, kilovolți, s. m. Unitate de măsură pentru tensiunea electrică sau diferența de potențial electric, egală cu o mie de volți. [Abr.: kV] – Din fr. kilovolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilovolt-amper
KILOVÓLT-AMPÉR, kilovolți-amperi, s. m. Unitate de măsură pentru puterea electrică aparentă, egală cu o mie de voltamperi. [Abr.: kVA] – Din fr. kilovoltampère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilowatt
KILOWÁTT, kilowați, s. m. Unitate de măsură a puterii, egală cu o mie de wați. ◊ Compus: kilowatt-oră = unitate de măsură a energiei, egală cu energia produsă într-o oră de o sursă cu puterea de un kilowatt. [Abr.: kW] – Din fr. kilowatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kilt
KILT, kilturi, s. m. Fustă scurtă și plisată din stofa cadrilată, care face parte din costumul național al scoțienilor. – Din engl., fr. kilt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kimberlit
KIMBERLÍT, kimberlite, s. n. Rocă ultrabazică alcătuită din olivină, piroxeni, granat, cromit, adesea cu diamante, formată în coșurile vulcanice. – Din fr. kimberlite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kinetoterapeut
KINETOTERAPEÚT, -Ă, kinetoterapeuți, -te, s. m. și f. Specialist în kinetoterapie. – Kineto[terapie] + terapeut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kinetoterapie
KINETOTERAPÍE s. f. Ansamblu de tratamente pentru redarea funcției unor părți ale corpului prin mobilizare, la persoanele accidentate sau bolnave. – Din fr. kinetothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kinoramă
KINORÁMĂ, kinorame, s. f. Procedeu de filmare și de proiecție pentru ecran panoramic. – Din germ. Kinorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kirghiz
KIRGHÍZ, -Ă s. m. și f., adj. v. kârgâz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiribatian
KIRIBATIÁN, -Ă, kiribatieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Kiribati sau este originară de acolo. 2. Adj. care aparține statului Kiribati sau kiribatienilor (1), referitor la Kiribati ori la kiribatieni. – Kiribati (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiş-miş
KIȘ-MIȘ s. n. Soi de viță-de-vie originar din Asia, cu ciorchini răsfirați și boabe alungite, albe sau negre, fără semințe, folosit la producerea stafidelor. – Cuv. rus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiș-miș
KIȘ-MIȘ s. n. Soi de viță-de-vie originar din Asia, cu ciorchini răsfirați și boabe alungite, albe sau negre, fără semințe, folosit la producerea stafidelor. – Cuv. rus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kit
KIT, kituri, s. n. 1. Set de instrumente, unelte, materiale necesare pentru un anumit scop. 2. Ansamblul pieselor detașabile componente ale unui obiect, însoțite de o schemă de montaj. – Din engl. kit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kitsch
KITSCH, (2) kitsch-uri,s. n. 1. Termen folosit pentru a desemna un obiect decorativ de prost gust. 2. Reproducere sau copiere pe scară industrială a unor opere de artă, multiplicate și valorificate comercial. [Pr.: chici] – Din germ. Kitsch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kitschizare
KITSCHIZÁRE, kitschizări, s. f. (Rar) Falsificare, denaturare a artei. [Pr.: chicizare] – De la kitsch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kittsian
KITTSIAN, -Ă, kittsieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Saint Kitts-Nevis sau este originară de acolo. 2. Adj. care aparține statului Saint Kitts-Nevis sau kittsienilor (1), referitor la Saint Kitts-Nevis ori la kittsieni. – [Saint] Kitts[-Nevis] (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kiwi
KÍWI, kiwi, s. f., s. n. 1. S. f. Pasăre acarinată din Noua Zeelandă, pe cale de dispariție, înaltă de 30 cm, cu aripile atrofiate, lipsită de claviculă, care se hrănește cu larve de insecte și duce o viață nocturnă (Apteryx australis). 2. S. n. Fruct comestibil al plantei Actinidia chinensis din Asia, cu formă ovală, de mărimea unui măr mijlociu, cu miezul verde, cărnos, acrișor și cu coaja pufoasă, verde-maronie. – Din fr. kiwi, engl. kiwi[fruit].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

knesset
KNESSÉT s. n. Parlament unicameral al statului Israel. [Scris și: knesseth] – Din engl. knesset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

knockdaun
KNÓCKDAUN, knockdaunuri, s. n. Stare a unui boxer care, în urma unei lovituri regulamentare, este scos din luptă până la zece secunde. [Pr.: cnócdaun, noćdaun. – Scris și: cnocdaun. – Abr.: k.d.] – Din engl., fr. knock-down.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

knockout
KNÓCKOUT, knockouturi, s. n. Stare a unui boxer care, în urma unei lovituri regulamentare, nu se poate ridica de pe ring timp de peste zece secunde; victorie obținută astfel. [Pr.: cnócaut, nócaut. – Scris și: cnocaut. – Abr.: k.o.] – Din fr., engl. knock-out.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

knockouta
KNOCKOUTÁ, knocoutez, vb. I. Tranz. A-și învinge adversarul prin knokaut. [Pr.: cnocauta. – Scris și: cnocauta] – Din knockout.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

know-how
KNOW-HOW s. n. Patrimoniu de cunoștințe și experiențe tehnice privitoare la reproducerea unui produs sau proces existent, a căror dezvăluire către alte persoane nu este permisă fără o autorizare prealabilă. [Pr.: nắuhau] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ko
K.O. s. n. v. knock-out.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

koblenzian
KOBLENZIÁN, -Ă, koblenzieni, -e, adj., s. n. 1. S. n. Al treilea etaj al devonianului inferior. 2. Adj. Care aparține koblenzianului (1), referitor la această perioadă. 3. S. n. Serie de strate geologice din koblenzian (1). [Pr.: koblențian] – Din fr. coblentzien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

koblenzian
KOBLENZIÁN s. n. v. coblențian.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

koine
KOINÉ s. f. (Lingv.) Variantă lingvistică ce servește comunicării între vorbitori de dialecte sau graiuri diferite; limbă comună (b). – Din fr. koiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kosovar
KOSOVÁR, -Ă, kosovari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din provincia Kosovo. 2. Adj. Care aparține provinciei Kosovo sau kosovarilor (1), referitor la Kosovo ori la kosovari. – Kosovo (n. pr.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

krennerit
KRENNERÍT s. n. (Min.) Minereu aurifer. – Din engl. krennerit, fr. krennérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kripton
KRIPTÓN s. n. Element chimic din familia gazelor nobile, incolor, fără miros și fără gust. – Din fr. krypton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kronprinz
KRONPRÍNZ s. m. (În trecut, în Germania și în Imperiul Habsburgic) Titlu purtat de moștenitorul tronului; persoană care purta acest titlu. [Pr.: -prinț] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kru
KRU s. n. Familie de limbi din Niger-Congo, vorbite în principal în Liberia și Coasta de Fildeș. (cf. engl. kru) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kurd
KURD, -Ă, kurzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care aparține unui popor care trăiește preponderent în Kurdistan, dar și în regiuni din Irak, Siria, Turcia și Iran, sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține kurzilor (1), privitor la kurzi. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de kurzi (1). – Din fr. kurde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kuwaitian
KUWAITIÁN, -Ă, kuwaitieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Kuwait sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Kuwait ori kuwaitienilor (1), referitor la Kuwait ori la kuwaitieni. [Pr.: -veitian. – Var. kuweitián, -ă adj., s. m. și f.] – Din fr. koweïtien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kuweitian
KUWEITIÁN, -Ă adj., s. m. și f. v. kuwaitian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

kwa
KWA s. n. Ramură din familia limbilor din Niger-Congo (partea sudică și centrală) vorbită de-a lungul și în interiorul coastei africane, din Coasta de Fildeș până în SV Nigeriei. (cf. engl. kwa < kwa -kwa = oameni) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

kyrie
KYRIE s. f. 1. (Și în sintagma kyrie eleison) Chiraleisa (2). 2.(Muz.) Parte a misei polifonice sau corale (care se deschide prin kyrie 1). [Pr.: chí-] – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

l
L, l, s. m. 1. A cincisprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană sonantă lichidă laterală dentală). [Pr.: el, le, lî. – Pl. și: (1, n.) l-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

l
LINCIURÍ, linciuresc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se băga în apă bălăcindu-se, împroșcând apa etc. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

l
L num. card. (Scris cu majusculă) Simbol matematic pentru numărul 50 în sistemul roman de scriere a numerelor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

la
LA^1 prep. A. I. (Introduce complemente circumstanțiale de loc sau atribute care arată locul) 1. (Complementul indică direcția sau ținta unei mișcări, a unei acțiuni) S-a dus la el. 2. (Complementul indică limita în spațiu) Apa i-a ajuns la umeri. 3. (Complementul indică distanța) Cade la doi metri de casă. 4. (Complementul indică locul, poziția unde are loc o acțiune, o stare) Locuiește la munte. ♦ (Atributul indică poziția) Han la drumul mare. II. (Introduce un complement circumstanțial de timp) 1. (Complementul indică perioada, momentul, ocazia în prezent, trecut sau viitor) Plecăm la începutul primăverii. ◊ Expr. La mulți ani! = (ca urare făcută cuiva, de obicei cu prilejul aniversării zilei de naștere) îți doresc să trăiești încă mulți ani! 2. (Complementul indică periodicitatea) Festivalul are loc o dată la doi ani. III. (Introduce un complement circumstanțial de scop) S-a dus la vânătoare. ◊ Loc. adv. (Pop. și fam.) La ce? = în ce scop? ce rost are? IV. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Tresărea la orice zgomot. V. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Caii aleargă la galop. Expr. La preț (sau la prețul) de... = cu prețul, contra prețului; în schimbul prețului... ♦ (Complementul indică măsura) Mătasea se vinde la metru. VI. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cântă la pian. VII. (Introduce un complement circumstanțial de relație) Este rău la suflet. ◊ (În legătură cu verbul „ a împărți”) Întreg (5). VIII. (Introduce un complement indirect) Nu răspunzi la întrebări. IX. 1. (Cu valoare de num. nehot., exprimă o cantitate mare) Bea la apă. 2. (Adverbial) Cam, aproximativ, circa. Erau la 30 de oameni. B. (În prepoziții compuse) I. De la. 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc care indică punctul de plecare al unei acțiuni în spațiu) Coboară de la munte. 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp care indică punctul de plecare al unei acțiuni în timp) Doarme de la prânz. ◊ Loc. adv. De la o vreme = începând cu un moment dat, după un timp, într-un târziu. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod; în loc. adj.) De la sine = fără ajutorul sau intervenția nimănui. 4. (Introduce un complement indirect) De la cine ai primit scrisoarea? 5. (Introduce un atribut care indică locul existenței, proveniența sau apartenența) Flori de la munte. Degetele de la mână. 6. (Introduce un atribut care indică timpul) Ședința de la ora 12. II. Pe la. (Dă o nuanță de aproximație). 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Vino pe la noi. 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Pleacă pe la amiază. III. Până la. 1. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Așteaptă până la vară. 2. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Îl conduce până la ușă. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Îi chinuiește până la exasperare. ◊ Expr. Până la unul = absolut toți. – Lat. illac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

la
LA^2, la, s. m. Treapta a șasea din gama do major; sunetul și nota corespunzătoare. – Din it. la.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

la
LA^3, lau, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) spăla (pe cap); a (se) scălda, a (se) îmbăia. ◊ Compus: lă-mă-mamă subst. = om prost, lălâu. [Prez. ind.: lau, lai, lă, lăm, lați, lau] – Lat. lavare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laban
LABÁN, labani, s. m. Specie de chefal din familia mugilidelor, de culoare cenușie-albăstruie, cu capul mare (Mugii cephalus). – Din rus. loban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labarum
LÁBARUM s. n. Stindard imperial roman, purpuriu, pe care Constantin cel Mare a pus crucea și monograma lui Isus Hristos. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labă
LÁBĂ, labe, s. f. 1. Parte a piciorului de la gleznă în jos la animalele patrupede și la om; partea piciorului pe care calcă păsările (palmipede); p. gener. picior (al unor animale). ◊ Compuse: laba-mâței = a) ciupercă comestibilă de culoare albă, care crește prin pădurile umbroase și umede (Clavaria coralloides); b) ciupercă comestibilă mare cu tulpina albă, groasă și cărnoasă; creasta-cocoșului (Clavaria flava); laba-ursului = a) nume dat mai multor specii de ciuperci de pădure (Clavaria); b) crucea-pământului; laba-gâștei = a) mică plantă erbacee cu flori roșii-purpurii (Geranium dissectum); b) ridurile formate în jurul ochilor (la persoanele în vârstă); c) (fam.) scris dezordonat, urât. ♦ (Mar.) Labă-de-pisică = încrețitură abia vizibilă a apei mării, semn al unui început de vânt. 2. (Fam. și depr.) Mână. ◊ Expr. A pune laba (pe cineva sau pe ceva) = a apuca, a înhăța (pe cineva sau ceva). A-i încăpea (sau a-i cădea) în labă = a ajunge la mâna sau la discreția cuiva. – Din magh. láb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labdacidae
Labdacidae, urmașii direcți ai lui Labdacus, regele cetății Thebae (v. și Labdacus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

labdacizi
Labdacizi = Labdacidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

labdacus
Labdacus, fiul lui Polydorus și al lui Nycteis și nepot al lui Cadmus. Murindu-i de timpuriu părinții, Labdacus a fost crescut de Nycteus, bunicul său dinspre mamă. Cînd a ajuns de vîrsta bărbăției, a moștenit tronul cetății Thebae. A avut la rîndu-i un fiu, pe nume Laius, tatăl lui Oedipus. De la strămoșul lor, Labdacus, toți urmașii lui – Oedipus, Polynices, Eteocles și Antigone – s-au numit labdacizi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

labferment
LABFERMÉNT, labfermenți, s. m. (Biochim.) Cheag (1). – Din fr. labferment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labial
LABIÁL, -Ă, labiali, -e, adj. Care aparține buzelor, privitor la buze. Mușchi labial. ♦ (Despre sunete) Care se articulează cu participarea buzelor. „O ” și „u ” sunt vocale labiale, iar „b ”, „m ”, „p ” și „v ” consoane labiale. ◊ (Substantivat, f.) „O” este o labială. ◊ (Adverbial) „B” se articulează labial. [Pr.: -bi-al) – Din fr. labial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labializa
LABIALIZÁ, labializez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pronunța printr-o mișcare suplimentară de rotunjire a buzelor. [Pr.: -bi-a-] – Din fr. labialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labializare
LABIALIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) labializa și rezultatul ei. [Pr.: -bi-a-] – V. labializa. Cf. fr. labialisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labiat
LABIÁT, -Ă, labiați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre corole și calicii) Care are forma unei pâlnii cu marginea tăiată în doi lobi principali, așezați unul deasupra altuia ca niște buze. ♦ (Despre plante) Care are corola și caliciul de forma definită mai sus. 2. S. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu tulpina în patru munchii, cu frunze opuse și cu flori în inflorescențe compuse; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -bi-al] – Din fr. labié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labie
LÁBIE, labii, s. f. 1. (Bot.) Formațiune caracteristică florilor unor plante alcătuită din petale dispuse sub forma unor buze. 2. (Anat.) Element constitutiv al vulvei. [Pr.: -bi-e] – Din lat. labium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labil
LABÍL, -Ă, labili, -e, adj. Nestatornic, schimbător, instabil. ♦ (Despre un sistem fizic) Care se află în stare de echilibru instabil. – Din fr. labile, lat. labilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labilitate
LABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi labil. ♦ (Fiz.) însușirea unui sistem mecanic de a se afla în echilibru instabil. ♦ (Biol.) însușirea materiei vii de a-și modifica starea în funcție de diverși factori. – Din fr. labilité. Cf. germ. L ab i l i t ä t.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labiodental
LABIODENTÁL, -Ă, labiodentali, -e, adj. (Despre sunete) Care se articulează prin atingerea buzei inferioare de dinții incisivi superiori. ◊ (Substantivat, f.) F și v sunt labiodentale. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. labiodentale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labiolectură
LABIOLECTÚRĂ s. f. Aptitudine de a înțelege vorbirea după mișcările buzelor. [Pr.: -bi-o-] – Labi[al] + lectură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labiovelar
LABIOVELÁR, -Ă, labiovelari, -e, adj. (Despre consoane) A cărei articulare se realizează concomitent prin rotunjirea buzelor și atingerea limbii de vălul palatului. ◊ (Substantivat, f.) În cuvântul latinesc „aqua” qu este o labiovelară. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. labiovélaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labirint
LABIRÍNT, labirinturi, s. n. 1. Construcție cu un mare număr de camere și de galerii, în care orientarea este extrem de dificilă; dedal. ♦ Grup decorativ de arbuști care alcătuiesc alei întortocheate. ♦ Fig. Încurcătură, încâlcitură de drumuri în care te orientezi cu greutate; p. ext. problemă, situație încurcată, fără ieșire. 2. (Tehn.) Dispozitiv format din camere și compartimente foarte înguste, folosit în diverse instalații pentru a lungi parcursul unui fluid și a-i diminua astfel viteza. 3. Totalitatea cavităților (și a organelor) care formează urechea internă. – Din fr. labyrinthe, lat. labyrinthus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labirint
Labirint = Labyrinthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

labirintic
LABIRÍNTIC, -Ă, labirintici, -ce, adj. Care aparține labirintului, privitor la labirint, ca de labirint; întortocheat. – Din fr. labyrinthique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labirintită
LABIRINTÍTĂ, labirintite, s. f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a labirintului urechii. – Din fr. labyrinthite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labirintodont
LABIRINTODÓNT, labirintodonți, s. m. (La pl.) Grup de amfibieni fosili din triasic, ai căror dinți au încrețituri sinuoase; (și la sg.) animal din acest grup. – Din fr. labyrinthodonte, engl. labyrinthodonta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labiu
LÁBIU s. n. v. labium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labium
LÁBIUM s. n. Buza inferioară a insectelor și a unor miriapode. [Pr.: -bi-um. – Var.: lábiu s. n.] – Din fr. labium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laborant
LABORÁNT, -Ă, laboranți, -te, s. m. și f. Persoană cu pregătire medie, specializată în experiențe și lucrări (mai simple) de laborator. – Din germ. Laborant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laborator
LABORATÓR, laboratoare, s. n. Local sau încăpere prevăzută cu instalații speciale, aparate și instrumente pentru experiențe științifice și lucrări practice în domeniul științelor experimentale sau aplicate. [Var.: (înv.) laboratóriu s. n.] – Din germ. Laboratorium, fr. laboratoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laboratoriu
LABORATÓRIU s. n. v. laborator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laborios
LABORIÓS, -OÁSĂ, laborioși, -oase, adj. 1. (Despre manifestările, creațiile etc. oamenilor) Care cere multă muncă, care necesită încordare, efort și osteneală. Cercetări laborioase. 2. (Despre oameni) Care lucrează (și produce) mult; sârguincios. [Pr.: -ri-os] – Din fr. laborieux, lat. laboriosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laboriozitate
LABORIOZITÁTE, laboriozități, s. f. (Rar) Faptul, calitatea de a fi laborios; hărnicie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. laboriosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labrador
LABRADÓR^1, labradori, s. m. Rasă de câini prepelicari, de talie mare, neagră sau roșcată, folosit la vânătoare sau ca însoțitor al persoanelor cu handicap. – Din engl., fr. labrador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labrador
LABRADÓR^2 s. n. Mineral din grupul feldspaților, cu reflexe albăstrui și verzui, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. labrador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labru
LÁBRU, labri, s. m. Pește marin comestibil care trăiește pe lângă țărmurile stâncoase ale mărilor calde (Labrus). – Din fr. labre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labrum
LÁBRUM s. n. (Anat.) Structură anatomică în formă de buză. ♦ Buză superioară la insecte și la mamifere. – Din lat. labrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laburist
LABURÍST, -Ă, laburiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. (în sintagma) Partid laburist = denumire a unor partide politice de orientare social-democrată din Marea Britanie, Australia. ♦ Care aparține acestui partid sau ideologiei, politicii lui, privitor la acest partid, care susține acest partid. 2. S. m. și f. Membru al unui partid laburist. – Din engl. labourist, it. laborista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

labyrinthus
Labyrinthus, construcție vastă, cu nenumărate galerii, înălțată de Daedalus în insula Creta, la porunca regelui Minos. A slujit drept închisoare Minotaurului (v. Daedalus și Theseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lac
LAC^1, lacuri, s. n. Întindere mai mare de apă stătătoare, închisă între maluri, uneori cu scurgere la mare sau la un râu. ◊ Lac de acumulare = lac (artificial) situat în amonte de o hidrocentrală, care constituie rezerva de apă necesară producerii energiei. ◊ Expr. A sări (sau a cădea, a da etc.) din lac în puț = a da de un rău mai mare, încercând să scape de alt rău. ♦ Fig. Cantitate mare de apă sau de alt lichid. – Lat. lacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lac
LAC^2, lacuri, s. n. 1. Preparat lichid obținut prin dizolvarea într-un solvent volatil a unor rășini, uleiuri sau a altor substanțe și care, întins pe suprafața unui obiect, formează în urma evaporării solventului o pojghiță solidă, dură, care ferește obiectul de influența aerului și a umezelii, dându-i totodată un aspect plăcut. 2. Piele (sau imitație de piele) cu fața netedă, lucioasă, acoperită cu un strat de lac^2 (1). – Din germ. Lack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacăt
LÁCĂT, lacăte, s. n. Încuietoare alcătuită dintr-un corp care conține mecanismul de încuiere cu cheia și o toartă care se petrece prin două belciuge (unul prins în partea fixă și celălalt în partea mobilă a obiectului care trebuie închis). ◊ Expr. A avea (sau a-și pune) lacăt la gură = a-și impune tăcere. [Var.: (reg.) lăcátă s. f., lăcát s. n.] – Din magh. lakat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacera
LACERÁ, lacerez, vb. I. Tranz. (Livr.) A sfâșia, a rupe în bucăți. – Din fr. lacérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacerare
LACERÁRE, lacerări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a lacera. – V. lacera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacerat
LACERÁT, -Ă, lacerați, -te, adj. (Livr.) Rupt în bucăți. – V. lacera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacertilian
LACERTILIÁN, lacertilieni, s. m. (La pl.) Subordin de reptile ovipare, cu corpul alungit și acoperit cu solzi comoși; (și la sg.) reptilă din acest subordin. [Pr.: -li-an] – Din fr. lacertilien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacetan
LACETÁN, -Ă, lacetáni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. În vechime, membru al unei populații preromane iberice din Lacetania, regiune din Hispania Tarraconense, aflată în partea centrală a Cataloniei, cu nucleul stabilit în regiunea Bages. 2. Adj. Care aparține sau se referă la lacetani (1). (cf. sp. lacetano, cat. lacetà < lat. Lacetani < gr. laketanoí = lacetan, identificabil cu ka(s)telanoí menționați de Ptolemeu) [DRAE, GDLC]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lacherdă
LACHÉRDĂ, lacherde, s. f. Pălămidă (cu greutatea de peste două kilograme) care, după sărare și afumare, este conservată în ulei. – Din ngr. lakérda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lachesis
Lachesis, una dintre cele trei zeițe ale sorții, denumite de greci Moire iar de romani Parce (v. Moerae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lacheu
LACHÉU, lachei, s. m. 1. Servitor în casele aristocrate îmbrăcat în livrea; fecior, valet. 2. Fig. Persoană slugarnică, servilă. – Din fr. laquais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacom
LÁCOM, -Ă, lacomi, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care mănâncă și bea cu o poftă exagerată; căruia îi place să mănânce mult; mâncăcios. 2. Fig. (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”, „de”, „după”) Avid, nesățios. – Din sl. lakomŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laconic
LACÓNIC, -Ă, laconici, -ce, adj. (Despre vorbire, stil) Care se exprimă în puține cuvinte; scurt, succint, concis, lapidar. ♦ (Despre oameni) Care vorbește puțin (și precis). – Din fr. laconique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laconism
LACONÍSM s. n. Însușirea de a fi laconic; exprimare laconică; concizie. – Din fr. laconisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacovişte
LÁCOVIȘTE s. f. v. lăcoviște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacoviște
LÁCOVIȘTE s. f. v. lăcoviște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacră
LÁCRĂ s. f. v. raclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacrăma
LÁCRĂMĂ s. f. v. lacrimă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacrima-christi
LÁCRIMA-CHRISTI s. n. Vin muscat care provine din viile de la poalele Vezuviului. ♦ Soi de viță-de-vie italiană care produce vinul cu același nume. [Pr.: -cristi] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacrimal
LACRIMÁL, -Ă, lacrimali, -e, adj. Care se referă la lacrimi. ◊ Glandă lacrimală = glandă din cavitatea orbitală care produce lichidul ce umezește ochiul. Canal lacrimal = canal prin care lichidul produs de glandele lacrimale se scurge din orbita ochiului în fundul gurii. – Din fr. lacrymal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacrimă
LÁCRIMĂ, lacrimi, s. f. 1. Secreție lichidă, incoloră, sărată, alcalină, produsă de glandele lacrimale, care umezește suprafața globilor oculari și care se poate scurge în afară, în urma unor tulburări în starea psihofizică a omului. ◊ Expr. Cu lacrimi de sânge = cu mare durere. ♦ Fig. Strop, picătură. 2. (La pl.) Plâns. ◊ Expr. În lacrimi = plângând (de durere). Până la lacrimi = până la cel mai înalt grad de înduioșare, de emoție etc. [Var.: (pop.) lácrămă s. f.] – Lat. lacrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacrimogen
LACRÍMOGEN, -Ă, lacrimogeni, -e, adj. (Despre substanțe) Care provoacă secreția lacrimilor. ♦ Fig. (Ir. și depr.) Care emoționează, produce plânsul (cu mijloace facile). Film lacrimogen. – Din fr. lacrymogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactalbumină
LACTALBUMÍNĂ s. f. Albumină prezentă în lapte. – Din fr. lactalbumine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactamă
LACTÁMĂ, lactame, s. f. Compus organic obținut din aminoacizi și folosit ca materie primă pentru fabricarea unor fibre sintetice. – Din fr. lactame, germ. Laktam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactariu
LACTÁRIU, lactarii, s. n. (Med.) Centru de colectare și distribuire a laptelui de mamă. – Din fr., lat. lactarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactat
LACTÁT^1, lactați, s. m. Sare a acidului lactic. ◊ (Farm.) Lactat de calciu = sare de calciu a acidului lactic folosită în tratamentul spasmofiliei, tetaniei, rahitismului etc. – Din fr. lactate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactat
LACTÁT^2, lactați, -te, adj., s. n. pl. 1. Adj. Făcut din lapte, care conține lapte, bazat pe lapte (și pe derivatele lui). 2. S. n. pl. Produse alimentare fabricate pe bază de lapte. – Din fr. lacte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactaţie
LACTÁȚIE s. f. 1. Proces de formare și de secreție a laptelui prin glandele mamare ale femelelor mamiferelor. 2. Acțiunea de a alăpta un copil; perioadă cât o mamă își poate alăpta copilul. [Var.: lactațiúne s. f.] – Din fr. lactation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactație
LACTÁȚIE s. f. 1. Proces de formare și de secreție a laptelui prin glandele mamare ale femelelor mamiferelor. 2. Acțiunea de a alăpta un copil; perioadă cât o mamă își poate alăpta copilul. [Var.: lactațiúne s. f.] – Din fr. lactation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactaţiune
LACTAȚIÚNE s. f. v. lactație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactațiune
LACTAȚIÚNE s. f. v. lactație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactază
LACTÁZĂ s. f. (Biol.) Enzimă care transformă lactoza în glucoză și galactoză. – Din fr. lactase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactic
LÁCTIC adj. (În sintagma) Acid lactic = acid organic care se găsește în laptele acru, în varza acră, în murături etc. – Din fr. lactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacto-
LACTO- Element de compunere însemnând „cu lapte”, „pentru lapte”, „din lapte”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. lacto-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacto-vegetarian
LACTO-VEGETARIÁN, -Ă, lacto-vegetarieni, -e, adj. (Despre regimuri alimentare) Care se compune numai din produse lactate, legume și fructe. ◊ (Substantivat, n.) Restaurant în care se consumă exclusiv (sau în primul rând) produse lactate, legume și fructe. [Pr.: -ri-an] – Lacto- + vegetarian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactobar
LACTOBÁR, lactobaruri, s. n. Local unde se servesc produse lactate sau lacto- vegetariene. – Lacto- + bar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactobioză
LACTOBIÓZĂ s. f. (Chim.) Lactoză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. lactobiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactodensimetru
LACTODENSIMÉTRU, lactodensimetre, s. n. (Tehn.) Lactometru pentru determinarea densității laptelui. – Din fr. lactodensimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactoduc
LACTODÚC, lactoducuri, s. n. Conductă specială pentru transportul laptelui. – Din fr. lactoduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactoferment
LACTOFERMÉNT, lactofermenți, s. m. Cheag (1). – Din fr. lactoferment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactofermentator
LACTOFERMENTATÓR, lactofermentatoare, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se stabilește calitatea laptelui. – Din fr. lacto-fermentateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactofiltru
LACTOFÍLTRU, lactofiltre, s. n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se determină impuritățile din lapte. – Lacto- + filtru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactoflavină
LACTOFLAVÍNĂ s. f. Numele științific al vitaminei B_2 care se găsește în lapte. – Din fr. lactoflavine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactofruct
LACTOFRÚCT s. n. Produs alimentar dietetic, fabricat pe bază de lapte amestecat cu sucuri de fructe, zahăr etc. – Lacto- + fruct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactogen
LACTOGÉN, -Ă, lactogeni, -e, adj., s. n. (Biol.) (Hormon) care stimulează lactația. – Din fr. lactogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactogenetic
LACTOGENÉTIC, -Ă, lacto genetici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la lactogeneză, care ține de lactogeneză. – Din fr. lactogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactogeneză
LACTOGENÉZĂ, lactogeneze, s. f. (Biol.) Fenomen de producere naturală a laptelui. – Din fr. lactogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactometru
LACTOMÉTRU, lactometre, s. n. Aparat cu ajutorul căruia se determină calitatea laptelui. – Din fr. lactomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactoser
LACTOSÉR, lactoseruri, s. n. Partea lichidă din lapte, rămasă după înlăturarea cheagului. – Din fr. lactosérum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactoză
LACTÓZĂ s. f. Substanță organică incoloră, solidă, cu gust dulce, care se extrage din zer, folosită în industria de medicamente. – Din fr. lactose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lactozurie
LACTOZURÍE, lactozurii, s. f. (Med.) Prezență a lactozei în urină; cantitate de lactoză prezentă în urină. – Din fr. lactosurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacunar
LACUNÁR, -Ă, lacunari, -e, adj. Care prezintă lacune, goluri. – Din fr. lacunaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacună
LACÚNĂ, lacune, s. f. Spațiu gol în interiorul unui corp; gol, lipsă în continuitatea, în integritatea unui lucru. ♦ Întrerupere involuntară și penibilă într-un text, în înlănțuirea unor fapte, a unor idei. ♦ Fig. Ceea ce lipsește pentru ca un lucru să fie bun, desăvârșit. – Din fr. lacune, lat. lacuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lacustru
LACÚSTRU, -Ă, lacustri, -e, adj. Privitor la lacuri^1, care trăiește sau care crește în lacuri^1. ◊ Locuință (sau așezare etc.) lacustră = locuință (sau așezare etc.) clădită pe stâlpi la suprafața apei unor lacuri^1, specifică în epoca preistorică. – Din fr. lacustre, lat. lacustris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ladă
LÁDĂ, lăzi, s. f. Cutie mare de scânduri, de tablă, de carton etc. în care se păstrează sau se transportă diferite lucruri. – Din germ. Lade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ladin
LÁDIN^1 s. m. (Înv.) Specie de rășină plăcut mirositoare, extrasă dintr-o plantă exotică. – Din ngr. ládanon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ladin
LÁDIN^2, -Ă, ladini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație extinsă pe o arie cuprinsă între Alpii Centrali și vestul Mării Adriatice; p. ext. retoroman. 2. Adj. Care aparține ladinilor^2 (1), privitor la ladini^2 ♦ (Substantivat, f.) Limbă de origine romanică vorbită de ladini^2 (1); retoromană. – Din it. ladino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ladino
LADÍNO s. n. Varietate a iudeospaniolei vorbită în Balcani, în Africa de Nord și în Orientul Apropiat de descendenții evreilor expulzați din Spania în 1492. – Din fr. ladino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ladino
LADÍNO s. n. (Lingv.) 1. Limba religioasă a sefarzilor (spre deosebire de limba laică: sefardă sau iudeospaniolă), care este un calc^3 al textelor biblice evreiești (al pentateuhului) și se scrie cu caractere latine sau rași. 2. Dialect sefard din Orient. (cf. sp. ladino < lat. latinus = latin)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ladon
Ladon, fiul Echidnei și al lui Typhon, era balaurul cu o sută de capete care păzea merele de aur din Grădina Hesperidelor. A fost ucis de către Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lady
LADY, lady, s. f. Titlu dat în Anglia soției unui lord sau a unui cavaler; p. ext. doamnă nobilă din Anglia. ♦ Epitet dat unei femei distinse, manierate. [Pr.: lédi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laelaps
Laelaps, cîine neîntrecut în fugă, pe care Procris l-a dăruit soțului ei Cephalus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laerte
Laerte = Laërtes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laërtes
Laërtes, rege din Ithaca, fiul lui Arcesius și al Chalcomedusei. S-a căsătorit cu Anticlea și l-a avut ca fiu pe Odysseus. Îndurerat de îndelunga absență a fiului său, Laërtes a trăit retras la țară, pînă în ziua cînd s-a înapoiat eroul. Atunci, reîntinerit în mod miraculos de către zeița Athena, el a pus mîna pe arme și a luptat cot la cot cu fiul său împotriva rudelor pretendenților uciși (v. și Odysseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laestrygones
Laestrygones, locuitori străvechi ai Siciliei, despre care se spunea că se hrăneau cu carne de om. Cînd Odysseus a trecut pe lîngă țărmurile lor, ei l-au atacat și i-au devorat parte din însoțitori.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laf
LAF, lafuri, s. n. (Rar; de obicei la pl.) Palavră. ◊ Loc. vb. A ședea (cu cineva) la lafuri = a pălăvrăgi (cu cineva), a sta (cu cineva) la taifas. ◊ Expr. A tăia frunză verde și lafuri = a spune minciuni. – Din tc. lâf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lagăr
LÁGĂR, lagăre, s. n. I. 1. Loc de staționare a trupelor în corturi sau în barăci; tabără, campament. 2. Loc în care sunt ținuți închiși și sub supraveghere prizonierii de război sau, în regimurile totalitare, persoanele considerate ostile regimului. 3. (În trecut) Totalitatea statelor și a persoanelor care luptau pentru aceeași idee social-politică. II. Organ de mașină pe care se sprijină și se ghidează o axă, o osie, un arbore. – Din germ. Lager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lagunar
LAGUNÁR, -Ă, lagunari, -e, adj. Care aparține lagunelor, privitor la lagune, format din lagune. – Din fr. lagunaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lagună
LAGÚNĂ, lagune, s. f. Porțiune din bazinul unei mări sau al unui ocean separată aproape complet de rest printr-o fâșie îngustă de pământ. – Din it. laguna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lahesis
Lahesis = Lachesis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lai
LAI, LÁIE, lăi, adj. (Pop.) Negru sau negru amestecat cu alb. ◊ Expr. Că e laie, că-i bălaie sau ba e laie, ba-i bălaie = ba una, ba alta; așa și pe dincolo. Ori laie, ori bălaie = ori una, ori alta; alege! Nici laie, nici bălaie = nici așa, nici așa. – Cf. alb. laja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laibăr
LÁIBĂR, laibăre, s. n. 1. (Pop.) Haină țărănească (de postav) scurtă până în talie, strânsă pe corp și de obicei fără mâneci; lăibărac. 2. (Reg.) Manta lungă și largă pe care o purtau în trecut boierii și negustorii. – Din săs. leibel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laibăraş
LAIBĂRÁȘ s. n. v. lăibăraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laibăraș
LAIBĂRÁȘ s. n. v. lăibăraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laic
LÁIC, -Ă, laici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care este din afara religiei și a tagmei bisericești, specific acestui domeniu; mirean, lumesc. ♦ Fig. (Fam.) Care nu cunoaște, nu este inițiat într-un anumit domeniu. [Pr.: la-ic] – Din fr. laïque, lat. laicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laicism
LAICÍSM s. n. Mișcare anticlericală, de sorginte iluministă, susținând independența față de autoritatea ecleziastică, care a apărut la sfârșitul sec. XVIII. [Pr.: la-i-] – Din fr. laïcisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laiciza
LAICIZÁ, laicizez, vb. I. Tranz. A reorganiza o instituție cu caracter religios după principii laice, a da caracter laic. [Pr.: la-i-] – Din fr. laïciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laicizare
LAICIZÁRE, laicizări, s. f. Acțiunea de a laiciza și rezultatul ei. [Pr.: la-i-] – V. laiciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laie
LÁIE s. f. (Pop.) 1. Ceată de țigani (nomazi). 2. Ceată dezorganizată și zgomotoasă (de copii, de oameni). – Din ucr. laja, „haită de câini”, cf. pol. łaja idem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lainic
LÁINIC, -Ă, lainici, -ce, s. m. și f. (Reg.) Om care umblă fără niciun rost; haimana, pierde-vară. – Laie + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laitmotiv
LÁITMOTIV, laitmotive, s. n. Motiv ritmic, melodic sau armonic dintr-o compoziție muzicală, care caracterizează un personaj, o situație etc. și care revine ori de câte ori apare în scenă personajul sau situația dată; p. gener. fragment sau motiv muzical repetat. ♦ Fig. Idee călăuzitoare a unei lucrări științifice, literare etc., repetată și subliniată în mai multe rânduri. [Scris și: leit-motiv] – Din germ. Leitmotiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laiţă
LÁIȚĂ s. f. v. laviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laiță
LÁIȚĂ s. f. v. laviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laius
Laius, fiul și urmașul lui Labdacus la tronul cetății Thebae, căsătorit cu Iocasta, sora regelui Creon. Un oracol îi prezisese lui Laius că avea să moară ucis de propriul său fiu. Datorită acestui fapt, cînd Iocasta l-a născut pe Oedipus, Laius a poruncit ca el să fie abandonat pe muntele Cithaeron, pradă fiarelor sălbatice. Copilul a fost găsit însă de niște păstori, care l-au luat cu ei și l-au dus la curtea regelui Polybus (v. și Oedipus). După trecerea anilor, Laius își întîlnește pe drum fiul, care se dusese să consulte oracolul de la Delphi. Între cei doi are loc un incident și, fără să știe că se află în fața propriului său părinte, Oedipus îl ucide pe Laius. În felul acesta oracolul se împlinește.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laiv
LAIV adj. invar., adj. v. live.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lalea
LALEÁ, lalele, s. f. Plantă erbacee din familia liliaceelor, cu bulb alungit, ascuțit la vârf, cu frunze lanceolate, groase și late, cu tulpina înaltă, care face o singură floare mare, de diverse culori; tulipă (Tulipa gesneriana) – Din tc. lâle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lama
LÁMA^1, lama, s. m. Preot-călugăr budist (în Tibet, în Mongolia și la kalmâci). ◊ Marele lama sau Lama cel mare = șeful suprem al religiei budiste; dalai-lama. – Din fr. lama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lama
LAMÁ^2, lamez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A prelucra suprafața frontală, circulară a unei găuri cu ajutorul unei lame speciale, când strunjirea este dificilă. – Din fr. lamer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamaism
LAMAÍSM s. n. Doctrină religioasă a unei secte budiste, răspândită în special în Tibet și în Mongolia. – Din fr. lamaïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamaist
LAMAÍST, -Ă, lamaiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al lamaismului. 2. Adj. Care aparține lamaismului, privitor la lamaism. – Din fr. lamaïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamantin
LAMANTÍN, lamantini, s. m. Gen de mamifere cetacee asemănătoare cu foca, care trăiesc în regiunile tropicale din America Centrală și din Africa, vânate pentru carnea, grăsimea și pielea lor (Manatus); animal care face parte din acest gen. – Din fr. lamantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamarckism
LAMARCKÍSM s. n. Teorie biologică după care evoluția viețuitoarelor se explică prin influența variațiilor de mediu asupra comportamentului și morfologiei lor și care consideră că însușirile astfel dobândite se transmit ereditar. [Pr.: -chism] – Din fr. lamarckisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamarckist
LAMARCKÍST, -Ă, lamarckiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al lamarckismului. [Pr.: -chist] – Din fr. lamarckiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamare
LAMÁRE, lamări, s. f. Acțiunea de a lama și rezultatul ei. – V. lama^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamartinian
LAMARTINIÁN, -Ă, lamartinieni, -e, adj. Referitor la Lamartine, al lui Lamartine; în maniera lui Lamartine; lamartinist (2). [Pr.: -ni-an] – Din fr. lamartinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamartinist
LAMARTINÍST, -Ă, lamartiniști, -ste, s. m., adj. 1. S. m. Poet care cultivă motivele liricii lui Lamartine. 2. Adj. Lamartinian. – Lamartine (n. pr.) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamaserie
LAMASERÍE, lamaserii, s. f. Mănăstire pentru lama^1 (în Tibet). – Din fr. lamaserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamă
LÁMĂ^1, lame, s. f. 1. Placă subțire de metal, de material plastic etc., cu diverse întrebuințări (în aparatura tehnică). ♦ Spec. Mică placă dreptunghiulară, subțire și de obicei cu tăișuri pe ambele laturi lungi, care se montează la un aparat de ras. 2. Partea metalică și tăioasă a unui instrument. 3. Placă mică și subțire de sticlă pe care se așază substanțele ce urmează a fi examinate la microscop. 4. Strat foarte subțire de lichid, liber sau cuprins între doi pereți. – Din fr. lame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamă
LÁMĂ^2, lame, s. f. Gen de mamifere rumegătoare asemănătoare cu cămilele, dar mai mici și fără cocoașă, care trăiesc pe platourile înalte din America de Sud și care, domesticite, sunt folosite ca animale de povară (Lama); animal care face parte din acest gen. – Din fr. lama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambada
LAMBÁDA, lambade, s. f. Dans modern de perechi, de origine sud-americană, caracterizat prin mișcarea rapidă și ritmică a șoldurilor; melodie după care se execută acest dans. [Var.: lambádă s. f.] – Din it. lambada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambadă
LAMBÁDĂ s. f. v. lambada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambă
LÁMBĂ, lambe, s. f. 1. Lanț care leagă crucea proțapului unui car cu capetele osiei; vătrai. 2. Parte proeminentă a unei piese de lemn sau de metal care se îmbucă în scobitura corespunzătoare a altei piese pentru a asigura o îmbinare perfectă; feder. 3. Vergea lată de lemn care se introduce (cu fiecare jumătate din lățimea ei) în ulucele a două scânduri pentru a le îmbina. – Din tc. lâmba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambda
LÁMBDA, lambda, s. m. Numele celei de a unsprezecea litere a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului^1. – Din ngr. lámbda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambert
LAMBÉRT, lamberți, s. m. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură a luminanței. [Abr.: L] – Din fr. lambert, germ. Lambert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambliază
LAMBLIÁZĂ, lambliaze, s. f. Boală parazitară determinată de prezența în organism a lambliei. [Pr.: -bli-a-] – Din fr. lambliase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamblie
LÁMBLIE, lamblii, s. f. Animal protozoar care trăiește parazit în intestinul subțire și în căile biliare la om și la unele animale, unde ajunge prin intermediul apei, al fructelor și al zarzavaturilor nespălate (Lamblia intestinalis). – Din fr. lamblia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambrechin
LAMBRECHIN, (1, 2) lambrechine, s. n., (3) lambrechini, s. m. 1. S. n. Draperie așezată în partea superioară a unei deschideri (ușă, fereastră etc.). 2. S. n. Element decorativ de construcție al cornișelor, al balustratelor etc. 3. S. m. Ornament în formă de panglică pe care este scrisă o deviză, care împodobește un scut sau o stemă. – Din fr. lambrequin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambrisa
LAMBRISÁ, lambrisez, vb. I. Tranz. A acoperi cu lambriuri. – Din fr. lambrisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambrisare
LAMBRISÁRE, lambrisări, s. f. Operație de executare a unui lambriu. – V. lambrisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambrisat
LAMBRISÁT, -Ă, lambrisați, -te, adj. (Despre pereți) Care este acoperit cu lambriuri. – V. lambrisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lambriu
LAMBRÍU, lambriuri, s. n. Îmbrăcăminte de marmură, de lemn sau de stuc, cu care se acoperă total sau parțial pereții unei încăperi. – Din fr. lambris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lame
LAMÉ, (2) lameuri, s. n. 1. Material textil din mătase, bumbac sau lână cu fire metalice. 2. Sortiment de lame (1). – Din fr. lame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamela
LAMELÁ, lamelez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A prelucra un material în lamele. – Din lamelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelar
LAMELÁR, -Ă, lamelari, -e, adj. Care are formă de lamele, a cărui structură se prezintă sub formă de lamele; format din lamele. – Din fr. lamellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelare
LAMELÁRE, lamelări, s. f. Acțiunea de a lamela. – V. lamela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelat
LAMELÁT, -Ă, lamelați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost prelucrat în lamele. – V. lamela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelă
LAMÉLĂ, lamele, s. f. 1. Mică placă subțire de metal, de sticlă sau de lemn, cu diferite utilizări tehnice. 2. Foiță subțire în structura unor corpuri sau a unor organe. – Din fr. lamelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelibranhiat
LAMELIBRANHIÁT, -Ă, lamelibranhiați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre unele moluște) Cu branhiile în formă de lamele. 2. S. f. (La pl.) Clasă de moluște cu corpul turtit lateral, pe care-l acoperă o cochilie formată din două valve, și cu branhiile în formă de lamele (Lamellibranchiata); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -hi-at] – Din lat. lamellibranchiata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelicorn
LAMELICÓRN, -Ă, lamelicorni, -e, s. n., adj. 1. S. n. (La pl.) Familie de insecte coleoptere care au antenele scurte terminate prin prelungiri lamelare; (și la sg.) insectă din această familie. 2. Adj. (Despre insecte) Care are antenele terminate prin prelungiri lamelare. – Din fr. lamellicorne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lameliform
LAMELIFÓRM, -Ă, lameliformi, -e, adj. În formă de lamelă. – Din fr. lamelliforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamelos
LAMELÓS, -OÁSĂ, lameloși, -oase, adj. (Rar) Care este format din lamele. – Din fr. lamelleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamenta
LAMENTÁ, lamentez, vb. I. Refl. A se plânge (în mod zgomotos și adesea exagerat) de cineva sau de ceva; a se tângui, a se jeli. – Din fr. lamenter, lat. lamentari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamentabil
LAMENTÁBIL, -Ă, lamentabili, -e, adj. 1. Care este vrednic de plâns, deplorabil; care inspiră milă. 2. (Adesea adverbial) Prost, rău, mizerabil. Purtare lamentabilă. – Din fr. lamentable, lat. lamentabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamentare
LAMENTÁRE, lamentări, s. f. Acțiunea de a se lamenta și rezultatul ei; tânguire, văicăreală, lamentație. – V. lamenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamentaţie
LAMENTÁȚIE, lamentații, s. f. Lamentare. – Din fr. lamentation, lat, lamentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamentație
LAMENTÁȚIE, lamentații, s. f. Lamentare. – Din fr. lamentation, lat, lamentatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamento
LAMÉNTO, lamentouri, s. n. Piesă muzicală populară sau cultă, preponderent vocală, cu caracter de tânguire. – Din it. lamento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamia
Lamia, femeie fantomă, cu înfățișare de monstru. Era spaima mamelor, cărora se spunea că le fura copiii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lamina
LAMINÁ, laminez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra un material (în special un metal) prin deformare plastică, cu ajutorul laminorului. 2. A întinde, a paraleliza și a omogeniza cu laminorul fibrele textile în procesul de filare în vederea toarcerii lor. 3. A reduce secțiunea de curgere a unui fluid. – Din fr. laminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminaj
LAMINÁJ s. n. Indice care caracterizează gradul de subțiere prin laminare a unei înșiruiri de fibre textile. – Din fr. laminage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminar
LAMINÁR, -Ă, laminari, -e, adj. Care este alcătuit din lamele sau straturi paralele. ◊ Curgere laminară = curgere a unui fluid care are loc prin deplasarea pe traiectorii paralele a straturilor componente. – Din fr. laminaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminare
LAMINÁRE, laminări, s. f. Acțiunea de a lamina și rezultatul ei; laminat^1. – V. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminaria
LAMINÁRIA s. f. Gen de algă marină brună care crește în mările reci, folosită în farmacie, în medicină și ca îngrășământ organic (Laminaria); plantă care face parte din acest gen. [Pr.: -ri-a] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminat
LAMINÁT^1 s. n. Laminare. – V. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminat
LAMINAT^2, -A, laminați, -ie, adj,, s. n. 1. Adj. Care a fost supus operației de laminare. 2. S. n. Produs metalic obținut prin laminare. – V. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminator
LAMINATÓR, -OÁRE, laminatori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat care lucrează la operația de laminare; laminorist. – Lamina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminaţie
LAMINÁȚIE, laminații s. f. (Anat.) Așezare a unor elemente anatomice în straturi suprapuse sau concentrice. – Cf. lat. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminație
LAMINÁȚIE, laminații s. f. (Anat.) Așezare a unor elemente anatomice în straturi suprapuse sau concentrice. – Cf. lat. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamină
LAMÍNĂ, lamine, s. f. 1. (Bot.) Limb (1). 2. Strat subțire care face parte din structura unei formațiuni anatomice. 3. (Tehn.) Corp în formă de lamă sau de fir. – Din lat., engl. lamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminor
LAMINÓR, laminoare, s. n. 1. Instalație care transformă un material (metalic) în lame, fire etc. 2. Mașină care întinde un material textil aflat în formă de bandă pentru a-i uniformiza grosimea și a-i face firele paralele. 3. Mașină care macină sau sfărâmă anumite materiale pentru a pregăti pasta de argilă, nisipul de concasor etc. – Din fr. laminoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laminorist
LAMINORÍST, -Ă, laminoriști, -ste, s. m. și f. Laminator. – Laminor + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamoste
LÁMOSTE s. f. (Pop.) Diaree. – Cf. rus. domota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampadar
LAMPADÁR, lampadare, s. n. Suport vertical care susține sau pe care sunt montate una sau mai multe lămpi sau becuri. – Din fr. lampadaire, it. lampadario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampagiu
LAMPAGÍU, lampagii, s. m. (Înv.) Persoană însărcinată cu aprinderea și stingerea felinarelor de pe străzi; fanaragiu. – Lampă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampant
LAMPÁNT adj. (În sintagma) Petrol lampant = produs lichid obținut în procesul de distilare a țițeiului și folosit drept combustibil în lămpi, la unele motoare etc.; gaz^2. – Din fr. lampant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampas
LÁMPAS, lampasuri, s. n. Fâșie îngustă de postav, panglică sau șnur cusută pe latura exterioară, în lungimea pantalonilor, la unele uniforme; vipușcă. [Acc. și: lampás] – Din rus. lampas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampă
LÁMPĂ, lămpi, s. f. Aparat ori dispozitiv care produce lumină prin arderea unui combustibil sau cu ajutorul curentului electric. ◊ Lampă fulger = blitz. Lampă cu halogen = lampă cu incandescență în balonul căreia se introduce un amestec de gaze inerte care conține halogeni, în scopul măririi duratei de funcționare și a strălucirii. Lampă de radio = tub electronic. Lampă de sudat (sau de lipit) = aparat care produce o flacără foarte puternică, necesară în operația de lipire a unor piese metalice. – Din germ. Lampe, rus. lampa, fr. lampe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampetia
Lampetia 1. Fiica lui Apollo și a unei nimfe Neaera. Păzea împreună cu sora ei cirezile lui Apollo, cînd Odysseus și însoțitorii lui au furat și ucis animalele. 2. Una dintre heliade (v. și Heliades).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lampion
LAMPIÓN, lampioane, s. n. Felinar făcut din hârtie colorată, pergament, material textil translucid etc., adesea plisate ca un acordeon, folosit pentru iluminat în împrejurări festive; lanternă venețiană. [Pr.: -pi-on] – Din fr. lampion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampist
LAMPÍST, lampiști, s. m. Lucrător care întreține, distribuie și primește lămpile într-o mină. – Din fr. lampiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lampisterie
LAMPISTERÍE, lampisterii, s. f. (Rar) Lămpărie. – Din fr. lampisterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamprofir
LAMPROFÍR, lamprofire, s. n. (Min.) Rocă eruptivă cu structură porfirică, bogată în fier și magneziu. – Din fr. lamprophyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamură
LÁMURĂ s. f. Partea cea mai bună, mai curată și mai aleasă dintr-un lucru; floarea, fruntea, crema unui lucru. – Lat. lamina sau *lam(i)nula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lamus
Lamus 1. Rege al lestrigonilor. 2. Fiul lui Heracles și al reginei Omphale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lan
LAN, lanuri, s. n. Suprafață de teren agricol semănată cu același fel de plante (în special cereale); holdă; p. ext. plantele semănate pe acest teren (și aflate într-un stadiu înaintat de creștere). – Din ucr. lan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanametru
LANAMÉTRU, lanametre, s. n. Aparat cu care se determină finețea fibrelor textile. – Din fr. lanamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanarkian
LANARKIÁN s. n. (Min.) Subdiviziune a straturilor din carbonifer compuse, în principal, din fosile vegetale și prezente îndeosebi în sudul Scoției. [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lancasterian
LANCASTERIÁN, -Ă, lancasterieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Înv.; în sintagma) Sistem lancasterian = sistem de învățământ bazat pe ajutorul elevilor mai avansați, folosiți ca monitori. 2. Adj., s. m. și f. (Adept) al sistemului lancasterian (1). [Pr.: -ri-an] – Din engl. Lancasterian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lance
LÁNCE, lănci, s. f. Veche armă de atac, formată dintr-o vergea lungă de lemn prevăzută cu un vârf metalic ascuțit; suliță. – Din it. lancia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanceolat
LANCEOLÁT, -Ă, lanceolați, -te, adj. (Bot.; mai ales despre frunze) Care are forma unui vârf de lance. [Pr.: -ce-o-] – Din fr. lancéolé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lancezeală
LÂNCEZEÁLĂ s. f. Stare de moleșeală trupească și sufletească; toropeală, lâncezire. ♦ Fig. Lipsă de activitate; stagnare. – Lâncezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lancinânt
LANCINÁNT, -Ă, lancinanți, -te, adj. (Livr.; despre dureri) Care se manifestă prin junghiuri și zvâcnituri. – Din fr. lancinant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

land
LAND, landuri, s. n. (în Austria și în Germania) Unitate administrativă autonomă, cu organ legislativ și guvern propriu. – Din germ. Land.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landă
LÁNDĂ, lande, s. f. Șes întins situat pe țărmurile Atlanticului, format din nisipuri marine neproductive fixe sau mișcătoare. – Din fr. lande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landgraf
LANDGRÁF, landgrafi, s. m. Titlu dat unui principe suveran german în Evul Mediu. – Din fr. landgrave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landgrafiat
LANDGRAFIÁT, landgrafiate, s. n. Domeniu condus de un landgraf. [Pr.: -fi-at] – Din fr. landgraviat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ländler
LÄNDLER, ländlere, s. n. Dans național german și austriac, asemănător cu valsul lent; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: léndlăr] – Din germ. Ländler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landou
LANDÓU, landouri, s. n. 1. Trăsură luxoasă cu patru locuri așezate față în față și cu capota formată din două părți mobile. 2. Cărucior pentru copiii mici, mare și acoperit. – Din fr. landau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landras
LÁNDRAS s. m. Rasă de porci de culoare albă și cu corpul foarte lung, crescuți pentru carne; porc din această rasă. – Din engl. landrace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landsmål
LÁNDSMÅL s. n. Una dintre cele două limbi literare norvegiene moderne, creată pe baza dialectelor. [Pr.: landsmol] – Din fr. landsmal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landşaft
LÁNDȘAFT, landșafturi, s. n. Porțiune din mediul geografic cu trăsături proprii. – Din germ. Landschaft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landșaft
LÁNDȘAFT, landșafturi, s. n. Porțiune din mediul geografic cu trăsături proprii. – Din germ. Landschaft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

landtag
LÁNDTAG s. n. Nume dat unor adunări sau organe reprezentative ori legislative dintr-un land. – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

languros
LANGURÓS, -OÁSĂ, languroși, -oase, adj. (Adesea peior. sau ir.; și adverbial) Plin de sentimentalism; galeș, sentimental. – Din fr. langoureux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

langustă
LANGÚSTĂ, languste, s. f. Animal crustaceu de mare, asemănător cu racul, dar lipsit de clești, cu antene foarte lungi și cu carapacea spinoasă, de culoare violacee, a cărui carne este foarte gustoasă (Palinurus vulgaris). – Din fr. langouste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanital
LANITÁL s. n. Fibră textilă fabricată din cazeină, folosită ca înlocuitor al lânii. – Din germ. Lanital, fr., it. lanital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanolină
LANOLÍNĂ, lanoline, s. f. Substanță grasă obținută prin prelucrarea lânii brute de oi și folosită în industrie, în medicină și în cosmetică. – Din fr. lanoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansa
LANSÁ, lansez, vb. I. 1. Tranz. A pune (pentru prima oară) în circulație, a difuza, a răspândi, a face (larg) cunoscut. ♦ Spec. A da drumul pe apă unui vas nou construit sau reparat, a-l face să plutească pentru prima oară (după construire sau reparare). ♦ A emite un decret, un mandat de arestare etc. 2. Tranz. A arunca, a azvârli (spre un obiectiv). ♦ A arunca, a îndrepta spre țintă un anumit fel de armament. 3. Refl. A se arunca cu putere, a face o săritură îndrăzneață. ♦ Fig. A se angaja cu îndrăzneală într-o acțiune. – Din fr. lancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansaj
LANSÁJ s. n. 1. Lansare la apă a unei nave. 2. Oscilație verticală a șasiului unui automobil. – Din fr. lançage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansare
LANSÁRE, lansări, s. f. Acțiunea de a (se) lansa și rezultatul ei. – V. lansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansat
LANSÁT, -Ă, lansați, -te, adj. Pus în circulație, difuzat, răspândit. – V. lansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansator
LANSATÓR, lansatoare, s. n. Dispozitiv folosit pentru lansarea bombelor, a rachetelor sau a torpilelor. – Lansa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lansetă
LANSÉTĂ, lansete, s. f. Undiță prevăzută cu mulinetă, cu care se poate arunca năluca la mare distanță. – Din fr. lancette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lantan
LANTÁN s. n. Element chimic din grupa pământurilor rare. – Din fr. lanthane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lantanidă
LANTANÍDĂ, lantanide, s. f. (La pl.) Nume dat mai multor elemente chimice care fac parte din grupa pământurilor rare; (și la sg.) element chimic aparținând acestei grupe. – Din fr. lanthanide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanternă
LANTÉRNĂ, lanterne, s. f. 1. Felinar. ◊ Lanternă venețiană = lampion. Lanternă magică = aparat care proiectează pe un ecran, cu ajutorul unei surse luminoase și al unui sistem de lentile, imaginea mărită a unei figuri desenate pe o placă de sticlă sau imprimate pe o placă fotografică. 2. Lampă mică, portativă, care funcționează cu baterie electrică. 3. Lanternou. – Din fr. lanterne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanternou
LANTERNÓU, lanternouri, s. n. Porțiune din acoperișul unei hale, al unei săli etc. mai ridicată, prevăzută cu numeroase ferestre, pentru a permite pătrunderea aerului și a luminii; lanternă (3), luminator. – Din fr. lanterneau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanţ
LANȚ, lanțuri, s. n. 1. Șir de verigi, de plăci, de zale etc. metalice, unite între ele pentru a forma un tot, care servește spre a lega ceva, a transmite o mișcare etc. ♦ Instrument format dintr-un șir de vergele groase, cu care se măsoară lungimile de teren. ♦ Lucrătură simplă făcută cu croșeta, care constă dintr-un șir de ochiuri înlănțuite. 2. Lanț (1) mic, de obicei din metal prețios, servind ca podoabă (la mână, la gât). 3. Fig. Tot ceea ce constituie o legătură puternică; ceea ce încătușează libertatea, independența cuiva. 4. Șir continuu de elemente, ființe, lucruri, stări asemănătoare. ◊ Reacție în lanț = reacție care, producându-se într-un anumit punct al unui corp, se propagă în toată masa lui, dând naștere unei succesiuni de reacții elementare. Lanț cauzal închis = feedback. ◊ Expr. A se ține lanț = a se succeda (în număr mare). ♦ Șir format din mai mulți atomi legați între ei; catenă. – Din bg. lanec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanț
LANȚ, lanțuri, s. n. 1. Șir de verigi, de plăci, de zale etc. metalice, unite între ele pentru a forma un tot, care servește spre a lega ceva, a transmite o mișcare etc. ♦ Instrument format dintr-un șir de vergele groase, cu care se măsoară lungimile de teren. ♦ Lucrătură simplă făcută cu croșeta, care constă dintr-un șir de ochiuri înlănțuite. 2. Lanț (1) mic, de obicei din metal prețios, servind ca podoabă (la mână, la gât). 3. Fig. Tot ceea ce constituie o legătură puternică; ceea ce încătușează libertatea, independența cuiva. 4. Șir continuu de elemente, ființe, lucruri, stări asemănătoare. ◊ Reacție în lanț = reacție care, producându-se într-un anumit punct al unui corp, se propagă în toată masa lui, dând naștere unei succesiuni de reacții elementare. Lanț cauzal închis = feedback. ◊ Expr. A se ține lanț = a se succeda (în număr mare). ♦ Șir format din mai mulți atomi legați între ei; catenă. – Din bg. lanec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanţetă
LANȚÉTĂ, lanțete, s. f. 1. Instrument chirurgical format dintr-o lamă cu două tăișuri foarte ascuțite, care se folosește la vaccinări, incizii etc. 2. Mic instrument în formă de lopățică, cu care se netezesc și se rectifică tiparele în turnătoriile de fontă. – Din germ. Lanzette, fr. lancette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanțetă
LANȚÉTĂ, lanțete, s. f. 1. Instrument chirurgical format dintr-o lamă cu două tăișuri foarte ascuțite, care se folosește la vaccinări, incizii etc. 2. Mic instrument în formă de lopățică, cu care se netezesc și se rectifică tiparele în turnătoriile de fontă. – Din germ. Lanzette, fr. lancette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanţug
LANȚ'ÚG s. n. v. lănțug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanțug
LANȚ'ÚG s. n. v. lănțug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lanugo
LANÚGO s. n. 1. (Biol.) Păr fin care acoperă unele regiuni ale corpului la făt. ♦ Fire de păr din alte regiuni decât din cele obișnuite. 2. Puf (la plante, fructe etc.) – Din lat., fr. lanugo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laocoon
Laocoon, preot al lui Apollo. Pentru că s-a opus introducerii calului de lemn, construit de greci, în cetatea Troiei și i-a îndemnat pe troieni să nu se încreadă în spusele dușmanilor lor, Laocoon și-a atras asupra sa mânia zeilor potrivnici Troiei. În timp ce-i aducea un sacrificiu lui Poseidon pe un altar în afara cetății, Laocoon a fost atacat de doi balauri îngrozitori ieșiți din valurile mării și ucis împreună cu cei doi fii ai săi. Înspăimântați de moartea lui, în care au văzut un semn divin, troienii n-au pregetat să-și dărâme zidurile ca să introducă în interiorul cetății calul fatal.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laodamante
Laodamante = Laodamas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laodamas
Laodamas 1. Unul dintre fiii lui Alcinous, regele Phaeaciei. 2. Fiul lui Eteocles, regele din Thebae. El domnea la Thebae pe vremea epigonilor și, după o tradiție, l-a ucis în luptă pe Aegialeus, fiul lui Adrastus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laodamia
Laodamia 1. Fiica lui Acastus și soția lui Protesilaus. Aflînd de moartea soțului ei, ucis în războiul troian, Laodamia, care-l iubea cu o dragoste puternică, i-a implorat pe zei s-o lase să-l revadă, fie și pentru cîteva ceasuri. Înduplecați de rugăciunile ei, zeii i-au îngăduit lui Protesilaus să revină pentru scurt timp printre cei vii, pentru a-și întîlni soția. În felul acesta cei doi s-au regăsit. Bucuria nu le-a fost însă de lungă durată: Protesilaus trebuia să se înapoieze în lăcașul morților. Atunci, pentru a-și putea urma soțul în împărăția umbrelor,Laodamia s-a sinucis. 2. Una dintre fiicele lui Alcmaeon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laodice
Laodice 1. Una dintre fiicele lui Priamus și ale Hecubei. S-a căsătorit cu Helicaon, fiul lui Antenor. După căderea Troiei, în timp ce căuta adăpost fugind din calea invadatorilor, Laodice a dispărut, fiind înghițită de pămîntul care s-a deschis în fața ei. 2. Denumire purtată de Electra, fiica lui Agamemnon și a Clytaemnestrei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laolaltă
LAOLÁLTĂ adv. Împreună, la un loc. – La^1 + o + alta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laomedon
Laomedon, fiul lui Ilus și tatăl lui Priamus. A fost unul dintre regii care au domnit în cetatea Troiei. El i-a durat zidurile cu concursul lui Apollo și al lui Poseidon. La sfîrșit, refuzînd să-i răsplătească pentru ajutorul dat, și-a atras mînia zeilor. Poseidon l-a pedepsit trimițînd un monstru îngrozitor care să pustiască țara. Însăși Hesione, fiica regelui, urma să cadă victimă fiarei. Ea a fost salvată însă de la moarte de către Heracles, care tocmai trecea pe acolo din întîmplare (v. și Hesione). Nici de data aceasta Laomedon nu-și ține făgăduiala. El refuză să-i dea eroului răsplata făgăduită – șase din cei mai frumoși cai ai săi. Din cauza aceasta, Heracles avea să organizeze mai tîrziu o expediție împotriva lui Laomedon, expediție în cursul căreia acesta din urmă e ucis împreună cu toți fiii lui. Singur Priamus e cruțat și, fiindcă-i luase apărarea, Heracles îl înscăunează rege al Troiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laomedontiadae
Laomedontiadae, denumire purtată de troieni, de la numele lui Laomedon, unul dintre primii regi ai Troiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laomedontiazi
Laomedontiazi = Laomedontiadae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laoţian
LAOȚIÁN, -Ă, laoțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Laosului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Laosului sau laoțienilor (I), privitor la Laos ori la laoțieni. [Pr.: -ți-an] – Din fr. laotien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laoțian
LAOȚIÁN, -Ă, laoțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Laosului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Laosului sau laoțienilor (I), privitor la Laos ori la laoțieni. [Pr.: -ți-an] – Din fr. laotien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapalisadă
LAPALISÁDĂ, lapalisade, s. f. Afirmație a cărei evidență naivă provoacă râsul. – Din fr. lapalissade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laparoscop
LAPAROSCÓP, laparoscoape, s. n. (Med.) Instrument pentru examinarea cavității abdominale; peritoneoscop. – Din fr. laparoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laparoscopie
LAPAROSCOPÍE, laparoscopii, s. f. Metodă de investigare a cavității abdominale și a organelor abdominale cu un instrument optic. – Din fr. laparoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laparotomie
LAPAROTOMÍE, laparotomii, s. f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea peretelui abdominal și a peritoneului; celiotomie. – Din fr. laparotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapiaz
LAPIÁZ s. n. v. lapiez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapida
LAPIDÁ, lapidez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ucide pe cineva prin lovituri de pietre; a arunca în cineva cu pietre (ca pedeapsă sau ca răzbunare). – Din fr. lapider, lat. lapidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapidar
LAPIDÁR, -Ă, lapidari, -e, adj. 1. (Despre inscripții, ornamente) Săpat în piatră. 2. (Despre stil, vorbire) Care evocă prin concizie (și vigoare) stilul inscripțiilor latine; laconic, scurt, concis. – Din fr. lapidaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapidare
LAPIDÁRE, lapidări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a lapida și rezultatul ei; lovire (cu pietre); fig. oprobriu. – V. lapida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapidaritate
LAPIDARITÁTE s. f. (Rar) Caracter lapidar. – Lapidar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapidariu
LAPIDÁRIU, lapidarii, s. n. Colecție de pietre mari sculptate sau gravate (basoreliefuri, statui, pietre de mormânt etc.); loc în care se păstrează o astfel de colecție. [Var.: lapidárium s. n.] – Din lat. lapidarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapidarium
LAPIDÁRIUM s. n. v. lapidariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapiez
LAPIÉZ, lapiezuri, s. n. Formă de relief rezultată prin coroziunea rocilor solubile de către apele de șiroire. [Pr.: -pi-ez. – Var.: lapiáz s. n.] – Din fr. lapié, lapiaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapili
LAPÍLI s. m. pl. Pietricele poroase, fragmente de lavă etc. azvârlite de vulcanii în erupție. – Din fr. lapilli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapis
LÁPIS s. n. (Min.) Lazurit. – Din fr., lat. lapis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapislazuli
LAPISLAZÚLI s. n. (Min.) Lazurit. – Din fr. lapis-lazuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapit
LAPÍT, lapiți, s. m. (La pl.) Populație legendară de războinici din mitologia greacă, care trăia în Thessalia; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. – Din lat. Lapithae, fr. lapithes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapithae
Lapithae, denumire purtată de niște străvechi locuitori ai Thessaliei. Un episod cunoscut din istoria lor îl constituie lupta cu centaurii. La nunta regelui lor Pirithous cu Hippodamia, unde au fost poftiți și centaurii, s-a petrecut un incident în urma căruia lapiții le-au declarat război acestora din urmă (v. și Centauri). Cîțiva dintre lapiți au participat la expediția argonauților și la vînătoarea mistrețului din Calydon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lapiţi
Lapiți = Lapithae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lapiți
Lapiți = Lapithae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lapon
LAPÓN, -Ă, laponi, -e, s. m. și fi, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație băștinașă din regiunile extrem-nordice ale Europei. 2. Adj. Care aparține laponilor (1), care se referă la laponi, caracteristic laponilor. ♦ (Substantivat, f.) Limbă fino-ugrică vorbită de laponi. – Din fr. lapon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapoviţa
LAPOVIȚÁ, pers. 3 lapovițează, vb. I. Intranz. impers. (Rar) A cădea ploaie amestecată cu zăpadă. – Din lapoviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapovița
LAPOVIȚÁ, pers. 3 lapovițează, vb. I. Intranz. impers. (Rar) A cădea ploaie amestecată cu zăpadă. – Din lapoviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapoviţă
LÁPOVIȚĂ s. f. Ploaie amestecată cu ninsoare; p. ext. zăpadă apoasă. – Din bg., sb. lapavica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapoviță
LÁPOVIȚĂ s. f. Ploaie amestecată cu ninsoare; p. ext. zăpadă apoasă. – Din bg., sb. lapavica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapsus
LÁPSUS, lapsusuri, s. n. Incapacitate momentană a cuiva de a-și aduce aminte de un lucru știut. ♦ Eroare, inadvertență comisă din neatenție de o persoană care vorbește sau scrie ceva. – Din fr., lat. lapsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapte
LÁPTE, (2) lăpturi, s. n. 1. Lichid alb-gălbui cu gust dulceag, foarte hrănitor, secretat de glandele mamare ale femelelor mamiferelor (care constituie hrana exclusivă a sugarului și a puiului de animal). ◊ Purcel (sau vițel) de lapte = purcel (sau vițel) care nu a fost înțărcat. Lapte-de-pasăre = desert preparat din lapte, ouă și zahăr. (Astron.) Calea-Laptelui = Calea-Lactee. ◊ Loc. adj. De lapte = (despre animale) crescut pentru producția de lapte, care produce mult lapte. ◊ Compuse: (Bot.) laptele-câinelui = plantă erbacee răspândită prin locuri necultivate, a cărei tulpină conține un suc lăptos; alior (Euphorbia cyparissias); laptele-cucului = plantă erbacee cu flori galbene, a cărei tulpină conține un suc lăptos; alior (Euphorbia helioscopia); laptele-stăncii = lăptișor. 2. (Rar; la pl.) Diferite sortimente de lapte (1) sau de produse alimentare preparate din (sau cu) lapte. 3. Suc care se găsește în unele plante sau fructe ori se prepară din acestea și este asemănător la aspect cu laptele (1). ◊ Expr. (A fi) în lapte = (despre plante și părți ale lor, mai ales despre cereale) (a fi) necopt, crud. 4. (În sintagmele) Lapte de malț = malț măcinat și amestecat cu apă, folosit la prepararea berii. Lapte de var = amestec de var stins și apă, folosit la zugrăvit și în industrie; apă de var. Lapte de ciment = amestec format din praf de ciment și apă, folosit în lucrările de asfaltare, de construcții etc. – Lat. lac, -ctis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laptop
LAPTOP, laptopuri, s. n. Computer personal, portabil, cu baterii sau curent electric. [Pr.: léptop] – Din engl. laptop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapţi
LAPȚI s. m. pl. Glande sexuale masculine la pești, cu aspect de masă gelatinoasă alb-lăptoasă. – Lat. lactes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lapți
LAPȚI s. m. pl. Glande sexuale masculine la pești, cu aspect de masă gelatinoasă alb-lăptoasă. – Lat. lactes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lar
LAR, lari, s. m. 1. Divinitate în mitologia romană, considerată a fi protector al casei și al familiei. 2. Fig. Cămin, casă (părintească). – Din lat. Lar, Laris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lara
Lara, nimfă care a dat în vileag dragostea lui Iupiter pentru Iuturna și i-a vorbit Iunonei despre infidelitatea soțului ei. Drept pedeapsă, părintele zeilor i-a smuls limba din gură. Apoi a încredințat-o lui Mercurius, ca s-o călăuzească în Hades. Pe drum zeul a violat-o și Lara a născut doi frați gemeni, larii (v. și Lares).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

larariu
LARÁRIU, lararii, s. n. Încăpere în casele romane unde se păstrau statuetele larilor și penaților. – Din lat. lararium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lard
LARD s. n. (Reg.) Slănină grasă. – Lat. lardum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larentia
Larentia v. Acca La(u)rentia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lares
Lares, în mitologia romană, divinități protectoare ale familiei și ale casei. Întruchipau sufletele strămoșilor morți care vegheau asupra urmașilor. După o altă versiune, larii, în număr de doi, erau frați gemeni – fiii zeului Mercurius și ai nimfei Lara.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

larg
LARG, -Ă, (I) largi, adj. (II) larguri, s. n. I. Adj. 1. Care ocupă o suprafață mare, care este extins în toate direcțiile; întins, vast. ◊ Expr. În lumea largă = a) în locuri depărtate, departe; b) pretutindeni. 2. De dimensiuni mari; lat. ◊ Loc. adv. Pe larg = în mod amplu, amănunțit. ♦ (Despre recipiente sau cavități) Cu dimensiunea transversală mare; p. ext. cuprinzător, încăpător. ◊ Expr. Mână largă, se zice despre un om generos sau cheltuitor. ♦ (Despre veșminte) De o croială bogată, care permite mișcarea liberă a corpului; care este prea mare față de dimensiunile unei persoane. ◊ Expr. A da (ceva) cu mâneci largi = a da bucuros, cu voie bună; a fi darnic. ♦ (Despre gesturi, mișcări etc.) Desfășurat în toată amploarea. ♦ Fig. Care nu este meschin, care este liber, generos, înaintat. Vederi largi. II. S. n. 1. (Articulat; urmat de determinări în genitiv care indică o suprafață) Întreaga suprafață (a unui loc); partea mai largă (a unui loc). ♦ Loc pe mare depărtat de țărm. ◊ Loc. adv. În larg = departe de țărm, pe apă. 2. Loc deschis care se întinde departe în toate direcțiile; întindere mare, spațiu vast. ◊ Expr. A fi (sau a se simți) la (sau în) largul său = a fi (sau a se simți) în deplină libertate, nestingherit. – Lat. largus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larga
LARGÁ, larghez, vb. I. Tranz. A desprinde un obiect (balast, lest) dintr-o aeronavă în zbor, prin aruncare sau cu ajutorul unui mecanism. – Din fr. larguer, it. largare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

largare
LARGÁRE, largări, s. f. Acțiunea de a larga și rezultatul ei. – V. larga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larghetto
LARGHÉTTO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Într-un tempo intermediar între largo și andante. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

largheţe
LARGHÉȚE s. f. Dărnicie, generozitate. – Din it. larghezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larghețe
LARGHÉȚE s. f. Dărnicie, generozitate. – Din it. larghezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

largo
LÁRGO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Într-un tempo foarte lent. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lari
Lari = Lares.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

larice
LÁRICE, larici, s. f. (Bot.) Zadă. [Var.: láriță s. f.] – Din it. larice, lat. larix, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lariformă
LARIFÓRMĂ, lariforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări acvatice palmipede, din care fac parte pescărușii; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. lariforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringal
LARINGÁL, -Ă, laringali, -e, adj. (Despre sunete) Care se articulează în regiunea laringelui. – Din fr. laryngal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringe
LARÍNGE, laringe, s. n. (Anat.) Partea superioară a traheii, formată din mai multe cartilaje, în structura căreia intră și coardele vocale; beregată. – Din it. laringe. Cf. fr. larynx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringectomie
LARINGECTOMÍE, laringectomii, s. f. (Med.) Incizie, extirpare a laringelui. – Din fr. laryngectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringian
LARINGIÁN, -Ă, laringieni, -e, adj. Care ține de laringe, al laringelui. [Pr.: -gi-an] – Din fr. laryngien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringită
LARINGÍTĂ, laringite, s. f. Boală care constă în inflamația (mucoasei) laringelui. – Din fr. laryngite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringofon
LARINGOFÓN, laringofoane, s. n. Microfon care se aplică pe gât, în dreptul laringelui, folosit mai ales în transmisiunile din tanc sau din avion. – Din fr. laryngophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringolog
LARINGOLÓG, -Ă, laringologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specializat în laringologie. – Din fr. laryngologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringologic
LARINGOLÓGIC, -Ă, laringologiei, -ce, adj. (Med.) Referitor la laringologie. – Din fr. laryngologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringologie
LARINGOLOGÍE s. f. Parte a medicinei care se ocupă cu studiul laringelui și al bolilor lui. – Din fr. laryngologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringopatie
LARINGOPATÍE, laringopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile laringelui. – Din fr. laryngopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringoscop
LARINGOSCÓP, laringoscoape, s. n. Instrument alcătuit dintr-o oglindă prevăzută cu coadă lungă, folosit la examinarea laringelui. – Din fr. laryngoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringoscopic
LARINGOSCÓPIC, -Ă, laringoscopici, -ce, adj. Referitor la laringoscop, de laringoscop. – Din fr. laryngoscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringoscopie
LARINGOSCOPÍE, laringoscopii, s. f. Examinare medicală a laringelui cu ajutorul laringoscopului. – Din fr. laryngoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringospasm
LARINGOSPÁSM, laringospasme, s. n. (Med.) Spasm al mușchilor glotici. – Din fr. laryngospasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringostroboscop
LARINGOSTROBOSCÓP, laringostroboscoape, s. n. (Fon.) Stroboscop specializat pentru studiul coardelor vocale în timpul fonației. – Din fr. laryngostroboscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringostroboscopie
LARINGOSTROBOSCOPÍE, laringostroboscopii, s. f. (Fon.) Observare a coardelor vocale cu laringostroboscopul. – Din fr. laryngostroboscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laringotomie
LARINGOTOMÍE, laringotomii, s. f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea sau secționarea laringelui. – Din fr. laryngotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larissa
Larissa, mama (sau fiica lui Pelasgus, de la care-și trăgeau numele mai multe cetăți tesaliene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lariţă
LÁRIȚĂ s. f. v. larice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lariță
LÁRIȚĂ s. f. v. larice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larmă
LÁRMĂ s. f. 1. Zgomot mare; gălăgie. ♦ Fig. (Rar) Frământare, zbucium. 2, (înv.) Alarmă. – Din magh. lárma, sb. larma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larvae
Larvae (sau Lemures), în mitologia romană, spirite ale morților care ieșeau noaptea din morminte. Erau invocate la anumite sărbători, numite Lemur(al)ia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

larvar
LARVÁR, -Ă, larvari, -e, adj. Care este în stare de larvă; referitor la larvă. ♦ Fig. Ascuns, latent, nevăzut^2. – Din fr. larvaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larvă
LÁRVĂ, larve, s. f. Stadiu în dezvoltarea individuală a unor animale la ieșirea din ou, deosebit prin formă și mod de viață de stadiul adult. – Din fr. larve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

larvicid
LARVICÍD, larvicide, s. n. Substanță care ucide larvele unor insecte. ◊ (Adjectival) Substanță larvicidă. – Din fr. larvicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lasciv
LASCÍV, -Ă, lascivi, -e, adj. (Despre gesturi, cuvinte etc.) Care ațâță la plăceri senzuale; senzual, voluptuos; obscen, imoral. – Din fr. lascif, lat. lascivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lascivitate
LASCIVITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este lasciv; înclinare spre senzualism; senzualitate, voluptate; obscenitate, imoralitate. – Din fr. lascivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laser
LÁSER, lasere, s. n. Dispozitiv pentru amplificarea sau generarea undelor electromagnetice din domeniul optic pe baza efectului de emisie forțată a sistemelor atomice, care permite o concentrare de energie corespunzătoare unei temperaturi de zeci de mii de grade. – Din engl., fr. laser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lasetă
LASÉTĂ, lasete, s. f. Cordon îngust, drept sau rotund, utilizat la confecționarea unor dantele. ♦ Obiect de decorație interioară lucrat cu acest cordon. – Din fr. lacet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lasitudine
LASITÚDINE s. f. (Livr.) Stare sau senzație de oboseală psihică, plictiseală, dezgust etc. – Din fr. lassitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lasou
LASÓU, lasouri, s. n. Curea sau frânghie lungă, terminată la un capăt cu un laț, folosită în America pentru prinderea animalelor sălbatice. – Din fr. lasso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lastex
LÁSTEX, lastexuri, s. n. Fir de cauciuc, de obicei îmbrăcat în fibre textile, care se folosește în industria confecțiilor; p. ext. țesătură, obiect de îmbrăcăminte care cuprinde asemenea fire. ♦ Portjartier elastic. – Din fr., it. lastex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lastic
LASTÍC s. n. (Înv.) Stofă de lână asemănătoare cu satinul. [Acc. și: lástic] – Din fr., engl. lasting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lastră
LÁSTRĂ, lastre, s. f. (Înv.) Stofă scumpă de lână. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laş
LAȘ, -Ă, lași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) lipsit de curaj și de sentimentul onoarei; (om) fricos, mișel. 2. Adj. Care demonstrează, trădează lipsă de curaj și de sentiment al onoarei. – Din fr. lâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laș
LAȘ, -Ă, lași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) lipsit de curaj și de sentimentul onoarei; (om) fricos, mișel. 2. Adj. Care demonstrează, trădează lipsă de curaj și de sentiment al onoarei. – Din fr. lâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laşitate
LAȘITÁTE, (2) lașități, s. f. 1. Faptul de a fi laș; starea celui laș. 2. (Concr.) Faptă, atitudine de om laș. – Laș + suf. -itate (după fr. lâcheté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lașitate
LAȘITÁTE, (2) lașități, s. f. 1. Faptul de a fi laș; starea celui laș. 2. (Concr.) Faptă, atitudine de om laș. – Laș + suf. -itate (după fr. lâcheté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lat
LAT, -Ă, (1) lați, -te, adj., (2) laturi, s. n. 1. Adj. Care are o lățime (relativ) mare. ◊ Loc. adj. Lat în spate (sau în spete) = bine legat, voinic. ◊ Expr. A spune vorbe mari și late = a spune vorbe pompoase, dar fără conținut. (Fam.) A fi lată (rău sau de tot), se spune pentru a arăta că o situație a luat proporții grave, îngrijorătoare. (Fam.) A o face lată (rău sau de tot) = a) a petrece strașnic, a face un mare chef; b) a face (fără voie) o poznă, o gafă, o prostie. ♦ (Fam.) Întins la pământ (fără simțire sau mort). ◊ Expr. A lăsa (pe cineva) lat = a) a bate (pe cineva) foarte tare (lăsându-l în nesimțire); b) a uimi, a impresiona puternic (pe cineva). 2. S. n. Partea lată (1) a unui obiect; lățime. ◊ Un lat de palmă (sau de mână) = măsură populară de lungime, egală cu lățimea unei palme obișnuite cu degetele lipite. ◊ Loc. adv. De-a latul = în curmeziș. – Lat. latus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latent
LATÉNT, -Ă, latenți, -te, adj. Care există, dar nu se manifestă în exterior, putând izbucni oricând. – Din fr. latent, lat. latens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latenţă
LATÉNȚĂ, latențe, s. f. Stare latentă. – Din fr. latence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latență
LATÉNȚĂ, latențe, s. f. Stare latentă. – Din fr. latence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lateral
LATERÁL, -Ă, laterali, -e, adj. 1. Situat pe (una dintre) laturi, pe o parte a unui lucru; situat la margine, la periferie, departe de un centru; lăturalnic. ◊ Arie (sau suprafață) laterală = mărimea suprafeței unui corp prismatic, fără suprafețele bazelor lui. Arie laterală = zonă situată la periferia teritoriului unde se vorbește un dialect sau o limbă. ♦ Fig. Secundar. 2. (În sintagma) Consoană laterală (și substantivat, f.) = consoană articulată prin atingerea vârfului limbii de palatul tare sau de alveolele incisivilor superiori, în timp ce suflul de aer iese prin cele două deschizături lăsate de marginile limbii. „L” este o consoană laterală. 3. (În sintagma) Gândire laterală = proces specific gândirii creatoare, având ca scop obținerea a cât mai multe variante posibile ale obiectului sau fenomenului cercetat. – Din fr. latéral, lat. lateralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laterit
LATERÍT, laterite, s. n. Depozit bogat în hidroxizi de aluminiu și de fier, format prin alterarea unor roci din zona tropicală umedă. – Din fr. latérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lateritic
LATERÍTIC, -Ă, lateritici, -ce, adj. (Min.) Referitor la laterit; care conține laterit. – Din fr. latéritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lateritizare
LATERITIZÁRE, lateritizări, s. f. (Geol.) Proces de formare a solurilor lateritice. – După fr. latéritisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latex
LÁTEX, latexuri, s. n. Suc lăptos secretat de anumite plante. – Din fr., lat. latex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laticifer
LATICIFÉR, laticifere, s. n. Vas, tub, țesut ramificat al unor plante prin care este secretat latexul. ◊ (Adjectival) Vase laticifere. – Din fr. laticifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laticlavă
LATICLÁVĂ, laticlave, s. f. Fâșie lată de purpură care împodobea tunica senatorilor romani. – Din fr. laticlave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latifundiar
LATIFUNDIÁR, -Ă, latifundiari, -e, s. m. și f. Persoană care posedă întinse domenii agricole; mare moșier, mare bogătaș. [Pr.: -di-ar] – Latifundiu + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latifundie
LATIFÚNDIE s. f. v. latifundiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latifundiu
LATIFÚNDIU, latifundii, s. n. Mare proprietate funciară particulară, moșie foarte întinsă; domeniu. [Var.: (înv.) latifúndie s. f.] – Din lat. latifundium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latin
LATÍN, -Ă, latini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație indo-europeană stabilită la sfârșitul milen. 2. î. H. În provincia Latium din Italia Centrală; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține Latiumului sau latinilor (1), privitor la Latium ori la latini; p. ext. care se referă la limba și la literatura romanilor sau care aparține acestora; latinesc. ◊ Limba latină (și substantivat, f.) = limba indo-europeană vorbită de romani. – Din lat. latinus, fr. latin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latin
LATINIZATÓR, -OÁRE, latinizatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care latinizează (cu orice preț). – Latiniza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinesc
LATINÉSC, -EÁSCĂ, latinești, adj. Latin (2). – Latin + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latineşte
LATINÉȘTE adv. În limba latină. – Latin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinește
LATINÉȘTE adv. În limba latină. – Latin + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinism
LATINÍSM, (1) latinisme, s. n. 1. Cuvânt, formă sau construcție sintactică împrumutate (fără necesitate) din limba latină (și neasimilate încă în limba care a făcut împrumutul). 2. Curent apărut în lingvistica și în filologia românească din sec. XIX, care, pentru a demonstra caracterul latin al limbii române, a încercat să elimine din ea cuvintele de alte origini și să modifice astfel forma celor latine, încât să le apropie cât mai mult de forma originară; a contribuit la generalizarea scrierii cu caractere latine și a adus noi argumente în sprijinul originii latine a limbii române. – Din fr. latinisme. Cf. latin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinist
LATINÍST, -Ă, latiniști, -ste, s. m. și f. 1. Specialist în filologia latină și în Antichitatea romană. 2. Adept al latinismului (2). ◊ (Adjectival) Curent latinist sau școală latinistă = latinism (2). – Din fr. latiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinitate
LATINITÁTE s. f. Faptul de a avea origine latină sau caracter latin. ♦ Nume dat culturii și civilizației latine. – Din fr. latinité, lat. latinitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latiniza
LATINIZÁ, latinizez, vb. I. Tranz. A introduce pe cale savantă și în mod masiv cuvinte latine într-o limbă sau a reface forma cuvintelor de origine latină din acea limbă pentru a le face cât mai apropiate de forma originară. – Din fr. latiniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinizant
LATINIZÁNT, -Ă, latinizanți, -te, adj. Care urmărește latinizarea limbii, care lucrează în acest scop; (despre cuvinte, texte etc.) latinizat. – Din fr. latinisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinizare
LATINIZÁRE, latinizări, s. f. Acțiunea de a latiniza și rezultatul ei. – V. latiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinizat
LATINIZÁT, -Ă, latinizați, -te, adj. (Despre cuvinte, texte etc.) Care a căpătat o formă, un aspect apropiat de limba latină. – V. latiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latino
LATÍNO s. n. Gen de muzică foarte ritmată originară din America de Sud. ◊ (Adjectival) Muzică latino. – Din fr. latino
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinoamerican
LATINOAMERICÁN, -Ă, latinoamericani, -e, adj. Care aparține Americii Latine, privitor la America Latină. – Din fr. latino-américain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latinus
Latinus, rege străvechi din Latium, de la care vechii aborigeni s-au numit latini. Cu soția sa, regina Amata, a avut o fiică – Lavinia – pe care a căsătorit-o, la rîndul ei, cu Aeneas, la sosirea eroului în Italia (v. și Aeneas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

latir
LATÍR s. m. Plantă erbacee furajeră din familia leguminoaselor, cu tulpina târâtoare și ramificată, cu frunzele terminate cu un cârcel și cu flori albastre, violete, roz, albe sau galbene (Lathyrus salivus). – Din lat. lathyrus (denumirea științifică a plantei).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latitudine
LATITÚDINE, latitudini, s. f. 1. Distanța unghiulară a unui punct de pe glob față de ecuator, măsurată pe meridianul care trece prin acel punct și exprimată în grade, minute și secunde. 2. Fig. Libertate de acțiune, posibilitate de a acționa după voie. – Din fr. latitude, lat. latitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latona
Latona = Leto.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

latrină
LATRÍNĂ, latrine, s. f. Closet (rudimentar), privată, hazna. – Din lat. latrina, fr. latrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

latură
LÁTURĂ, laturi, s. f. 1. Parte laterală, margine a unui obiect. ♦ Spec. Fiecare dintre cele două părți laterale ale corpului unei ființe, în dreptul coastelor. ♦ Parte, sens, direcție. ◊ Loc. adv. În lături = la o parte, într-o parte. Pe lături = într-o parte și în alta. Pe de lături = alături, pe lângă; fig. pe ocolite, indirect. ◊ Loc. prep. Pe de lăturile... = pe marginile... ◊ Expr. A (nu) se da în lături = a (nu) ezita să facă sau să spună ceva. ♦ (Înv. și pop.) Bucată, zonă de la marginea unei întinderi de pământ, a unui ținut. ◊ Expr. A bate laturile = a umbla fugar. 2. Aspect sub care se poate prezenta sau sub care poate fi analizat un lucru. 3. Fiecare dintre semidreptele care formează un unghi sau dintre liniile care mărginesc un poligon. [Pl. și: lături. – Var.: láture s. f.] – Lat. *latora (= latera, pl. lui latus, -eris).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lature
LÁTURE s. f. v. latură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laţ
LAȚ^2 s. n. v. leaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laț
LAȚ^2 s. n. v. leaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laţ
LAȚ^1, lațuri, s. n. 1. Nod larg la capătul unei sfori, făcut în așa fel încât să se poată strânge în jurul unui punct fix. 2. Instrument pentru prins păsări sau animale, constând dintr-un ochi de sfoară, de sârmă etc. – Lat. *laceus (= laqueus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laț
LAȚ^1, lațuri, s. n. 1. Nod larg la capătul unei sfori, făcut în așa fel încât să se poată strânge în jurul unui punct fix. 2. Instrument pentru prins păsări sau animale, constând dintr-un ochi de sfoară, de sârmă etc. – Lat. *laceus (= laqueus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laţe
LÁȚE s. f. pl. Șuvițe de lână netoarse și nepieptănate (de pe un animal); p. anal. (la om) șuvițe de păr care atârnă în mod dezordonat; mițe. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lațe
LÁȚE s. f. pl. Șuvițe de lână netoarse și nepieptănate (de pe un animal); p. anal. (la om) șuvițe de păr care atârnă în mod dezordonat; mițe. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laudanum
LAUDÁNUM s. n. Substanță narcotică din opiu, folosită ca medicament. – Din fr., lat. laudanum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laudatio
LAUDÁTIO s. f. Discurs în care se elogiază cineva sau ceva; panegiric. [Pr.: laudáțio] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laudativ
LAUDATÍV, -Ă, laudativi, -e, adj. Care laudă; favorabil, elogios. [Pr.: la-u-] – Din fr. laudatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laudă
LÁUDĂ, laude, s. f. Exprimare în cuvinte a prețuirii față de cineva sau ceva; cuvinte prin care se exprimă această prețuire; elogiu. ♦ (În propoziții exclamative) Mărire! slavă! cinste! glorie! – Din lăuda (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laur
LÁUR, lauri, s. m. 1. Dafin. ♦ (La pl.) Frunzele dafinului (cu care se încununau odinioară eroii, poeții, oratorii); fig. glorie, victorie. ◊ Expr. A culege lauri = a avea succese, a deveni celebru. A se culca pe lauri = a se mulțumi cu succesele obținute și a nu duce activitatea mai departe. 2. Arbust cu frunze persistente și lucioase, cu flori mici și cu fructe roșii (Ilex aquifolium). 3. Plantă veninoasă cu miros neplăcut, cu flori mari albe și cu fructul o capsulă țepoasă; ciumăfaie (Datura stramonium). ◊ Expr. (Fam.; în fraze interogative sau exclamative) Am mâncat laur(i) sau doar n-am mâncat laur(i) = doar nu-s nebun. – Lat. laurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lauracee
LAURACÉE, lauracee, s. f. (La pl.) Familie de arbori și arbuști din regiunile calde, cu frunzele persistente, bogate în uleiuri eterice; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: la-u-] – Din fr. lauracée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laureat
LAUREÁT, -Ă, laureați, -te, s. m. și f. Persoană, colectiv etc. care a obținut un premiu pentru merite remarcabile în domeniul științei, al literaturii, al artei etc. ◊ (Adjectival) Colectiv laureat. [Pr.: la-u-re-at] – Din fr. lauréat, lat. laureatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laurentia
Laurentia = Acca La(u)rentia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lauruşcă
LAURÚȘCĂ s. f. v. lăuruscă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laurușcă
LAURÚȘCĂ s. f. v. lăuruscă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lausus
Lausus 1. Fiul lui Numitor, condamnat la moarte de către unchiul său, Amulius, care i-a uzurpat tronul. 2. Fiul lui Mezentius. A luptat alături de Turnus împotriva lui Aeneas și a căzut în luptă, răpus de către eroul troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lavabil
LAVÁBIL, -Ă, lavabili, -e, adj. (Despre țesături) Care se poate spăla fără a-și pierde calitățile. – Din fr. lavable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavabilitate
LAVABILITÁTE s. f. Însușire de a fi lavabil. – Din fr. lavabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavabou
LAVABÓU, lavabouri, s. n. Încăpere în cămine, internate etc., utilată cu chiuvete și cu alte instalații sanitare, servind ca spălător comun. ♦ Lavoar; chiuvetă. – Din fr. lavabo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavaj
LAVÁJ, lavajuri, s. n. (Rar) Spălare; spăiătură. [Pl. și: lavaje] – Din fr. lavage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavalieră
LAVALIÉRĂ, lavaliere, s. f. 1. Cravată lată înnodată în formă de fundă, ale cărei capete, scurte, atârnă în jos. 2. Microfon care se atașează la rever sau la buzunar. [Pr.: -li-e-] – Din fr. lavallière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavandă
LAVÁNDĂ, lavande, s. f. 1. (Bot.) Levănțică. ♦ Parfum extras din levănțică. 2. (Cin.) Pozitiv intermediar alb-negru, folosit în contratipare. – Din fr. lavande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavă
LÁVĂ, lave, s. f. Masă minerală în stare lichidă incandescentă, aruncată la suprafața pământului de un vulcan în erupție (și care, prin răcire, dă naștere la diverse roci vulcanice). – Din fr. lave, it. lava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavetă
LAVÉTĂ, lavete, s. f. Cârpă de spălat (motoarele, vasele de bucătărie etc.). – Din fr. lavette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavină
LAVÍNĂ, lavine, s. f. Masă mare de zăpadă care se desprinde din munți și se prăbușește la vale; avalanșă. – Din it. lavina, germ. Lawine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavinia
Lavinia, fiica lui Latinus, regele din Latium, și a Amatei. Fusese făgăduită lui Turnus, căpetenia rutulilor, dar, la sosirea lui Aeneas în Italia, a fost căsătorită de către tatăl ei cu acesta din urmă (v. și Aeneas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

laviţă
LÁVIȚĂ, lavițe, s. f. Scândură lată fixată pe țăruși de-a lungul unui perete în casele țărănești, pe care se stă. ♦ Bancă fixată afară (la poarta caselor țărănești). ♦ (Rar) Scândură pe care se stă în căruță, în sanie. [Var.: láiță s. f.] – Din bg. lavica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laviță
LÁVIȚĂ, lavițe, s. f. Scândură lată fixată pe țăruși de-a lungul unui perete în casele țărănești, pe care se stă. ♦ Bancă fixată afară (la poarta caselor țărănești). ♦ (Rar) Scândură pe care se stă în căruță, în sanie. [Var.: láiță s. f.] – Din bg. lavica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laviu
LAVÍU, (2) laviuri, s. n. 1. Mod de a colora monocrom un desen prin tente cu tuș diluat sau cu o culoare de apă. 2. (Concr.) Desen executat în acest mod. – Din fr. lavis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavoar
LAVOÁR, lavoare, s. n. 1. Mobilă de toaletă, pe care se află ligheanul și celelalte obiecte necesare pentru spălat. 2. Recipient montat într-o încăpere prevăzută cu o sursă de apă și cu un canal de evacuare, care servește la spălatul curent al oamenilor; lavabou, chiuvetă. – Din fr. lavoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavrac
LAVRÁC, lavraci, s. m. Pește marin răpitor, asemănător cu șalăul, de culoare cenușie-argintie, cu o dentiție foarte dezvoltată, apreciat pentru carnea sa; lup-de-mare (Morone labrax). – Din ngr. lávrax, -akos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lavră
LÁVRĂ, lavre, s. f. Mănăstire mare din unele țări ortodoxe, unde călugării locuiesc în chilii construite la distanță unele de altele, în felul caselor unui sat. – Din sl. lavra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lawrenţiu
LAWRÉNȚIU s. n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. [Pr.: lorénțiu] – Din fr. lawrencium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lawrențiu
LAWRÉNȚIU s. n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. [Pr.: lorénțiu] – Din fr. lawrencium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lax
LAX, -Ă, lacși, -xe, adj. Care nu este strâns, întins sau încordat; destins, lejer. – Din lat. laxus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laxativ
LAXATÍV, -Ă, laxativi, -e, adj., s. n. (Substanță, medicament) care posedă ușoare proprietăți purgative. – Din fr. laxatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laxism
LAXÍSM s. n. Sistem, atitudine teologică, filosofică, politică tolerantă. – Din fr. laxisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laxist
LAXÍST, -Ă, laxiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al laxismului. – Din fr. laxiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laxitate
LAXITÁTE s. f. (Med.) Mobilitate crescută a unei articulații. – Din fr. laxité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

layout
LAYOUT, layouturi, s. n. 1. Dispozitiv al elementelor grafice ale unei tipărituri. 2. Schemă a instrucțiunilor de lucru. 3. Reprezentare grafică și planimetrică a unei construcții industriale. [Pr.: léĭaut] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

laz
LAZ, lazuri, s. n. (Reg.) Teren de curând despădurit, transformat în loc arabil sau în pășune. – Din sb., ucr. laz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lazaret
LAZARÉT, lazarete, s. n. (Astăzi rar) Spital izolat pentru persoane presupuse a fi contaminte de o boală contagioasă. ♦ Infirmerie. [Pl. și: lazareturi. – Var.: lăzărét s. n.] – Din fr. lazaret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lazulit
LAZULÍT s. n. Fosfat natural hidratat de aluminiu, de magneziu, de fier și de calciu, cristalizat, de culoare albăstrie, abraziv, folosit la confecționarea lentilelor. – Din fr. lazulite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lazurit
LAZURÍT s. n. Silicat natural de aluminiu și de sodiu, asociat cu sulfură de sodiu, de culoare albastră intensă, cristalizat, folosit la confecționarea unor obiecte de artă, la prepararea unor vopsele; lapis, lapislazuli. – Din fr. lazurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărţa
LĂBĂRȚÁ, lăbărțez, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A se lărgi excesiv, a se deforma; a se întinde în lături. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărța
LĂBĂRȚÁ, lăbărțez, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A se lărgi excesiv, a se deforma; a se întinde în lături. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărţare
LĂBĂRȚÁRE, lăbărțări, s. f. Faptul de a se lăbărța; lărgire (excesivă). – V. lăbărța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărțare
LĂBĂRȚÁRE, lăbărțări, s. f. Faptul de a se lăbărța; lărgire (excesivă). – V. lăbărța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărţat
LĂBĂRȚÁT, -Ă, lăbărțați, -te, adj. 1. (Despre haine) Care și-a stricat forma, lărgindu-se prea mult; deformat. ♦ (Despre scris) Cu litere prea mari, nelegate între ele sau prea distanțate. 2. Fig. (Despre stil) Cu dezvoltări prea mari, lipsit de concizie, prolix, diluat. ♦ (Despre felul de a vorbi) Prea rar, tărăgănat. ♦ (Despre gesturi) Care arată lipsă de vioiciune, încetineală, lene. – V. lăbărța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbărțat
LĂBĂRȚÁT, -Ă, lăbărțați, -te, adj. 1. (Despre haine) Care și-a stricat forma, lărgindu-se prea mult; deformat. ♦ (Despre scris) Cu litere prea mari, nelegate între ele sau prea distanțate. 2. Fig. (Despre stil) Cu dezvoltări prea mari, lipsit de concizie, prolix, diluat. ♦ (Despre felul de a vorbi) Prea rar, tărăgănat. ♦ (Despre gesturi) Care arată lipsă de vioiciune, încetineală, lene. – V. lăbărța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăboaie
LĂBOÁIE, lăboaie, s. f. Augmentativ al lui labă; labă mare; p. ext. (fam. și peior.) mână grosolană, mare. – Labă + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbos
LĂBÓS, -OÁSĂ, lăboși, -oase, adj. (Rar) Cu labe mari. – Labă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbuţă
LĂBÚȚĂ, lăbuțe, s. f. Diminutiv al lui labă. – Labă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăbuță
LĂBÚȚĂ, lăbuțe, s. f. Diminutiv al lui labă. – Labă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcar
LĂCÁR, lăcari, s. m. Gen de păsări călătoare și cântătoare, de mărimea unei vrăbii, de culoare brună pe spate și alb-brună pe pântece, care trăiesc în stufărișul din jurul lacurilor și al mlaștinilor (Acrocephalus); pasăre din acest gen. – Lac^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcaş
LĂCÁȘ s. n. v. locaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcaș
LĂCÁȘ s. n. v. locaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcat
LĂCÁT s. n. v. lacăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcată
LĂCÁTĂ s. f. v. lacăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcăraie
LĂCĂRÁIE s. f. Lăcărie. – Lac^1 + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcărie
LĂCĂRÍE s. f. (Pop.) Cantitate mare de apă care acoperă un loc în urma ploilor, a inundațiilor; apă multă vărsată de cineva pe jos; apăraie, lăcăraie. – Lac^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcărit
LĂCĂRÍT s. n. Procedeu de extragere a țițeiului cu ajutorul unei linguri cilindrice, folosit în sondele mai puțin adânci. – Et. nec. Cf. lac^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătoi
LĂCĂTÓI, lăcătoaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui lacăt. – Lacăt + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătui
LĂCĂTUÍ, lăcătuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A încuia cu lacătul. – Lacăt + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuire
LĂCĂTUÍRE, lăcătuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a lăcătui și rezultatul ei. – V. lăcătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuit
LĂCĂTUÍT, -Ă, lăcătuiți, -te, adj. (Rar) încuiat cu lacătul. – V. lăcătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuş
LĂCĂTÚȘ, lăcătuși, s. m. Meșteșugar, lucrător care face sau repară lacăte, broaște, chei etc. sau care efectuează operații de ajustare, de asamblare etc. a pieselor mecanice. – Din magh. lakatos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuș
LĂCĂTÚȘ, lăcătuși, s. m. Meșteșugar, lucrător care face sau repară lacăte, broaște, chei etc. sau care efectuează operații de ajustare, de asamblare etc. a pieselor mecanice. – Din magh. lakatos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuşărie
LĂCĂTUȘĂRÍE, (2) lăcătușării, s. f. 1. Meseria lăcătușului. 2. Atelierul lăcătușului. [Var.: lăcătușeríe s. f.] – Lăcătuș + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătușărie
LĂCĂTUȘĂRÍE, (2) lăcătușării, s. f. 1. Meseria lăcătușului. 2. Atelierul lăcătușului. [Var.: lăcătușeríe s. f.] – Lăcătuș + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătuşerie
LĂCĂTUȘERÍE s. f. v. lăcătușărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcătușerie
LĂCĂTUȘERÍE s. f. v. lăcătușărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcăţel
LĂCĂȚÉL, lăcățele, s. n. Diminutiv al lui lacăt. – Lacăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcățel
LĂCĂȚÉL, lăcățele, s. n. Diminutiv al lui lacăt. – Lacăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcomeşte
LĂCOMÉȘTE adv. (Rar) Cu lăcomie, în mod lacom. – Lacom + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcomește
LĂCOMÉȘTE adv. (Rar) Cu lăcomie, în mod lacom. – Lacom + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcomi
LĂCOMÍ, lăcomesc, vb. IV. Intranz. și refl. A pofti ceva cu lăcomie; a râvni la ceea ce aparține altuia. ♦ Refl. A se lăsa cuprins, stăpânit de lăcomie, a se arăta necumpătat. – Din lacom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcomie
LĂCOMÍE, lăcomii, s. f. Poftă pe care o are cineva de a mânca sau de a bea mult; fig. dorință exagerată de câștig, de avere etc.; aviditate. ◊ Loc. adv. Cu lăcomie = lacom. – Lacom + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcomire
LĂCOMÍRE, lăcomiri, s. f. Acțiunea de a (se) lăcomi și rezultatul ei. – V. lăcomi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcovişte
LĂCOVÍȘTE, lăcoviști, s. f. (Reg.) Loc apătos, mocirlos, mlăștinos. [Var.: lácoviște s. f.] – Cf. bg., sb. lokva „băltoacă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcoviște
LĂCOVÍȘTE, lăcoviști, s. f. (Reg.) Loc apătos, mocirlos, mlăștinos. [Var.: lácoviște s. f.] – Cf. bg., sb. lokva „băltoacă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrăma
LĂCRĂMÁ^1 vb. I v. lăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrăma
LĂCRĂMÁ^2 vb. I v. reclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămare
LĂCRĂMÁRE s. f. v. lăcrimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămaţie
LĂCRĂMÁȚIE s. f. v. reclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămație
LĂCRĂMÁȚIE s. f. v. reclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămător
LĂCRĂMĂTÓR, -OÁRE adj. v. lăcrimător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămioară
LĂCRĂMIOÁRĂ s. f. v. lăcrimioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămos
LĂCRĂMÓS, -OÁSĂ adj. v. lăcrimos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămuţă
LĂCRĂMÚȚĂ s. f. v. lăcrimuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrămuță
LĂCRĂMÚȚĂ s. f. v. lăcrimuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrima
LĂCRIMÁ, lăcrimez, vb. I. 1. Intranz. (Despre oameni) A-i curge lacrimile (de durere, jale, înduioșare etc.); a plânge (ușor), a înlăcrima. 2. Intranz. și refl. (Despre ochi) A se umple (continuu) de lacrimi (ca urmare a unei dureri, a înduioșării, a unei boli etc.); a (se) înlăcrima. [Var.: lăcrămá vb. I] – Lat. lacrimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimar
LĂCRIMÁR, lăcrimare, s. n. (Arh.) Proeminență la cornișa unui acoperiș care împiedică prelingerea pe zidul construcției a apei de ploaie; piesă de lemn ori de metal fixată în același scop pe partea exterioară de la cerceveaua ușilor și a ferestrelor. – Lăcrima + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimare
LĂCRIMÁRE, lăcrimări, s. f. Faptul de a lăcrima. [Var.: lăcrămáre s. f.] – V. lăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimat
LĂCRIMÁT, -Ă, lăcrimați, -te, adj. Cu lacrimi (în ochi); înlăcrimat. – V. lăcrima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimător
LĂCRIMĂTÓR, -OÁRE, lăcrimători, -oare, adj. (Rar) Care lăcrimează, care plânge; întristat. [Var.: lăcrămătór, -oáre adj.] – Lăcrima + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimea
LĂCRIMEÁ, lăcrimele, s. f. (Reg.) Lăcrimioară (1). – Lacrimă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimioară
LĂCRIMIOÁRĂ, lăcrimioare, s. f. 1. Diminutiv al lui lacrimă; lăcrimea, lăcrimiță, lăcrimuță. 2. (În forma lăcrămioară) Mică plantă erbacee cu flori mici, albe, plăcut mirositoare, de forma unor clopoței; mărgăritar, mărgăritărel, cerceluși (Convallaria majalis). [Var.: lăcrămioáră s. f.] – Lacrimă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimiţă
LĂCRIMÍȚĂ, lăcrimițe, s. f. (Reg.) Lăcrimioară (1). – Lacrimă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimiță
LĂCRIMÍȚĂ, lăcrimițe, s. f. (Reg.) Lăcrimioară (1). – Lacrimă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimos
LĂCRIMÓS, -OÁSĂ, lăcrimoși, -oase, adj. (Pop.) 1. Plin de lacrimi, din care picură lacrimi; înlăcrimat. 2. Care plânge ușor. 3. Fig. Care provoacă lacrimi; jalnic, impresionant, de plâns. [Var.: lăcrămós, -oásă adj.] – Lat. lacrimosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimuţă
LĂCRIMÚȚĂ, lăcrimuțe, s. f. (Pop.) Lăcrimioară (1). [Var.: lăcrămúță s. f.] – Lacrimă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcrimuță
LĂCRIMÚȚĂ, lăcrimuțe, s. f. (Pop.) Lăcrimioară (1). [Var.: lăcrămúță s. f.] – Lacrimă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcşor
LĂCȘÓR s. n. v. lăcușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcșor
LĂCȘÓR s. n. v. lăcușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcui
LĂCUÍ, lăcuiesc, vb. IV. Tranz. A aplica un strat de lac^2, a vopsi cu lac^2 (suprafața unui obiect). – Lac^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuinţă
LĂCUÍNȚĂ s. f. v. locuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuință
LĂCUÍNȚĂ s. f. v. locuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuire
LĂCUÍRE, lăcuiri, s. f. Acțiunea de a lăcui și rezultatul ei. – V. lăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuit
LĂCUÍT, -Ă, lăcuiți, -te, adj. Vopsit cu lac^2, acoperit cu un strat de lac^2. – V. lăcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuitor
LĂCUITÓR^1, -OÁRE s. m. și f. v. locuitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuitor
LĂCUITÓR^2, -OÁRE, lăcuitori, -oare, s. m. și f. Lucrător specializat în lucrări de lăcuire. [Pr.: -cu-i-] – Lăcui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăculeţ
LĂCULÉȚ, lăculețe, s. n. Lăcușor. – Lac^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăculeț
LĂCULÉȚ, lăculețe, s. n. Lăcușor. – Lac^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcustar
LĂCUSTÁR, lăcustari, s. m. Pasăre migratoare cu pene trandafirii pe corp și negre-violete pe cap, pe picioare și la coadă, care se hrănește mai ales cu lăcuste (Sturnus roseus). – Lăcustă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcustă
LĂCÚSTĂ, lăcuste, s. f. Nume dat mai multor specii de insecte din ordinul ortopterelor, dăunătoare agriculturii, care se caracterizează prin lungimea antenelor și prin picioarele posterioare foarte lungi, adaptate pentru sărit; insectă care aparține uneia dintre aceste specii. [Var.: locústă s. f.] – Lat. lacusta (= locusta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcuşor
LĂCUȘÓR, lăcușoare, s. n. Diminutiv al lui lac^1; lăculeț. [Var.: lăcșór s. n.] – Lac^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăcușor
LĂCUȘÓR, lăcușoare, s. n. Diminutiv al lui lac^1; lăculeț. [Var.: lăcșór s. n.] – Lac^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădăţuie
LĂDĂȚÚIE, lădățui, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui lădiță. – Lădiță + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădățuie
LĂDĂȚÚIE, lădățui, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui lădiță. – Lădiță + suf. -uie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădişoară
LĂDIȘOÁRĂ, lădișoare, s. f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădișoară
LĂDIȘOÁRĂ, lădișoare, s. f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădiţă
LĂDÍȚĂ, lădițe, s. f. Diminutiv al lui ladă; lădișoară, lăduță. – Ladă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădiță
LĂDÍȚĂ, lădițe, s. f. Diminutiv al lui ladă; lădișoară, lăduță. – Ladă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lădoi
LĂDÓI, lădoaie, s. n. Augmentativ al lui ladă; ladă mare. – Ladă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăduţă
LĂDÚȚĂ, lăduțe, s. f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăduță
LĂDÚȚĂ, lăduțe, s. f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăfăi
LĂFĂÍ, lăfăiesc, vb. IV. Refl. 1. A sta comod pe ceva sau undeva, întinzându-și corpul în voie. 2. A trăi comod, în belșug; a huzuri, a se desfăta. [Prez. ind. și: lắfăi] – Din magh. leffenni „a bălăbăni, a atârna”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăfăire
LĂFĂÍRE s. f. Faptul de a se lăfăi. – V. lăfăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăfăit
LĂFĂÍT, -Ă, lăfăiți, -te, adj. Comod, destins; în huzur, îmbelșugat. – V. lăfăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăhuză
LĂHÚZĂ s. f. v. lăuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăhuzie
LĂHUZÍE s. f. v. lăuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăibărac
LĂIBĂRÁC, lăibărace, s. n. (Pop.) Laibăr. – Laibăr + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăibăraş
LĂIBĂRÁȘ, lăibărașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui laibăr (1); lăibăruț. [Var.: laibăráș s. n.] – Laibăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăibăraș
LĂIBĂRÁȘ, lăibărașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui laibăr (1); lăibăruț. [Var.: laibăráș s. n.] – Laibăr + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăibăruţ
LĂIBĂRÚȚ, lăibăruțe, s. n. (Pop.) Lăibăraș. – Laibăr + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăibăruț
LĂIBĂRÚȚ, lăibăruțe, s. n. (Pop.) Lăibăraș. – Laibăr + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăicer
LĂICÉR, lăicere, s. n. (Reg.) Covor țărănesc de lână care se așterne pe jos sau cu care se împodobesc la țară lavițele și pereții. [Pr.: lă-i-. – Var.: lăvicér s. n.] – La(v)iță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăieş
LĂIÉȘ, lăieși, s. m. Lăieț. [Pr.: lă-ieș] – Laie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăieș
LĂIÉȘ, lăieși, s. m. Lăieț. [Pr.: lă-ieș] – Laie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăieţ
LĂIÉȚ, -IÁȚĂ, lăieți, -e, s. m. și f., adj. (Țigan nomad) care face parte dintr-o laie; p. ext. (om) cu înfățișare neîngrijită, cu părul lung și nepieptănat. – Laie + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăieț
LĂIÉȚ, -IÁȚĂ, lăieți, -e, s. m. și f., adj. (Țigan nomad) care face parte dintr-o laie; p. ext. (om) cu înfățișare neîngrijită, cu părul lung și nepieptănat. – Laie + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăinici
LĂINICÍ, lăinicesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla fără rost, a hoinări. – Din lainic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lălăi
LĂLĂÍ, lălăiesc, vb. IV. Tranz. A cânta (monoton, la nesfârșit) o melodie, înlocuind de obicei cuvintele cu silaba „la” (repetat). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lălăire
LĂLĂÍRE, lălăiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a lălăi și rezultatul ei. – V. lălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lălăit
LĂLĂÍT, lălăituri, s. n. (Fam.) Faptul de a lălăi. – V. lălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lălăit
LĂLĂÍT, -Ă, lălăiți, -te, adj. v. LĂLĂI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lălâu
LĂLẤU, -ẤIE, lălăi, adj. (Fam.) Care are mișcări greoaie, leneșe, lipsite de grație; p. ext. care este neglijent, neîngrijit, rău (și murdar) îmbrăcat. [Pl. și: (f.) lălăie] – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămâi
LĂMẤI, lămâi, s. m. Arbust din țările calde, cu frunze ovale lucitoare și florile albe, cultivat pentru fructele lui comestibile (Citrus limon). – Din lămâie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămâie
LĂMẤIE, lămâi, s. f. Fructul lămâiului, de formă sferică alungită, cu coaja galbenă, aromată și cu miezul acru, bogat în vitamine. [Pr.: -mâ-ie. – Var.: (reg.) alămấie s. f.] – Din ngr. lemóni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămâioară
LĂMÂIOÁRĂ, lămăioare, s. f. Mic arbust din familia labiatelor, cu flori foarte aromate, care se folosește drept condiment (Thymus vulgaris). [Pr.: -mâ-ioa-] – Lămâie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămâiţă
LĂMÂÍȚĂ, lămâițe, s. f. 1. Arbust ornamental cu flori mici de culoare albă, ale cărui frunze, frecate în mână, răspândesc un miros de lămâie (Philadelphus coronarius). 2. Floare artificială de ceară albă, din care se fac coronițe și buchețele pentru mirese și cocarde pentru cei care participă la nuntă. – Lămâie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămâiță
LĂMÂÍȚĂ, lămâițe, s. f. 1. Arbust ornamental cu flori mici de culoare albă, ale cărui frunze, frecate în mână, răspândesc un miros de lămâie (Philadelphus coronarius). 2. Floare artificială de ceară albă, din care se fac coronițe și buchețele pentru mirese și cocarde pentru cei care participă la nuntă. – Lămâie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămpărie
LĂMPĂRÍE, lămpării, s. f. Încăpere în mine, în gări etc., în care se păstrau și se întrețineau lămpile sau felinarele de întrebuințare curentă; lampisterie. – Lampă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămpişoară
LĂMPIȘOÁRĂ, lămpișoare, s. f. (Rar) Lămpiță. – Lampă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămpișoară
LĂMPIȘOÁRĂ, lămpișoare, s. f. (Rar) Lămpiță. – Lampă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămpiţă
LĂMPÍȚĂ, lămpițe, s. f. Diminutiv al lui lampă; lămpișoară. – Lampă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămpiță
LĂMPÍȚĂ, lămpițe, s. f. Diminutiv al lui lampă; lămpișoară. – Lampă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămuri
LĂMURÍ, lămuresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A ajuta pe cineva să înțeleagă sau a înțelege, a ajunge să înțeleagă ceva. ♦ Refl. recipr. A ajunge la o concluzie, la înțelegerea unui lucru în urma unei discuții în care s-au dezbătut aspectele neclare, contradictorii. 2. Tranz. A face să fie clar, înțeles de cineva; a clarifica, a desluși. ♦ Refl. A deveni limpede, clar, explicit pentru cineva. 3. Refl. (Despre obiecte) A apărea vederii în mod distinct; a se contura cu claritate. 4. Tranz. și refl. (Înv.) A face să devină sau a deveni curat, lipsit de corpuri străine, pur. – Din lamură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămurire
LĂMURÍRE, lămuriri, s. f. Acțiunea de a (se) lămuri și rezultatul ei; clarificare, deslușire, explicație (suplimentară). – V. lămuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămurit
LĂMURÍT, -Ă, lămuriți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. (Despre oameni) Care a înțeles clar ceva; limpezit^2. 2. (Despre idei, probleme etc.) Care este ușor de înțeles pentru cineva; explicit, clar, limpede. 3. (Despre obiecte) Care apare vederii cu claritate. – V. lămuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lămuritor
LĂMURITÓR, -OÁRE, lămuritori, -oare, adj. Care lămurește, explică, care ajută la lămurirea cuiva. – Lămuri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăncer
LĂNCÉR s. m. v. lăncier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăncier
LĂNCIÉR, lăncieri, s. m. Soldat din vechea cavalerie a unor țări, care era înarmat cu lance. [Pr.: -ci-er. – Var.: lăncér s. m.] – Din fr. lancier (după lance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănţişor
LĂNȚIȘÓR, lănțișoare, s. n. Diminutiv al lui lanț; lanț mic de metal prețios, servind ca podoabă; lanțug, lănțuș, lănțușor. ♦ Lucrătură sau împletitură cu un singur fir, făcută cu acul sau cu croșeta, care are forma unui lanț mic. – Lanț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănțișor
LĂNȚIȘÓR, lănțișoare, s. n. Diminutiv al lui lanț; lanț mic de metal prețios, servind ca podoabă; lanțug, lănțuș, lănțușor. ♦ Lucrătură sau împletitură cu un singur fir, făcută cu acul sau cu croșeta, care are forma unui lanț mic. – Lanț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănţuc
LĂNȚÚC s. n. v. lănțug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănțuc
LĂNȚÚC s. n. v. lănțug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănţug
LĂNȚÚG, lănțuguri, s. n. (Pop.) Lanț (1); lănțișor. [Var.: lănțúc, lanțúg s. n.] – Din ucr. lancuh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănțug
LĂNȚÚG, lănțuguri, s. n. (Pop.) Lanț (1); lănțișor. [Var.: lănțúc, lanțúg s. n.] – Din ucr. lancuh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănţuire
LĂNȚUÍRE, lănțuiri, s. f. v. LĂNȚUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lănțuire
LĂNȚUÍRE, lănțuiri, s. f. v. LĂNȚUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lănţuit
LĂNȚUÍT, -Ă, lănțuiți, -te, adj. v. LĂNȚUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lănțuit
LĂNȚUÍT, -Ă, lănțuiți, -te, adj. v. LĂNȚUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lănţuş
LĂNȚÚȘ, lănțușe, s. n. Lănțișor. – Lanț + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănțuș
LĂNȚÚȘ, lănțușe, s. n. Lănțișor. – Lanț + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănţuşor
LĂNȚUȘÓR, lănțușoare, s. n. (Rar) Lănțișor. – Lanț + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lănțușor
LĂNȚUȘÓR, lănțușoare, s. n. (Rar) Lănțișor. – Lanț + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăor
LĂÓR s. n. Firele de cânepă sau de in care rezultă după melițare și din care se extrage fuiorul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăpăda
LĂPĂDÁ vb. I v. lepăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăpăi
LĂPĂÍ vb. IV v. lipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptar
LĂPTÁR, lăptari, s. m. Bărbat care se ocupă cu vânzarea sau colectarea laptelui. – Lapte + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptaş
LĂPTÁȘ, lăptașe, s. n. Unealtă de pescuit alcătuită din una sau mai multe plase legate în formă de sac cu gura foarte largă. – Din bg. laptaš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptaș
LĂPTÁȘ, lăptașe, s. n. Unealtă de pescuit alcătuită din una sau mai multe plase legate în formă de sac cu gura foarte largă. – Din bg. laptaš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptăreasă
LĂPTĂREÁSĂ, lăptărese, s. f. Femeie care se ocupă cu vânzarea laptelui. – Lăptar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptărie
LĂPTĂRÍE, lăptării, s. f. Magazin unde se vând lapte și produse lactate; local de consumație unde se servesc produse lactate. ♦ (La pl.) Produse lactate; mâncăruri preparate din lapte. ♦ (Fam. și peior.) Sâni (mari). – Lăptar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptic
LĂPTÍC s. n. (Fam.; în limbajul copiilor) Lapte. – Lapte + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptişor
LĂPTIȘOR, (1, 2) s. n., (3) lăptișori, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui lapte. 2. S. n. (în sintagma) Lăptișor de matcă = produs secretat de glandele faringiene ale albinelor doici, care constituie hrana larvelor de matcă, utilizat în medicină și în cosmetică. 3. S. m. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu mai multe rozete de frunze lanceolate, cu flori albe, răspândită în regiunea alpină; laptele-stâncii (Androsace chamaejasme). – Lapte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptișor
LĂPTIȘOR, (1, 2) s. n., (3) lăptișori, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui lapte. 2. S. n. (în sintagma) Lăptișor de matcă = produs secretat de glandele faringiene ale albinelor doici, care constituie hrana larvelor de matcă, utilizat în medicină și în cosmetică. 3. S. m. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu mai multe rozete de frunze lanceolate, cu flori albe, răspândită în regiunea alpină; laptele-stâncii (Androsace chamaejasme). – Lapte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptoc
LĂPTÓC, lăptoace, s. n. (Reg.) Jgheab de scânduri prin care trece apa la moară, pentru a învârti roata; scoc, uluc. [Var.: (reg.) lătóc s. n.] – Din ucr. lotók (prin etimologie populară).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptos
LĂPTÓS, -OÁSĂ, lăptoși, -oase, adj. 1. (Pop.; despre animale, mai ales despre vaci) Care are sau produce lapte mult. ◊ Expr. A le crede toate lăptoase = a le crede pe toate adevărate; a fi lesne crezător. 2. De culoarea sau cu aspectul laptelui. – Lapte + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăptucă
LĂPTÚCĂ, lăptuci, s. f. Plantă erbacee legumicolă ale cărei frunze (dispuse în formă de rozetă, alcătuind la unele varietăți o căpățână) sunt comestibile; salată, marulă (Lactuca sativa). – Lat. lactuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgi
LĂRGÍ, lărgesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face (mai) larg; a da sau a căpăta lărgime; a (se) întinde. ♦ Tranz. Fig. A da amploare, a extinde. ♦ Refl. Fig. A se împrăștia, a se răspândi. – Din larg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgime
LĂRGÍME, lărgimi, s. f. 1. Însușirea de a fi larg; întindere în toate direcțiile; lățime, amploare; dimensiunea transversală a unui recipient, a unei cavități. ◊ Expr. Lărgime de vederi = orizont intelectual deschis, înțelegere cuprinzătoare. 2. Loc larg deschis; spațiu larg în care cineva se poate mișca nestingherit. – Larg + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgire
LĂRGÍRE, lărgiri, s. f. Acțiunea de a (se) lărgi și rezultatul ei. – V. lărgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgit
LĂRGÍT^1 s. n. Faptul de a (se) lărgi. – V. lărgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgit
LĂRGÍT^2, -Ă, lărgiți, -te, adj. Care a devenit mai larg, mai cuprinzător, mai amplu. – V. lărgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărgitor
LĂRGITÓR, lărgitoare, s. n. Nume dat mai multor unelte care servesc la lărgirea unui obiect, a unei piese, a unei găuri etc. – Lărgi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărguţ
LĂRGÚȚ, -Ă, lărguți, -e, adj. Diminutiv al lui larg; destul de larg, de lejer. – Larg + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărguț
LĂRGÚȚ, -Ă, lărguți, -e, adj. Diminutiv al lui larg; destul de larg, de lejer. – Larg + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărmălău
LĂRMĂLẮU, lărmălaie, s. n. (Pop.) Hărmălaie, gălăgie, zarvă. – Larmă + suf. -ălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărmui
LĂRMUÍ, lărmuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și pop.) A face larmă, a produce zgomot mare. – Larmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lărmuire
LĂRMUÍRE, lărmuiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a lărmui și rezultatul ei; larmă. – V. lărmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsa
LĂSÁ, las, vb. I. 1. Tranz. A da drumul unui lucru sau unei ființe ținute strâns. ◊ Expr. A lăsa (cuiva) sânge = a face să curgă din corpul cuiva, printr-o incizie, o cantitate de sânge. Lasă-mă să te las, se spune despre un om indiferent, lipsit de energie, neglijent, comod. ♦ Spec. A da drumul să cadă; a lepăda. ♦ A pune, a depune ceva undeva. 2. Tranz. A permite, a îngădui, a admite, a nu opri; spec. a accepta ca cineva sau ceva să rămână într-o anumită stare, într-o anumită situație, a nu interveni pentru a modifica, a schimba sau a întrerupe ceva. ◊ Expr. A lăsa (pe cineva) cu zile sau a-i lăsa (cuiva) zilele = a cruța viața cuiva. A lăsa (pe cineva) în pace (sau încolo) = a nu deranja pe cineva, a nu-l supăra, a-l lăsa să facă ce vrea; a se dezinteresa de cineva. A lăsa (pe cineva) în boii (sau în banii, în apele) lui = a nu se amesteca în treburile cuiva, a lăsa pe cineva în situația în care se află, a nu contraria în planurile, în ideile lui pe cineva. A lăsa (pe cineva) în voie = a da cuiva multă libertate sau întreaga libertate. A lăsa (pe cineva) rece = a nu impresiona, a-l face să rămână indiferent. (Refl.) A (nu) se lăsa (mai) pe (sau pre) jos = a (nu) îngădui să fie întrecut de cineva; a (nu) se strădui să ajungă pe cineva. A nu se lăsa (cu una, cu două, odată cu capul etc.) = a nu admite să cedeze, a se împotrivi cu îndârjire. A se lăsa păgubaș = a renunța la ceva. ♦ Refl. A-și îngădui o anumită ținută. ♦ A nu face ceva imediat, a amâna; a aștepta, a păsui^1. 3. Tranz. A se îndepărta de cineva sau de ceva, a părăsi (plecând); p. ext. a nu se mai interesa, a nu se mai preocupa de cineva sau de ceva. ◊ Expr. A lăsa pe cineva (sau, refl., a se lăsa) în (sau pe) seama (sau grija, voia) sau pradă cuiva = a (se) da în seama (sau în grija, voia) sau pradă cuiva; a (se) încredința cuiva. Lasă (sau, refl., lasă-te) pe mine (sau pe noi)! = ai încredere în mine (sau în noi)! A lăsa (pe cineva sau ceva) la naiba (sau naibii, dracului, focului) = a nu se mai gândi la... ♦ A nesocoti; a omite, a elimina, a trece cu vederea. ♦ Intranz. (La imper., urmat de o propoziție care cuprinde o concesie, o îngăduință sau o amenințare) Așteaptă să vezi! ◊ Expr. Las' dacă = a) desigur că nu; b) (în legătură cu o negație) nu mai încape îndoială că... Lasă că... = în afară de faptul că... ♦ (Despre facultăți fizice sau intelectuale ori despre obiecte care se uzează prin folosință) A nu mai ajuta, a nu mai servi pe cineva (decât într-o mică măsură). ♦ (Despre dureri) A înceta, a trece. ♦ (Determinat prin „în urmă”; adesea fig.) A trece înaintea cuiva sau a ceva; a depăși, a întrece. ♦ Refl. A se dezbăra de un obicei rău, de un nărav. ♦ Refl. A renunța la o întreprindere proiectată. 4. Tranz. A ceda un bun cuiva; a transmite ceva prin moștenire. ♦ A face să rămână, să persiste, să se mențină în urma sa; a degaja, a răspândi în urmă; a provoca, a pricinui. ♦ A da o poruncă, a transmite o dispoziție (în momentul plecării, la despărțire); (despre divinitate) a rândui, a statornici, a hotărî. ◊ Expr. A lăsa cu limbă de moarte (sau cu jurământ) = a da, în ultimele momente ale vieții, dispoziții care să fie îndeplinite după moarte. 5. Refl. A merge la vale, a coborî o pantă. ♦ A se așeza pe ceva venind din zbor. ♦ Fig. (Despre întuneric, ger, căldură etc.) A începe, a se produce, a veni. ◊ Expr. (Tranz.) A lăsa sec(ul) = a) a începe zilele de post (al Paștelui); b) a petrece cu ocazia ultimei zile dinaintea postului (Paștelui). 6. Tranz. A da (mai) jos; a coborî, a apleca. ♦ Intranz. A reduce din preț, a vinde mai ieftin; a ieftini. 7. Refl. A se îndoi, a se apleca (sub o povară); a se așeza; a se culca. ◊ Expr. A se lăsa greu = a) a apăsa cu toată greutatea corpului; b) a consimți cu mare greutate să facă ceva. – Lat. laxare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsare
LĂSÁRE s. f. Acțiunea de a (se) lăsa și rezultatul ei. – V. lăsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsat
LĂSÁT^1 s. n. Faptul de a lăsa. ◊ Lăsatul (sau Lăsata)-secului = (în practica religioasă creștină) ultima zi înainte de începerea unui post (îndeosebi a postului Paștelui); petrecere care are loc cu acest prilej. [Var.: lăsáta s. f. art.] – V. lăsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsat
LĂSÁT^2, -Ă, lăsați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Căruia i s-a dat drumul sau a fost scăpat din mână. 2. La care s-a renunțat, care a fost părăsit. 3. (Despre bunuri) Care a fost primit ca moștenire. 4. (Despre mirosuri, căldură etc.) Care a rămas în urma cuiva sau a ceva, care a fost degajat de cineva sau de ceva. 5. (Despre întuneric, ger, căldură) Care s-a statornicit undeva. 6. Care a fost coborât, care a fost dat mai jos. 7. Încovoiat. – V. lăsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsata
LĂSÁTA s. f. art. v. lăsat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsător
LĂSĂTÓR, -OÁRE, lăsători, -oare, adj. (Rar) Care lasă, care amână treburile de azi pe mâine, care își neglijează îndatoririle. – Lăsa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsătură
LĂSĂTÚRĂ, lăsături, s. f. (Rar) Loc în care s-a produs o denivelare. – Lăsa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăscaie
LĂSCÁIE, lăscăi, s. f. Monedă de aramă valorând o jumătate de para, care a circulat în Țările Române în a doua jumătate a sec. XVIII; p. gener. monedă de valoare foarte mică. ◊ Expr. A nu avea (nicio) lăscaie (frântă sau chioară) = a nu avea absolut niciun ban. [Pr.: -ca-ie. – Var.: lescáie, lețcáie, lițcáie s. f.] – Din ucr. ljackyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăsnicior
LĂSNICIÓR, lăsniciori, s. m. Plantă cu tulpina agățătoare, cu flori violete, cu fructe în formă de boabe roșii la maturitate, a cărei tulpină se întrebuințează în ceaiuri medicinale (Solanum dulcamara). – Cf. sb. lasina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstar
LĂSTÁR, lăstari, s. m. (Adesea fig.) Ramură tânără care se dezvoltă din rădăcina sau tulpina unei plante lemnoase. ♦ (La pl.) Copăcei tineri, crescuți după tăierea unei păduri (din cioturile rămase). [Pl. și: (n.) lăstare] – Din bg. lastar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstăraş
LĂSTĂRÁȘ, lăstărași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui lăstar; lăstărel. [Pl. și: (n.) lăstărașe] – Lăstar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstăraș
LĂSTĂRÁȘ, lăstărași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui lăstar; lăstărel. [Pl. și: (n.) lăstărașe] – Lăstar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstărel
LĂSTĂRÉL, lăstărei, s. m. (Pop.) Lăstăraș. [Pl. și: (n.) lăstărele] – Lăstar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstări
LĂSTĂRÍ, lăstăresc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. (La pers. 3) A da lăstari; a înfrăți; fig. a încolți. 2. Tranz. A suprima lăstarii de prisos. – Din lăstar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstărire
LĂSTĂRÍRE, lăstăriri, s. f. (Rar) Acțiunea de a lăstari și rezultatul ei. – V. lăstări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstăriş
LĂSTĂRÍȘ, lăstărișuri, s. n. Mulțime de lăstari: p. ext. pădurice tânără și deasă. – Lăstar + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstăriș
LĂSTĂRÍȘ, lăstărișuri, s. n. Mulțime de lăstari: p. ext. pădurice tânără și deasă. – Lăstar + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstun
LĂSTÚN, lăstuni, s. m. Pasăre migratoare mică, asemănătoare cu rândunica (Delichon urbica). ♦ Lăstun de apă (sau de mal) = pasăre migratoare cu penajul cenușiu-cafeniu pe spate și alb pe abdomen, care trăiește pe lângă ape (Riparia riparia). ◊ Expr. (Adverbial) A sta lăstun pe capul cuiva = a plictisi pe cineva, a se ține scai de cineva. [Var.: (pop.) lostún s. m.] – Din sl. lastunŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstunaş
LĂSTUNÁȘ, lăstunași, s. m. Diminutiv al lui lăstun. – Lăstun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăstunaș
LĂSTUNÁȘ, lăstunași, s. m. Diminutiv al lui lăstun. – Lăstun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătăreţ
LĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lătăreți, -e, adj. Care are o formă lată și turtită. – Lat + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătăreț
LĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lătăreți, -e, adj. Care are o formă lată și turtită. – Lat + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătăuş
LĂTĂÚȘ, lătăuși, s. m. Mic crustaceu care trăiește în apele dulci, cu capul turtit lateral și încovoiat (Gammarus pulex). – Din lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătăuș
LĂTĂÚȘ, lătăuși, s. m. Mic crustaceu care trăiește în apele dulci, cu capul turtit lateral și încovoiat (Gammarus pulex). – Din lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătoc
LĂTÓC s. n. v. lăptoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătra
LĂTRÁ, látru, vb. I. Intranz. 1. (Despre câini; la pers. 3) A scoate sunete scurte, sacadate, caracteristice speciei; a hămăi, a bate. ♦ Tranz. A se repezi asupra cuiva cu lătrături furioase. 2. (Depr.; despre oameni) A vorbi întruna, zadarnic și pe un ton răstit, a-și bate gura. – Lat. latrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătrare
LĂTRÁRE, lătrări, s. f. (Înv.) Lătrat. – V. lătra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătrat
LĂTRÁT, lătraturi, s. n. Faptul de a lătra (1); sunete caracteristice scoase de câini când latră; lătrare, lătrătură, hămăit, hămăitură, hămăială. – V. lătra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătrat
LĂTRÁT, -Ă, lătrați, -te, adj. v. LĂTRA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lătrător
LĂTRĂTÓR, -OÁRE, lătrători, -oare, adj. (Rar; despre câini) Care latră. ♦ Fig. (Despre felul de a vorbi al cuiva) Asemănător cu un lătrat. ♦ (Substantivat, m.) Câine. – Lătra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătrătură
LĂTRĂTÚRĂ, lătrături, s. f. Lătrat. – Lătra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătunoaie
LĂTUNOÁIE, lătunoaie, s. f. 1. (Pop.) Gaură, răritură care se produce la marginile pânzei în timpul țesutului manual prin ruperea unor fire din urzeală. 2. Scândură plană pe o parte și convexă pe cealaltă, tăiată de la marginea unui buștean. [Var.: (2) lătunói (pl. lătunoi) s. m.] – Latură + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătunoi
LĂTUNÓI s. n. v. lătunoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătunoios
LĂTUNOIOS, -OÂSĂ, lătunoioși, -oase, adj. (Înv.; despre pânză) Care are lătunoi (1); (despre fire) care a produs lătunoi. – Lătunoi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătura
LĂTURÁ vb. I v. alătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăturalnic
LĂTURÁLNIC, -Ă, lăturalnici, -ce, adj. Care este așezat, se află la o parte, la o margine; lateral; colateral; (despre drumuri, străzi etc.) izolat, dosnic; lăturaș. ♦ Fig. (Rar) Ocolit, tainic, ascuns. ♦ Fig. Incorect, necinstit. – Latură + suf. -alnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăturaş
LĂTURÁȘ, -Ă, lăturași, -e, adj. 1. (Înv.; despre cai; adesea substantivat) Înhămat în afara hulubelor, la dreapta sau la stânga cailor dintre hulube. 2. (Rar) Lăturalnic, dosnic. – Latură + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăturaș
LĂTURÁȘ, -Ă, lăturași, -e, adj. 1. (Înv.; despre cai; adesea substantivat) Înhămat în afara hulubelor, la dreapta sau la stânga cailor dintre hulube. 2. (Rar) Lăturalnic, dosnic. – Latură + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lătură
LĂTÚRĂ, lături, s. f. (Mai ales la pl.) Apă murdară rămasă după spălat. ♦ Resturi de mâncare muiate în apă, folosite ca hrană pentru porci. ♦ (Depr.) Mâncare rău gătită, fără gust, urâtă la aspect, de proastă calitate. – Probabil lat. *lavaturae (< lavare „a spăla”) sau din la^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăturiş
LĂTURÍȘ adv. (Reg.) Dintr-o (sau într-o) parte, lateral, pieziș. – Latură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăturiș
LĂTURÍȘ adv. (Reg.) Dintr-o (sau într-o) parte, lateral, pieziș. – Latură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţi
LĂȚÍ, lățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face mai lat, mai larg sau mai turtit. ♦ A (se) întinde în toate direcțiile, a face să devină sau a deveni (mai) întins; a (se) mări. ♦ Refl. Fig. A se răspândi, a se împrăștia, a se propaga. – Din lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăți
LĂȚÍ, lățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face mai lat, mai larg sau mai turtit. ♦ A (se) întinde în toate direcțiile, a face să devină sau a deveni (mai) întins; a (se) mări. ♦ Refl. Fig. A se răspândi, a se împrăștia, a se propaga. – Din lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţime
LĂȚÍME, lățimi, s. f. Însușirea de a fi lat; cea mai mică dintre cele două dimensiuni liniare ale unei suprafețe plane dreptunghiulare; întindere opusă lungimii. ♦ Dimensiunea mijlocie a unui corp paralelipipedic. – Lat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățime
LĂȚÍME, lățimi, s. f. Însușirea de a fi lat; cea mai mică dintre cele două dimensiuni liniare ale unei suprafețe plane dreptunghiulare; întindere opusă lungimii. ♦ Dimensiunea mijlocie a unui corp paralelipipedic. – Lat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţire
LĂȚÍRE, lățiri, s. f. Faptul de a (se) lăți. – V. lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățire
LĂȚÍRE, lățiri, s. f. Faptul de a (se) lăți. – V. lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţiş
LĂȚÍȘ s. n. (Pop.; în expr.) în lățiș și în curmeziș = în lung și în lat, în toate direcțiile; pretutindeni. – Lat + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățiș
LĂȚÍȘ s. n. (Pop.; în expr.) în lățiș și în curmeziș = în lung și în lat, în toate direcțiile; pretutindeni. – Lat + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţişor
LĂȚIȘÓR, lățișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui laț^1. – Laț^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățișor
LĂȚIȘÓR, lățișoare, s. n. (Rar) Diminutiv al lui laț^1. – Laț^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţit
LĂȚÍT, -Ă, lățiți, -te, adj. Devenit mai lat sau mai plat; care are un aspect lat sau plat. ♦ Întins^2. – V. lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățit
LĂȚÍT, -Ă, lățiți, -te, adj. Devenit mai lat sau mai plat; care are un aspect lat sau plat. ♦ Întins^2. – V. lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăţos
LĂȚÓS, -OÁSĂ, lățoși, -oase, adj. (Despre animale și despre coama sau blana lor; p. ext. despre lucruri confecționate din blană sau din lână) Cu lațe multe, cu păr ori fir lung și mițos. ♦ (Despre părul sau barba oamenilor) Cu șuvițe lungi, care atârnă în dezordine; neîngrijit; (despre oameni) care are părul sau barba lăsate să crească lungi și neîngrijite. – Lațe + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lățos
LĂȚÓS, -OÁSĂ, lățoși, -oase, adj. (Despre animale și despre coama sau blana lor; p. ext. despre lucruri confecționate din blană sau din lână) Cu lațe multe, cu păr ori fir lung și mițos. ♦ (Despre părul sau barba oamenilor) Cu șuvițe lungi, care atârnă în dezordine; neîngrijit; (despre oameni) care are părul sau barba lăsate să crească lungi și neîngrijite. – Lațe + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuda
LĂUDÁ, láud, vb. I. Tranz. A exprima prin cuvinte prețuirea, stima față de cineva sau ceva; a aduce laude, a elogia. ♦ Refl. A spune despre sine însuși cuvinte de laudă; a se mândri, a se făli. ◊ Expr. (Fam.) Cum te mai lauzi? = ce mai faci? cum te mai simți? ♦ Refl. A face pe grozavul; a se grozăvi. [Pr.: lă-u-] – Lat. laudare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudabil
LĂUDÁBIL, -Ă, lăudabili, -e, adj. Care este vrednic de laudă. [Pr.: lă-u-] – Din lat. laudabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudare
LĂUDÁRE s. f. Acțiunea de a (se) lăuda și rezultatul ei. [Pr.: lă-u-] – V. lăuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudat
LĂUDÁT, -Ă, lăudați, -te, adj. Care a fost prețuit, apreciat prin cuvinte elogioase. [Pr.: lă-u-] – V. lăuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăcios
LĂUDĂCIÓS, -OÁSĂ, lăudăcioși, -oase, adj. (Rar) Lăudăros. [Pr.: lă-u-] – Lăuda + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăros
LĂUDĂRÓS, -OÁSĂ, lăudăroși, -oase, adj. Care are obiceiul de a se lăuda, căruia îi place să se laude cu orice prilej; fanfaron, lăudăcios. [Pr.: lă-u-] – Lăuda + suf. -ăros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăroşenie
LĂUDĂROȘÉNIE, lăudăroșenii, s. f. Exagerare (sistematică) a meritelor proprii; laudă de sine; lăudăroșie, fanfaronadă. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăroșenie
LĂUDĂROȘÉNIE, lăudăroșenii, s. f. Exagerare (sistematică) a meritelor proprii; laudă de sine; lăudăroșie, fanfaronadă. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăroşie
LĂUDĂROȘÍE s. f. (Rar) Lăudăroșenie. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudăroșie
LĂUDĂROȘÍE s. f. (Rar) Lăudăroșenie. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăudător
LĂUDĂTÓR, -OÁRE, lăudători, -oare, s. m. și f. Persoană care laudă. ◊ Expr. A-i fi murit (cuiva) lăudătorii, se spune ironic despre cineva sau cuiva care se laudă singur. [Pr.: lă-u-] – Lat. laudatorius sau lăuda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuntric
LĂÚNTRIC, -Ă, lăuntrici, -ce, adj. (Adesea fig.) Care se află în interior. – [În]lăuntru + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuruscă
LĂURÚSCĂ, lăuruște, s. f. (Reg.) Viță sălbatică al cărei fruct este un ciorchine cu boabe mici, negre (Vitis silvestris). [Pr.: lă-u-. – Var.: laurúșcă, răurúscă, rourúscă s. f.] – Lat. labrusca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăut
LĂÚT s. n. (Pop.) Acțiunea de a (se) la^3; spălat (pe cap); lăutoare. – V. la^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutar
LĂUTÁR, lăutari, s. m. Muzicant popular care cântă la un instrument cu coarde sau, p. gener., la orice instrument, de obicei dintr-un taraf; scripcar. [Pr.: lă-u-] – Lăută + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutar
LĂUTAR, lăutari, s. m. Muzicant (semi) profesionist, care vehiculează artizanal si pe calea oralității un repertoriu cu origini dintre cele mai variate. Termenul provine din alăutar (alăuta din arabul al' âd). Lăutarii erau instrumentiști (cântau la vioară, violoncel, contrabas, cobză, tambal, nai, fluier, saxofon, clarinet, taragot, trompetă, acordeon etc.) care alcătuiau tarafuri de diferite mărimi și componențe, în funcție de zona folclorică. Datorită activității lor, având un caracter itinerant, ei au fost asemănați cu jongleurii, menestrelii, goliarzii, skomorhii, skoldeii, spielleutes. În Țările Românești ei erau organizați ca meseriași, având în fruntea lor un staroste. În Moldova, cel mai renumit era Barbu Lăutarul – starostele și cobzarul, care a trăit între anii 1780 si 1860, la Iași. (Dicționar de termeni muzicali, coordonator Zeno Vancea; Editura științifică, București, 1984, pag. 264).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lăută
LĂÚTĂ, lăute, s. f. Instrument muzical cu coarde asemănător cu cobza; p. gener. instrument muzical cu coarde. [Var.: alăútă s. f.] – Din tc. lâuta, ngr. laúto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutăresc
LĂUTĂRÉSC, -EÁSCĂ, lăutărești, adj., s. f. 1. Adj. Caracteristic lăutarilor, de lăutar. 2. S.f art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: lă-u-] – Lăutar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutăreşte
LĂUTĂRÉȘTE adv. În felul lăutarilor, ca lăutarii. [Pr.: lă-u-] – Lăutar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutărește
LĂUTĂRÉȘTE adv. În felul lăutarilor, ca lăutarii. [Pr.: lă-u-] – Lăutar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutoare
LĂUTOÁRE, lăutori, s. f. (Reg.) Lăut, lăutură; apă (fiartă cu leșie) pentru spălat pe cap. [Pr.: lă-u-] – Lăut + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăutură
LĂUTÚRĂ, lăuturi, s. f. (Reg.) Lăut, lăutoare. [Pr.: lă-u-] – Lăut + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuză
LĂÚZĂ, lăuze, s. f. Femeie care se află în primele 6-8 săptămâni după o naștere. [Var.: lăhúză, lehúză s. f.] – Din ngr. lehúsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuzi
LĂUZÍ, lăuzesc, vb. IV. Intranz. A se afla în perioada lăuziei. [Pr.: lă-u-. – Var.: lehuzí vb. IV] – Din lăuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăuzie
LĂUZÍE s. f. Starea lăuzei; timpul cât femeia este lăuză. [Pr.: lă-u-. – Var.: lăhuzíe, lehuzíe s. f.] – Lăuză + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăvicer
LĂVICÉR s. n. v. lăicer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăzăret
LĂZĂRÉT s. n. v. lazaret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lăzuire
LĂZUÍRE, lăzuiri, s. f. v. LĂZUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lăzuit
LĂZUÍT, -Ă, lăzuiți, -te, adj. v. LĂZUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lână
LẤNĂ, (3) lânuri, s. f. 1. Părul lung și moale care acoperă corpul unor animale, mai ales al oilor, și care se prelucrează pentru obținerea de fibre. ♦ Cantitate de lână (1) scoasă la o tunsoare de pe o oaie. 2. (În sens larg) Fibră naturală de origine animală, cu proprietăți textile, folosită la fabricarea și confecționarea țesăturilor, a tricotajelor și a pâslelor. ◊ Loc. adj. Lână în lână = a) (despre țesături) care are urzeala și bătătura din lână; b) fig. de calitate superioară; veritabil, autentic. ♦ Lână artificială = fibră textilă obținută din cazeină, având aspectul și unele proprietăți asemănătoare cu lâna (2). Lână regenerată = fibră provenită din zdrențe de stofe și tricoturi, din rebuturi și deșeuri de fabricație, prin a căror destrămare și cardare, în amestec cu lâna obișnuită, se obțin țesături și pâsle. 3. (La pl.) Varietăți de lână (2); obiecte de lână. 4. (În sintagma) Lână de lemn = produs constituit din fâșii subțiri de lemn uscat, tăiat în mașini speciale, folosit la fabricarea plăcilor ușoare de construcție, ca material izolant, în tapițerie, pentru ambalaje etc. – Lat. lana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânărică
LÂNĂRÍCĂ s. f. (Bot.) Bumbăcariță. – Lână + suf. -ărică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânărie
LÂNĂRÍE, lânării, s. f. Filatură de lână. ♦ Prăvălie în care se vinde lână. ♦ (La pl.) Obiecte (de îmbrăcăminte) făcute din lână. – Lână + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânăriţă
LÂNĂRÍȚĂ, lânărițe, s. f. (Bot.) Bumbăcariță. – Lână + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânăriță
LÂNĂRÍȚĂ, lânărițe, s. f. (Bot.) Bumbăcariță. – Lână + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânced
LẤNCED, -Ă, lâncezi, -de, adj. 1. (Înv.) Slăbit de boală, sleit de puteri. 2. Lipsit de vigoare sau de energie; moale. – Lat. languidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lâncezi
LÂNCEZÍ, lâncezesc, vb. IV. Intranz. (Despre oameni) A se afla într-o stare de slăbiciune sau de moleșeală; a nu avea chef de nimic. ♦ Fig. (Despre activități) A stagna. – Din lânced.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lâncezire
LÂNCEZÍRE s. f. Acțiunea de a lâncezi; lâncezeală, moleșeală. ♦ Fig. Stagnare. – V. lâncezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lângă
LẤNGĂ prep. 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) În preajma..., în apropiere de... Acolo lângă fântână, te aștept. 2. (În prep. compuse) De lângă = din preajma..., din apropierea..., din vecinătatea... Pe lângă = a) (introduce un complement indirect) la (cineva); b) (introduce un complement circumstanțial de loc) prin preajma..., prin apropierea...; de-a lungul...; c) (introduce un complement circumstanțial de mod) alături de..., față de..., în comparație cu...; d) (introduce un complement circumstanțial cumulativ) în afară de..., în plus de...; e) (urmat de „că” și precedat de „pe”, cu valoare de conj.) în afară de faptul că..., abstracție făcând... – Lat. longum ad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lângoare
LÂNGOÁRE s. f. v. lingoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânică
LÂNÍCĂ s. f. (Pop.) 1. Diminutiv al lui lână. 2. (Colectiv) Fire subțiri de lână de diferite culori, care servesc la brodat. – Lână + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lânos
LÂNÓS, -OÁSĂ, lânoși, -oase, adj. (Despre animale) Bogat în lână (1), cu multă lână. ♦ (Despre părul oamenilor sau al unor animale) Ca lâna, asemănător la aspect cu lâna; p. ext. moale. – Lână + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leac
LEAC, leacuri, s. n. (Pop.) 1. Mijloc folosit în tratarea unei boli; medicament, doctorie, tratament, remediu. ◊ Iarbă (sau buruiană) de leac = plantă medicinală. ◊ Expr. A căuta (pe cineva sau ceva) ca iarba de leac sau a umbla (după cineva sau ceva) ca după iarba de leac = a căuta cu înfrigurare, pretutindeni. A da de leac = a descoperi medicamentul, tratamentul eficace. A găsi (cuiva) leacul = a găsi mijlocul de a stăpâni pe cineva, de a rezolva ceva, a găsi ac de cojocul cuiva. 2. (În expr.) Fără (de) leac de... = fără niciun pic de... (În construcții negative) (Nici) de leac = câtuși de puțin, deloc. – Din sl. lĕkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leacă
LEÁCĂ adv. v. oleacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leafă
LEÁFĂ^1, lefi, s. f. (Pop.) 1. Partea scobită a unei linguri; găvan. 2. Tăișul, lama sapei, a bărzii, a toporului. – Din săs. le(i)fel (= germ. Löffel) „lingură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leafă
LEÁFĂ^2, lefuri, s. f. 1. Salariu. 2. Soldă pe care o primesc soldații mercenari. ◊ Expr. În leafă = ca mercenar. [Pl. și: lefi] – Din tc. ulûfe. Cf. sb. (u)lefa, bg. lefe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leagăn
LEÁGĂN, leagăne, s. n. 1. Pat mic de lemn sau de nuiele împletite (care se poate balansa) pentru copiii mici. ◊ Cântec de leagăn = cântec cu care se adorm copiii. ◊ Expr. Din leagăn = din fragedă copilărie; de la început. 2. Fig. Loc de origine, de baștină. 3. Instituție de stat sau așezământ filantropic unde sunt crescuți copiii abandonați sau orfani. ♦ (Impr.) Creșă. 4. Scaun sau scândură suspendată cu frânghii, pe care se așază cineva ca să se balanseze; p. ext. scrânciob. ◊ Loc. vb. A se da în leagăn = a se balansa. – Din legăna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leah
LEAH, -Ă, leși, s. m. și f. (Înv.) Polonez. [Var.: leș s. m.] – Din ucr. ljach.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leal
LEÁL, -Ă, leali, -e, adj. Care își respectă cuvântul, care este fidel față de angajamentul luat; corect, cinstit; sincer, franc^3. [Pr.: le-ai] – Din it. leale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lealitate
LEALITÁTE s. f. Însușirea de a fi leal; corectitudine, cinste; sinceritate, franchețe. [Pr.: le-a-] – Leal + suf. -itate. Cf. it. lealtà.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leander
Leander, tînăr originar din Abydos, îndrăgostit de Hero. Și-a aflat moartea în valurile mării, într-o noapte furtunoasă, în timp ce traversa înot Hellespontul ca să se ducă să-și vadă iubita (v. și Hero).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leandru
LEÁNDRU, leandri, s. m. Arbust mediteranean, înalt până la cinci metri, cu frunze lanceolate și cu flori albe, gălbui sau roșii plăcut mirositoare, cultivat la noi ca plantă ornamentală (Nerium oleander). [Pr.: le-an-. – Pl. și: lendri. – Var.: oleándru s.m] – Din it. leandro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leandru
Leandru = Leander.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leapşă
LEÁPȘĂ, lepșe, s. f. Lovitură dată cuiva cu palma. ◊ De-a leapșa = numele unui joc de copii. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leapșă
LEÁPȘĂ, lepșe, s. f. Lovitură dată cuiva cu palma. ◊ De-a leapșa = numele unui joc de copii. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

learchus
Learchus, fiul lui Athamas și al lui Ino. A fost ucis de către tatăl său într-un acces de nebunie (v. și Athamas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

learh
Learh = Learchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leasă
LEÁSĂ^1, lese, s. f. Împletitură de nuiele în formă de grătar, de gard, de coș etc., folosită (singură sau ca element component) în numeroase scopuri practice. – Din bg. lesa, sb. ljesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leasă
LEÁSĂ^2, lese, s. f. Desiș mare într-o pădure. ♦ Desiș format din ramurile unui copac. – Din sl. lĕsŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leasing
LEASING s. n. Operațiune în care un locator (1) se obligă ca, la solicitarea unui utilizator, să cumpere sau să preia de la un furnizor un bun mobil ori imobil și să transmită utilizatorului posesia sau folosința asupra acestuia, contra unei plăți, numite redevență, în scopul exploatării ori, după caz, al achiziționării bunului. [Pr.: lizing] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leat
LEAT, (1, 2) leaturi, s. n., (3) s. m. 1. S. n. (Înv.) An. 2. S. n. (Pop.) Contingent. ◊ Expr. A fi leat cu cineva = a fi de aceeași vârstă cu cineva. 3. S. m. Denumire familiară (de adresare) dată unui soldat. – Din sl. lĕto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leaţ
LEAȚ, leațuri, s. n. Despicătură lungă și îngustă de lemn, adesea fasonată (în patru muchii), folosită în tâmplărie. [Var.: laț s. n.] – Din magh. léc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leaț
LEAȚ, leațuri, s. n. Despicătură lungă și îngustă de lemn, adesea fasonată (în patru muchii), folosită în tâmplărie. [Var.: laț s. n.] – Din magh. léc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebadea
LEBADEÁ s. f. v. libadea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebădă
LÉBĂDĂ, lebede, s. f. 1. Gen de păsări acvatice, mai mari decât gâsca, cu pene albe sau (rar) negre și cu gâtul lung și arcuit (Cygnus); pasăre care face parte din acest gen. ◊ Cântecul lebedei = ultima operă sau manifestare (înainte de moarte) a unui mare creator sau interpret. 2. (Art.) Constelație din emisfera boreală; Crucea. – Din sl. lebedĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebădoi
LEBĂDÓI, lebădoi, s. m. (Rar) Masculul lebedei. – Lebădă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebăr
LÉBĂR s. n. Lebărvurst. – Abr. de la Lebărvurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebărvurst
LÉBĂRVURST s. n. (Rar) Preparat alimentar din pateu de ficat de porc; lebăr. [Pr.: -vurșt. – Var.: lebărvúrșt (pl. lebărvurști) s. n.] – Din germ. Leberwurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebărvurşt
LEBĂRVÚRȘT s. n. v. lebărvurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lebărvurșt
LEBĂRVÚRȘT s. n. v. lebărvurst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecit
LECÍT s. n. v. lecită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecită
LECÍTĂ, lecite, s. f. Vas grecesc de ceramică, de formă cilindrică alungită, cu gâtul strâmt, cu gura în formă de pâlnie și cu o singură toartă, folosit pentru păstrarea parfumurilor și a uleiurilor. [Var.: lecít s. n.] – Din fr. lécythe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecitină
LECITÍNĂ, lecitine, s. f. Substanță organică fosforată, care se găsește în organismele vii, mai ales în țesutul nervos și în gălbenușul de ou. – Din fr. lécithine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lectică
LECTÍCĂ, lectici, s. f. Pat sau scaun, purtat de cai sau de oameni, folosit ca mijloc de locomoție în Antichitatea romană, în Evul Mediu și (astăzi) în unele țări orientale; litieră. [Acc. și: léctică] – Lat. lectica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lector
LÉCTOR^1, -Ă, lectori, -e, s. m. și f. (Rar la f.) 1. Grad în unele instituții de învățământ superior, mai mare decât asistentul și mai mic decât conferențiarul; persoană care are acest grad. 2. Membru al unui lectorat (2). 3. (Ieșit din uz) Persoană care ținea lecții sau care conducea seminariile în învățământul politic, în universitățile populare etc. – Din germ. Lektor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lector
LÉCTOR^2, lectori, s. m. 1. (Livr.) Cititor. 2. (Inform.) Dispozitiv periferic care permite introducerea informației după o cartelă perforată intr-un sistem de prelucrare automată a datelor; cititor de cartelă. – Din fr. lecteur, lat. lector, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lectorat
LECTORÁT, lectorate, s. n. 1. Funcția de lector^1 (1) într-o instituție de învățământ superior. 2. Catedră în învățământul superior în care se predă limba (și cultura) unui popor străin, adesea cu profesori din țara respectivă. – Din germ. Lektorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lectura
LECTURÁ, lecturez, vb. I. Tranz. (Rar) A citi. – Din lectură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lectură
LECTÚRĂ, lecturi, s. f. Faptul de a citi; citit^1, citire. ◊ Sală de lectură = încăpere amenajată pe lângă o bibliotecă, în care publicul poate citi cărți, reviste etc. Lectură particulară = cărțile citite de un elev în afara manualelor. ♦ (Inform.) Culegere a informațiilor înregistrate în memoria calculatoarelor electronice. – Din fr. lecture, lat. lectura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecţie
LÉCȚIE, lecții, s. f. 1. Formă de bază a învățământului, desfășurată cu o clasă de elevi, într-un timp determinat, sub conducerea unui învățător sau a unui profesor în conformitate cu programa de învățământ; oră școlară consacrată unui obiect de studiu. ◊ Expr. A da lecții = a medita (elevii) în particular. A lua lecții = a studia o disciplină cu ajutorul unui profesor, în afara unei instituții de învățământ. A ieși (sau a scoate) la lecție = a ieși sau a fi chemat în fața învățătorului sau a profesorului pentru a fi ascultat. 2. Ceea ce este obligat să învețe și să scrie un elev (acasă) la recomandarea învățătorului sau a profesorului. ◊ Expr. A spune lecția = a expune în fața învățătorului sau a profesorului cunoștințele însușite. A-și face lecțiile = a-și pregăti temele școlare. 3. (În forma lecțiune) Forma sub care se prezintă un text, în diferitele lui manuscrise sau ediții, datorită modului în care a fost citit și interpretat de un copist sau de un editor; citire comparativă a unui text în scopul de a-i stabili versiunea autentică. 4. Sfat, povață, regulă de conduită care se recomandă cuiva pe un ton dojenitor; p. ext. mustrare, dojană. 5. învățătură folositoare trasă de cineva în urma unei întâmplări neplăcute. [Var.: lecțiúne s. f.]Din germ. Lektion, lat. lectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecție
LÉCȚIE, lecții, s. f. 1. Formă de bază a învățământului, desfășurată cu o clasă de elevi, într-un timp determinat, sub conducerea unui învățător sau a unui profesor în conformitate cu programa de învățământ; oră școlară consacrată unui obiect de studiu. ◊ Expr. A da lecții = a medita (elevii) în particular. A lua lecții = a studia o disciplină cu ajutorul unui profesor, în afara unei instituții de învățământ. A ieși (sau a scoate) la lecție = a ieși sau a fi chemat în fața învățătorului sau a profesorului pentru a fi ascultat. 2. Ceea ce este obligat să învețe și să scrie un elev (acasă) la recomandarea învățătorului sau a profesorului. ◊ Expr. A spune lecția = a expune în fața învățătorului sau a profesorului cunoștințele însușite. A-și face lecțiile = a-și pregăti temele școlare. 3. (În forma lecțiune) Forma sub care se prezintă un text, în diferitele lui manuscrise sau ediții, datorită modului în care a fost citit și interpretat de un copist sau de un editor; citire comparativă a unui text în scopul de a-i stabili versiunea autentică. 4. Sfat, povață, regulă de conduită care se recomandă cuiva pe un ton dojenitor; p. ext. mustrare, dojană. 5. învățătură folositoare trasă de cineva în urma unei întâmplări neplăcute. [Var.: lecțiúne s. f.]Din germ. Lektion, lat. lectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecţiune
LECȚIÚNE s. f. v. lecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecțiune
LECȚIÚNE s. f. v. lecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecui
LECUÍ, lecuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) îngriji, a (se) trata, a da sau a lua medicamente spre a (se) face sănătos; p. ext. a (se) vindeca, a (se) însănătoși. 2. Refl. Fig. A nu mai dori cu niciun preț să facă ceva (în urma unei întâmplări neplăcute). – Leac + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecuire
LECUÍRE, lecuiri, s. f. Acțiunea de a (se) lecui și rezultatul ei; vindecare, tămăduire, însănătoșire. – V. lecui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecuit
LECUÍT, -Ă, lecuiți, -te, adj. Care s-a vindecat (de o boală, de o suferință); însănătoșit, tămăduit, vindecat. – V. lecui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lecuitor
LECUITÓR, -OÁRE, lecuitori, -oare, adj. Care vindecă; tămăduitor, vindecător. [Pr.: -cu-i-] – Lecui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

led
LED, leduri, s. n. (Electron.) Diodă emițătoare de lumină. – Din engl. led.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leda
Leda (sau Lede), fiica lui Thestius și soția lui Tyndareus, regele Lacedaemonului. A fost iubită de Zeus care, pentru a se uni cu ea, a luat înfățișarea unei lebede. Din ouăle născute de Leda au ieșit două perechi de gemeni, atribuiți atît părintelui zeilor cît și soțului ei: Helena și Pollux erau considerați drept copiii lui Zeus, iar Castor și Clytaemnestra copiii lui Tyndareus (v. și Dioscuri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lefegiu
LEFEGÍU, lefegii, s. m. 1. Nume dat mercenarilor din Țările Române în Evul Mediu. 2. (Pop. și fam.) Salariat; funcționar. – Din tc. ulûfeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefşoară
LEFȘOÁRĂ s. f. v. lefușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefșoară
LEFȘOÁRĂ s. f. v. lefușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

left
LEFT, (1) lefți, s. m., (2) lefturi, s. n. (Înv.) 1. S. m. Monedă de aur sau argint (în valoare de cinci ducați), din care se făceau salbe. 2. S. n. Obiect de podoabă femeiască în formă de colier sau de medalion. – Din ngr. leftó(n) „monedă mică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefter
LÉFTER, -Ă, lefteri, -e, adj. (Fam.) Care nu are niciun ban, care este fărălăscaie (în pungă). Expr. A rămâne (sau a lăsa pe cineva) lefter = a rămâne (sau a lăsa pe cineva) fără niciun ban. – Din ngr. (e)lefteros „liber”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefteri
LEFTERÍ, lefteresc, vb. I. Tranz. și refl. (Fam.) A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde toți banii, a lăsa sau a rămâne fără niciun ban. – Din lefter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefterie
LEFTERÍE, lefterii, s. f. (Rar) Credit; încredere. ◊ Expr. A-și mânca (sau a-și pierde) lefteria = a-și pierde reputația de om cinstit față de cineva. – Din ngr. (e)leftería „libertate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefuşoară
LEFUȘOÁRĂ, lefușoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui leafă^2. [Var.: lefșoáră s. f.] – Leafă^2 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lefușoară
LEFUȘOÁRĂ, lefușoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui leafă^2. [Var.: lefșoáră s. f.] – Leafă^2 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lega
LEGÁ^1, leg, vb. I. I. Tranz. 1. A împreuna, a uni strâns (printr-un nod, o fundă) capetele de sfoară, de ață, de sârmă, de lanț etc. (astfel încât să formeze un tot). ◊ Expr. A lega (sau a strânge băierile de la pungă (sau pungii) = a face economii, a deveni (mai) econom. 2. A închide la gură un sac, o pungă, o boccea etc., adunând marginile și înnodându-le sau petrecând în jurul lor o sfoară ale cărei capete se înnoadă; a strânge, a împacheta un obiect sau un material într-o învelitoare (basma, sac, pungă etc.) și a o închide în felul arătat. ◊ Expr. A lega paraua cu zece noduri = a fi zgârcit. ♦ A uni diferite lucruri într-un mănunchi, într-un tot (prinzându-le laolaltă). ◊ Expr. (Pop.) A (nu) lega două în trei = a (nu) pune la o parte ceva din câștigul obținut. 3. A fixa, a strânge ceva cu o funie, cu un șiret etc. ca să nu se desfacă sau să nu se clatine. ♦ A strânge cu un cerc piesele care alcătuiesc un obiect pentru a realiza un tot. 4. A prinde una de alta foile unei cărți și a-i pune coperți; a broșa, a cartona; p. restr. a coperta. II. 1. Tranz. A prinde, a agăța, a atârna un obiect de altul cu ajutorul unei frânghii, al unui lanț etc. 2. Tranz. Fig. A înlănțui între ele sunete sau cuvinte pentru a vorbi. 3. Tranz. A stabili o legătură între două puncte (îndepărtate) în spațiu sau în timp. ♦ (Tehn.) A stabili o legătură între două elemente ale unei instalații sau între o instalație și o sursă de forță (care-i asigură funcționarea). 4. Tranz. și refl. Fig. A (se) înfiripa sau a (se) stabili relații (din punctul de vedere al ideilor, al sentimentelor). ♦ Refl. A se ocupa cu râvnă de ceva, a simți un mare atașament pentru o anumită preocupare, meserie. 5. Refl. Fig. A plictisi pe cineva (căutând ceartă); a se agăța de cineva. III. Tranz. 1. A imobiliza pe cineva cu ajutorul unei frânghii, al unui lanț etc.; a pune în lanțuri, în fiare; a înlănțui, a încătușa. ◊ Expr. Nebun de legat = a) nebun furios; b) persoană care se poartă ca un nebun. A lega pe cineva de mâini și de picioare = a împiedica pe cineva să acționeze. A lega limba (sau gura) cuiva = a împiedica pe cineva să vorbească. (Refl.) A i se lega limba = a nu mai putea vorbi sau a vorbi cu mare greutate. A i se lega picioarele = a nu mai putea umbla sau a umbla cu mare greutate. 2. A prinde un animal (de ceva) cu ajutorul unei legături pentru a-l împiedica să fugă; a priponi. IV. Fig. 1. Refl. A se obliga să facă ceva; a se angaja, a se îndatora. 2. Tranz. (în superstiții și în basme) A opri, a împiedica de la ceva prin vrăji. V. Tranz. și refl. A(-și) înfășură sau a(-și) acoperi o parte a corpului (reînnodând, prinzând); spec. a (se) pansa, a (se) bandaja. ◊ Expr. (Tranz.) A lega la ochi pe cineva = a înșela pe cineva. (Refl.) Fiecare se leagă unde-l doare = fiecare își cunoaște greutățile proprii. A se lega la cap (când nu-l doare) = a-și crea complicații inutile, VI. 1. Intranz. (Despre plante) A face rod; a rodi. 2. Refl. și intranz. (Despre sosuri, dulcețuri etc.) A se îngroșa, a se închega. – Lat. ligare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lega
LEGÁ^2, leghez, vb. I. Tranz. (Înv.) A lăsa ceva prin legat^2, prin testament; a testa^1. – Din fr. léguer, lat. legare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legal
LEGÁL, -Ă, legali, -e, adj. Care există sau se face în temeiul unei legi, care este prevăzut de o lege, conform cu legea; licit. – Din fr. légal, lat. legalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legalitate
LEGALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este legal, conform cu legea; principiu general de drept potrivit căruia autoritățile, instituțiile publice și cetățenii sunt obligați să respecte legea. ◊ Expr. A intra în legalitate = a se conforma legilor în vigoare. A fi în legalitate = a fi, a lucra sub ocrotirea și cu respectarea legilor în vigoare. ♦ Organizarea unui stat pe bază de legi; ansamblul legilor unei țări. – Din fr. légalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legaliza
LEGALIZÁ, legalizez, vb. I. Tranz. A atesta autenticitatea; a da formă legală unui act, unui document. ♦ A da caracter legal unui fapt, unei situații, a face să fie recunoscut în mod oficial. – Din fr. légaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legalizare
LEGALIZÁRE, legalizări, s. f. Acțiunea de a legaliza și rezultatul ei. ♦ Atestare de către un notar public a autenticității semnăturii unui înscris sau a conformității unei copii, a unei traduceri etc. cu originalul. – V. legaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legalizat
LEGALIZÁT, -Ă, legalizați, -te, adj. Devenit legal, întărit prin autentificare; autentificat. – V. legaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legalmente
LEGALMÉNTE adv. (Rar) în mod legal, din punct de vedere legal. – Din fr. légalement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legare
LEGÁRE, legări, s. f. Acțiunea de a (se) lega^1 și rezultatul ei. – V. lega^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legat
LEGÁT^1 s. n. Faptul de a (se) lega^1. 1. Strângere cu ajutorul unei legături a unor lucruri pentru a le împiedica să se desfacă. 2. Broșare, cartonare a unei cărți. 3. Rodire. – V. lega^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legat
LEGÁT^2, legate, s. n. Dispoziție testamentară prin care se lasă cuiva o moștenire, un bun etc. ♦ (Concr.) Bun lăsat cuiva prin dispoziție testamentară. – Din lat. legatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legat
LEGÁT^3, legați, s. m. 1. Trimis al senatului, al împăratului etc. într-o provincie a Imperiului Roman. ♦ Comandant al unei legiuni. 2. Reprezentant diplomatic al Sfântului Scaun. – Din fr. légat, lat. legatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legat
LEGÁT^4, -Ă, legați, -te, adj., adv. 1. Adj. (Despre oameni) Zdravăn, vânjos, voinic. 2. Adj. (Despre sosuri, dulcețuri etc.) Îngroșat, devenit consistent. 3. Adj. Imobilizat printr-o legătură. ♦ Fig. Obligat, constrâns. 4. Adv. În mod coerent, cu înțeles logic. – V. lega^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legatar
LEGATÁR, -Ă, legatari, -e, s. m. și f. Persoană în favoarea căreia se face un legat^2. – Din fr. legataire, lat. legatarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legato
LEGÁTO adv. (Indică modul de executare a unui grup de note muzicale) Fără nicio întrerupere între sunete, în mod continuu. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legaţie
LEGÁȚIE, legații, s. f. Misiune diplomatică pe lângă un stat străin, inferioară în rang unei ambasade, condusă de un ministru plenipotențiar sau de un însărcinat cu afaceri. ♦ Localul, sediul acestei misiuni. [Var.: legațiúne s. f.] – Din fr. légation, lat. legatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legație
LEGÁȚIE, legații, s. f. Misiune diplomatică pe lângă un stat străin, inferioară în rang unei ambasade, condusă de un ministru plenipotențiar sau de un însărcinat cu afaceri. ♦ Localul, sediul acestei misiuni. [Var.: legațiúne s. f.] – Din fr. légation, lat. legatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legaţiune
LEGAȚIÚNE s. f. v. legație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legațiune
LEGAȚIÚNE s. f. v. legație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legământ
LEGĂMẤNT, legăminte, s. n. 1. Promisiune solemnă, angajament de a face ceva. 2. Învoială, convenție. – Lat. ligamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legăna
LEGĂNÁ, légăn, vb. I. 1. Tranz. A mișca lin într-o parte și în alta un copil (cu leagănul sau pe brațe) pentru a-1 adormi. ♦ Refl. Fig. A se lăsa purtat, amăgit de speranțe deșarte. 2. Tranz. și refl. A (se) mișca într-o parte și în alta; a (se) clătina, a (se) balansa. ♦ Refl. A se da în leagăn (4). 3. Refl. (Despre oameni) A se mișca ritmic (în mers, în pas de dans etc.). [Prez. ind. și: leágăn] – Probabil lat. *liginare (< ligare „a lega”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănare
LEGĂNÁRE, legănări, s. f. Acțiunea de a (se) legăna și rezultatul ei; clătinare, balansare, legănătură. – V. legăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănaş
LEGĂNÁȘ, legănașe, s. n. (Pop.) Legănel. – Leagăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănaș
LEGĂNÁȘ, legănașe, s. n. (Pop.) Legănel. – Leagăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănat
LEGĂNÁT^1 s. n. Faptul de a (se) legăna. – V. legăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănat
LEGĂNÁT^2, -Ă, legănați, -te, adj. 1. Care se mișcă ritmic într-o parte și în alta; bălăbănit^2. 2. Fig. (Despre voce, vorbe) Tărăgănat. – V. legăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănător
LEGĂNĂTÓR, -OARE, legănători, -oare, adj. Care (se) leagănă. – Legăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănătură
LEGĂNĂTÚRĂ, legănaturi, s. f. Legănare. – Legăna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănel
LEGĂNÉL, legănele, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui leagăn; legănaș, legănuș, legănuț. – Leagăn + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănuş
LEGĂNÚȘ, legănușe, s. n. (Fam.) Legănel. – Leagăn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănuș
LEGĂNÚȘ, legănușe, s. n. (Fam.) Legănel. – Leagăn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănuţ
LEGĂNÚȚ, legănuțe, s. n. (Fam.) Legănel. – Leagăn + suf. -nuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legănuț
LEGĂNÚȚ, legănuțe, s. n. (Fam.) Legănel. – Leagăn + suf. -nuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legător
LEGĂTÓR, -OÁRE, (I) legători, -oare, s. m. și f., (II) legători, s. f. I. S. m. și f.Persoană specializată în legatul cărților. 2. Persoană care leagă snopii. II. S. f. Obiect cu care sau în care se leagă ceva. ♦ Spec. Mănunchi de paie sau de spice cu care se leagă snopii. ♦ Spec. Basma. ♦ Spec. (Înv.) Cravată. ♦ Spec. (Înv.) Fular. – Lega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legătoreasă
LEGĂTOREÁSĂ, legătorese, s. f. Femeie specializată în legatul cărților. – Legător + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legătorie
LEGĂTORÍE, (1) legătorii, s. f. 1. Atelier sau secție dintr-o întreprindere în care se cartonează sau se broșează cărți, reviste etc. 2. Meseria legatarului de cărți.Ramură a industriei poligrafice care se ocupă cu legarea materialului tipărit. – Legător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legătură
LEGĂTÚRĂ, legături, s. f. I. 1. Legare; mod de a uni două corpuri, prin care se limitează mobilitatea lor relativă și care permite de obicei transmiterea unor mișcări de la unul la celălalt; joncțiune. ♦ Spec. Mod de împletire a firelor de urzeală cu firele de bătătură. ♦ Conectare a mai multor elemente de circuit electric. ♦ Unire a unor particule care constituie o moleculă, un atom, un nucleu etc. ♦ Forță de legătură = forță care leagă între ei atomii unei molecule. Energie de legătură = energie eliberată la formarea unui sistem material. 2. Mijloc de comunicare (aeriană, telegrafică etc.). 3. Piesă, dispozitiv, obiect (flexibil) care unește sau fixează două sau mai multe obiecte, cu care este fixat, imobilizat cineva sau ceva. 4. Basma. ♦ (Înv.) Cravată. ** Fașă, bandaj. 5. Coperțile și cotorul în care se fixează filele unei cărți, ale unui caiet etc. 6. Grup de obiecte legate împreună (într-o pânză sau cu o sfoară, o curea etc.) spre a se păstra sau a se transporta mai ușor; sarcină, boccea; mănunchi. II. Fig. 1. Relație între fenomene, persoane, colectivități etc. 2. Relație de rudenie, de dragoste sau de prietenie. ♦ (Mai ales la pl.) Relație, cunoștință printre oamenii de seamă sau influenți. 3. Contact stabilit și menținut între diferite persoane, instituții, state etc. ♦ Agent de legătură = agent care ține un contact permanent între două unități militare, între două grupuri de comandă etc. Om de legătură = om care asigură contactul permanent între două instituții, două întreprinderi etc. 4. (Înv.) Acord, înțelegere, convenție. 5. Concordanță între părțile unei expuneri, ale unei argumentări. 6. (în loc. prep.) În legătură cu... = referitor la... – Lat. ligatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legăturică
LEGĂTURÍCĂ, legăturici, s. f. Diminutiv al lui legătură. [Pl. și: legăturele] – Legătură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lege
LÉGE, legi, s. f. I. Regulă imperativă stabilită de autoritatea supremă. ♦ Modificare cu caracter regulat care intervine într-un fenomen, într-un proces etc., exprimând esența lui. ◊ Lege fonetică = modificare regulată a unui sunet de-a lungul evoluției unei limbi. II. 1. (Jur.) Act normativ care emană de la organul legislativ al statului și prin care simt reglementate anumite relații sociale; p. gener. orice act normativ. ◊ Lege nescrisă = tradiție, obicei al pământului. Lege fundamentală = constituție. Omul legii = a) reprezentant al autorității de stat; b) persoană care respectă cu strictețe prevederile legale. Om de lege = jurist, avocat. ◊ Loc. adj. Fără (de) lege = păcătos; mișel. ◊ Loc. adv. După lege = just, legal. În lege = de-a binelea, cu totul; strașnic. ◊ Expr. Vorba (sau cuvântul cuiva) e lege = vorba lui se respectă cu strictețe. Cum e legea = cum se cuvine, cum se cade. (Nu) e lege = (nu) este neapărat așa. În numele legii, formulă folosită atunci când se invocă autoritatea legală. În baza legii = în conformitate cu prevederile legale. 2. (Pop.) Proces, judecată. 3. Legalitate; constituționalitate. III. Religie, credință. ◊ Expr. Pe legea mea! = zău! pe conștiința mea! ♦ Datină, obicei. ◊ Expr. în legea cuiva = în felul cuiva, cum se pricepe cineva. – Lat. lex, legis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legendar
LEGENDÁR, -Ă, legendari, -e, adj. De legendă, de domeniul legendei, care constituie o legendă. ♦ Care a intrat în legendă datorită faptelor sale excepționale. – Din fr. légendaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legendă
LEGÉNDĂ, legende, s. f. 1. Povestire în proză sau în versuri care conține elemente fantastice sau miraculoase, prin care se explică geneza unui lucru, a unei ființe etc., caracterul aparte al unui eveniment (istoric), al unui erou (mitic) sau al unui fenomen. ♦ Compoziție muzicală, vocală sau instrumentală, care are ca subiect o legendă. 2. (Rar) Inscripție pe o monedă sau pe o medalie. 3. Text, inscripție prin care se explică semnele convenționale de pe o hartă, de pe un plan, o imagine fotografiată sau desenată ♦ Completare sub formă de memoriu anexată la o schemă, la o hartă etc., privind unele date care nu se pot exprima grafic. – Din fr. légende, lat. legenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leghe
LÉGHE, leghe, s. f. Unitate de măsură pentru distanțele terestre sau maritime, variind între 4 și 5,5 km. – Din it. lega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leghorn
LEGHORN n. pr. n. Rasă de găini cu penajul variat colorat, bune producătoare de ouă. [Pr.: legorn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legic
LÉGIC, -Ă, legici, -ce, adj. Care are caracter de lege obiectivă. – Lege + suf. -ic (după rus. zakonomernîi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legifera
LEGIFERÁ, legiferez, vb. I. Tranz. A elabora și a adopta o lege; a stabili ceva prin lege. – Din fr. légiférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiferare
LEGIFERÁRE, legiferări, s. f. Acțiunea de a legifera și rezultatul ei. – V. legifera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legioană
LEGIOÁNĂ s. f. v. legiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legionar
LEGIONÁR, -Ă, legionari, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. Soldat care făcea parte dintr-o legiune romană. 2. S. m. și f. Membru al mișcării social-politice de extrema dreaptă, reprezentată de partidul Garda de Fier; gardist. 3. S. m. Soldat în Legiunea străină. 4. Adj. Referitor la legionari (2), de legionar. Mișcarea legionară. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. légionnaire, lat. legionarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legisla
LEGISLÁ, legislez, vb. I. Tranz. (Rar) A face legi. – Din legislație (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legislativ
LEGISLATÍV, -Ă, legislativi, -e, adj. Referitor la legi, la legiferarea legilor, la elaborarea și la adoptarea lor. ◊ Organ legislativ (și substantivat, n.) = organ care are împuternicirea de a elabora și a adopta legile. Putere legislativă = parte a puterii de stat, care, prin parlament, realizează conducerea țării. Consiliu legislativ = consiliu care cercetează proiectele de lege și contribuie la îmbunătățirea și definitivarea lor. – Din fr. législatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legislator
LEGISLATÓR, legislatori, s. m. Legiuitor. ♦ Fig. Persoană care stabilește regulile unei arte sau ale unui curent artistic. – Din fr. législateur, lat. legislator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legislatură
LEGISLATÚRĂ, legislaturi, s. f. Perioadă de timp pentru care este ales sau în care funcționează un organ legislativ. – Din fr. législature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legislaţie
LEGISLÁȚIE, legislații, s. f. Totalitatea legilor unei țări sau ale unui domeniu juridic. – Din fr. législation, lat. legislatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legislație
LEGISLÁȚIE, legislații, s. f. Totalitatea legilor unei țări sau ale unui domeniu juridic. – Din fr. législation, lat. legislatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legist
LEGÍST, legiști, adj. (în sintagma) Medic legist (și substantivat, m.) = medic însărcinat cu lămurirea unor aspecte medicale care interesează justiția. – Din fr. légiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitate
LEGITÁTE, legități, s. f. (Fil.) Însușire a fenomenelor de a se desfășura în conformitate cu anumite legi (obiective); ansamblul legilor din natură, din societate și din gândire. – Lege + suf. -itate (după rus. zakonomernost').
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitim
LEGÍTIM, -Ă, legitimi, -e, adj. 1. Care este întemeiat pe lege, care se justifică prin lege, care este recunoscut conform unui drept. ◊ Legitimă apărare = situație a unei persoane care, pentru a înlătura un atac direct, injust și deosebit de grav, îndreptat împotriva sa, săvârșește o faptă prevăzută de legea penală, dar neconsiderată, în acest caz, infracțiune. ♦ (Despre căsătorii) Realizat cu îndeplinirea formelor legale; (despre soți) căsătoriți legal; (despre copii) născut din părinți căsătoriți sau recunoscut de tată. 2. Care este justificat, îndreptățit; just, echitabil. [Acc. și: legitím] – Din fr. légitime, lat. Iegitimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitima
LEGITIMÁ, legitimez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) stabili identitatea pe baza unui document legal. 2. Tranz. A recunoaște unui copil născut în afara căsătoriei drepturile de copil legitim. 3. Tranz. A justifica, a îndreptăți. – Din fr. légitimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimare
LEGITIMÁRE, legitimări, s. f. Acțiunea de a (se) legitima și rezultatul ei. – V. legitima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimat
LEGITIMÁT, -Ă, legitimați, -te, adj. 1. Căruia i s-a cerut să se legitimeze cu un document legal. 2. (Despre copii născuți în afara căsătoriei) Care a fost recunoscut ca legitim. 3. Care a fost considerat just, echitabil, îndreptățit. – V. legitima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimism
LEGITIMÍSM s. n. Principiu monarhic afirmat în timpul mișcărilor revoluționare ale burgheziei din Europa, care proclamă dreptul inalienabil la tron al monarhiilor legitime. – Din germ. Legitimismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimist
LEGITIMÍST, -Ă, legitimiști, -ste, s. m. și f., adj. (Persoană) care susține o dinastie sau un suveran, considerați drept singurii îndreptățiți să ocupe tronul. – Din fr. légitimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimitate
LEGITIMITÁTE, legitimități, s. f. Însușire a ceea ce este legitim. – Din fr. légitimité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimţaţie
LEGITIMÁȚIE, legitimații, s. f. Act, document personal eliberat de o autoritate și cu care cineva își dovedește identitatea. – Din fr. légitimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legitimțație
LEGITIMÁȚIE, legitimații, s. f. Act, document personal eliberat de o autoritate și cu care cineva își dovedește identitatea. – Din fr. légitimation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiui
LEGIUÍ, legiuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A hotărî prin lege; a legifera. – Lege + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiuire
LEGIUÍRE, legiuiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a legiui și rezultatul ei. ♦ Lege (juridică). ♦ Legislație. – V. legiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiuit
LEGIUÍT, -Ă, legiuiți, -te, adj. (Înv. și pop.) Care este în conformitate cu legea, bazat pe lege sau cerut de lege; legal, legitim. – V. legiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiuitor
LEGIUITÓR, -OÁRE, legiuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care elaborează legi. [Pr.: -giu-i-] – Legiui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legiune
LEGIÚNE, legiuni, s. f. 1. Unitate de bază a armatei romane, cu efectiv variind între 4 200 și 6 000 de oameni; p. gener. denumire dată unor formațiuni militare sau paramilitare din diferite epoci. ◊ Legiune străină = formațiune militară franceză ai cărei membri sunt recrutați voluntar, în urma unei selecții dure, în cea mai mare parte, dintre străini. 2. Fig. Mulțime; ceată, gloată. [Pr.: -gi-u-. – Var.: (înv.) legioánă s. f.] – Din fr. légion, lat. legio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leguan
LEGUÁN, leguani, s. m. Șopârlă cu creastă din regiunea tropicală a Americii. [Pr.: -gu-an] – Din engl. leguan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumă
LEGÚMĂ, legume, s. f. 1. Nume generic dat unor vegetale (fasole, cartofi, ceapă etc.) cultivate pentru hrana omului; zarzavat. ♦ (Rar; de obicei la pl.) Mâncare, hrană. 2. Fig. Persoană redusă la o existență vegetativă. – Lat. legumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumeală
LEGUMEÁLĂ, legumeli, s. f. (Reg.) Faptul de a legumi. – Legumi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumi
LEGUMÍ, legumesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca sau a bea câte puțin; a mânca sau a bea cu măsură sau fără poftă; a ciuguli. ♦ A degusta, a savura. – Din legumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumicol
LEGUMÍCOL, -Ă, legumicoli, -e, adj. Care aparține culturilor de legume sau legumiculturii, privitor la culturile de legume sau la legumicultură. – Legumă + suf. -icol (după pomicol, vinicol etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumicultor
LEGUMICULTÓR, -OÁRE, legumicultori, -oare, s. m. și f. Cultivator de legume. – Din legumicultură (după pomicultor-pomicultură).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumicultură
LEGUMICULTÚRĂ s. f. Ramură a agriculturii care se ocupă cu teoria și practica cultivării legumelor; cultivarea legumelor. – Legumă + cultură (după pomicultură etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumină
LEGUMÍNĂ s. f. Globulină care se găsește în semințele leguminoaselor. – Din fr. légumine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leguminos
LEGUMINÓS, -OÁSĂ, leguminoși, -oase, adj. (Despre plante) Al cărui fruct este o păstaie. ♦ (Substantivat, f. pl.) Familie de plante dicotiledonate al căror fruct este o păstaie; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. légumineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

legumire
LEGUMÍRE, legumiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a legumi și rezultatul ei. – V. legumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehamete
LEHÁMETE s. f. v. lehamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehamite
LEHÁMITE s. f. (Fam.) Oboseală, plictiseală, dezgust, silă (față de cineva sau de ceva). ◊ (În expr.) A-i fi (sau a i se face) cuiva lehamite (de ceva) = a-i fi (cuiva) silă, a se dezgusta, a se scârbi (de ceva). [Var.: lehámete s. f.] – Din bg. liha mi ti „mi-e silă, m-am săturat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehăi
LEHĂÍ, lehăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: lihăí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehăit
LEHĂÍT s. n. (Reg.) Faptul de a lehăi. – V. lehăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămeti
LEHĂMETÍ, lehămetesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se sătura, a se plictisi, a se dezgusta, a se scârbi total (de ceva sau de cineva); a se lehămetisi, a se lehămetui. [Var.: lehămețí vb. IV] – Din lehamete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămetisi
LEHĂMETISÍ, lehămetisesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se lehămeti. – Lehamete + suf. -isi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămetit
LEHĂMETÍT, -Ă, lehămetiți, -te, adj. (Reg.) Plictisit, scârbit, dezgustat, lehămetuit. – V. lehămeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămetui
LEHĂMETUÍ, lehămetuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se lehămeti. – Lehamete + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămetuit
LEHĂMETUÍT, -Ă, lehămetuiți, -te, adj. (Reg.) Lehămetit. – V. lehămetui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămeţi
LEHĂMEȚÍ vb. IV v. lehămeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehămeți
LEHĂMEȚÍ vb. IV v. lehămeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehău
LEHẮU, lehăi, s. m. (Reg.) Om mincinos sau flecar. – Lehăi + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehime
LEHÍME s. f. (Înv.) Totalitatea leșilor; mulțime de leși. – Leah + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehuză
LEHÚZĂ s. f. v. lăuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehuzi
LEHUZÍ vb. IV v. lăuzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lehuzie
LEHUZÍE s. f. v. lăuzie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leică
LÉICĂ^1 s. f. (Pop.; adesea însoțit de numele persoanei la care se referă) Lele (1). – Cf. bg. lĕlka „cumnată”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leică
LÉICĂ^2, leici, s. f. (Reg.) Pâlnie. – Din rus. leika. Cf. ucr. lijka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leiculiţă
LEICULÍȚĂ, leiculițe, s. f. (Pop.) Leicuță^1. – Leică^1 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leiculiță
LEICULÍȚĂ, leiculițe, s. f. (Pop.) Leicuță^1. – Leică^1 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicuşoară
LEICUȘOÁRĂ, leicușoare, s. f. (Pop.) Leicuță^2. – Leică^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicușoară
LEICUȘOÁRĂ, leicușoare, s. f. (Pop.) Leicuță^2. – Leică^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicuţă
LEICÚȚĂ^1, leicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui leică^1; leiculiță, leicușoară. – Leică^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicuță
LEICÚȚĂ^1, leicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui leică^1; leiculiță, leicușoară. – Leică^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicuţă
LEICÚȚĂ^2, leicuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui leică^2; pâlnioară. – Leică^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leicuță
LEICÚȚĂ^2, leicuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui leică^2; pâlnioară. – Leică^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leit
LEÍT, -Ă, leiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. (În expr.) A fi (sau a semăna etc.) leit (sau leit-poleit) cu... = a fi întocmai, la fel, asemenea cu... 2. (Înv.; despre îmbrăcăminte) Care cade perfect pe corpul cuiva. ♦ (Despre oameni) Îmbrăcat într-o haină care cade perfect pe corp. 3. (Înv.; despre păr) Răsfirat pe spate și pe umeri. – Din sl. lejon, lejati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leiţă
LEÍȚĂ, leițe, s. f. (Înv. și pop.) Monedă de valoare mică (egală cu 20 de parale), care a circulat în trecut. – Leu^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leiță
LEÍȚĂ, leițe, s. f. (Înv. și pop.) Monedă de valoare mică (egală cu 20 de parale), care a circulat în trecut. – Leu^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lejer
LEJÉR, -Ă, lejeri, -e, adj. (Mai ales despre îmbrăcăminte) Care este ușor, comod de purtat. – Din fr. léger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lejeritate
LEJERITÁTE s. f. Ușurință. ♦ Comoditate. – Lejer + suf. -itate (după fr. légereté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lela
LÉLA adv. (Pop.; în expr.) A umbla lela = a hoinări, a vagabonda, a bate drumurile. – Cf. lele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lele
LÉLE s. f. (Pop.) 1. Termen de respect cu care se adresează la țară un copil sau o persoană mai tânără unei femei în vârstă sau cu care vorbește despre ea; leică^1. ♦ (În poezia populară) Femeie (tânără) iubită; mândră. 2. Femeie rea sau imorală. Ar Expr. Fecior (sau pui, fiu) de lele = om șmecher, șiret, ticălos. A umbla frunza (sau în dorul) lelii = a umbla fără rost, degeaba. – Din bg. lelja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lelex
Lelex, primul rege al Laconiei și întemeietorul neamului lelegilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lelică
LELÍCĂ s. f. (Pop.) Leliță. – Lele + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lelicuţă
LELICÚȚĂ, lelicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui lelică. – Lelică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lelicuță
LELICÚȚĂ, lelicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui lelică. – Lelică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lelişoară
LELIȘOÁRĂ, lelișoare, s. f. (Pop.) Leliță. – Lele + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lelișoară
LELIȘOÁRĂ, lelișoare, s. f. (Pop.) Leliță. – Lele + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leliţă
LELÍȚĂ, lelițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui lele; lelică, lelișoară, dadă. [Var.: (reg.) líță s. f.] – Lele + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leliță
LELÍȚĂ, lelițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui lele; lelică, lelișoară, dadă. [Var.: (reg.) líță s. f.] – Lele + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemă
LÉMĂ, leme, s. f. 1. (Mat.) Propoziție preliminară a cărei concluzie ușurează demonstrația unei teoreme. 2. (Log.) Propoziție preliminară a unei demonstrații, care trebuie demonstrată la rândul ei. 3. (Rar) Titlu sau sumar al unei lucrări. – Din fr. lemme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leming
LÉMING, lemingi, s. m. Nume dat mai multor genuri de mamifere rozătoare asemănătoare cu hârciogul, cu coada scurtă și cu blana deasă, brună-roșcată, care trăiesc în regiunile nordice (Lemmus); animal care aparține unuia dintre aceste genuri. – Din fr. lemming.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemn
LEMN, (2, 3) lemne s. n. 1. Țesut conducător al unor plante superioare, alcătuit din trahee, parenchim și fibre cu lignină, folosit ca material de construcție, drept combustibil etc. ◊ Expr. A fi de lemn (sau ca lemnul) = a nu simți nimic, a fi insensibil. A se face de lemn = a înțepeni; a deveni dur. A rămâne ca de lemn = a înlemni, a încremeni (din cauza unei surprize, unei emoții etc.) A îngheța lemn = a înțepeni de frig, a îngheța tun. 2. Tulpina și ramurile unui arbore (sau arbust) tăiat, servind pentru construcții, drept combustibil etc.; bucată ruptă sau tăiată din trunchiul sau din ramurile unui arbore (sau unui arbust). ◊ Expr. Doarme de poți să tai lemne pe el, se spune despre cineva care doarme adânc. E ger de crapă lemnele, se spune când e foarte frig. 3. (Înv. și pop.) Copac, arbust. ◊ Compuse: lemn-căinesc = arbust cu frunze mici și groase, cu flori albe și fructe negre, cultivat prin grădini, ca gard viu (Ligustrum vulgare); lemn-dulce = plantă erbacee cu flori mici, liliachii; plutitoare-dulce (Glyicyrrhiza echinata); lemnul-Domnului = subarbust din familia compozeelor, cu flori galbene și cu miros de lămâie; lemnuș (Artemisia abrotanum). – Lat. lignum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnacee
LEMNACÉE, lemnacee, s. f. (La pl.) Familie de plante monocotiledonate de tipul lintiței; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. lemnacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnar
LEMNÁR, (1) lemnari, s. m. (2, 3) lemnare, s. n. 1. S. m. Muncitor, meseriaș care se ocupă cu prelucrarea lemnului; dulgher, tâmplar, bărdaș. 2. S. n. Butuc pe care se așază lemnele pentru a fi despicate. 3. S. n. Daltă cu care se scobește în lemn. – Lemn + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnărie
LEMNĂRÍE^1, lemnării, s. f. 1. Cantitate, grămadă (mare) de lemne. 2. Material lemnos care intră într-o construcție. 3. (Reg.) Magazie de lemne. – Lemn + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnărie
LEMNĂRÍE^2, (2) lemnării, s. f. 1. Meseria lemnarului (1); lemnărit. 2. Atelierul lemnarului (1); tâmplărie. – Lemnar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnărit
LEMNĂRÍT s. n. Meseria lemnarului (1); lemnărie2. – Lemnar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnişor
LEMNIȘÓR, lemnișoare, s. n. Diminutiv al lui lemn. – Lemn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnișor
LEMNIȘÓR, lemnișoare, s. n. Diminutiv al lui lemn. – Lemn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnos
LEMNÓS, -OÁSĂ, lemnoși, -oase, adj. (Despre țesuturile vegetale) De natura lemnului. ♦ Format din lemn; care are aspectul și structura lemnului. – Lemn + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnuş
LEMNÚȘ, lemnușe, s. n. (Reg.) 1. Chibrit. 2. (Bot.) Lemnul-Domnului. [Pl. și: lemnușuri] – Lemn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemnuș
LEMNÚȘ, lemnușe, s. n. (Reg.) 1. Chibrit. 2. (Bot.) Lemnul-Domnului. [Pl. și: lemnușuri] – Lemn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lempăire
LEMPĂÍRE, lempăiri, s. f. v. LEMPĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lempăit
LEMPĂÍT, -Ă, lempăiți, -te, adj. v. LEMPĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lempiră
LEMPÍRĂ, lempire, s. f. Unitate monetară principală în Honduras. – Din fr. lempira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemures
Lemures v. Larvae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lemuri
LEMÚRI s. m. pl. (în mitologia romană) Suflete ale morților care bântuiau noaptea sub formă de stafii, căutându-și fostele cămine. – Din lat. lemures, fr. lémures.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lemuri
Lemuri = Lemures.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lemurian
LEMURIÁN, lemurieni, s. m. (La pl.) Subordin de mamifere primate, asemănătoare la înfățișare cu maimuțele; (și la sg.) animal care face parte din acest subordin. ◊ (Adjectival) Mamifer lemurian. [Pr.: -ri-an] – Din fr. lémurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenaeus
Lenaeus, denumire purtată de zeul Dionysus, care ocrotea și teascurile de struguri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lenaj
LENÁJ, lenajuri, s. n. Țesătură subțire de lână. – Din fr. lainage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenchi
LENCHI, lenchiuri, s. n. Situație favorabilă în jocul cu arșice. [Var.: lenghi s. n.] – Cf. tc. lenk „șchiop, schilod”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lene
LÉNE s. f. Faptul de a se complace în inactivitate; înclinația celui căruia nu-i place, care nu dorește, nu vrea să muncească, căruia îi place să stea fără să muncească; trândăvie; lâncezeală. – Din sl. lĕnĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leneş
LÉNEȘ, -Ă, leneși, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) căruia îi lipsește dorința, plăcerea de a munci, de a fi activ, căruia îi e lene; (om) trândav. 2. Adj. Care trădează, exprimă lene. Gesturi leneșe. ♦ Care este domol, încet. Mersul leneș al melcului. 3. S. m. (La pl.) Familie de mamifere din America de Sud, cu corp robust, cu membre prevăzute cu gheare puternice și arcuite, care se mișcă încet și stau zile întregi agățate pe aceeași creangă (Bradypodidae); (și la sg.) animal din această familie. – Lene + suf. -eș. (2) Calc după fr. paresseux, germ. Faultier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leneș
LÉNEȘ, -Ă, leneși, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) căruia îi lipsește dorința, plăcerea de a munci, de a fi activ, căruia îi e lene; (om) trândav. 2. Adj. Care trădează, exprimă lene. Gesturi leneșe. ♦ Care este domol, încet. Mersul leneș al melcului. 3. S. m. (La pl.) Familie de mamifere din America de Sud, cu corp robust, cu membre prevăzute cu gheare puternice și arcuite, care se mișcă încet și stau zile întregi agățate pe aceeași creangă (Bradypodidae); (și la sg.) animal din această familie. – Lene + suf. -eș. (2) Calc după fr. paresseux, germ. Faultier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leneu
Leneu = Lenaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lenevi
LENEVÍ, lenevesc, vb. IV. Intranz. și refl. A se afla, a rămâne sau a-i plăcea să rămână în inactivitate, a se lăsa cuprins de lene; a trândăvi. – Din leniv sau leaniv (înv. „leneș” < sl.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenevie
LENEVÍE s. f. Starea omului leneș; p. ext. lene, trândăvie. – Lenevi + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenevior
LENEVIÓR, -OÁRĂ, leneviori, -oare, adj. (Cam) leneș. – Leniv sau leaniv (înv. „leneș” < sl.) + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenevire
LENEVÍRE s. f. Acțiunea de a (se) lenevi și rezultatul ei. – V. lenevi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenevit
LENEVÍT s. n. Faptul de a lenevi. – V. lenevi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenevos
LENEVÓS, -OÁSĂ, lenevoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Leneș. – Lenevi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenghi
LENGHI s. n. v. lenchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leninism
LENINÍSM s. n. Doctrina lui Lenin bazată pe marxism. – Din rus. leninizm, fr. léninisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leninist
LENINÍST, -Ă, leniniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține leninismului, privitor la leninism, care este creat de Lenin. 2. S. m. și f. Adept al leninismului. – Din rus. leninist, fr. léniniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenitiv
LENITÍV, -Ă, lenitivi, -e, adj., s. n. (Substanță, medicament) care calmează, care alină durerile. – Din fr. lénitif, lat. lenitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenjereasă
LENJEREÁSĂ, lenjerese, s. f. Persoană care confecționează articole de lenjerie. – Lenjer[ie] + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenjerie
LENJERÍE s. f. Rufărie de corp și de pat. [Var.: lingeríe s. f.] – Din fr. lingerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenjuri
LÉNJURI s. n. pl. Rufărie de corp; lenjerie. – Din fr. linge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenos
LENÓS, -OÁSĂ, lenoși, -oase, adj. (Rar) Leneș. – Lene + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lent
LENT, -Ă, lenți, -te, adj. Încet, domol. – Din fr. lent, lat. lentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lentă
LÉNTĂ, lente, s. f. Panglică lată de mătase pe care o poartă regii, demnitarii, cei decorați etc. la solemnități. – Din rus. lenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenticelă
LENTICÉLĂ, lenticele, s. f. Fiecare dintre porii care străbat scoarța arborilor, permițând respirația țesuturilor interne. – Din fr. lenticelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lenticular
LENTICULÁR, -Ă, lenticulari, -e, adj. Care are forma unei lentile. – Din fr. lenticulaire, lat. lenticularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lentigo
LENTÍGO s. n. (Med.) Pată pigmentară a pielii cu aspect de nev. ♦ Pistrui. – Din fr., lat. lentigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lentilă
LENTILĂ, lentile, s. f. 1. Piesă optică transparentă, de obicei mărginită de două suprafețe curbate (sau de una sferică și de una plană), care dă imaginea reală sau virtuală a unui obiect. ◊ Lentilă de contact = lentilă fină aplicată direct pe globul ocular în dreptul irisului, pentru corectarea vederii. 2. Inel metalic care asigură legătura între două țevi de metal sau între o țeavă și un perete de metal. 3. (În siderurgie) Lupă. 4. (În sintagma) Lentilă electronică = dispozitiv format din sisteme de electrozi sau din combinații de magneți, care servește la focalizarea fasciculelor de electroni și se utilizează în construcția microscopului electronic. – Din fr. lentille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lento
LÉNTO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Încet, lin, lent. ♦ (Substantivat) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală executată în acest fel. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lentoare
LENTOÁRE s. f. încetineală. – Din fr. lenteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leoaică
LEOÁICĂ, leoaice, s. f. Femela leului^1. [Pr.: le-oai-] – Leu^1 + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leoarbă
LEOÁRBĂ, leoarbe, s. f. (Reg.; depr.) Gură (ca organ al vorbirii). – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leoarcă
LEOÁRCĂ adj. invar., adv. (Fam.) Foarte ud, plin de apă; bleașcă. [Pr.: leoarcă] – Liur + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leonin
LEONÍN^1, -Ă, leonini, -e, adj. Care aparține leului^1, privitor la leu^1; ca al leului^1. ◊ Contract leonin = contract prin care una dintre părți își rezervă beneficiul cel mai mare sau contract prin care una dintre părți este scutită de a participa la pierdere. [Pr.: le-o-] – Din lat. leoninus, fr. léonin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leonin
LEONÍN^2, -Ă, leonini, -e, adj. (În sintagma) Versuri leonine = versuri ale căror emistihuri rimează. Rimă leonină = rimă în care două sau trei silabe sunt asemănătoare. [Pr.: le-o-] – Din fr. léonin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leop
LEOP interj. Cuvânt care imită sunetul produs de un corp moale când cade pe o suprafață netedă. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leopard
LEOPÁRD, leoparzi, s. m. Animal carnivor din familia felidelor, cu blana de culoare gălbuie cu pete roșcate sau negre, care trăiește în Asia și în Africa; panteră (Felis pardus). ♦ Blana acestui animal. ◊ Leopardul zăpezilor = irbis. [Pr.: le-o-] – Din fr. léopard, lat. leopardus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leopăi
LEOPĂÍ vb. IV v. lipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leopăire
LEOPĂÍRE s. f. v. leopăi. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

leopăit
LEOPĂÍT, -Ă, leopăiți, -te, adj. v. LEOPĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

leorbăi
LEORBĂÍ, leórbăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A flecari, a trăncăni, a sporovăi. [Prez. ind. și: leorbăiesc] – Leoarbă + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leorbăiălă
LEORBĂIÁLĂ, leorbăieli, s. f. (Reg.) Faptul de a leorbăi; flecăreală, trăncăneală, sporovăială. [Pr.: -bă-ia-] – Leorbăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leorbău
LEORBẮU, leorbăi, s. m. (Reg.) Om flecar. – Leoarbă + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leorcăi
LEORCĂÍ, leorcăi, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) face leoarcă, a (se) uda (tare) cu apă. [Prez. ind. și: leorcăiesc] – Leoarcă + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leordă
LEÓRDĂ s. f. v. leurdă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leorpăi
LEORPĂÍ, leórpăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A mânca sau a bea ceva sorbind cu zgomot. [Prez. ind. și: leorpăiesc] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leorpăit
LEORPĂÍT, leorpăituri, s. n. (Reg.) Faptul de a leorpăi; zgomot (neplăcut) produs de cel care mănâncă sau bea ceva cu lăcomie. – V. leorpăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepăda
LEPĂDÁ, lépăd, vb. I. (Pop.) I. 1. Tranz. A lăsa ceva din mână; a arunca. ♦ A arunca un obiect nefolositor sau fără valoare, renunțând la el. ◊ Expr. A nu fi de lepădat = a fi vrednic de luat în seamă; a avea preț, valoare. 2. Tranz. A dărui, a da cuiva ceva de mică valoare. 3. Tranz. A-și dezbrăca un veșmânt, a-și scoate haina, încălțămintea etc. ◊ Expr. A(-și) lepăda masca = a înceta de a se mai preface, a se arăta sub adevărata înfățișare morală. A-și lepăda potcoavele = a muri. ♦ (Despre animale) A-și schimba părul, pielea, penele; a năpârli. 4. Intranz. (Despre femei și despre femelele animalelor) A naște înainte de termen un făt mort; a avorta. ♦ Tranz. (Despre pești) A depune icrele. II. Fig. 1. Tranz. A lăsa ceva sau pe cineva undeva; a îndepărta, a alunga. 2. Tranz. A părăsi ceva (pentru totdeauna și de bunăvoie), a renunța la... ♦ Refl. A se lăsa de... 3. Refl. A rupe orice legătură cu cineva. ♦ A nu recunoaște ceva; a tăgădui. [Prez. ind. și: leápăd. – Var.: (reg.) lăpădá vb. I] – Probabil lat. lapidare „a arunca cu pietre”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepădare
LEPĂDÁRE, lepădări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) lepăda și rezultatul ei; părăsire; renegare. ◊ Lepădare de sine = renunțare la interesele sau la ideile personale (pentru binele obștesc). ♦ (Bis.) Dezicere de diavol și de faptele sale în ritualul creștin al botezului – V. lepăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepădat
LEPĂDÁT^1 s. n. (Pop.) Faptul de a lepăda; spec. avort. – V. lepăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepădat
LEPĂDÁT^2, -Ă, lepădați, -te, adj. (Pop.; despre copiii nou-născuți) Părăsit de mamă; abandonat. – V. lepăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepădătură
LEPĂDĂTÚRĂ, lepădături, s. f. (Pop. și fam.) 1. Copil născut înainte de termen (și adesea cu mari deficiențe fizice sau psihice); stârpitură. 2. Fig. Om lipsit de caracter; persoană depravată, coruptă, decăzută. – Lepăda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepăi
LEPĂÍ vb. IV v. lipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepăire
LEPĂÍRE s. f. v. lepăi. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lepăit
LEPĂÍT, -Ă, lepăiți, -te, adj. v. LEPĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lepedeu
LEPEDÉU, lepedeie, s. n. (Reg.) Cearșaf. – Din magh. lepedö.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepidodendron
LEPIDODÉNDRON, lepidodendroni, s. m. Arbore fosil din grupul criptogamelor vasculare, cu coroana în formă de umbrelă, ale cărui resturi s-au păstrat în straturile de huilă. – Din fr. lépidodendron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepidolit
LEPIDOLÍT, lepidoliți, s. m. Specie de mică bogată în litiu și fluor, de culoare albă sau roz. – Din fr. lepidolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepidopter
LEPIDOPTÉR, lepidoptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte care cuprinde fluturii; (și la sg.) fluture. ◊ (Adjectival) Insectă lepidopteră. [Var.: lepidoptéră s. f.] – Din fr. lépidoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepidopteră
LEPIDOPTÉRĂ s. f. v. lepidopter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepră
LÉPRĂ, (2) lepre, s. f. 1. Boală contagioasă cronică, frecventă mai ales în regiunile tropicale, produsă de un bacil specific și caracterizată prin leziuni localizate pe piele, pe sistemul nervos periferic, mucoase, viscere etc. ♦ Fig. Neajuns care macină, subminează; racilă, plagă. 2. Fig. Om lipsit de conștiință, de caracter, fără scrupule. – Din ngr. lepra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepros
LEPRÓS, -OÁSĂ, leproși, -oase, adj., s. m. și f. (Om) bolnav de lepră. – Din fr. lépreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leprozerie
LEPROZERÍE, leprozerii, s. f. Colonie sau spital special în care sunt izolați și îngrijiți leproșii. – Din fr. léproserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepşi
LEPȘÍ, lepșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da cuiva palme, a pălmui; a turti prin lovituri cu palma. – Din leapșă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepși
LEPȘÍ, lepșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da cuiva palme, a pălmui; a turti prin lovituri cu palma. – Din leapșă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepşit
LEPȘÍT, -Ă, lepșiți, -te, adj. (Reg.; despre lucruri) Turtit (printr-o lovitură), pleoștit; fig. (despre oameni; adesea substantivat) smintit, țicnit. – V. lepși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepșit
LEPȘÍT, -Ă, lepșiți, -te, adj. (Reg.; despre lucruri) Turtit (printr-o lovitură), pleoștit; fig. (despre oameni; adesea substantivat) smintit, țicnit. – V. lepși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leptomeninge
LEPTOMENÍNGE, leptomeninge, s. n. (Med.) Denumire pentru arahnoidă și pia mater considerate împreună. – Din fr. leptoméninge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leptomeningită
LEPTOMENINGÍTĂ, leptomeningite, s. f. (Med.) Meningită în care se inflamează mai ales pia materul. – Din fr. leptoméningite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepton
LEPTÓN, leptoni, s. m. (Fiz.) Particulă elementară cu masa de repaus mai mică decât cea a unui nucleon. – Din fr. lepton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepton
LEPTÓN^2, lépta, s. n. Monedă divizionară în Grecia, a suta parte dintr-o drahmă, v. lepta. (ngr. leptón < gr. λεπτόν = bănuț < n. de la λεπτός = mic, delicat, fin) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

leptospiră
LEPTOSPÍRĂ, leptospire, s. f. Gen de bacterii în formă de filament spiralat, terminat la ambele capete cu câte un cârlig, foarte răspândit în natură. – Din fr. leptospire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leptospiroză
LEPTOSPIRÓZĂ, leptospiroze, s. f. Boală infecțioasă, comună animalelor și omului, provocată de leptospiră și care se manifestă prin febră, icter etc. – Din fr. leptospirose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepui
LEPUÍ, lepuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi extrem de fin suprafața unei piese metalice cu ajutorul unei substanțe abrazive speciale. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepuire
LEPUÍRE, lepuiri, s. f. Acțiunea de a lepui și rezultatul ei. – V. lepui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepuit
LEPUÍT^1, lepuituri, s. n. Faptul de a lepui. – V. lepui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lepuit
LEPUÍT^2, -Ă, lepuiți, -te, adj. (Despre piese metalice) Care a fost supus operației de lepuire. – V. lepui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ler
LER interj. Cuvânt care apare ca refren în colinde, cărora le dă un anumit colorit eufonic. [Var.: léroi, léroloi, lérui, lérului interj.] – Probabil lat. [Ha]llelu[iah, Domine].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leroi
LÉROI interj. v. ler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leroloi
LÉROLOI interj. v. ler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lerpenea
LERPENEÁ s. f. (Reg.) Efort, trudă pe care o depune cineva pentru a face ceva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lerui
LÉRUI interj. v. ler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lerului
LÉRULUI interj. v. ler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesă
LÉSĂ, lese, s. f. Curea cu care se leagă sau cu care sunt purtați câinii. – Din fr. laisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesbian
LESBIÁN, -Ă, lesbieni, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din insula Lesbos. 2. Adj. Care aparține Lesbosului sau lesbienilor (1), privitor la Lesbos ori la lesbieni. 3. S. f., adj. (Femeie) care practică lesbianismul. [Pr.: -bi-an] – Din fr. lesbien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesbianism
LESBIANÍSM s. n. Atracție sexuală între persoanele de sex feminin; safism, tribadism. [Pr.: -bi-a-] – Lesbian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lescaie
LESCÁIE s. f. v. lăscaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesivare
LESIVÁRE, lesivări, s. f. (Geol.) Dizolvare și spălare a sărurilor solubile din sol de către apa din precipitații. – După fr. lessivage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesne
LÉSNE adv. (Înv. și pop.) Ușor, cu ușurință; comod. ♦ Loc. adj. Lesne-crezător = credul. – Din bg. lesno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesnicios
LESNICIÓS, -OÁSĂ, lesnicioși, -oase, adj. (Rar) Care este ușor de făcut sau de urmat; care înlesnește efectuarea unei munci, a unei acțiuni etc. – Lesne + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesniciune
LESNICIÚNE, lesniciuni, s. f. (Rar) Ușurință, facilitate de a face ceva. – Lesne + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesothian
LESOTHIÁN, -Ă, lesothieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația regatului Lesotho sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține regatului Lesotho sau lesothienilor (1), referitor la Lesotho sau la lesothieni. – Din engl. Lesothian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lespede
LÉSPEDE, lespezi, s. f. Placă poligonală de piatră naturală (prelucrată), de dimensiuni mari, cu care se acoperă mormintele, se pavează interiorul unor edificii, aleile etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lespegioară
LESPEGIOÁRĂ s. f. v. lespejoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lespejoară
LESPEJOÁRĂ, lespejoare, s. f. (Fam.) Diminutiv ai lui lespede. [Var.: lespegioáră s. f.] – Lespede + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lest
LEST, lesturi, s. n. Încărcătură formată din nisip, pietriș, plumb etc. care asigură stabilitatea navelor de apă sau aeriene; balast, savură. – Din fr. lest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lesta
LESTÁ, lestez, vb. I. Tranz. A încărca cu lest o navă sau o aeronavă pentru a le asigura stabilitatea. – Din fr. lester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lestare
LESTÁRE, lestări, s. f. Acțiunea de a lesta și rezultatul ei. – V. lesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lestrigoni
Lestrigoni = Laestrygones.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leş
LEȘ^1, leșuri, s. n. Cadavru, hoit, stârv. – Din tc. leș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leș
LEȘ^1, leșuri, s. n. Cadavru, hoit, stârv. – Din tc. leș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leş
LEȘ^2 s. m. v. leah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leș
LEȘ^2 s. m. v. leah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşesc
LEȘÉSC, -EÁSCĂ, leșești, adj., s. f. art. 1. Adj. (Înv.) Polonez. 2. Adj. (În sintagma) Rață leșească = rasă de rațe domestice, cu penele albe sau negre, cu carnea gustoasă. 3. S. f. art. Dans popular din Moldova; melodie după care se execută acest dans. – Leș^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșesc
LEȘÉSC, -EÁSCĂ, leșești, adj., s. f. art. 1. Adj. (Înv.) Polonez. 2. Adj. (În sintagma) Rață leșească = rasă de rațe domestice, cu penele albe sau negre, cu carnea gustoasă. 3. S. f. art. Dans popular din Moldova; melodie după care se execută acest dans. – Leș^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşeşte
LEȘÉȘTE adv. (Înv.) Ca polonezii, ca leșii^2, în felul polonezilor. – Leș^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșește
LEȘÉȘTE adv. (Înv.) Ca polonezii, ca leșii^2, în felul polonezilor. – Leș^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşială
LEȘIÁLĂ, leșieli, s. f. (Pop.) Stare de slăbiciune, de sfârșeală; leșuială. [Pr.: -și-a-] – Leșie (înv. „sfârșeală”) + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșială
LEȘIÁLĂ, leșieli, s. f. (Pop.) Stare de slăbiciune, de sfârșeală; leșuială. [Pr.: -și-a-] – Leșie (înv. „sfârșeală”) + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşiatic
LEȘIÁTIC, -Ă, adj. v. leșietic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșiatic
LEȘIÁTIC, -Ă, adj. v. leșietic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşie
LEȘÍE s. f. Soluție alcalină (folosită la spălatul rufelor, în diverse procese industriale etc.) obținută prin dizolvarea în apă a sodei sau a hidroxidului de potasiu sau prin fierbere cu apă a cenușii de lemn. – Lat. lixiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșie
LEȘÍE s. f. Soluție alcalină (folosită la spălatul rufelor, în diverse procese industriale etc.) obținută prin dizolvarea în apă a sodei sau a hidroxidului de potasiu sau prin fierbere cu apă a cenușii de lemn. – Lat. lixiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşietic
LEȘIÉTIC, -Ă, leșietici, -ce, adj. Cu gust sau cu miros (neplăcut) de leșie, ca leșia; leșios. ♦ Fig. Cenușiu, întunecat, mohorât. Cer leșietic. [Pr.: -și-e-. – Var.: leșiátic, -ă, adj.] – Leșie + suf. -etic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșietic
LEȘIÉTIC, -Ă, leșietici, -ce, adj. Cu gust sau cu miros (neplăcut) de leșie, ca leșia; leșios. ♦ Fig. Cenușiu, întunecat, mohorât. Cer leșietic. [Pr.: -și-e-. – Var.: leșiátic, -ă, adj.] – Leșie + suf. -etic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşin
LEȘÍN, leșinuri, s. n. 1. Pierdere subită și trecătoare a cunoștinței, caracterizată prin rărirea bătăilor inimii și a mișcărilor respiratorii și cauzată de scăderea bruscă a irigației cerebrale; lipotimie. 2. Stare de slăbiciune, de lipsă de putere, de vlagă, provocată de foame, de sete etc.; sfârșeală. [Acc. și: léșin] – Din leșina (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșin
LEȘÍN, leșinuri, s. n. 1. Pierdere subită și trecătoare a cunoștinței, caracterizată prin rărirea bătăilor inimii și a mișcărilor respiratorii și cauzată de scăderea bruscă a irigației cerebrale; lipotimie. 2. Stare de slăbiciune, de lipsă de putere, de vlagă, provocată de foame, de sete etc.; sfârșeală. [Acc. și: léșin] – Din leșina (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşina
LEȘINÁ, leșin, vb. I. Intranz. A suferi un leșin (1), a-și pierde cunoștința. ◊ Expr. A leșina de râs = a râde foarte tare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșina
LEȘINÁ, leșin, vb. I. Intranz. A suferi un leșin (1), a-și pierde cunoștința. ◊ Expr. A leșina de râs = a râde foarte tare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşinat
LEȘINÁT, -Ă, leșinați, -te, adj. 1. Care se află în stare de leșin (1), în nesimțire. 2. Extrem de slab; lipsit de vlagă, extenuat; moleșit (de foame, de sete, de oboseală etc.); sfârșit^2. – V. leșina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșinat
LEȘINÁT, -Ă, leșinați, -te, adj. 1. Care se află în stare de leșin (1), în nesimțire. 2. Extrem de slab; lipsit de vlagă, extenuat; moleșit (de foame, de sete, de oboseală etc.); sfârșit^2. – V. leșina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşinătură
LEȘINĂTÚRĂ, leșinături, s. f. (Fam.) Ființă foarte slabă, lipsită cu totul de vlagă, de putere. – Leșina + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșinătură
LEȘINĂTÚRĂ, leșinături, s. f. (Fam.) Ființă foarte slabă, lipsită cu totul de vlagă, de putere. – Leșina + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşios
LEȘIÓS, -OÁSĂ, leșioși, -oase, adj. Leșietic. [Pr.: -și-os] – Leșie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșios
LEȘIÓS, -OÁSĂ, leșioși, -oase, adj. Leșietic. [Pr.: -și-os] – Leșie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşnic
LÉȘNIC, leșnice, s. n. (Reg.) Plasă de pescuit. [Var.: leșniec s. n.] – Din bg. leštnik „alun”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșnic
LÉȘNIC, leșnice, s. n. (Reg.) Plasă de pescuit. [Var.: leșniec s. n.] – Din bg. leštnik „alun”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşniec
LÉȘNIEC s. n. v. leșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșniec
LÉȘNIEC s. n. v. leșnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşui
LEȘUÍ, leșuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A provoca o stare de slăbiciune, de sfârșeală. – Cf. leșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșui
LEȘUÍ, leșuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A provoca o stare de slăbiciune, de sfârșeală. – Cf. leșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşuială
LEȘUIÁLĂ, leșuieli, s. f. (Reg.) Leșială. – Leșui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșuială
LEȘUIÁLĂ, leșuieli, s. f. (Reg.) Leșială. – Leșui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leşuit
LEȘUÍT, -Ă, leșuiți, -te, adj. (Reg.) Sfârșit^2, slăbit (de foame). – V. leșui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leșuit
LEȘUÍT, -Ă, leșuiți, -te, adj. (Reg.) Sfârșit^2, slăbit (de foame). – V. leșui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letal
LETÁL, -Ă, letali, -e, adj. (Med.) Care provoacă moartea; mortal, de moarte. – Din fr. létal, lat. letalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letalitate
LETALITÁTE s. f. (Med.) Mortalitate. – Din fr. létalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letargic
LETÁRGIC, -Ă, letargici, -ce, adj. Care ține de letargie, privitor la letargie. ◊ Encefalită letargică = boală infecțioasă a encefalului, caracterizată prin febră, somnolență și paralizie. – Din fr. léthargique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letargie
LETARGÍE s. f. Stare patologică caracterizată printr-un somn adânc, de lungă durată, însoțit de diminuarea funcțiilor vitale. ♦ Fig. Apatie, amorțeală, inactivitate totală. – Din fr. léthargie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letcă
LÉTCĂ, letci, s. f. (Reg.) Unealtă manuală care servește la depănatul firelor pe mosoare. – Din bg. letka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letcon
LÉTCON, letcoane, s. n. Unealtă în formă de ciocan pentru încălzirea pieselor metalice în vederea lipirii lor cu cositor, cu plumb etc.; ciocan de lipit. – Din germ. Lötkolben.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lete
Lete = Lethe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lethe
Lethe, zeița și personificarea Uitării. De la ea își trăgea numele una dintre apele Infernului, care avea darul să-i facă pe cei morți să uite viața pămîntească.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leto
Leto, fiica titanului Coeus și a titanidei Phoebe. A fost iubită de Zeus, care s-a unit cu ea. Căzînd victimă răzbunării nutrite de gelozia Herei, Leto a rătăcit mult timp prin lume purtînd în pîntece rodul divin al dragostei ei cu părintele zeilor. Singurul pămînt ospitalier care s primit-o a fost insula Delos. Acolo însă Leto s-a chinuit nouă zile și nouă nopți ca să aducă copiii pe lume, căci Hera, ca să-i întîrzie nașterea, o oprise pe fiica sa, Hithyia, care alina durerile facerii, s-o ajute. În sfîrșit cu ajutorul lui Iris, Leto i-a născut pe Artemis și pe Apollo. Mai tîrziu, dragostea copiilor ei a răsplătit-o din plin pentru suferințele îndurate. Ca să se răzbune, de pildă, o jignire care i-a fost adusă, ei au ucis copiii Niobei și tot pentru mama lor ei l-au omorît pe Tityus, care voia s-o necinstească. Uciderea Pythonului, pus de Hera s-o chinuiască pe Leto, este o altă mărturie a dragostei lui Apollo față de mama sa. În mitologia romană Leto purta numele de Latona.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leton
LETÓN, -Ă, letoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Letoniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Letoniei sau letonienilor (1), privitor la Letonia ori la letonieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba letonă. – Din fr. letton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letopiseţ
LETOPISÉȚ, letopisețe, s. n. Scriere veche cu caracter istoric, în care evenimentele sunt prezentate în ordine cronologică; cronică, hronic. [Acc. și: letopíseț] – Din sl. lĕtopĩsĩcĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letopiseț
LETOPISÉȚ, letopisețe, s. n. Scriere veche cu caracter istoric, în care evenimentele sunt prezentate în ordine cronologică; cronică, hronic. [Acc. și: letopíseț] – Din sl. lĕtopĩsĩcĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letraset
LETRASÉT, letraseturi, s. n. Set de litere, cifre și semne de punctuație de diferite culori și caractere, aflate pe un suport transparent și care pot fi transferate, prin apăsare, pe diferite suprafețe. [Pl. și: letrasete] – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letrină
LETRÍNĂ, letrine, s. f. (Tipogr.) Literă majusculă (de obicei ornată) folosită la început de capitol în ediții bibliofile. – Din fr. lettrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

letrism
LETRÍSM s. n. Teorie literară și artistică formalistă, care consideră că esența poeziei constă în simpla sonoritate a sunetelor, dispuse mai mult sau mai puțin arbitrar. – Din fr. lettrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leturghie
LETURGHÍE s. f. v. liturghie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leţcaie
LEȚCÁIE s. f. v. lăscaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lețcaie
LEȚCÁIE s. f. v. lăscaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leu
LEU^1, lei, s. m. 1. Mamifer carnivor de talie mare din familia felidelor, cu corpul acoperit cu blană scurtă de culoare gălbuie și cu o coamă bogată în jurul capului, deosebit de puternic și de vorace, care trăiește în Africa și în Asia Meridională (Panthera leo). ◊ (În basme) Leu-paraleu = leu mare și cu o putere extraordinară; fig. om curajos, viteaz. ◊ Expr. Partea leului = partea cea mai mare, cea mai valoroasă din împărțeala unui bun și pe care și-o însușește cel mai puternic dintre părtași. ◊ Compuse: leu-de-mare = mamifer carnivor acvatic asemănător cu foca, având o coamă pe gât, piept și omoplat (Otaria byronia); leul-furnicilor = insectă asemănătoare cu libelula, ale cărei larve se hrănesc cu insecte (Myrmeleon formicarius). ♦ Fig. Om puternic, viteaz. 2. N. pr. art. Numele unei constelații. ♦ Al cincilea semn zodiacal, între Rac și Fecioară, corespunzând perioadei 22 iulie – 23 august. – Cf. lat. leo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leu
LEU^2, lei, s. m. Unitate bănească oficială a României începând din 1867 și a Republicii Moldova din 1993. – Din leu^1 (cu sensul după tc. arslanly).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucă
LÉUCĂ, leuci, s. f. Parte a carului formată dintr-un lemn încovoiat, cu un capăt îmbucat în osie și cu celălalt prins de loitră, pentru a o sprijini. ◊ Expr. A fi lovit (sau bătut, pălit, trăsnit) cu leuca (în cap) = a) a fi zăpăcit, prostănac, idiot; b) a fi beat. – Din bg. levka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucemie
LEUCEMÍE s. f. Boală de sânge caracterizată prin creșterea patologică a numărului de leucocite din organism și prin apariția unor leucocite imature; leucoză, mieloză. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucip
Leucip = Leucippus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucipa
Leucipa = Leucippe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucipide
Leucipide = Leucippides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucippe
Leucippe 1. Fiica lui Minyas și soră cu Alcithoë. A fost transformată de zeul Dionysus în liliac, drept pedeapsă pentru că le-a interzis sclavelor ei să participe la serbările date în cinstea zeului. 2. Soția lui Laomedon și mama lui Priamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucippides
Leucippides, denumire purtată de Hilaira și Phoebe, ca fiice ale lui Leucippus (v. și Idas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucippus
Leucippus 1. Fiul lui Perieres și tatăl lui Hilaira, Phoebe și Arsinoë. 2. Fiul lui Oenomaus. Era îndrăgostit de Daphne și, pentru a-i cîștiga încrederea și dragostea, s-a travestit în haine femeiești. A fost descoperit însă de însoțitoarele ei și ucis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucire
LEUCÍRE, leuciri, s. f. v. LEUCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

leucit
LEUCÍT s. n. Silicat natural de aluminiu și de potasiu, de culoare cenușie sau albă, cu luciu sticlos, folosit mai ales ca îngrășământ agricol. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucit
LEUCÍT, -Ă, leuciți, -te, adj. v. LEUCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

leucobază
LEUCOBÁZĂ, leucobaze, s. f. (Chim.) Leucoderivat. [Pr.: le-u-] – Din germ. Leukobase, fr. leucobase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocit
LEUCOCÍT, leucocite, s. n. Globulă albă din sânge, care are un rol important în protejarea organismului împotriva microbilor. [Pr.: le-u-. – Var.: leucocítă s. f.] – Din fr. leucocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocitar
LEUCOCITÁR, -Ă, leucocitari, -e, adj. Care ține de leucocite, privitor la leucocite. ◊ Formulă leucocitară = repartizarea diferitelor categorii de leucocite în sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocită
LEUCOCÍTĂ s. f. v. leucocit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocitogeneză
LEUCOCITOGENÉZĂ s. f. (Biol.) Proces de formare a leucocitelor. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocitoliză
LEUCOCITOLÍZĂ, leucocitolize, s. f. (Med.) Distrugere a leucocitelor din sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucocitoză
LEUCOCITÓZĂ, leucocitoze, s. f. Creștere patologică a numărului de globule albe din sânge (în procesul de apărare a organismului împotriva bolilor infecțioase). [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucociturie
LEUCOCITURÍE, leucociturii, s. f. Prezență a leucocitelor în urină; cantitate de leucocite prezente în urină. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocyturie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoderivat
LEUCODERIVÁT, leucoderivați, s. m. (Chim.) Compus obținut prin reducerea unor coloranți și care prin oxidare formează materia colorantă inițială; leucobază. [Pr.: le-u-] – Din germ. Leukoderivat, fr. leucodérivé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucodermie
LEUCODERMÍE, leucodermii, s. f. Decolorare a pielii cauzată de absența sau de dispariția locală a unor pigmenți. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucogramă
LEUCOGRÁMĂ, leucograme, s. f. Examen de laborator prin care se determină numărul leucocitelor din sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucom
LEUCÓM, leucoame, s. n. Boală de ochi constând în formarea unei pete albe pe cornee și care poate duce la orbire; albeață. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucopenie
LEUCOPENÍE, leucopenii, s. f. Scădere patologică a numărului globulelor albe din sânge cauzată de virusuri, malnutriție etc. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucopénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoplast
LEUCOPLÁST, leucoplaste, s. n. Fâșie de pânză acoperită cu o substanță adezivă, folosită la fixarea pe piele a pansamentelor. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leucoplasturi] – Din germ. Leukoplast, fr. leucoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoplazie
LEUCOPLAZÍE, leucoplazii, s. f. (Med.) Transformare patologică a unei mucoase în țesut cornos de culoare albicioasă. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucoplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucopoieză
LEUCOPOIÉZĂ s. f. (Biol.) Proces de formare și de maturație a leucocitelor din măduva osoasă, splină și ganglionii limfatici. [Pr.: le-u-co-po-ie-] – Din fr. leucopoïèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoree
LEUCORÉE, leucoree, s. f. Scurgere vaginală de lichid albicios, mucos, uneori purulent; poală-albă. [Pr.: le-u-co-re-e] – Din fr. leucorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoreic
LEUCORÉIC, -Ă, leucoreici, -ce, adj., s. f. (Med.) (Bolnavă) de leucoree. [Pr.: le-u-co-re-ic] – Leucoree + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leucoteea
Leucoteea = Leucothea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucothea
Leucothea (sau Leocothoë), denumire purtată de Ino – fiica lui Cadmus și soția lui Athamas – după ce a fost transformată în divinitate marină (v. și Athamas).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

leucoză
LEUCÓZĂ, leucoze, s. f. (Med.) Leucemie. ◊ Leucoza găinilor = boală virotică și transmisibilă, răspândită prin ouăle infectate ale găinilor. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leurdă
LEÚRDĂ, leurde, s. f. Plantă erbacee bulboasă comestibilă din familia liliaceelor, cu flori albe, cu miros și gust de usturoi (Allium ursinum). [Pr.: le-ur-. – Var.: leórdă s. f.] – Cf. bg. levurda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuşor
LEUȘÓR^2, leușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui leu^2; leuț^2. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leușor
LEUȘÓR^2, leușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui leu^2; leuț^2. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuşor
LEUȘÓR^1, leușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui leu^1; leuț^1. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leușor
LEUȘÓR^1, leușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui leu^1; leuț^1. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuştean
LEUȘTEÁN s. m. Plantă erbacee aromată, cu miros pătrunzător, din familia umbeliferelor, ale cărei frunze sunt folosite drept condiment (Levisticum officinale). [Pr.: le-uș-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuștean
LEUȘTEÁN s. m. Plantă erbacee aromată, cu miros pătrunzător, din familia umbeliferelor, ale cărei frunze sunt folosite drept condiment (Levisticum officinale). [Pr.: le-uș-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuţ
LEÚȚ^1, leuți, s. m. Leușor^1. – Leu^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuț
LEÚȚ^1, leuți, s. m. Leușor^1. – Leu^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuţ
LEÚȚ^2, leuți, s. m. (Fam.) Leușor^2. – Leu^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leuț
LEÚȚ^2, leuți, s. m. (Fam.) Leușor^2. – Leu^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leva
LÉVA s. f. Unitate monetară în Bulgaria. [Var.: lévă s. f.] – Din bg. leva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levantin
LEVANTÍN, -Ă, levantini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Levant; p. restr. negustor originar din Levant. 2. Adj. Care aparține Levantului sau levantinilor, privitor la Levant ori la levantini. ♦ (Depr.) Necinstit, ipocrit, intrigant. – Din fr. levantin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levată
LEVÁTĂ, levate, s. f. 1. Operație de scoatere a mosoarelor sau a țevilor pline de pe mașinile de semitort sau de filat dintr-o filatură. ♦ Cantitate de fire toarse obținută prin această operație. 2. (La jocul de cărți) Totalitatea cărților pe care unul dintre jucători le poate ridica de pe masă pe baza unei cărți mai mari sau a unui atu. – După fr. levée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levă
LEVĂ s. f. v. leva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levănţică
LEVĂNȚÍCĂ s. f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori albastre plăcut mirositoare, folosită în medicină și în industria parfumurilor; lavandă (Lavandula angustifolia). [Var.: levențícă, livănțícă s. f.] – Levantă (înv. „levănțică” < ngr.) + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levănțică
LEVĂNȚÍCĂ s. f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori albastre plăcut mirositoare, folosită în medicină și în industria parfumurilor; lavandă (Lavandula angustifolia). [Var.: levențícă, livănțícă s. f.] – Levantă (înv. „levănțică” < ngr.) + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levent
LEVÉNT, -Ă, levenți, -te, s. m., adj. 1. S. m. Marinar turc din flota de război a Imperiului Otoman, originar din Levant. 2. S. m. Mercenar moldovean din oastea Țării Românești. 3. Adj. (Înv.) Darnic, generos. 4. Adj. (Înv.) Voinic, viteaz. [Var.: levínt, -ă adj.] – Din tc. levent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levenţică
LEVENȚÍCĂ s. f. v. levănțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levențică
LEVENȚÍCĂ s. f. v. levănțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leviatan
LEVIATÁN, leviatane, s. n. (Text.) Agregat pentru spălarea industrială a lânii. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. léviathan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levier
LEVIÉR, leviere, s. n. 1. Bară rigidă basculată în jurul unui punct de sprijin și folosită pentru a ridica greutăți. 2. Tijă de comandă a unui mecanism. 3. Fig. Ceea ce servește la depășirea unui obstacol, a unei rezistențe. [Pr.: -vi-er] – Din fr. levier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leviga
LEVIGÁ, levighez, vb. I. Tranz. A transforma un material în praf fin prin fărâmițarea în apă (sau într-un lichid) și printr-o sedimentare fracționată a materialului. – Din fr. léviger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levigare
LEVIGÁRE, levigări, s. f. Acțiunea de a leviga și rezultatul ei; levigație. – V. leviga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levigaţie
LEVIGÁȚIE, levigații, s. f. Levigare. – După fr. lévigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levigație
LEVIGÁȚIE, levigații, s. f. Levigare. – După fr. lévigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levint
LEVÍNT, -Ă adj. v. levent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levitaţie
LEVITÁȚIE s. f. Ridicare corporală în aer sau ridicarea diverselor corpuri prin voință, fără mijloace mecanice, atribuită mai ales unor ființe mitice, sfinți, asceți, iluzioniști. [Var.: levitațiúne s. f.] – Din fr. lévitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levitație
LEVITÁȚIE s. f. Ridicare corporală în aer sau ridicarea diverselor corpuri prin voință, fără mijloace mecanice, atribuită mai ales unor ființe mitice, sfinți, asceți, iluzioniști. [Var.: levitațiúne s. f.] – Din fr. lévitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levitaţiune
LEVITAȚIÚNE s. f. v. levitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levitațiune
LEVITAȚIÚNE s. f. v. levitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levizită
LEVIZÍTĂ s. f. Substanță toxică cu acțiune vezicantă folosită ca gaz de luptă. – Din fr., engl. lewisite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levogir
LEVOGÍR, -Ă, levogiri, -e, adj. (Despre unele substanțe optice) Care deviază planul de polarizare a luminii spre stânga (în raport cu observatorul care privește lumina din față). – Din fr. lévogyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levrier
LEVRIÉR, levrieri, s. m. Câine de vânătoare cu pântecele supt și cu picioarele înalte și puternice, foarte rapid, specializat în vânarea iepurelui. [Pr.: -vri-er] – Din fr. lévrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

levuloză
LEVULÓZĂ s. f. (Biol.) Fructoză. – Din fr. lévulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexem
LEXÉM, lexeme, s. n. Unitate de bază a lexicului, având o semnificație autonomă. – Din fr. lexème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexematic
LEXEMÁTIC, -Ă, lexematici, -ce, adj. (Lingv.) Referitor la lexem. – Din fr. lexématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexic
LÉXIC s. n. Totalitatea cuvintelor dintr-o limbă; vocabular. ♦ P. restr. Totalitatea cuvintelor caracteristice limbii unei epoci, unei regiuni, unui scriitor etc. – Din fr. lexique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexical
LEXICÁL, -Ă, lexicali, -e, adj. Care aparține lexicului, privitor la lexic, de lexic. – Din fr. lexical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicalizat
LEXICALIZÁT adj. v. lexicaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lexicograf
LEXICOGRÁF, -Ă, lexicografi, -e, s. m. și f. Specialist în lexicografie. – Din fr. lexicographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicografic
LEXICOGRÁFIC, -Ă, lexicografici, -ce, adj. Care aparține lexicografiei, privitor la lexicografie, de lexicografie. – Din fr. lexicographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicografie
LEXICOGRAFÍE s. f. Disciplină a lingvisticii care stabilește principiile și metodele practice de întocmire a dicționarelor. ♦ Totalitatea dicționarelor (dintr-o țară, dintr-o epocă, dintr-un domeniu etc.). – Din fr. lexicographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicolog
LEXICOLÓG, -Ă, lexicologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în lexicologie. – Din fr. lexicologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicologic
LEXICOLÓGIC, -Ă, lexicologici, -ce, adj. Care aparține lexicologiei, privitor la lexicologie, de lexicologie. – Din fr. lexicologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicologie
LEXICOLOGÍE s. f. Disciplină a lingvisticii care se ocupă cu studiul lexicului. – Din fr. lexicologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicon
LEXICÓN, lexicoane, s. n. Dicționar. ♦ (Rar) Enciclopedie (pe domeniu de specialitate). – Din lat., fr. lexicon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lexicotecă
LEXICOTÉCĂ, lexicoteci, s. f. (Rar) Colecție de dicționare. – Din germ. Lexikotek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leza
LEZÁ, lezez, vb. I.Tranz. 1. A vătăma, a răni. ♦ Fig. A ofensa. 2. A aduce (cuiva) un prejudiciu, a păgubi (pe cineva). – Din fr. léser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lezard
LEZÁRD s. n. (Rar) Piele de șopârlă tăbăcită. [Pr.: lezar] – Din fr. lézard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lezardă
LEZÁRDĂ, lezarde, s. f. Panglică folosită în tapițerie, pentru acoperirea locului de prindere al tapiseriei (2). – Din fr. lézarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lezare
LEZÁRE, lezări, s. f. Acțiunea de a leza și rezultatul ei; vătămare, rănire; ofensă; prejudiciu. – V. leza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

leziune
LEZIÚNE, leziuni, s. f. 1. Rană (căpătată prin lovire, rănire etc. sau ca urmare a unei boli). 2. (Jur.) Prejudiciu material al unei părți dintr-un contract. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. lésion, lat. laesio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lezmaiestate
LEZMAIESTÁTE s. f. (în statele monarhice; în sintagma) Crimă de lezmaiestate = crimă care constă în ofense aduse persoanei monarhului. [Var.: lezmajestáte s. f.] – Din fr. lèse-majesté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lezmajestate
LEZMAJESTÁTE s. f. v. lezmaiestate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liană
LIÁNĂ, liane, s. f. Nume generic dat plantelor cu tulpina foarte lungă, subțire și flexibilă, care se agață sau se încolăcesc pe trunchiurile sau ramurile copacilor, pe ziduri etc. [Pr.: li-a-] – Din fr. liane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liant
LIÁNT, lianți, s. m. 1. Material fluid sau adus în stare fluidă, care are proprietatea de a lega prin întărire bulgării sau granulele unui material solid cu care a fost amestecat; aglomerant. 2. Substanță care servește la fixarea unui pigment pe fibra textilă. [Pr.: li-ant] – Din fr. liant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libadea
LIBADEÁ, libadele, s. f. (Înv.) Haină bărbătească lungă. [Var.: lebadeá s. f.] – Din tc. libade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libanez
LIBANÉZ, -Ă, libanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Libanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care apaiține Libanului sau libanezilor (1), privitor la Liban ori la libanezi. – Liban (n. pr.) + suf. -ez. – Cf. fr. libanais, it. libanese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libarcă
LIBÁRCĂ, libărci, s. f. Gândac de noapte din ordinul ortopterelor, de culoare brună-roșcată, care trăiește mai ales prin bucătării; șvab (Blatta germanica). – Din bg. hlăbarka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libaţie
LIBÁȚIE, libații, s. f. (în practicile religioase din Antichitate) Act ritual care consta în gustarea și apoi vărsarea unei cupe de vin, lapte etc. ca omagiu adus divinității. ♦ P. ext. închinare a paharului cu băutură în cinstea cuiva la o petrecere. [Var.: libațúne s. f.] – Din fr. libation, lat. libatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libație
LIBÁȚIE, libații, s. f. (în practicile religioase din Antichitate) Act ritual care consta în gustarea și apoi vărsarea unei cupe de vin, lapte etc. ca omagiu adus divinității. ♦ P. ext. închinare a paharului cu băutură în cinstea cuiva la o petrecere. [Var.: libațúne s. f.] – Din fr. libation, lat. libatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libaţiune
LIBAȚIÚNE s. f. v. libație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libațiune
LIBAȚIÚNE s. f. v. libație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libela
LIBELÁ, libelez, vb. I. Tranz. (Livr.) A redacta (corect) un act juridic sau administrativ. – Din fr. libeller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libelulă
LIBELÚLĂ, libelule, s. f. (La pl.) Ordin de insecte cu corpul lung și subțire, cu capul mare și cu aripile străvezii, care trăiesc de obicei pe lângă ape; (și la sg.) insectă din acest ordin; calul-dracului. – Din fr. libellule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liber
LÍBER^1, libere, s. n. Complex de vase din țesutul plantelor prin care circulă seva elaborată; parte a scoarței plantelor lemnoase care cuprinde aceste vase și în care se află țesuturile de nutriție, de susținere etc. ♦ (Cu sens colectiv) Fibre extrase din scoarța unor arbori. – Din fr. libre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liber
LÍBER^2, -Ă, liberi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care se bucură de libertate, de independență individuală și cetățenească, care are drepturi politice și cetățenești depline. ♦ (Despre popoare, state, orașe) Independent, neatâmat, nesupus (unei puteri străine), autonom. 2. (Despre oameni) Care are posibilitatea de a acționa după voința sa, de a face sau de a nu face ceva; care nu este supus niciunei constrângeri; slobod. ◊ Liber-arbitru = capacitate a unei persoane de a se detașa de orice constrângere interioară și de a alege un curs al acțiunii din mai multe variante posibile. 3. (Despre acțiuni) Care nu este supus unei restricții cu caracter arbitrar. ◊ Traducere liberă = traducere care redă conținutul originalului în formele proprii limbii în care se traduce, fără să respecte riguros forma originalului. Versuri libere = rânduri de poezie neprozodică, în care normele prozodice, dacă apar, sunt aplicate necanonic, după dorința autorului. Intrare liberă = intrare fără plată într-o sală de spectacol, pe un stadion etc. Lovitură liberă = (la unele jocuri sportive cu mingea) lovitură acordată unei echipe drept compensație pentru o infracțiune sau o greșeală comisă de echipa adversă. Profesie liberă = profesie exercitată de o persoană pe cont propriu (fără să fie angajată permanent într-o instituție sau întreprindere). ◊ Compus: s. m. și f. liber-profesionist = persoană care exercită o profesie fără a fi angajat pe baza unui contract de muncă; liber-cugetător = persoană care promovează o atitudine independentă față de orice tradiție și autoritate, cu deosebire religioasă. 4. (Despre timp) De care se poate dispune la bunul-plac, care este în afara obligațiilor (profesionale). ◊ Expr. (Substantivat) A avea liber = a se afla în afara obligațiilor (mai ales profesionale) pe o perioadă de timp; a fi scutit pentru un timp oarecare de obligațiile (profesionale) pe care le are în mod obișnuit, a putea dispune de timpul său. 5. (Despre bănci, scaune, locuințe etc.) Care nu este ocupat, gol; neînchiriat. 6. (Despre oameni) Care nu are obligații față de alții; neangajat, disponibil. 7. Care este lipsit de artificialitate, natural, degajat, armonios, ușor. ◊ Expr. (Adverbial) A vorbi liber = a) a ține un discurs, o prelegere etc. fără a citi un text; b) a fi sincer, a spune deschis ceea ce gândește; c) a vorbi fără perdea, obscen. (A vedea) cu ochii liberi = (a vedea) fără ajutorul unui instrument optic. Desen liber = desen artistic efectuat fără ajutorul vreunui instrument tehnic. 8. (În loc. adv.) în aer liber = în plin aer, în mijlocul naturii. Sub cerul liber = afară, într-un loc descoperit. – Din fr. libre, lat. liber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liber
Liber, în mitologia romană, denumire purtată de zeul Bacchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

liber-schimbism
LÍBER-SCHIMBÍSM s. n. Politică economică, opusă protecționismului, caracterizată prin neamestecul statului în viața economică privind schimbul de mărfuri. – Liber^2 + schimb + suf. -ism (după fr. libre-échange).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liber-schimbist
LÍBER-SCHIMBÍST, -Ă, liber-schimbiști, -ste, s. m., adj. 1. S. m. Adept al liber- schimbismului. 2. Adj. Care aparține liber-schimbismului, referitor la liber- schimbism. – Liber^2 + schimb + suf. -ist (după fr. libre-échangiste).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libera
LIBERÁ, liberez, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Pop.) A da drumul sau a pleca acasă după efectuarea stagiului militar, a unei concentrări etc. 2. Tranz. (Înv.) A elibera (o țară, un popor). 3. (Jur.) A ierta un debitor de datorie. – Din fr. libérer, lat. liberare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberabil
LIBERÁBIL, -Ă, liberabili, -e, adj. (Despre imobile) Care poate fi eliberat (imediat). – Din fr. libérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberal
LIBERÁL, -Ă, liberali, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. Care aparține liberalismului, privitor la liberalism. ◊ Burghezie liberală = parte a burgheziei adeptă a liberalismului. Partid liberal = partid având doctrina liberalistă. 2. (Înv.) Iubitor de libertate. 3. Înțelegător; generos; care are vederi largi, II. S. m. Adept, membru al unui partid liberal. – Din fr. libéral, lat. liberalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberalism
LIBERALÍSM s. n. 1. Doctrină politică și economică bazată pe ideea dreptului individului la egalitate, proprietate, libertate de expresie și acțiune, care proclamă principiul neintervenției statului în economie, existența economiei de piață etc. 2. Atitudine de îngăduință excesivă față de greșelile altora. – Din fr. libéralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberalist
LIBERALÍST, -Ă, liberaliști, -ste, adj. Care susține liberalismul, care aderă la liberalism. – Liberal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberalitate
LIBERALITÁTE, liberalități, s. f. (Livr.) Mărinimie, generozitate. ♦ (Jur.) Act juridic prin care o persoană dispune de un bun al său în favoarea alteia, fără a urmări să primească un echivalent. – Din fr. libéralité, lat. liberalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberaliza
LIBERALIZÁ, liberalizez, vb. I. Tranz. A face mai liberal, mai liber. A liberaliza comerțul. – Din fr. libéraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberalizare
LIBERALIZÁRE s. f. Acțiunea de a liberaliza și rezultatul ei. ♦ Eliberarea piețelor de reglementările care îngrădesc schimbul liber de mărfuri, servicii și capital. – V. liberaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberalizat
LIBERALIZÁT, -Ă, liberalizați, -te, adj. Care a devenit liber, care nu mai este dirijat, frânat. – V. liberaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberare
LIBERÁRE, liberări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) libera și rezultatul ei; eliberare; lăsare la vatră. ◊ (Jur.) Liberare condiționată = punerea în libertate a unui deținut, înainte de executarea în întregime a pedepsei, cu condiția să fie muncitor, disciplinat și să dea dovezi de îndreptare. – V. libera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberator
LIBERATÓR, -OÁRE, liberatori, -oare, s. m. și f., adj. (Înv. și pop.) Eliberator. – Din fr. libérateur, lat. liberator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberian
LIBERIÁN^1, -Ă, liberieni, -e, adj. 1. (Despre țesuturile, vasele etc. plantelor) Prin care circulă substanțele organice din frunze spre diverse părți ale plantei. 2. (Despre fibrele plantelor) Care formează țesutul liberian (1), vasele liberiene etc. [Pr.: -ri-an] – Din fr. libérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liberian
LIBERIÁN^2, -Ă, liberieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Liberiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Liberiei sau liberienilor (1), privitor la Liberia ori la liberieni. [Pr.: -ri-an] – Din fr. libérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libert
LIBÉRT, liberți, s. m. (În Roma antică) Sclav eliberat care primea cetățenia romană, prenumele și numele stăpânului. – Din lat. libertus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libertas
Libertas, în mitologia romană, zeița și personificarea Libertății.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

libertate
LIBERTÁTE, (4) libertăți, s. f. 1. Posibilitatea de a acționa după propria voință sau dorință. ◊ Loc. adv. în libertate = după bunul-plac, nestingherit. ◊ Expr. A-și lua libertatea să... (sau de a...) = a-și îngădui, a-și permite să... 2. Starea unei persoane care se bucură de deplinătatea drepturilor politice și civile în stat. ♦ Starea celui care nu este supus unui stăpân. ♦ Situația unei persoane care nu se află închisă sau întemnițată. ◊ Expr. A pune în libertate = a elibera din închisoare, din arest etc. 3. Independență, neatârnare (a unui stat față de o putere străină). 4. (La pl.) Drepturi fundamentale recunoscute prin Constituție cetățenilor, de dezvoltare și liberă manifestare a personalității (libertatea cuvântului, a presei etc.). ◊ Libertate individuală = dreptul care garantează inviolabilitatea persoanei. Libertate de conștiință = principiu formal în societatea modernă pluralistă, care face posibilă acțiunea în conformitate cu propria conștiință, în principal în ce privește religia.. Libertate de gândire = drept al cetățeanului prevăzut de constituțiile democratice, de a-și exprima modul propriu de gândire. – Din fr. liberté, lat. libertas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libertin
LIBERTÍN, -Ă, libertini, -e, adj. (Adesea substantivat) Care sfidează regulile decenței și ale moralei; indecent, ușuratic, desfrânat. – Din fr. libertin, lat. libertinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libertinaj
LIBERTINÁJ s. n. Comportare, viață de libertin; desfrâu, destrăbălare. – Din fr. libertinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libertinism
LIBERTINÍSM s. n. Comportare, viață de libertin; desfrâu, destrăbălare, libertinaj. – Libertin + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libethrides
Libethrides, denumire purtată de muze, de la numele unui izvor care le era consacrat.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

libetridele
Libetridele = Libethrides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

libian
LIBIÁN, -Ă, libieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Libiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Libiei sau libienilor (1), privitor la Libia ori la libieni. [Pr.: -bi-an] – Din fr. libyen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libidinism
LIBIDINÍSM, libidinisme, s. n. Însușire a unei persoane libidinoase. ♦ Comportare, atitudine libidinoasă. – Libidin[os] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libidinos
LIBIDINÓS, -OÁSĂ, libidinoși, -oase, adj. Care se lasă stăpânit de pofta plăcerilor senzuale, înclinat spre lascivitate. – Din fr. libidineux, lat. libidinosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libidinozitate
LIBIDINOZITÁTE, libidinozități, s. f. (Rar) Înclinare lipsită de pudoare spre plăcerile senzuale, spre lascivitate. – Din fr. libidinosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libido
LÍBIDO s. n. (Fiziol, Psih.; la Freud) Energie psihică legată de impulsurile vitale, în special de cel sexual. ◊ (La Jung) Orice formă de energie psihică. – Din lat., fr. libido.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libitina
Libitina, veche divinitate italică, identificată la început cu Venus, apoi cu Proserpina. Patrona înmormîntările și îndatoririle față de cei morți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

libovire
LIBOVÍRE, liboviri, s. f. v. LIBOVI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

librar
LIBRÁR, librari, s. m. Proprietar al unei librării; negustor de cărți; p. ext. vânzător într-o librărie. ♦ (Înv.) Editor. – Din fr. libraire, lat. librarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libraţie
LIBRÁȚIE, librații, s. f. (Astron.) Oscilație periodică a Lunii față de poziția sa medie, care permite observarea de pe Pământ a mai mult de jumătate din suprafața ei totală. – Din fr. libration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

librație
LIBRÁȚIE, librații, s. f. (Astron.) Oscilație periodică a Lunii față de poziția sa medie, care permite observarea de pe Pământ a mai mult de jumătate din suprafața ei totală. – Din fr. libration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

librărie
LIBRĂRÍE, (1) librării, s. f. 1. Magazin în care se vând cărți. 2. (Înv.) Ocupația librarului. – Librar + suf. -arie (după fr. librairie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libret
LIBRÉT, librete, s. n. 1. Textul unei opere muzicale, al unei operete sau al unui oratoriu. 2. Carnet eliberat de casele de economii persoanelor care își depun aici economiile și pe baza căruia depunătorii își pot retrage (cu dobânda legală) banii depuși. [Pl. și: libreturi] – Din it. libretto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

libretist
LIBRETÍST, libretiști, s. m. Autor de librete (1). – Din it. librettista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licaon
Licaon = Lycaon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licăr
LÍCĂR, licăre, s. n. Sclipire, scânteiere, licărire; ceea ce sclipește; scânteie. [Var.: lícur s. n.] – Din licări (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licări
LICĂRÍ, pers. 3 licărește, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi o lumină slabă, de-abia întrezărită sau cu sclipiri ușoare și intermitente. 2. A sclipi, a luci. [Prez. ind. pers. 3 sg.: lícăre. – Var.: licurá vb. I, licurí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licărire
LICĂRÍRE, licăriri, s. f. Faptul de a licări; licărit, licăriș. 1. Lumină slabă, de-abia întrezărită sau cu sclipiri ușoare și intermitente. 2. Sclipire, lucire. [Var.: licuríre s. f.] – V. licări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licăriş
LICĂRÍȘ, licărișuri, s. n. (Rar) Licărire. – Licări + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licăriș
LICĂRÍȘ, licărișuri, s. n. (Rar) Licărire. – Licări + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licărit
LICĂRÍT, licărituri, s. n. Licărire. – V. licări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licăritor
LICĂRITÓR, -OÁRE, licăritori, -oare, adj. Care licărește. – Licări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liceal
LICEÁL, -Ă, liceali, -e, adj. Care aparține liceului, privitor la liceu. [Pr.: -ce-al] – Din it. liceale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licean
LICEÁN, -Ă, liceeni, -e, s. m. și f. Elev de liceu. [Pr.: -ce-an] – Din fr. lycéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţă
LICÉNȚĂ, licențe, s. f. 1. Titlu obținut la trecerea examenului de absolvire a învățământului superior; examen dat pentru obținerea acestui titlu; p. ext. diplomă care conferă acest titlu. 2. Autorizație eliberată de administrație prin care se permite practicarea unei anumite activități. 3. Contract de transmitere a drepturilor aferente unui brevet de invenție prin care titularul unei mărci autorizează o terță persoană să o folosească. 4. Atitudine, ținută care depășește limitele bunei-cuviințe; lipsă de respect pentru formele obișnuite. 5. (În sintagma) Licență poetică = abatere ușoară de la regulile gramaticale ale limbii, cerută de necesitatea rimei, ritmului sau din dorința de a realiza o notă stilistică particulară. – Din fr. licence, lat. licenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licență
LICÉNȚĂ, licențe, s. f. 1. Titlu obținut la trecerea examenului de absolvire a învățământului superior; examen dat pentru obținerea acestui titlu; p. ext. diplomă care conferă acest titlu. 2. Autorizație eliberată de administrație prin care se permite practicarea unei anumite activități. 3. Contract de transmitere a drepturilor aferente unui brevet de invenție prin care titularul unei mărci autorizează o terță persoană să o folosească. 4. Atitudine, ținută care depășește limitele bunei-cuviințe; lipsă de respect pentru formele obișnuite. 5. (În sintagma) Licență poetică = abatere ușoară de la regulile gramaticale ale limbii, cerută de necesitatea rimei, ritmului sau din dorința de a realiza o notă stilistică particulară. – Din fr. licence, lat. licenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţia
LICENȚIÁ, licențiez, vb. I. Tranz. (Rar) A concedia pe cineva dintr-un serviciu. [Pr.: -ți-a] – Din fr. licencier (după licență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenția
LICENȚIÁ, licențiez, vb. I. Tranz. (Rar) A concedia pe cineva dintr-un serviciu. [Pr.: -ți-a] – Din fr. licencier (după licență).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţiat
LICENȚIÁT, -Ă, licențiați, -te, s. m. și f. 1. Persoană care a obținut o licență (1). 2. (Jur.) Persoană autorizată printr-un contract de licență să utilizeze un brevet de invenție sau o marcă, de către titularii acestora. [Pr.: -ți-at] – Din fr. licencié, it. iicenziato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licențiat
LICENȚIÁT, -Ă, licențiați, -te, s. m. și f. 1. Persoană care a obținut o licență (1). 2. (Jur.) Persoană autorizată printr-un contract de licență să utilizeze un brevet de invenție sau o marcă, de către titularii acestora. [Pr.: -ți-at] – Din fr. licencié, it. iicenziato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţiere
LICENȚIÉRE, licențieri, s. f. (Rar) Acțiunea de a licenția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. licenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licențiere
LICENȚIÉRE, licențieri, s. f. (Rar) Acțiunea de a licenția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. licenția.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţios
LICENȚIÓS, -OÁSĂ, licențioși, -oase, adj. Care calcă regulile bunei-cuviințe și ale moralei; indecent, impudic, imoral. [Pr.: -ți-os] – Din fr. licencieux, lat. licentiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licențios
LICENȚIÓS, -OÁSĂ, licențioși, -oase, adj. Care calcă regulile bunei-cuviințe și ale moralei; indecent, impudic, imoral. [Pr.: -ți-os] – Din fr. licencieux, lat. licentiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licenţiozitate
LICENȚIOZITÁTE, licențiozități, s. f. Caracterul, însușirea a ceea ce este licențios; comportare, faptă, vorbă etc. licențioasă. [Pr.: -ți-o-] – Licențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licențiozitate
LICENȚIOZITÁTE, licențiozități, s. f. Caracterul, însușirea a ceea ce este licențios; comportare, faptă, vorbă etc. licențioasă. [Pr.: -ți-o-] – Licențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liceu
LICÉU, licee, s. n. Ciclu de învățământ urmând ciclului gimnazial în care se predau cunoștințele necesare continuării studiilor în învățământul superior sau diverse specialități pentru pregătirea cadrelor medii. – Din fr. lycée, lat. lyceum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichas
Lichas, unul dintre slujitorii lui Heracles, care i-a înmînat stăpînului său cămașa otrăvită trimisă în dar de Deianira. După ce a îmbrăcat-o, acesta l-a apucat pe Lichas de un picior și l-a azvîrlit în mare. Se spunea că după moarte Lichas ar fi fost metamorfozat într-o insulă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lichea
LICHEÁ, lichele, s. f. Om fără caracter, lipsit de demnitate, netrebnic; secătură. – Din tc. leke „nerușinare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichefia
LICHEFIÁ, lichefiez, vb. I. Tranz. A face să devină lichid, a trece un corp gazos în stare lichidă. ◊ Refl. Gazul metan se lichefiază. [Pr.: -fi-a] – Din fr. liquéfier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichefiabil
LICHEFIÁBIL, -Ă, lichefiabili, -e, adj. (Despre substanțe gazoase) Care poate fi lichefiat. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. liquéfiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichefiant
LICHEFIÁNT, -Ă, lichefianți, -te, adj. Care poate produce o lichefiere. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. liquéfiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichefiat
LICHEFIÁT, -Ă, lichefiați, -te, adj. (Despre corpuri gazoase) Care a fost adus în stare lichidă, care a devenit lichid. [Pr.: -fi-at] – V. lichefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichefiere
LICHEFIÉRE, lichefieri, s. f. Acțiunea de a (se) lichefia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. lichefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichelism
LICHELÍSM s. n. Atitudine, comportare de lichea; lipsă de demnitate și de corectitudine. – Lichea + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licheluţă
LICHELÚȚĂ, licheluțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui lichea. – Lichea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licheluță
LICHELÚȚĂ, licheluțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui lichea. – Lichea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichen
LICHÉN, licheni, s. m. 1. (La pl.) Grup de plante inferioare al căror tal este compus dintr-o ciupercă și o algă aflate în simbioză, care cresc pe scoarța arborilor bătrâni, pe ziduri, pe stânci etc.; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. 2. Boală de piele cu evoluție cronică, caracterizată prin apariția pe piele a unor proeminențe care provoacă mâncărime, prin îngroșarea și pigmentarea excesivă a pielii etc. – Din fr. lichen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichenic
LICHÉNIC, -Ă, lichenici, -ce, adj. (Bot.) Referitor la licheni. – Din fr. lichénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichenificare
LICHENIFICÁRE s. f. (Med.) Proces constând din îngroșarea exagerată a cutelor naturale ale pielii, care devine aspră, striată. – După fr. lichénification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichenolog
LICHENOLÓG, -Ă, lichenologi, -ge, s. m. și f. Specialist în lichenologie. – Din lichenologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichenologie
LICHENOLOGÍE s. f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul lichenilor. – Din fr. lichénologie, engl. lichenologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichid
LICHÍD, -Ă, lichizi, -de, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Corp, substanță) care se află într-o stare de agregare intermediară între starea gazoasă și starea solidă, care nu are o formă stabilă proprie, ci curge sub greutatea proprie și ia forma vasului în care se află. 2. Adj. (Despre bani) De care se poate dispune oricând; (despre creanțe, efecte etc.) care poate fi transformat în bani prin vânzare imediată. 3. Adj. (În sintagma) Consoană lichidă (și substantivat, f.) = nume dat consoanelor laterale și celor vibrante. – Din fr. liquide, lat. liquidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichida
LICHIDÁ, lichidez, vb. I. Tranz. 1. A termina, a pune capăt unei acțiuni, unui fapt, unei activități etc. 2. Spec. A îndeplini toate formele necesare pentru încetarea unei situații juridice sau financiare. ♦ A plăti (o datorie). 3. (Arg.) A omorî; a asasina. – Din fr. liquider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichidabil
LICHIDÁBIL, -Ă, lichidabili, -e, adj. Care poate fi lichidat. – Din fr. liquidable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichidare
LICHIDÁRE, lichidări, s. f. Acțiunea de a lichida. ♦ Operație juridică și economică prin care elementele active ale unui patrimoniu se transformă, de regulă, în lichidități servind la plata creditorilor. ◊ Loc. adj. și adv. În lichidare = (care este) în curs de desființare. – V. lichida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichidator
LICHIDATÓR, -OÁRE, lichidatori, -oare, s. m. și f. Persoană fizică sau juridică autorizată conform legii să lichideze bunurile din averea debitorului și să distribuie sumele realizate prin lichidarea unei societăți comerciale. – Din fr. liquidateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichidatorism
LICHIDATORÍSM s. n. (în trecut) Curent de dreapta în Partidul Social-Democrat din Rusia, care preconiza dizolvarea partidului revoluționar ilegal și limitarea activității lui la formele legale. – Lichidator + suf. -ism (după rus. lilcvidatorstvo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichidian
LICHIDIÁN, -Ă, lichidieni, -e, adj. (Rar) De natură lichidă. [Pr.: di-an] – Din fr. liquidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichiditate
LICHIDITÁTE, (2) lichidități, s. f. 1. Însușirea de a fi lichid (1). 2. (Fin.) Disponibilitate de active suficiente pentru a face față obligațiilor de plată, când acestea ajung la scadență. – Din fr. liquidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lichior
LICHIÓR, lichioruri, s. n. Băutură alcoolică preparată din spirt, sirop de zahăr și esențe aromatice. – Din fr. liqueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licianul
Licianul = Lycius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licimniu
Licimniu = Licymnius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licit
LICÍT, -Ă, liciți, -te, adj. Care este îngăduit, încuviințat de lege; legal. – Din fr. licite, lat. licitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licita
LICITÁ, licitez, vb. I. Intranz. și tranz. A face oferte în cadrul unei licitații, a vinde ceva prin licitație. – Din fr. liciter, lat. licitari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitant
LICITÁNT, -Ă, licitanți, -te, s. m. și f. Persoană care face oferte în cadrul unei licitații. – Din germ. Lizitant (după licita).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitare
LICITÁRE, licitări, s. f. Acțiunea de a licita și rezultatul ei. – V. licita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitaţie
LICITÁȚIE, licitații, s. f. Vânzare a unui bun făcută în public, după reguli speciale, având drept rezultat atribuirea obiectului de vânzare persoanei care a oferit prețul cel mai mare sau condițiile cele mai avantajoase, în cazul serviciilor; mezat. [Var.: licitațiúne s. f.] – Din fr. licitation, lat. licitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitație
LICITÁȚIE, licitații, s. f. Vânzare a unui bun făcută în public, după reguli speciale, având drept rezultat atribuirea obiectului de vânzare persoanei care a oferit prețul cel mai mare sau condițiile cele mai avantajoase, în cazul serviciilor; mezat. [Var.: licitațiúne s. f.] – Din fr. licitation, lat. licitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitaţiune
LICITAȚIÚNE s. f. v. licitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licitațiune
LICITAȚIÚNE s. f. v. licitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licoare
LICOÁRE, licori, s. f. 1. Băutură fină, savuroasă. ♦ Lichid (medicamentos). 2. Lichid folosit ca reactiv în anumite reacții chimice. – Din fr. liqueur, lat. liquor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licomede
Licomede = Lycomedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licopodiu
LICOPÓDIU s. n. Pulbere galbenă obținută din sporii unei criptogame, folosită în farmacie, pirotehnie etc. – Din fr. lycopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licorin
LICORÍN s. m. v. licurin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licorn
LICÓRN, licorni, s. m. (Livr.) Inorog. – Din fr. licorne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licoros
LICORÓS, -OÁSĂ, licoroși, -oase, adj. (Rar) Ca o licoare. – Din fr. liquoreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lictar
LICTÁR s. n. (Reg.) Marmeladă de prune; magiun. – Din magh. lekvár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lictor
LÍCTOR, lictori, s. m. (în Roma antică) Persoană care însoțea, în anumite ocazii, pe înalții demnitari, mergând înaintea lor și purtând fasciile. – Din lat. lictor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licuaţie
LICUÁȚIE, licuații, s. f. (Metal.) Fenomen de separare a compușilor sau a elementelor cu puncte de topire diferite dintr-un amestec sau dintr-un aliaj. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. liquation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licuație
LICUÁȚIE, licuații, s. f. (Metal.) Fenomen de separare a compușilor sau a elementelor cu puncte de topire diferite dintr-un amestec sau dintr-un aliaj. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. liquation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licur
LÍCUR s. n. v. licăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licura
LICURÁ vb. I v. licări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licurg
Licurg = Lycurgus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licuri
LICURÍ vb. IV v. licări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licurici
LICURÍCI, licurici, s. m. Insectă din ordinul coleopterelor, care are pe ultimele segmente abdominale niște organe care emit lumină fosforescentă (Lampyris noctiluca). – Licuri + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licurin
LICURÍN, licurini, s. m. Varietate de chefal afumat. [Var.: licorín s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licurire
LICURÍRE s. f. v. licărire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

licus
Lic(us) = Lycus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

licymnius
Licymnius, fiul lui Electryon, regele din Micenae, și fratele Alcmenei. A participat, alături de ceilalți heraclizi, în lupta împotriva lui Eurystheus. În urma unei înfrîngeri s-a stabilit în Argos, unde a trăit pînă la adînci bătrîneți. A murit ucis de Tlepolemus, unul dintre fiii lui Heracles, care l-a lovit din greșeală cu o bîtă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lider
LÍDER, lideri, s. m. 1. Conducător al unui partid, al unei organizații etc. ♦ Personalitate dominantă dintr-un grup. 2. Sportiv sau echipă sportivă care se găsește în fruntea unei competiții. – Din engl., fr. leader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lidian
LIDIÁN, -Ă, lidieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. 1. Persoană care făcea parte din populația Lidiei antice sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Lidiei sau lidienilor (1), privitor la Lidia ori la lidieni. [Pr.: -di-an] – Din fr. lydien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lidită
LIDÍTĂ, lidite, s. f. 1. Exploziv fabricat pe bază de acid picric, folosit în mine. 2. Rocă sedimentară cu granulație fină, de obicei neagră-cenușie, alcătuită mai ales din cuarț și calcedonie. – Din fr. lyddite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lidocaină
LIDOCAÍNĂ s. f. Compus cristalin (C_14H_22N_2O) care, sub formă de clorhidrat, se folosește ca anestezic local și agent antiaritmic. (cf. engl. lidocaine < acetanilid(e) (= acetanilidă) + -o- + -caine (= caină < germ. -kain < Kokain = cocaină) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

liechtensteinian
LIECHTENSTEINIÁN, -Ă, liechtensteinieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Liechtenstein sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Liechtenstein sau liechtensteinienilor (1), privitor la Liechtenstein sau la liechtensteinieni. [Pr.: lihtănștainián] – Liechtenstein (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lied
LIED, lieduri, s. n. Compoziție muzicală (vocală) cu caracter liric, cu acompaniament muzical (de obicei la pian). [Pr.: lid] – Din germ. Lied.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lien
LIÉN, lienuri, s. n. (Anat.) Splină. [Pr.: li-en] – Din lat. lien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lienal
LIENÁL, -Ă, lienali, -e, adj. (Anat.) Al splinei. [Pr.: li-e-] – Din lat. lienal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lienografie
LIENOGRAFÍE, lienografii, s. f. Radiografie a splinei cu ajutorul unei substanțe de contrast. [Pr.: li-e-] – Lien + [radi]ografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lieu
Lieu = Lyaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lift
LIFT, lifturi, s. n. Ascensor. – Din engl., fr. lift.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lifta
LIFTÁ, liftez, vb. I. 1. Tranz. (La tenis) A trimite mingea imprimându-i anumite efecte. 2. A scoate la suprafață țițeiul acumulat în sonde. – Din fr. lifter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liftare
LIFTÁRE, liftări, s. f. Acțiunea de a lifta. – V. lifta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liftat
LIFTÁT, -Ă, liftați, -te, adj. 1. (Despre minge, la tenis) Căreia i s-a imprimat, prin aruncare sau lovire, anumite efecte. 2. (Despre țiței) Care a fost scos la suprafață. – V. lifta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liftă
LÍFTĂ, lifte, s. f. 1. Termen peiorativ dat în trecut de românii ortodocși celor de altă religie; p. ext. denumire atribuită cotropitorilor. 2. Termen depreciativ pentru un om rău, câinos sau, p. ext., pentru un animal rău. – Din sl. Litva „Lituania”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liftier
LIFTIÉR, -Ă, liftieri, -e, s. m. și f. Conducător de lift, persoană care manevrează (și întreține) liftul. [Pr.: -ti-er] – Din fr. liftier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lifting
LÍFTING, liftinguri, s. n. Intervenție chirurgical-estetică de redresare a structurilor cutanate lăsate. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligament
LIGAMÉNT, ligamente, s. n. Fascicul de fibre conjunctive, variabil ca formă și mărime, rezistent și puțin extensibil, realizând legătura între oase la nivelul articulațiilor sau fixând anumite organe. – Din fr. ligament, lat. ligamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligamentoplastie
LIGAMENTOPLASTÍE, ligamentoplastii, s. f. (Med.) Procedeu chirurgical de refacere a ligamentelor rupte sau relaxate ale unei articulații. – Ligament + plastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligamentos
LIGAMENTÓS, -OÁSĂ, ligamentoși, -oase, adj. (Anat.) De natura ligamentului. – Din fr. ligamenteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligatură
LIGATÚRĂ, ligaturi, s. f. 1. Legare provizorie sau definitivă a unui vas sangvin, a intestinului, a ureterului etc., pentru a închide orificiul lor. ♦ Fir de ață, mătase, catgut, cu care se face o ligatură (1). 2. Reunire a mai multor litere într-un singur semn grafic; logotip. – Din fr. ligature, lat. ligatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligav
LÍGAV, -Ă adj. v. lingav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligă
LÍGĂ, ligi, s. f. Uniune, asociație sau coaliție de state, de orașe, de societăți sau de persoane fizice ori juridice, constituită în vederea realizării unui țel comun. – Din fr. ligue, it. liga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lighean
LIGHEÁN, ligheane, s. n. Vas de metal, de porțelan etc. larg și puțin adânc, folosit la spălatul corpului, al vaselor, al rufelor etc. ♦ Conținutul unui asemenea vas. [Pl. și: lighene] – Din tc. liğen, legen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lighenaş
LIGHENÁȘ, lighenașe, s. n. Diminutiv al lui lighean. – Lighean + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lighenaș
LIGHENÁȘ, lighenașe, s. n. Diminutiv al lui lighean. – Lighean + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lighioaie
LIGHIOÁIE s. f. v. lighioană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lighioană
LIGHIOÁNĂ, lighioane, s. f. 1. Animal (sălbatic). ♦ Spec. Pasăre de curte; orătanie. ♦ Spec. Insectă, gâză (vătămătoare). 2. Fig. Epitet dat unui om de nimic; mișel. ♦ Calificativ glumeț dat unui copil sau unui om matur. [Var.: lighioáie s. f.] – Din sl. legeonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignicol
LIGNÍCOL, -Ă, lignicoli, -e, adj. (Biol.; despre organisme animale sau vegetale) Care trăiește pe lemne sau pe putregaiuri. – Din fr. lignicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignifica
LIGNIFICÁ, lignífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în lemn; a (se) impregna cu lignină. – După fr. lignifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignificare
LIGNIFICÁRE, lignificări, s. f. Faptul de a (se) lignifica. – V. lignifica. Cf. fr. lignification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignină
LIGNÍNĂ, lignine, s. f. Substanță organică complexă care se găsește în țesuturile plantelor lemnoase, dându-le impermeabilitate și rigiditate. – Din fr. lignine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignit
LIGNÍT^1, ligniți, s. m. Cărbune natural de calitate inferioară, de culoare brună- negricioasă, sfărâmicios. – Din fr. lignite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignit
LIGNÍT^2, -Ă v. lihnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignofol
LIGNOFÓL s. n. (Tehn.) Fanerit. [Var.: lignofóliu s. n.] – Din germ. Lignofol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignofoliu
LIGNOFÓLIU s. n. v. lignofol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lignoză
LIGNÓZĂ, lignoze, s. f. (Tehn.) Celuloză. – Din germ. Lignose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligulat
LIGULÁT, -Ă, ligulați, -te, adj. (Bot.; despre corola compozeelor) Cu ligulă; ca o ligulă. – Din fr. ligulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligulă
LIGÚLĂ, ligule, s. f. (Bot.) Apendice situat între limb și teacă la frunzele gramineelor. – Din fr. ligule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ligur
LIGÚR, -Ă, liguri,-e, s. m. și f. (La pl.) Populație străveche așezată în nord-vestul Italiei și în sud-estul Franței și asimilată de celți și de romani; (și la sg.) persoană care aparținea acestei populații. – Din fr. Ligures, it. ligure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lihăi
LIHĂÍ vb. IV v. lehăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lihneală
LIHNEÁLĂ, lihneli, s. f. (Înv.) Sfârșeală, slăbiciune (din cauza foamei). [Var.: alicneálă s. f.] – Lihni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lihni
LIHNÍ, lihnesc, vb. IV. Intranz. (Mai ales la part.) A avea o senzație de sfârșeală, de slăbiciune (mai ales din cauza foamei). ◊ Expr. (Refl.) A i se lihni cuiva = a-i veni cuiva rău (de foame, de oboseală etc.) [Var.: aligní vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lihnit
LIHNÍT, -Ă, lihniți, -te, adj. (Fam.) Foarte flămând, chinuit de foame; hămesit. – [Var.: (reg.) lignít, -ă adj.] – V. lihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lila
LILÁ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Violet, liliachiu. 2. S. n. Culoare lila (1). – Din fr. lilas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliac
LILIÁC^1, lilieci, s. m. Arbust înalt cu frunze ovale, cu flori plăcut mirositoare, albe sau colorate în diferite nuanțe de violet sau albastru-violet, crescute în formă de buchete, cultivat ca plantă ornamentală; iorgovan, mălin (Syringa vulgaris). ♦ Floarea acestui arbust. [Pr.: -li-ac] – Din tc. leylâk. Cf. bg. liuleak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliac
LILIÁC^2, lilieci, s. m. Animal mamifer insectivor, asemănător cu șoarecele, cu aripi adaptate la zbor, formate dintr-o membrană care leagă degetele membrelor anterioare cu cele posterioare și cu coada, și care trăiește prin locuri întunecoase, de unde iese numai noaptea (Plecotus auritus și Nyctalus noctula). [Pr.: -li-ac] – Din bg. liljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliacee
LILIACÉE, liliacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, cu bulbi, rizomi sau tuberculi, cu frunze întregi, având nervuri paralele, și cu fructul de obicei o capsulă sau o bacă; (și la sg.) plantă din această familie. ◊ (Adjectival) Plante liliacee. [Pr.: -li-a-] – Din fr. liliacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliachiu
LILIACHÍU, -ÍE, liliachii, adj. De culoarea florii de liliac^1; violet(-deschis). [Pr.: -li-a-] – Liliac^1 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lilial
LILIÁL, -Ă, liliali, -e, adj. (Rar) De culoarea crinului alb. [Pr.: -li-al] – Din fr. lilial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliput
LILIPÚT adj. invar. (Rar) Mic; pitic^2. Dicționar liliput. – Din Lilliput (n. pr.). Cf. rus. liliput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liliputan
LILIPUTÁN, -Ă, liliputani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. Pitic^2. 2. Adj. De dimensiuni foarte mici; minuscul, liliput. – Liliput + suf. -an (după fr. lileputien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liman
LIMÁN, limanuri, s. n. 1. Țărm, mal; (înv.) port. ◊ Expr. A ieși la liman = a scăpa dintr-o primejdie; a ajunge la o situație mai bună. A duce (sau a scoate) la (un) liman (sau la liman bun) = a scăpa (pe cineva) dintr-o situație grea; a salva. A ajunge la (un) liman sau a ajunge limanul = a atinge ținta dorită. ♦ Fig. Adăpost, refugiu. 2. Lac rezultat prin bararea cu aluviuni a gurii de vărsare a unui râu. [Pl. și: limane] – Din (1) tc. liman, (2) rus. liman, ucr. lyman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limax
LIMÁX, limacși, s. m. Nume dat mai multor moluște gasteropode cu corpul alungit, lipsit de cochilie. – Din fr. limace, lat. limax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limba
LIMBÁ, limbez, vb. I. Tranz. A descărca o navă pentru a-i permite trecerea prin locurile mai puțin adânci și a o reîncărca după ce ea ajunge la o adâncime mai mare. – Din limb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbaj
LIMBÁJ, limbaje, s. n. 1. Sistem de comunicare alcătuit din sunete articulate, specific oamenilor, prin care aceștia își exprimă gândurile, sentimentele și dorințele; limbă, grai. 2. Limba unei comunități umane istoricește constituită. 3. Mod specific de exprimare a sentimentelor și a gândurilor în cadrul limbii comune sau naționale. ◊ Limbaj comun = a) fel de a se exprima simplu, nepretențios; limbă obișnuită; b) mijloc, bază de înțelegere. ♦ Sistem de semne, socialmente codificate, care nu fac apel la cuvinte sau la scriere. Limbajul surdomuților. ♦ Fig. Mijloc de exprimare a ideilor sau a sentimentelor prin culoare, sunete muzicale etc. 4. Mod de folosire a unei limbi, în special a lexicului, specific anumitor profesii, grupuri sociale etc. 5. (Inform.) Sistem de caractere și simboluri folosit în programare. [Pl. și: limbajuri] – Limbă + suf. -aj (după fr. langage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbare
LIMBÁRE, limbări, s. f. Acțiunea de a limba și rezultatul ei. ♦ Transportare a unei încărcături cu o navă fluvială până la o navă maritimă. – V. limba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbareţ-ă
LIMBÁREȚ -Ă, limbareți, -e, adj. (Fam.) Limbut, vorbăreț, flecar. -Limbă + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbareț-ă
LIMBÁREȚ -Ă, limbareți, -e, adj. (Fam.) Limbut, vorbăreț, flecar. -Limbă + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbariţă
LIMBÁRIȚĂ, limbarițe, s. f. 1. Plantă cu tulpina dreaptă, ramificată, cu flori mici, albe sau trandafirii, care crește prin locuri umede (Alisma plantago-aquatica). 2. Fig. (Fam.) Tendință, înclinație de a vorbi mult (și fără rost), de a flecări, de a trăncăni. – Limbă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbariță
LIMBÁRIȚĂ, limbarițe, s. f. 1. Plantă cu tulpina dreaptă, ramificată, cu flori mici, albe sau trandafirii, care crește prin locuri umede (Alisma plantago-aquatica). 2. Fig. (Fam.) Tendință, înclinație de a vorbi mult (și fără rost), de a flecări, de a trăncăni. – Limbă + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbă
LIMBĂ, limbi, s. f. I. Organ musculos mobil care se află în cavitatea bucală, servind la perceperea gustului, la mestecarea și la înghițirea alimentelor, la om fiind și organul principal de vorbire. ◊ Expr. A-și înghiți limba = a) a mânca cu poftă; b) a se abține de a spune ceva nepotrivit; c) a fi foarte tăcut. A alerga (sau a umbla) după ceva (sau după cineva) cu limba scoasă = a căuta cu orice preț să obțină sau să găsească ceva sau pe cineva de care are mare nevoie. A scoate (sau a-i ieși) limba de-un cot = a) a-și pierde respirația, a gâfâi; b) a munci mult, a fi foarte ostenit. A avea limbă de aur = a avea darul de a vorbi frumos, elocvent. A fi cu limba (fagure) de miere = a vorbi frumos, prietenos, amabil. A avea limbă lungă sau a fi lung de limbă (sau limbă lungă) = a vorbi prea mult, a fi flecar. A avea mâncărime de (sau vierme la) limbă = a fi limbut, a nu păstra o taină. A fi slobod la limbă (sau limbă slobodă) = a spune multe cu sinceritate și fără prudență, a spune și ce nu trebuie. A-și scurta limba = a vorbi mai puțin. A scurta (sau a tăia, a lega) limba cuiva = a opri, a împiedica pe cineva să vorbească. A prinde (la) limbă = a căpăta curaj, a începe să vorbească. A i se lua (sau a-i pieri, a i se încurca, a i se îngroșa cuiva) limba sau a nu avea limbă (de grăit) = a nu avea curajul să vorbească. A-și pune frâu la limbă sau a-și ține (sau băga) limba (în gură) = a se feri de a spune ceea ce nu trebuie, a tăcea. (A avea) limbă ascuțită (sau rea, de șarpe) = (a fi) răutăcios, malițios în tot ce spune. A înțepa cu limba = a fi ironic, a batjocori. A trage pe cineva de limbă = a descoase pe cineva, a căuta să afle tainele cuiva. A fi cu două limbi sau a avea mai multe limbi = a fi mincinos, fățarnic, prefăcut. A-și mușca limba = a regreta că a vorbit ceea ce nu trebuia. A-i sta (sau a-i umbla, a-i veni) pe limbă = a nu-și putea aminti pe loc de ceva cunoscut. II. 1. Sistem de comunicare alcătuit din sunete articulate, specific oamenilor, prin care aceștia își exprimă gândurile, sentimentele și dorințele; limbaj, grai. 2. Limbajul unei comunități umane, istoric constituită, caracterizat prin structură gramaticală, fonetică și lexicală proprie. ◊ Limbă comună = a) stadiu în evoluția unei limbi, anterior diferențierii dialectale; b) koine. ♦ Fel de exprimare propriu unei persoane, în special unui scriitor. 3. Totalitatea altor mijloace și procedee (decât sunetele articulate) folosite spre a comunica oamenilor idei și sentimente. Limba surdomuților. 4. (Înv. și reg.) Vorbă, cuvânt; grai, glas. ◊ Expr. Cu limbă de moarte = ca ultimă dorință (exprimată pe patul morții). A lega pe cineva cu limbă de moarte = a obliga pe cineva (prin jurământ) să-ți îndeplinească o ultimă dorință, exprimată înainte de moarte. 5. (Înv.) Prizonier folosit ca informator asupra situației armatei inamice. 6. (Înv.) Comunitate de oameni care vorbesc aceeași limbă; popor, neam, națiune. III. Nume dat unor obiecte, instrumente etc. care seamănă formal sau funcțional cu limba (I). 1. Bară mobilă de metal, agățată în interiorul clopotului, care, prin mișcare, lovește pereții lui, făcându-l să sune. 2. Fiecare dintre arătătoarele ceasornicului. ♦ Pendulul unui orologiu. 3. Obiect de metal, de os, de material plastic etc. care înlesnește încălțarea pantofilor; încălțător. 4. Bucată de piele, de pânza etc, lungă și îngustă, care acoperă deschizătura încălțămintei în locul unde aceasta se încheie cu șiretul. 5. Lama de metal a unui cuțit, a unui briceag etc. 6. Flacără de formă alungită. ♦ Fâșie de lumină care străbate întunericul. 7. Fâșie lungă și îngustă de pământ, de pădure etc. 8. Deschizătură, gură lăsată la cotețul de pescuit. 9. Compuse: (Bot.) limba-apei = broscariță; limba-boului = plantă erbacee acoperită cu peri aspri și țepoși, cu flori albastre, roz sau albe (Anchusa officinalis); limba-cucului = a) ferigă mică cu rizom scurt și târâtor, de obicei cu o singură frunză penată compusă (Botrychium lunaria); b) plantă erbacee cu flori de culoare albăstruie-liliachie, care crește în regiunile subalpine (Gentiana bulgarica); limba-mielului (sau mielușelului) = plantă erbacee acoperită cu peri aspri, cu flori albastre sau albe; arăriel (Borago officinalis); limba-oii = a) plantă erbacee cu frunze dințate și spinoase, cu flori purpurii, care crește prin locuri umede și mlăștinoase (Cirsium canum); b) mică plantă erbacee cu frunzele dispuse în rozetă și cu flori roz grupate în spice (Plantago gentianoides); limba- peștelui = plantă erbacee cu frunzele verzi-albăstrui și cu flori violete (Limonium vulgare); limba-soacrei = nume dat mai multor specii de plante înrudite cu cactusul, cu tulpina spinoasă și flori roșii, albe sau galbene; limba-șarpelui = ferigă mică cu rizomul lung, cu o singură frunză, de formă ovală, răspândită prin locurile umede, prin tufișuri și păduri (Ophioglossum vulgatum); limba-vrabiei = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunze lanceolate și cu flori mici, verzui (Thymelaea passerina); (Iht.) limbă-de-mare = pește marin cu corpul oval și asimetric, cu ambii ochi situați pe o singură parte (Solea nasuta). – Lat. lingua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbistică
LIMBÍSTICĂ s. f. (Înv.) Lingvistică. – Limbă + suf. -istică (după fr. linguistique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbric
LIMBRÍC, limbrici, s. m. Gen de viermi paraziți, cu corpul de formă cilindrică, care trăiesc în intestinul subțire al omului și al unor animale, putând provoca tulburări grave; ascaridă; vierme aparținând acestui gen. – Lat. lumbricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbricariţă
LIMBRICÁRIȚĂ, limbricarițe, s. f. (Med.; pop.) Ascaridioză. – Limbric + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbricariță
LIMBRICÁRIȚĂ, limbricarițe, s. f. (Med.; pop.) Ascaridioză. – Limbric + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuşoară
LIMBUȘOÁRĂ, limbușoare, s. f. (Pop.) Iberis. – Limbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbușoară
LIMBUȘOÁRĂ, limbușoare, s. f. (Pop.) Iberis. – Limbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbut
LIMBÚT, -Ă, limbuți, -te, adj., s. m. și f. (Om) care vorbește mult (și fără rost); vorbăreț, guraliv, flecar, locvace. – Lat. linguutus (după limbă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuţă
LIMBÚȚĂ, limbuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui limbă. – Limbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuță
LIMBÚȚĂ, limbuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui limbă. – Limbă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuţi
LIMBUȚÍ, limbuțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A vorbi prea mult; a flecări, a trăncăni. – Din limbut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuți
LIMBUȚÍ, limbuțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A vorbi prea mult; a flecări, a trăncăni. – Din limbut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuţie
LIMBUȚÍE s. f. Înclinare, tendință de a vorbi mult și fără rost; vorbărie, flecăreală, locvacitate. – Limbut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limbuție
LIMBUȚÍE s. f. Înclinare, tendință de a vorbi mult și fără rost; vorbărie, flecăreală, locvacitate. – Limbut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limes
LÍMES s. n. Sistem de apărare folosit de romani, care consta dintr-un zid de piatră sau dintr-un val de pământ, construit la granițele provinciilor. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfadenie
LIMFADENÍE, limfadenii, s. f. (Med.) Hipertrofie a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfadenită
LIMFADENÍTĂ, limfadenite, s. f. Boală care constă în inflamarea ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfadenom
LIMFADENÓM, limfadenoame, s. n. (Med.) Tumoare a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfangiom
LIMFANGIÓM, limfangioame, s. n. (Med.) Tumoare benignă congenitală a vaselor limfatice. [Pr.: -gi-om] – Din fr. lymphangiome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfangioplastie
LIMFANGIOPLASTÍE, limfangioplastii, s. f. (Med.) Operație de refacere a circulației limfatice prin drenaj în țesutul subcutanat. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. lymphangioplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfangită
LIMFANGÍTĂ, limfangite, s. f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a vaselor limfatice. – Din fr. lymphangite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfatic
LIMFÁTIC, -Ă, limfatici, -ce, adj. 1. Care aparține limfei, privitor la limfă; (despre vase) prin care circulă limfa. ◊ Sistem limfatic = totalitatea țesuturilor, vaselor și glandelor care servesc pentru trecerea limfei din țesuturi în circuitul sângelui. Ganglioni limfatici = ganglioni mici, care se găsesc mai ales în jurul articulațiilor și care constituie un mijloc de apărare împotriva infiltrării microbilor și a slabei rezistențe la infecții. 2. (Despre oameni; și substantivat) Care suferă de limfatism. – Din fr. lymphatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfatism
LIMFATÍSM s. n. Stare patologică (frecventă la copii) caracterizată prin mărirea volumului organelor limfatice și însoțită de paloare, lipsă de energie, slabă rezistență la infecții. – Din fr. lymphatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfă
LÍMFĂ, limfe, s. f. Lichid transparent, incolor sau gălbui, care circulă prin vasele și ganglionii limfatici și în spațiile intercelulare ale organismului vertebratelor, transportând diferite substanțe între sânge și țesuturi. – Din fr. lymphe, lat. lympha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfoblast
LIMFOBLÁST, limfoblaste, s. n. (Biol.) Celulă embrionară, precursoare a limfocitelor. – Din fr. lymphoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfocit
LIMFOCÍT, limfocite, s. n. Leucocit cu nucleul foarte voluminos, care se găsește în limfă și în sânge și are un rol important în imunitatea organismului. [Var.: limfocítă s. f.] – Din fr. lymphocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfocită
LIMFOCÍTĂ s. f. v. limfocit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfocitemie
LIMFOCITEMÍE, limfocitemii, s. f. (Med.) Creștere a numărului limfocitelor din sânge. – Din fr. lymphocytémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfocitoză
LIMFOCITÓZĂ, limfocitoze, s. f. Creștere a numărului limfocitelor din sânge peste valorile normale în unele boli infecțioase. – Din fr. lymphocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfografie
LIMFOGRAFÍE, limfografli, s. f. (Med.) Radiografiere a vaselor și a ganglionilor limfatici cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. lymphographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfogranulomatoză
LIMFOGRANULOMATÓZĂ, limfogranulomatoze, s. f. Boală care se manifestă prin hipertrofia ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphogranulomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfoid
LIMFOÍD, -Ă, limfoizi, -de, adj. (Despre țesuturi) în care se formează limfocitele. ◊ Organ limfoid = organ bogat în țesuturi limfoide. – Din fr. lymphoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfom
LIMFÓM, limfoame, s. n. (Med.) Nume generic pentru proliferarea, adesea malignă, a unui țesut limfoid. – Din fr. lymphome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfopatie
LIMFOPATÍE, limfopatii, s. f. (Med.) Denumire generică a bolilor sistemului limfatic. – Din fr. lymphopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfopenie
LIMFOPENÍE, limfopenii, s. f. Scădere sub procentele normale a numărului limfocitelor din sânge. – Din germ. Lymphopenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfosarcom
LIMFOSARCÓM, limfosarcoame, s. n. (Med.) Tumoare malignă a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphosarcome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limfotrop
LIMFOTRÓP, -Ă, limfotropi, -e, adj. (Med.; despre virusuri) Care are afinitate pentru țesutul limfatic. – Din fr. lymphotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limicol
LIMÍCOL, -Ă, limicoli, -e, adj. (Despre animale) Care trăiește în sau pe mâlul de pe fundul apelor, pe malul râurilor, în locurile mlăștinoase etc. – Din fr. limicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limier
LIMIÉR, limieri, s. m. Câine de vânătoare care adulmecă și abate vânatul în direcția dorită de vânători; copoi. [Pr.: -mi-er] – Din fr. limier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liminar
LIMINÁR, -Ă, liminari, -e, adj. (Livr.) Inițial, introductiv. – Din fr. liminaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limita
LIMITÁ, limitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) fixa între anumite limite sau granițe; a (se) mărgini, a (se) restrânge, a (se) îngrădi. – Din fr. limiter, lat. limitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitare
LIMITÁRE, limitări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) limita și rezultatul ei; restrângere, îngrădire. 2. (Rad.) Menținere a nivelului unui semnal electric în limite prestabilite. – V. limita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitat
LIMITÁT, -Ă, limitați, -te, adj. 1. Restrâns între anumite limite. 2. Fig. (Despre oameni) Cu posibilități intelectuale reduse; mărginit. – V. limita. Cf. fr. limité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitativ
LIMITATÍV, -Ă, limitativi, -e, adj. Care limitează, care restrânge între anumite limite. – Din fr. limitatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitator
LIMITATÓR, limitatoare, s. n. 1. Dispozitiv, aparat etc. care împiedică automat ca o mărime fizică să depășească o limită dată; limitor. 2. (Rad.) Circuit electronic cu ajutorul căruia se realizează limitarea semnalelor. – Limita + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limită
LIMÍTĂ, limite, s. f. 1. Punct extrem, margine (a unei suprafețe, a unui obiect etc.); capăt. ♦ Tonul cel mai înalt sau cel mai profund pe care îl poate emite o voce sau un instrument. ♦ (Mat.) Valoare fixă către care tind valorile unei mărimi variabile. 2. (În sintagma) Limită teritorială = linie care delimitează teritoriul unui stat, al unei provincii, al unei regiuni etc.; graniță, hotar. Limită silabică = locul unde se termină o silabă și începe alta în fluxul vorbirii. 3. Fig. Punct până la care pot ajunge posibilitățile, facultățile intelectuale, mijloacele etc. cuiva. ◊ Limită de vârstă = vârsta până la care cineva poate ocupa în mod legal o funcție publică. – Din fr. limite, lat. limes, -itis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitor
LIMITÓR, limitoare, s. n. Limitator. – Din fr. limiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limitrof
LIMITRÓF, -Ă, limitrofi, -e, adj. Care se află în limita, la hotarul unei țări, unui ținut, unei suprafețe etc.; vecin, învecinat. – Din fr. limitrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limnigraf
LIMNIGRÁF, limnigrafe, s. n. Aparat care înregistrează automat variațiile de nivel ale unui curs de apă, ale unui lac sau ale unui rezervor. – Din fr. limnigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limnimetric
LIMNIMÉTRIC, -Ă, limnimetrici, -ce, adj. Referitor la limnimetrie. – Din fr. limnimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limnimetrie
LIMNIMETRÍE s. f. Studiul variației nivelului unei ape curgătoare, unui lac, unui rezervor etc. – Din fr. limnimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limnimetru
LIMNIMÉTRU, limnimetre, s. n. Instrument cu care se măsoară nivelul apei unui lac, al unui curs de apă, al unui rezervor. – Din fr. limnimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limnologie
LIMNOLOGÍE s. f. 1. Disciplină care se ocupă cu studiul apelor continentale, modul în care aspectele fizice și chimice ale acestora influențează viața organismelor acvatice. 2. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul regimului hidrologic, termic și hidrochimic al lacurilor. – Din fr. limnologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limonadă
LIMONÁDĂ, limonade, s. f. Băutură răcoritoare făcută din zeamă de lămâie (sau de un înlocuitor al ei), apă și zahăr; citronadă. ♦ P. gener. Băutură răcoritoare gazoasă preparată cu sirop de fructe. [Var.: (pop.) limonátă s. f.] – Din fr. limonade, germ. Limonade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limonagiu
LIMONAGÍU, limonagii, s. m. (Înv.) Fabricant sau vânzător (ambulant) de limonadă. – Din tc. limonatacı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limonată
LIMONÁTĂ s. f. v. limonadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limonit
LIMONÍT s. n. Minereu de fier cristalizat sau amorf, de culoare galbenă-brună sau roșcată până la negru, alcătuit din oxid de fier hidratat, argilă și puțin fosfor. – Din fr. limonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limoniu
LIMONÍU, -ÍE, limonii, adj. (Înv.) Galben ca lămâia. – Din tc. limoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limoterapie
LIMOTERAPÍE, limoterapii, s. f. (Med.) Tratament constând în reducerea substanțială a alimentației. – Din fr. limothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpede
LÍMPEDE, limpezi, adj. 1. (Despre lichide) Curat și străveziu, transparent, clar. ♦ Fig. (Despre suflet, conștiință etc.) Cinstit, onest, curat. 2. (Despre cer, timp, atmosferă) Senin, lipsit de nori, de ceață; luminos. 3. (Despre ochi, privire) Pur; luminos. 4. (Despre sunete; p. ext. despre glas) Care răsună distinct; clar, deslușit. 5. (Despre minte, spirit; p. ext. despre oameni) Care vede, înțelege și expune lucrurile în mod lămurit, deslușit; lucid. 6. (Despre idei sau felul de exprimare al cuiva) Ușor de înțeles, clar, lămurit, deslușit; explicit. ♦ (Despre fapte, afirmații etc.) Neîndoios, sigur, evident. – Lat. limpidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpejor
LIMPEJÓR, -OÁRĂ, limpejori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui limpede; destul de limpede. – Limpede + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezeală
LIMPEZEÁLĂ, limpezeli, s. f. 1. Limpezire. 2. Calitatea a ceea ce este limpede; transparență; luminozitate; claritate. ♦ Fig. Vreme senină. – Limpezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezi
LIMPEZÍ, limpezesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face sau a deveni limpede, transparent, a (se) curăța de impurități. ♦ Tranz. A clăti cu apă (rece) limpede ceea ce fusese spălat cu săpun, leșie etc. 2. Refl. (Despre cer, timp, atmosferă) A deveni (mai) senin; a se lumina, a se însenina. ◊ Expr. A se limpezi la minte = a se calma, a se liniști. 3. Refl. (Despre ochi) A deveni limpede, clar, curat. 4. Refl. (Despre lucruri care se află la mare distanță) A apărea mai distinct. 5. Refl. (Despre voce, glas) A se face limpede, deslușit, a răsuna distinct. 6. Tranz. și refl. A (se) clarifica, a (se) desluși, a (se) lămuri. – Din limpede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpeziciune
LIMPEZICIÚNE, limpeziciuni, s. f. (Rar) Limpezime. – Limpezi + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezime
LIMPEZÍME, limpezimi, s. f. 1. Calitatea de a fi limpede; claritate, limpeziciune. 2. Întinderea limpede a văzduhului, seninul cerului; limpeziș. 3. Claritate, precizie (în scris, în exprimare); explicitate. – Limpezi + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezire
LIMPEZÍRE, limpeziri, s. f. Acțiunea de a (se) limpezi și rezultatul ei; limpezeală. – V. limpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpeziş
LIMPEZÍȘ, limpezișuri, s. n. (Rar) 1. Întindere de apă limpede. 2. Suprafață de teren netedă, lipsită de vegetație; loc deschis. 3. Întinderea limpede a cerului; limpezime. – Limpezi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpeziș
LIMPEZÍȘ, limpezișuri, s. n. (Rar) 1. Întindere de apă limpede. 2. Suprafață de teren netedă, lipsită de vegetație; loc deschis. 3. Întinderea limpede a cerului; limpezime. – Limpezi + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezit
LIMPEZÍT^1, limpezituri, s. n. Faptul de a (se) limpezi. – V. limpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpezit
LIMPEZÍT^2, -Ă, limpeziți, -te, adj. 1. Care a fost clătit cu apă limpede (rece) după spălare. 2. (Despre oameni) Lămurit, edificat. – V. limpezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpid
LIMPÍD, -Ă, limpizi, -de, adj. (Livr.) Limpede. – Din lat. limpidus, fr. limpide, it. limpido.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limpiditate
LIMPIDITÁTE, limpidități, s. f. (Livr.) Limpezime, claritate. – Din fr. limpidité, lat. limpiditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

limuzină
LIMUZÍNĂ, limuzine, s. f. 1. Automobil de lux, închis, nedecapotabil, cu trei geamuri laterale și patru uși. 2. Caroserie închisă la autoturismele superioare, la care spațiul din față, destinat șoferului, este separat de spațiul pasagerilor printr-un perete de sticlă; p. ext. automobil cu astfel de caroserie. – Din fr. limousine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lin
LIN^1, lini, s. m. Pește cu solzi mărunți, cu corpul gros, acoperit de mucus, care trăiește prin bălți cu apă limpede și nu prea adâncă (Tinca tinca). – Din bg. lin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lin
LIN^2, linuri, s. n. 1. Vas de lemn, de tablă sau de beton în formă de jgheab, în care se adună și se storc strugurii. 2. Vas de lemn, de tablă sau de beton în care se pune la fermentat materia primă folosită la fabricarea berii, a spirtului etc.; vas, cadă de doage unde se pun la fermentat prunele din care se face țuică. – Din ngr. linós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lin
LIN^3, -Ă, lini, -e, adj. 1. Care se mișcă sau se desfășoară în mod egal, fără salturi și treceri bruște (și în ritm moderat); domol, liniștit, potolit. 2. (Despre drumuri, pante etc.) Cu înclinație mică, ușor de urcat sau de străbătut. ♦ (Rar; despre suprafețe) Neted. 3. (Despre sunete) Lipsit de intensitate; blând, potolit. ♦ (Poetic; despre lumină) Cu o strălucire domoală, blândă, odihnitoare. 4. Calm, liniștit. – Lat. lenus, -a (= lenis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lin
Lin = Linus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

linacee
LINACÉE, linacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu frunze întregi, flori hermafrodite și fructe capsule; (și la sg.) plantă din această familie. Inul este o linacee. – Din fr. linacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linariţă
LINÁRIȚĂ, linarițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze asemănătoare cu cele de in, cu flori galbene și cu fructe în formă de capsule, conținând semințe aripate; inișor-de-alior (Linaria vulgaris). [Var.: linăríță s. f.] – Cf. lat. Linaria, denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linariță
LINÁRIȚĂ, linarițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze asemănătoare cu cele de in, cu flori galbene și cu fructe în formă de capsule, conținând semințe aripate; inișor-de-alior (Linaria vulgaris). [Var.: linăríță s. f.] – Cf. lat. Linaria, denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linăriţă
LINĂRÍȚĂ s. f. v. linariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linăriță
LINĂRÍȚĂ s. f. v. linariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linca
LÍNCA interj. (Înv.; repetat) Cuvânt care imită sunetele unui clopot sau clopoțel; cling. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lincăi
LINCĂÍ, pers. 3 lincăie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre pânza unei corăbii) A se umfla de vânt. – Cf. sl. lenkti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linceu
Linceu = Lynceus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

linchi
LINCHÍ, linchesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca un aliment lichid lingându-l (și făcând un zgomot caracteristic cu limba). ♦ A mânca fără poftă, în silă, abia atingând mâncarea. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lindenă
LÍNDENĂ s. f. v. lindină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lindină
LÍNDINĂ, lindini, s. f. (Pop.) Ou de păduche. [Var.: líndenă s. f.] – Lat. lens, lendinem (= lendem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lindinos
LINDINÓS, -OÁSĂ, lindinoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Plin de lindini; p. ext. murdar, nespălat, neîngrijit. – Lindină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lineal
LINEÁL, lineale, s. n. 1. Instrument metalic de forma unei bare, folosit pentru trasare, măsurare sau verificare de dimensiuni. ♦ (Rar) Riglă. 2. Dispozitiv (acționat mecanic sau electric) format din piese paralelipipedice de oțel forjat, care servește la conducerea materialului de laminat la intrarea în unele laminoare. ♦ Bară de oțel așezată în lungul unuia dintre valurile presei tipografice pentru a forma jgheabul de cerneală. 3. Dispozitiv al mașinii de cusut, care servește la formarea cusăturilor paralele cu marginea materialului. 4. Element al unei mașini de cardat bumbac, folosit la pieptănarea fibrelor scurte de pe tobă. [Pr.: -ne-al] – Din germ. Lineal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linear
LINEÁR, -Ă adj. v. liniar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linearitate
LINEARITÁTE s. f. v. liniaritate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingam
LÍNGAM subst. a. Simbolul vedic al fecundității ținând de un cult falic din India; în formă de falus reprezintă potențialul creator al zeului Siva. b. (În religia hinduistă) Simbol falic stilizat al principiului cosmic masculin și al zeului Siva. (< sanscr. linga = semn, trăsătură (nom. lingam)) [a. Dicționar de mitologie generală, Victor Kernbach, b. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lingav
LÍNGAV, -Ă, lingavi, -e, adj. (Pop.) 1. Mofturos la mâncare; care abia se atinge de mâncare. 2. Slab, plăpând, bolnăvicios. [Var.: lígav, -ă adj.] – Cf. bg. ligav, sb. ljigav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingăreală
LINGĂREÁLĂ, lingăreli, s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a (se) lingări; comportarea, atitudinea omului slugarnic și lingușitor. – Lingări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingări
LINGĂRÍ, lingăresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A flata, a linguși pe cineva cu slugărnicie. – Linge + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingău
LINGẮU, lingăi, s. m. (Fam.) 1. Om căruia îi place să mănânce mult (mai ales de la alții). 2. (Adesea adjectival) Om lingușitor și slugarnic. – Linge + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linge
LÍNGE, ling, vb. III. Tranz. 1. (Despre animale) A trece cu limba peste ceva; a șterge sau a netezi cu limba ceva. 2. A atinge cu limba (în mod repetat) ceva de mâncare, a lua cu limba mâncarea. ◊ Expr. A-și linge degetele (sau bazele) ori (refl.) a se linge pe degete (sau pe buze) = a trece cu limba peste buze sau degete (pentru a lua și ultimele resturi după ce a mâncat ceva bun sau ca manifestare a unei pofte mari, a unei senzații de plăcere etc.). ◊ Compus: linge-blide (sau -talgere, -talere) s. m. și f. = (pop. și fam.) om care trăiește pe socoteala altora; parazit, om de nimic. 3. (Fam.) A linguși cu slugărnicie. – Lat. lingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingere
LÍNGERE s. f. v. LINGE. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lingerie
LINGERÍE s. f. v. lenjerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingoare
LINGOÁRE s. f. (Înv. și pop.) Febră tifoidă. [Var.: lungoáre, lângoáre s. f.] – Lat. languor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingotieră
LINGOTIÉRĂ, lingotiere, s. f. Formă metalică (de obicei din fontă) în care se toarnă metalele sau aliajele topite pentru obținerea lingourilor. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. lingotière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingou
LINGÓU, lingouri, s. n. Bloc de metal sau de aliaj, obținut prin turnare în lingotieră, care urmează să fie prelucrat ulterior. – Din fr. lingot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingua
LÍNGUA v. lingua franca.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

linguafranca
LÍNGUA FRÁNCA s. f. 1. Limbă comună care consta din italiană amestecată cu elemente din franceză, provensală, spaniolă, greacă, turcă și arabă, vorbită în trecut în porturile mediteraneene. 2. Limbă folosită drept mijloc de comunicare comun între persoane vorbitoare de diverse limbi. (loc. it. = limbă francă^4, cu înțelesul „europeană”) [AHDEL, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lingual
LINGUÁL, -Ă, linguali, -e, adj. 1. (Anat.) Care aparține limbii, referitor la limbă. Nerv lingual. 2. (Despre sunete; și substantivat, f.) La articularea căruia limba (I) are rolul principal. – Din fr. lingual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguist
LINGUÍST, -Ă s. m. și f. v. lingvist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguistic
LINGUÍSTIC, -Ă adj. v. lingvistic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguistică
LINGUÍSTICĂ s. f. v. lingvistică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingurar
LINGURÁR, (I) lingurari, s. m., (II) lingurare, s. n. I. S. m. 1. Meșter care lucrează (sau vinde) linguri de lemn. 2. Țigan (care face linguri). II. S. n. Poliță specială pe care se țin (la țară) lingurile și alte accesorii de masă sau de bucătărie. – Lingură + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingură
LÍNGURĂ, linguri, s. f. I. 1. Obiect de metal sau de lemn pentru uzul casnic, alcătuit dintr-o parte ovală scobită și dintr-o coadă. ◊ Expr. (Fam.) A atârna (sau a pune, a lega cuiva) lingurile de gât (sau în, de brâu) = a lăsa pe cineva nemâncat fiindcă a venit târziu la masă. A(-și) mânca banii (sau averea) cu lingura, se spune despre un om (bogat) care cheltuiește prea mult, care risipește. 2. Conținutul unei linguri (I 1). 3. (Reg.; în sintagma) Lingura pieptului = furca pieptului. 4. Compus: lingura-zânelor = ciupercă lemnoasă, brună-roșcată, ce crește pe trunchiul și pe rădăcinile arborilor; linguriță, lingurița-zânei (Ganoderma lucidum). II. Nume dat unor unelte sau unor părți de instrumente sau de mașini asemănătoare cu o lingură (I 1). 1. Tub cilindric închis la capătul de jos cu unul sau cu două ventile, folosit la extracția țițeiului, la curățarea găurii de sondă sau la cimentat. 2. Unealtă de rotărie sau de dogărie, folosită la găurirea butucului roții sau la efectuarea vranelor butoaielor. 3. Nălucă metalică folosită la pescuit. – Lat. lingula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingurea
LINGUREÁ, -ÍCĂ, lingurele, s. f. 1. Mică plantă medicinală din familia cruciferelor, cu frunze crestate, cu flori albe grupate în ciorchini, folosită în combaterea afecțiunilor scorbutice, pulmonare etc. (Cochlearia officinalis). 2. (Pop.) Furca pieptului, lingura pieptului. ♦ Cavitate situată în partea inferioară a furcii pieptului. – Lingură + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguriţă
LINGURÍȚĂ, lingurițe, s. f. 1. Diminutiv al lui lingură (I 1); lingură mică, folosită pentru a bea ceai, lapte etc. 2. Conținutul unei lingurițe (1). 3. Compus: lingurița-zânei = lingura-zânelor. – Lingură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguriță
LINGURÍȚĂ, lingurițe, s. f. 1. Diminutiv al lui lingură (I 1); lingură mică, folosită pentru a bea ceai, lapte etc. 2. Conținutul unei lingurițe (1). 3. Compus: lingurița-zânei = lingura-zânelor. – Lingură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguroi
LINGURÓI, linguroaie, s. n. (Fam.) Augmentativ al lui lingură (I 1). ♦ Polonic. ◊ Expr. A mânca banii (sau paralele, averea) cu linguroiul = a cheltui fără măsură. – Lingură + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguşeală
LINGUȘEÁLĂ, lingușeli, s. f. Lingușire. – Linguși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingușeală
LINGUȘEÁLĂ, lingușeli, s. f. Lingușire. – Linguși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguşi
LINGUȘÍ, lingușesc, vb. IV. Tranz. și refl. A căuta să câștige bunăvoința, favoarea etc. cuiva satisfăcându-i vanitatea, a se pune bine cu cineva prin atitudini și vorbe măgulitoare la adresa lui, prin laude exagerate și ipocrite; a flata, a măguli, a peria. – Cf. linge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguși
LINGUȘÍ, lingușesc, vb. IV. Tranz. și refl. A căuta să câștige bunăvoința, favoarea etc. cuiva satisfăcându-i vanitatea, a se pune bine cu cineva prin atitudini și vorbe măgulitoare la adresa lui, prin laude exagerate și ipocrite; a flata, a măguli, a peria. – Cf. linge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguşire
LINGUȘÍRE, lingușiri, s. f. Acțiunea de a (se) linguși și rezultatul ei; vorbă, atitudine lingușitoare; adulare, lingușeală, lingușitură. – V. linguși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingușire
LINGUȘÍRE, lingușiri, s. f. Acțiunea de a (se) linguși și rezultatul ei; vorbă, atitudine lingușitoare; adulare, lingușeală, lingușitură. – V. linguși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguşitor
LINGUȘITÓR, -OÁRE, lingușitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care (se) lingușește, căruia îi place să lingușească; adulator. – Linguși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingușitor
LINGUȘITÓR, -OÁRE, lingușitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care (se) lingușește, căruia îi place să lingușească; adulator. – Linguși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linguşitură
LINGUȘITÚRĂ, lingușituri, s. f. (Rar) Lingușire. – Linguși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingușitură
LINGUȘITÚRĂ, lingușituri, s. f. (Rar) Lingușire. – Linguși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingvist
LINGVÍST, -Ă, lingviști, -ste, s. m. și f. Specialist în lingvistică. [Var.: linguíst, -ă s. m. și f.] – Din fr. linguiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingvistic
LINGVÍSTIC, -Ă, lingvistici, -ce, adj. 2. Care aparține lingvisticii (1), privitor la lingvistică. [Var.: linguístic, -ă adj.] – Din fr. linguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingvistic
LINGVÍSTIC, -Ă, lingvistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care studiază limba (II) și legile ei de dezvoltare. ♦ Lingvistică generală = domeniu al lingvisticii care studiază limba din punctul de vedere al trăsăturilor ei generale, de mijloc de comunicare specific omului. Lingvistică diacronică = studiu al faptelor de limbă privite în evoluția lor. Lingvistică sincronică = studiu al faptelor de limbă așa cum se prezintă ele la un moment dat. 2. Adj. Care aparține lingvisticii (1), privitor la lingvistică. [Var.: linguístic, -ă s. f., adj.] – Din fr. linguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lingvistică
LINGVÍSTICĂ, lingvistici, s. f. 1. Știință care studiază limba (II) și legile ei de dezvoltare. ◊ Lingvistică generală = domeniu al lingvisticii care studiază limba din punctul de vedere al trăsăturilor ei generale, de mijloc de comunicare specific omului. Lingvistică diacronică = studiu al faptelor de limbă privite în evoluția lor. Lingvistică sincronică = studiu al faptelor de limbă așa cum se prezintă ele la un moment dat. [Var.: linguístică s. f.] – Din fr. linguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linia
LINIÁ, liniez, vb. I. Tranz. A trage, a trasa linii (drepte și regulate) pe hârtie. [Pr.: -ni-a] – Din linie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniament
LINIAMÉNT, liniamente, s. n. 1. Linie (1), trăsătură. 2. Prima schiță a unei lucrări. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. linéament (după linie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniar
LINIÁR, -Ă, liniari, -e, adj. 1. Care este în formă de linie dreaptă; format din linii geometrice trasate cu ajutorul unor instrumente speciale (linie, compas etc.). ◊ Desen liniar = desen în linii geometrice. Mișcare liniară = mișcare rectilinie. ♦ (Adverbial) în linie dreaptă; rectiliniu. ♦ Fig. Simplu; simplist; uniform, plictisitor. 2. (Despre ecuații) De gradul întâi; (despre funcții) care conține o anumită variabilă numai la puterea întâi. [Pr.: -ni-ar. – Var. lineár, -ă adj.] – Din fr. linéaire, lat. linearis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniar
LINIÁR, liniáre, II. S. n. Riglă (1.).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

liniaritate
LINIARITÁTE s. f. Însușirea de a fi liniar. [Pr.: -ni-a-. – Var. linearitáte s. f.] – Din fr. linéarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniat
LINIÁT^1, liniaturi, s. n. Faptul de a linia. [Pr.: -ni-at] – V. linia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniat
LINIÁT^2, -Ă, liniați, -te, adj. Cu linii drepte și regulate (trasate într-un anumit scop). [Pr.: -ni-at] – V. linia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniatură
LINIATÚRĂ, liniaturi, s. f. Ansamblul liniilor orizontale sau verticale imprimate pe o foaie, un caiet, un registru etc. [Pr.: -ni-a-] – Din germ. Lineatur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linie
LÍNIE, linii, s. f. 1. Trăsătură simplă și continuă (de forma unui fir) făcută pe o suprafață cu tocul, cu creta, cu creionul etc. ♦ (Mat.) Traiectorie descrisă de un punct material într-o mișcare continuă sau de intersecția a două suprafețe. 2. Trăsătură reală sau imaginară care indică o limită, o direcție sau leagă (pe o hartă, pe un plan etc.) diferite puncte în spațiu. ◊ Linie de plutire = nivelul apei pe suprafața exterioară a unei nave în timpul plutirii. ◊ Loc. prep. La (sau în) linia... = în dreptul..., la nivelul... 3. (Fam.) Fiecare dintre subdiviziunile gradelor marcate pe un termometru; liniuță. 4. Riglă. 5. Unitate de măsură de lungime folosită în Țările Române, egală cu a zecea parte dintr-un deget. 6. (În loc.) În linie = în șir drept, în rând, în aliniere. 7. (Livr.) Rând de cuvinte într-o pagină scrisă. 8. Succesiune, serie a strămoșilor sau a descendenților; filiație. 9. Sistem (sau parte a unui sistem) de fortificații, de adăposturi și de baraje militare destinate să întărească apărarea unui teritoriu, a unui punct strategic etc. ◊ Linie de bătaie (sau de luptă) = desfășurare sistematică a unor forțe militare în vederea luptei; întindere a frontului ocupat de trupele care luptă. Linie de apărare = întărire alcătuită din fortificații și trupe. 10. (Adesea urmat de determinări care arată felul) Ansamblu al instalațiilor și al rețelei de șine pe care circulă trenurile, tramvaiele sau metrourile; porțiune delimitată dintr-o asemenea rețea. 11. Itinerar, traseu (al unui serviciu de transport). ♦ Direcție, sens. 12. Ansamblu de fire, de cabluri etc. care fac legătura între două sau mai multe puncte. ◊ Linie electrică = ansamblul conductelor, dispozitivelor și construcțiilor care asigură transmiterea la distanță a energiei electrice. Linie telefonică (sau de telefon) = ansamblu de conducte care fac legătura între mai multe posturi telefonice sau între posturi și centralele telefonice. Linie telegrafică = totalitatea conductelor și instalațiilor dintre un emițător și un receptor telegrafic. Linie de întârziere = dispozitiv folosit pentru întârzierea semnalelor electrice. ♦ Linie tehnologică = a) organizare a procesului de fabricație, în care operațiile sunt efectuate la locuri de muncă dispuse în ordinea succesiunii operațiilor de fabricare; b) ansamblu de mașini de lucru, instalații și mijloace de transport dintr-o fabrică sau uzină, dispuse în ordinea succesiunii operațiilor prevăzute de procesul tehnologic. Linie automată = complex de mașini-unelte sau agregate care execută în mod automat operațiile de prelucrare a unor piese, organe de mașini, produse etc. și care asigură transportul acestora de la o mașină la alta fără intervenția muncitorului. 13. (Mai ales la pl.) Trăsătură caracteristică ce dă forma, aspectul, caracterul unui obiect, al unui tot, în special al unei figuri; contur, profil. ♦ Fig. Trăsătură fundamentală, punct esențial (ale unei probleme). ◊ Loc. adv. În linii generale (sau mari) = în ansamblu, fără a intra în detalii. 14. Fig. Orientare principală, direcție a unui curent, a unei opinii etc. 15. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Fel, chip, mod; criteriu. Linie de conduită. – Din lat. linea, it. linea, germ. Linie, fr. ligne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniere
LINIÉRE, linieri, s. f. Acțiunea de a linia și rezultatul ei. [Pr.: -ni-e-] – V. linia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniment
LINIMÉNT, linimente, s. n. Preparat farmaceutic lichid sau semisolid, cu aspect limpede sau lăptos, folosit pentru fricțiuni sau aplicații locale. – Din fr. liniment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linioară
LINIOÁRĂ, linioare, s. f. 1. Diminutiv al lui linie; liniuță. 2. Liniuță de unire; cratimă. 3. Fiecare dintre fragmentele unui metru pliabil. [Pr.: -ni-oa-] – Linie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniometru
LINIOMÉTRU, liniometre, s. n. (Tipogr.) Riglă de metal, gradată după sistemul corpurilor tipografice, care servește pentru măsurarea liniilor (7). [Pr.: -ni-o-] – După fr. lignomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linişor
LINIȘÓR, -OÁRĂ, linișori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui lin^3. – Lin^3 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linișor
LINIȘÓR, -OÁRĂ, linișori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui lin^3. – Lin^3 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linişte
LÍNIȘTE s. f. 1. Lipsă de zgomot; tăcere; calm, acalmie. 2. Stare (sufletească) lipsită de zbucium, de frământări; tihnă, pace, seninătate. ◊ Loc. adv. În liniște = liniștit, netulburat; fără zgomot. – Lin^3 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniște
LÍNIȘTE s. f. 1. Lipsă de zgomot; tăcere; calm, acalmie. 2. Stare (sufletească) lipsită de zbucium, de frământări; tihnă, pace, seninătate. ◊ Loc. adv. În liniște = liniștit, netulburat; fără zgomot. – Lin^3 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linişti
LINIȘTÍ, liniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A înceta sau a face să înceteze zgomotele; a înceta sau a face să înceteze o acțiune, un proces (intens); a (se) calma, a (se) potoli, a (se) alina. 2. A deveni sau a determina să fie lipsit de griji, de frământări. – Din liniște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniști
LINIȘTÍ, liniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A înceta sau a face să înceteze zgomotele; a înceta sau a face să înceteze o acțiune, un proces (intens); a (se) calma, a (se) potoli, a (se) alina. 2. A deveni sau a determina să fie lipsit de griji, de frământări. – Din liniște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniştire
LINIȘTÍRE, liniștiri, s. f. Acțiunea de a (se) liniști și rezultatul ei; liniște. – V. liniști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniștire
LINIȘTÍRE, liniștiri, s. f. Acțiunea de a (se) liniști și rezultatul ei; liniște. – V. liniști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniştit
LINIȘTÍT, -Ă, liniștiți, -te, adj. 1. Lipsit de zgomot, de intensitate, de agitație. 2. Lipsit de griji, de frământări; calm, stăpânit; flegmatic, imperturbabil, placid. – V. liniști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniștit
LINIȘTÍT, -Ă, liniștiți, -te, adj. 1. Lipsit de zgomot, de intensitate, de agitație. 2. Lipsit de griji, de frământări; calm, stăpânit; flegmatic, imperturbabil, placid. – V. liniști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniştitor
LINIȘTITÓR, -OÁRE, liniștitori, -oare, adj. Care liniștește, care calmează. – Liniști + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniștitor
LINIȘTITÓR, -OÁRE, liniștitori, -oare, adj. Care liniștește, care calmează. – Liniști + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniuţă
LINIÚȚĂ, liniuțe, s. f. Linioară. ◊ Liniuță de unire = a) semn ortografic care servește pentru a marca rostirea împreună a două sau a mai multor cuvinte sau pentru a despărți cuvintele în silabe; b) semn de punctuație folosit pentru a uni două sau mai multe cuvinte legate între ele printr-un strâns raport lexical, morfologic sau sintactic; linioară, cratimă. ♦ (Fam.) Fiecare dintre subdiviziunile gradelor marcate pe un termometru. [Pr.: -ni-u-] – Linie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liniuță
LINIÚȚĂ, liniuțe, s. f. Linioară. ◊ Liniuță de unire = a) semn ortografic care servește pentru a marca rostirea împreună a două sau a mai multor cuvinte sau pentru a despărți cuvintele în silabe; b) semn de punctuație folosit pentru a uni două sau mai multe cuvinte legate între ele printr-un strâns raport lexical, morfologic sau sintactic; linioară, cratimă. ♦ (Fam.) Fiecare dintre subdiviziunile gradelor marcate pe un termometru. [Pr.: -ni-u-] – Linie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

link
LINK, linkuri, s. n. Adresă prin care se conectează fie modulele unui program, fie modulele hardware ale unei rețele de calcul. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lino
LINÓ s. n. v. linon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linograf
LINOGRÁF, linografe, s. n. Mașină tipografică de cules și de turnat rânduri, asemănătoare cu linotipul. – Din fr. linographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linogravură
LINOGRAVÚRĂ, linogravuri, s. f. Tehnică a gravurii în care imaginea este obținută prin imprimarea unei plăci de linoleum; (concr.) imagine obținută prin acest procedeu. – Din fr. linogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linoleat
LINOLEÁT, linoleați, s. m. (Chim.) Nume dat sărurilor de plumb, de mangan etc., folosite în prepararea uleiurilor sicative. [Pr.: -le-at] – Din engl. linoleate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linoleum
LINOLÉUM, linoleumuri, s. n. Țesătură textilă pe care s-a aplicat un amestec de substanțe grase, plastifianți, coloranți etc. și care se utilizează în industrie ca izolant, în gospodărie pentru acoperit mese, dușumele etc. [Pr.: -le-um] – Din fr. linoléum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linon
LINÓN, (2) linonuri, s. n. 1. Olandă subțire pentru batiste, bluze, lenjerie de damă etc. 2. Sort de linon (1). [Var.: linó, linóu s. n.] – Din fr. linon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linotip
LINOTÍP, linotipuri, s. n. Mașină tipografică care (prin apăsarea unor clape) culege și toarnă literele în rânduri întregi. – Din fr. linotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linotipie
LINOTIPÍE, (2) linotipii, s. f. 1. Culegere tipografică cu ajutorul linotipului; meseria de linotipist. 2. Atelier (sau secție tipografică) unde se lucrează cu linotipul. – Din fr. linotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linotipist
LINOTIPÍST, -Ă, linotipiști, -ste, s. m. și f. Muncitor tipograf care lucrează la linotip. – Din fr. linotypiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linou
LINÓU s. n. v. linon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lins
LINS, -Ă, linși, -se, adj. 1. (Despre păr) Bine netezit, întins^2, fără bucle. 2. (Fam.; despre oale sau farfurii) Din care s-a mâncat tot, în care n-a mai rămas nicio urmă de mâncare. – V. linge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linşa
LINȘÁ, linșez, vb. I. Tranz. A ucide pe cineva prin linșaj. – Din fr. lyncher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linșa
LINȘÁ, linșez, vb. I. Tranz. A ucide pe cineva prin linșaj. – Din fr. lyncher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linşaj
LINȘÁJ, linșaje, s. n. Ucidere fără judecată a cuiva de către o mulțime agitată, ațâțată; linșare. – Din fr. lynchage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linșaj
LINȘÁJ, linșaje, s. n. Ucidere fără judecată a cuiva de către o mulțime agitată, ațâțată; linșare. – Din fr. lynchage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linşare
LINȘÁRE, linșări, s. f. Acțiunea de a linșa și rezultatul ei; linșaj. – V. linșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linșare
LINȘÁRE, linșări, s. f. Acțiunea de a linșa și rezultatul ei; linșaj. – V. linșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linte
LÍNTE, (1, 2) s. f., (3) linți, s. m. pl. 1. S. f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albe-albăstrui și fructul o păstaie cu semințe plate, comestibile (Lens culinaris); p. restr. fructul și sămânța acestei plante. ◊ Expr. Până la un bob de linte = absolut tot. Pentru un blid de linte, se spune despre cineva care a comis un act josnic (de trădare), chiar și pentru un profit material neînsemnat. 2. S. f. (Med. vet.; pop.) Cisticercoză. 3. S. m. pl. (Zool.; pop.) Cisticerci. – Lat. lens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linters
LÍNTERS s. n. Puf dens care rămâne pe semințele de bumbac după egrenare, folosit la fabricarea vatei, a mătăsii artificiale și a nitrocelulozei. – Din germ. Linters.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lintiţă
LINTIȚĂ, lintițe, s. f. Nume dat mai multor plante acvatice lipsite de frunze și adesea de rădăcini, cu tulpina lățită, care formează colonii pe suprafața apelor stătătoare sau care curg lin (Lemna). [Pl.: și lintiți] – Linte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lintiță
LINTIȚĂ, lintițe, s. f. Nume dat mai multor plante acvatice lipsite de frunze și adesea de rădăcini, cu tulpina lățită, care formează colonii pe suprafața apelor stătătoare sau care curg lin (Lemna). [Pl.: și lintiți] – Linte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lintou
LINTÓU, lintouri, s. n. Element de construcție monolit, dispus orizontal deasupra unei deschideri, pentru a prelua greutatea zidăriei de deasupra; buiandrug. – Din fr. linteau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linţoliu
LINȚÓLIU, lințolii, s. n. Giulgiu. – Din lat. linteolum, it. lenzuolo, fr. linceul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lințoliu
LINȚÓLIU, lințolii, s. n. Giulgiu. – Din lat. linteolum, it. lenzuolo, fr. linceul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

linus
Linus 1. Fiul lui Apollo și al Psamathei, fiica lui Crotopus, regele Argosului. Abandonat imediat după naștere de către mama sa, Linus e crescut de niște păstori. Aflînd însă de existența copilului, regele Crotopus își ucide fiica și asmute totodată niște cîini, care-l devorează pe Linus. În felul acesta mama și fiul își găsesc moartea în același timp. În amintirea acestei triste întîmplări s-a instituit o sărbătoare, în care se sacrificau cîini și se cîntau melodii triste. După o altă versiune, Linus ar fi fost un cîntăreț vestit, care l-ar fi provocat la întrecere pe însuși Apollo. Se spunea că ar fi fost ucis, din gelozie, de către zeu. 2. Dascălul lui Heracles, care l-a învățat în copilărie arta muzicii. A fost ucis de către discipolul său cu o piatră.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

linx
LINX, lincși, s. m. (Zool.) Râs^2. – Din fr., lat. lynx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofil
LIOFÍL, -Ă, liofili, -e, adj. (Despre particulele coloidale) Care are afinitate pentru moleculele mediului de dispersie. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofilie
LIOFILÍE s. f. (Chim.) Însușirea și starea substanțelor liofile. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofiliza
LIOFILIZÁ, liofilizez, vb. I. Tranz. A supune evaporării în vid și la temperaturi foarte scăzute o soluție sau o suspensie apoasă conținând un vaccin, plasmă sangvină etc. pentru a le putea păstra timp îndelungat. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofilizare
LIOFILIZÁRE, liofilizări, s. f. Acțiunea de a liofiliza și rezultatul ei. [Pr.: li-o-] – V. liofiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofilizator
LIOFILIZATÓR, liofilizatoare, s. n. (Tehn.) Aparat folosit pentru liofilizare. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophilisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liofob
LIOFÓB, -Ă, liofobi, -e, adj. (Despre particule coloidale) Care nu are afinitate pentru moleculele mediului de dispersie. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liop
LIOP interj. Cuvânt care imită sunetul produs de un lucru ud care se lipește de ceva sau de un corp care cade pe un loc ud ori alunecos. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liopciofleandură
LIOPCIOFLEÁNDURĂ, liopciofleandure, s. f. (Rar; depr.) Lacheu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liotă
LÍOTĂ, liote, s. f. (Pop. și fam.) Grămadă, mulțime (de ființe), gloată. – Din bg., sb. lihota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lip
LIP^1 s. n. (Reg.) Strat (gros) de murdărie care se formează pe piele sau pe îmbrăcăminte; jeg. – Din ucr. lep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lip
LIP^2 interj. v. lipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipa
LÍPA interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură dată cu palma sau de picioarele cuiva care umblă desculț sau în papuci. [Var.: lip interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipan
LIPÁN^1, lipani, s. m. Pește asemănător cu păstrăvul, cu corpul argintiu și alungit, cu capul mic, care trăiește în zona inferioară a apelor de munte (Thymallus thymallus). – Cf. sb. lipan, lipen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipan
LIPÁN^2, lipani, s. m. (Bot.) Brusture. – Din bg. lepjan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipază
LIPÁZĂ, lipaze, s. f. (Biol.) Enzimă din sucurile digestive care hidratează grăsimile, descompunându-le în glicerină și în acizi grași. – Din fr. lipase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipăi
LIPĂÍ, lípăi, vb. IV. Intranz. 1. A face un zgomot caracteristic, mergând desculț sau în papuci ori lovind cu palma; a cepăi. 2. (Despre animale) A bea sau a mânca ceva făcând un zgomot caracteristic cu limba. [Prez. ind. și: lipăiesc. – Var.: lăpăí, lepăí, leopăí vb. IV] – Lipa + suf. -ăi. Cf. bg. lapam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipăit
LIPĂÍT s. n. Faptul de a lipăi. ♦ Zgomot caracteristic produs de cineva care umblă desculț sau în papuci ori de o lovitură dată cu palma; cepăit. ♦ Zgomot caracteristic pe care îl fac (cu limba) unele animale când beau sau când mănâncă ceva. – V. lipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipăit
LIPĂÍT, -Ă, lipăiți, -te, adj. v. LIPĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lipcan
LIPCÁN, lipcani, s. m. (Înv.) Curier oficial (turc sau tătar) care făcea legătura între Țările Române și Constantinopol sau în interiorul țării; curier, ștafetă (călare) în timp de război. – Din tc. lipkan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipcă
LÍPCĂ adv. (Reg.; în expr.) A sta (sau a ședea etc.) lipcă (undeva) = a sta undeva neclintit, a nu se mișca (dintr-un loc), stingherind pe cineva. A sta lipcă pe capul cuiva = a insista mult pe lângă cineva. A se ține lipcă de cineva = a însoți pe cineva peste tot (stingherindu-l cu prezența sa). A umbla lipcă după ceva = a căuta să obțină ceva cu orice preț; a dori ceva foarte mult. – Din ucr. lypkyj „lipicios”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipemie
LIPEMÍE s. f. 1. (Biol.) Prezență a lipidelor în sânge; cantitate de lipide prezentă în sânge. 2. (Med.) Creștere anormală a numărului lipidelor din sânge. – Din fr. lipémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipi
LIPÍ, lipesc, vb. IV. 1. Tranz. A împreuna, a uni, a îmbina, a asambla între ele două sau mai multe obiecte (sau părți de obiecte) cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic, realizând un tot nedemontabil. ♦ Spec. A închide un plic, umezindu-i marginea cleioasă și suprapunând-o peste cealaltă margine. ♦ Refl. (Despre ochi, pleoape) A nu se putea deschide din cauza unor secreții patologice; fig. a se închide fără voie de somn. 2. Refl. Fig. (Despre privire) A se fixa, a se pironi. 3. Refl. (Despre materii) A fi lipicios, cleios, a se prinde de ceva; a adera. 4. Refl. (Despre alimente, medicamente etc.) A produce un efect favorabil; a prii. ◊ Expr. A se lipi învățătura (de cineva) = a asimila ușor învățătura, a putea învăța ușor. 5. Tranz. și refl. A (se) apropia strâns, a (se) alătura, a (se) atinge de cineva sau de ceva. ◊ Expr. (Tranz.) A lipi cuiva o palmă = a trage, a da cuiva o palmă. ♦ Refl. Fig. A se apropia sufletește (de cineva sau de ceva), a intra în relații strânse (cu cineva). 6. Tranz. A întinde, netezind cu palma udă, un strat de lut pe podeaua sau pe pereții caselor, pe cuptor etc. spre a astupa crăpăturile, a nivela etc. – Din sl. lĕpiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipici
LIPÍCI, (1, 3) lipiciuri, s. n. (2) lipici, s. m. 1. S. n. Materie, substanță care servește la lipit (hârtia); clei. 2. S. m. Nume dat mai multor plante erbacee care secretă o substanță lipicioasă. 3. S. n. Fig. (Pop. și fam.) Ceea ce atrage, încântă sau seduce în înfățișarea sau felul de a fi al cuiva; farmec. ◊ Loc. adj. și adv. Cu lipici = încântător, atrăgător, fermecător, seducător. ◊ Loc. vb. A avea lipici = a atrage, a fermeca, a seduce pe cineva (prin înfățișare sau fel de a fi). ◊ Expr. (Rar) A prinde lipici de cineva = a se îndrăgosti de cineva. – Lipi + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipicios
LIPICIÓS, -OÁSĂ, lipicioși, -oase, adj. 1. Care se lipește, care se prinde ușor de ceva sau de cineva; cleios, năclăit. 2. (Pop.; despre boli) Molipsitor, contagios. 3. (Despre oameni sau despre chipul, înfățișarea lor) Atrăgător, seducător. – Lipi + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipidă
LIPÍDĂ, lipide, s. f. (Mai ales la pl.) Substanță organică grasă, insolubilă în apă, componentă a materiei vii. – Din fr. lipide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipie
LIPÍE, lipii, s. f. Pâine rotundă și plată, puțin crescută, cu coajă multă și miez puțin. – Cf. sb. lepinja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipire
LIPÍRE, lipiri, s. f. Faptul de a (se) lipi; lipit^1. – V. lipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipit
LIPÍT^1 s. n. Lipire. – V. lipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipit
LIPÍT^2, -Ă, lipiți, -te, adj. 1. Prins, unit, împreunat, îmbinat cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic. ♦ (Despre pleoape sau despre ochi) Care nu se poate deschide din cauza unor secreții patologice; fig. care se închide fără voie din cauza somnului. 2. (Și adv.) Foarte apropiat, alăturat strâns de cineva sau de ceva. ◊ Expr. A fi lipit de foame sau a avea coastele lipite = a fi foarte flămând. Sărac (sau calic) lipit(-pământului) = foarte sărac. – V. lipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipitor
LIPITÓR, -OÁRE, lipitori, -oare, s. m., s. f. 1. S. f. Specie de vierme anelid din apele dulci, cu corpul alungit, prevăzut la cele două capete cu câte o ventuză, care se hrănește cu sângele animalelor de al căror corp se lipește (Hirudo medicinalis). ♦ Fig. Exploatator; parazit. 2. S. f. Pasăre călătoare arboricolă, nocturnă, de culoare brună-cenușie, cu pete brune sau roșietice, care se hrănește cu insecte; mulge-capre (Caprimulgus europaeus). 3. S. m. și f. Persoană care are meseria de a lipi. – Lipi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipitură
LIPITÚRĂ, lipituri, s. f. 1. Unire, îmbinare, asamblare a două lucruri cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic. ♦ (Concr.) Locul unde s-a făcut o lipire. 2. Pământ, lut frământat cu apă care servește la lipitul podelei, pereților etc. caselor. – Lipi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipiţan
LIPIȚÁN, lipițani, s. m. Rasă de cai de talie înaltă, folosită îndeosebi la călărie, la tracțiune ușoară și la dresaj. – Din germ. Lipitzaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipițan
LIPIȚÁN, lipițani, s. m. Rasă de cai de talie înaltă, folosită îndeosebi la călărie, la tracțiune ușoară și la dresaj. – Din germ. Lipitzaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipoblast
LIPOBLÁST, lipoblaste, s. n. (Biol.) Celulă adipoasă. – Din engl. lipoblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipocrom
LIPOCRÓM, lipocromi, s. m. (Biol.) Pigment de culoare galbenă care se găsește în țesutul adipos. – Din fr. lipochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipodistrofie
LIPODISTROFÍE, lipodistrofii, s. f. (Med.) Distrofie a țesutului adipos. – Din fr. lipodystrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipofibrom
LIPOFIBRÓM, lipofibroame, s. n. (Med.) Tumoare mixtă, formată din țesut adipos și țesut fibros. – Din fr. lipofibrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipoidă
LIPOÍDĂ, lipoide, s. f. Lipidă complexă, insolubilă în acetonă, având proprietăți diferite de ale lipidelor simple. – Din fr. lipoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipoidic
LIPOÍDIC adj. v. CEREBROZÍDĂ. Nume dat unor substanțe lipoidice complexe prezente în țesutul nervos cu rol important în metabolismul neuronului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lipoliză
LIPOLÍZĂ, lipolize, s. f. (Biol.) Descompunere a grăsimilor în acizi grași și glicerină în procesul digestiei. – Din fr. lipolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipom
LIPÓM, lipoame, s.n.Tumoare benignă formată din țesut adipos. [Pl. și: lipomuri] – Din fr. lipome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipomatoză
LIPOMATÓZĂ, lipomatoze, s. f. Depunere anormală de grăsime în diferite regiuni ale corpului. – Din fr. lipomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liposarcom
LIPOSARCÓM, liposarcoame, s. n. Tumoare malignă formată în țesuturile grase. [Pl. și: liposarcomuri] – Din fr. liposarcome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liposcleroză
LIPOSCLERÓZĂ, liposcleroze, s. f. (Med.) Scleroză a unui țesut adipos. – Din fr. liposclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liposolubil
LIPOSOLÚBIL, -Ă, liposolubili, -e, adj. (Despre substanțe) Care este solubil în grăsimi sau în uleiuri. – Din fr. liposoluble.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipotimie
LIPOTIMÍE, lipotimii, s. f. (Med.) Leșin. – Din fr. lipothymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipotrop
LIPOTRÓP, -Ă, lipotropi, -e, adj. (Biol.; despre substanțe) Care se fixează pe grăsimi și facilitează metabolismul; care previne acumularea de grăsimi. – Din fr. lipotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipovean
LIPOVEÁN, -Ă, lipoveni, s. m. Persoană care face parte dintr-o populație de origine rusă stabilită în regiunea Deltei Dunării și care se ocupă mai ales cu pescuitul. – Din rus. lipovanin (dial. Upovan).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipoveancă
LIPOVEÁNCĂ, lipovence, s. f. Femeie care face parte dintr-o populație de origine rusă stabilită în regiunea Deltei Dunării. – Lipovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipovenesc
LIPOVENÉSC, -EÁSCĂ, lipovenești, adj. Care aparține lipovenilor, privitor la lipoveni. – Lipovean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipoveneşte
LIPOVENÉȘTE adv. În felul lipovenilor. – Lipovean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipovenește
LIPOVENÉȘTE adv. În felul lipovenilor. – Lipovean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipovenime
LIPOVENÍME s. f. (Rar) Mulțime de lipoveni; totalitatea lipovenilor. – Lipovean + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipsă
LÍPSĂ, lipsuri, s. f. 1. Faptul de a nu se afla într-un loc (unde ar fi trebuit să fie în mod obișnuit); absență. ◊ Loc. adv. (Jur.) În lipsă = în contumacie. ◊ Loc. prep. În (sau din) lipsă de... = nefiind, neavând ceva, din cauză că lipsește. În lipsa (cuiva sau a ceva) = cât timp (sau în timp ce) cineva sau ceva lipsește. ◊ Expr. Mai bine lipsă = mai bine deloc, mai bine renunț. A duce lipsă (de ceva) = a nu avea ceva (în cantitate suficientă). ♦ (Adjectival) Care lipsește, absent. Lipsă la apel. 2. Lucru care lipsește dintr-un ansamblu. 3. Faptul de a avea lacune, scăderi, deficiențe, defecte; lacună, scădere, deficiență, defect al cuiva sau a ceva. 4. Faptul de a-i lipsi cuiva cele necesare; nevoie, sărăcie. 5. (Înv. și reg.) Necesitate, trebuință. ◊ Loc. adj. De lipsă = necesar, indispensabil. Am înșirat toate cele ce-mi sunt de lipsă. [Pl. și: (înv.) lipse] – Din lipsi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipscan
LIPSCÁN, lipscani, s. m. (Înv.) Negustor care vindea pe piețele românești mărfuri aduse de la Lipsca. – Lipsca (n. pr. = Leipzig) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipscănie
LIPSCĂNÍE, lipscănii, s. f. (Înv.) 1. Prăvălie de lipscan. 2. Marfă vândută de lipscani. – Lipscan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipsi
LIPSÍ, lipsesc, vb. IV. 1. Intranz. A nu (mai) fi, a nu (mai) exista, a nu se (mai) găsi (acolo unde în mod normal trebuia să se afle). ♦ (Construit cu dativul) A nu avea ceva. Ce-ți lipsește? 2. Intranz. (Despre oameni) A nu fi de față, a nu se găsi undeva într-un anumit moment; a absenta. ♦ (Mai ales la imper.) A se da la o parte, a dispărea, a fugi. 3. Intranz. A fi nevoie de ceva, a mai trebui ceva, a nu ajunge, a fi neîndestulător. ◊ Expr. Puțin lipsește (sau a lipsit) (ca) să (sau că)... = cât pe-aici, aproape să... Asta (sau atâta) (îi) mai lipsește, se zice în fața unei perspective neplăcute, adăugată la o neplăcere deja existentă. 4. Intranz. (Mai ales în construcții negative) A se da în lături (de la ceva), a nu îndeplini o obligație, o datorie; a se codi, a ezita. 5. Refl. A se dispensa de ceva; a se priva, a renunța. ♦ Tranz. A lua cuiva ceva de care are nevoie, a-l face să ducă lipsă de ceva; a priva. – Din ngr. lípso (viit. lui lipó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipsire
LIPSÍRE, lipsiri, s. f. (Înv.) Faptul de a (se) lipsi. – V. lipsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipsit
LIPSÍT, -Ă, lipsiți, -te, adj. Căruia îi lipsește, care nu are ceva; privat de... ◊ Lipsit (de mijloace) = sărac. – V. lipsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lipurie
LIPURÍE, lipurii, s. f. (Med.) Eliminare de lipide prin urină întâlnită în boli ale ficatului, pancreasului și rinichilor; cantitate de lipide prezentă în urină. – Din fr. lipurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liră
LÍRĂ^1, lire, s. f. 1. Instrument muzical format din două brațe în formă de coarne și mai multe coarde, folosit în Antichitate și în Evul Mediu, mai ales la acompaniere, când se recitau poeme. ♦ Fig. Simbol al talentului, al inspirației și al creației poetice, al poeziei (lirice). 2. (Astron.; art.) Numele unei constelații din emisfera boreală; Ciobanul-cu-Oile, Oierul. 3. (În sintagma) Liră de dilatație = dispozitiv în formă de liră^1 (1) sau de buclă, care permite dilatarea unei conducte pentru fluide fierbinți. – Din fr. lyre, lat. lyra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liră
LÍRĂ^2, lire, s. f. Unitate monetară în Cipru, Egipt, Liban, Malta, San Marino, Siria, Turcia. ◊ Liră sterlină = unitate monetară în Marea Britanie. – Din it. lira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liric
LÍRIC, -Ă, lirici, -ce, adj. 1. (Mai ales despre poezii) Care exprimă direct stări afective personale, sentimente intime. 2. Care aparține poeziei (sau literaturii) lirice (1), care este caracteristic poeziei lirice, privitor la poezia lirică. ♦ (Despre scriitori; adesea substantivat) Care scrie poezii lirice (1) sau literatură lirică. ♦ Fig. Sentimental, emotiv, sensibil; plin de entuziasm, exaltat. 3. Care aparține muzicii de operă, referitor la muzica de operă. ♦ (Despre voce) Care se caracterizează prin sonoritate dulce, lipsită de încordare, prin mobilitate; (despre cântăreți) care are o astfel de voce. – Din fr. lyrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lirică
LÍRICĂ s. f. 1. Poezia lirică (1), genul poetic liric. ♦ Totalitatea operelor lirice (1) ale unui poet, ale unui popor, ale unei epoci etc. – Din fr. lyrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liriciza
LIRICIZÁ, liricizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A reflecta în mod excesiv liric un obiect, un fapt, un sentiment. – Din liric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liricizare
LIRICIZÁRE, liricizări, s. f. (Rar) Faptul de a liriciza. – V. liriciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liricizat
LIRICIZÁT, -Ă, liricizați, -te, adj. (Rar) Care este plin de lirism. – V. liriciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lirism
LIRÍSM s. n. Conținutul liric (1) al unei opere; inspirație, atitudine lirică; mod exaltat de a simți sau de a exprima sentimentele. – Din fr. lyrisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lisa
LISÁ, lisez, vb. I. Tranz. A spăla și a netezi lâna pieptănată. – Din fr. lisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lisare
LISÁRE, lisări, s. f. Acțiunea de a lisa. – V. lisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lisă
LÍSĂ, lise, s. f. 1. Bară orizontală de lemn, de beton sau de oțel fixată între stâlpii unei balustrade. 2. Bară metalică sau de lemn fixată perpendicular pe cadrele fuze- lajului sau pe nervurile aripii unui avion, cu rol de fixare și de susținere a învelișului acestuia. – Din fr. lisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liseză
LISÉZĂ, liseze, s. f. Mașină pentru spălat și netezit lâna după laminare. – Din fr. lisseuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lista
LISTÁ, listez, vb. I. Tranz. 1. A înscrie într-o listă. 2. (Inform.) A întocmi o listă. ♦ A printa. – Din fr. lister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

listare
LISTÁRE, listări, s. f. Acțiunea de a lista și rezultatul ei. – V. lista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

listare
LISTARE, listări, s. f. Acțiunea de a lista și rezultatul ei. – V. lista.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

listă
LÍSTĂ, liste, s. f. Foaie, document, act (scris de mână sau tipărit) care conține o enumerare de persoane, ființe, obiecte, date etc.; înșirare, într-o anumită ordine, a unor nume de persoane sau de obiecte, a unor date etc. ◊ Listă de bucate sau (rar) de mâncare = foaie pe care sunt înscrise mâncărurile și băuturile care se servesc într-un local de consum. ♦ Listă civilă = sumă pe care o poate cheltui anual din fondurile statului o familie monarhică sau șeful statului pentru nevoile personale. ♦ Fig. Enumerare orală. – Din fr. liste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lişeţă
LÍȘEȚĂ s. f. v. lișiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lișeță
LÍȘEȚĂ s. f. v. lișiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lişiţă
LÍȘIȚĂ, lișițe, s. f. Pasăre călătoare acvatică, cu pene negre și cu o pată albă între ochi, având carnea comestibilă (Fulica atra). [Var.: (reg.) líșeță s. f.] – Cf. bg. liska, ucr. lysucha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lișiță
LÍȘIȚĂ, lișițe, s. f. Pasăre călătoare acvatică, cu pene negre și cu o pată albă între ochi, având carnea comestibilă (Fulica atra). [Var.: (reg.) líșeță s. f.] – Cf. bg. liska, ucr. lysucha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liştai
LÍȘTAI adv. (Reg.) Întocmai, aidoma, exact. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liștai
LÍȘTAI adv. (Reg.) Întocmai, aidoma, exact. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litanie
LITÁNIE, litanii, s. f. 1. Rugăciune dialogată (vorbită sau cântată alternativ de preot și de credincioși), constând în scurte invocații. 2. Fig. Expunere, înșirare lungă, monotonă, plictisitoare. – Din sl. litanija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litargă
LITÁRGĂ s. f. Oxid de plumb cristalizat, obținut prin trecerea unui curent de aer peste plumb topit, folosit în vopsitorie, industria petrolului etc. – Din fr. litharge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litera
LITERÁ, literez, vb. I. Tranz. A pronunța cuvinte (străine) prin litera inițială a unor cuvinte obișnuite, de obicei nume proprii. – Din literă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literal
LITERÁL, -Ă, literali, -e, adj. 1. Care se face, se reproduce etc. cuvânt cu cuvânt, literă cu literă; textual, exact. 2. (Mat.) Care conține mărimi notate cu litere. – Din fr. littéral, lat. litteralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literalmente
LITERALMÉNTE adv. în adevăratul înțeles al cuvântului, în sens strict, exact; de tot, cu totul. – Din fr. littéralement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literar
LITERÁR, -Ă, literari, -e, adj. Care aparține literaturii, care se referă la literatură, care corespunde cerințelor literaturii. ◊ Limbă literară = aspectul cel mai corect al limbii naționale, produs al unei continue prelucrări a limbii din partea scriitorilor, a publiciștilor, a oamenilor de știință etc. și constituind o sinteză a posibilităților de exprimare ale limbii întregului popor la un moment dat. – Din fr. littéraire, lat. litterarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literare
LITERÁRE, literări, s. f. Acțiunea de a litera. – V. litera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literariza
LITERARIZÁ, literarizez, vb. I. Tranz. A da aspect literar unui cuvânt, unui text, unei construcții etc.; a literaturiza. – Literar + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literarizare
LITERARIZÁRE, literarizări, s. f. Faptul de a literariza; literaturizare. – V. literariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literarizat
LITERARIZÁT, -Ă, literarizați, -te, adj. (Despre cuvinte, construcții, texte etc.) Căruia i s-a dat o înfățișare literară. – V. literariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literat
LITERÁT, -Ă, literați, -te, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu literatura; scriitor, literator. – Din lat. litteratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literator
LITERATÓR, -OÁRE, literatori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Literat. – Din fr. littérateur, lat. litterator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literatură
LITERATÚRĂ, literaturi, s. f. 1. Artă sau creație artistică al cărei mijloc de exprimare este limba; beletristică. ◊ Literatura populară = literatură (1) anonimă, care, transmisă pe cale orală, devine, dintr-o operă individuală la origine, o creație colectivă. Literatură cultă = literatură (1) care aparține unor autori individuali cunoscuți ca atare și transmisă prin scris. ◊ Expr. (Peior.) A face literatură = a ocoli esențialul unei probleme prin artificii de exprimare. 2. Totalitatea operelor beletristice ale unei epoci, ale unei țări, ale unui grup social etc. 3. Totalitatea operelor scrise care se referă la un anumit domeniu (al cunoașterii). Literatură muzicală. 4. Totalitatea lucrărilor cu privire la o anumită problemă, la un anumit subiect; bibliografie. – Din fr. littérature, lat. litteratura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literaturiza
LITERATURIZÁ, literaturizez, vb. I. Tranz. A literariza. – Literatură + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literaturizare
LITERATURIZÁRE, literaturizări, s. f. Literarizare. – V. literaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literă
LÍTERĂ, litere, s. f. 1. Semn grafic din alfabetul unei limbi, corespunzând în general unui fonem; slovă. ◊ Literă mare = majusculă. Literă mică = minusculă. ♦ Caracter tipografic în forma unui mic bloc paralelipipedic, reprezentând în relief o literă (1), o cifră etc. 2. Fig. înțelesul strict, textual al unui fragment, al unui paragraf, al unui articol (de lege) etc. ◊ Expr. Literă cu literă = până în cele mai mici amănunte; întocmai, aidoma. Litera legii (sau a cărții) = exact cum scrie într-o lege (sau într-o carte); p. ext. mecanic, rigid. A rămâne (sau a deveni etc.) literă moartă = (despre un tratat, o lege etc.) a nu se mai aplica, a nu mai fi luat în seamă, a nu mai avea valoare. 3. (La pl.) Studiul literaturii. 4 Om de litere = scriitor. 4. (La pl.) Științele umanistice. – Din lat. littera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

literizare
LITERIZÁRE s. f. v. literiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

litiază
LITIÁZĂ, litiaze, s. f. Afecțiune caracterizată prin formarea patologică de nisip sau de calculi în anumite organe sau în canalele excretoare; calculoză. Litiază biliară. Litiază renală. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. lithiase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litiazic
LITIÁZIC, -Ă, litiazici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de litiază. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. lithiasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litie
LÍTIE, litii, s. f. 1. Slujbă religioasă ortodoxă pentru obținerea unor roade bogate și pentru binecuvântarea celor aduse ca jertfă de credincioși. 2. Pâine care se sfințește cu prilejul litiei (1). – Din sl. litija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litieră
LITIÉRĂ, litiere, s. f. Lectică. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. litière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litierse
Litierse = Lityerses.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

litigantă
LITIGÁNTĂ, litigante, adj. (În sintagma) Parte litigantă = fiecare dintre părțile care se află în litigiu, în fața unui organ de jurisdicție. – Din fr. litigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litigios
LITIGIÓS, -OÁSĂ, litigioși, -oase, adj. Care provoacă un litigiu, care este sau poate fi obiectul unui litigiu ori este supus unor discuții în contradictoriu. [Pr.: -gi-os] – Din fr. litigieux, lat. litigiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litigiu
LITÍGIU, litigii, s. n. Conflict între persoane, instituții, state etc. care poate forma obiectul unui proces, unui arbitraj etc. – Din fr. litige, lat. litigium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litispendenţă
LITISPENDÉNȚĂ s. f. (Jur.) Situație în care același litigiu a fost supus spre soluționare în fața a două organe de jurisdicție de același grad. – Din fr. litispendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litispendență
LITISPENDÉNȚĂ s. f. (Jur.) Situație în care același litigiu a fost supus spre soluționare în fața a două organe de jurisdicție de același grad. – Din fr. litispendance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litiu
LÍTIU s. n. Element chimic din familia metalelor alcaline, de culoare argintie, moale și foarte ușor, existent în natură numai sub formă de săruri și utilizat în medicină, fotografie, electrotehnică etc. – Din fr. lithium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litoceras
LITOCÉRAS s. n. (Zool.) Gen de amoniți fosili caracterizat prin cochilie larg răsucită și cu deschidere circulară. – Din fr. lithocéras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litocromie
LITOCROMÍE s. f. Procedeu tipografic de reproducere a picturii în culori. – Din fr. lithochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litofag
LITOFÁG, -Ă, litofagi, -ge, adj. (Zool.; despre unele animale) Care se hrănesc cu nisip sau pietriș. – Din fr. lithophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litofit
LITOFÍT, -Ă, litofiți, -te, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe stânci, roci sau bolovănișuri. – Din fr. lithophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litogeneză
LITOGENÉZĂ s. f. Ansamblu de procese care au dus la formarea rocilor sedimentare. – Din fr. lithogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litograf
LITOGRÁF, -Ă, litografi, -e, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu litografia. – Din fr. lithographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litografia
LITOGRAFIÁ, litografiez, vb. I. Tranz. A multiplica prin litografie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. lithographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litografiat
LITOGRAFIÁT, -Ă, litografiați, -te, adj. Imprimat, multiplicat prin litografie. [Pr.: -fi-at] – V. litografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litografic
LITOGRÁFIC, -Ă, litografici, -ce, adj. Care se folosește în litografie, care ține de litografie, privitor la litografie. – Din fr. lithographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litografie
LITOGRAFÍE, (2, 3) litografii, s. f. 1. Metodă de reproducere și de multiplicare pe hârtie a textelor, desenelor, figurilor etc., prin utilizarea de negative imprimate sau desenate pe o piatră specială, calcaroasă. 2. Atelier, secție sau întreprindere unde se multiplică prin litografie (1). 3. Desen sau tablou multiplicat prin litografie (1). – Din fr. lithographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litografiere
LITOGRAFIÉRE s. f. Acțiunea de a litografia. [Pr.: -fi-e-] – V. litografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litolitic
LITOLÍTIC, -Ă, litolitici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care dizolvă calculii renali sau biliari.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

litologic
LITOLÓGIC, -Ă, litologici, -ce, adj. Referitor la litologie. – Din fr. lithologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litologie
LITOLOGÍE s. f. 1. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor sedimentare. 2. Compoziția unei roci sedimentare. – Din fr. lithologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litometeor
LITOMETEÓR, litometeori, s. m. (Met.) Particulă de rocă în suspensie sau transportată de vânt, aflată în compoziția atmosferei. [Pr.: -te-or] – Din engl. littometeor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litopon
LITOPÓN s. n. Pigment alb mineral, compus din sulfat de bariu și sulfură de zinc, folosit în pictură, în cosmetică etc. – Din fr. lithopone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litoral
LITORÁL, -Ă, (1) litoraluri, s. n., (2) litorali, -e, adj. 1. S. n. Porțiune de teren situată de-a lungul țărmului oceanului, mării sau al unui lac. 2. Adj. Care se află pe litoral (1), care formează litoralul, privitor la litoral; care se află (în apă) aproape de țărm. – Din fr. littoral, lat. litoralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litosferă
LITOSFÉRĂ s. f. Învelișul exterior solid al globului pământesc. – Din fr. lithosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litotă
LITÓTĂ, litote, s. f. Figură de stil care constă în a spune cât mai puțin și a face să se înțeleagă cât mai mult. – Din fr. litote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litotipografie
LITOTIPOGRAFÍE s. f. Reproducere litografică a unei planșe imprimate cu caractere tipografice obișnuite. – Din fr. lithotypographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litotomie
LITOTOMÍE, litotomii, s. f. (Med.) Operație chirurgicală pentru extragerea calculilor din organul care îi conține. – Din fr. lithotomie, engl. lithotomy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litotritie
LITOTRITÍE, litotritii, s. f. (Med.) Operație de spargere și extragere a calculilor vezicali, pe cale endoscopică. [Acc. și: litotrítie] – Din fr. lithotritie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litotritor
LITOTRITÓR, litotritoare, s. n. (Med.) Instrument care servește la efectuarea litotritiei. – Din fr. lithotriteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litraj
LITRÁJ, litraje, s. n. Capacitate a unui recipient măsurată în litri. ♦ Capacitate cilindrica a unui motor cu ardere internă exprimată în litri. Automobil de mic litraj. – Din fr. litrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litră
LÍTRĂ, litre, s. f. 1. (Pop.) Măsură de capacitate sau de greutate egală cu un sfert de litru sau de kilogram. ♦ Vas care are această capacitate; conținutul acestui vas. 2. Măsură de capacitate sau de greutate folosită în trecut, egală cu circa o treime de litru sau de kilogram. ♦ Vas care avea această capacitate; conținutul acestui vas. – Din ngr. lítra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

litric
LÍTRIC, -Ă, litrici, -ce, adj. (Auto) Care se raportează la un litru (exemplu: putere litrică) sau se referă la o variantă de măsurare în litri (exemplu: consum litric).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

litrometric
LITROMÉTRIC, -Ă, litrometrici, -ce, adj. Care se referă la măsurarea în litri a volumului unui lichid.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

litrometru
LITROMÉTRU, litrometre, s. n. (Auto și aviație) Aparat de bord care indică nivelul de combustibil din rezervor și semnalizează, optic sau acustic, rezerva critică. Se mai numește și indicator litrometric.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

litru
LÍTRU, litri, s. m. 1. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu volumul ocupat de un kilogram de apă pură la temperatura de plus patru grade Celsius și la presiunea de o atmosferă. 2. Vas care are această capacitate. 3. Cantitate de lichid egală cu un litru (1). – Din fr. litre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lituanian
LITUANIÁN, -Ă, lituanieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Lituaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Lituaniei sau lituanienilor (1), privitor la Lituania ori la lituanieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba lituaniană. [Pr.: -ni-an] – Din fr. lituanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liturghie
LITURGHÍE, liturghii, s. f. Serviciu divin creștin (ortodox) în cadrul căruia are loc săvârșirea Sfintelor Taine duminica și la sărbătorile religioase, iar în mănăstiri zilnic. ◊ Expr. A da (o) liturghie = a aduce preotului o ofrandă pentru a pomeni numele persoanelor (în viață sau decedate) din familie cu prilejul oficierii liturghiei. [Var.: leturghíe s. f.] – Din sl. liturgija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liturghier
LITURGHIÉR, liturghiere, s. n. Carte cuprinzând rânduiala slujbei liturghiei. [Pr.: -ghi-er] – Liturghie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liturgic
LITÚRGIC, -Ă, liturgici, -ce, adj. s. f. 1. Adj. Care aparține liturghiei, privitor la liturghie. 2. S. f. Ramură a teologiei care studiază istoria, formele și interpretarea cultului divin. – Din fr. liturgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lityerses
Lityerses, fiul lui Midas, regele Phrygiei. Lityerses era neîntrecut la secerat. El avea obiceiul să-i cheme la întrecere sau să-i pună să secere pentru el pe toți cei care-i încălcau domeniile. După aceea îi omora. A murit ucis, la rîndul său, de Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

liţă
LÍȚĂ^1, lițe, s. f. Fascicul de fire subțiri de metal, răsucite sau nerăsucite, folosit drept conductor electric. – Din germ. Litze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liță
LÍȚĂ^1, lițe, s. f. Fascicul de fire subțiri de metal, răsucite sau nerăsucite, folosit drept conductor electric. – Din germ. Litze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liţă
LÍȚĂ^2 s. f. v. leliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liță
LÍȚĂ^2 s. f. v. leliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liţcaie
LIȚCÁIE s. f. v. lăscaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lițcaie
LIȚCÁIE s. f. v. lăscaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liude
LIÚDE, (1) liuzi, s. m., (2) liude, s. n. (în Evul Mediu) 1. S. m. Om de rând (adesea străin) în raport cu fiscul, fie că era impozabil, fie că era scutit de impozite. 2. S. n. (Mai ales în Țara Românească) Unitate fiscală în sistemul de impunere, cuprinzând două sau patru familii. [Pl. și: (1) liude. – Var.: lúde s. m., s. n.] – Din sl. lude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liulea
LIULEÁ s. f. v. lulea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liur
LIÚR s. n. (Reg.) Vin slab (amestecat cu apă); poșircă. – Din ucr. ljura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livadă
LIVÁDĂ, livezi, s. f. 1. Suprafață de teren plantată cu pomi fructiferi. 2. Întindere de pământ pe care se lasă să crească iarbă pentru cosit sau pentru pășunat. [Var.: (reg.) livéde s. f.] – Din bg. livada, ucr. levada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livan
LIVÁN, (1) livani, s. m., (2) s. n. 1. S. m. Arbore exotic cu frunze alterne, cu flori alburii și cu fructe drupe, din a cărui scoarță se extrage tămâia (Boswellia serrata, carteri etc.). 2. S. n. Tămâie. – Din sl. livan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livănţică
LIVĂNȚÍCĂ s. f. v. levănțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livănțică
LIVĂNȚÍCĂ s. f. v. levănțică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

live
LIVE adj. invar., adv. (Care este) realizat, transmis în direct, pe scenă, în fața publicului. [Pr.: laĭv] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livede
LIVÉDE s. f. v. livadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livid
LIVÍD, -Ă, livizi, -de, adj. (Despre fața omului) Vânăt, învinețit (de emoție, de frig, de oboseală). ♦ Fig. (Despre lumină) Slab, palid. – Din fr. livide, lat. lividus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lividitate
LIVIDITÁTE s. f. Culoare vânătă a feței; paloare extremă. – Din fr. lividité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livon
LIVÓN, -Ă, livoni, -e, adj., s. m. și f. (înv.) 1 Adj. Privitor la Livonia, actuala Letonie. 2. S. m. și f. Locuitor din Livonia sau persoană provenind din Livonia.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

livra
LIVRÁ, livrez, vb. I. Tranz. A furniza, a preda mărfuri, a presta servicii etc. – Din fr. livrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livrabil
LIVRÁBIL, -Ă, livrabili, -e, adj. Care se poate livra, furniza. – Din fr. livrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livrare
LIVRÁRE, livrări, s. f. Acțiunea de a livra și rezultatul ei; predare, furnizare. – V. livra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livră
LÍVRĂ, livre, s. f. 1. Unitate de măsură pentru greutăți de aproximativ 0,500 kg, folosită în special în țările anglo-saxone. 2. Veche monedă franceză. – Din fr. livre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livrea
LIVREÁ, livrele, s. f. Uniformă (împodobită cu galoane și fireturi) purtată de personalul de serviciu din marile hoteluri, din restaurante sau din unele case particulare. – Din fr. livrée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livresc
LIVRÉSC, -Ă, livrești, adj. Întemeiat numai pe informația din cărți. ♦ (Despre cuvinte, expresii) Folosit numai în cărți și în limbajul oamenilor culți. – Din fr. livresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

livret
LIVRÉT, livrete, s. n. 1. (În sintagma) Livret militar = document eliberat persoanelor care au satisfăcut serviciul militar, cuprinzând situația militară și alte date privitoare la titular. 2. (Tehn.; în sintagma) Livret al utilajului = document de evidență care cuprinde date referitoare la un utilaj (denumire, anul fabricației, producătorul, caracteristici tehnice, reparații etc.). – Din fr. livret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizare
LIZÁRE, lizări, s. f. v. LIZA. – [MDN, Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lizat
LIZÁT adj. v. liza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

liză
LÍZĂ^1, lize, s. f. Dezintegrare și dizolvare a unor celule sub acțiunea agenților fizici, chimici sau biologici. – Din fr. lyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

liză
LÍZĂ^2, lize, s. f. Cărucior cu două roți, folosit în fabricile de hârtie și în întreprinderile poligrafice pentru transportul topurilor, baloturilor și sulurilor de hârtie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizeuză
LIZEÚZĂ, lizeuze, s. f. Bolerou purtat de femei peste cămașa de noapte. [Pr.: -zö-] – Din fr. liseuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizibil
LIZÍBIL, -Ă, lizibili, -e, adj. Care poate fi citit (cu ușurință); citeț. – Din fr. lisible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizibilitate
LIZIBILITÁTE, lizibilități, s. f. Calitate a ceea ce este lizibil. – Din fr. lisibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizieră
LIZIÉRĂ, liziere, s. f. 1. Zonă de interferență la marginea pădurii cu terenul neîmpădurit. 2. Fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. aplicată ca garnitură la cusăturile sau la îndoiturile unui obiect de îmbrăcăminte. 3. Margine longitudinală a unei bucăți de țesătură, pe care se imprimă marca fabricii și calitatea țesăturii. [Pr.: -zi-e-] – Din fr. lisière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizigen
LIZIGÉN, -Ă, lizigeni, -e, adj. Care provoacă o disociere sau o distrugere a celulelor. – Din fr. lysigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizimetru
LIZIMÉTRU, lizimetre, s. n. Instalație specială cu ajutorul căreia se colectează și se măsoară cantitatea de apă infiltrată într-un anumit volum de sol în vederea studierii capacității de înmagazinare a apei pe diferite tipuri de sol. – Din fr. lysimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizină
LIZÍNĂ, lizine, s. f. Aminoacid esențial cu înalte calități nutritive, conținut în cantități variabile în majoritatea proteinelor vegetale și animale. – Din fr. lysine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizol
LIZÓL s. n. Dezinfectant extern, preparat din săpun și crezoli. – Din germ. Lisol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lizozimă
LIZOZÍMĂ, lizozime, s. f. Proteină cristalizabilă prezentă în salivă, în lacrimi și în albușul de ou, cu puternică activitate enzimatică asupra unor germeni patogeni. – Din fr. lysozyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loaial
LOAIÁL, -Ă adj. v. loial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loaialism
LOAIALÍSM s. n. v. loialism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loaialist
LOAIALÍST, -Ă, s. m. și f. v. loialist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loaialitate
LOAIALITÁTE s. f. v. loialitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loază
LOÁZĂ, loaze, s. f. (Reg.) 1. Viță-de-vie. ♦ Ramură verde; vlăstar. 2. Fig. Om ștrengar, șmecher; om de nimic, secătură. – Din sl. loza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lob
LOB^1, lobi, s. m. 1. Diviziune anatomică și funcțională a unui organ intern, de obicei despărțită de rest prin cute adânci. ♦ Partea inferioară a urechii externe. 2. Diviziune, prelungire, excrescență a unei frunze, a unei petale sau a unei sepale, separată de rest prin crestături adânci. 3. (Arhit.) Element de construcție în formă de arc de cerc, care, combinat cu alte elemente asemănătoare, formează un arc compus. – Din fr. lobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lob
LOB^2, loburi, s. n. Lovitură la jocul de tenis, care constă în trimiterea mingii pe deasupra capului adversarului atât de sus, încât acesta nu o poate ajunge cu racheta pentru a o trimite înapoi. – Din engl., fr. lob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loba
LOBÁ, lobez, vb. I. Tranz. A executa un lob^2. – Din fr. lober.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobar
LOBÁR, -Ă, lobari, -e, adj. Care aparține lobului^1, privitor la lob^1. – Din fr. lobaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobat
LOBÁT, -Ă, lobați, -te, adj. Care are lobi^1; alcătuit din lobi^1. – Din fr. lobé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobby
LOBBY s. n. Grup de persoane care influențează în parlament, în guvern etc. adoptarea unor hotărâri; grup de presiune (politică, diplomatică etc.). [Pr.: lóbi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobbysm
LOBBYSM s. n. Sistem de influențare a parlamentarilor sau funcționarilor superiori de stat de către grupuri de interese prin agenți, pentru adoptarea unor hotărâri favorabile acestor grupuri. [Pr.: lobísm] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobdă
LÓBDĂ s. f. v. lodbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobectomie
LOBECTOMÍE, lobectomii, s. f. (Med.) Ablație chirurgicală a unui lob practicată pe un plămân, ficat sau pe creier. – Din fr. lobectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobelie
LOBÉLIE, lobelii, s. f. Plantă exotică din familia campanulaceelor, cu flori frumos colorate, din care se extrage lobelina (Lobelia inflata). – Din lat. Lobelia [inflata], denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobelină
LOBELÍNĂ, lobeline, s. f. Alcaloid extras din lobelie, care are o acțiune excitantă asupra respirației și care este utilizat în tratamentul astmei, dispneei etc. – Din fr. lobéline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobită
LOBÍTĂ, lobite, s. f. (Med.) Inflamație a unui lob pulmonar. – Din fr. lobite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobodă
LÓBODĂ, lobode, s. f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee anuale, dintre care una, cu frunzele comestibile, este cultivată (Atriplex hortensis). ◊ Expr. (Pop.) A se plimba (sau a umbla) ca vodă prin lobodă = a umbla fără grijă (dându-și importanță). – Din sl. loboda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobonţ
LOBÓNȚ, lobonți, s. m. Ostaș care lupta pentru cauza Imperiului Habsburgic în timpul mișcării antihabsburgice din Ungaria și din Transilvania. [Acc. și: lóbonț] – Cf. magh. labanc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobonț
LOBÓNȚ, lobonți, s. m. Ostaș care lupta pentru cauza Imperiului Habsburgic în timpul mișcării antihabsburgice din Ungaria și din Transilvania. [Acc. și: lóbonț] – Cf. magh. labanc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobul
LOBÚL, lobuli, s. m. Subdiviziune anatomică și funcțională a unui lob^1; lob^1 mic. – Din fr. lobule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lobular
LOBULÁR, -Ă, lobulari, -e, adj. Care are forma unui lobul; care este împărțit în lobuli; care aparține unui lobul. – Din fr. lobulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loc
LOC, locuri, s. n. I. 1. Punct, porțiune determinată în spațiu. ◊ Loc. adv. Din (sau de pe) loc = de acolo de unde este sau se află cineva, stând nemișcat, fără a se deplasa. În (sau pe) loc = a) pe aceeași bucată de pământ, acolo unde se află cineva sau ceva; b) neclintit; c) imediat, într-o clipă. (Expr.) Pe loc repaus = comandă militară indicând ieșirea din poziția de nemișcare a soldatului și adoptarea unei poziții mai libere. A-i sta cuiva mintea în loc, se spune când cineva se află în fața unui lucru de neînțeles, pe care nu-l poate cuprinde cu mintea. A sta pe loc = a se opri (din mers). La loc = acolo unde era mai înainte, unde stătea de obicei. (Expr.) A-i veni (cuiva) inima (sau sufletul) la loc = ai se potoli (cuiva) emoția, a se liniști; a-i trece spaima. A pune pe cineva la locul lui = a-i da cuiva o lecție de bună-cuviință, a arăta cuiva ce se cuvine și ce nu. (Fam.) La loc comanda (sau mișcarea), se spune pentru a reveni asupra unei dispoziții (sau asupra unei mișcări greșite). La un loc = împreună, laolaltă. Până într-un (sau la un) loc = până la un punct sau până la un moment; într-o măsură oarecare. în (sau peste) tot locul = pretutindeni. Din loc în loc (sau dintr-un loc într-altul) = a) de colo până colo, încoace și încolo; b) din distanță în distanță, ici și colo. Pe unele (sau, rar, une) locuri = ici și colo, pe alocuri. ◊ Expr. A o lua (sau a porni) din loc = a pleca de undeva. A nu-și (mai) afla (sau găsi) locul ori a nu-l (mai ține) (sau încăpea) pe cineva locul = a nu mai avea astâmpăr sau odihnă; a fi nerăbdător, neliniștit. A nu (mai) avea loc de cineva = a) a fi incomodat de cineva; b) a se lega mereu de cineva, a-i pricinui neajunsuri. A sta (sau a se ține, a rămâne, a încremeni) țintuit locului (sau pe loc, în loc) = a sta neclintit, fără să se miște. A sta la un loc = a sta liniștit, a fi cuminte. A muta din loc = a duce în altă parte. (A merge, a veni, a pleca etc.) la fața locului = (a se deplasa) acolo unde s-a întâmplat ceva (pentru a face cercetări). O palmă de loc = o distanță mică. ♦ (Pop.) Bucată de pământ (cultivabil). ◊ Loc de casă = teren destinat pentru construcție. Loc de veci = teren într-un cimitir aflat în proprietatea cuiva și destinat pentru morminte sau cavouri. ♦ Regiune; ținut; p. ext. țară. ** Așezare omenească, localitate; regiunea, țara, localitatea în care s-a născut cineva. ◊ Expr. (A fi) de loc (sau de locul lui ori al ei etc.) din... sau din partea locului = (a fi) originar din... sau din regiunea unde se află cineva. 2. Spațiu ocupat de cineva sau de ceva. ◊ Loc de muncă (sau de producție) = parte din suprafața unei unități economice în care un lucrător sau un grup de lucrători execută anumite operații în vederea obținerii producției, folosind în acest scop utilaj și echipament tehnic corespunzător. Loc de muncă = întreprindere sau instituție în care o persoană își desfășoară activitatea în mod obișnuit. ◊ Expr. A lua loc = a se așeza. Ia loc! = șezi! A-și face loc = a-și croi un drum, a răzbate. A face loc = a se da la o parte pentru a permite trecerea cuiva sau a ceva. (A fi) la locul lui = (a fi) așa cum se cuvine. 3. Pasaj într-o scrisoare; publicație în care a apărut un anumit lucru. II. 1. Slujbă, post^2; funcție. 2. Situație socială a cuiva; p. gener. situație. ◊ Loc comun v. comun. ◊ Expr. (A se pune) în locul cuiva = (a se închipui) în situația cuiva (pentru a-l putea înțelege). III. Moment potrivit; prilej, ocazie. ◊ Expr. A da loc la... = a avea drept urmare; a determina, a provoca. A fi locul = a fi cazul, a fi nimerit. A avea loc = a se întâmpla, a se produce. Din capul locului = de la început. IV. (În expr.) în loc de... sau în locul..., se spune pentru a arăta o înlocuire, o substituire. în loc să... (sau de a...), se spune pentru a arăta raportul de opoziție dintre două idei, două acțiuni etc. – Lat. locus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

local
LOCÁL, -Ă, (1) localuri, s. n., (2) locali, -e, adj. 1. S. n. Clădire sau grup de încăperi de utilitate publică (ocupate de o întreprindere, de o instituție etc.). ♦ Sală special amenajată unde se servește publicului mâncare sau băutură; restaurant, birt, bodegă. 2. Adj. Particular și caracteristic pentru un anumit loc; privitor la un loc determinat; dintr-un anumit loc. ◊ Autorități locale = autorități care exercită funcții administrative pe un teritoriu restrâns, delimitat, potrivit împărțirii teritoriale a statului. Resurse locale = resurse ale unei întreprinderi provenind din posibilități proprii sau de pe teritoriul restrâns pe care se află ea. Tratament local = tratament care se aplică direct pe locul bolnav. Anestezie locală = anestezie făcută numai la partea corpului care trebuie supusă unei intervenții chirurgicale. 3. Adj. (Mat.) Referitor la un singur punct sau la un mic domeniu din plan sau din spațiu. – Din fr. local.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localitate
LOCALITÁTE, localități, s. f. Așezare omenească formând o unitate administrativă. ◊ Loc. adj. și adv. Din localitate = (care este) din satul sau din orașul despre care este vorba. – Din fr. localité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localiza
LOCALIZÁ, localizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) limita, a (se) restrânge la un anumit spațiu, la un anumit loc. ♦ Tranz. A determina în spațiu sau în timp un fapt, o acțiune etc. 2. Tranz. (Cu privire la opere literare) A da un caracter local, a adapta la condițiile specifice, istorice, sociale etc. ale unei epoci, ale unei regiuni etc. – Din fr. localiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localizabil
LOCALIZÁBIL, -Ă, localizabili, -e, adj. Care poate fi localizat. – Din fr. localisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localizare
LOCALIZÁRE, localizări, s. f. Acțiunea de a (se) localiza și rezultatul ei. ◊ Localizări cerebrale = legarea diverselor procese psihice de anumite regiuni ale scoarței cerebrale. ♦ (Tehn.) Detectare și precizare a poziției unui obiect, a locului unui defect dintr-o piesă, a unui zăcământ în scoarța terestră, a unui post de radioemisie etc. ♦ Operă literară adaptată pentru a corespunde anumitor condiții de loc sau de timp. – V. localiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localizat
LOCALIZÁT, -Ă, localizați, -te, adj. 1. Care este fixat într-un anumit loc, limitat pe un anumit spațiu. ♦ Care este determinat în spațiu sau în timp. 2. (Despre opere literare) Adaptat la specificul local, la condițiile istorice, culturale, sociale ale unei țări. – V. localiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

localnic
LOCÁLNIC, -Ă, localnici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este din partea locului; care ține de un anumit loc; local (2). 2. S. m. și f. Persoană considerată în raport cu localitatea în care trăiește; om din partea locului. – Din rus. lokal'nâi (după derivatele în -nic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locandă
LOCÁNDĂ s. f. v. locantă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locandier
LOCANDIÉR, -Ă s. m. și f. v. locantier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locantă
LOCÁNTĂ, locante, s. f. (Înv.) Han^2, local în care se servesc băuturi; ospătărie, birt. [Var.: locándă s. f.] – Din it. locanda, ngr. lokánta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locantier
LOCANTIÉR, -Ă, locantieri, -e, s. m. și f. (Înv.) Persoană care ține o locantă. [Pr.: -ti-er. – Var.: locandiér, -ă s. m. și f.] – Din ngr. lokantiéris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locaş
LOCÁȘ, locașuri, s. n. 1. (Astăzi rar) Încăpere, casă; locuință. ♦ (În forma lăcaș) Biserică, mănăstire. Lăcaș sfânt. Lăcaș de cult. ◊ Expr. (pop.) A da cuiva locaș = a primi pe cineva în casă; a adăposti, a găzdui. 2. Spațiu lăsat liber într-o piesă sau într-un sistem tehnic, în care urmează să intre un element al unei alte piese sau al unui alt sistem tehnic pentru a forma un tot. [Var.: lăcáș s. n.] – Din magh. lakás (după loc).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locaș
LOCÁȘ, locașuri, s. n. 1. (Astăzi rar) Încăpere, casă; locuință. ♦ (În forma lăcaș) Biserică, mănăstire. Lăcaș sfânt. Lăcaș de cult. ◊ Expr. (pop.) A da cuiva locaș = a primi pe cineva în casă; a adăposti, a găzdui. 2. Spațiu lăsat liber într-o piesă sau într-un sistem tehnic, în care urmează să intre un element al unei alte piese sau al unui alt sistem tehnic pentru a forma un tot. [Var.: lăcáș s. n.] – Din magh. lakás (după loc).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locatar
LOCATÁR, -Ă, locatari, -e, s. m. și f. Persoană care locuiește într-o casă (în calitate de chiriaș) pe baza unui contract. – Din fr. locataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locativ
LOCATÍV, -Ă, locativi, -e, s. n., adj. 1. S. n. Caz al flexiunii nominale în unele limbi, care arată locul unde se petrece acțiunea verbului. 2. Adj. Privitor la spațiul locuibil (închiriat); privitor la locație, de locație. ◊ Valoare locativă = venitul pe care îl poate aduce un imobil sau un apartament în cazul închirierii lui. Spațiu locativ = ansamblul încăperilor locuite sau destinate a fi locuite de cineva. – Din fr. locatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locator
LOCATÓR, -OÁRE, locatori, -oare, s. m. și f. s. n. 1. S. m. și f. Persoană care dă în locație un lucru. 2. S. n. (în sintagma) Locator radio = radiolocator. – Din lat. locator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locaţie
LOCÁȚIE, locații, s. f. 1. Închiriere. ♦ Chirie plătită pentru anumite lucruri luate în folosință temporară. ◊ Taxă de locație = taxă care se plătește drept sancțiune în caz de depășire a termenului de încărcare sau de descărcare a vagoanelor de cale ferată sau a autovehiculelor. 2. (Jur.; în sintagma) Contract de locațiune = Contract prin care una dintre părți se obligă să procure și să asigure celeilalte părți folosința unui lucru pentru un timp determinat în schimbul unei sume de bani. 3. Un loc anume, precis determinat. [Var.: locațiúne s. f.] – Din fr. location, lat. locatio, -onis, engl. location.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locație
LOCÁȚIE, locații, s. f. 1. Închiriere. ♦ Chirie plătită pentru anumite lucruri luate în folosință temporară. ◊ Taxă de locație = taxă care se plătește drept sancțiune în caz de depășire a termenului de încărcare sau de descărcare a vagoanelor de cale ferată sau a autovehiculelor. 2. (Jur.; în sintagma) Contract de locațiune = Contract prin care una dintre părți se obligă să procure și să asigure celeilalte părți folosința unui lucru pentru un timp determinat în schimbul unei sume de bani. 3. Un loc anume, precis determinat. [Var.: locațiúne s. f.] – Din fr. location, lat. locatio, -onis, engl. location.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locaţiune
LOCAȚIÚNE s. f. v. locație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locațiune
LOCAȚIÚNE s. f. v. locație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locă
LÓCĂ s. f. Denumire dată unui grup de boli infecțioase ale puietului de albine, provocate de un bacil care atacă larvele în vârstă de 3-4 zile. – Din fr. loque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loch
LOCH, lochuri, s. n. Instrument cu care se măsoară distanța parcursă de o navă și viteza de deplasare a acesteia. [Pr.: loc] – Din fr. loch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lock-out
LOCK-OUT s. n. (Englezism) Închidere a unei întreprinderi și concedierea în masă a muncitorilor pe timp limitat pentru a-i foița pe muncitori să accepte anumite condiții (renunțarea la grevă, renunțarea la pretenția de mărire a salariilor sau acceptarea reducerii lor, limitarea drepturilor sindicale etc.). [Pr.: lócaŭt] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locma
LOCMÁ, locmale, s. f. (Înv.) 1. Mâncare gustoasă. 2. Câștig, chilipir. – Din tc. lokma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loco
LOCO^1- Element de compunere care înseamnă „loc” și care servește la formarea unor substantive. – Din fr. loco-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loco
LÓCO^2 adv. (Privitor la destinația unei scrisori, a unui colet etc.) În aceeași localitate în care se află și expeditorul. ♦ (În legătură cu achiziția unor mărfuri, precedând un substantiv, ca determinare locală) La locul de producție sau la un punct fix de transport; în, la. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomobil
LOCOMOBÍL, -Ă, locomobili, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre mașini) Care poate fi deplasat la locul de utilizare (având roți, tălpi, patine etc.). 2. S. f. Agregat deplasabil pe roți, alcătuit dintr-un generator de abur care folosește combustibil inferior și un motor, care servește la punerea în mișcare a altor mașini (agricole, forestiere etc.). – Din fr. locomobile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomotivă
LOCOMOTÍVĂ, locomotive, s. f. Vehicul motor de cale ferată, cu sursă de energie proprie sau străină, folosit pentru a remorca și a deplasa vagoanele. – Din fr. locomotive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomotor
LOCOMOTÓR, -OÁRE, locomotori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. De locomoție, pentru locomoție. 2. S. n. Locomotivă cu motor electric. – Din fr. locomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomoţie
LOCOMÓȚIE s. f. 1. Deplasare, mișcare dintr-un loc într-altul. 2. Funcție a organismelor vii care constă dintr-un complex de mișcări realizate prin mecanisme și organe speciale, datorită căreia animalele și omul se deplasează activ în spațiu. [Var.: locomoțiúne s. f.] – Din fr. locomotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomoție
LOCOMÓȚIE s. f. 1. Deplasare, mișcare dintr-un loc într-altul. 2. Funcție a organismelor vii care constă dintr-un complex de mișcări realizate prin mecanisme și organe speciale, datorită căreia animalele și omul se deplasează activ în spațiu. [Var.: locomoțiúne s. f.] – Din fr. locomotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomoţiune
LOCOMOȚIÚNE s. f. v. locomoție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locomoțiune
LOCOMOȚIÚNE s. f. v. locomoție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locotenent
LOCOTENÉNT, locotenenți, s. m. 1. Grad de ofițer superior sublocotenentului și inferior căpitanului; persoană care are acest grad. Locotenent-colonel = grad de ofițer superior mai mare decât maiorul și inferior colonelului; persoană care poartă acest grad. ◊ (Înv.) Locotenent-comandor = grad de ofițer din aviația sau marina militară, echivalent cu maiorul; persoană care purta acest grad. 2. (Înv.) Persoană care ținea locul unui demnitar. – Din it. locotenente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locotenenţă
LOCOTENÉNȚĂ, locotenențe, s. f. (Înv.) Funcția de locțiitor. ◊ (În epoca modernă, în Țara Românească și în Moldova) Locotenență domnească = formă de guvernământ provizoriu instituită pe timpul cât scaunul domnesc rămânea vacant sau al absenței domnului; căimăcămie. – Din it. locotenenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locotenență
LOCOTENÉNȚĂ, locotenențe, s. f. (Înv.) Funcția de locțiitor. ◊ (În epoca modernă, în Țara Românească și în Moldova) Locotenență domnească = formă de guvernământ provizoriu instituită pe timpul cât scaunul domnesc rămânea vacant sau al absenței domnului; căimăcămie. – Din it. locotenenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locotractor
LOCOTRACTÓR, locotractoare, s. n. Locomotivă de mică putere, de obicei cu motor diesel, folosită pentru manevre în stații, în triaje, în ateliere etc. – Din fr. locotracteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locşor
LOCȘÓR, locșoare, s. n. Diminutiv al lui loc. [Var.: locușór s. n.] – Loc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locșor
LOCȘÓR, locșoare, s. n. Diminutiv al lui loc. [Var.: locușór s. n.] – Loc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locţiitor
LOCȚIITÓR, -OÁRE, locțiitori, -oare, s. m. și f. Persoană care ține locul alteia într-o funcție și îndeplinește o parte din îndatoririle acesteia. [Pr.: -ți-i-] – Loc + țiitor (după fr. lieutenant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locțiitor
LOCȚIITÓR, -OÁRE, locțiitori, -oare, s. m. și f. Persoană care ține locul alteia într-o funcție și îndeplinește o parte din îndatoririle acesteia. [Pr.: -ți-i-] – Loc + țiitor (după fr. lieutenant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locui
LOCUÍ, locuiesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și avea domiciliul undeva, a fi stabilit cu locuința undeva; a sta, a ședea undeva, a domicilia. 2. Tranz. (Înv.) A așeza pe cineva într-un loc; a stabili, a coloniza. – Din magh. lakni (după loc).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuibil
LOCUÍBIL, -Ă, locuibili, -e, adj. În care se poate locui, bun de locuit. – Locui + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuinţă
LOCUÍNȚĂ, locuințe, s. f. Loc, casă, construcție în care locuiește sau poate locui cineva; domiciliu. [Var.: (înv.) lăcuínță s. f.] – Locui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuință
LOCUÍNȚĂ, locuințe, s. f. Loc, casă, construcție în care locuiește sau poate locui cineva; domiciliu. [Var.: (înv.) lăcuínță s. f.] – Locui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuire
LOCUÍRE s. f. Faptul de a locui undeva. – V. locui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuit
LOCUÍT, -Ă, locuiți, -te, adj. (Despre case, ținuturi etc.) În care locuiește cineva, unde sunt oameni. – V. locui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuitor
LOCUITÓR, -OÁRE, locuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care are domiciliul obișnuit într-un loc determinat (într-un oraș, într-o regiune, într-o țară etc.). [Pr.: -cu-i-. – Var.: (înv.) lăcuitór, -oáre s. m. și f.] – Locui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locul
LOCÚL, loculi, s. m. (Bot.) Cavitate a unui fruct în care se află semințele; lojă (II 1). [Var.: locúlă s. f.] – Din fr. locule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locular
LOCULÁR, -Ă, loculari, -e, adj. (Bot.) Care este împărțit în mai multe loji (II 1). – Din fr. loculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loculă
LOCÚLĂ s. f. v. locul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locustă
LOCÚSTĂ s. f. v. lăcustă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuşor
LOCUȘÓR s. n. v. locșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locușor
LOCUȘÓR s. n. v. locșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locutor
LOCUTÓR, locutori, s. m. (Lingv.) Vorbitor. – Din fr. locuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuţie
LOCÚȚIE s. f. v. locuțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuție
LOCÚȚIE s. f. v. locuțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuţiune
LOCUȚIÚNE, locuțiuni, s. f. Grup de cuvinte cu înțeles unitar, care se comportă din punct de vedere gramatical ca o singură parte de vorbire. ♦ (Înv.) Expresie. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) locúție s. f.] – Din fr. locution, lat. locutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locuțiune
LOCUȚIÚNE, locuțiuni, s. f. Grup de cuvinte cu înțeles unitar, care se comportă din punct de vedere gramatical ca o singură parte de vorbire. ♦ (Înv.) Expresie. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) locúție s. f.] – Din fr. locution, lat. locutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locvace
LOCVÁCE adj. invar. (Livr.) Care vorbește mult; vorbăreț, limbut, guraliv. – Din fr. loquace, lat. loquax, -acis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

locvacitate
LOCVACITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea, pornirea, obișnuința de a fi locvace; limbuție. – Din fr. loquacité, lat. loquacitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lodbă
LÓDBĂ, lodbe, s. f. (Reg.) Bucată lungă de lemn, despicată dintr-un trunchi de copac; scândură groasă făcută din despicătura unui trunchi, cioplită numai cu securea. [Var.: lóbdă s. f.] – Din ucr. lodva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loden
LÓDEN, (2) lodene, s. n. 1. Stofă groasă și păroasă, de obicei impermeabilă. 2. Pardesiu (raglan) confecționat dintr-o astfel de stofa. – Din fr. loden, germ. Loden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loess
LOESS, loessuri, s. n. Rocă sedimentară neconsolidată, de origine eoliană, de culoare galbenă-cenușie, cu aspect poros, formată mai ales din praf silicos și argilos. [Pr.: lös] – Din fr. loess.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loga
LOGÁ, loghez, vb. I refl. A se identifica, pe o pagină de internet securizată, prin înscrierea numelui de utilizator și a parolei stabilite la înregistrare. – Din engl. log (in sau on)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

logaedic
LOGAÉDIC, -Ă, logaedici, -ce, adj. (Despre un sistem de versificație) Care este compus din anapești și iambi sau din dactili și trohei. – Din fr. logaédique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logaritm
LOGARÍTM, logaritmi, s. m. Putere la care trebuie ridicat un anumit număr pozitiv, numit bază, spre a obține numărul dat. ◊ Logaritm zecimal = logaritm a cărui bază este numărul 10. Tablă (sau tabelă) de logaritmi = (carte cuprinzând) tabelele logaritmului unor numere, cu care se pot calcula logaritmii tuturor numerelor. – Din fr. logarithme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logaritma
LOGARITMÁ, logaritmez, vb. I. Tranz. A găsi logaritmul unui număr sau al unei expresii algebrice. – Din logaritm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logaritmare
LOGARITMÁRE, logaritmări, s. f. (Mat.) Acțiunea de a logaritma și rezultatul ei. – V. logaritma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logaritmic
LOGARÍTMIC, -Ă, logaritmici, -ce, adj. Care se referă la logaritmi; care cuprinde logaritmi, care se face cu ajutorul logaritmilor. ◊ Ecuație logaritmică = ecuație în care intră logaritmul necunoscut. – Din fr. logarithmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logatom
LOGATÓM, logatomi, s. m. Cuvânt artificial monosilabic, fără semnificație, format din trei sunete (consoană-vocală-consoană), folosit pentru aprecierea calității unei transmisii telefonice sau a audiției într-o sală. – Din fr. logatome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loggia
LÓGGIA s. f. v. logie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loghiotat
LOGHIOTÁT, loghiotați, s. m. (Înv.) Învățat grec; titlu dat dascălilor greci în epoca fanariotă. [Acc. și: loghiotát. – Pr.: -ghi-o-] – Din ngr. loghiótatos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logic
LÓGIC, -Ă, logici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Știință a demonstrației, al cărei obiect este stabilirea condițiilor corectitudinii gândirii, a formelor și a legilor generale ale raționării corecte. ◊ Logică generală = logică clasică, de tradiție aristotelică, care studiază formele logice fundamentale (noțiunea, judecata, raționamentul), precum și principiile gândirii. Logică matematică (sau simbolică) = ramură a logicii care cercetează operatorii logici și care are ca obiect aplicarea metodelor matematice în domeniul logicii formale, în electronică, cibernetică, lingvistică; logistică. Logică dialectică = concepție filosofică a logicii de pe pozițiile materialismului dialectic, care studiază dialectica formelor logice, raportul lor cu conținutul. 2. Gândire justă, raționament corect, consecvent și temeinic. ♦ Fel de a gândi al cuiva. 3. Cerință firească, temei rațional, rațiune. II. 1. Adj. Potrivit cu regulile logicii (I); rațional, just, întemeiat, corect. ◊ Cap logic = minte care gândește rațional; persoană care gândește întemeiat, rațional. 2. (Fiz., în sintagma) Circuit logic = circuit electronic sau electromecanic folosit în calculatoarele electronice, cu ajutorul căruia se pot efectua operații logice elementare. 3. (În sintagmele) Diagramă (sau schemă) logică = reprezentare grafică a unui algoritm; organigramă. – Din fr. logique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logiceşte
LOGICÉȘTE adv. (Înv.) În mod logic, din punct de vedere logic. – Logic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logicește
LOGICÉȘTE adv. (Înv.) În mod logic, din punct de vedere logic. – Logic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logician
LOGICIÁN, -Ă, logicieni, -e, s. m. și f. Persoană care cunoaște temeinic logica; specialist în logică; p. ext. persoană care judecă cu metodă, cu rigoare, urmând regulile logicii. [Pr.: -ci-an] – Din fr. logicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logicism
LOGICÍSM s. n. Concepție conform căreia matematica poate fi dedusă din logică. – Din fr. logicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logicist
LOGICÍST, -Ă, logiciști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al logicismului. – Din fr. logiciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logie
LÓGIE, logii, s. f. 1. (În forma loggia) Galerie exterioară încorporată unei clădiri, acoperită și deschisă către exterior printr-un șir de arcade sprijinite pe coloane sau pe stâlpi. 2. Construcție de tipul loggiei (1), independentă sau aparținând parterului unei clădiri, servind și ca tribună. 3. Balcon mărginit cu panouri, construit pentru a proteja încăperile de arșiță. [Var.: lóggia, s. f.] – Din it. loggia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logistic
LOGÍSTIC, -Ă, logistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Logică simbolică (matematică). 2. S. f. Ansamblul operațiilor care asigură desfășurarea unei activități (în special militare) de amploare. 3. Adj. Referitor la logistică. – Din fr. logistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logistician
LOGISTICIÁN, -Ă, logisticieni, -e, s. m. și f. Specialist în logistică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. logisticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logo
LOGO^1- Element de compunere însemnând „cuvânt”, „vorbă”, „vorbire”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr. logo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logo
LOGO^2, logouri, s. n. 1. Simbol, siglă formată dintr-un ansamblu de semne grafice, care constituie marca unui produs sau a unei firme. 2. (Inform.) Limbaj de programare cu scop pedagogic și psihologic. – Din fr. logo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logoclonie
LOGOCLONÍE, logoclonii, s. f. (Med.) Defect al vorbirii constând din repetarea unei silabe la mijlocul sau la finalul unui cuvânt. – Din fr. logoclonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logodi
LOGODÍ, logodesc, vb. IV. Refl. recipr. și tranz. A (se) lega prin logodnă; a (se) angaja solemn pentru o căsătorie viitoare; a (se) credinți. – Din sl. lagoditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logodit
LOGODÍT, -Ă, logodiți, -te, adj. Care s-a legat cu cineva prin logodnă. ◊ Expr. (Ca un) țap (sau gâscan) logodit, se spune despre un om mândru, fudul, înfumurat. – V. logodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logodnă
LOGÓDNĂ, logodne, s. f. Ceremonie (religioasă) prin care un bărbat și o femeie se angajează să se căsătorească; legământ solemn, promisiune de căsătorie între logodnici; credință. ♦ Petrecere organizată cu prilejul acestei ceremonii. ♦ Intervalul de timp dintre această ceremonie și nuntă. – Din sl. lagodĩnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logodnic
LOGÓDNIC, -Ă, logodnici, -ce, s. m. și f. Persoană care s-a logodit cu cineva (considerată în raport cu acesta); (la pl.) perechea logodită. – Logodnă + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofăt
LOGOFĂT, logofeți, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu de mare dregător în ierarhia boierilor români, membru al Sfatului domnesc; persoană care deținea acest titlu. ◊ Mare logofăt = (în Moldova) întâiul boier de divan, care conducea Cancelaria domnească și, în lipsa domnului sau a mitropolitului, prezida Divanul; (în Muntenia) unul dintre cei mai de seamă boieri de divan, urmând după ban. Logofăt al doilea = locțiitorul marelui logofăt. Logofăt al treilea = secretarul marelui logofăt. Logofăt de obiceiuri = dregător având atribuții de maestru de ceremonii. Logofăt de taină (sau domnesc) = secretar particular al domnului. Logofăt de vistierie = secretar al vistieriei domnești. ♦ Șeful Cancelariei domnești. 2. (Înv.) Secretar, scriitor într-o cancelarie; grămătic, diac, pisar, copist. 3. Vătaf (la o moșie boierească). – Din ngr. logothétis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofeteasă
LOGOFETEÁSĂ, logofetese, s. f. (Înv.) Soția logofătului. – Logofăt + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofeţel
LOGOFEȚÉL, logofeței, s. m. (Înv.) Diminutiv al lui logofăt; grămătic, copist. – Logofăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofețel
LOGOFEȚÉL, logofeței, s. m. (Înv.) Diminutiv al lui logofăt; grămătic, copist. – Logofăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofeţie
LOGOFEȚÍE, logofeții, s. f. (Înv.) Demnitate de logofăt; cancelaria logofătului. – Logofăt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logofeție
LOGOFEȚÍE, logofeții, s. f. (Înv.) Demnitate de logofăt; cancelaria logofătului. – Logofăt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logograf
LOGOGRÁF, logografi, s. m. Denumire dată primilor istorici greci care încercau să reconstituie istoria triburilor și a orașelor grecești pe baza legendelor și a cronicilor. – Din fr. logographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logogrif
LOGOGRÍF, logogrifuri, s. n. Joc distractiv care constă în deducerea unui cuvânt din altul prin adăugarea, eliminarea sau inversarea unor sunete sau silabe; p. ext. limbaj obscur, ininteligibil; lucru greu de descifrat. [Pl. și: logogrife] – Din fr. logogriphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logogrific
LOGOGRÍFIC, -Ă, logogrifici, -ce, adj. Care se referă la logogrif; p. ext. scris ilizibil. – Logogrif + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logomahie
LOGOMAHÍE s. f. (Livr.) Discuție, polemică în jurul unor termeni. – Din fr. logomachie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logometru
LOGOMÉTRU, logometre, s. n. Instrument cu care se măsoară raportul dintre două mărimi electrice. – Din fr. logomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logonevrotic
LOGONEVRÓTIC, -Ă, logonevrotici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de logonevroză. – Din fr. logonévrotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logonevroză
LOGONEVRÓZĂ, logonevroze, s. f. (Med.) Boală de natură nervoasă care se manifestă prin tulburarea vorbirii. – Din fr. logonévrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logopat
LOGOPÁT, -Ă, logopați, -te, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de logopatie. – Din logopatie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logopatie
LOGOPATÍE, logopatii, s. f. Defect de vorbire care constă în exprimarea neclară, confuză a gândurilor. – Din fr. logopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logoped
LOGOPÉD, -Ă, logopezi, -de, s. m. și f. Persoană specializată în logopedie. – Din fr. logopède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logopedic
LOGOPÉDIC, -Ă, logopedici, -ce, adj. Referitor la logopedie. – Din fr. logopédique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logopedie
LOGOPEDÍE s. f. Ramură a pedagogiei speciale care studiază, tratează și corectează defectele de pronunțare și de emisie vocală (mai ales la copii). – Din fr. logopedie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logoplegie
LOGOPLEGÍE, logoplegii, s. f. (Med.) Imposibilitate de a pronunța unele cuvinte sau sunete; afazie, alalie. – Din fr. logoplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logoree
LOGORÉE s. f. Vorbire excesivă, rapidă, incoerentă, în stări de excitație psihică (beție, manie etc). ♦ (Fam.) Faptul de a vorbi mult și inutil; limbuție, locvacitate. – Din fr. logorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logoreic
LOGORÉIC, -Ă, logoreici, -ce, adj. Care vorbește mult și uneori incoerent. [Pr.: -re-ic] – Logoree + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logos
LÓGOS, logosuri, s. n. 1. (Fil.) Termen care denumește ordinea necesară, proprie Cosmosului și gândirii omenești, rațiunea cosmică sau destinul, rațiunea divină, o ipostază a divinității, spiritul și rațiunea universală. 2. (Ir. și fam.) Cuvântare, discurs. – Din ngr. lógos, fr. logos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

logotip
LOGOTÍP, logotipuri, s. n. (Tipogr.) Ligatură. – Din fr. logotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lohn
LOHN s. n. 1. Formă de colaborare economică internațională, care constă în tranzacții desfășurate pe baze contractuale între două firme din țări diferite. 2. Salariu, leafă. ♦ Recompensă. [Pr.: lon] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loial
LOIÁL, -Ă, loiali, -e, adj. Care își îndeplinește cu cinste obligațiile asumate; sincer, cinstit, leal. [Var.: loaiál, -ă adj.] – Din fr. loyal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loialism
LOIALÍSM s. n. Loialitate. [Var.: loaialísm s. n.] – Din fr. loyalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loialist
LOIALÍST, -Ă, loialiști, -ste, s. m. și f. Persoană loială. [Var.: loaialíst, -ă s. m. și f.] – Din fr. loyaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loialitate
LOIALITÁTE s. f. Însușirea de a fi loial; sinceritate, lealitate. [Var.: loaialitáte s. f.] – Loial + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loisir
LOISIR s. n. Timp liber (al cuiva). ♦ Folosire optimă a timpului liber, potrivit dorințelor și înclinațiilor individului. [Pr.: loazír] – Din fr. loisir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loitră
LÓITRĂ, loitre, s. f. Fiecare dintre cele două părți laterale ale căruței, constând dintr-un fel de scară, care în partea de jos se sprijină de dric, iar în partea de sus se prinde de leuci; draghină. – Din sb. lo(i)tra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lojă
LÓJĂ, loji, s. f. I. 1. Compartiment cuprinzând un număr redus de locuri pentru spectatori, așezat, alături de altele, în jurul incintei unei săli de spectacole. ◊ Loja orchestrei = spațiul dintre scenă și primul rând de scaune (într-o sală de spectacol), amenajat sub nivelul scenei și al sălii, în care stă orchestra; fosa orchestrei. 2. Mic compartiment sau cabinet la unele clădiri, comunicând cu exteriorul, destinat unor servicii de îndrumare a publicului sau de pază. 3. (În sintagma) Lojă masonică = asociație de francmasoni. II. 1. Cavitate în floarea unei plante, în care se găsesc ovulele sau polenul; cavitate în fructul unei flori, în care se găsesc semințele. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale staminei, care conțin polenul. 2. Loc ocupat de un organ sau de altă formațiune anatomică. [Pl. și: loje] – Din fr. loge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lojniţă
LÓJNIȚĂ, lojnițe, s. f. (Reg.) Leasă de nuiele pe care se usucă sau se afumă fructele, cașul etc.; cuptor (sau groapă) peste care se pune această leasă. [Var.: lóșniță, lózniță s. f.] – Cf. ucr. loznyc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lojniță
LÓJNIȚĂ, lojnițe, s. f. (Reg.) Leasă de nuiele pe care se usucă sau se afumă fructele, cașul etc.; cuptor (sau groapă) peste care se pune această leasă. [Var.: lóșniță, lózniță s. f.] – Cf. ucr. loznyc'a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lolită
lolítă s.f. – Nume dat unei adolescente seducătoare. După Lolita, eroina romanului omonim (1958) al scriitorului american Vladimir Nabokov (1899-1977). O școlăriță de 12 ani, Lolita este sedusă de tatăl ei vitreg Humbert Humbert, un bărbat de vârstă mijlocie. [după Dicționar de eponime – O. Laiu-Despău, ed. Saeculum I.O. 2006]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lolotă
LÓLOTĂ, lolote, s. f. (Reg.) Zgomot confuz de glasuri; gălăgie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loloti
LOLOTÍ, lolotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A face gălăgie, larmă. – Din lolotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lom
LOM, lomuri, s. n. Rangă specială de oțel, folosită la lucrările de așezare a șinelor de cale ferată. – Din rus. lom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombalgie
LOMBALGÍE, lombalgii, s. f. Durere localizată în regiunea lombară, provocată de o afecțiune a coloanei vertebrale lombare, a rinichilor, a organelor genitale feminine etc.; durere de șale. [Var.: lumbalgíe s. f.] – Din fr. lombalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombalizare
LOMBALIZÁRE, lombalizări, s. f. (Med.) Anomalie a coloanei vertebrale, în care unele vertebre iau forma unei vertebre lombare. – După fr. lombalisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombar
LOMBÁR, -Ă, lombari, -e, adj. Care se referă la regiunea șalelor, care ține de șale, din regiunea șalelor. – Din fr. lombaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombard
LOMBÁRD, lombarduri, s. n. 1. Împrumut sau avans de bani având drept garanție efecte publice (titluri de rentă, acțiuni, obligațiuni etc.), obiecte de valoare etc., depuse ca gaj. 2. Instituție de credit care acordă astfel de împrumuturi. – Din germ. Lombard, fr. lombard, it. lombardo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombarda
LOMBARDÁ, lombardez, vb. I. Tranz. A depune în gaj efecte publice, obiecte de valoare etc. ca garanție pentru un împrumut. – Din germ. lombardieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombardare
LOMBARDÁRE s. f. Acțiunea de a lombarda și rezultatul ei. – V. lombarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombartrie
LOMBARTRÍE, lombartrii, s. f. (Med.) Lombartroză. – Din fr. lombarthrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombartroză
LOMBARTRÓZĂ, lombartroze, s. f. (Med.) Artroză a articulațiilor vertebrelor lombare; lombartrie. – Din fr. lombarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombosciatică
LOMBOSCIÁTICĂ s. f. (Med.) Durere lombară cu iradiere pe traiectul nervului sciatic. [Pr.: -sci-a-] – Din fr. lombo-sciatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombostat
LOMBOSTÁT, lombostate, s. n. Corset medical pentru imobilizarea regiunii lombare. – Din fr. lombostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lombotomie
LOMBOTOMÍE, lombotomii, s. f. (Med.) Incizie a peretelui lojii lombare. – Din fr. lombotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

londonez
LONDONÉZ, -Ă, londonezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Londra. 2. Adj. Care aparține Londrei sau londonezilor (1), privitor la Londra ori la londonezi. – Din it. londonese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longeron
LONGERÓN s. n. v. lonjeron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longevitate
LONGEVITÁTE s. f. Durată excepțională a vieții; viață lungă (a unui individ, a unui grup, a unei specii). – Din fr. longevité, lat. longaevitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longeviv
LONGEVÍV, -Ă, longevivi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care trăiește mult, depășind media de viață normală. – Cf. longevitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longilin
LONGILÍN, -Ă, longilini, -e, adj. (Despre oameni) Care se caracterizează prin lungimea membrelor; cu membrele lungi și subțiri. – Din fr. longiligne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longitudinal
LONGITUDINÁL, -Ă, longitudinali, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care este așezat în direcția lungimii, care se întinde de-a lungul. 2. S. f. Nervură metalică aplicată în sens longitudinal (1) pe fundul unei nave, pe bordaje sau sub punte, pentru a întări tablele învelișului. – Din fr. longitudinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longitudine
LONGITÚDINE, longitudini, s. f. Distanță în grade, măsurată pe ecuator, dintre meridianul care trece printr-un punct oarecare de pe glob și primul meridian (meridianul 0, care trece prin Greenwich), constituind una dintre cele două coordonate geografice. ◊ Longitudine cerească = una dintre coordonatele ecliptice. – Din fr. longitude, lat. longitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longobard
LONGOBÁRD, -Ă, longobarzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Triburi migratoare ale germanilor răsăriteni, care au locuit în Antichitate în bazinul inferior al fluviilor Elba și Dunăre, iar în sec. VI s-au stabilit în nordul și în centrul Italiei; (și la sg.) persoană care aparținea acestor triburi. 2. Adj. Care aparține longobarzilor (1), privitor la longobarzi. – Din lat. Longobardus, it. longobardo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

longrină
LONGRÍNĂ, longrine, s. f. Grindă de lemn, de oțel sau de beton armat, folosită drept cofraj lateral pentru o îmbrăcăminte rutieră de beton, în cursul executării acesteia. ◊ Longrină de deraiere = șină de oțel fixată paralel cu șinele căii ferate, pe poduri și la curbe, pentru a reduce pericolul de deraiere. – Din fr. longrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lonjă
LÓNJĂ, lonje, s. f. Piesă sau instalație mobilă ajutătoare, folosită în procesul de învățare sau de perfecționare a unor mișcări acrobatice în gimnastică, sărituri în apă etc. – Din fr. longe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lonjeron
LONJERÓN, lonjeroane, s. n. (Tehn.) Grindă longitudinală din metal sau din lemn, așezată în scheletul sau în cadrul unei mașini, al unei instalații, al unui agregat etc. cu scopul de a le face rigide. [Var.: longerón s. n.] – Din fr. longeron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

look
LOOK, lookuri, s. n. Înfățișare, aspect, imagine. [Pr.: luc] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

looping
LOOPING, loopinguri, s. n. Evoluție acrobatică complexă a unui avion, constând în executarea unei bucle în plan vertical sau oblic. [Pr.: lúping] – Din engl., fr. looping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopată
LOPÁTĂ, lopeți, s. f. 1. Unealtă formată dintr-o placă de lemn sau de fier, ușor concavă, montată pe o coadă de lemn, cu care se ridică sau se aruncă pământ, pietriș, nisip etc. ◊ Loc. adv. Cu lopata = în cantitate mare, din belșug, din abundență. ◊ Expr. (Fam.) Sapa și lopata = moartea. A da la lopată = (despre cereale) a vântura. ♦ Cantitate de material cât se poate lua o dată cu această unealtă. ♦ Unealtă de lemn cu care se pune pâinea în cuptor. 2. Vâslă^1. – Din sl. lopata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopăta
LOPĂTÁ, lopătez, vb. I. 1. Intranz. A vâsli. 2. Tranz. A întoarce cerealele cu lopata pentru aerisirea și răcirea lor. – Din lopată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopătar
LOPĂTÁR, lopătari, s. m. I. 1. Vâslaș, barcagiu. 2. Lucrător cu lopata. II. Pasăre migratoare din grupul picioroangelor, de culoare albă, cu ciocul lung și lat ca o lopată și cu un moț de pene pe cap; cosar (Platalea leucorodia). – Lopată + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopătare
LOPĂTÁRE, lopătări, s. f. Acțiunea de a lopăta. – V. lopăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopăţică
LOPĂȚÍCĂ, lopățele, s. f. 1. Diminutiv al lui lopată. 2. Unealtă sau parte a unei unelte de forma unei lopeți sau care are o funcție asemănătoare cu a acesteia. ♦ Scândurică servind la imobilizarea unui membru fracturat sau luxat; atelă. 3. (Reg.) Omoplat. – Lopată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lopățică
LOPĂȚÍCĂ, lopățele, s. f. 1. Diminutiv al lui lopată. 2. Unealtă sau parte a unei unelte de forma unei lopeți sau care are o funcție asemănătoare cu a acesteia. ♦ Scândurică servind la imobilizarea unui membru fracturat sau luxat; atelă. 3. (Reg.) Omoplat. – Lopată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loran
LORÁN s. n. (Nav.) Sistem de radionavigație pentru distanțe mari, constând în determinarea poziției unei aero(nave) cu ajutorul semnalelor emise de două perechi de stații terestre ale căror coordonate sunt cunoscute. – Din engl., fr. loran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lord
LORD, lorzi, s. m. (în Anglia) 1. (În Evul Mediu) Mare proprietar funciar; (în prezent) titlu nobiliar ereditar sau conferit de monarh; persoană care poartă acest titlu. 2. Membru al Camerei superioare a Parlamentului. Camera Lorzilor. 3. Termen care intră în componența titlului oficial purtat de unii înalți demnitari din Marea Britanie. – Din engl., fr. lord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lordoză
LORDÓZĂ, lordoze, s. f. Curbură cu convexitatea anterioară a coloanei vertebrale în regiunea lombară, care apare în rahitism, malformații etc. – Din fr. lordose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lori
LÓRI, lori, s. m. Mamifer lemurian din India și Ceylon, lung de circa 25 cm, care se hrănește mai ales cu fructe și cu semințe (Loris gracilis). – Din fr. loris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lorică
LORÍCĂ, lorice, s. f. (Latinism) Armură medievală; platoșă, cuirasă. – Din lat. lorica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lornetă
LORNÉTĂ s. f. v. lornietă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lornietă
LORNIÉTĂ, lorniete, s. f. Binoclu mic, folosit la spectacole. ♦ Lornion. [Var.: lornétă s. f.] – Din fr. lorgnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lornion
LORNIÓN, lornioane, s. n. Ochelari plianți, cu mâner, pe care îi folosesc mai ales femeile; lornietă. ♦ (Rar) Ochelari fixați de nas cu ajutorul unui resort. – Din fr. lorgnon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lostopan
LOSTOPÁN s. n. v. lostopană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lostopană
LOSTOPÁNĂ, lostopane, s. f. (Reg.) Bucată mare de pământ, de piatră, de gheață etc. [Var.: lostopán s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lostriţă
LÓSTRIȚĂ, lostrițe, s. f. Pește răpitor, asemănător cu păstrăvul, cu corpul lung, aproape cilindric, cu gura mare și cu dinții puternici, care trăiește în râurile de munte (Hucho hucho). – Cf. ucr., rus. losos' „somon”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lostriță
LÓSTRIȚĂ, lostrițe, s. f. Pește răpitor, asemănător cu păstrăvul, cu corpul lung, aproape cilindric, cu gura mare și cu dinții puternici, care trăiește în râurile de munte (Hucho hucho). – Cf. ucr., rus. losos' „somon”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lostun
LOSTÚN s. m. v. lăstun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loşniţă
LÓȘNIȚĂ s. f. v. lojniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loșniță
LÓȘNIȚĂ s. f. v. lojniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lot
LOT, loturi, s. n. 1. Fiecare dintre porțiunile în care a fost împărțit un teren sau o pădure; parcelă. 2. Grup de obiecte sau de ființe cu trăsături comune. ♦ Grup de sportivi selecționați în vederea formării unei echipe. ♦ Grup de produse identice sau asemănătoare fabricate simultan sau succesiv; grup de produse identice sau asemănătoare expediate în același timp sau sosite în același timp. 3. (Înv.) Loz; câștig obținut de un loz. – Din fr. lot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotcă
LÓTCĂ, lotci, s. f. Ambarcațiune de pescuit îngustă, cu prora și pupa ascuțite și ridicate, mânuită cu ajutorul lopeților. – Din rus. lodka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loterie
LOTERÍE, loterii, s. f. Joc de noroc care constă în emiterea unor bilete prevăzute cu numere sau combinații de numere, dintre care, prin tragere la sorți, unele sunt declarate câștigătoare, dând dreptul posesorilor lor la premii în bani, în obiecte de valoare etc.; loto (2). ♦ Fig. Hazard, noroc, baftă. – Din fr. loterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotiform
LOTIFÓRM, -Ă, lotiformi, -e, adj. Care are forma unui boboc de lotus. Ornamente lotiforme. – Din fr. lotiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotis
Lotis (sau Lotos), nimfă, una dintre fiicele zeului mării. Ca să scape de urmărirea lui Priapus, care voia să se unească cu ea, Lotis i-a implorat pe zei s-o metamorfozeze într-o plantă. Rugăciunea i-a fost împlinită.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lotiza
LOTIZÁ, lotizez, vb. I. Tranz. 1. A împărți un teren în loturi; a parcela. 2. A împărți în loturi, după anumite criterii, o cantitate de material, o mulțime de obiecte etc. – Lot + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotizare
LOTIZÁRE, lotizări, s. f. Acțiunea de a lotiza. – V. lotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loto
LÓTO s. n. 1. Joc de societate la care participanții au în față cartonașe imprimate cu diferite numere, pe care le acoperă treptat cu jetoanele corespunzătoare, pe măsură ce acestea sunt scoase, la întâmplare, dintr-o grămadă (sau dintr-un săculeț); totalitatea cartonașelor și jetoanelor folosite la acest joc. 2. Loterie. [Var.: (1) lotón s. n.] – Din fr. loto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotofagi
Lotofagi = Lotophagi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

loton
LOTÓN s. n. v. loto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotophagi
Lotophagi, neam de oameni care populau coasta africană. Cînd Odysseus, întorcîndu-se de la Troia a poposit pe meleagurile lor, ei le-au dat să mănînce tovarășilor lui de drum o plantă aducătoare de uitare (lotus). Văzînd că echipajul a uitat care era țelul călătoriei și nu mai dorea să se întoarcă în Ithaca, Odysseus le-a poruncit oamenilor săi să părăsească în grabă țărmurile lotofagilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lotrit
LOTRÍT s. n. Silicat natural hidratat de calciu, magneziu, aluminiu și fier, cristalizat, de culoare verde. – Lotru (n. pr.) + suf. -it. Cf. fr. lotrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotru
LÓTRU, LOÁTRĂ, lotri, loatre, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Înv. și pop.) Hoț, tâlhar. ♦ (Pop.) Ștrengar, șmecher. 2. Adj. (Reg.) Iute în mișcări, sprinten. ♦ Ager la minte, isteț. – Cf. pol. lotr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lotus
LÓTUS, lotuși, s. m. Nume dat mai multor plante acvatice cu flori albastre, mari, plăcut mirositoare (Nymphaea coerulea), trandafirii (Nelumbo nucifera) sau albe (Nymphaea lotus thermalis). – Din fr. lotus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loţiona
LOȚIONÁ, loționez, vb. I. Tranz. A spăla, a frecționa cu o loțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. lotionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loționa
LOȚIONÁ, loționez, vb. I. Tranz. A spăla, a frecționa cu o loțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. lotionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loţionare
LOȚIONÁRE, loționări, s. f. Acțiunea de a loționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loționare
LOȚIONÁRE, loționări, s. f. Acțiunea de a loționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loţionat
LOȚIONÁT, -Ă, loționați, -te, adj. Care a fost spălat, frecționat cu loțiune. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loționat
LOȚIONÁT, -Ă, loționați, -te, adj. Care a fost spălat, frecționat cu loțiune. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loţiune
LOȚIÚNE, loțiuni, s. f. Preparat cosmetic sau farmaceutic lichid folosit pentru îngrijirea pielii și a părului. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. lotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loțiune
LOȚIÚNE, loțiuni, s. f. Preparat cosmetic sau farmaceutic lichid folosit pentru îngrijirea pielii și a părului. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. lotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loveală
LOVEÁLĂ, loveli, s. f. (Rar) Lovitură, izbitură. ♦ (Fam.) Coincidență, potrivire. – Lovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lovele
LOVÉLE s. f. pl. (Arg.) Bani^1. – Din țig. lovo (pl. love).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lovi
LOVÍ, lovesc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. A (se) atinge cu putere, a (se) izbi. ♦ Tranz. Abate. ♦ Tranz. Fig. A aduce prejudicii, pagube; a atinge, a leza. 2. Tranz. și refl. A (se) atinge (fără violență). 3. Refl. A da peste o piedică, a se împiedica, a se izbi de...; fig. a întâmpina dificultăți. ◊ Expr. A se lovi cu capul de pragul de sus = a dobândi experiență în urma unor întâmplări nefericite. 4. Tranz. A izbi drept în țintă cu un proiectil, cu o săgeată etc. 5. Refl. recipr. (Înv.; despre țări, terenuri etc.) A se învecina. 6. Tranz. (Despre stări fiziologice, boli etc.) A veni brusc asupra cuiva, a cuprinde, a apuca, a copleși. 7. Refl. recipr. (Înv.) A se asemăna, a se potrivi. ◊ Expr. A se lovi ca nuca-n perete = a nu se potrivi deloc. 8. Tranz. (Înv.) A ataca. ♦ Refl. recipr. A se lupta. – Din sl. loviti „a vâna, a prinde, a pescui”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lovire
LOVÍRE, loviri, s. f. Acțiunea de a (se) lovi și rezultatul ei. ♦ Infracțiune care constă în atingerea corpului unei persoane prin acte de violență fizică. ♦ Fig. (Înv.) Nenorocire, năpastă. – V. lovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lovitură
LOVITÚRĂ, lovituri, s. f. 1. Atingere bruscă și puternică, izbitură; (concr.) zgomot (puternic) cauzat de o asemenea izbitură. ◊ Lovitură de grație = (adesea fig.) lovitură finală, care răpune definitiv pe cel lovit. ♦ Bătaie. 2. Fig. Supărare, durere sufletească; necaz; neajuns. 3. (Mil.) Atac puternic executat asupra inamicului în scopul zdrobirii lui și al capturării armamentului său. ♦ Atac îndrăzneț venit prin surprindere. ◊ Expr. A da lovitura = a obține un succes (important și) neașteptat. ♦ Descărcare a unei arme de foc; efect produs de această descărcare. 4. (În sintagmele și expr.) Lovitură de stat = acțiune rapidă urmărind răsturnarea regimului politic existent și preluarea, prin forță, a puterii politice de către grupuri de persoane. Lovitură de trăsnet = întâmplare, vorbă neașteptată. Lovitură de teatru = acțiune, întâmplare bruscă și neașteptată, care șochează, impresionează. 5. (Tehn.; în sintagma) Lovitură de berbec = creștere a presiunii unui lichid dintr-o conductă, produsă prin închiderea bruscă a unei supape. 6. (Sport) Ansamblu de mișcări rațional coordonate, folosit pentru manevrarea obiectului de joc, în vederea obținerii unui maxim de eficacitate. ◊ Lovitură de pedeapsă = sancțiune acordată de arbitru pentru o incorectitudine comisă de un jucător al unei echipe, care constă într-o lovitură executată de adversar în condiții avantajoase. Lovitură de colț = lovitură executată dintr-unul din unghiurile terenului de joc al echipei în apărare de către un jucător al echipei în atac; corner^1. Lovitură de picior căzută = dropgol. – Lovi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loxias
Loxias, denumire purtată de Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

loxodromă
LOXODRÓMĂ, loxodrome, s. f. Curbă trasată pe o hartă reprezentând globul terestru, care taie toate meridianele sub același unghi. – Din fr. loxodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loxodromic
LOXODRÓMIC, -Ă, loxodromici, -ce, adj. (Geogr.) Referitor la loxodromă. – Din fr. loxodromique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

loz
LOZ, lozuri, s. n. Bilet de loterie. – Din germ. Los.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lozie
LÓZIE, lozii, s. f. Specie de salcie sau de răchită din ale cărei ramuri se fac împletituri. – Din ucr. lozá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lozincard
LOZINCÁRD, -Ă, lozincarzi, -de, adj. (Peior.) Care are caracter de lozincă. – Lozincă + suf. -ard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lozincă
LOZÍNCĂ, lozinci, s. f. Formulare concisă și pregnantă a unei idei, destinată să rețină atenția și utilizată pentru propagandă politică, publicitate etc. ♦ Placardă, afiș etc. pe care se află o inscripție cu un astfel de conținut. – Din germ. Losung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lozniţă
LÓZNIȚĂ s. f. v. lojniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lozniță
LÓZNIȚĂ s. f. v. lojniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lp
LP, LP-uri, s. n. Disc cu turația de 33 de rotații pe minut și cu durata între 25 și 30 de minute pe fiecare parte [Pr.: elpí] – Abr. din engl. L[ong] P[laying record].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lua
LUÁ, iau, vb. I. Tranz. I. 1. A prinde un obiect în mână spre a-l ține (și a se servi de el) sau spre a-l pune în altă parte. ◊ Expr. A lua altă vorbă = a schimba (cu dibăcie) subiectul unei discuții. A(-și) lua picioarele la spinare = a pleca (repede) de undeva. A lua pușca la ochi (sau la cătare) = a pune arma în poziție de tragere, a se pregăti să tragă cu arma; a ochi. A-și lua pălăria (din sau de pe cap) = a saluta. A lua pasărea din zbor, se spune despre un vânător foarte iscusit, bun ochitor. A-și lua nădejdea (de la cineva sau de la ceva) = a renunța la ceva, a nu mai spera. A-și lua seama sau (intranz.) a-și lua de seamă = a se răzgândi. A nu-și lua ochii de la (sau de pe)... = a privi insistent. A-și lua o grijă de pe cap = a scăpa de o grijă, a se elibera. A-i lua cuiva (o suferință) cu mâna = a face să-i treacă cuiva (o suferință) imediat. (Refl.) A i se lua (cuiva) o piatră de pe inimă, se spune când cineva a scăpat de o grijă chinuitoare. ♦ A apuca pe cineva sau ceva cu mâna; a cuprinde cu brațul (de după...); p. ext. a înhăța, a înșfăca. ◊ Expr. (Fam.) A lua purceaua de coadă = a se îmbăta. (Refl. recipr.) Poți să te iei de mână cu el = ai aceleași apucături ca el. A se lua de cap (sau de piept) cu cineva = a se încleșta la bătaie cu cineva; a se certa în mod violent cu cineva. A se lua (cu cineva) la trântă = a se lupta (cu cineva) corp la corp. 2. A mânca (pe apucate), a înghiți din ceva; spec. a înghiți o doctorie. ◊ Expr. A (o) lua la măsea = a bea peste măsură. 3. A îmbrăca, a pune pe sine o haină etc. ◊ Expr. A lua hainele la purtare = a îmbrăca în toate zilele hainele de sărbătoare. (Fam.) A-și lua nasul la purtare = a se obrăznici. II. 1. A scoate ceva din locul în care se afla; a smulge, a desprinde. ♦ Refl. (Rar) A înceta să mai existe; a dispărea. 2. A scoate ceva în cantitate limitată. ◊ Expr. A lua (cuiva) sânge = a face să curgă printr-o incizie o cantitate de sânge (pentru a obține o descongestionare, pentru analize etc.). 3. A deposeda pe cineva de un lucru (fără intenția de a și-l însuși). ◊ Expr. A-i lua (cuiva) comanda = a înlătura (pe cineva) de la un post de răspundere, în special de la comanda unei unități militare. A-i lua (cuiva) ochii (sau văzul, vederile) = a fermeca (pe cineva), a orbi prin strălucire, a impresiona foarte puternic, a zăpăci, a ului pe cineva. A-i lua (cuiva) viața (sau sufletul, zilele) = a omorî. A-și lua viața (sau zilele) = a se sinucide. ♦ (Pop.) A face să paralizeze, a paraliza o parte a corpului. III. 1. A-și însuși ceea ce i se cuvine, a pune stăpânire pe ceva; p. ext. a primi, a căpăta. 2. A(-și) face rost de ceva; a găsi pe cineva sau ceva. ◊ Expr. Ia-l dacă ai de unde (sau de unde nu-i), se spune despre cineva (sau despre ceva) care nu se mai găsește acolo unde era mai înainte. (Fam.) A nu ști de unde să iei pe cineva = a nu-ți aduce aminte în ce împrejurare ai cunoscut pe cineva. 3. A cumpăra. 4. A încasa o sumă de bani. 5. A-și însuși un lucru străin. 6. A cuceri; a ocupa. ♦ A ataca într-un anumit fel sau cu o anumită armă. 7. A angaja pe cineva; a folosi un obiect pentru un timp determinat, contra plată. ◊ Expr. A lua (pe cineva) părtaș = a-și asocia (pe cineva) într-o întreprindere. A lua (pe cineva) pe procopseală = a angaja (pe cineva) fără salariu, cu promisiunea de a-l căpătui. ♦ A invita pe cineva la joc, la dans. ♦ A primi pe cineva la sine; a contracta o legătură de rudenie cu cineva. ♦ Refl. recipr. A se căsători. 8. A se angaja, a se însărcina (cu ceva). ◊ Expr. A lua comanda = a fi numit la conducerea unei unități sau acțiuni (militare). A lua (un lucru) în primire = a primi un lucru, asumându-și răspunderea pentru buna lui păstrare. A-și lua răspunderea = a se declara și a se socoti răspunzător de ceva. (Refl. recipr.) A se lua la sfadă (sau la ceartă etc.) = a se certa. 9. A contracta o boală molipsitoare. 10. (Despre vase) A avea o anumită capacitate, a cuprinde. 11. (În expr. și loc. vb.) A lua măsura (sau măsuri) = a fixa prin măsurători exacte dimensiunile necesare pentru a confecționa un obiect. A lua (ceva) cu chirie = a închiria. A lua (ceva) în arendă = a arenda. A lua parte = a participa. A lua pildă = a imita exemplul altuia. A lua obiceiul (sau năravul etc.) = a se obișnui să... A lua (pasaje sau idei) dintr-un autor = a reproduce într-o scriere sau într-o expunere proprie idei extrase din alt autor (indicând sursa sau însușindu-și pasajul în mod fraudulos). A lua ființă = a se înființa. A lua sfârșit = a se termina. A lua înfățișarea (sau aspectul etc.) = a părea, a da impresia de... A lua un nou aspect, o nouă formă etc. = a se schimba, a se transforma. A-și lua numele de la... = a purta un nume care se leagă de..., care amintește de... A lua o notă bună (sau rea) = a obține o notă bună (sau rea). A lua apă = (despre ambarcațiuni) a avea o spărtură prin care intră apa, a se umple de apă. A lua foc = a se aprinde. (Înv.) A lua veste (sau scrisoare, răspuns etc.) = a primi veste (sau scrisoare, răspuns etc.). IV. 1. A duce cu sine. ◊ Expr. A-și lua ziua bună = a se despărți de cineva, rostind cuvinte de rămas bun. A-și lua traista și ciubucul, se zice despre un om foarte sărac care pleacă fără să aibă ce să ducă cu el. A-și lua tălpășița (sau catrafusele etc.) = a pleca repede dintr-un loc; a o șterge. A lua (pe cineva) la (sau în) armată = a înrola un recrut. A lua (pe cineva) pe sus = a lua (pe cineva) cu forța. A lua (pe cineva) pe nepusă masă = a lua (pe cineva) fără veste, cu forța. A-l lua moartea sau Dumnezeu (ori, depr. dracul, naiba) = a muri. L-a luat dracul (sau mama dracului, naiba), se spune când cineva este într-o situație critică sau la capătul puterilor (din cauza unui efort prea mare). (În imprecații) Lua-l-ar naiba! ♦ A duce cu sine una sau mai multe persoane, cu rolul de însoțitor. ◊ Expr. A lua (pe cineva) cu binele (sau cu frumosul, cu binișorul, cu încetișorul etc.) = a proceda cu tact, cu blândețe, a trata (pe cineva) cu menajamente. A lua (pe cineva) cu răul = a se purta rău (cu cineva). A lua pe cineva cu măgulele sau (refl.) a se lua pe lângă cineva cu binele = a măguli pe cineva (pentru a-i câștiga bunăvoința). A lua (pe cineva) sub ocrotirea (sau sub aripa) sa = a ocroti (pe cineva). A lua (pe cineva sau ceva) în batjocură (sau în bătaie de joc, în râs, în zeflemea, peste picior etc.) = a-și bate joc de cineva. A lua (pe cineva) cu amenințări = a amenința (pe cineva). A lua (pe cineva) la rost (sau la trei parale, la refec, la trei păzește, la socoteală etc.) = a mustra (pe cineva), a-i cere socoteală. A lua (pe cineva) pe departe = a începe (cu cineva) o discuție pe ocolite cu scopul de a obține ceva de la el sau de a-i comunica ceva neplăcut. Nu mă lua așa! = nu mă trata, nu-mi vorbi în felul acesta nepotrivit. A o lua de bună = a considera că este așa cum se spune, a primi, a accepta un lucru ca atare. A lua (ceva) de nimic = a nu lua în serios. A lua (ceva) în nume de bine (sau de rău) = a judeca un lucru drept bun (sau rău). A lua (pe cineva sau ceva) de (sau drept)... = a considera (pe cineva sau ceva) drept altcineva sau altceva; a confunda. A lua lucrurile (așa) cum sunt = a se împăca cu situația. ♦ Refl. (Despre vopsele) A se desprinde, a se șterge (și a se lipi pe altceva). 2. (Despre vehicule) A transporta pe cineva. V. A începe, a porni să... ♦ (Despre manifestări fizice sau psihice) A cuprinde (pe cineva). ◊ Expr. A-l lua ceva înainte = a-l cuprinde, a-l copleși. A lua frica cuiva (sau a ceva) = a se teme de cineva (sau de ceva). (Refl.) A se lua de gânduri = a începe să fie îngrijorat, a se îngrijora; a se neliniști. VI. 1. (Construit cu pronumele „o”, cu valoare neutră) A pleca, a porni. ◊ Expr. A o lua din loc (sau la picior) = a pleca repede. A o lua la fugă = a porni în fugă, în goană. A o lua la galop (sau la trap, la pas) = a porni la galop (sau la trap, la pas). (Reg.) A o lua în porneală = a porni la păscut. A o lua înainte = a merge înaintea altuia sau a altora (pentru a-i conduce). A i-o lua (cuiva) înainte (sau pe dinainte) = a întrece (pe cineva). A-și lua zborul = a porni în zbor; fig. a pleca repede; a părăsi (o rudă, un prieten) stabilindu-se în altă parte. (Refl.) A se lua după cineva (sau ceva) = a) a porni în urma cuiva (sau a ceva); b) a se alătura cuiva; c) a urmări, a alunga, a fugări; d) a porni undeva orientându-se după cineva sau după ceva; fig. a imita pe cineva, a urma sfatul cuiva. (Refl. recipr.) A se lua cu cineva = a) a pleca la drum cu cineva; b) a se întovărăși, a se asocia cu cineva. (Refl.) A se lua cu cineva (sau cu ceva) = a-și petrece vremea cu cineva (sau cu ceva) și a uita de o grijă, de o preocupare etc., a se distra. A se lua cu vorba = a se antrena într-o conversație, uitând de treburi. ♦ A se îndrepta într-o direcție oarecare; a coti spre... A luat-o la deal. ♦ (Despre căi de comunicație și ape curgătoare) A-și schimba direcția. Drumul o ia la dreapta. 2. A merge, a parcurge. ◊ Expr. A(-și) lua câmpii = a pleca la întâmplare, fără niciun țel (de disperare, de durere etc.); a ajunge la disperare. [Pr.: lu-a. – Prez. ind.: iau, iei, ia, luăm, luați, iau; prez. conj. pers. 3: să ia] – Lat. levare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lua
Lua, în mitologia romană, o divinitate străveche, de origine obscură, căreia i se aduceau drept ofrandă prăzile și trofeele de război.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

luare
LUÁRE, luări, s. f. Acțiunea de a (se) lua. ◊ Luare-aminte= atenție, grijă. Luare de cuvânt = vorbire în public. [Pr.: lu-a-] – V. lua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubeniţă
LÚBENIȚĂ, lubenițe, s. f. (Reg.) Pepene verde. [Acc. și: lubeníță] – Din bg., sb. lubenica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubeniță
LÚBENIȚĂ, lubenițe, s. f. (Reg.) Pepene verde. [Acc. și: lubeníță] – Din bg., sb. lubenica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubric
LÚBRIC, -Ă, lubrici, -ce, adj. Excesiv de senzual; libidinos. ♦ Care ațâță senzualitatea; excitant, lasciv; obscen. – Din fr. lubrique, lat. lubricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubricare
LUBRICÁRE, lubricări, s. f. Operație de introducere a unui lichid într-un sistem tehnic (sondă, conductă etc.) aflat sub presiune. – Cf. lat. lubricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubricator
LUBRICATÓR, lubricatoare, s. n. Dispozitiv de forma unui tub montat deasupra instalației de siguranță de la capul sondei, care servește la efectuarea operației de lubricare. – Din germ. Lubrikator, fr. lubricateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubricitate
LUBRICITÁTE s. f. (Livr.) Senzualitate excesivă; lascivitate, desfrâu; obscenitate. – Din fr. lubricité, lat. lubricitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrifia
LUBRIFIÁ, lubrifiez, vb. I. Tranz. A introduce un lubrifiant între suprafețele de contact ale unor corpuri solide care se freacă între ele; a unge. [Pr.: -fi-a] – Din fr. lubrifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrifiant
LUBRIFIÁNT, lubrifianți, s. m. Material vâscos sau praf care se introduce între suprafețele de contact a două corpuri solide cu mișcare relativă, pentru a forma un strat subțire care să înlocuiască frecarea uscată cu una fluidă și să împiedice sau să reducă astfel uzura, încălzirea etc. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. lubrifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrifianţă
LUBRIFIÁNȚĂ s. f. Însușire a unui material de a putea fi folosit ca lubrifiant. [Pr.: -fi-an-] – Lubrifi[ant] + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrifianță
LUBRIFIÁNȚĂ s. f. Însușire a unui material de a putea fi folosit ca lubrifiant. [Pr.: -fi-an-] – Lubrifi[ant] + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrificator
LUBRIFICATÓR, lubrificatoare, s. n. Dispozitiv de ungere a coroanei șinelor de cale ferată, pentru a reduce uzura. – Din fr. lubrificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lubrifiere
LUBRIFIÉRE, lubrifieri, s. f. Acțiunea de a lubrifia și rezultatul ei; ungere. [Pr.: -fi-e-] – V. lubrifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucarii
LUCÁRII s. f. pl. Sărbătoare a pădurilor sacre, pe care romanii o celebrau la 19 sau la 21 iulie. – Din lat. Lucaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucarnă
LUCÁRNĂ, lucarne, s. f. Fereastră mică, amenajată în acoperișul cu pantă mare al unei construcții, în scopul luminării și aerisirii podului sau a încăperilor aflate la nivelul podului; bageac, bageacă. ♦ (Rar) Ferestruică pe care se poate privi afară. – Din fr. lucarne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luceafăr
LUCEÁFĂR, luceferi, s. m. 1. Nume popular al planetei Venus și al altor stele strălucitoare. ◊ Luceafărul-de-Dimineață sau Luceafărul-de-Ziuă, Luceafărul-Porcilor, Luceafărul-Boului = planeta Venus (văzută dimineața, înainte de răsăritul soarelui). Luceafărul-de-Seară sau Luceafărul-de-Noapte, Luceafărul-Ciobanilor = planeta Venus (văzută seara). Luceafărul-cel-Mare-de-Miezul-Nopții sau Luceafărul-cel-Frumos = steaua Vega din constelația Lirei. Luceafărul-Porcesc sau Luceafărul-Porcar = steaua Aldebaran din constelația Taurului. Luceafărul-cel-Mare-de-Noapte = steaua Hiperion. 2. Fig. Epitet dat unui bărbat cu calități deosebite. – Lat. Lucifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucernă
LUCÉRNĂ s. f. Plantă perenă din familia leguminoaselor, cu frunze compuse din câte trei foliole și cu flori albastre-violacee, cultivată ca plantă furajeră (Medicago sativa). [Var.: (reg.) luțắrnă, luțérnă s. f.] – Din germ. Luzerne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luci
LUCÍ, lucesc, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi lumină; a străluci, a lumina. 2. A sclipi din cauza luminii; a scânteia. ♦ (Despre ochi) A avea o strălucire deosebită, exprimând o emoție, o dorință etc. 3. Fig. (Despre idei, sentimente) A apărea în mod brusc sau pentru scurt timp. ♦ A se remarca prin calități deosebite. – Lat. *lucire (= lucere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucid
LUCÍD, -Ă, lucizi, -de, adj. Care are o minte clară, pătrunzătoare, care este conștient de realitate, care înțelege și exprimă clar lucrurile. ♦ (Adverbial) În deplinătatea facultăților mintale, conștient; rațional; treaz. – Din fr. lucide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luciditate
LUCIDITÁTE s. f. Însușire a unei persoane sau a unei minți lucide; claritate în gândire. ♦ Deplinătate a funcțiunilor intelectuale; stare de conștiență. – Din fr. lucidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucifer
Lucifer, în mitologia romană, nume sub care era desemnată planeta Venus – steaua dimineții – atunci cînd apărea pe cer înaintea răsăritului. Seara, după apusul soarelui, ea purta numele de Hesperus (v. și Hesperus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

luciferic
LUCIFÉRIC, -Ă, luciferici, -ce, adj. (Livr.) Demonic. – Lucifer (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luciferină
LUCIFERÍNĂ s. f. Substanță proteică secretată de diferite animale (licurici, pești etc.) care, prin oxidare, devine luminoasă. – Din fr. luciférine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucifob
LUCIFÓB, -Ă, lucifobi, -e, adj. (Despre animale) Care se ferește de lumină. – Din fr. luciphobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucina
Lucina, în mitologia romană, zeiță care ocrotea nașterile și pe noii născuți. Grecii o numeau Ilithyia (v. și Ilithyia).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

luciolă
LUCIÓLĂ, luciole, s. f. (Livr.) Licurici. [Pr.: -ci-o-] – Din it. lucciola, fr. luciole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucios
LUCIÓS, -OÁSĂ, lucioși, -oase, adj. 1. (Despre obiecte) Care lucește; strălucitor, sclipitor, lucitor, luciu. 2. (Despre surse de lumină) Care răspândește lumină; care strălucește, lucitor. ♦ (Despre ochi) Cu reflexe strălucitoare; lucitor. – Luciu + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucire
LUCÍRE, luciri, s. f. Faptul de a luci; strălucire. – V. luci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucitor
LUCITÓR, -OÁRE, lucitori, -oare, adj. (Despre surse de lumină) Care împrăștie lumină; strălucitor; lucios. ♦ (Despre obiecte) Lucios, sclipitor, scânteietor. ♦ (Despre ochi) Plin de viață, care lucește; lucios. – Luci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luciu
LÚCIU, -IE, (I) lucii, adj., (II) luciuri, s. n. I. Adj. 1. (Despre obiecte) Care răsfrânge razele de lumină, care lucește (1); lucitor, lucios. 2. Cu lustru^1, lustruit; neted; p. ext. alunecos. ◊ Expr. Sărăcie lucie = sărăcie mare; mizerie. (Adverbial) Sărac luciu = foarte sărac. ♦ Lipsit de obstacole, neted; deschis. 3. (Despre terenuri, drumuri etc.) Acoperit de gheață; lunecos. II. S. n. Aspect al suprafeței unui solid, datorit reflexiei luminii; suprafață strălucitoare a unor obiecte care răsfrâng razele de lumină. ♦ Fig. Strălucire, splendoare. ♦ Lustru. – Din luci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucoare
LUCOÁRE, lucori, s. f. (Înv.) Lumină; lucire, strălucire. – Lat. lucor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucra
LUCRÁ, lucrez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A efectua, a presta o muncă, a face un lucru; a munci. ◊ Expr. (Tranz.) A nu avea ce lucra = a face un lucru care putea fi sau trebuia evitat, a nu-și vedea de treabă. 2. Intranz. A fi în mișcare, în acțiune; a dezvolta o activitate într-o direcție oarecare; a funcționa. 3. Intranz. A acționa în chip eficace, a avea efectul dorit asupra cuiva, a fi eficient. 4. Tranz. A da unui material brut altă formă, făcând din el un obiect oarecare; a prelucra un material; a realiza, a executa. ♦ A clădi, a construi. ♦ A face, a confecționa; a fabrica. ♦ A coase, a broda; a împleti. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A unelti împotriva cuiva. [Prez. ind. și: (reg.) lúcru] – Lat. lucubrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrare
LUCRÁRE, lucrări, s. f. 1. Acțiunea de a lucra și rezultatul ei; muncă, activitate. ◊ Expr. A pune în lucrare = a începe executarea (a ceva), a pune în practică. ♦ (Înv.) Muncă, activitate, efort pentru a realiza ceva. ♦ (Concr.) Lucru realizat printr-o muncă fizică sau intelectuală. ♦ Studiu scris asupra unui anumit subiect; scriere, operă artistică sau științifică. ♦ Spec. Operație sau ansamblu de operații efectuate cu ajutorul mașinilor, utilajelor etc., precum și materialele și manopera respectivă, în vederea realizării, reparării, transformării etc.; sistem tehnic realizat printr-o astfel de operație. ◊ Lucrarea solului = ansamblul lucrărilor de arat, grăpat etc. executate în vederea creării unor condiții optime de încolțire și de creștere a plantelor. Lucrarea pământului = agricultură. 2. Înfăptuire, realizare. 3. Fig. (Rar) Lucrătură (2). – V. lucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrat
LUCRÁT s. n. Faptul de a lucra. – V. lucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrativ
LUCRATÍV, -Ă, lucrativi, -e, adj. Care aduce câștig; profitabil, rentabil; folositor, util. – Din fr. lucratif, lat. lucrativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrător
LUCRĂTÓR, -OÁRE, lucrători, -oare, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care lucrează, care muncește. 2. (Despre zile) în care se lucrează, de lucru. 3. (înv.; despre plantațiile de vie) Care dă rod. ♦ (Despre mine) Care poate fi exploatat, care este în activitate. II. S. m. și f. Persoană care muncește (într-un anumit domeniu); p. gener. orice om care muncește. – Lucra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrătură
LUCRĂTÚRĂ, lucrături, s. f. 1. Fel în care a fost executat un lucru făcut cu mâna; execuție. 2. Fig. (Fam.) Uneltire, intrigă (împotriva cuiva); lucrare (3). – Lucra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucru
LÚCRU, lucruri, s. n. I. Tot ceea ce există (în afară de ființe) și care este conceput ca o unitate de sine stătătoare; obiect. ◊ A lucra în sine = concept din filosofia kantiană care desemnează lucrurile așa cum sunt ele „în sine”, adică independent de cunoaștere, de ceea ce sunt ele „pentru noi”. (Jur.) Lucru imobil (sau nemișcător) = lucru care, în mod natural sau prin voința omului, nu poate fi strămutat dintr-un loc într-altul. Lucru mobil (sau mișcător) = lucru care poate fi strămutat dintr-un loc într-altul. ◊ Expr. Lucru rău (sau prost), se spune, familiar, unei persoane (sau despre o persoană) de care suntem nemulțumiți sau care nu e bună de nimic. ◊ Bun care aparține unei persoane sau unei colectivități; p. gener. obiect, bun. II. 1. Activitate (fizică sau intelectuală) întreprinsă pentru realizarea unui scop; muncă, treabă; acțiune, faptă. ◊ Front de lucru = porțiune dintr-o construcție la care lucrează concomitent mai multe formații de lucru, echipate cu materialele și utilajele necesare. ◊ Loc. adj. De lucru = a) în care se lucrează. Zile de lucru; b) cu care se lucrează, folosit la treabă. Haine de lucru. c) întrebuințat la lucru, folosit într-o activitate. Metodă de lucru. ◊ Expr. A avea de lucru = a) a avea treabă, a fi (foarte) ocupat; b) a avea o ocupație, un serviciu; c) (reg.) a avea de luptat, a avea dificultăți (cu cineva). A nu avea de lucru = a) a nu avea, a nu găsi ce sau unde să muncească; b) se spune când cineva nu-și vede de treabă sau face un lucru nelalocul lui, nepotrivit. A pune (pe cineva) la lucru = a sili (pe cineva) să muncească. A-și face de lucru (cu cineva sau cu ceva) = a) a-și pierde vremea cu o treabă lipsită de importanță sau cu o persoană care creează dificultăți; a părea că lucrează; b) a-și crea singur încurcături. A fi în lucru = a fi în curs de fabricare, de executare, de elaborare. ♦ Lucru în (sau pe) bandă = organizare a producției în care obiectele de realizat se deplasează (continuu sau cu intermitență) cu ajutorul unei benzi rulante. Lucru în lanț = mod de organizare a producției în care obiectul care se lucrează se deplasează ritmic în raport cu echipele specializate de muncitori. (Ist.) Lucru domnesc = obligație pe care o aveau în Evul Mediu țăranii dependenți din Țările Române și care consta în prestații de muncă în folosul domnului. (Fiz.) Lucru mecanic = energie dezvoltată de o forță care acționează asupra unui corp, egală cu produsul dintre componența forței care acționează asupra crapului în direcția deplasării punctului ei de aplicație și mărimea acestei deplasări. 2. Ceea ce se efectuează, rezultatul muncii. III. 1. Chestiune, problemă.Situație, fapt, fenomen; (la pl.) întâmplare, eveniment. ◊ Expr. Lucru de nimic = fapt lipsit de importanță, ceva fără însemnătate. Lucru mare = a) ceva rar, deosebit, realizare de valoare; b) (adverbial; cu valoare intensivă) S-a necăjit lucru mare; c) (determinând un adjectiv, îi dă valoare de superlativ) Frumos, lucru mare. – Din lucra (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucruşor
LUCRUȘÓR, lucrușoare, s. n. Diminutiv al lui lucru. – Lucru + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lucrușor
LUCRUȘÓR, lucrușoare, s. n. Diminutiv al lui lucru. – Lucru + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luctuos
LUCTUÓS, -OÁSĂ, luctuoși, -oase, adj. (Rar) Lugubru, trist. ◊ (Med.) Respirație luctuoasă = respirație în care expirația este însoțită de gemete. [Pr.: -tu-os] – Din lat. luctuosus, fr. luctueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lud
LUD, -Ă, luzi, -de, adj. (Înv. și reg.) Simplu, naiv, fără experiență; p. ext. prost, nătâng, nătărău. – Din sl. ludŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luddism
LUDDÍSM s. n. Mișcare spontană de protest a muncitorilor englezi din a doua jumătate a sec. XVIII și din prima jumătate a sec. XIX, care s-a manifestat prin distrugerea mașinilor considerate cauza șomajului. – Din fr. luddisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luddit
LUDDÍT, -Ă, luddiți, -te, s. m. și f., adj. (Adept) al luddismului. – Din fr. luddite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lude
LÚDE s. m., s. n. v. liude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ludic
LÚDIC, -Ă, ludici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la joc. – Din fr. ludique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ludlow
LÚDLOW s. n. (Tipogr.) Mașină de turnat rânduri, asemănătoare cu linotipul, dar fără claviatură și magazie de matrițe, folosită pentru culegerea de titluri, lucrări de ornament etc. – Din engl. Ludlow.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ludotecă
LUDOTÉCĂ, ludoteci, s. f. (Rar) Colecție de jucării și de jocuri. – Din fr. ludotheque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ludovic
LÚDOVIC, ludovici, s. m. Numele unei vechi monede de aur franceze, pusă în circulație de Ludovic al XlII-lea, care a circulat și în Țările Române. – Din n. pr. Ludovic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lues
LÚES s. n. (Med.) Sifilis. – Din germ. Lues.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luetă
LUÉTĂ, luete, s. f. (Anat.) Uvulă. [Pr.: lu-e-] – Din fr. luette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luetic
LUÉTIC, -Ă, luetici, -ce, adj., s. m. și f. (Livr.) Sifilitic. [Pr.: lu-e-] – Din germ. luetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lufar
LUFÁR, lufari, s. m. Pește răpitor marin cu corpul alungit și turtit lateral, cu dinți pe ambele maxilare și cu carnea fină și gustoasă (Pomatomus saltatrix). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lufă
LÚFĂ, lufe, s. f. Plantă anuală din familia cucurbitaceelor, originară din India, cu tulpina lungă, cu numeroase flori galbene și cu fructul de formă alungită care, în unele țări (China, Japonia etc.), se consumă ca legumă sau, după uscare, se folosește ca burete de baie și în industria celulozei (Luffa cylindrica). – Din fr. luffa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luft
LUFT, lufturi, s. n. 1. Distanță sau spațiu liber dintre două elemente (piese fixe sau mobile) situate foarte aproape unul de altul; interstițiu. 2. (Sport) Eroare comisă de un jucător care șutează pe lângă minge, puc etc. – Din germ. Luft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lufta
LUFTÁ, luftez, vb. I. Intranz. (Sport) A comite un luft (2). – Din luft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lugojean
LUGOJEÁN, -Ă, lugojeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Lugoj. 2. Adj. Care aparține municipiului Lugoj sau lugojenilor (1), referitor la Lugoj ori la lugojeni. 3. S. f. art. Numele unui dans popular bănățean; melodie după care se execută acest dans. – Lugoj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lugojeancă
LUGOJEÁNCĂ, lugojence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Lugoj. – Lugojean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lugol
LUGÓL s. n. (În sintagma) Soluție lugol = soluție apoasă care conține iod și iodură de potasiu, utilizată în tratamentul hipertiroidismului. – Din fr. lugol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lugubru
LUGÚBRU, -Ă, lugubri, -e, adj. Care exprimă sau produce groază; care amintește de moarte; înfiorător, macabru, sumbru, sinistru. – Din fr. lugubre, lat. lugubris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lujer
LÚJER, lujeri, s. m. Tulpină sau porțiune de tulpină subțire (la plantele erbacee); ramură tânără (de 1-2 ani) la plantele lemnoase. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lulea
LULEÁ, lulele, s. f. Obiect cu care se fumează, alcătuit dintr-o parte mai groasă și scobită, în care se pune tutunul, și dintr-o țeavă (îndoită) prin care trece fumul; pipă; p. restr. găvanul pipei. ◊ Expr. (Adverbial) Îndrăgostit (sau amorezat) lulea = foarte îndrăgostit. ♦ Cantitate de tutun cât încape în găvanul unei pipe. [Var.: (reg.) liuleá s. f.] – Din tc. lüle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luma
LUMÁ s. f. Monedă divizionară în Armenia, a suta parte dintr-un dram^2. (armeană luma(y) = bănuț < siriacă lumā; cf. engl. l(o)uma) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lumaşel
LUMAȘÉL s. n. Rocă sedimentară calcaroasă, slab cimentată, alcătuită din fragmente de cochilii sau din schelete de organisme. – Din fr. lumachelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumașel
LUMAȘÉL s. n. Rocă sedimentară calcaroasă, slab cimentată, alcătuită din fragmente de cochilii sau din schelete de organisme. – Din fr. lumachelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumânare
LUMÂNÁRE, lumânări, s. f. 1. Obiect în formă de cilindru subțire, făcut din ceară sau din altă materie grasă solidificată, având la mijloc un fitil de material textil, care, aprins, arde cu flacără, producând lumină. ◊ Loc. adv. și adj. (Drept) ca lumânarea = foarte drept. La lumânare = la lumina lumânării. ◊ Expr. A căuta (pe cineva sau ceva) cu lumânarea = a căuta (pe cineva sau ceva) cu multă stăruință. A ține (cuiva) lumânarea = a veghea pe cineva în momentul morții (ținându-i lumânarea aprinsă). 2. (Înv.) Unitate de măsură convențională pentru intensitatea luminii, aproximativ egală cu o candelă. 3. Plantă erbacee cu flori gălbui, dispuse într-un spic lung (Verbascum phlomoides). – Lat. luminaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumânărar
LUMÂNĂRÁR, lumânărari, s. m. Fabricant, negustor sau vânzător de lumânări. – Lumânare + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumânărărie
LUMÂNĂRĂRÍE, lumânărării, s. f. (Rar) Lumânărie. – Lumânare + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumânărică
LUMÂNĂRÍCĂ, lumânărele, s. f. 1. Diminutiv al lui lumânare (1). 2. Plantă erbacee medicinală, cu frunze mari alterne, cele bazale în formă de rozetă, și cu flori galbene dispuse într-un spic (Verbascum thapsus). ♦ Compus: lumânărica-pământului = plantă erbacee cu tulpina înaltă și cu frunze mari și flori albastre sau albe-gălbui (Gentiana asclepiadea). – Lumânare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumânărie
LUMÂNĂRÍE, lumânării, s. f. Local în care se fabrică sau se vând lumânări; lumânărărie, mungerie. – Lumânare + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumbago
LUMBÁGO s. n. Boală care se manifestă prin dureri localizate la mușchii din regiunea lombară, din cauza unui efort fizic ori expunerii la frig, sau unei leziuni de disc; p. gener. orice durere resimțită în regiunea lombară. – Din fr., lat. lumbago.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumbalgie
LUMBALGÍE s. f. v. lombalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lume
LÚME, lumi, s. f. I. 1. Tot ce există ca realitate și ca reflectare a ei; univers, cosmos. ◊ Expr. De când (e sau cu) lumea (și pământul) = de (sau din)totdeauna; vreodată; Cât (e) lumea (și pământul) = veșnic; (în construcții negative) niciodată, nicăieri. (Reg.) Până-i lumea = veșnic; (în construcții negative) niciodată. Nici pentru toată lumea sau pentru nimic în lume = cu nici un preț, cu nici un chip. Că (doar) nu piere lumea, se spune atunci când vrei să convingi pe cineva că un anumit lucru nu e prea greu de făcut sau că nu cere un sacrificiu sau o graba prea mare. Parcă toată lumea e (sau ar fi) a lui, se spune despre cineva care este foarte fericit. 2. Ansamblu de corpuri cerești format din Pământ și aștrii vizibili, constituind un sistem organizat; sistem solar, sistem planetar. ♦ Vast domeniu al realității care se distinge de altele printr-una sau mai multe însușiri fundamentale. Lumea organică. Lumea anorganică. 3. Globul pământesc (cu întreaga lui viață animală și vegetală), pământul locuit de om. ◊ Lumea veche = pământul cunoscut înainte de descoperirea Americii (Asia, Europa și Africa). Lumea nouă = cele două Americi și Oceania. Lumea tăcerii = universul adâncurilor marine și oceanice. ◊ Expr. În (sau prin) toată lumea (sau lumea toată) = pretutindeni, peste tot. În (sau din) fundul lumii sau (de) peste lume = (de) foarte departe. A se duce (sau a fugi, a pleca) în lume (sau în toată lumea, în lumea largă) = a pleca departe, fără să se știe unde. A da cuiva drumul în lume = a da cuiva libertatea să plece. A(-și) lua lumea în cap = a pleca (departe) părăsind totul (mai ales din cauza unor supărări mari, a unor necazuri etc.). A umbla prin lume sau a cutreiera lumea = a călători mult și în locuri diferite, a colinda. A lua lumea de-a lungul (și de-a latul) = a cutreiera toată lumea. A dormi (sau a adormi) ca dus (sau ca dușii) de pe lume = a dormi (sau a adormi) adânc. 4. (Înv. și reg.) Lumină. ◊ Lumea ochiului (sau ochilor) = pupila ochiului (sau ochilor). ◊ Expr. (Rar) A ieși la lume = a ajunge la lumină, la loc deschis, la larg. II. 1. Populația globului pământesc, omenirea întreagă; umanitatea. ♦ Majoritatea oamenilor. 2. Categorie de oameni, grup social considerat din punctul de vedere al profesiunii, al culturii, al felului de viață etc. și care prezintă trăsături specifice. Lumea artiștilor. 3. Oameni, mulțime, public; societate, mediu social. ◊ Om de lume = persoană care are experiența vieții în societate, care cunoaște uzanțele; persoană dornică de petreceri, exuberantă, veselă. ◊ Loc. adj. Ca lumea = cum trebuie, cum se cuvine. ◊ Expr. (A fi) în rând cu lumea = (a fi) la fel cu ceilalți; (a fi) cu rost, așezat, cu o viață chibzuită. Lume(a) de pe lume sau lumea toată, o lume (toată, întreagă) = mulțime nenumărată, foarte mulți oameni. A purta lumea pe degete = a înșela oamenii; a-și bate joc de ei, a fi șmecher, abil. A ieși (sau a scoate capul) în lume = a apărea în societate, a lua contact cu oameni și situații noi, a începe să frecventeze societatea. A ajunge (sau a fi) de râsul lumii = a ajunge (sau a fi) într-o situație degradantă; a se face de râs. III. 1. Mediu în care se desfășoară existența umană; viață, existență. ◊ Expr. A veni pe lume = a se naște. A se duce (fiecare) în lumea lui = a-și vedea (fiecare) de treburile sale. Nu știe pe ce lume e (sau se află) = nu știe nimic din ce se întâmplă; e foarte fericit. A-i fi (cuiva) lumea dragă = a-i plăcea (cuiva) să trăiască; a-i fi foarte plăcut să... Când ți-e lumea mai dragă = când te simți mai bine; când nici nu te gândești, când nici nu te aștepți. Zi-i lume și te măntuie! = asta e! n-ai ce(-i) face! ♦ Viață laică; viață veselă, liberă. ◊ Loc. adj. De lume = care se referă la viața de plăceri, la dragoste. 2.(În sintagmele) Lumea albă = (în basme) viața pământească, în care trăiesc oamenii. Lumea neagră = (în basme) viața subpământeană, în care ar trăi duhurile rele. Lumea de apoi (sau lumea cealaltă, ceea lume) = a) (în concepțiile religioase) viața de dincolo de moarte; b) (în basme) regiune imaginată dincolo de acest pământ, celălalt tărâm. – Lat. lumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumen
LÚMEN, (1) lumeni, s. m., (2) lumene, s. n. 1. S. m. Unitate de măsură a fluxului luminos. 2. S. n. Spațiul din interiorul unui organ tubular (intestin, vas sangvin) sau al unor fibre textile. – Din fr. lumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumenmetru
LUMENMÉTRU, lumenmetre, s. n. Instrument folosit în determinarea fluxului luminos. – Din fr. lumenmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumesc
LUMÉSC, -EÁSCĂ, lumești, adj. Care aparține lumii, privitor la lume, din lume. ♦ Pământesc, trupesc. ◊ Boli lumești = boli venerice. ♦ Laic; vesel, glumeț; de petrecere. – Lume + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumeţ
LUMÉȚ, -EÁȚĂ, lumeți, -e, adj. (Pop.) Căruia îi place viața, societatea; iubitor de lume, de petreceri; vesel. – Lume + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumeț
LUMÉȚ, -EÁȚĂ, lumeți, -e, adj. (Pop.) Căruia îi place viața, societatea; iubitor de lume, de petreceri; vesel. – Lume + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumina
LUMINÁ, luminez, vb. I. I. 1. Intranz. (Despre aștri sau despre alte surse de lumină) A produce, a emite, a răspândi lumină; a fi luminos, a străluci. 2. Tranz. A revărsa, a arunca lumină asupra unui lucru (pentru a fi văzut mai bine). ♦ (Despre oameni) A însoți pe cineva cu o sursă de lumină spre a-l face să vadă în întuneric, a face cuiva lumină. ◊ Expr. A lumina (cuiva) calea (sau dramul) = a călăuzi, a conduce spre țintă. 3. Refl. (Despre obiectele pe care cade lumina) A deveni luminos, a se umple de lumină, a căpăta mai multă lumină. ◊ Expr. A se lumina de ziuă = a se face ziuă. ♦ A se însenina. ◊ Expr. A se lumina a ploaie = (despre cer, văzduh) a căpăta o lumină difuză care anunță venirea ploii. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A învăța foarte, a (se) instrui), a (se) informa; a (se) educa, a (se) cultiva. ♦ Tranz. și refl. A (se) lămuri, a (se) clarifica. 2. Tranz. A călăuzi, a îndrepta, a conduce. 3. Tranz. A răspândi mulțumire, bucurie; a înveseli, a însenina. ♦ Refl. (Despre față, ochi etc.) A căpăta o expresie de mulțumire, de bucurie. 4. Intranz. (Despre o idee, o imagine etc.) A apărea, a se ivi, a se înfiripa; a se contura. – Din lumină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminal
LUMINÁL s. n. Medicament care se prezintă sub formă de pulbere albă, cristalină, inodoră, cu gust amar, foarte puțin solubilă în apă, cu acțiune hipnotică, folosit mai ales în epilepsie; fenobarbital, acid barbituric. – Din germ. Luminal, fr. luminal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminanţă
LUMINÁNȚĂ s. f. (Fiz.) Strălucire. – Din fr. luminance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminanță
LUMINÁNȚĂ s. f. (Fiz.) Strălucire. – Din fr. luminance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminanţmetru
LUMINANȚMÉTRU, luminanțmetre, s. n. (Fiz.) Fotometru pentru măsurarea luminanței. – Luminanță + metru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminanțmetru
LUMINANȚMÉTRU, luminanțmetre, s. n. (Fiz.) Fotometru pentru măsurarea luminanței. – Luminanță + metru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminar
LUMINÁR, luminare, s. n. (Tehn.) Corp de iluminat. – Din fr. luminaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminare
LUMINÁRE s. f. 1. Acțiunea de a (se) lumina. 2. Fig. Instruire; educare. 3. (Înv.; însoțit de un adj. pos.) Luminăție. – V. lumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminat
LUMINÁT^1 s. n. Faptul de a lumina. – V. lumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminat
LUMINÁT^2, -Ă, luminați, -te, adj. 1. Care primește lumină, pe care cade lumina; plin de lumină; luminos. 2. Fig. (Despre oameni) Cu (multă) știință de carte; care înțelege, discerne, care judecă limpede; plin de înțelepciune; instruit, cultivat, învățat. ♦ Cu idei avansate, progresist. Om luminat. ♦ Lămurit, edificat. 3. (Rar) Care răspândește, emite lumină; luminos, strălucitor. ♦ Fig. (Despre față, ochi etc.) Care exprimă, radiază mulțumire, bucurie. 4. (Înv.; ca termen de reverență, adesea pe lângă cuvinte reprezentând un titlu, o calitate) Înălțat, mărit, slăvit. – V. lumina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminator
LUMINATÓR, luminatoare, s. n. Panou translucid sau transparent care înlocuiește o porțiune dintr-un perete, dintr-un plafon sau din învelitoarea unui acoperiș în scopul asigurării iluminării naturale a unei încăperi. [Var.: (pop.) luminătór s. n.] – Lumina + suf. -tor. Cf. rus. liuminator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminaţie
LUMINÁȚIE, luminații, s. f. (Rar) Iluminație. – Din rus. [il]liuminațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminație
LUMINÁȚIE, luminații, s. f. (Rar) Iluminație. – Din rus. [il]liuminațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumină
LUMÍNĂ, lumini, s. f. I. 1. Radiație sau complex de radiații electromagnetice emise de corpuri incandescente (cu sau fără flacără) sau luminescente și care impresionează ochiul omenesc; efectul acestei radiații. ◊ Lumină albă = lumină mijlocie a zilei, care conține toate radiațiile spectrului vizibil. Lumină rece = lumină care conține un număr foarte mic de radiații infraroșii și care are un efect termic redus. Lumină monocromatică = lumină formată din radiații de o singură culoare spectrală. Lumină compusă = lumină care conține radiații de mai multe lungimi de undă. Lumină naturală = lumină complet nepolarizată, caracterizată prin diversitatea direcțiilor de oscilație ale radiațiilor electromagnetice care o compun, distribuite uniform în jurul direcției de propagare. Lumină polarizată = lumină alcătuită din radiații electromagnetice ale căror direcții de oscilație nu sunt uniform distribuite în jurul direcției de propagare. (Astron.) Lumină antisolară = pată foarte slab luminoasă care se vede noaptea pe cer în locul opus Soarelui. Lumină zodiacală = pată luminoasă care, la latitudinea noastră, se vede toamna spre est, înainte de răsăritul Soarelui, și primăvara spre vest, după apusul Soarelui. (Fiziol.) Lumină animală = lumină produsă de unele organisme animale pe baza energiei chimice a unor substanțe. ◊ Loc. adv. La lumina mare = fățiș, în văzul tuturor. Pe lumină = în timpul zilei, de la răsăritul până la apusul Soarelui, până nu se înserează. ◊ Loc. prep. În lumina... = prin prisma (unei anumite concepții), din punctul de vedere al..., potrivit cu... (Rar) La lumina... = cu puterea..., cu ajutorul... ◊ Loc. vb. A da lumină = a lumina. Expr. A vedea lumina zilei = a) a fi înzestrat cu simțul văzului; b) a se naște. A răsări (sau a se arăta) la lumină (sau la lumina zilei) = a apărea (dintr-o ascunzătoare), a ieși la vedere, a se arăta. A ieși la lumină = a) a scăpa de primejdie, a ieși dintr-o situație grea; b) a ieși la iveală, a deveni evident, a se dezvălui. A scoate (pe cineva) la lumină = a) a scoate (pe cineva) dintr-o încurcătură; b) a ajuta (pe cineva) să dobândească o situație, a emanicipa (pe cineva). A pune (ceva) în lumină = a scoate (ceva) în evidență; a sublinia. A pune într-o lumină bună (sau rea, urâtă, etc.) = a scoate în evidență aspectele pozitive (sau negative) din viața sau din activitatea cuiva. A prezenta (sau a privi, a aprecia) ceva sau pe cineva. într-o lumină oarecare = a prezenta (sau a privi, a aprecia) ceva sau pe cineva într-un anumit fel sau dintr-un anumit punct de vedere ori prin prisma unei anumite concepții. A vedea lumina tiparului sau (înv.) a ieși la lumină = a fi publicat, tipărit. (Limpede) ca lumina zilei = de netăgăduit, clar, evident. ♦ Fig. Strălucire; înseninare. 2. Izvor, sursă de lumină (I 1). ◊ Lumină electrică = iluminare pe bază de energie electrică. Lumină de control = indicație luminoasă care servește la controlul stării și al modului de funcționare a unei instalații de telecomandă, a macazurilor, a semnalelor de cale ferată etc. ♦ Spec. Sursă luminoasă (de obicei colorată) situată pe o navă, aeronavă etc., folosită la indicarea poziției sau la semnalizare. ♦ Flacără, flăcăruie. ♦ (Pop.) Lumânare. ♦ Unitate de măsură pentru fluxul luminos. 3. (Și în sintagma lumina ochiului) Pupilă; p. ext. ochi, privire. ♦ (Ca termen de comparație) Ființă, lucru, obiect etc. mai drag, mai de preț, mai scump. ◊ Expr. A-i fi (cuiva) drag ca lumina ochilor = a-i fi (cuiva) foarte drag. A îngiiji (sau a păzi) ca (pe) lumina ochilor = a îngriji, a feri cu cea mai mare atenție. II. Fig. Ceea ce aduce claritate în mintea omenească; învățătură, cultură, educație. ◊ Expr. A arunca (o) lumină (asupra unei chestiuni) sau a aduce (o) lumină (într-o chestiune) = a lămuri, a clarifica (o problemă). A se face lumină în capul ( sau în mintea) cuiva = a pricepe, a înțelege. III. 1. Distanța liberă dintre fețele interioare a două piese vecine ale unui sistem tehnic sau dintre fețele interioare opuse ale unui gol. 2. (înv.; urmat de determinări) Suprafață.Stăvilarul morii. [Pl. și; (înv.) lumine] – Lat. lumina (< lumen, -inis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminător
LUMINĂTÓR^2, -OÁRE, luminători, -oare, adj. Care luminează, care emite lumină. – Lumina + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminător
LUMINĂTÓR^1 s. n. v. luminator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminăţie
LUMINĂȚÍE, luminății, s. f. (Înv.; urmat de un adj. pos.) Termen de reverență pentm o persoană de rang înalt, mai ales pentru un domnitor; înălțime, maiestate, mărie, domnie, excelență. Luminăția Sa. Luminățiile Voastre. – Luminat^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminăție
LUMINĂȚÍE, luminății, s. f. (Înv.; urmat de un adj. pos.) Termen de reverență pentm o persoană de rang înalt, mai ales pentru un domnitor; înălțime, maiestate, mărie, domnie, excelență. Luminăția Sa. Luminățiile Voastre. – Luminat^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminescent
LUMINESCÉNT, -Ă, luminescenți, -te, adj. Care prezintă luminescență. [Var.: luminiscent, -ă adj.] – Din fr. luminescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminescenţă
LUMINESCÉNȚĂ, luminescențe, s. f. Proprietate pe care o au unele substanțe de a emite radiații luminoase provenite dintr-o energie netermică; emisiune de raze luminoase reci. [Var.: luminiscénță s. f.] – Din fr. luminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminescență
LUMINESCÉNȚĂ, luminescențe, s. f. Proprietate pe care o au unele substanțe de a emite radiații luminoase provenite dintr-o energie netermică; emisiune de raze luminoase reci. [Var.: luminiscénță s. f.] – Din fr. luminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminism
LUMINÍSM^1 s. n. Varietate de clarobscur contrastant, în artele plastice. – Din fr. luminisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminism
LUMINÍSM^2 s. n. Iluminism. – Lumină + suf. -ism (după iluminism).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminist
LUMINÍST^1, -Ă, luminiști, -ste, s. m. și f. Pictor care folosește efecte de lumină. – Din fr. luministe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminist
LUMINÍST^2, -Ă, luminiști, -ste, s. m. și f. Adept al luminismului^2; iluminist. – Lumină + suf. -ist (după iluminist).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminiş
LUMINÍȘ, luminișuri, s. n. 1. Suprafață fără arbori în cuprinsul unei păduri; poiană, colnic. 2. Porțiune de cer senin. ♦ Pată de lumină. 3. (Rar) Lumină (I 1). – Lumină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminiș
LUMINÍȘ, luminișuri, s. n. 1. Suprafață fără arbori în cuprinsul unei păduri; poiană, colnic. 2. Porțiune de cer senin. ♦ Pată de lumină. 3. (Rar) Lumină (I 1). – Lumină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminiţă
LUMINÍȚĂ, luminițe, s. f. 1. Diminutiv al lui lumină. 2. (Pop.) Lumânare mică. 3. Plantă meliferă, cu tulpina dreaptă, înaltă, cu frunze alterne și cu flori mari, mirositoare, de culoare galbenă (Oenothera biennis). – Lumină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminiță
LUMINÍȚĂ, luminițe, s. f. 1. Diminutiv al lui lumină. 2. (Pop.) Lumânare mică. 3. Plantă meliferă, cu tulpina dreaptă, înaltă, cu frunze alterne și cu flori mari, mirositoare, de culoare galbenă (Oenothera biennis). – Lumină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminobloc
LUMINOBLÓC, luminoblocuri, s. n. Instalație cu generator propriu pentru iluminatul de siguranță în cazul în care se întrerupe curentul de la rețeaua electrică. – Lumină + bloc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminofor
LUMINOFÓR, -Ă, (1) luminofori, -e, adj., s. m., (2) luminofoare, s. n. 1. S. m. Substanță care are proprietatea de luminescență, folosită la acoperirea tuburilor fluorescente. 2. S. n. Semnal luminos. 3. Adj. (Livr.) Care are semnal luminos. – Din fr., engl. luminophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminos
LUMINÓS, -OÁSĂ, luminoși, -oase, adj., s. f. I. Adj. 1. Care răspândește lumină; strălucitor. 2. În care pătrunde multă lumină; plin de lumină; luminat^2. 3. Fig. Fericit, senin. 4. Fig. Care călăuzește, îndrumează; demn de urmat. 5. Fig. Clar, limpede; pătrunzător. II. S. f. Plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu tulpina dreaptă și cu flori albe, care crește la marginea pădurilor din regiunile de munte și de deal (Clematis recta). – Lat. luminosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminoschemă
LUMINOSCHÉMĂ, luminoscheme, s. f. Tablou schematic luminos prevăzut cu becuri colorate convențional, care indică, prin semnalizare luminoasă, funcționarea corectă sau defectuoasă a acesteia. – Lumină + schemă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminoscop
LUMINOSCÓP, luminoscoape, s. n. (Fiz.) Aparat cu ajutorul căruia se analizează luminescența corpurilor în întuneric. – Din fr. luminoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luminozitate
LUMINOZITÁTE, luminozități, s. f. 1. Însușire a unui corp de a fi luminos (I 1); strălucire. ♦ (Fiz.) Caracteristică a instrumentelor optice, exprimată prin raportul dintre iluminarea imaginii unui obiect și strălucirea obiectului. ♦ (Astron.) Strălucire a stelelor, exprimată fie prin emisia totală de energie luminoasă, fie în raport cu luminozitatea Soarelui. 2. Însușirea unui loc, a unei incinte etc. de a fi luminoase (I 2). 3. Fig. Seninătate, limpezime; optimism; bucurie. – Din fr. luminosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumpen
LÚMPEN, lumpeni, s. m. Lumpenproletar. – Germ. lumpen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumpenproletar
LUMPENPROLETÁR, lumpenproletari, s. m. Persoană care face parte din lumpenproletariat. – Din lumpenproletariat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lumpenproletariat
LUMPENPROLETARIÁT s. n. (În marxism) Categorie socială formată din elemente declasate (cerșetori, vagabonzi, aventurieri) proveniți din diferite grupuri sociale. [Pr.: -ri-at] – Din germ. Lumpenproletariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luna
Luna, la romani, zeița lunii, numită Selene de către greci. A fost identificală de timpuriu cu Diana (v. și Diana).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lunar
LUNÁR, -Ă, lunari, -e, adj. 1. Referitor la intervalul de timp de o lună (II); (și adv.) care se produce sau apare o dată pe lună; mensual. 2. (Rar) Propriu Lunii (I), de Lună, ca Luna (de luminos, de feeric etc.). – Din fr. lunaire, lat. lunaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunatec
LUNÁTEC, -Ă adj. v. lunatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunatic
LUNÁTIC, -Ă, lunatici, -ce, adj. 1. (Despre oameni, adesea substantivat) Somnambul. ♦ (Despre somn, privire, mers etc.) De somnambul. ♦ (Rar) Care are vedenii; sperios, fricos. 2. (Rar) Fantastic, halucinant, ireal. ♦ Cu idei ciudate; cu manifestări bizare. 3. (Pop.) Născut în aceeași lună cu altul (și considerat în raport cu acesta). [Var.: lunátec, -ă adj.] – Din lat. lunaticus, fr. lunatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunatism
LUNATÍSM s. n. (Med.) Somnambulism. – Din fr. lunatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunaţie
LUNÁȚIE, lunații, s. f. Interval de timp între două faze identice ale Lunii (I 1); lună sinodică. – Din lat. lunatio. – Cf. fr. lunaison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunație
LUNÁȚIE, lunații, s. f. Interval de timp între două faze identice ale Lunii (I 1); lună sinodică. – Din lat. lunatio. – Cf. fr. lunaison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunaut
LUNAÚT, lunauți, s. m. (Livr.) Explorator al Lunii; selenaut. [Pr.: -na-ut] – De la Lună (după astronaut, cosmonaut).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lună
LÚNĂ, (I 3, II) luni, s. f. I. 1. Astru, satelit al Pământului, care se învârtește în jurul acestuia și pe care îl luminează în timpul nopții. ◊ Lună nouă = momentul în care Luna este în conjuncție cu Soarele, când se vede o mică porțiune din suprafața sa iluminată de acesta; înfățișarea Lunii în acest moment; crai-nou. Lună plină = momentul în care Luna este în opoziție cu Soarele și i se vede întregul disc iluminat de Soare; Luna văzută în întregime. ◊ Expr. A trăi în lună sau a fi căzut din lună = a nu ști ce se petrece în jurul lui, a nu fi în temă, a fi rupt de realitate, lipsit de simț practic. A apuca luna cu dinții sau a prinde (sau a atinge) luna cu mâna = a obține un lucru foarte greu de căpătat, a realiza ceva aproape imposibil. A promite (și) luna de pe cer = a promite lucruri pe care nu le poate realiza. A cere (și) luna de pe cer = a cere foarte mult, a cere imposibilul. Câte-n lună și-n stele (sau în soare) = tot ce se poate închipui, de toate. A da cu barda (sau a împușca) în lună sau a fi un împușcă-n lună = a fi nesocotit. A-i răsări (cuiva) luna în cap = a cheli. ♦ (Adjectival) Foarte curat, strălucitor. ◊ (Adverbial) Parchet lustruit lună. 2. Lumină reflectată de Lună (I 1). ◊ Loc. adv. La (sau pe) lună = la (sau pe) lumina Lunii. 3. Satelit al unei planete. II. 1. Perioadă de timp care corespunde unei revoluții a Lunii (I 1) în jurul Pământului. Lună calendaristică = fiecare dintre intervalele de timp, apropiate de perioada de revoluție a Lunii (I 1), în care e divizat anul calendaristic. Lună siderală = perioadă de revenire a Lunii în dreptul aceleiași stele fixe. Lună sinodică = lunație. Lună solară = interval de timp egal cu a douăsprezecea parte din anul solar. 2. (Astron.) Interval de timp egal cu fiecare dintre cele 12 diviziuni ale anului calendaristic, cu o durată de 28 până la 31 de zile. ◊ Lună de miere = prima perioadă dintr-o căsătorie considerată a fi cea mai plăcută. ◊ Loc. adv. Pe lună = lunar (1). Cu luna = (închiriat sau angajat) cu plată lunară. Cu lunile sau luni de-a rândul, luni întregi, luni de zile = timp de mai multe luni (până într-un an). – Lat. luna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luncă
LÚNCĂ, lunci, s. f. 1. Șes de-a lungul unei ape curgătoare caracterizat prin soluri aluvionare și prin vegetație specifică; regiune inundabilă a unei văi. 2. Pădure formată din sălcii, răchită, anini, plopi etc. pe malurile unei ape curgătoare; zăvoi. – Din sl. lonka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luncet
LUNCÉT, lunceturi, s. n. Totalitate a luncilor din preajma unei ape curgătoare. – Luncă + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunculiţă
LUNCULÍȚĂ, lunculițe, s. f. Diminutiv al lui luncă; luncuță. – Luncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunculiță
LUNCULÍȚĂ, lunculițe, s. f. Diminutiv al lui luncă; luncuță. – Luncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luncuţă
LUNCÚȚĂ, luncuțe, s. f. Lunculiță. – Luncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luncuță
LUNCÚȚĂ, luncuțe, s. f. Lunculiță. – Luncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luneca
LUNECÁ, lúnec, vb. I. 1. Intranz. A-și pierde echilibru] călcând pe o suprafață lucioasă; a aluneca; p. ext. a cădea. 2. Intranz. A se mișca, a se deplasa cu ușurință, lin, fără zgomot; a se strecura ușor. ♦ (Despre păsări) A zbura lin, cu ușurință. ♦ (Despre mâncăruri sau băuturi) A se deplasa ușor pe gât; a se înghiți ușor, a aluneca. 3. Refl. Fig. (Înv.) A se lăsa ispitit, a se amăgi, a se înșela; a greși. – Lat. lubricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunecare
LUNECÁRE, lunecări, s. f. Acțiunea de a luneca. – V. luneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunecos
LUNECÓS, -OÁSĂ, lunecoși, -oase, adj. 1. Pe care se lunecă ușor; neted, lustruit. ♦ Care lunecă ușor. 2. Fig. (Rar) Nestatornic. – Luneca + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunecuş
LUNECÚȘ, (1) lunecușuri, s. n. 1. Loc (umed sau înghețat) pe care se lunecă. ♦ Ghețuș. 2. (Rar) Alunecare. – Luneca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunecuș
LUNECÚȘ, (1) lunecușuri, s. n. 1. Loc (umed sau înghețat) pe care se lunecă. ♦ Ghețuș. 2. (Rar) Alunecare. – Luneca + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunetă
LUNÉTĂ, lunete, s. f. 1. Instrument optic alcătuit din mai multe lentile (și prisme) dispuse într-un tub și servind, în astronomie, în topografie, în tehnica militară etc. la observarea obiectelor depărtate. 2. Dispozitiv de sprijinire a pieselor lungi și subțiri, în timpul prelucrării lor la strung. 3. Element arhitectonic de forma unei bolți semicilindrice care străpunge partea inferioară a unei cupole. – Din fr. lunette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunetă
LUNÉTĂ, -E, s. f. (Auto.) Geamul din spate al caroseriei unui automobil, montat în partea opusă parbrizului. – Din fr. lunette.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

lunetist
LUNETÍST, lunetiști, s. m. Trăgător specializat în folosirea armei cu lunetă. – Lunetă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lung
LUNG, -Ă, lungi, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care are o lungime mare, ale cărui capete sunt depărtate unul de altul. ◊ Expr. A avea mâna lungă (sau degete lungi) sau a fi lung de mână (sau de, în degete) = a avea obiceiul să fure, a fi hoț. A fi lung în (sau de) limbă sau a avea limbă lungă = a vorbi prea mult și, mai ales, a spune ce nu trebuie; a fi limbut. ♦ (Substantivat, f. pl.) Unde lungi. 2. De statură mare; înalt. ◊ Expr. A cădea cât este de lung = a cădea lungindu-se pe jos. 3. (Despre suprafețe) Care se întinde pe o distanță mare; p. ext. vast. 4. (Despre mâncăruri) Apos, diluat. ◊ Expr. Zeamă (sau ciorbă) lungă = a) mâncare slabă, fără gust, proastă; b) vorbire anostă, fără conținut. 5. Care durează mult timp; îndelungat. ◊ Silabă (sau vocală) lungă = silabă (sau vocală) care are o durată de pronunțare mai mare decât durata medie. ◊ Expr. Zile (sau ani) lungi = timp îndelungat (care s-a scurs greu). Vorbă lungă = vorbărie inutilă. II. Adv. Mult, îndelung; adânc. ◊ Expr. A se uita (sau a privi) lung (la cineva sau la ceva) = a privi mirat, nedumerit sau mult și atent, insistent, cu reproș (la cineva sau la ceva). III. S. n. (De obicei articulat) Lungime; întindere. ◊ Loc. adv. și prep. De-a (sau în) lung(ul) = în direcția lungimii; pe lângă, pe marginea...; de la un capăt la altul. ◊ Expr. In lung și în lat (sau larg) = în toate direcțiile, peste tot, pretutindeni. A nu-și cunoaște (sau vedea) lungul nasului = a fi obraznic. – Lat. longus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungan
LUNGÁN, -Ă, lungani, -e, s. m. și f. (Fam.) Persoană neobișnuit de înaltă (și slabă), om deșirat. – Lung + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungăreţ
LUNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lungăreți, -e, adj. Care are o formă alungită; mai mare în lungime decât în lățime; lunguieț. – Lung + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungăreț
LUNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lungăreți, -e, adj. Care are o formă alungită; mai mare în lungime decât în lățime; lunguieț. – Lung + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungi
LUNGÍ, lungesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) face mai lung; a (se) întinde în lungime. ◊ Expr. (Refl.) A i se lungi (cuiva) urechile (de foame) = a răbda de multă vreme de foame, a fi foarte flămând. A i se lungi (cuiva) ochii (sau căutătura) a drum = a fi dornic de a pleca (departe). A i se lungi (cuiva) nasul = a se obrăznici. (Tranz.) A lungi pasul = a merge mai repede, a se grăbi. ♦ Refl. (Fam.) A se înălța, a crește în înălțime. 2. Refl. (Fam.) A se întinde pe ceva; a se culca. 3. Tranz. A subția, a dilua (o mâncare, o băutură) pentru a mări cantitatea. 4. Tranz. și refl. A face să dureze sau a dura (mai) mult; a (se) mări, a (se) prelungi. ◊ Expr. (Tranz.) A (nu) lungi vorba = a (nu) vorbi mai mult decât trebuie, a (nu) lungi discuția. – Din lung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungime
LUNGÍME, lungimi, s. f. 1. Mărime fizică fundamentală care exprimă întinderea spațială a corpurilor sau fenomenelor; distanța dintre două puncte; dimensiunea cea mai mare a unui corp sau a unei suprafețe plane dreptunghiulare. ◊ Lungime de undă = distanță care separă într-o undă două puncte succesive aflate în aceeași fază de oscilație; spațiul parcurs de undă timp de o perioadă. 2. Timp cât durează ceva; interval mare de timp; durată. 3. (Inform.; în sintagma) Lungimea cuvântului = numărul de biți care compun un cuvânt. – Lung + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungire
LUNGÍRE, lungiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) lungi. ♦ Operație de deformare plastică efectuată pentru a mări lungimea unei piese prin micșorarea dimensiunilor transversale. 2. (Tehn.) Variație a lungimii unei bare sub acțiunea unor solicitări simple de întindere sau de compresiune. – V. lungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungiş
LUNGÍȘ s. n. (Pop.; în loc. și expr.) În (sau de) lungiș sau de-a lungișul = în lung, de-a lungul. În lungiș și în curmeziș = în toate direcțiile, pretutindeni. – Lung + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungiș
LUNGÍȘ s. n. (Pop.; în loc. și expr.) În (sau de) lungiș sau de-a lungișul = în lung, de-a lungul. În lungiș și în curmeziș = în toate direcțiile, pretutindeni. – Lung + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungit
LUNGÍT, -Ă, lungiți, -te, adj. (Despre ființe) Culcat, întins. ♦ (Despre obiecte) Alungit, prelung. – V. lungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungmetraj
LUNGMETRÁJ, lungmetraje, s. n. Film (care depășește o mie de m). [Pl. și: lungmetrajuri] – Lung + metraj (după fr. long-métrage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lungoare
LUNGOÁRE s. f. v. lingoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguieţ
LUNGUIÉȚ, -IÁȚĂ, lunguieți, -e, adj. Care este mai mare în lungime decât în lățime; ușor alungit; lungăreț. [Pr.: -gu-ieț] – Lung + suf. -uieț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguieț
LUNGUIÉȚ, -IÁȚĂ, lunguieți, -e, adj. Care este mai mare în lungime decât în lățime; ușor alungit; lungăreț. [Pr.: -gu-ieț] – Lung + suf. -uieț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguleţ
LUNGULÉȚ, -EÁȚĂ, lunguleți, -e, adj. Lunguț. – Lung + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguleț
LUNGULÉȚ, -EÁȚĂ, lunguleți, -e, adj. Lunguț. – Lung + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguţ
LUNGÚȚ, -Ă, lunguți, -e, adj. Diminutiv al lui lung; lunguieț. – Lung + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunguț
LUNGÚȚ, -Ă, lunguți, -e, adj. Diminutiv al lui lung; lunguieț. – Lung + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luni
LUNI, luni, s. f. Prima zi a săptămânii, care urmează după duminică. ♦ (Adverbial) în timpul zilei de luni; (în forma lunea) în fiecare luni. – Lat. *lunis (= lunae [dies]).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntraş
LUNTRÁȘ, -Ă, -luntrași, s. m. Bărbat care conduce o luntre; vâslaș, năier, barcagiu. – Luntre + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntraș
LUNTRÁȘ, -Ă, -luntrași, s. m. Bărbat care conduce o luntre; vâslaș, năier, barcagiu. – Luntre + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntrăşiţă
LUNTRĂȘÍȚĂ, luntrășițe, s. f. (Pop.) Femeie care conduce o luntre. ♦ Soția unui luntraș. – Luntraș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntrășiță
LUNTRĂȘÍȚĂ, luntrășițe, s. f. (Pop.) Femeie care conduce o luntre. ♦ Soția unui luntraș. – Luntraș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntre
LÚNTRE, luntri, s. f. Ambarcațiune cu fundul plat și cu prora și pupa înclinate, folosite pe ape fără valuri mari; barcă (cu vâsle). ◊ Expr. A se face (sau a se pune, a se așeza) luntre și punte = a încerca pe toate căile și prin toate mijloacele să obțină sau să realizeze ceva sau să împiedice realizarea a ceva. [Pl. și: luntre] – Lat. *lunter, -tris ( = linter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntri
LUNTRÍ, luntresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A pluti cu luntrea; a vâsli. – Din luntre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntricică
LUNTRICÍCĂ, luntricele, s. f. 1. Luntrișoară. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunzele acoperite cu peri, cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori galbene-purpurii, violacee sau alburii, dispuse în spice sau capitule (Oxytropis campestris). – Luntre + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntrişoară
LUNTRIȘOÁRĂ, luntrișoare, s. f. Diminutiv al lui luntre; luntricică, luntriță. – Luntre + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntrișoară
LUNTRIȘOÁRĂ, luntrișoare, s. f. Diminutiv al lui luntre; luntricică, luntriță. – Luntre + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntriţă
LUNTRÍȚĂ, luntrițe, s. f. (Pop.) Luntrișoară. – Luntre + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luntriță
LUNTRÍȚĂ, luntrițe, s. f. (Pop.) Luntrișoară. – Luntre + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunulă
LUNÚLĂ, lunule, s. f. 1. Figură geometrică formată din două arce de cerc având aceleași extremități și a căror convexitate e situată de aceeași parte. 2. (Anat.) Zonă albă, în formă de semilună, care se află la baza unghiei (la oameni). – Din fr. lunule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lunură
LUNÚRĂ, lunuri, s. f. Alterație a lemnului care constă în prezența, în cuprinsul zonei de duramen, a unuia sau a mai multor inele anuale de culoarea și cu proprietățile alburnului. – Din fr. lunure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lup
LUP, lupi, s. m. 1. Mamifer carnivor din familia canidelor, cu corpul de circa 150 cm lungime, acoperit cu blană sură, cu gâtul gros, cu capul mare, cu botul și urechile ascuțite și cu coada stufoasă (Canis lupus). ◊ Expr. Lup îmbrăcat în piele de oaie sau lup în pielea oii, se spune despre un om șiret, rău și prefăcut. A intrat lupu-n coșar = păzește-te de hoț. Vorbești de lup și lupul la ușă = vorbești despre cineva și acesta tocmai sosește. A da oile în paza lupului = a lăsa pe cineva la discreția dușmanilor, a hoților. A avea urechi de lup = a auzi bine. A închide lupul în stână = a-și aduce singur dușmani în casă sau în preajmă. A trăi ca lupul în pădure = a trăi la largul său. A înghiți (sau a mânca) ca (sau câf) lupul = a înghiți sau a mânca mult și cu lăcomie. A se duce (ca) pe gura lupului = a dispărea cu repeziciune. A se arunca în gura lupului = a se expune primejdiilor. A scăpa (ca) din gura lupului = a (se) salva dintr-o situație foarte grea. A scoate (sau a trage) ca din gura lupului = a salva un lucru aproape pierdut. Foame de lup = foame mare. ♦ Fig. Om hrăpăreț și crud. 2. Compuse: lupul-bălții = (Iht.) știucă; lup-de-mare = a) numele unei specii de focă; fig. marinar experimentat, încercat; b) specie de pasăre acvatică de mărimea unui uliu, de culoare brun-întunecat, cu partea ventrală albă în timpul iernii, care cuibărește în ținuturile nordice (Stercorariuspomarinus);(Iht.) lavrac; d) pește teleostean marin lung de circa 1 m, cu dinți puternici (Anarchichas lupus); lupul-vrăbiilor = pasăre cu spinarea cenușie, cu aripile și cu coada de culoare neagră; sfrâncioc (Lanius excubitor); lupid-albinelor = gândăcel carnivor, frumos colorat cu negru, negru-albăstmi și roșu, care trăiește pe flori (Trichodes apiarius). 3. Buștean susținut de o capră deasupra jilipului, folosit ca frână pentru reducerea vitezei lemnelor. 4. (Text.; în sintagmele) Lup amestecător = mașină de destrămat și de amestecat materia primă, care formează amestecul de fibre în filaturile de lână și de vigonia. Lup bătător = mașină de lucru folosită în filaturile de bumbac, care execută destrămarea și curățarea de impurități a bumbacului desfoiat în prealabil. Lup destrămător = mașină de lucru folosită în filaturile de lână și de vigonia pentru destrămarea firelor și a țesăturilor, în vederea recuperării fibrelor și a reintroducerii lor în amestec. – Lat. lupus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupan
LUPÁN, -Ă, lupani, -e, s. m., adj. (Reg.) 1. S. m. Pui de lup (1). 2. Adj. (Despre animale) Care este de culoarea blănii lupului; sur, cenușiu. – Lup + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupanar
LUPANÁR, lupanare, s. n. Bordel. – Din fr., lat. lupanar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupă
LÚPĂ, lupe, s. f. 1. Instrument optic alcătuit dintr-o lentilă convergentă sau dintr-un ansamblu convergent de lentile care, fiind așezate în fața unui obiect, dau o imagine mărită a acestuia. 2. (Siderurgie) Bucată de oțel buretos amestecat cu zgură, obținută prin anumite procedee metalurgice. – Din fr. loupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupărie
LUPĂRÍE, lupării, s. f. (Rar) Mulțime de lupi. – Lup + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupercalia
Lupercalia, serbări romane, celebrate anual în cinstea zeului Faunus Lupercus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lupercalii
LUPERCÁLII s. f. pl. Serbări religioase anuale, care se celebrau la Roma, la 15 februarie în cinstea lui Pan, zeul păstorilor și al țarinilor. – Din lat. Lupercalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupercalii
Lupercalii = Lupercalia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lupercus
Lupercus, străveche divinitate italică, identificată de către greci cu zeul Pan (v. Pan).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lupesc
LUPÉSC, -EÁSCĂ, lupești, adj. Care aparține lupului; ca lupul, ca de lup, ca al lupului; fig. cu lăcomie. – Lup + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupeşte
LUPÉȘTE adv. Ca lupul, în felul lupului. ♦ Fig. Cu lăcomie. – Lup + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupește
LUPÉȘTE adv. Ca lupul, în felul lupului. ♦ Fig. Cu lăcomie. – Lup + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupin
LUPÍN s. m. Gen de plante erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze compuse din foliole înguste alungite și cu flori albastre, galbene sau albe, cultivate ca furaj, ca plante ornamentale sau ca îngrășământ verde (Lupinus). – Din fr. lupin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luping
LÚPING s. n. v. looping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupinoză
LUPINÓZĂ, lupinoze, s. f. Intoxicație la unele animale (rumegătoare, cai etc.) provocată de consumul unor specii de plante din genul Lupinus, manifestată prin febră, icter, diaree, tulburări nervoase etc. – Din fr. lupinose, germ. Lupinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupiu
LUPÍU, -ÍE, lupii, adj. (Rar; despre blana sau părul unor animale) Care are culoarea părului de lup. – Lup + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupoaică
LUPOÁICĂ, lupoaice, s. f. Femela lupului; lupoaie (1). – Lup + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupoaie
LUPOÁIE, lupoaie, s. f. 1. (Înv. și reg.) Lupoaică. 2. Plantă erbacee parazită, fără clorofilă, cu flori albăstrui sau albe-gălbui, cu frunze mici ca niște solzi, dăunătoare culturilor de floarea-soarelui, porumb, cânepă, tutun etc., din care își extrage hrana, provocând reducerea recoltelor (Orobanche ramosa). – Lup + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupoi
LUPÓI, lupoi, s. m. (Fam) Augmentativ al lui lup; lup mare sau bătrân. – Lup + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupoid
LUPOÍD, -Ă, lupoizi, -de, adj. (Med.) Asemănător cu lupusul. [Pr.: -po-id] – Din fr. lupoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupon
LUPÓN, (2) lupoane, s. n. 1. Țesătură sintetică care imită blana de lup. 2. Palton, haină confecționată din lupon (1). – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupta
LUPTÁ, lupt, vb. I. 1. Refl. recipr. A se bate corp la corp cu cineva. 2. Refl. recipr. și intranz. A se război, a purta război, a fi în război cu cineva. ◊ Expr. (Refl. recipr.) Se luptă ziua cu noaptea = se face ziuă. 3. Refl. și intranz. Fig. A se împotrivi, a se strădui să învingă o greutate, un obstacol. 4. Intranz. Fig. A se strădui să obțină ceva. – Lat. luctare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptaci
LUPTÁCI, luptace, s. n. Voloc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptare
LUPTÁRE, luptări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) lupta; luptă. – V. lupta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptaş
LUPTÁȘ, luptași, s. m. (Înv. și reg.) Luptător. – Luptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptaș
LUPTÁȘ, luptași, s. m. (Înv. și reg.) Luptător. – Luptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptă
LÚPTĂ, lupte, s. f. 1. Înfruntare, bătaie între două (sau mai multe) persoane (de obicei fără folosirea armelor), care caută să se învingă una pe alta (sau unele pe altele). ◊ Luptă dreaptă = luptă (1) corp la corp, fără arme și fără vicleșuguri. ♦ (La pl.) Ramură sportivă în care se întrec, după anumite reguli, doi luptători. ◊ Lupte clasice (sau greco-romane) = formă de lupte în care procedeele tehnice reglementare se aplică numai la partea superioară a corpului (de la linia de centură în sus). Lupte libere = formă de lupte la care procedeele tehnice se aplică la oricare dintre părțile corpului, putând fi executate și cu ajutorul picioarelor. 2. Ciocnire armată între două forțe inamice; bătălie. ♦ Fig. Efortul a doi adversari sau a două puteri rivale pentru a-și impune voința. ◊ Luptă de clasă = (în teoria marxist-leninistă) luptă desfășurată (pe plan economic, politic și ideologic) între clase cu interese fundamentale opuse. 3. Efort depus de cineva pentru a învinge o greutate, o nevoie sau pentru a se apăra. 4. Străduință depusă de cineva pentru a combate o idee, o concepție, o deprindere; combatere. – Lat. lucta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luptător
LUPTĂTÓR, -OÁRE, luptători, -oare, s. m. și f. Persoană care (se) luptă; combatant, militant. ♦ (La m.) Sportiv care practică luptele (libere sau clasice). – Lupta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lupus
LÚPUS s. n. Complex de afecțiuni de etiologie variată, cauzând leziuni ale pielii și ale mucoaselor, cu un caracter cronic evolutiv. – Din fr. lupus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lurex
LÚREX s. n. Bandă fină de aur, argint sau cupru aurit, folosită în anumite țesături; țesătură sau tricot realizate cu această bandă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lusitan
LUSITÁN, -Ă, lusitani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Veche populație iberică din sud-vestul Peninsulei Iberice, supusă de romani; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține Lusitaniei (sau, p. gener.. Portugaliei) ori populației ei, privitor la Lusitania (sau, p. gener., la Portugalia) ori la populația ei. – Din fr. Lusitains.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lusitanian
LUSITANIÁN, -Ă, lusitanieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Al treilea etaj al jurasicului superior, caracterizat prin amoniți. 2. Adj. Care aparține lusitanianului, specific lusitanianului, care se referă la această perioadă. [Pr.: -ni-an] – Din fr. lusitanien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustragerie
LUSTRAGERÍE, lustragerii, s. f. Atelier unde se curăță și se lustruiește încălțămintea. – Lustragiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustragiu
LUSTRAGÍU, lustragii, s. m. Persoană care curăță și lustruiește încălțămintea; văcsuitor. – Lustru^1 + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustră
LÚSTRĂ, lustre, s. f. Lampă ornamentală, cu mai multe brațe, suspendată de plafonul unei încăperi. [Var.: (înv.) lústru s. n.] – Din fr. lustre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustrin
LUSTRÍN s. n. Țesătură subțire de mătase (naturală sau artificială) sau de bumbac, având un luciu specific. [Var.: lustrínă s. f.] – Din fr. lustrine, it. lustrino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustrină
LUSTRÍNĂ s. f. v. lustrin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustru
LÚSTRU^1 s. n. Strălucire naturală sau obținută prin procedee artificiale a suprafeței unui obiect; luciu. ◊ Expr. Sărăcie cu lustru = sărăcie mare, sărăcie lucie. ♦ Aspect lucios pe care îl capătă unele obiecte, stofe etc. din cauza uzării. ♦ Luciu imprimat fețelor obiectelor de încălțăminte printr-o prelucrare corespunzătoare. ♦ Fig. (Peior.) Spoială, strălucire aparentă; superficialitate. – Din fr. lustre, it. lustro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustru
LÚSTRU^2, lustri, s. m. Interval de cinci ani. – Din fr. lustre, lat. lustrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustru
LÚSTRU^3 s. n. v. lustră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustrui
LUSTRUÍ, lustruiesc, vb. IV. Tranz. A da lustru^1 (prin frecare), a face să lucească, să sclipească suprafața unui obiect. ◊ Mașină de lustruit = mașină pentru lustruirea mecanizată a pieilor. Piatră de lustruit = piatră de fildeș, de agat sau de onix, de forma unei lopățele sau a unui pinten, prevăzută cu un mâner de lemn, care servește la lustruirea aurului sau a vopselei aplicate pe marginile foilor la cărți și la reviste. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) găti, a (se) ferchezui; p. ext. a (se) pune într-o lumină favorabilă; a (se) lăuda. – Lustru^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustruială
LUSTRUIÁLĂ, lustruieli, s. f. 1. Lustruire; p. ext. lustru^1. 2. Fig. Aparență de cultură, de civilizație; spoială. – Lustrui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustruire
LUSTRUÍRE, lustruiri, s. f. Acțiunea de a (se) lustrui; lustruială. ♦ Spec. Operație de prelucrare fină, cu ajutorul unor abrazivi, a suprafeței unor corpuri metalice sau nemetalice, pentru a-i da un aspect lucios în vederea înfrumusețării, măririi rezistenței la coroziune și a îmbunătățirii ei. – V. lustrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustruit
LUSTRUÍT^2, -Ă, lustruiți, -te, adj. Cu lustru^1; lucios. ♦ Fig. (Peior.) Cu o spoială sau o strălucire aparentă; meșteșugit, căutat, artificial. – V. lustrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustruitor
LUSTRUITÓR, -OÁRE, lustruitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care efectuează operația de lustruire. 2. S. n. Instrument confecționat din oțel sau din bronz cromat, cu mâner de lemn, care servește în legătorie la lustruirea legăturilor de piele. [Pr.: -iru-i-] – Lustrui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lustruît
LUSTRUÍT^1 s. n. Faptul de a lustrui. – V. lustrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luş
LUȘ, -Ă, luși, -e, adj. (Fam.) Sașiu. – Din fr. louche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luș
LUȘ, -Ă, luși, -e, adj. (Fam.) Sașiu. – Din fr. louche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luşa
LUȘÁ, lușez, vb. I. Intranz. (Despre oameni) A privi sașiu. – Din fr. loucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lușa
LUȘÁ, lușez, vb. I. Intranz. (Despre oameni) A privi sașiu. – Din fr. loucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lut
LUT, (3) luturi, s. n. 1. Rocă sedimentară, galbenă sau cafenie, formată din amestec de argilă și nisip fin, friabilă în stare uscată și plastică în stare umedă, folosită în olărie, în construcții și în sculptură; argilă. ◊ Lut verde = argilă de culoare verde, folosită pentru tras brâie la casele țărănești. ◊ Expr. A fi ca lutul în mâna olarului = (despre oameni) a fi lipsit de personalitate, a se lăsa influențat.Pământ. ♦ Fig. Cadavru. 3. Varietate de lut (1). – Lat. lutum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutărie
LUTĂRÍE, lutării, s. f. Loc, groapă de unde se scoate sau din care s-a scos lut. – Lut + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luteină
LUTEÍNĂ s. f. Progesteron. – Din fr. lutéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luteran
LUTERÁN, -Ă, luterani, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de luteranism, privitor la luteranism. 2. S. m. și f. Adept al luteranismului. – Din lat. lutheranus, germ. Lutheraner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luteranism
LUTERANÍSM s. n. Doctrină a protestantismului german, întemeiată în sec. XVI de Martin Luther, care consideră esențială pentru mântuire numai credința și proclamă autoritatea exclusivă a Bibliei, recunoscând numai două Taine: Botezul și Împărtășania. – Din fr. luthéranisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luteţian
LUTEȚIÁN, -Ă, lutețieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al eocenului, ale cărui depozite caracteristice conțin faună de numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, echinide etc. 2. Adj. Care aparține lutețianului (1), privitor la lutețian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. lutétien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutețian
LUTEȚIÁN, -Ă, lutețieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al eocenului, ale cărui depozite caracteristice conțin faună de numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, echinide etc. 2. Adj. Care aparține lutețianului (1), privitor la lutețian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. lutétien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luteţiu
LUTÉȚIU s. n. Element chimic trivalent din familia lantanidelor. – Din fr. lutécium, germ. Lutetium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutețiu
LUTÉȚIU s. n. Element chimic trivalent din familia lantanidelor. – Din fr. lutécium, germ. Lutetium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luth
LUTH, luthuri, s. n. Vechi instrument muzical cu coarde, asemănător cu lăuta. [Pr.: lut] – Din fr. luth. Cf. it. liuto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutier
LUTIÉR, lutieri, s. m. Meșteșugar specializat în construirea și repararea instrumentelor muzicale cu coarde. [Pr.: -ti-er] – Din fr. luthier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutist
LUTÍST, -Ă, lutiști, -ste, s. m. și f. Instrumentist care cânta din luth. – Din fr. luthiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutişor
LUTIȘÓR s. n. 1. Diminutiv al lui lut. 2. Argilă care conține hidroxizi de fier sau de mangan, colorată în galben, roșu sau brun, folosită în pictură; pămânțel. – Lut + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutișor
LUTIȘÓR s. n. 1. Diminutiv al lui lut. 2. Argilă care conține hidroxizi de fier sau de mangan, colorată în galben, roșu sau brun, folosită în pictură; pămânțel. – Lut + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutos
LUTÓS, -OÁSĂ, lutoși, -oase, adj. Care conține lut, care are culoarea sau consistența lutului; argilos. – Lut + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutră
LÚTRĂ, lutre, s. f. (Zool.) Vidră. – Din fr. loutre, lat. lutra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutru
LÚTRU s. n. Blană de vidră. – Din fr. loutre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lutui
LUTUÍ, lutuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A lipi cu lut; a murui. – Lut + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luţarnă
LUȚÁRNĂ s. f. v. lucernă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luțarnă
LUȚÁRNĂ s. f. v. lucernă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luţernă
LUȚÉRNĂ s. f. v. lucernă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luțernă
LUȚÉRNĂ s. f. v. lucernă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lux
LUX^1, lucși, s. m. Unitate de măsură a iluminării, egală cu iluminarea unei suprafețe care primește un flux luminos de un lumen repartizat uniform pe o arie de un metru pătrat. – Din fr. lux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lux
LUX^2 s. n. Nivel de viață excesiv de costisitor. ♦ Fast, eleganță, somptuozitate, splendoare. ◊ Loc. adj. De lux = a) extrem de confortabil; care nu reprezintă un lucru de primă necesitate; elegant, somptuos; b) de calitate superioară, de prim rang; select; c) care are articole de calitate superioară și de rafinament. Magazin de lux. ◊ Expr. A face lux = a duce o existență fastuoasă, foarte costisitoare; spec. a se îmbrăca extrem de elegant și de costisitor. – Din fr. luxe, lat. luxus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxa
LUXÁ, luxez, vb. I. Tranz. A-și deplasa un os de la locul lui; a-și scrânti o mână, un picior etc. – Din fr. luxer, lat. luxare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxare
LUXÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a luxa și rezultatul ei; luxație. – V. luxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxaţie
LUXÁȚIE, luxații, s. f. Deplasare a extremității articulare a unui os din poziția normală față de articulația din care face parte, care provoacă o durere vie și pierderea capacității funcționale; scrântitură, luxare. – Din fr. luxation, lat. luxatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxație
LUXÁȚIE, luxații, s. f. Deplasare a extremității articulare a unui os din poziția normală față de articulația din care face parte, care provoacă o durere vie și pierderea capacității funcționale; scrântitură, luxare. – Din fr. luxation, lat. luxatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxemburghez
LUXEMBURGHÉZ, -Ă, luxemburghezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Luxemburgului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Luxemburgului sau luxemburghezilor (1), privitor la Luxemburg ori la luxemburghezi. – Luxemburg (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxmetru
LUXMÉTRU, luxmetre, s. n. Instrument fotometric pentru măsurarea iluminării. – Din fr. luxmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxon
LUXÓN, luxoni, s. m. (Fiz.) Particulă elementară ipotetică, a cărei viteză ar fi egală cu viteza luminii. – Din engl. luxon.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

luxos
LUXÓS, -OÁSĂ, luxoși, -oase, adj. Fastuos, somptuos; bogat. ♦ (Despre oameni) Care se îmbracă elegant, care face lux^2, care poartă lucruri scumpe. – Lux^2 + suf. -os. Cf. fr. luxueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxură
LUXÚRĂ, luxuri, s. f. (Livr.) Viciu al celor ce se dedau fără reținere plăcerilor senzuale; desfrânare, concupiscență. [Var.: luxúrie s. f.] – Din fr. luxure, lat. luxuria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxuriant
LUXURIÁNT, -Ă, luxurianți, -te, adj. (Despre vegetație) Extrem de abundent. [Pr.: -ri-ant] – Din fr. luxuriant, lat. luxurians, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxurianţă
LUXURIÁNȚĂ s. f. (Rar) Abundență, bogăție. [Pr.: -ri-an-] – Din fr. luxuriance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxurianță
LUXURIÁNȚĂ s. f. (Rar) Abundență, bogăție. [Pr.: -ri-an-] – Din fr. luxuriance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxurie
LUXÚRIE s. f. v. luxură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

luxurios
LUXURIÓS, -OÁSĂ, luxurioși, -oase, adj. (Livr.) Desfrânat, lasciv, concupiscent. [Pr.: -ri-os] – Din fr. luxurieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

lyaeus
Lyaeus, denumire purtată de zeul Bacchus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lycaon
Lycaon 1. Fiul lui Pelasgus și rege al Arcadiei. Lycaon era vestit, atît el cît și cei cincizeci de fii ai săi, pentru mîrșăvia sa, care devenise celebră. Vrînd să se-ncredințeze de ceea ce se zvonea, părintele zeilor i-a cerut odată găzduire. Lycaon l-a primit și l-a ospătat la masă cu carne de om. El voia să se convingă dacă avea într-adevăr de-a face cu un zeu și dacă acesta e în stare să ghicească ce bucate are dinainte. Mînios de această fărădelege, Zeus îl transformă, drept pedeapsă, pe Lycaon într-un lup (sau, după altă versiune, îl ucide cu trăsnetul său). 2. Fiul lui Ares și al Pyrenei. A fost ucis de către Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lycius
Lycius, denumire purtată de zeul Apollo, care avea un templu și un oracol la Patara, în Lycia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lycomedes
Lycomedes, regele dolopilor, la curtea căruia a stat ascuns o vreme Achilles, deghizat în haine femeiești (v. și Achilles). Cînd Theseus se exilează și e silit să părăsească Athena, el caută refugiu la curtea lui Lycomedes. Fie din lăcomie, vrînd să-și însușească bunurile pe care le adusese Theseus cu sine, fie din gelozie pentru faima și dragostea de care se bucura eroul, Lycomedes l-a ucis în mod perfid, îmbrîncindu-l într-o prăpastie din înaltul unei stînci.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lycurgus
Lycurgus 1. Unul dintre urmașii lui Arcas și rege al Arcadiei. Era bunicul Atalantei. 2. Fiul lui Dryas și rege al tracilor. Fiindcă a refuzat să-l găzduiască pe Dionysus în timpul peregrinărilor acestuia și a interzis și celebrarea cultului său, Lycurgus a fost pedepsit de către zeu, care i-a luat mințile.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lycus
Lycus 1. Rege al Boeoției și frate cu Nycteus. Atît Lycus cît și soția lui, Dirce, au fost uciși de către fiii Antiopei drept pedeapsă pentru că au persecutat-o pe aceasta din urmă (v. și Antiope). 2. Proroc vestit, fiul lui Pandion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lynceus
Lynceus 1. Unul dintre cei cincizeci de fii ai lui Aegyptus, căsătorit cu Hypermnestra. Hypermnestra a fost singura dintre danaide care, nesocotind porunca tatălui ei, și-a cruțat soțul și nu l-a omorît în noaptea nunții, așa cum au făcut celelalte surori ale ei. Lynceus îl ucide mai tîrziu pe Danaus, împlinind în felul acesta oracolul. Cu Hypermnestra, Lynceus a avut un fiu, Abas. 2. Fiul lui Aphareus și frate cu Idas. Era vestit pentru vederea sa pătrunzătoare. A luat parte la vînătoarea mistrețului din Calydon, la expediția argonauților și s-a luptat alături de fratele său împotriva dioscurilor, pentru mîna fiicelor lui Leucippus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

lyncus
Lyncus, rege al Scythiei. A fost transformat de către Demeter într-un linx, drept pedeapsă pentru că a încercat să-l ucidă pe Triptolemus, care venise la el în scopuri pașnice – să-l învețe cum se cultivă cerealele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

m
M, m, s. m. 1. A șaisprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană sonantă ocluzivă nazală bilabială). [Pr.: em, me, mî – Pl. și: (1, n.) m-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

m
M (Scris cu majusculă) Simbol matematic pentru numărul 1000, în sistemul roman de scriere a numerelor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mac
MAC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul rațelor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mac
MAC^2, maci, s. m. 1. Numele mai multor plante din familia papaveraceelor, cu flori de obicei roșii și cu semințe mărunte, uleioase, închise într-o capsulă (Papaver); din fructele uneia dintre specii se extrage opiul, iar semințele ei se folosesc în alimentație. ♦ P. restr. Sămânța macului (1), folosită în alimentație. 2. Compuse: mac-cornut = plantă erbacee păroasă cu flori roșii, având la baza fiecărei petale o pată neagră (Glaucium corniculatum); (reg.) macul-ciorii = zămoșiță. – Din bg. mak, sb. mak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maca
MACÁ s. f. (Înv.) Numele unui joc de cărți; bacara. – Din fr., it. macao.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macabe
MACABÉ s. n. Varietate de struguri albi cu bob mare și rotund. ◊ (Adjectival) Struguri macabe. – Din fr. maccabéo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macabru
MACÁBRU, -Ă, macabri, -e, adj. 1. Care se referă la moarte sau la morți, care amintește de moarte. 2. Care inspiră groază; înfiorător, sinistru. – Din fr. macabre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macac
MACÁC, macaci, s. m. Numele mai multor specii de maimuțe mici, cu capul turtit și cu coada (de obicei) scurtă, care trăiesc în sud-estul Asiei (Macacus); animal care aparține uneia dintre aceste specii. – Din fr. macaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macadam
MACADÁM, macadamuri, s. n. Îmbrăcăminte rutieră formată din mai multe straturi succesive de piatră spartă; drum pavat astfel. – Din fr. macadam, germ. Makadam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macadamiza
MACADAMIZÁ, macadamizez, vb. I. Tranz. (Rar) A pietrui un drum cu macadam. – Din fr. macadamiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macadău
MACADẮU s. m. v. măgădău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macagiu
MACAGÍU, macagii, s. m. (Ieșit din uz) Muncitor (în special de la căile ferate) care se ocupă cu manevrarea și întreținerea macazurilor; acar. – Macaz + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macairodus
MACAIRÓDUS, macairoduși, s. m. Animal carnivor fosil din familia felidelor, cu caninii foarte dezvoltați, care a trăit din pliocen până la sfârșitul cuaternarului (Machairodus). [Pr.: -ca-i-] – Din lat. Machairodus, denumirea științifică a animalului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macamă
MACÁMĂ, macame, s. f. (Rar) Gen literar arab, în care versurile alternează cu proza ritmată. – Din germ. Makame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macara
MACARÁ, macarale, s. f. Dispozitiv sau sistem tehnic construit pe principiul scripeților, cu care se ridică (și se deplasează) greutăți (mari) pe distanțe scurte. – Din tc. makara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaragist
MACARAGIST, -Ă, macaragiști, -ste, s. m. și f. (Rar la f.) Macaragiu. – Macaragiu + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaragita
MACARAGI'TÁ, macaragițe, s. f. (Rar) Muncitoare la o macara. – Macaragiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaragiţă
MACARAGÍȚĂ, macaragițe, s. f. (Rar) Muncitoare la o macara. – Macaragiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaragiță
MACARAGÍȚĂ, macaragițe, s. f. (Rar) Muncitoare la o macara. – Macaragiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaragiu
MACARAGIU, macaragii, s. m. Muncitor care manevrează o macara; macaragist. – Macara + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macareu
Macareu = Macareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

macareus
Macareus 1. Rege din Lesbos și tatăl Issei (v. și Issa 2). 2. Fiul lui Aeolus. S-a sinucis o dată cu sora sa, Canace, pentru care nutrea o dragoste incestuoasă (v. și Canace).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

macaria
Macaria, fiica lui Heracles și a Deianirei. După moartea tatălui său, Macaria i-a însoțit pe heraclizi în peregrinările lor. Cum un oracol prezisese că aceștia îl vor învinge pe Eurystheus numai cu prețul unei jertfe omenești, ea s-a oferit de bunăvoie să fie sacrificată, pentru a obține victoria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

macaroană
MACAROÁNĂ, macaroane, s. f. (Mai ales la pl.) Pastă făinoasă de fabricație industrială, în formă de tuburi lungi și subțiri (goale pe dinăuntru). – Din ngr. makarónia. Cf. it. maccherone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaronadă
MACARONÁDĂ, macaronade, s. f. (Rar) Poezie în stil macaronic. – Macaron[ic] + suf. -adă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaronar
MACARONÁR, macaronari, s. m. (Fam.) Italian. – Macaroană + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaronic
MACARÓNIC, -Ă, macaronici, -ce, adj. (Livr.; despre versuri, poezii, stil etc.) În care cuvintele limbii naționale sunt amestecate cu cuvinte latinești sau capătă o terminație latinească. – Din fr. macaronique. Cf. it. maccheronico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaronism
MACARONÍSM s. n. 1. Mișcare literară din sec. XVI-XVII care parodia și satiriza pedantismul moravurilor cavalerești într-un stil burlesc plin de cuvinte latine și latinizate ridicol. 2. Ansamblu de aspecte care caracterizează macaronismul. 3. Apartenență la macaronism. – Din fr. macaronisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macat
MACÁT, macaturi, s. n. (Pop.) Cuvertură de lână, de bumbac etc. (cu desene); scoarță sau covor care se pune pe pereți. [Pl. și: macate] – Din tc. makat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macaz
MACÁZ, macazuri, s. n. Dispozitiv montat la bifurcarea a două linii de tren, tramvai sau metrou pe firul electric aerian, care permite trecerea vehiculului de pe o linie pe alta; porțiunea de șină mobilă care se deplasează cu ajutorul acestui dispozitiv; ac. ◊ Expr. (Fam.) A schimba macazul = a) a îndrepta în altă direcție cursul unor evenimente; b) a-și schimba atitudinea față de cineva sau de ceva; a-și schimba părerile, concepțiile etc. – Din tc. makas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macedonean
MACEDONEÁN, -Ă, macedoneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Macedoniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Macedoniei sau macedonenilor (1), privitor la Macedonia ori la macedoneni. – Macedonia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macedoneancă
MACEDONEÁNCĂ, macedonence, s. f. Femeie care face parte din populația Macedoniei sau este originară de acolo. – Macedonean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macedoromân
MACEDOROMẤN, -Ă, macedoromâni, -e, s. m., adj. Aromân. – Macedo[nean] + român.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macedoromâncă
MACEDOROMẤNCĂ, macedoromânce, s. f. Aromâncă. – Macedoromân + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macera
MACERÁ, macerez, vb. I. Tranz. A ține un corp solid (plante, fructe, flori etc.) vreme îndelungată într-un solvent pentru a-i dizolva părțile solubile. ♦ Refl. A elimina particulele solubile prin menținerea îndelungată într-un solvent. – Din fr. macérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macerare
MACERÁRE, macerări, s. f. Acțiunea de a (se) macera; macerație. – V. macera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macerat
MACERÁT, -Ă, macerați, -te, adj. Care a fost supus macerării, care a suferit un proces de macerare. – V. macera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macerator
MACERATÓR, maceratoare, s. n. Recipient folosit pentru macerare. – Din fr. macérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maceraţie
MACERÁȚIE, macerații, s. f. Macerare; p. ext. proces suferit de un corp solid supus macerării. – Din fr. macération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macerație
MACERÁȚIE, macerații, s. f. Macerare; p. ext. proces suferit de un corp solid supus macerării. – Din fr. macération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macferlan
MACFERLÁN, macferlane, s. n. (Înv.) Pardesiu bărbătesc (larg și) fără mâneci, cu două deschizături pentru brațe și cu o pelerină scurtă pe umeri. – Din fr. macfarlane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mach
MACH, machi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru viteza mișcării fluidelor, utilizată în aerodinamică și în tehnica rachetelor, egală cu 340 m/s. ◊ Numărul lui Mach = raport între viteza unui proiectil, avion etc. într-un fluid și aceea a sunetului. [Pr.: mah] – Din engl., fr. mach.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machaon
Machaon, fiul lui Asclepius și frate cu Podalirius. Atît el cît și fratele său moșteniseră de la părintele lor priceperea în arta tămăduirii. Machaon s-a numărat printre pretendenții la mîna Helenei și a participat apoi la războiul troian, vindecînd răniții. Printre cei tămăduiți de el se numără Philoctetes, Menelaus și Telephus. Machaon a fost unul dintre ostașii greci închiși în pîntecele calului de lemn și a participat la masacrul dezlănțuit cu ocazia capturării Troiei. A murit ucis de mîna lui Eurypylus, fiul lui Telephus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

macheta
MACHETÁ, machetez, vb. I. Tranz. A concepe și executa macheta unui obiect, a unui proiect etc. – Din machetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machetare
MACHETÁRE, machetări, s. f. Acțiunea de a macheta. – V. macheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machetat
MACHETÁT, -Ă, machetați, -te, adj. (Despre lucrări de urbanistică, piese tehnice, opere de artă etc.) Care a fost prezentat sub formă de machetă. – V. macheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machetator
MACHETATÓR, -OÁRE, machetatori, -oare, s. m. și f. Machetist. – Macheta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machetă
MACHÉTĂ, machete, s. f. Reproducere, de obicei la scară redusă, a unei lucrări de urbanistică, a unei piese tehnice, a unei opere de artă etc. ♦ Text integral sau fragmentar al unei opere (științifice), destinat discuției înainte de publicare. – Din fr. maquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machetist
MACHETÍST, -Ă, machetiști, -ste, s. m. și f. Persoană care concepe și execută o machetă; machetator. – Din fr. maquettiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machia
MACHIÁ, machiez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) farda (minuțios, cu artă); a(-și) face machiajul (pentru scenă). [Pr.: -chi-a] – Din fr. maquiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiaj
MACHIÁJ, machiaje, s. n. Acțiunea de a (se) machia și rezultatul ei; machiere. [Pr.: -chi-aj] – Din fr. maquillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiat
MACHIÁT, -Ă, machiați, -te, adj. Fardat (minuțios, cu artă). [Pr.: -chi-at] – V. machia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiavelic
MACHIAVÉLIC, -Ă, machiavelici, -ce, adj. Care este lipsit de onoare și de scrupule; perfid, viclean. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. machiavélique, it. machiavellico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiavelism
MACHIAVELÍSM, (2) machiavelisme, s. n. 1. Sistemul politic al lui Machiavelli. 2. Comportare, acțiune vicleană, perfidă; perfidie, machiaverlâc, rea-credință. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. machiavélisme, it. machiavellismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiaverlâc
MACHIAVERLẤC, machiaverlâcuri, s. n. (Înv.) Machiavelism. [Pr.: -chi-a-] – Machiavelli (n. pr.) + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machiere
MACHIÉRE, machieri, s. f. Acțiunea de a (se) machia; machiaj. [Pr.: -chi-e-] – V. machia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machieur
MACHIEUR, -EUZĂ, machieuri, -euze, s. m. și f. Persoană care execută machiaje, specialist în machiaj. [Pr.: -chi'ör] – Din fr. maquilleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machinaţie
MACHINÁȚIE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machinație
MACHINÁȚIE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machinaţiune
MACHINAȚIÚNE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machinațiune
MACHINAȚIÚNE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machism
MACHÍSM^1 s. n. (Fil.) Empiriocriticism. [Pr.: mahism] – Din rus. mahizm, germ. Machismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machism
MACHÍSM^2, (2) machisme, s. n. 1. Ideologie bazată pe ideea că bărbatul domină din punct de vedere social femeia și că, în această calitate de stăpân, are dreptul la privilegii. 2. Atitudine, comportament, faptă în conformitate cu această ideologie. [Pr.: -čism] – Din fr. machisme, sp. machismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machist
MACHÍST^1, -Ă, machiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține machismului^1, privitor la machism^1. 2. S. m. și f. Adept al machismului^1. [Pr.: mahist] – Din rus. mahist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machist
MACHÍST^2, -Ă, machiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la machism^2. 2. S. m. și f. Adept al machismului^2. [Pr.:-čist] – Din fr. machiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

machmetru
MACHMÉTRU, machmetre, s. n. Aparat pentru măsurarea vitezei avioanelor cu reacție. [Pr.: mah-] – Din fr. machmètre, engl. machmeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macho
MÁCHO, macho, s. m. Bărbat care dă dovadă de machism. [Pr.: -čo], – Din sp., fr. macho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macioală
MACIOÁLĂ, macioale, s. f. (Reg.) 1. Femeie proastă, urâtă. 2. Vacă sau oaie slabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maclă
MÁCLĂ, macle, s. f. Formă de cristalizare în care două sau mai multe cristale se alipesc sau se întrepătrund, alcătuind o simetrie față de un plan sau un ax; cristal format în acest fel. – Din fr. macle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macmahon
MACMAHÓN, macmahoane, s. n. (Înv.) Șpriț^1. – Din n. pr. Mac Mahon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrame
MACRAMÉ s. n. v. macrameu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrameu
MACRAMÉU, macrameuri, s. n. Dantelă făcută din fire groase de ață din bumbac mercerizat, împletite și înnodate. [Var.: macramé s. n.] – Din fr. macramé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macro
MACRO^1- Element de compunere însemnând „mare”, care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din fr. macro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macro
MACRÓ^2 s. n. v. macrou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobian
MACROBIÁN, -Ă, macrobieni, -e, adj. (Biol.; despre ființe) Longeviv; (rar) macrobit. [Pr.: -bi-an] – Din fr. macrobien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobie
MACROBÍE s. f. (Biol.) Longevitate. [Pr.: -bi-e] – Din fr. macrobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobiotic
MACROBIÓTIC, -Ă, macrobiotici, -ce, adj. 2. De macrobiotică. ♦ (Despre organisme) Longeviv. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Makrobiotik, fr. macrobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobiotic
MACROBIÓTIC, -Ă, macrobiotici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. (Rar) Disciplină medicală bazată pe un ansamblu de reguli de igienă (alimentară) a căror respectare se consideră că poate prelungi viața omului. 2. Adj. De macrobiotică. ♦ (Despre organisme) Longeviv. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Makrobiotik, fr. macrobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobiotică
MACROBIÓTICĂ s. f. 1. (Rar) Disciplină medicală bazată pe un ansamblu de reguli de igienă (alimentară) a căror respectare se consideră că poate prelungi viața omului. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Makrobiotik, fr. macrobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrobit
MACROBÍT, -Ă, macrobiți, -te, adj. (Biol.) Macrobian. – Din fr. macrobite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroblast
MACROBLÁST, macroblaste, s. n. (Biol.) Megaloblast. – Din engl. macroblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocefal
MACROCEFÁL, -Ă, macrocefali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care prezintă fenomenul de macrocefalie. – Din fr. macrocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocefalie
MACROCEFALÍE, macrocefalii, s. f. Malformație congenitală caracterizată prin alungirea craniului și dezvoltarea lui excesivă în comparație cu corpul. – Din fr. macrocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocit
MACROCÍT, macrocite, s. n. (Biol.) Megalocit. – Din fr. macrocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroclimă
MACROCLÍMĂ, macroclime, s. f. Climat al unei regiuni întinse. – Din germ. Makroklima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocosm
MACROCÓSM s. n. v. macrocosmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocosmic
MACROCÓSMIC, -Ă, macrocosmici, -ce, adj. Referitor la macrocosmos. – Din fr. macrocosmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocosmos
MACROCÓSMOS s. n. Universul exterior în raport analogic cu omul (microcosmos); Univers, cosmos. [Var.: macrocósm s. n.] – Din fr. macrocosme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrocristalin
MACROCRISTALÍN, -Ă, macrocristalini, -e adj. (Chim., geol.; despre substanțe minerale) Care se prezintă în cristale mari. – Din fr. macrocristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroeconomic
MACROECONÓMIC, -Ă, macroeconomici, -ce, adj. Care se referă la macroeconomie. [Pr.: -cro-e-] – Macro^1- + economic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroeconomie
MACROECONOMÍE s. f. Domeniu al teoriei economice care studiază modul în care funcționează ansamblul economic al unei țări, cu scopul de a fundamenta deciziile politicii economice. [Pr.: -cro-e-] – Macro^1- + economie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroelement
MACROELEMÉNT, macroelemente, s. n. (Biol.) Element chimic necesar organismelor în doze mari, având în general în corp o concentrație de peste 0,01%. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. macroelement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrofag
MACROFÁG, macrofage, s. n. (Biol.) Fagocit mare capabil să înglobeze și să digere bacteriile, resturile de celule și alte particule eterogene sau toxice pentru organism. – Din fr. macrophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrofagă
MACROFÁGĂ adj. f. v. macrofag. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

macrofilmare
MACROFILMÁRE, macrofilmări, s. f. Filmare cu aparatură specială pentru obținerea unor imagini dinamice mult mărite ale unor obiecte (extrem de) mici, a căror observare cu ochiul liber este greu de făcut sau imposibilă. – Macro^1- + filmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrofloră
MACROFLÓRĂ, macroflore, s. f. Totalitatea plantelor mari care cresc într-o anumită regiune. – Macro^1- + floră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrofotografie
MACROFOTOGRAFÍE, macrofotografii, s. f. Fotografie făcută cu aparatură specială pentru obținerea unor imagini statice mult mărite ale unor obiecte (extrem de) mici, a căror observare cu ochiul liber este greu de făcut sau imposibilă. – Din fr. macrophotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrogamet
MACROGAMÉT, macrogameți, s. m. (Biol.) Gamet femelă de mari dimensiuni. – Din engl. macrogamete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrolimbaj
MACROLIMBÁJ, macrolimbaje, s. n. (Inform.) Limbaj de programare cu posibilități de definire prin substituire a unor tipuri de date și instrucțiuni. – Cf. engl. macrolanguage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

macromicetă
MACROMICÉTĂ, macromicete, s. f. (La pl.) Grup de ciuperci mari, diferit colorate, formate în general din picior și pălărie (Macromycetes). (și la sg.) ciupercă din acest grup. – Din fr. macromycètes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macromolecular
MACROMOLECULÁR, -Ă, macromoleculari, -e, adj. Care este alcătuit din macromolecule. – Din fr. macromoléculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macromoleculă
MACROMOLECÚLĂ, macromolecule, s. f. Moleculă compusă dintr-un număr mare de atomi. – Din fr. macromolécule, rus. makromolekula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macronucleu
MACRONUCLÉU, macronuclee, s. n. (Biol.) Nucleu mare al celulei care reprezintă corpul unui infuzor^1. – Din fr. macronucléus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macropod
MACROPÓD, -Ă, macropozi, -de, adj., s. n. 1. Adj. (Despre animale) Care are labele, picioarele sau aripioarele înotătoare lungi. 2. S. n. (La pl.) Specie de pești exotici viu colorați; (și la sg.) pește din această specie. – Din fr. macropode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macropor
MACROPÓR, macropori, s. m. Por vizibil cu ochiul liber. – Din fr. macropore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macropsie
MACROPSÍE, macropsii, s. f. (Med.) Tulburare a vederii constând în impresia că obiectele și persoanele sunt mai mari decât în realitate; megalopsie. – Din fr. macropsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macropter
MACROPTÉR, -Ă, macropteri, -e, adj. (Rar; despre păsări) Cu aripile foarte lungi. – Din fr. macroptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroscopic
MACROSCÓPIC, -Ă, macroscopici, -ce, adj. Care se referă la cercetările făcute cu ochiul liber; care se poate vedea cu ochiul liber. – Din fr. macroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroscopie
MACROSCOPÍE, macroscopii, s. f. Examinare cu ochiul liber sau cu un instrument optic a suprafeței unei piese, unui material etc. – Din fr. macroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macroseism
MACROSEÍSM, macroseisme, s. n. Mișcare seismică a scoarței terestre simțită de oameni fără ajutorul aparatelor. – Din fr. macroséisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrosistem
MACROSISTÉM, macrosisteme, s. n. Sistem social al unei forme de organizare instituționalizate. – Din fr. macrosystème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrosocial
MACROSOCIÁL, -Ă, macrosociali, -e, adj. Referitor la macrostructura socială. [Pr.: -ci-al] – Din fr. macrosocial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrospor
MACROSPÓR, macrospori, s. m. (Bot.) Spor femel la unele criptogame vasculare. – Din fr. macrospore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrosporange
MACROSPORÁNGE, macrosporangi, s. m. (Bot.) Sporange în care se formează macrosporii. – Din fr. macrosporange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrostructură
MACROSTRUCTÚRĂ, macrostructuri, s. f. Structura unui corp (metal, aliaj, plantă, animal etc.) așa cum apare la examinarea cu ochiul liber sau cu o lupă. ◊ (În sintagma) Macrostrucțură socială = totalitatea relațiilor și instituțiilor dintr-o societate. – Din fr. macrostructure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macrou
MACRÓU, macrouri, s. n. Pește de mare cu spatele albastru-verzui cu dungi negre, care se apropie de țărmuri primăvara și vara (Scomber scomber). ♦ Conservă din carnea acestui pește. [Var.: macró s. n.] – Din fr. maquereau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macru
MÁCRU, -Ă, macri, -e, adj. (Despre carne) Slab, fără grăsime și fără oase. – Lat. macer, -cra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

macula
MACULÁ, maculez, vb. I. Tranz. (Livr.) A păta, a murdări, a mânji. – Din lat. maculare, fr. maculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maculat
MACULÁT, -Ă, maculați, -te, adj. (Livr.) Cu pete, pătat, murdar. – V. macula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maculator
MACULATÓR, maculatoare, s. n. Caiet (neliniat) folosit de elevi, de studenți etc. pentru a lua notițe sau a face diferite însemnări; caiet de notițe. – Macula + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maculatură
MACULATÚRĂ s. f. 1. Hârtie prost tipărită, pătată care se rebutează; p. ext. hârtie scrisă sau tipărită care și-a pierdut importanța. ♦ Hârtie de calitate inferioară folosită pentru ambalaje sau, prin topire, ca materie primă pentru fabricile de hârtie. 2. Fig. Scriere lipsită de valoare. – Din germ. Makulatur, fr. maculature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madam
MADÁM s. f. v. madamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madamă
MADÁMĂ, madame, s. f. 1. (Fam.; astăzi în forma madam; urmat de nume de familie sau de prenume) Termen de politețe folosit pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (măritată); doamnă. 2. Femeie din personalul casnic al familiilor bogate. ♦ Femeie de serviciu la un hotel. 3. (Înv.) Guvernantă. 4. (Înv.) Soție. 5. (Peior.) Femeie de moravuri ușoare; spec. patroană a unei case de prostituție. [Var.: madám s. f.] – Din fr. madame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madea
MADEÁ, madele, s. f. 1. (Înv.) Problemă, chestiune, afacere. 2. (Reg.) Fel, sort, categorie. ♦ Fig. Om neserios, om fără caracter. – Din tc. madde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madipolon
MADIPOLÓN s. n. (Înv.) Pânză albă, deasă și fină de bumbac, folosită pentru confecționarea lenjeriei de pat și de corp. – Din fr. madapolam. Cf. rus. m a d e p o l a n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madlenă
MADLÉNĂ, madlene, s. f. Prăjitură din cocă cu ouă și unt; brioșă. – Din fr. madeleine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madmoazelă
MADMOAZÉLĂ, madmoazele, s. f. (Înv.) Domnișoară. – Din fr. mademoiselle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madonă
MADÓNĂ, madone, s. f. 1. Reprezentare plastică a Fecioarei Maria cu pruncul Isus; p. gener. Maica Domnului. 2. Fig. Personificare a perfecțiunii feminine. ♦ (Ir.) Femeie cu atitudini prefăcute, care simulează nevinovăția; mironosiță. – Din it. madonna, fr. madone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrepor
MADREPÓR, madrepori, s. m. (La pl.) Ordin de animale celenterate cu schelet calcaros bine dezvoltat și ramificat, care trăiesc în colonii mari în mările calde (Madrepora); (și la sg.) animal care aparține acestui ordin. – Din fr. madrépore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madreporic
MADREPÓRIC, -Ă, madreporici, -ce, adj. (Zool.) Din madrepori, de madrepori. – Din fr. madréporique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrieră
MADRIÉRĂ, madriere, s. f. (Mar.) Scândură groasă care formează suprafața unui ponton de acostare. [Pr.: -dri-e-] – Din fr. madrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrigal
MADRIGÁL, madrigale, s. n. 1. Poezie lirică scurtă cu conținut idilic sau galant. 2. Scurtă compoziție muzicală vocală cu caracter liric, caracteristică pentru sec. XVI. [Pl. și: madrigaluri] – Din fr. madrigal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrigalesc
MADRIGALÉSC, -Ă, madrigalești, adj. (Rar) Cu caracter de madrigal. – Din fr. madrigalesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrigalist
MADRIGALÍST, -Ă, madrigaliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Autor sau cântăreț de madrigale. – Din fr. madrigaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

madrilen
MADRILÉN, -Ă, madrileni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din orașul Madrid. 2. Adj. Care aparține orașului Madrid sau madrilenilor (1), referitor la Madrid ori la madrileni. – Din fr. madrilène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maeander
Maeander (sau Maeandrus), zeul apei cu același nume, situată în Asia Mică și vestită pentru multele sale cotituri. Maeander era fiul lui Oceanus și al lui Tethys. A avut, la rîndul lui, mai multe fiice, printre care se numărau Gyane și Callirrhoë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maenades
Maenades 1. Nimfe care l-au crescut pe Dionysus. Devenind mai tîrziu însoțitoarele zeului, menadele făceau parte din cortegiul lui și erau posedate de o furie mistică. 2. Denumire purtată de preotesele care oficiau cultul lui Dionysus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maeonis
Maeonis, denumire purtată de regina Omphale, care stăpînea regatul Lydiei, numită și Maeonia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maera
Maera, cățeaua lui Icarius. Cînd acesta a fost ucis de ciobanii cuprinși de beție, Maera i-a dat de veste Erigonei și a călăuzit-o spre locul unde se afla cadavrul tatălui ei. Apoi, după moartea Erigonei (v. și Erigone 1), credinciosul animal n-a mai vrut să părăsească mormîntul stăpînei sale și s-a stins acolo, copleșit de durere.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maestoso
MAESTOSO adv. (Muz.; indică modul de executare) Cu măreție; solemn. [Pr.: ma-es-tó-zo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maestru
MAÉSTRU, -Ă, maeștri, -stre, s. m. și f. 1. Persoană care a adus contribuții (deosebit de ) valoroase într-un domeniu de activitate, fiind adesea considerată drept îndrumător, model, șef al unei școli, creator al unui curent etc. ◊ Concert-maestru sau (înv.) maestru de concert = prim-violonist într-o orchestră. Maestru al sportului = titlu oficial acordat unui sportiv pentru merite deosebite; persoană care poartă acest titlu. Maestru Emerit al Sportului = cel mai înalt titlu oficial acordat unui sportiv pentru performanțe excepționale; persoană care poartă acest titlu. Maestru Emerit al Artei = titlu oficial acordat cuiva pentru activitate deosebit de meritorie în una dintre ramurile artei; persoană căreia i s-a acordat acest titlu. 2. Titlu dat în trecut profesorilor care predau în școli discipline ca desenul, muzica etc. (fără să aibă un titlu academic); persoană care avea acest titlu. 3. Persoană competentă, calificată într-un anumit domeniu (de obicei muzică, dans, sport), care adesea instruiește pe cineva în domeniul respectiv. 4. Titlu ierarhic în anumite organizații militare, politice, religioase etc.; persoană care poartă acest titlu. ◊ Maestru de ceremonie (sau de ceremonii) = persoană care supraveghează desfășurarea unei ceremonii după protocol. 5. Maistru (1). – Din it. maestro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mafia
MÁFIA s. f. v. mafie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mafie
MÁFIE, (2) mafii, s. f. 1. (În forma Mafia) Organizație secretă siciliană, răspândită ulterior în SUA și în alte țări, care practică șantajul și asasinatul. 2. Grup de indivizi cu îndeletniciri suspecte. ♦ Grup de persoane legate între ele prin preocupări comune și care își apără cu orice preț interesele (meschine). [Acc. și: mafíe. – Var. máfia s. f.] – Din it. mafia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mafiot
MAFIÓT, -Ă, mafioți, -te, s. m. și f. Membru al mafiei. [Pr.: -fi-ot] – Din mafie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mag
MAG, magi, s. m. Preot la unele popoare orientale din Antichitate; p. ext. învățat, filosof; astrolog; vrăjitor. ♦ (În religia creștină) Fiecare dintre cei trei regi veniți din Orient să se închine lui Isus la nașterea Sa. ♦ Fig. Sol, vestitor. – Din sl. magŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magaoaie
MAGAOÁIE s. f. v. măgăoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magazie
MAGAZÍE, magazii, s. f. 1. Clădire, construcție, amenajare, încăpere în care se păstrează mari cantități de mărfuri sau de materiale; depozit. 2. (Înv.) Magazin (1). 3. Cutie metalică la pușcă în care stau cartușele înainte de tragere. – Din ngr. magazí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magazin
MAGAZÍN, magazine, s. n. 1. Local în care se expun spre vânzare cu amănuntul diferite mărfuri; prăvălie (mare). 2. Publicație periodică (ilustrată) cu material din domenii variate sau, p. ext., (urmat de determinări) dintr-un anumit domeniu. – Din fr. magasin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magazinaj
MAGAZINÁJ, magazinaje, s. n. 1. Depozitare a unor mărfuri într-o magazie. 2. Timpul cât o marfă se află depozitată în magazie. 3. Taxă care se plătește pentru depozitarea unei mărfi. – Din fr. magasinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magaziner
MAGAZINÉR s. m. și f. v. magazioner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magazioară
MAGAZIOÁRĂ, magazioare, s. f. Diminutiv al lui magazie. [Pr.: -zi-oa-] – Magazie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magazioner
MAGAZIONÉR, -Ă, magazioneri, -e, s. m. și f. Persoană care are în răspundere gestiunea unei magazii. [Var.: magazinér, -ă s. m. și f.] – Din fr. magasinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magdalenian
MAGDALENIÁN, -Ă, magdalenieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultimul etaj al paleoliticului superior în care apar elemente de cultură umană. 2. Adj. Care aparține magdalenianului (1), privitor la magdalenian. [Pr.: -ni-an] – Din fr. magdalénien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magherniţă
MAGHÉRNIȚĂ, maghernițe, s. f. 1. Casă mică, sărăcăcioasă, dărăpănată; construcție rudimentară. 2. Prăvălie mică și sărăcăcioasă. 3. (Înv.) Bucătărie. – Din bg. magernica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magherniță
MAGHÉRNIȚĂ, maghernițe, s. f. 1. Casă mică, sărăcăcioasă, dărăpănată; construcție rudimentară. 2. Prăvălie mică și sărăcăcioasă. 3. (Înv.) Bucătărie. – Din bg. magernica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghiar
MAGHIÁR, -Ă, maghiari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Ungariei sau este originară de acolo; ungur. 2. Adj. Care aparține Ungariei sau maghiarilor (1), privitor la Ungaria sau la maghiari; unguresc, ungar. ♦ (Substantivat, f.) Limba maghiară. – Din magh. magyar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghiarism
MAGHIARÍSM, maghiarisme, s. n. Termen, expresie, construcție proprie limbii maghiare, împrumutată de altă limbă și fără a fi adaptată la sistemul acesteia. – Maghiar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghiariza
MAGHIARIZÁ, maghiarizez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) asimila cu populația de limbă maghiară. 2. Tranz. A modifica un cuvânt, o expresie etc. după sistemul limbii maghiare. – Maghiar + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghiarizare
MAGHIARIZÁRE, maghiarizări, s. f. Faptul de a (se) maghiariza. – V. maghiariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghiran
MAGHIRÁN, maghirani, s. m. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori roșietice sau albe, cultivată uneori în grădini pentru mirosul ei plăcut (Origanum majorana). [Var.: măgherán, măghirán s. m.] – Din germ. Mageran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maghrebian
MAGHREBIÁN, -Ă, maghrebieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Maghreb (regiune din nord-vestul Africii). 2. Adj. Care aparține Maghrebului sau maghrebienilor (1), privitor la Maghreb ori la maghrebieni. [Pr.: bi-an] – Din fr. Maghrébin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magic
MÁGIC, -Ă, magici, -ce, adj. 1. Care ține de magie, privitor la magie; ocult, misterios, tainic. 2. Fig. Care apare ca o realizare minunată, ca un efect de magie; fermecător, încântător, feeric. – Din fr. magique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magician
MAGICIÁN, -Ă, magicieni, -e, s. m. și f. Persoană care practică magia. ♦ Fig. Artist desăvârșit, care obține efecte deosebite prin arta sa. [Pr.: -ci-an] – Din fr. magicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magie
MAGÍE, magii, s. f. 1. Totalitatea procedeelor, formulelor, riturilor etc. prin care se invocă forțe supranaturale spre a produce miracole; practica acestor procedee, formule etc. 2. Fig. Putere irezistibilă de atracție, de fascinare; farmec, încântare. – Din fr. magie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magism
MAGÍSM s. n. (Rar) Magie. – Din fr. magisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magistral
MAGISTRÁL, -Ă, magistrali, -e, adj. 1. Care caracterizează pe maestru (1), de maestru; p. ext. perfect, desăvârșit. 2. (Despre conducte, căi de comunicație) Principal. ♦ (Substantivat, f.) Arteră principală de comunicație rutieră, feroviară etc. 3. (Inform.) Grup de linii de comunicație utilizate pentru transmisia informației de la diferite surse spre unul sau mai mulți destinatari. – Din (1) fr. magistral, (2) după rus. maghistral'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magistrat
MAGISTRÁT, magistrați, s. m. 1. Membru al corpului judiciar (judecător, procuror). 2. Funcționar superior sau înalt demnitar. 3. (În Roma antică) Cetățean ales într-o funcție publică înaltă. – Din fr. magistrat. Cf. lat. magistratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magistratură
MAGISTRATÚRĂ, magistraturi, s. f. Corpul magistraților; demnitatea, profesia de magistrat; timpul cât își exercită funcția un magistrat. – Din germ. Magistratur, fr. magistrature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magistru
MAGÍSTRU, magiștri, s. m. Profesor (în raport cu elevii săi); dascăl. – Din lat. magister. Cf. germ. Magister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magiun
MAGIÚN, magiunuri, s. n. Pastă alimentară consistentă obținută prin fierberea și terciuirea prunelor sau, p. gener., a altor fructe (fară adaos de zahăr). – Din tc. macun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magmatic
MAGMÁTIC, -Ă, magmatici, -ce, adj. Care se referă la fenomenul de apariție a magmei. ◊ Proces magmatic = proces de mișcare și de consolidare a magmei în zonele de minimă rezistență ale scoarței Pământului. Rocă magmatică = rocă formată printr-un proces magmatic; rocă eruptivă. – Din fr. magmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magmatism
MAGMATÍSM s. n. Totalitatea proceselor legate de apariția, deplasarea și consolidarea magmelor în scoarța Pământului. – Din fr. magmatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magmă
MÁGMĂ, magme, s. f. Masă minerală fluidă și incandescentă din interiorul scoarței Pământului, alcătuită din silicați. – Din fr. magma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnacumlaude
MAGNA CUM LAUDE loc. adv. (Livr.) Apreciere superlativă acordată la trecerea unui examen (de obicei de absolvire) în învățământul universitar sau la obținerea unui doctorat. [Pr.: mágna cum láude] – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnacumlaude
MAGNA CUM LAUDE [...] Tot cu ablativul se construiește și prepoziția cum, așa că greșesc profund cei care scriu (și ei sunt foarte mulți) magna cum laudae, în loc de laude. Nominativul acestui substantiv este, în latină, laus, genitivul e laudis, iar ablativul se termină în -e, deci laude. În mod surprinzător, chiar în DEX [1996], se scrie magna cum laudae (vezi p. 591, col. 2), iar cel puțin o dată, aceeași greșeală apare în Dicționar de lingviști și filologi români, București, Albatros, 1978 [...] – [Theodor Hristea, Latina și importanța ei pentru realizarea unei exprimări literare, www.unibuc.ro/eBooks/filologie/dindelegan/22.pdf]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

magnadur
MAGNADÚR s. n. Ferită cu oxid de bariu utilizată pentru confecționarea magneților permanenți. – Din germ. Magnadur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnaliu
MAGNÁLIU s. n. Aliaj ușor de aluminiu foarte rezistent la coroziune, întrebuințat în aeronautică. – Din fr. magnalium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnamater
Magna Mater („Marea mamă”), denumire purtată de zeița Cybele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

magnat
MAGNÁT, magnați, s. m. 1. Mare proprietar de capital industrial și financiar. 2. Mare latifundiar maghiar sau polonez. – Din lat. magnatus. Cf. germ. Magnat, fr. magnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnet
MAGNÉT, magneți, s. m. Minereu de fier care are proprietatea de a atrage materialele feromagnetice; corp metalic căruia i s-a transmis calitatea, permanentă sau temporară, de a atrage obiectele de fier. – Din ngr. maghnítis, germ. Magnet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetic
MAGNÉTIC, -Ă, magnetici, -ce, adj. (Despre forțe, fenomene) Care se referă la magnet sau la magnetism; (despre corpuri) care este feromagnetic, care poate fi magnetizat. ◊ Câmp magnetic = stare fizică particulară a unui spațiu în care se exercită forțe magnetice; p. ext. spațiul respectiv. Fluid magnetic = forță prin care se explică, în științele oculte, fenomenele telepatice și hipnotice. Pol magnetic = a) fiecare dintre cele două puncte sau regiuni de la extremitatea unui magnet; b) fiecare dintre cele două puncte ale globului pământesc către care se îndreaptă capetele unui ac magnetic. ♦ Fig. Care exercită o influență profundă sau o atracție irezistibilă; care magnetizează. – Din fr. magnétique, germ. magnetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetism
MAGNETÍSM s. n. 1. Proprietate fizică fundamentală a materiei, care se manifestă ca o formă specifică de interacțiune între curenții electrici, între curenții electrici și magneți sau între magneți. ◊ Magnetism terestru (sau pământesc) = totalitatea fenomenelor magnetice caracteristice Pământului. Magnetism animal = proprietate a organismelor vii de a emite un fluid magnetic și de a fi influențate de emanații ale aștrilor sau de fluidul magnetic al cuiva; ansamblu de procedee terapeutice bazate pe această proprietate. 2. Parte a fizicii care studiază proprietățile magnetice ale materiei. – Din fr. magnétisme, germ. Magnetismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetit
MAGNETÍT s. n. Minereu de fier de culoare neagră sau cenușie-închis, care se găsește în roci eruptive și care are proprietatea de a atrage fierul. [Var.: magnetítă s. f.] – Din fr. magnétite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetită
MAGNETÍTĂ s. f. v. magnetit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetiza
MAGNETIZÁ, magnetizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. Tranz. A face ca un corp să capete, permanent sau temporar, proprietăți de magnet; a transforma în magnet. ◊ Refl. Corpurile feromagnetice se magnetizează ușor. ♦ Fig. A exercita asupra cuiva o atracție puternică. 2. Refl. (Fam.) A se ameți de băutură. – Din fr. magnétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizabil
MAGNETIZÁBIL, -Ă, magnetizabili, -e, adj. (Tehn.) Care se poate magnetiza. – Din fr. magnétisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizant
MAGNETIZÁNT, -Ă, magnetizanți, -te, adj. (Despre un câmp magnetic) Care poate realiza magnetizarea unui corp. ♦ (Despre un dispozitiv) Care poate produce un câmp magnetic. – Din fr. magnétisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizare
MAGNETIZÁRE, magnetizări, s. f. Acțiunea de a (se) magnetiza și rezultatul ei. ♦ Stare a unui corp magnetizat. – V. magnetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizat
MAGNETIZÁT, -Ă, magnetizați, -te, adj. 1. Căruia i s-au transmis proprietăți magnetice. ♦ Fig. Care se găsește sub influența magnetică a cuiva sau acționează sub o astfel de influență. 2. (Fam.) Amețit de băutură. – V. magnetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizator
MAGNETIZATÓR, -OÁRE, magnetizatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care poate să transmită magnetism. – Magnetiza + suf. -tor (după fr. magnétiseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizaţie
MAGNETIZÁȚIE, magnetizații, s. f. Mărime care indică gradul de magnetizare al unui corp; intensitate de magnetizare. – Din fr. magnétisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetizație
MAGNETIZÁȚIE, magnetizații, s. f. Mărime care indică gradul de magnetizare al unui corp; intensitate de magnetizare. – Din fr. magnétisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetoelectric
MAGNETOELÉCTRIC, -Ă, magnetoelectrici, -e, adj. Care se referă la fenomenele electrice și magnetice. – Din fr. magnéto-électrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetoflex
MAGNETOFLÉX s. n. Aliaj feromagnetic de fier cu nichel și cupru, folosit pentru solicitări foarte mari; magniflex. – Din germ. Magnetoflex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetofon
MAGNETOFÓN, magnetofoane, s. n. Aparat care înregistrează și reproduce sunetele cu ajutorul unor benzi speciale, acoperite cu o substanță feromagnetică. – Din fr. magnétophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetograf
MAGNETOGRÁF, magnetografe, s. n. Aparat folosit pentru înregistrarea variației în timp a intensității câmpului magnetic terestru. – Din fr. magnétographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetogramă
MAGNETOGRÁMĂ, magnetograme, s. f. Diagramă obținută cu magnetograful. – Din fr. magnétogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetohidrodinamic
MAGNETOHIDRODINÁMIC, -Ă, magnetohidrodinamici, -ce, adj. 2. De magnetohidrodinamică (1). ◊ Generator magnetohidrodinamic = generator electric care transformă direct în energie electrică energia termică a unui fluid fierbinte ionizat, supus acțiunii unui câmp magnetic. – Din fr. magnétohydrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetohidrodinamic
MAGNETOHIDRODINÁMIC, -Ă, magnetohidrodinamici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a fizicii care studiază legile generale ale comportării fluidelor electroconductoare în câmp magnetic. 2. Adj. De magnetohidrodinamică (1). ◊ Generator magnetohidrodinamic = generator electric care transformă direct în energie electrică energia termică a unui fluid fierbinte ionizat, supus acțiunii unui câmp magnetic. – Din fr. magnétohydrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetohidrodinamică
MAGNETOHIDRODINÁMICĂ s. f. 1. Ramură a fizicii care studiază legile generale ale comportării fluidelor electroconductoare în câmp magnetic. – Din fr. magnétohydrodynamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetometrie
MAGNETOMETRÍE s. f. Ramură a geofizicii care studiază câmpul magnetic al Pământului și anomaliile acestuia. – Din fr. magnétométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetometru
MAGNETOMÉTRU, magnetometre, s. n. Instrument cu care se măsoară intensitatea câmpului magnetic. – Din fr. magnétomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetomotor
MAGNETOMOTÓR, magnetomotoare, s. n. Electromotor în a cărui construcție intră un magnet permanent. – Din fr. magnétomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magneton
MAGNETÓN, magnetoni, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru magnetismul electronului și a nucleelor atomice. – Din fr. magnéton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetooptic
MAGNETOÓPTIC, -Ă, magnetooptici, -ce, adj. 2. De magnetooptică (1). [Pr.: -to-op-] – Din fr. magnéto-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetooptic
MAGNETOÓPTIC, -Ă, magnetooptici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Capitol al fizicii care studiază fenomenele produse în interacțiunea undelor electromagnetice luminoase cu câmpurile magnetice. 2. Adj. De magnetooptică (1). [Pr.: -to-op-] – Din fr. magnéto-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetooptică
MAGNETOÓPTICĂ s. f. 1. Capitol al fizicii care studiază fenomenele produse în interacțiunea undelor electromagnetice luminoase cu câmpurile magnetice. [Pr.: -to-op-] – Din fr. magnéto-optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetopauză
MAGNETOPÁUZĂ s. f. Regiune a spațiului extraterestru în care nu se manifestă câmpul magnetic al Pământului. [Pr.: -pa-u-] – Magnet + pauză (după fr. magnétopause).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetoscop
MAGNETOSCÓP, magnetoscoape, s. n. Aparat pentru înregistrarea și redarea imaginilor pe o bandă magnetică. – Din fr. magnétoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetosferă
MAGNETOSFÉRĂ s. f. Regiune a spațiului extraterestru în care câmpul magnetic este delimitat, în exterior, de vântul solar. – Din fr. magnétosphère, engl. magnetosphere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetostatic
MAGNETOSTÁTIC, -Ă, magnetostatici, -ce, adj. 2. De magnetostatică (1). – Din fr. magnétostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetostatic
MAGNETOSTÁTIC, -Ă, magnetostatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a electromagnetismului care studiază câmpul magnetic invariabil în timp. 2. Adj. De magnetostatică (1). – Din fr. magnétostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetostatică
MAGNETOSTÁTICĂ s. f. 1. Ramură a electromagnetismului care studiază câmpul magnetic invariabil în timp. – Din fr. magnétostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetostricţiune
MAGNETOSTRICȚIÚNE s. f. (Fiz.) Deformare a unui corp sub acțiunea unui câmp magnetic variabil. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. magnétostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetostricțiune
MAGNETOSTRICȚIÚNE s. f. (Fiz.) Deformare a unui corp sub acțiunea unui câmp magnetic variabil. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. magnétostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetotecă
MAGNETOTÉCĂ, magnetoteci, s. f. Colecție de benzi magnetice (înregistrate); p. ext. mobilă în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru audierea benzilor magnetice înregistrate. – Din fr. magnétothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetoteluric
MAGNETOTELÚRIC, -Ă, magnetotelurici, -ce, adj. (Despre metode de prospectare geologică) Care identifică zăcăminte pe baza câmpurilor magnetice ale Pământului. – Din engl. magnetotelluric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetoterapie
MAGNETOTERAPÍE, magnetoterapii, s. f. (Med.) Fizioterapie cu ajutorul câmpurilor magnetice. – Din fr. magnétothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetou
MAGNETÓU, magnetouri, s. n. Mic generator electric de curent alternativ, folosit pentru aprinderea carburantului la anumite motoare cu aprindere electrică. – Din fr. magnéto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnetron
MAGNETRÓN, magnetroane, s. n. Tub electronic (folosit în special ca generator de oscilații de înaltă frecvență) în care intensitatea curentului de electroni este comandată printr-un câmp magnetic exterior. – Din fr. magnétron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnezian
MAGNEZIÁN, -Ă, magnezieni, -e, adj. (Chim.) Magnezic. [Pr.: -zi-an] – Din fr. magnésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnezic
MAGNÉZIC, -Ă, magnezici, -ce, adj. Care conține magneziu, de magneziu. – Din fr. magnésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnezie
MAGNÉZIE s. f. Oxid de magneziu în formă de praf alb, fără gust și fără miros, folosit în medicină ca laxativ. – Din fr. magnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnezit
MAGNEZÍT s. n. Carbonat natural de magneziu, de culoare albă-gălbuie sau brună, folosit în industrie. [Var.: magnezítă s. f.] – Din fr. magnésite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnezită
MAGNEZÍTĂ s. f. v. magnezit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magneziu
MAGNÉZIU s. n. Element chimic, metal moale, ușor, de culoare albă-argintie, maleabil și ductil, folosit la fabricarea aliajelor ușoare, în metalurgia nichelului, în fotografie etc. – Din fr. magnésium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnico
MÁGNICO s. n. Aliaj feromagnetic de fier, magneziu, nichel și cobalt. – Din fr. magnico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnific
MAGNÍFIC, -Ă, magnifici, -ce, adj. (Livr.) Măreț, grandios, superb, minunat; de un fast ieșit din comun. ♦ (Cu valoare de superlativ) Foarte frumos, strălucit, desăvârșit. – Din fr. magnifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnificenţă
MAGNIFICÉNȚĂ s. f. (Livr.) 1. Grandoare, măreție; fast, lux ieșit din comun. 2. (Urmat de un adj. pos.) Termen de reverență. Magnificența Sa. Magnificențele Voastre. – Din fr. magnificence, it. magnificenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnificență
MAGNIFICÉNȚĂ s. f. (Livr.) 1. Grandoare, măreție; fast, lux ieșit din comun. 2. (Urmat de un adj. pos.) Termen de reverență. Magnificența Sa. Magnificențele Voastre. – Din fr. magnificence, it. magnificenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magniflex
MÁGNIFLEX s. n. Aliaj feromagnetic de fier cu nichel și cupru, folosit pentru solicitări mecanice foarte mari; magnetoflex. – Din germ. Magniflex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnitudine
MAGNITÚDINE, magnitudini, s. f. 1. Mărime stelară. 2. Mărime care indică gradul de intensitate al unui cutremur de pământ. – Din fr. magnitude, lat. magnitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magno
MÁGNO s. n. Aliaj de nichel și mangan, folosit în electrotehnică. – Din germ. Magno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnoliacee
MAGNOLIACÉE, magnoliacee, s. f. (La pl.) Familie de arbori exotici cu flori mari, decorative, cu frunzele permanent verzi; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -li-a-] – Din fr. magnoliacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magnolie
MAGNÓLIE, magnolii, s. f. Nume dat unor arbori exotici cu flori frumoase, mari, albe sau roșii, plăcut mirositoare, ale căror frunze sunt (la unele specii) întotdeauna verzi, cultivați ca plante decorative (Magnolia). – Din germ. Magnolie, fr., it. magnolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

magot
MAGÓT, magoți, s. m. Maimuță mare, fără coadă, cu fața roșie, care trăiește în nordul Africii și în Gibraltar (Macacus sylvanus). – Din fr. magot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahala
MAHALÁ, mahalale, s. f. 1. Cartier (mărginaș) al unui oraș; periferie. ◊ Loc. adj. De mahala = care aparține sau este specific mahalalei; p. ext. de rând, vulgar, grosolan. 2. P. ext. Populația unei mahalale (1). – Din tc. mahalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagesc
MAHALAGÉSC, -EÁSCĂ, mahalagești, adj. Specific mahalagiului; de mahala. – Mahalagiu + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagioaică
MAHALAGIOÁICĂ, mahalagioaice, s. f. Femeie care locuiește într-un cartier mărginaș, la periferia orașelor; p. ext. femeie cu apucături vulgare, grosolane, care se ceartă și bârfește; mahalagiță, țață. – Mahalagiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagism
MAHALAGÍSM, mahalagisme, s. n. Vorbă sau expresie caracteristică oamenilor de la periferie; p. ext. obișnuința de a colporta informații (răutăcioase) la adresa cuiva; bârfeală, clevetire; (la pl.) vorbe astfel colportate. – Mahalagiu + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagiţă
MAHALAGÍȚĂ, mahalagițe, s. f. (Rar) Mahalagioaică. – Mahalagiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagiță
MAHALAGÍȚĂ, mahalagițe, s. f. (Rar) Mahalagioaică. – Mahalagiu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahalagiu
MAHALAGÍU, mahalagii, s. m. Bărbat care locuiește într-un cartier mărginaș, la periferia unui oraș; p. ext. bărbat cu apucături vulgare, grosolane, care se ceartă și bârfește. – Mahala + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahaon
Mahaon = Machaon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maharadjah
MAHARADJÁH s. m. v. maharajah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maharajah
MAHARAJÁH, maharajahi, s. m. Titlu purtat de prinții indieni suverani (până în 1956); persoană care deținea acest titlu. [Var.: maharadjáh s. m.] – Din fr. maharadjah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maharani
MAHARANÍ s. f. Soție de maharajah. – Din fr. mahārāni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahăr
MÁHĂR, mahări, s. m. (Fam.) Personaj important, puternic, influent (în domeniul afacerilor, speculațiilor, relațiilor). ♦ (Arg.) Mai-mare, șef. – Din germ. Macher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahdism
MAHDÍSM s. n. Doctrină religioasă musulmană care preconizează credința în mahdiu. – Din fr. mahdisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahdist
MAHDÍST, -Ă, mahdiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mahdismului. – Din fr. mahdiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahdiu
MAHDÍU s. m. (În islam; la sunniți) Personaj care va veni la sfârșitul lumii pe Pământ și va întrona pacea și dreptatea, înlăturând răul; (la șiiți) cel de-al 12-lea imam. – Din fr. mahdī.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahinaţie
MAHINÁȚIE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahinație
MAHINÁȚIE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahmudea
MAHMUDEÁ, mahmudele, s. f. Monedă turcească de aur, care a circulat și în Țările Române în prima jumătate a sec. XIX. – Din tc. mahmudiye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahmur
MAHMÚR, -Ă, mahmuri, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care nu și-a revenit complet din beție sau din somn; care este cu capul încă tulbure. 2. Adj. Prost dispus, lipsit de voie bună, supărat, posomorât. 3. S. n. (Reg.) Dispoziție (bună sau rea) a cuiva. ◊ Expr. (Reg.) A scoate mahmurul (din cineva) = a duce la exasperare, a enerva (pe cineva). – Din tc. mahmur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahmureală
MAHMUREÁLĂ, mahmureli, s. f. Faptul de a fi mahmur; starea celui mahmur; lipsă de bună dispoziție; buimăceală, mahmurie. – Mahmur + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahmurie
MAHMURÍE s. f. (Rar) Mahmureală. – Mahmur + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahoană
MAHOÁNĂ s. f. v. mahonă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahomedan
MAHOMEDÁN, -Ă, mahomedani, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la cultul lui Mahomed, care aparține acestui cult; musulman. 2. S. m. și f. Adept al religiei lui Mahomed, musulman; p. restr. turc. – Din n. pr. Mahomed. Cf. fr. mahométan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahomedanism
MAHOMEDANÍSM s. n. Islam. – Din fr. mahométanisme (după mahomedan).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahometism
MAHOMETÍSM s. n. (Înv.) Mahomedanism. – Din fr. mahométisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahon
MAHÓN, mahoni, s. m. Nume dat mai multor specii de arbori din regiunea tropicală a Americii, cu lemnul de culoare brună-roșiatică, foarte rezistent, folosit la confecționarea mobilei de lux; p. restr. lemnul acestor arbori; acaju. – Din tc. mahun, mahon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahonare
MAHONÁRE s. f. Descărcare a încărcăturii unei nave într-o mahonă. – Din mahonă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahonă
MAHÓNĂ, mahone, s. f. Nume dat unor vase sau unor ambarcațiuni (cu fundul plat) folosite la transportul mărfurilor, la încărcarea și descărcarea navelor, la pescuit etc. [Var.: mahoánă s. f.] – Din fr. mahonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahoniu
MAHONÍU, -ÍE, mahonii, adj., s. n. (Rar) 1. Adj. De culoarea mahonului; brun-roșcat. 2. S. n. Culoare brună-roșcată. – Mahon + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahorcă
MAHÓRCĂ s. f. 1. Plantă anuală din familia solanaceelor, cu frunze mari, bogate în nicotină și în acid citric, dar lipsite de aroma frunzelor de tutun; tutun turcesc (Nicotiana rustica). 2. Tutun de calitate inferioară, fabricat din rădăcinile mahorcii (1). – Din rus., ucr. mahorka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mahramă
MAHRÁMĂ s. f. v. maramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mai
MAI^1 adv. I. 1. (Servește la formarea gradului comparativ) Mai bun. ◊ (În locuțiuni, întărind sensul unor cuvinte) Mai întâi (și-ntâi). Mai apoi. Mai înainte. 2. (Servește la formarea gradului superlativ relativ) Cel mai bun. ◊ (Înaintea unui substantiv) Te comporți ca cel mai copil dintre copii. ◊ (Precedat de „ce” în construcții exclamative, cu valoare de superlativ absolut) Ce mai drac frumos de fată! ◊ Expr. Mai rar = întâlnit extrem de rar. Așa om mai rar! II. (Atenuează ideea exprimată de cuvântul determinat) În parte, puțin, oarecum, într-o oarecare măsură, întrucâtva. Copii și mai cuminți, și mai obraznici. Ploaia mai încetase. III. (Exprimă ideea de aproximație) Aproape; aproximativ, cam. Mai îmi vine a crede. ♦ (Urmat de o propoziție subordonată introdusă prin conj. „că” sau „să”) Gata să..., cât pe-aci. Cetina mai că-i ajunge la pământ. ◊ Mai-mai = cât pe-aci, gata-gata. IV. (Înaintea unui verb) 1. (Arată că acțiunea verbului durează) Și acum, în continuare, încă. Mai vine la noi. ◊ Expr. Mai e vorbă! = desigur! neapărat! nu încape discuție! sigur! ♦ (În formule interogative, cu referire la o situație nouă) Ce mai faci? 2. (Arată repetarea acțiunii verbului) Din nou, încă o dată, iar. Poate să ne mai întâlnim. 3. (Exprimă nedumerire) Nu se știe ce s-a mai făcut. V. (Arată că, pe lângă lucrurile cunoscute, intervine un element nou) 1. (În enumerări) În afară de aceasta, în plus, pe deasupra. Avea casă, mai ceva bani. ◊ Expr. Ce mai atâta vorbă sau ce mai încoace-ncolo, se zice când vrem să punem capăt unei discuții. 2. (Corelativ) Când..., când; ba..., ba; parte..., parte. Mai una, mai alta. VI. (În propoziții și construcții exclamative, intensifică ideea din frază) Ce mai zgomot, ce mai freamăt! – Lat. magis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mai
MAI^2, maiuri, s. n. Nume dat diferitelor unelte sau părți de unelte în formă de ciocan (de lemn), care servesc la bătut, îndesat, nivelat etc. ♦ (Reg.) Bătător^2. – Lat. malleus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mai
MAI^3, maiuri, s. n. (Reg.) Ficat. – Din magh. máj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mai
MAI^4 s. m. A cincea lună a anului, care urmează după aprilie; florar. – Lat. maius, sl. maĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maia
MAIÁ, maiele, s. f. Ferment; drojdie; p. ext. plămădeală. ◊ Expr. A prinde maia = a prinde puteri, a se înviora. [Pr.: -ma-ia] – Din tc. maya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maia
Maia 1. Fiica lui Atlas și a Pleionei și una dintre pleiade. Maia era cea mai frumoasă dintre toate surorile ei. Cucerit de frumusețea ei, Zeus s-a unit cu ea într-o peșteră de pe muntele Cyllene. În urma acestei uniri Maia l-a născut pe zeul Hermes. 2. La romani, veche divinitate de origine obscură. Simboliza, se pare, Primăvara. Mai tîrziu a fost identificată cu Maia din mitologia greacă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maial
MAIÁL, maiale, s. n. (Reg.) Serbare sau petrecere câmpenească în cinstea primăverii, organizată (de școlari) în luna mai^4. [Pr.: ma-ial] – După germ. Majalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maică
MÁICĂ, maici, s. f. I. 1. (Pop.) Mamă. ◊ Maica Domnului (sau Precista) = mama lui Isus Hristos. ♦ Termen de politețe folosit pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (mai) în vârstă; termen afectiv cu care o femeie se adresează copiilor ei sau unei persoane mai tinere. 2. Călugăriță; termen cu care cineva se adresează unei călugărițe. II. Fig. (Pop.) Izvor, cauză, origine. – Din bg., sb. majka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maidan
MAIDÁN, maidane, s. n. Teren deschis, loc viran situat în interiorul sau la marginea unei localități. ◊ Expr. (Pop.) A scoate (sau a ieși) la maidan = a scoate sau a ieși la vedere; a (se) arăta, a (se) face cunoscut. A bate maidanul (sau maidanele) = a-și pierde vremea hoinărind sau jucându-se; a hoinări, a vagabonda. – Din tc. meydan, maydan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maidanez
MAIDANÉZ, -Ă, maidanezi, -e, adj., s. m. și f. (Fam.) (Animal) fără stăpân, vagabond. – Maidan + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maidanez
MAIDANÉZ, -Ă, maidanezi, -e, s. m. și f., adj. (Fam.) Câine fără stăpân, câine vagabond. – Maidan + suf. -ez.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maiestate
MAIESTÁTE, (2) maiestăți, s. f. 1. Caracter ori aspect impunător, grandios sau solemn care trezește admirație, respect etc.; măreție. 2. Suveran, monarh. ♦ (Urmat de un adj. pos.) Termen de reverență folosit pentru a vorbi cu (sau despre) un monarh. Maiestatea Sa. Maiestățile Voastre. [Var.: majestáte s. f.] – Din lat. maiestas, -atis, fr. majesté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maiestos
MAIESTÓS, -OÁSĂ adj. v. maiestuos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maiestuos
MAIESTUÓS, -OÁSĂ, maiestuoși, -oase, adj. 1. Care impune prin prestanță, prin demnitate deosebită sau prin caracterul solemn, ceremonios. ♦ (Adverbial) Cu gravitate, cu importanță. 2. Care impune prin măreția înfățișării, prin grandoarea proporțiilor; impunător. ♦ (Adverbial) Cu măreție, în mod grandios. [Pr.: -tu-os. – Var.: maiestós, -oásă, majestós, -oásă adj.] – Din it. maestoso, fr. majestueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maiestuozitate
MAIESTUOZITÁTE s. f. Însușirea, caracterul a ceea ce este maiestuos. [Pr.: ma-ies-tu-o-] – Maiestuos + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maieu
MAIÉU s. n. v. maiou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maieutică
MAIEÚTICĂ s. f. (La Socrate) Arta de a scoate la iveală în cursul discuțiilor filosofice, prin întrebări neașteptate, adevărul. [Pr.: -ie-u-] – Din fr. maïeutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţă
MAIMÚȚĂ, maimuțe, s. f. 1. Nume generic dat animalelor tropicale cu conformația exterioară foarte asemănătoare cu a omului, inteligente și sociabile, cu un spirit de imitație foarte dezvoltat. 2. (Fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană foarte urâtă sau care obișnuiește să imite pe alții. – Cf. ngr. maimú, tc. maymun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuță
MAIMÚȚĂ, maimuțe, s. f. 1. Nume generic dat animalelor tropicale cu conformația exterioară foarte asemănătoare cu a omului, inteligente și sociabile, cu un spirit de imitație foarte dezvoltat. 2. (Fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană foarte urâtă sau care obișnuiește să imite pe alții. – Cf. ngr. maimú, tc. maymun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţăreală
MAIMUȚĂREÁLĂ, maimuțăreli, s. f. 1. Faptul de a (se) maimuțări; imitație. 2. Gest sau atitudine afectată, grimasă, schimonoseală, maimuțărie. – Maimuțări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțăreală
MAIMUȚĂREÁLĂ, maimuțăreli, s. f. 1. Faptul de a (se) maimuțări; imitație. 2. Gest sau atitudine afectată, grimasă, schimonoseală, maimuțărie. – Maimuțări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţări
MAIMUȚĂRÍ, maimuțăresc, vb. IV. 1. Tranz. A imita pe cineva (pentru a-l lua în râs); a maimuți. 2. Refl. A folosi gesturi sau vorbe afectate, a se strâmba, a se schimonosi; a se fandosi. – Maimuță + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțări
MAIMUȚĂRÍ, maimuțăresc, vb. IV. 1. Tranz. A imita pe cineva (pentru a-l lua în râs); a maimuți. 2. Refl. A folosi gesturi sau vorbe afectate, a se strâmba, a se schimonosi; a se fandosi. – Maimuță + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţărie
MAIMUȚĂRÍE, maimuțării, s. f. (Rar) Maimuțăreală. – Maimuță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțărie
MAIMUȚĂRÍE, maimuțării, s. f. (Rar) Maimuțăreală. – Maimuță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţărire
MAIMUȚĂRÍRE, maimuțăriri, s. f. Faptul de a (se) maimuțări și rezultatul ei. – V. maimuțări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțărire
MAIMUȚĂRÍRE, maimuțăriri, s. f. Faptul de a (se) maimuțări și rezultatul ei. – V. maimuțări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţi
MAIMUȚÍ, maimuțesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A maimuțări (1). – Din maimuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuți
MAIMUȚÍ, maimuțesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A maimuțări (1). – Din maimuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţică
MAIMUȚÍCĂ, maimuțele, s. f. Diminutiv al lui maimuță. – Maimuță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțică
MAIMUȚÍCĂ, maimuțele, s. f. Diminutiv al lui maimuță. – Maimuță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuţoi
MAIMUȚÓI, maimuțoi, s. m. Augmentativ al lui maimuță; maimuță mascul. ♦ (Fam.) Epitet dat unui bărbat foarte urât sau care obișnuiește să imite pe alții; epitet dat unui bărbat neserios. – Maimuță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maimuțoi
MAIMUȚÓI, maimuțoi, s. m. Augmentativ al lui maimuță; maimuță mascul. ♦ (Fam.) Epitet dat unui bărbat foarte urât sau care obișnuiește să imite pe alții; epitet dat unui bărbat neserios. – Maimuță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maina
MAINÁ, mainez, vb. I. Tranz. (Mar.) A coborî o greutate cu ajutorul unei instalații de manevră de forță. [Pr.: ma-i-] – Din tc. mayna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maioneză
MAIONÉZĂ, maioneze, s. f. Sos rece, gros, preparat din gălbenuș de ou frecat cu untdelemn și condimentat cu lămâie, muștar etc. [Pr.: ma-io-] – Din fr. mayonnaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maior
MAIÓR, maiori, s. m. Grad în ierarhia ofițerilor, superior celui de căpitan și inferior celui de locotenent-colonel; ofițer care are acest grad. – Din rus. maĭor, germ. Major.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maioreasă
MAIOREÁSĂ, maiorese, s. f. (Fam. și pop.) Soție de maior. – Maior + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maiorescian
MAIORESCIÁN, -Ă, maiorescieni, -e, adj. De Titu Maiorescu, al lui Titu Maiorescu; în maniera lui Titu Maiorescu. [Pr.: -ci-an] – Maiorescu (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maiou
MAIÓU, maiouri, s. n. Articol de lenjerie sau de echipament sportiv (cu sau fără mâneci), de obicei decoltat, purtat direct pe piele. [Pr.: ma-iou. – Var.: maiéu s. n.] – Din fr. maillot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maistru
MÁISTRU, maiștri, s. m. 1. Persoană care are (și practică) o meserie; meșter, meseriaș; (în special) meseriaș cu calificare superioară căruia, de obicei, i se încredințează conducerea și organizarea activității de producție dintr-un anumit sector al unei întreprinderi; maestru. ♦ Persoană iscusită, îndemânatică, abilă, pricepută. 2. Persoană care învață, instruiește pe cineva. – Din germ. Meister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majarcă
MAJÁRCĂ s. f. (Pop.) Soi autohton de viță-de-vie, cu boabe mari de culoare verzuie-ruginie, cultivat pe terenuri nisipoase. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majă
MÁJĂ, măji, s. f. 1. Veche unitate de măsură pentru greutăți, variind, după epoci și regiuni, între 50 și 120 de kg. 2. (Reg.) Cântar pentru greutăți mari. 3. Năvod. – Din magh. mázsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majestate
MAJESTÁTE s. f. v. maiestate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majestos
MAJESTÓS, -OÁSĂ adj. v. maiestuos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majolică
MAJOLÍCĂ s. f. Faianță italiană caracterizată prin smalțul metalic; p. gener. faianță. ♦ Obiect fabricat din această faianță. – Din fr. majolique, maïolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

major
MAJÓR, -Ă, majori, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care a împlinit vârsta legală pentru a putea beneficia prin lege de drepturi civile și politice depline. 2. Foarte important, principal. ♦ (Log.; în sintagmele) Termen major = predicatul concluziei unui silogism. Premisă majoră = premisă care conține termenul major al silogismului. 3. (Înv.; Mil.; în sintagmele) Sergent major v. sergent. Plutonier major (și substantivat, m.) v. plutonier. 4. (Muz.; în sintagma) Gamă majoră sau mod major = gamă sau mod care cuprinde cinci tonuri și două semitonuri. – Din fr. majeur, major.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majora
MAJORÁ, majorez, vb. I. Tranz. A face mai mare (un preț, un impozit, un salariu, o taxă etc.); a spori. – Din fr. majorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majorant
MAJORÁNT, -Ă, majoranți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care majorează. 2. S. m. (Mat.) Element sau număr care este mai mare ori egal cu oricare dintre elementele sau numerele unei mulțimi. – Din fr. majorante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majorare
MAJORÁRE, majorări, s. f. Acțiunea de a majora și rezultatul ei; creștere, mărire, sporire. ♦ Sumă pe care statul o încasează în plus ca sancțiune aplicată celor care întârzie plata impozitelor, taxelor etc. – V. majora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majorat
MAJORÁT^1 s. n. Vârstă la care o persoană devine majoră (1); starea (juridică a) persoanei majore; majoritate civilă. – Din fr. majorat. Cf. germ. Majorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majorat
MAJORÁT^2, -Ă, majorați, -te, adj. (Despre prețuri, impozite etc.) Mărit^4, sporit. – V. majora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majordom
MAJORDÓM, majordomi, s. m. (În Franța, în Evul Mediu) Intendent al domeniilor regale și al palatului; p. gener. persoană însărcinată cu administrarea unui palat (regal sau princiar); p. ext. șeful personalului de serviciu din casele nobililor sau ale marilor bogătași. – Din fr. majordome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majoretă
MAJORÉTĂ, majorete, s. f. Fiecare dintre tinerele care, îmbrăcate în uniforme asemănătoare celei de toboșar, preced o defilare, deschid un spectacol, susțin o echipă sportivă etc., executând în ritmul muzicii pași de dans sau figuri de jonglerie. – Din fr. majorette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majoritar
MAJORITÁR, -Ă, majoritari, -e, adj. Care face parte din majoritate, care reprezintă cel mai mare număr, cea mai mare parte dintr-o colectivitate, care întrunește majoritatea. ◊ Reprezentanță majoritară = sistem electoral conform căruia sunt considerați aleși numai candidații care au întrunit majoritatea absolută a voturilor. – Din fr. majoritaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majoritate
MAJORITÁTE, majorități, s. f. Partea sau numărul cel mai mare dintr-o colectivitate. ♦ Superioritate numerică cerută (prin lege) sau obținută în alegeri. ◊ Majoritate absolută = număr de voturi egal cu cel puțin jumătate plus unu din total. Majoritate relativă = număr de voturi care întrece numărul de voturi obținut de oricare dintre ceilalți candidați. Majoritate civilă = situație juridică a unei persoane care a împlinit vârsta prevăzută de lege pentru dobândirea deplinei capacități de exercițiu; majorat^1. – Din fr. majorité. Cf. lat. maioritas, -atis, germ. Majorität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

majuscul
MAJÚSCUL, -Ă, majusculi, -e, s. f., adj. (Literă sau caracter de literă) care se folosește pentru a scrie inițiala numelor proprii și ale cuvintelor cu care începe o frază, pentru a individualiza un cuvânt într-un text etc. și care diferă de celelalte prin formă și mărime; (literă) mare. – Din fr. majuscule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

make-up
MAKE-UP, make-upuri, s. n. 1. Înfrumusețare cosmetică a feței; machiaj. 2. Denumire pentru anumite produse cosmetice. [Pr.: méĭcap] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

makeup
MAKE-UP, make-upuri, s. n. 1. Înfrumusețare cosmetică a feței; machiaj. 2. Denumire pentru anumite produse cosmetice. [Pr.: méĭcap] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mal
MAL, maluri, s. n. 1. Margine (îngustă) de pământ situată (în pantă) de-a lungul unei ape; țărm; p. ext. regiune de lângă o apă. ◊ Expr. A ieși la mal = a duce ceva la bun sfârșit, a o scoate la capăt. A se îneca (ca țiganul sau tocmai) la mal = a renunța sau a fi obligat să renunțe la ceva tocmai când țelul era aproape atins. 2. Perete, margine (abruptă) a unui râu, a unui șanț, a unei gropi. ♦ Râpă, prăpastie. ♦ (Reg.) Ridicătură de pământ mai puțin înaltă decât dealul, având coastele cu povârnișuri repezi sau abrupte. ◊ Expr. Un mal de om (sau de femeie), se spune despre un bărbat (sau o femeie) foarte mare. Cât un mal = (despre ființe) mare, mătăhălos. – Cf. alb. m a l l „munte”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mala
MALÁ, malale, s. f. Unealtă a zidarului alcătuită dintr-o placă de lemn cu mâner, cu care se întinde și se nivelează stratul de tencuială. – Din tc. mala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malac
MALÁC, -Ă, malaci, -ce, s. m. și f. Pui al bivoliței. ♦ Epitet depreciativ pentru un om gras, greoi și leneș. – Din bg. malak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malachit
MALACHÍT s. n. v. malahit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malacof
MALACÓF s. n. v. malacov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malacologic
MALACOLÓGIC, -Ă, malacologici, -ce, adj. Referitor la moluște; de malacologie. – Din fr. malacologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malacologie
MALACOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul moluștelor. – Din fr. malacologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malacov
MALACÓV, malacoave, s. n. Crinolină. [Pl. și: malacovuri. – Var.: malacóf s. n.] – Din fr. malakoff.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maladie
MALADÍE, maladii, s. f. Boală. ◊ Maladie mitrală = boală de inimă care afectează valvula dintre atriu și ventriculul stâng. Maladie albastră = cianoză. – Din fr. maladie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maladiv
MALADÍV, -Ă, maladivi, -e, adj. (Despre oameni) Care are aspect nesănătos; bolnăvicios. ♦ (Despre stări, înclinații etc.) Care arată, trădează o boală. ♦ Care este exagerat, anormal, mai ales în comportamentul psihic. Sensibilitate maladivă. Frică maladivă. – Din fr. maladif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaez
MALAÉZ, -Ă, malaezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Malaysian (1). 2. Adj. Malaysian (2). ♦ (Și substantivat, f.) Limbă vorbită în Malaysia. [Scris și: malaiez] – Din Malaysia (n. pr.) (derivat regresiv). Cf. fr. malais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaga
MÁLAGA s. n. Vin (foarte) dulce obținut în podgoriile din jurul orașului spaniol Malaga. [Acc. și: malága] – Din sp. malaga, fr. malaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaguena
MALAGUÉNA, malaguenii, s. f. Dans spaniol cu ritm lent; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -ghe-nia] – Din sp., fr. malagueña.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malahit
MALAHÍT s. n. Carbonat natural de cupru de culoare verde, cristalizat, folosit la fabricarea unor obiecte decorative sau a unor vopsele. [Var.: malachít s. n.] – Din fr. malachite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malar
MALÁR, malare, adj. (În sintagma) Os malar (și substantivat, n.) = fiecare dintre cele două oase ale craniului, situate în părțile laterale ale feței, dedesubtul orbitelor. – Din fr. malaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaric
MALÁRIC, -Ă, malarici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de malarie (cronică). 2. Adj. Care aparține malariei, privitor la malarie. – Din it. malarico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malarie
MALÁRIE s. f. Boală infecțioasă provocată de hematozoarul palustru (transmis prin înțepătura țânțarilor anofeli), caracterizată prin puternice accese de friguri; paludism, friguri (palustre). – Din it. malaria. Cf. fr. malaria, germ. Malaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malariolog
MALARIOLÓG, -Ă, malariologi, -ge, s. m. și f. Medic specializat în malariologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malariologic
MALARIOLÓGIC, -Ă, malariologici, -ce, adj. De malariologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malariologie
MALARIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază prevenirea și tratarea malariei; paludologie (2). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malarioterapie
MALARIOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament care constă în inocularea parazitului malariei în vederea obținerii de temperaturi ridicate la bolnav; paludoterapie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malawian
MALAWIÁN, -Ă, malawieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Malawi sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Malawi sau malawienilor (1), privitor la Malawi ori la malawieni. – Din Malawi (n. pr.) + suf. -ian. Cf. fr. malawien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaxa
MALAXÁ, malaxez, vb. I. Tranz. A amesteca (sau a frământa) două sau mai multe materiale pentru a obține un amestec omogen. – Din fr. malaxer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaxare
MALAXÁRE, malaxări, s. f. Acțiunea de a malaxa și rezultatul ei. – V. malaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaxor
MALAXÓR, malaxoare, s. n. Mașină care amestecă (sau frământă) diverse materiale pentru a le transforma într-o masă omogenă. – Din fr. malaxeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaxorist
MALAXORÍST, -Ă, malaxoriști, -ste, s. m. și f. Muncitor care lucrează la malaxor. – Malaxor + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malaysian
MALAYSIÁN, -Ă, malaysieni, -e, s. m. și f. adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Federației Malaysia sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Federației Malaysia sau malaysienilor (1), privitor la Federația Malaysia ori la malaysieni. – Din fr. malaysian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maldăr
MÁLDĂR, maldăre, s. n. 1. Mulțime de obiecte de același fel, îngrămădite unele peste altele; p. ext. cantitate mare dintr-o anumită materie. 2. Grămadă de tulpini, de plante secerate, de nuiele, de crengi etc. (legate la un loc). ♦ Grămadă (nu prea mare) de fân, de paie, de iarbă cosită etc. [Var.: (reg.) máldur s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maldistribuţie
MALDISTRIBÚȚIE, maldistribuții, s. f. (Auto) Deranjament specific funcționării motoarelor cu ardere internă prevăzute cu carburator, fenomen care se face simțit printr-un mers instabil al motorului, în special la ralanti, și se datorează neuniformității masice a amestecului carburant pulverizat spre cilindri, în condiții de motor rece, benzină nepotrivită etc. Datorită neuniformității amestecului, dozajele încărcăturii proaspete în cilindri sunt diferite atât între ele, cât și față de doza teoretică pregătită de carburator. – Din engl. maldistribution.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maldistribuție
MALDISTRIBÚȚIE, maldistribuții, s. f. (Auto) Deranjament specific funcționării motoarelor cu ardere internă prevăzute cu carburator, fenomen care se face simțit printr-un mers instabil al motorului, în special la ralanti, și se datorează neuniformității masice a amestecului carburant pulverizat spre cilindri, în condiții de motor rece, benzină nepotrivită etc. Datorită neuniformității amestecului, dozajele încărcăturii proaspete în cilindri sunt diferite atât între ele, cât și față de doza teoretică pregătită de carburator. – Din engl. maldistribution.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maldivian
MALDIVIÁN, -Ă, maldivieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Maldive sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Maldive sau maldivienilor (1), privitor la Maldive ori la maldivieni. – Maldive (n. pr.) + suf. -ian. Cf. engl. Maldivian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maldur
MÁLDUR s. n. v. maldăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleabil
MALEÁBIL, -Ă, maleabili, -e, adj. 1. (Despre metale) Care poate fi întins în foi subțiri la o temperatură inferioară aceleia de topire; (despre alte materiale) care poate fi ușor modelat. 2. Fig. (Despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care se adaptează ușor; adaptabil, docil. [Pr.: -le-a-] – Din fr. malléable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleabilitate
MALEABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi maleabil. ♦ Fig. Capacitate, ușurință de adaptare. [Pr.: -le-a-] – Din fr. malléabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleabiliza
MALEABILIZÁ, maleabilizez, vb. I. Tranz. A face un material maleabil. [Pr.: -le-a-] – Maleabil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleabilizare
MALEABILIZÁRE, maleabilizări, s. f. Acțiunea de a maleabiliza și rezultatul ei. [Pr.: -le-a-] – V. maleabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maledicţie
MALEDÍCȚIE, maledicții, s. f. (Livr.) Blestem; nenorocire, fatalitate. [Var.: maledicțiúne s. f.] – Cf. fr. malédiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maledicție
MALEDÍCȚIE, maledicții, s. f. (Livr.) Blestem; nenorocire, fatalitate. [Var.: maledicțiúne s. f.] – Cf. fr. malédiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maledicţiune
MALEDICȚIÚNE s. f. v. maledicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maledicțiune
MALEDICȚIÚNE s. f. v. maledicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malefic
MALÉFIC, -Ă, malefici, -ce, adj. Care are influență nefastă, fatală. – Din fr. maléfique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleficiu
MALEFÍCIU, maleficii, s. n., Operațiune magică, sortilegiu care urmărește să facă rău unei persoane, bunurilor, animalelor sau culturilor sale; rezultatul acestei acțiuni. – Din fr. maléfice, lat. maleficium.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maleic
MALÉIC, -Ă, maleici, -ce, adj. (Chim.; în sintagmele) Acid maleic = acid obținut prin oxidarea benzenului, folosit în industriile textilă și chimică la fabricarea uleiurilor. Anhidridă maleică = anhidridă obținută prin încălzirea acidului maleic, folosită în industria chimică. [Pr.: -le-ic] – Din fr. maléique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleolar
MALEOLÁR, -Ă, maleolari, -e, adj. (Anat.) De maleolă, al maleolei. [Pr.: -le-o-] – Din fr. malléolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maleolă
MALEÓLĂ, maleole, s. f. Fiecare dintre proeminențele situate în partea inferioară a tibiei și a peroneului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. malléole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malformaţie
MALFORMÁȚIE, malformații, s. f. Anomalie morfologică congenitală a unui organ, a unui aparat sau sistem sau a unei părți a corpului unei ființe. – Din fr. malformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malformație
MALFORMÁȚIE, malformații, s. f. Anomalie morfologică congenitală a unui organ, a unui aparat sau sistem sau a unei părți a corpului unei ființe. – Din fr. malformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malgaş
MALGÁȘ, -Ă, malgași, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Madagascarului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Madagascarului sau malgașilor (1), privitor la Madagascar ori la malgași. ♦ (Substantivat, f.) Limba oficială a Madagascarului. – Din fr. malgache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malgaș
MALGÁȘ, -Ă, malgași, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Madagascarului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Madagascarului sau malgașilor (1), privitor la Madagascar ori la malgași. ♦ (Substantivat, f.) Limba oficială a Madagascarului. – Din fr. malgache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malian
MALIÁN, -Ă, malieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Mali sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Mali sau malienilor (1), privitor la Republica Mali ori la malieni. [Pr.: -li-an] – Din fr. malien, engl. Malian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malic
MÁLIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid malic = acid organic care se găsește în mere și în numeroase vegetale. – Din fr. malique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malign
MALÍGN, -Ă, maligni, -e, adj. (Despre boli sau procese patologice) De natură gravă, care evoluează spre agravare. ◊ Tumoare malignă = tumoare canceroasă. Pustulă malignă = dalac. ♦ (Rar) Înclinat spre rău, care face rău. [Var.: (înv.) malín, -ă adj.] – Din lat. malignus. Cf. fr. malin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malignitate
MALIGNITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este malign, evoluție spre agravare a unei boli. – Din lat. malignitas, -atis. Cf. fr. malignité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maligniza
MALIGNIZÁ, pers. 3 malignizează, vb. I. Refl. (Med.; despre celule) A se transforma, a căpăta caracter malign; a se canceriza. – Malign + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malignizare
MALIGNIZÁRE, malignizări, s. f. Faptul de a se maligniza. – V. maligniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malignizat
MALIGNIZÁT, -Ă, malignizați, -te, adj. Care a devenit malign. – V. maligniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malin
MALÍN, -Ă adj. v. malign.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malinke
MALÍNKE subst. 1. S. m. Membru al unei populații mandingo (1) din Senegal și Gambia. 2. S. n. Limba vorbită de malinke (1), aparținătoare grupului mandingo (2). (cf. engl. malinke) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maliţie
MALÍȚIE, (2) maliții, s. f. (Livr.) 1. Înclinarea de a fi malițios; răutate, malițiozitate. 2. Vorbă, atitudine, glumă răutăcioasă. [Var.: malițiúne s. f.] – Din fr. malice, lat. malitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maliție
MALÍȚIE, (2) maliții, s. f. (Livr.) 1. Înclinarea de a fi malițios; răutate, malițiozitate. 2. Vorbă, atitudine, glumă răutăcioasă. [Var.: malițiúne s. f.] – Din fr. malice, lat. malitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maliţios
MALIȚIÓS, -OÁSĂ, malițioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Răutăcios, caustic. [Pr.: -ți-os] – Din fr. malicieux, lat. malitiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malițios
MALIȚIÓS, -OÁSĂ, malițioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Răutăcios, caustic. [Pr.: -ți-os] – Din fr. malicieux, lat. malitiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maliţiozitate
MALIȚIOZITÁTE, malițiozități, s. f. (Livr.) Maliție. [Pr.: -ti-o-] – Malițios + suf. -itate. Cf. it. maliziositá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malițiozitate
MALIȚIOZITÁTE, malițiozități, s. f. (Livr.) Maliție. [Pr.: -ti-o-] – Malițios + suf. -itate. Cf. it. maliziositá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maliţiune
MALIȚIÚNE s. f. v. maliție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malițiune
MALIȚIÚNE s. f. v. maliție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mall
MALL, malluri, s. n. Complex de mari dimensiuni care cuprinde magazine, servicii utilitare, expoziții etc. închis circulației autovehiculelor; spațiu vast pe care se află un astfel de complex. [Pr.: mol] – Din engl. mall.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mallorquin
MALLORQUÍN, -Ă, mallorquini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din insula Mallorca. 2. Adj. Care aparține insulei Mallorca sau mallorquinilor (1), privitor la Mallorca ori la mallorquini. [Pr.: malĭorchin] – Din sp. mallorquín.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malnutriţie
MALNUTRÍȚIE, malnutriții, s. f. 1. Subnutriție (1). 2. Subnutriție (2). – Din fr. malnutrition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malnutriție
MALNUTRÍȚIE, malnutriții, s. f. 1. Subnutriție (1). 2. Subnutriție (2). – Din fr. malnutrition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malonest
MALONÉST, -Ă, malonești, -ste, adj. (Livr.) Necinstit, incorect. – Din it. malonesto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malonic
MALÓNIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid malonic = acid dicarboxilic folosit împreună cu derivații săi în sinteze organice și farmaceutice. – Din fr. malonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malotea
MALOTEÁ, malotele, s. f. (Înv. și reg.) Haină (lungă până la pământ), de obicei căptușită cu blană (scumpă), având marginile din față tivite cu blană, uneori cu guler și manșete de blană, purtată, în trecut, de femei; un fel de scurteică purtată de țărani în zilele de sărbătoare. – Din tc. mallota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malpoziţie
MALPOZÍȚIE, malpoziții, s. f. (Med.) Poziție defectuoasă (a unui organ). – Din fr. malposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malpoziție
MALPOZÍȚIE, malpoziții, s. f. (Med.) Poziție defectuoasă (a unui organ). – Din fr. malposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malpraxis
MALPRAXÍS s. n. (Med.) Tratament incorect sau neglijent aplicat de un medic unui pacient, care îi produce acestuia prejudicii de orice natură, în relație cu gradul de afectare a capacității fizice și psihice. – Din fr. malpraxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malpraxis
MALPRÁXIS (‹ lat. malus „rău” + gr. praxis „practică”) Malpraxisul este eroarea profesională săvârșită în exercitarea actului medical sau medicofarmaceutic generatoare de prejudicii asupra pacientului, implicând răspunderea civilă a personalului medical și a furnizorului de produse și servicii medicale, sanitare și farmaceutice (conf. Lg. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătății).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

malştoc
MÁLȘTOC s. n. Baghetă de care pictorii își sprijină mâna în care țin pensula pentru a nu atinge suprafața de pictat, a trasa contururi precise sau linii drepte. (cf. germ. Malstock < malen = a picta + Stock = baghetă, baston, băț; engl. mahlstick, maulstick < trad. parț. a neerl. maalstok < malen = a picta (< neerl. medie < mal = marcă, pată, semn) + stok = băț, baghetă, vergea) [și Das grosse Wörterbuch der deutschen Sprache, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

malștoc
MÁLȘTOC s. n. Baghetă de care pictorii își sprijină mâna în care țin pensula pentru a nu atinge suprafața de pictat, a trasa contururi precise sau linii drepte. (cf. germ. Malstock < malen = a picta + Stock = baghetă, baston, băț; engl. mahlstick, maulstick < trad. parț. a neerl. maalstok < malen = a picta (< neerl. medie < mal = marcă, pată, semn) + stok = băț, baghetă, vergea) [și Das grosse Wörterbuch der deutschen Sprache, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maltază
MALTÁZĂ s. f. Enzimă care are proprietatea de a transforma maltoza în glucoză. – Din fr. maltase, germ. Maltase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltez
MALTÉZ, -Ă, maltezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Maltei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Maltei sau maltezilor (1), privitor la Malta ori la maltezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba oficială a Maltei. – Din it. maltese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malthusian
MALTHUSIÁN, -Ă, malthusieni, -e, adj., s. m. și f. Malthusianist. [Pr.: mal-tu-si-an] – Din fr. malthusien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malthusianism
MALTHUSIANÍSM s. n. Teorie potrivit căreia populația globului crește în progresie geometrică, în timp ce mijloacele de existență cresc în progresie aritmetică. [Pr.: -tu-si-a-] – Din fr. malthusianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malthusianist
MALTHUSIANÍST, -Ă, malthusianiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al malthusianismului. [Pr.: -tu-si-a-] – Malthusian[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltoză
MALTÓZĂ s. f. Substanță zaharoasă formată din două molecule de glucoză; zahăr de malț. – Din fr. maltose, germ. Maltose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltozurie
MALTOZURÍE, maltozurii, s. f. (Med.) Prezență a maltozei în urină; cantitate de maltoză aflată în urină. – Din fr. maltosurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltrata
MALTRATÁ, maltratez, vb. I. Tranz. A trata pe cineva cu asprime, a-i provoca dureri fizice sau morale; a chinui, a brutaliza. – Din fr. maltraiter, it. maltrattare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltratare
MALTRATÁRE, maltratări, s. f. Acțiunea de a maltrata și rezultatul ei; brutalizare. – V. maltrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maltratarisire
MALTRATARISÍRE s. f. v. maltratarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maltratarisit
MALTRATARISÍT adj. v. maltratarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

malţ
MALȚ s. n. Produs obținut din boabe de cereale (mai ales de orz) încolțite, uscate și măcinate, folosit la fabricarea berii și a spirtului sau, prăjit, la prepararea unui surogat de cafea; slad. – Din germ. Malz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malț
MALȚ s. n. Produs obținut din boabe de cereale (mai ales de orz) încolțite, uscate și măcinate, folosit la fabricarea berii și a spirtului sau, prăjit, la prepararea unui surogat de cafea; slad. – Din germ. Malz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malţat
MALȚÁT, -Ă, malțați, -te, adj. (Despre alimente) Cu malț. – Malț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malțat
MALȚÁT, -Ă, malțați, -te, adj. (Despre alimente) Cu malț. – Malț + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malţifica
MALȚIFICÁ, malțífic, vb. I. Tranz. A transforma orzul sau alte cereale în malț. – Malț + suf. -ifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malțifica
MALȚIFICÁ, malțífic, vb. I. Tranz. A transforma orzul sau alte cereale în malț. – Malț + suf. -ifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malţificare
MALȚIFICÁRE s. f. Acțiunea de a malțifica și rezultatul ei. – V. malțifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malțificare
MALȚIFICÁRE s. f. Acțiunea de a malțifica și rezultatul ei. – V. malțifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malvacee
MALVACÉE, malvacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, având flori hermafrodite cu cinci petale și multe stamine, iar fructul o capsulă; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. malvacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malversaţie
MALVERSÁȚIE, malversații, s. f. (Livr.) Delapidare; fraudă. [Var.: (înv.) malversațiúne s. f.] – Din fr. malversation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malversație
MALVERSÁȚIE, malversații, s. f. (Livr.) Delapidare; fraudă. [Var.: (înv.) malversațiúne s. f.] – Din fr. malversation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malversaţiune
MALVERSAȚIÚNE, s. f. v. malversație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

malversațiune
MALVERSAȚIÚNE, s. f. v. malversație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamacă
MAMÁCĂ s. f. (Reg.) Mamă (1). – Din mamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamaie
MAMÁIE s. f. (Pop. și fam.) 1. Mamă (1). 2. Bunică. – Din mamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamar
MAMÁR, -Ă, mamari, -e, adj. Care ține de mamelă, referitor la mamelă; mamelar. ◊ Glandă mamară = organul secreției lactate la mamifere. – Din fr. mammaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamă
MÁMĂ, mame, s. f. 1. Femeie considerată în raport cu copiii ei, nume pe care i-l dau copiii acestei femei când i se adresează sau când vorbesc despre dânsa; maică, muică, mamaie, mamacă, neneacă. ◊ Loc. adj. De mamă = (despre relații de rudenie) care se află în linie maternă. ◊ Expr. Vai de mama mea (sau ta, lui etc.) = vai de mine (sau de tine, de el etc.). (De) mama focului = grozav, strașnic, extraordinar. La mama dracului = foarte departe. De când mama m-a (sau te-a, l-a etc.) făcut = de când sunt (sau ești, este etc.) pe lume; de totdeauna. De (sau pe) când era mama fată (mare) = de foarte multă vreme. (Pop.) A cere cât pe mă-sa = a pretinde un preț exagerat. O mamă de bătaie = o bătaie strașnică. ♦ Femela unui animal în raport cu puii ei. 2. (La voc.) Termen (afectuos) cu care o femeie se adresează copiilor ei sau, p. ext., unei persoane mai tinere. 3. Termen de politețe folosit de cineva pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (în vârstă). 4. Compuse: Mamă-mare (sau, pop., bătrână, bună) = bunică. Mamă-soacră = soacră. Mama (sau muma)-pădurii (sau -pădurilor) = a) personaj din mitologia populară, închipuit de obicei ca o bătrână urâtă și rea, care umblă prin păduri ademenind copii, ucigând oameni etc.; b) plantă erbacee, parazită, cu tulpina fără frunze, acoperită cu solzi și cu flori purpurii (Latharea squamaria). 5. Fig. Izvor, cauză. [Var.: (reg.) múmă s. f.] – Lat. mamma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mambo
MÁMBO, mambouri, s. n. Dans de origine cubaneză, cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din sp., fr. mambo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamelar
MAMELÁR, -Ă, mamelari, -e, adj. (Rar) Mamar. – Din fr. mamellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamelă
MAMÉLĂ, mamele, s. f. Organ care secretă lapte la mamiferele femele; sân, piept, țâță. – Din fr. mamelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamelon
MAMELÓN, mameloane, s. n. 1. Vârful proeminent al mamelei, unde se deschid canalele care secretă laptele; sfârc. 2. Ridicătură de teren izolată, având de obicei vârful rotunjit. – Din fr. mamelon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamelonar
MAMELONÁR, -Ă, mamelonari, -e, adj. (Anat.) Referitor la mamelon, al mamelonului. – Din it. mammellonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mameluc
MAMELÚC, mameluci, s. m. 1. Soldat de cavalerie din garda personală a sultanilor din Egipt. ♦ Cavalerist francez dintr-un escadron de gardă imperială. 2. Fig. Om lipsit de personalitate, de păreri proprii. – Din fr. mamelouk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamelucărie
MAMELUCĂRÍE s. f. (Rar) Purtare, atitudine de mameluc (2). – Mameluc + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamerc
Mamerc = Mamercus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mamercus
Mamercus, în mitologia romană, fiul zeului Mars și al Silviei, soția lui Septimius Marcellus.Soarta și viața lui Mamercus atîrnau de o lance pe care, la nașterea sa, zeul Mars i-a dăruit-o în păstrare Silviei. Certîndu-se cu frații acesteia – unchii săi – care rîvneau la vînatul pe care-l doborîse Mamercus, acesta din urmă i-a ucis. Atunci, drept pedeapsă, Silvia a distrus lancea, ucigîndu-și în felul acesta fiul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mamers
Mamers, denumire purtată de zeul Mars.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mamifer
MAMIFÉR, mamifere, s. n. (La pl.) Clasă de vertebrate superioare care au corpul acoperit cu păr, nasc pui vii și îi hrănesc cu laptele lor; (și la sg.) animal din această clasă. ◊ (Adjectival) Animal mamifer. – Din fr. mammifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamită
MAMÍTĂ, mamite, s. f. Boală infecțioasă care constă în inflamarea ugerului la animalele în lactație. – Din fr. mammite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamiţă
MAMÍȚĂ s. f. v. mămiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamiță
MAMÍȚĂ s. f. v. mămiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamiţică
MAMIȚÍCĂ s. f. v. mămițică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamițică
MAMIȚÍCĂ s. f. v. mămițică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamograf
MAMOGRÁF, mamografe, s. n. (Med.) Aparat cu care se fac mamografii. – Din engl. mammograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamografie
MAMOGRAFÍE, mamografii, s. f. (Med.) Radiografie a glandei mamare; (rar) mastografie. – Din fr. mammographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamorniţă
MAMÓRNIȚĂ, mamornițe, s. f. (Pop.) Femeie grasă, mare, greoaie, leneșă. – Cf. baborniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamorniță
MAMÓRNIȚĂ, mamornițe, s. f. (Pop.) Femeie grasă, mare, greoaie, leneșă. – Cf. baborniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamoş
MÁMOȘ, mamoși, s. m. Medic specialist în obstetrică și ginecologie; ginecolog, obstetrician. – Din ngr. mám[m]os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamoș
MÁMOȘ, mamoși, s. m. Medic specialist în obstetrică și ginecologie; ginecolog, obstetrician. – Din ngr. mám[m]os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mamut
MAMÚT, mamuți, s. m., adj. invar. 1. S. m. Specie fosilă de elefant care avea corpul acoperit cu peri lungi și fildeșii foarte dezvoltați (Elephas primigenius). 2. Adj. invar. (Fig.; despre întreprinderi, organizații etc.) De mari proporții. – Din fr. mammouth.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

management
MANAGEMENT s. n. 1. Activitatea și arta de a conduce. 2. Ansamblul activităților de organizare, de conducere și de gestiune a întreprinderilor. ♦ Știința și tehnica organizării și conducerii unei întreprinderi. [Pr.: méniğment, manáğment] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manager
MÁNAGER, manageri, s. m. 1. Persoană care conduce o entitate economică, îndeplinind, integral sau parțial, funcțiile de previziune și organizare a activității, de coordonare și antrenare a personalului subordonat și de control asupra obiectivelor propuse. 2. Persoană care se ocupă cu problemele administrative și organizatorice ale unui sportiv, ale unei echipe sportive ori ale unui colectiv artistic. [Acc. și: manáger] – Din engl. manager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

managerial
MANAGERIÁL, -Ă, manageriali, -e, adj. Referitor la conducerea (economică), la organizarea întreprinderilor; de manager. [Pr.: -ri-al] – Din engl. managerial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mană
MÁNĂ s. f. 1. Lichen comestibil care crește pe stânci în forma unor mici gheme cenușii, purtate uneori de vânt în locuri foarte depărtate, unde cad ca o ploaie (Lecanora esculenta); p. ext. pâine făcută din acest lichen. ♦ Fig. Rod; frupt. ♦ Belșug, abundență. 2. Numele mai multor boli ale plantelor cultivate, cauzate de anumite ciuperci parazite. 3. Compus: mană-de-ape = plantă erbacee toxică din familia gramineelor, cu frunze lanceolate și cu flori hermafrodite dispuse în spicule (Glyceria aquatica). 4. Rouă sau ploaie de vară pe vreme însorită, care are un efect dăunător asupra dezvoltării plantelor; p. ext. stricăciune provocată de soarele prea fierbinte care apare imediat după o ploaie. – Din sl. mana, ngr. mánna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mancando
MANCÁNDO adv. (Muz.; indică modul de executare) Prin rărirea tempoului și diminuarea simultană a intensității. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mancă
MÁNCĂ, mance, s. f. (Reg.) Doică. – Din ucr. mamka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manciurian
MANCIURIÁN, -Ă, manciurieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Manciuria. 2. Adj. Care aparține Manciuriei sau manciurienilor (1), privitor la Manciuria ori la manciurieni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă din familia altaică, vorbită în nordul Chinei. [Pr.: -ri-an] – Manciuria (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manco
MÁNCO s. n. (Fin.) Ceea ce lipsește; spec. lipsă de bani constatată la încheierea unor socoteli; pierdere (estimată) la o marfă cu prilejul transportului, al desfacerii etc. – Din it. manco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mancolistă
MANCOLÍSTĂ, mancoliste, s. f. Listă pe care un filatelist o trimite partenerului de schimb, cuprinzând mărcile poștale care îi lipsesc din colecție. – Din fr. mancoliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mancurt
MANCÚRT, mancurți, s. m. Persoană lipsită de memorie, care se supune orbește unui stăpân. – Din rus. mankurt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandant
MANDÁNT, -Ă, mandanți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) pentru care se încheie un act juridic. – Din fr. mandant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandarin
MANDARÍN^1, mandarini, s. m. Demnitar indigen din Indochina; funcționar public (înalt) din China feudală. – Din fr. mandarin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandarin
MANDARÍN^2, mandarini, s. m. Arbust fructifer cu flori albe, cultivat în regiunile mediteraneene pentru fructele sale comestibile (Citrus nobilis). – Din mandarină (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandarinat
MANDARINÁT, mandarinate, s. n. Funcția mandarinului^1; timpul cât un mandarin^1 își exercită funcția. – Din fr. mandarinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandarină
MANDARÍNĂ, mandarine, s. f. Fructul mandarinului^2, asemănător cu portocala, dar mai mic decât aceasta, cu coaja portocalie mai subțire și cu miezul mai dulce. – Din fr. mandarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandat
MANDÁT, mandate, s. n. 1. Împuternicire (contractuală) de a reprezenta o persoană fizică sau juridică și de a acționa în numele ei; act prin care se dă această împuternicire; procură. ◊ Teritoriu sub mandat = (în trecut) teritoriu administrat de o țară străină în baza hotărârii unui for internațional. 2. (Jur.) Dispoziție, ordin. ◊ Mandat de arestare = act scris prin care organul judiciar competent ordonă arestarea unui învinuit, inculpat sau condamnat. Mandat de aducere = ordin scris dat unui organ de a aduce o persoană (învinuit, martor sau expert) în fața unei instanțe judecătorești sau a unui organ de cercetare penală, pentru a da declarații, lămuriri, pentru a efectua unele expertize etc. 3. Serviciu poștal prin care cineva poate expedia o sumă de bani pentru a fi remisă destinatarului; p. ext. formular completat în acest scop, pe baza căruia se face transmiterea sumei; sumă de bani expediată sau primită astfel. – Din fr. mandat. Cf. germ. Mandat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandata
MANDATÁ, mandatez, vb. I. Tranz. (Rar) A ordonanța plata unei sume de bani. – Din fr. mandater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandatar
MANDATÁR, -Ă, mandatari, -e, s. m. și f. Persoană căreia i s-a încredințat un mandat (1), care a primit o împuternicire; procurator. – Din fr. mandataire. Cf. germ. Mandatar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mande
MÁNDE subst. 1. S. n. Ramură a familiei de limbi din Niger-Congo vorbită în regiunea văii superioare a râului Niger. 2. S. m. Membru al populației vorbitoare a limbii mande (1). (cf. engl. mande < mandingo mandi, mande = dim. al lui ma (mamă) = mămică) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mandea
MÁNDEA s. m. (Arg.) Persoana care vorbește, care se adresează cuiva. – Din țig. mande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandekan
MANDÉKAN s. n. Mandingo (2). (cf. engl. mandekan) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mandibular
MANDIBULÁR, -Ă, mandibulari, -e, adj. Referitor la mandibulă, de mandibulă. – Din fr. mandibulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandibulă
MANDÍBULĂ, mandibule, s. f. 1. Maxilar inferior (la om și animale). 2. Fiecare dintre cele două părți ale ciocului păsărilor. ♦ Fiecare dintre cele două părți chitinoase ale aparatului bucal la insecte. – Din fr. mandibule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandingo
MANDÍNGO subst. 1. S. m. Membru al populațiilor care trăiesc în regiunea văii superioare a râului Niger, din vestul Africii. 2. S. n. Grup de limbi înrudite mande, incluzând bambara, malinke și maninka, foarte răspândite în vestul Africii; mandekan. (cf. engl. mandingo < mandingo mandeŋga < mandi mande) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mandolă
MANDÓLĂ, mandole, s. f. 1. Vechi instrument muzical cu coarde, asemănător cu lăuta. 2. Instrument muzical asemănător cu mandolina. [Var.: mandóră s. f.] – Din it. mandola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandolinată
MANDOLINÁTĂ, mandolinate, s. f. (Rar) Serenadă cântată cu acompaniament de mandolină. – Din it. mandolinata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandolină
MANDOLÍNĂ, mandoline, s. f. Instrument muzical alcătuit dintr-o cutie de rezonanță boltită și din patru coarde metalice duble, care se pun în vibrație prin atingere cu o pană (de celuloid) sau prin ciupire. – Din fr. mandoline. Cf. it. mandolina, germ. Mandoline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandolinist
MANDOLINÍST, -Ă, mandoliniști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană care cântă la mandolină. – Din fr. mandoliniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandoră
MANDÓRĂ s. f. v. mandolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandragoră
MANDRAGÓRĂ, mandragore, s. f. Plantă erbacee cu flori violete deschis, cu rădăcini groase, din care se extrage un tonic (Mandragora officinalis). – Din sl. manŭdragora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandră
MÁNDRĂ, mandre, s. f. (Reg.) Îngrăditură de nuiele, de stuf sau de șipci, așezată de-a curmezișul unei ape pentru a înlesni prinderea sau păstrarea peștilor. – Din ngr. mándra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandril
MANDRÍL, mandrili, s. m. Specie de maimuță din Africa Ecuatorială, cu coada scurtă, cu fața colorată în albastru și roșu și blana măslinie-brună (Cynochephalus mormon). – Din fr. mandrill.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandrin
MANDRÍN s. n. v. mandrină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandrina
MANDRINÁ, mandrinez, vb. I. Tranz. 1. A îmbina cu ajutorul mandrinei două piese metalice pentru a realiza o închidere etanșă. 2. (Tehn.) A lărgi găurile pieselor inelare sau tubulare cu ajutorul mandrinei. – Din fr. mandriner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandrinare
MANDRINÁRE, mandrinări, s. f. Acțiunea de a mandrina și rezultatul ei. – V. mandrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandrinat
MANDRINÁT, -Ă, mandrinați, -te, adj. Îmbinat sau lărgit cu mandrina. – V. mandrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mandrină
MANDRÍNĂ, mandrine, s. f. 1. Dispozitiv de fixare pe o mașină-unealtă a unei piese în vederea prelucrării acesteia sau a unei scule cu care se efectuează operația de prelucrare. 2. (Tehn.) Priboi^1 (1). 3. Sârmă care se introduce în interiorul instrumentelor inelare sau tubulare pentru a le destupa. [Var.: mandrín s. n.] – Din fr. mandrin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manea
MANEÁ, manele, s. f. Cântec de dragoste de origine orientală, cu melodie duioasă și tărăgănată. – Din tc. mānì.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manechin
MANECHÍN, manechine, s. n. 1. Figură de lemn, de ceară, de material plastic etc., care înfățișează corpul omenesc sau o parte a lui și este folosită ca model în pictură și sculptură, ca suport pentru a proba ori a expune o haină etc. ♦ Fig. Epitet dat unui om care execută servil și mecanic ceea ce i se cere; om lipsit de personalitate, ușor de condus și influențabil. 2. Persoană angajată de un (mare) atelier de croitorie, de o casă de mode etc. pentru a îmbrăca diverse obiecte vestimentare, cu scopul de a le prezenta public; model. – Din fr. mannequin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manej
MANÉJ, manejuri, s. n. 1. Loc special amenajat unde se dresează sau se antrenează caii, unde se învață călăria etc. ♦ Arenă pe care evoluează (la circ) animalele dresate. 2. Exerciții care se fac cu caii pentru a-i dresa sau pentru a-i antrena. 3. Dispozitiv rudimentar pentru punerea în mișcare a unor mașini agricole cu ajutorul unui cal. – Din fr. manège.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manelă
MANÉLĂ, manele, s. f. Piesă de lemn brut, cu lungime variind după întrebuințări, folosită mai ales în construcții. ♦ Manetă. – Din it. manella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manelist
MANELÍST, -Ă, maneliști, -ste, s. m. și f. Cântăreț de manele; amator de manele. – V. manea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

manes
Manes, în mitologia romană, sufletele celor morți, invocate ca genii protectoare. Aveau anumite sărbători instaurate în cinstea lor și li se aduceau ofrande pe morminte.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

manetă
MANÉTĂ, manete, s. f. Mică pârghie de mână cu care se declanșează sau se oprește un mecanism, un motor etc.; manelă. – Din fr. manette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maneton
MANETÓN, manetoane, s. n. (Mec.) Fus al unui arbore cotit, pe care se articulează capul bielei. – Din fr. maneton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevra
MANEVRÁ, manevrez, vb. I. 1. Intranz. (Despre locomotive, trenuri, nave) A executa o manevră (2). 2. Intranz. (Despre unități militare) A executa o manevră (1). 3. Tranz. A manipula un aparat, un dispozitiv tehnic etc. ♦ A mânui bani. 4. Intranz. Fig. A întrebuința diverse mijloace (incorecte) pentru a reuși într-o acțiune. – Din fr. manœuvrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevrabil
MANEVRÁBIL, -Ă, manevrabili, -e, adj. (Rar; despre sisteme tehnice) Care poate fi manevrat (3), pe cale manuală sau automată. – Din fr. manœuvrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevrabilitate
MANEVRABILITÁTE s. f. (Rar) Capacitatea, proprietatea unui vehicul sau a unui sistem tehnic de a putea fi manevrat (3); faptul de a fi manevrabil. – Din fr. manœuvrabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevrant
MANEVRÁNT, manevranți, s. m. Lucrător feroviar care efectuează cuplarea, decuplarea sau frânarea vagoanelor în timpul manevrei. – Manevră + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevrare
MANEVRÁRE, manevrări, s. f. Acțiunea de a manevra și rezultatul ei; mânuire, manipulare. – V. manevra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevră
MANÉVRĂ, manevre, s. f. 1. (De obicei la pl.) Deplasare organizată și rapidă a unor unități militare pentru a lovi pe adversar sau pentru a respinge lovitura lui; p. ext. luptă. ♦ Pregătire tactică a unei armate sau a unei flote, în condiții asemănătoare cu cele de război. 2. Ansamblu de operații executate pentru a alcătui sau a desface o garnitură de tren, pentru a deplasa vagoanele decuplate în direcția voită etc. ♦ Ansamblu de operații executate pentru deplasarea unei nave în direcția voită, în special la acostare sau la ieșirea din port. ♦ (Concr.) Parâmă folosită la legarea și la mânuirea pânzelor, la legarea catargelor etc. 3. Manipulare a unui aparat, a unui dispozitiv tehnic etc. ♦ (Med.) Totalitatea mișcărilor executate, după un plan dinainte stabilit, în cursul unei intervenții. Manevră obstetricală. 4. Fig. (Mai ales la pl.) Uneltire întreprinsă de cineva pentru a-și atinge scopurile; tertip. – Din fr. manœuvre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manevrier
MANEVRIÉR, -Ă, manevrieri, -e, adj., s. m. (Persoană) care execută manevre; (fig.) (persoană) cu mare abilitate în politică. [Pr.: -vri-er] – Din fr. manœuvrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangafa
MANGAFÁ, mangafale, s. f. (Fam.) Om care nu merită nicio considerație; om mărginit, bleg, prost, nătâng; mangafache. – Din tc. mankafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangafache
MANGAFÁCHE, mangafache, s. m. (Rar) Mangafa. – Mangafa + suf. -ache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangal
MANGÁL, (2) mangaluri, s. n. 1. (Cu sens colectiv) Cărbune ușor, sfărâmicios, obținut prin arderea incompletă a lemnelor în cuptoare speciale sau prin stingerea forțată a jăraticului. 2. Vas metalic în care se aprind cărbuni și care servește iarna pentru încălzit celor care se află în aer liber. ◊ Expr. A târnosi mangalul = a pierde vremea în zadar. [Pl. și: (rar, 2) mangale] – Din tc. mangal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangalagiu
MANGALAGÍU, mangalagii, s. m. (Astăzi rar) Persoană care fabrică mangal (1); cărbunar, mangalizator. – Mangal + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangaliţă
MANGÁLIȚĂ, mangalițe, s. f. Rasă de porci de mărime mijlocie, cu rât scurt și ascuțit, cu picioarele scurte și cu păr creț; porc care face parte din această rasă. – Din magh. mangalica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangaliță
MANGÁLIȚĂ, mangalițe, s. f. Rasă de porci de mărime mijlocie, cu rât scurt și ascuțit, cu picioarele scurte și cu păr creț; porc care face parte din această rasă. – Din magh. mangalica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangaliza
MANGALIZÁ, mangalizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) preface în mangal. – Mangal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangalizator
MANGALIZATÓR, mangalizatori, s. m. (Rar) Mangalagiu. – Din mangal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangan
MANGÁN s. n. Element chimic din grupa metalelor, de culoare albă-cenușie, strălucitor, dur și sfărâmicios, existent în natură sub formă de oxizi și folosit în metalurgie la fabricarea anumitor aliaje. – Din germ. Mangan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganat
MANGANÁT, manganați, s. m. Nume generic al sărurilor acidului manganic. – Din fr. manganate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganezit
MANGANEZÍT s. n. (Min.) Oxid natural de mangan. – Din fr. manganésite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganic
MANGÁNIC, -Ă, manganici, -ce, adj. Care conține mangan. ◊ Acid manganic = acid format din oxigen, hidrogen și mangan. – Din fr. manganique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganin
MANGANÍN s. n. Aliaj de cupru, mangan și nichel folosit în special la fabricarea rezistențelor electrice. – Din fr. manganin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganism
MANGANÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cronică cu mangan. – Din fr. manganisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganit
MANGANÍT, manganiți, s. m. Oxid natural de mangan hidratat. – Din fr. manganite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganometrie
MANGANOMETRÍE s. f. (Chim.) Metodă de analiză volumetrică bazată pe acțiunea oxidantă a permanganatului de potasiu. – Din fr. manganométrie, germ. Manganometrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manganos
MANGANÓS, -OÁSĂ, manganoși, -oase, adj. Care conține mangan. – Din fr. manganeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangăl
MÁNGĂL, mangăle, s. n. (Text.) Dispozitiv mecanic care finisează țesăturile apretate prin presare. [Var.: mángel s. n.] – Din engl. mangle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangălui
MANGĂLUÍ, mangăluiesc, vb. IV. Tranz. (Text.) A finisa țesăturile apretate cu ajutorul mangălului. – Mangăl + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangăluire
MANGĂLUÍRE, mangăluiri, s. f. (Text.) Acțiunea de a mangălui. – V. mangălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangăluit
MANGĂLUÍT^1 s. n. Mangăluire. – V. mangălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangăluit
MANGĂLUÍT^2, -Ă, mangăluiți, -te, adj. (Despre țesături) Finisat cu mangălul. – V. mangălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangel
MÁNGEL s. n. v. mangăl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manget
MANGÉT, mangeturi, s. n. (Înv.) Garnitură la rochie, alcătuită din volane, dantele etc.; p. restr. volan (la rochie). – Cf. manșetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangleală
MANGLEÁLĂ, mangleli, s. f. (Arg.) Faptul de a mangli. – Mangli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangli
MANGLÍ, manglesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A fura. – Din țig. manglo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manglier
MANGLIÉR, manglieri, s. m. Copac rășinos subtropical sau tropical care crește în apa sărată a mării de la țărm. [Pr.: -gli-er] – Din fr. manglier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mango
MÁNGO, mango, s. m., s. n. 1. S. m. Arbore tropical cu frunze lanceolate și flori mici, roz, parfumate (Mangifera indica). 2. S. n. Fructul comestibil al acestui arbore, cu un sâmbure central, pulpa galbenă până la portocalie, parfumată și suculentă, bogat în vitaminele B, C și D. – Din fr. mangue, engl. mango, port. manga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangosit
MANGOSÍT, -Ă, mangosiți, -te, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) nătărău, tont, care nu este bun de nimic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangrovă
MANGRÓVĂ, mangrove, s. f. Formație vegetală tropicală alcătuită din arbori și arbuști, caracteristică țărmurilor maritime mlăștinoase, inundate în timpul fluxului. – Din fr. mangrove.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mangustă
MANGÚSTĂ, manguste, s. f. Mamifer carnivor din sudul Asiei, cu corpul alungit, suplu, cu bot ascuțit, cu labe scurte, cu coadă lungă și stufoasă și cu blană cenușie, aspră (Herpestes mungo). – Din fr. mangouste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mani
MANI s. m. pl. Nume dat în mitologia romanilor și a vechilor popoare italice sufletelor morților, considerate zei ocrotitori ai căminului. – Din lat. manes, -ium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mani
Mani = Manes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mania
MANIÁ, maniez, vb. I. Tranz. (Livr.) A mânui, a manipula. [Pr.: -ni-a] – Din fr. manier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mania
Mania, în mitologia romană, veche divinitate de origine obscură. Mania era considerată drept mama manilor (v. și Manes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maniabil
MANIÁBIL, -Ă, maniabili, -e, adj. (Livr.) Care este ușor de mânuit. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniabilitate
MANIABILITÁTE s. f. (Livr.) Calitatea de a putea fi ușor de mânuit. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniac
MANIÁC, -Ă, maniaci, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de o manie (1); p. ext. (om) care este obsedat de o idee fixă sau care manifestă o preocupare exagerată pentru ceva, având adesea deprinderi ciudate; tipicar. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. maniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniacal
MANIACÁL, -Ă, maniacali, -e, adj. (Med.) Care se referă la manie (1), caracteristic, propriu pentru manie și pentru maniaci; de maniac. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniacal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniament
MANIAMÉNT, maniamente, s. n. (Zool.) Loc sub pielea corpului unui animal în care se depune de preferință grăsimea. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manichiurat
MANICHIURÁT, -Ă, manichiurați, -te, adj. (Rar; despre unghiile de la mâini) Care a fost supus manichiurii; p. ext. (despre oameni) cu unghiile de la mâini îngrijite prin manichiură. – Din manichiură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manichiură
MANICHIÚRĂ, manichiuri, s. f. Îngrijire specială dată unghiilor de la mâini prin tăierea și pilirea lor, urmată de curățarea pielițelor (și de lăcuire). – Din germ. Manikür, Maniküre. Cf. fr. manucure, manicure „manichiuristă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manichiureză
MANICHIURÉZĂ, manichiureze, s. f. (Rar) Manichiuristă. – Manichiură + suf. -eză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manichiuristă
MANICHIURÍSTĂ, manichiuriste, s. f. Lucrătoare specializată în manichiură; manichiureză. – Manichiură + suf. -istă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manicord
MANICÓRD, manicorduri, s. n. Instrument muzical medieval asemănător clavicordului. – Din it. manicordo, fr. manicorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manie
MANÍE, manii, s. f. 1. Boală mintală manifestată prin euforie, stare de excitație psihomotorie, logoree, halucinații, incoerență a gândirii etc.; p. ext. idee fixă care preocupă pe cineva. 2. (Cu sens atenuat) Preocupare exagerată pentru ceva; deprindere bizară. – Din ngr. manía, fr. manie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manierat
MANIERÁT, -Ă, manierați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care are maniere (1) frumoase, care are o purtare aleasă și cuviincioasă; (despre comportamentul oamenilor) care dovedește bună creștere. 2. (Despre modul de a se manifesta al cuiva) Afectat, căutat. [Pr.: -ni-e-] – Din manieră. Cf. fr. maniéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manieră
MANIÉRĂ, maniere, s. f. 1. (La pl.) Fel de a se purta în societate; comportare, ținută. ◊ Codul manierelor elegante = ansamblu de reguli privitoare la buna purtare în societate. ♦ (La sg.) Politețe, amabilitate; bună-cuviință. 2. Fel, chip, mod, procedeu; modalitate. ◊ Loc. adv. De (așa) (sau de o) manieră... = în (așa) chip..., în (așa) mod... 3. Ansamblu de mijloace de expresie și de procedee care alcătuiesc stilul particular al unui artist, scriitor etc. ♦ (Peior.) Tendință de a repeta, în artă, propriile procedee sau de a imita mecanic procedeele unui maestru. ♦ Folosire mecanică a unor procedee stilistice într-o operă literară, din cauza cărora se ajunge la artificialitate. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. manière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manierism
MANIERÍSM s. n. 1. Comportare manifestată prin lipsă de naturalețe, artificialitate; afectare^2. 2. Formalism în realizarea unei opere artistice sau literare, rezultat mai ales din folosirea mecanică și repetată a anumitor procedee. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. maniérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manierist
MANIERÍST, -Ă, manieriști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Propriu manierismului; p. ext. șablonard. 2. Adj., s. m. și f. (Artist) adept al manierismului. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. maniériste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manieriza
MANIERIZÁ, manierizez, vb. I. (Rar; despre artiști) A se manifesta ca manierist. [Pr.: -ni-e-] – Manieră + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manierizare
MANIERIZÁRE, manierizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a se manieriza. – V. manieriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manierizat
MANIERIZÁT, -Ă, manierizați, -te, adj. (Rar; despre artiști) Care se manifestă ca manierist. – V. manieriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifest
MANIFÉST, -Ă, manifești, -ste, s. n., adj. 1. S. n. Declarație prin care șeful statului, guvernul, un partid politic, o grupare literară etc. își fac cunoscute în mod public programul, hotărârile, concepțiile, intențiile etc.; text cu conținut politic, răspândit pentru a determina acțiuni imediate. 2. Adj. (Adesea adverbial) Vădit, clar, evident; indiscutabil. ♦ Care a fost declarat, exprimat în mod categoric; fățiș. – Din lat. manifestum, fr. manifeste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifesta
MANIFESTÁ, (1, 2) manifést, (3) manifestez, vb. I. 1. Tranz. A exprima, a arăta, prin comportare, prin atitudine etc., un sentiment, o tendință. 2. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut, a (se) vădi, a (se) exterioriza, a (se) arăta. 3. Intranz. A face o manifestație, a participa la o manifestație; a demonstra. – Din fr. manifester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestant
MANIFESTÁNT, -Ă, manifestanți, -te, s. m. și f. Persoană care participă la o manifestație (1); demonstrant. – Din fr. manifestant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestare
MANIFESTÁRE, manifestări, s. f. Acțiunea de a (se) manifesta și rezultatul ei. 1. Exteriorizare (prin vorbe, fapte, acțiuni) a gândurilor, sentimentelor, personalității etc. cuiva. 2. (De obicei la pl.) Acțiune, fapt prin care cineva sau ceva își manifestă existența, activitatea; p. ext. realizare, înfăptuire. ♦ Spec. Spectacol. – V. manifesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestaţie
MANIFESTÁȚIE, manifestații, s. f. 1. Demonstrație de masă (pe străzile unui oraș) ca expresie a simpatiei sau a protestului față de un eveniment de interes general sau față de o persoană. 2. Manifestare (1). [Var.: manifestațiúne s. f.] – Din fr. manifestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestație
MANIFESTÁȚIE, manifestații, s. f. 1. Demonstrație de masă (pe străzile unui oraș) ca expresie a simpatiei sau a protestului față de un eveniment de interes general sau față de o persoană. 2. Manifestare (1). [Var.: manifestațiúne s. f.] – Din fr. manifestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestaţiune
MANIFESTAȚIÚNE s. f. v. manifestație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manifestațiune
MANIFESTAȚIÚNE s. f. v. manifestație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniheism
MANIHEÍSM s. n. Mișcare religioasă din Orientul Apropiat, potrivit căreia lumea este guvernată de două principii, al binelui și al răului. – Din fr. manichéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maniheist
MANIHEÍST, -Ă, maniheiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al maniheismului. [Pr.: -he-ist] – Din fr. manichéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manila
MANÍLA s. f. Fibră textilă extrasă din frunzele unei plante exotice (Musa textilis), folosită la fabricarea frânghiilor, a sforilor și a unor pânzeturi. – Din fr. manille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manilovism
MANILOVÍSM s. n. Atitudine pasivă față de realitate, dominată de sentimentalism și de visare deșartă. – Manilov (n. pr.) + suf. -ism (după rus. manilovșcina).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maninka
MANÍNKA subst. 1. S. m. Membru al unei populații mandingo (1) din Senegal și Mali. 2. S. n. Limba vorbită de maninka (1), aparținătoare grupului mandingo (2). (cf. engl. maninka < maninka maneŋka) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

manioc
MANIÓC s. m. Plantă erbacee tropicală, din ale cărei tubercule se extrage tapioca (Manihot esculenta); p. ext. tapiocă. [Pr.: -ni-oc] – Din fr. manioc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipula
MANIPULÁ, manipulez, vb. I. Tranz. A mânui, a manevra. ♦ Fig. A influența prin diverse mijloace modul de a gândi și de a acționa al unei persoane sau al unei colectivități. – Din fr. manipuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulant
MANIPULÁNT, -Ă, manipulanți, -te, s. m. și f. Persoană care mânuiește comenzile unor mașini, aparate, mecanisme, sisteme tehnice etc.; manipulator (3). ♦ Spec. Persoană care conduce un tramvai; vatman. – Din germ. Manipulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulare
MANIPULÁRE, manipulări, s. f. Acțiunea de a manipula și rezultatul ei; mânuire, manevrare. ♦ Fig. Influențare a opiniei publice printr-un ansamblu de mijloace (presă, radio etc.) prin care, fără a se apela la constrângeri, se impun acesteia anumite comportamente. – V. manipula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulator
MANIPULATÓR, -OÁRE, manipulatori, -oare, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Aparat cu care se apucă și se manipulează piesele calde într-o uzină sau într-un atelier. 2. S. n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se stabilește sau se întrerupe circuitul electric la transmiterea semnalelor telegrafice. 3. S. m. și f. Manipulant. – Din fr. manipulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulaţie
MANIPULÁȚIE, manipulații, s. f. 1. Manipulare. 2. Vagon special pentru șeful de tren și materialele necesare drumului, atașat imediat după locomotivă. [Var.: manipulațiúne s. f.] – Din fr. manipulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulație
MANIPULÁȚIE, manipulații, s. f. 1. Manipulare. 2. Vagon special pentru șeful de tren și materialele necesare drumului, atașat imediat după locomotivă. [Var.: manipulațiúne s. f.] – Din fr. manipulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulaţiune
MANIPULAȚIÚNE s. f. v. manipulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manipulațiune
MANIPULAȚIÚNE s. f. v. manipulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manişcă
MANÍȘCĂ, maniște, s. f. (Înv.) Plastron (brodat), de obicei de culoare albă, la cămășile bărbătești. – Din rus. manișka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manișcă
MANÍȘCĂ, maniște, s. f. (Înv.) Plastron (brodat), de obicei de culoare albă, la cămășile bărbătești. – Din rus. manișka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manita
MANITÁ, pers. 3 manitează, vb. I. Refl. (Despre vin) A se altera sub acțiunea unor bacterii specifice care transformă zahărul în manită. – Din manită.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manitare
MANITÁRE, manitări, s. f. Acțiunea de a se manita. – V. manita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manitat
MANITÁT, -Ă, manitați, -te, adj. Care s-a alterat sub acțiunea unor bacterii specifice. – V. manita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manitat
MANITÁT, -Ă, manitați, -te, adj. Care s-a alterat sub acțiunea unor bacterii specifice. – V. manita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manită
MANÍTĂ s. f. Substanță organică zaharată conținută în rășina de frasin și în unele ciuperci. – Din fr. mannite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manivelă
MANIVÉLĂ, manivele, s. f. Pârghie (cotită sau curbă) care servește la acționarea unui mecanism, la transformarea unei mișcări de rotație într-o mișcare rectilinie (și invers) etc. – Din fr. manivelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mankurtizare
MANKURTIZÁRE s. f. Amnezie, uitare provocată intenționat; supunere. – Din mancurt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manocontact
MANOCONTÁCT, manocontacte, s. n. (Auto) Dispozitiv electromecanic de control montat într-un circuit hidraulic, care închide sau deschide un circuit electric atunci când presiunea monitorizată este prea mică sau suficient de mare. La presiune normală de funcționare, manocontactul deschide circuitul electric, iar la presiune scăzută, închide circuitul pe care îl controlează, semnalând astfel, la bord, optic sau acustic, o posibilă avarie. Sinonim cu senzor de presiune, traductor de presiune sau conector manometric. – Din fr. manocontact.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

manograf
MANOGRÁF, manografe, s. n. Manometru care înregistrează presiunea gazelor sau a vaporilor dintr-un spațiu închis. – Din fr. manographe, germ. Manograph, engl. manograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manometric
MANOMÉTRIC, -Ă, manometrici, -ce, adj. Care aparține manometriei, privitor la manometrie. – Din fr. manométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manometrie
MANOMETRÍE s. f. Tehnică a măsurării presiunii gazelor sau a vaporilor dintr-un spațiu închis cu ajutorul manometrului. – Din fr. manométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manometru
MANOMÉTRU, manometre, s. n. Instrument cu care se măsoară presiunea unui gaz sau a unui lichid în stare de vapori dintr-un spațiu închis. – Din fr. manomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manoperă
MANÓPERĂ, manopere, s. f. 1. Muncă manuală depusă pentru efectuarea unei lucrări; plată pentru această muncă. 2. (Rar) Acțiune tactică; atitudine; mijloc, procedeu întrebuințat pentru realizarea unui scop. 3. Fig. Manevră (4). – Calc după fr. manœuvre, it. manovra. Cf. lat. manopera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manotermograf
MANOTERMOGRÁF, manotermografe, s. n. (Fiz.) Aparat înregistrator pentru presiune și temperatură. – Din fr. manothermographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mansardat
MANSARDÁT, -Ă, mansardați, -te, adj. (Despre locuințe, încăperi) Care se găsește la mansardă sau are caracteristicile de construcție ale mansardei; care are mansardă. – Din fr. mansardé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mansardă
MANSÁRDĂ, mansarde, s. f. Încăpere sau ansamblu de încăperi locuibile, așezate imediat sub acoperiș (având tavanul și pereții oblici sau neregulați); etaj situat imediat sub acoperișul unei clădiri. – Din fr. mansarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mansuetudine
MANSUETÚDINE s. f. (Livr.) Înclinația de a ierta cu generozitate; mărinimie, indulgență. [Pr.: -su-e-] – Din lat. mansuetudo, -inis, it. mansuetudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mansup
MANSÚP, mansupuri, s. n. (Înv.) Funcție, dregătorie, slujbă. – Din tc. mansıp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşă
MÁNȘĂ^1, manșe, s. f. Pârghie folosită la comanda aripioarelor și a profundorului unui avion; p. gener. mâner, manivelă. – Din fr. manche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșă
MÁNȘĂ^1, manșe, s. f. Pârghie folosită la comanda aripioarelor și a profundorului unui avion; p. gener. mâner, manivelă. – Din fr. manche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşă
MÁNȘĂ^2, manșe, s. f. Fiecare dintre etapele în care se împart unele probe sportive (de tir, de motociclism etc.). – Din fr. manche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșă
MÁNȘĂ^2, manșe, s. f. Fiecare dintre etapele în care se împart unele probe sportive (de tir, de motociclism etc.). – Din fr. manche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşetă
MANȘÉTĂ, manșete, s. f. 1. Partea de jos a mânecii unei cămăși (bărbătești) sau a unei bluze; bandă (detașabilă) aplicată ca garnitură la partea de jos a unei mâneci. ♦ Marginea de jos, răsfrântă, a pantalonilor. ♦ Porțiune de la începutul unui ciorap tricotat, lucrată de obicei ca un elastic. 2. Garnitură de piele sau de cauciuc, în formă de inel sau de cilindru, care servește la etanșarea unor deschideri. 3. Text scurt tipărit cu alt caracter de literă pe prima pagină a unui ziar sau într-o publicație periodică, la începutul unui articol, care conține în rezumat o știre importantă din cuprinsul ziarului sau ideea principală, nota originală din cuprinsul articolului. ◊ Manșetă bibliografică = indicație bibliografică în partea de jos a copertei interioare a publicațiilor periodice, cuprinzând datele necesare identificării sau citării periodicului respectiv. ♦ Text scurt folosit ca titlu general pentru mai multe articole care tratează aceeași temă; p. ext. spațiu rezervat acestor texte. – Din fr. manchette, germ. Manschette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșetă
MANȘÉTĂ, manșete, s. f. 1. Partea de jos a mânecii unei cămăși (bărbătești) sau a unei bluze; bandă (detașabilă) aplicată ca garnitură la partea de jos a unei mâneci. ♦ Marginea de jos, răsfrântă, a pantalonilor. ♦ Porțiune de la începutul unui ciorap tricotat, lucrată de obicei ca un elastic. 2. Garnitură de piele sau de cauciuc, în formă de inel sau de cilindru, care servește la etanșarea unor deschideri. 3. Text scurt tipărit cu alt caracter de literă pe prima pagină a unui ziar sau într-o publicație periodică, la începutul unui articol, care conține în rezumat o știre importantă din cuprinsul ziarului sau ideea principală, nota originală din cuprinsul articolului. ◊ Manșetă bibliografică = indicație bibliografică în partea de jos a copertei interioare a publicațiilor periodice, cuprinzând datele necesare identificării sau citării periodicului respectiv. ♦ Text scurt folosit ca titlu general pentru mai multe articole care tratează aceeași temă; p. ext. spațiu rezervat acestor texte. – Din fr. manchette, germ. Manschette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşon
MANȘÓN, manșoane, s. n. 1. Accesoriu de îmbrăcăminte feminină, în formă cilindrică, deschis la ambele capete, confecționat din blană sau din stofă vătuită și folosit pentru a apăra mâinile de frig. 2. Piesă în formă de inel sau de țeavă scurtă, care servește la îmbinarea a două țevi, bare etc.; parte lărgită de la capătul unui tub, care servește la îmbinarea acestuia cu alt tub. ♦ Bucată de cauciuc care se introduce între camera și anvelopa unei roți de automobil, de motocicletă etc. pentru a proteja camera. ♦ Înveliș de protecție (de formă inelară) în care se îmbracă mânerul sau altă parte a unor obiecte. 3. (Bot.) Membrană protectoare a seminței, a tulpinii etc. – Din fr. manchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșon
MANȘÓN, manșoane, s. n. 1. Accesoriu de îmbrăcăminte feminină, în formă cilindrică, deschis la ambele capete, confecționat din blană sau din stofă vătuită și folosit pentru a apăra mâinile de frig. 2. Piesă în formă de inel sau de țeavă scurtă, care servește la îmbinarea a două țevi, bare etc.; parte lărgită de la capătul unui tub, care servește la îmbinarea acestuia cu alt tub. ♦ Bucată de cauciuc care se introduce între camera și anvelopa unei roți de automobil, de motocicletă etc. pentru a proteja camera. ♦ Înveliș de protecție (de formă inelară) în care se îmbracă mânerul sau altă parte a unor obiecte. 3. (Bot.) Membrană protectoare a seminței, a tulpinii etc. – Din fr. manchon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşona
MANȘONÁ, manșonez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A îmbina două țevi, bare etc. printr-un manșon (2). – Din fr. manchonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșona
MANȘONÁ, manșonez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A îmbina două țevi, bare etc. printr-un manșon (2). – Din fr. manchonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşonare
MANȘONÁRE, manșonări, s. f. Acțiunea de a manșona. – V. manșona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșonare
MANȘONÁRE, manșonări, s. f. Acțiunea de a manșona. – V. manșona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manşonat
MANȘONÁT, -Ă, manșonați, -te, adj. (Despre bare, țevi etc.) Care a fost îmbinat printr-un manșon (2). – V. manșona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manșonat
MANȘONÁT, -Ă, manșonați, -te, adj. (Despre bare, țevi etc.) Care a fost îmbinat printr-un manșon (2). – V. manșona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manta
MANTÁ, mantale, s. f. 1. Haină lungă, groasă sau impermeabilă care apără de frig, de ploaie etc.; spec. palton de uniformă militară. ◊ Expr. Manta de vreme rea = om pe care nu-l bagi în seamă decât atunci când ai nevoie de el. A-și întoarce mantaua după vânt = a-și schimba atitudinea după împrejurări. A-și găsi mantaua (cu cineva) = a o păți (cu cineva), a avea necazuri (cu cineva). ♦ (Înv.) Mantie. 2. Înveliș care servește pentru a proteja o piesă sau un sistem tehnic. 3. (La gasteropode) Răsfrângere a tegumentului care căptușește cochilia; palium. – Cf. pol., ucr. manta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantel
MANTÉL s. n. v. mantelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantelă
MANTÉLĂ, mantele, s. f. (Înv.) 1. Haină largă, mai scurtă decât mantaua, purtată de femei peste rochie; mantilă. 2. Mantie. – Din it. mantello. Cf. rus. mantel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manteluţă
MANTELÚȚĂ, manteluțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui mantelă. – Mantelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manteluță
MANTELÚȚĂ, manteluțe, s. f. (Înv.) Diminutiv al lui mantelă. – Mantelă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantică
MÁNTICĂ s. f. Prezicere a viitorului pornind de la semnele cerești, zborul păsărilor, fenomenele naturale etc. – Din it. mantica, fr. mantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantie
MÁNTIE, mantii, s. f. 1. Veșmânt asemănător cu o pelerină lungă și largă, care se purta peste celelalte haine. 2. Haină de postav lungă și largă, purtată mai ales de călugări, peste altă îmbrăcăminte. ◊ Expr. A lua sub mantie = a proteja, a ocroti. – Din sl. mantija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantilă
MANTÍLĂ, mantile, s. f. 1. (Înv.) Mantelă (1). 2. Șal de dantelă (neagră), purtat mai ales de femeile spaniole. – Din fr. mantille, sp. mantilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantinelă
MANTINÉLĂ, mantinele, s. f. 1. Împrejmuire dreptunghiulară, rotunjită la colțuri, care delimitează terenul de joc la hochei pe gheață. 2. Marginea interioară a unei mese de biliard. – Din it. mantinella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantisă
MANTÍSĂ, mantise, s. f. Partea zecimală a unui logaritm. – Din fr. mantisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manto
Manto, fiica prorocului Tiresias. După cucerirea cetății Thebae de către epigoni, Manto și-a însoțit tatăl, bătrîn și orb, în probegie către Delphi. Tiresias n-a apucat să ajungă însă acolo, căci a murit pe drum. Manto, în schimb, s-a stabilit la Delphi, unde a studiat multă vreme arta prorocirilor. Cu zeul Apollo a avut un fiu, Mopsus, vestit și el, la rîndul lui, ca proroc (v. și Mopsus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mantou
MANTÓU, mantouri, s. n. Palton sau pardesiu femeiesc. – Din fr. manteau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mantra
MÁNTRA, mantra, s. f. Formulă sacră cu valoare magică și educativă, în unele practici și religii orientale (yoga, budism, hinduism, tantrism). – Din fr. mantra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manual
MANUÁL, -Ă, manuali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Carte care cuprinde noțiunile de bază ale unei științe, ale unei arte sau ale unei îndeletniciri practice; spec. carte de școală. 2. Adj. Care este făcut cu mâna; de mână. ♦ (Despre îndeletniciri, ocupații, profesii) Care se efectuează prin muncă fizică. 3. Adj. (Despre oameni) Care execută lucrări de mână; p. ext. care lucrează cu mâinile. [Pr.: -nu-al] – Din fr. manuel. Cf. lat. manualis, it. manuale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manubriu
MANÚBRIU s. n. 1. (Zool.) Formație tubulară a corpului meduzelor, unde se află orificiul buco-anal. 2. Structură anatomică care are formă de mâner. – Din fr., lat. manubrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manufactura
MANUFACTURÁ, manufacturez, vb. I. Tranz. A fabrica obiecte de manufactură. – Din fr. manufacturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manufacturare
MANUFACTURÁRE, manufacturări, s. f. Acțiunea de a manufactura și rezultatul ei. – V. manufactura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manufactură
MANUFACTÚRĂ, manufacturi, s. f. 1. Formă de producție premergătoare marii industrii, caracterizată prin predominarea muncii manuale, prin diviziunea amănunțită a muncii în cadrul atelierului și prin reunirea muncitorilor și a meșterilor în ateliere sub conducerea patronului. 2. Întreprindere industrială în care predomină munca manuală, în care un rol important îl au abilitatea și talentul lucrătorului și care este destinată în special producerii unor bunuri de larg consum. Manufacturi de porțelan. 3. Produse ale industriei textile; țesături. Magazin de manufactură. – Din fr. manufacture. Cf. germ. Manufaktur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manufacturier
MANUFACTURIÉR, -Ă, manufacturieri, -e, adj., s. m. 1. Adj. Care ține de manufactură, privitor la manufactură, producător de manufactură. 2. S. m. (Astăzi rar) Patron al unei manufacturi (2), lucrător într-o întreprindere de manufactură. [Pr.: -ri-er] – Din fr. manufacturier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manuscript
MANUSCRÍPT s. n. v. manuscris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manuscris
MANUSCRÍS, -Ă, manuscriși, -se, s. n., adj. 1. S. n. Text scris de mână sau, p. ext., dactilografiat. ◊ Loc. adj. și adv. În manuscris = (încă) netipărit. 2. Adj. (Despre texte, lucrări) Scris cu mâna sau, p. ext., dactilografiat. [Var.: (înv.) manuscrípt s. n.] – Din lat. manuscriptus (după scris).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manutanţă
MANUTÁNȚĂ, manutanțe, s. f. 1. Subunitate din cadrul armatei care se ocupă cu depozitarea cerealelor panificabile și care este dotată cu instalațiile și utilajul necesar fabricării pâinii pentru militari. 2. Operație de deplasare (uneori de cântărire, măsurare, ambalare) a materialelor, produselor, deșeurilor etc. în interiorul unei fabrici, al unui depozit etc. [Var.: manutențiúne s. f.] – Din fr. manutention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manutanță
MANUTÁNȚĂ, manutanțe, s. f. 1. Subunitate din cadrul armatei care se ocupă cu depozitarea cerealelor panificabile și care este dotată cu instalațiile și utilajul necesar fabricării pâinii pentru militari. 2. Operație de deplasare (uneori de cântărire, măsurare, ambalare) a materialelor, produselor, deșeurilor etc. în interiorul unei fabrici, al unui depozit etc. [Var.: manutențiúne s. f.] – Din fr. manutention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manutenţiune
MANUTENȚIÚNE s. f. v. manutanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

manutențiune
MANUTENȚIÚNE s. f. v. manutanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maoism
MAOÍSM s. n. Gândire și practică politică inspirată de teoria marxistă a lui Mao Zedong, bazându-se pe o cale specifică de construcție a socialismului în China. [Pr.: ma-o-ism] – Din fr. maoïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maoist
MAOÍST, -Ă, maoiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al maoismului. [Pr.: ma-o-ist] – Din fr. maoïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maori
MAÓRI, maori, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație băștinașă din Noua Zeelandă; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține maorilor (1), referitor la maori. – Din fr. Maori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mapamond
MAPAMÓND s. n. Planisferă, planiglob (terestru). – Din it. mappamondo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mapă
MÁPĂ^1, mape, s. f. 1. Obiect de birou făcut din carton, din pânză, din piele etc., uneori acoperit cu hârtie sugativă, în care se țin hârtii, foi volante etc.; dosar special în care se păstrează hârtii, desene, acte etc.; copertă de protecție în care se ține o carte, un mecanism etc. 2. Servietă (plată), de obicei cu mai multe despărțituri. ♦ Plic gros, în interiorul căruia sunt 10-12 plicuri mai mici, împreună cu hârtia de scris necesară. – Din germ. Mappe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mapă
MÁPĂ^2, mape, s. f. (Astăzi rar) Hartă geografică. – Din lat., it. mappa, fr. mappe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maquis
MAQUIS, maquis-uri, s. n. 1. Formațiune vegetală deasă, compusă din tufișuri și din arbuști veșnic verzi, caracteristică unor regiuni mediteraneene. 2. Mișcare a partizanilor francezi din timpul celui de-al Doilea Război Mondial. [Scris și: machis. – Pr.: machí] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maquisard
MAQUISÁRD, maquisarzi, s. m. Luptător din maquis (2). [Scris și: machisárd. – Pr.: machisárd] – Din fr. maquisard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marabu
MARABÚ, marabu, s. m. I. 1. Pasăre exotică asemănătoare cu barza, cu pene albe strălucitoare (Leptoptilus crumeniferus); p. restr. pana sau penele acestei păsări, folosite ca podoabă; p. ext. podoabă formată din diferite pene (sau din fulgi) de pasăre (viu colorate), înșirate pe ață. 2. Fir de mătase pentru bătătură, alcătuit din mai multe fire sucite la un loc, care, prin prelucrare, au căpătat aspect de fulgi. II 1. Membru al unui ordin religios musulman medieval din nordul Africii, care ducea viață de ascet și era venerat ca sfânt. 2. Moschee mică în care slujea un marabu (II 1). [Var.: marabút s. m.] – Din fr. marabout.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marabut
MARABÚT s. m. v. marabu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maracas
MARACÁS, maracase, s. n. Instrument muzical de percuție sud-american, construit dintr-o nucă de cocos care conține grăunțe și nisip. – Din sp. maracas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marafet
MARAFÉT, marafeturi, s. n. 1. (Pop. și fam.; la pl.) Fasoane, mofturi; nazuri; fițe. 2. (Pop. și fam.; mai ales la pl.) Podoabă (pretențioasă). ♦ Lucru mărunt, fleac. 3. (Înv.) Meșteșug, dibăcie; iscusință, pricepere, măiestrie. ♦ Procedeu, mijloc; p. ext. truc, tertip; înșelătorie, artificiu. – Din ngr. maraféti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maramă
MARÁMĂ, marame, s. f. Fâșie lungă de voal fin, cu care își acoperă capul femeile de la țară când se îmbracă în costum național (lăsând capetele să atârne până aproape de pământ); ștergar (2). [Var.: mahrámă s. f.] – Din tc. mahrama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maramureşean
MARAMUREȘEÁN, -Ă, maramureșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Maramureș; moroșan. 2. Adj. Care aparține Maramureșului sau maramureșenilor (1), privitor la Maramureș ori la maramureșeni. – Maramureș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maramureșean
MARAMUREȘEÁN, -Ă, maramureșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Maramureș; moroșan. 2. Adj. Care aparține Maramureșului sau maramureșenilor (1), privitor la Maramureș ori la maramureșeni. – Maramureș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maramureşeancă
MARAMUREȘEÁNCĂ, maramureșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Maramureș. – Maramureșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maramureșeancă
MARAMUREȘEÁNCĂ, maramureșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Maramureș. – Maramureșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marangoz
MARANGÓZ, marangozi, s. m. (Rar) Dulgher specializat în prelucrarea lemnăriei navelor sau a unor ambarcațiuni. – Din tc. marangoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maraschino
MARASCHÍNO, (2) maraschinouri, s. n. 1. Lichior de vișine sau de cireșe amare. 2. Porție de maraschino (1). – Din it. maraschino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marasm
MARÁSM s. n. 1. Decădere morală și spirituală. 2. Stare de stagnare a unei activități generale (economice, sociale etc.) 3. (Med.) Formă gravă de denutriție manifestată prin slăbire extremă. – Din fr. marasme, ngr. marasmós, germ. Marasmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maraton
MARATÓN, maratonuri, s. n. Cursă atletică desfășurată pe o lungime de circa 42 km. [Pl. și: maratoane] – Din fr. marathon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maratonist
MARATONÍST, -Ă, maratoniști, -ste, s. m. și f. Atlet specializat în probele de maraton. – Maraton + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maratonist
MARATONÍST, -Ă, maratoniști, -ste, s. m. și f. Atlet specializat în probele de maraton. – Maraton + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maraz
MARÁZ s. n. v. măraz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marc
MARC s. n. Pastă obținută prin prelucrarea fructelor și a legumelor și folosită ca materie primă în industria alimentară. – Din fr. marc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marca
MARCÁ, marchez, vb. I. Tranz. 1. A face, a aplica un semn caracteristic pe un obiect, pe un animal etc., pentru a-l deosebi de altele. ♦ A imprima, pe un obiect de metal prețios, semnul oficial care îi garantează calitatea și autenticitatea. 2. Fig. A constitui o notă specifică, o trăsătură caracteristică; a reprezenta, a ilustra. ♦ A scoate în evidență, a releva, a sublinia; a manifesta. ♦ A constitui o dovadă; a indica, a dovedi. 3. A delimita un teren, o suprafață etc. prin linii, semne; a însemna. 4. (Sport) A obține unul sau mai multe puncte într-o competiție, într-un joc; a înscrie. ♦ A supraveghea pe unul sau pe mai mulți jucători din echipa adversă, pentru a-i împiedica să întreprindă acțiuni ofensive, sau să marcheze (4). – Din germ. markieren, fr. marquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcaj
MARCÁJ, marcaje, s. n. Acțiunea de a marca și rezultatul ei; marcare. 1. (Concr.) Semn distinctiv aplicat pe un obiect, pe un animal etc. pentru a-l deosebi de altele. ♦ Spec. Semn făcut pe copaci, pe stânci etc. sau pe tăblițe speciale, pentru a indica turiștilor un anumit drum; p. ext. totalitatea semnelor care indică un drum turistic; spec. semn convențional care indică ceva (pe o suprafață, pe drumurile rutiere etc.). 2. (Sport) Supraveghere a unor jucători din echipa adversă, pentru a-i împiedica să întreprindă acțiuni ofensive sau să marcheze (4). 3. (În sintagma) Tabelă de marcaj = tabelă pe care se afișează scorul într-o competiție (sportivă). – Din fr. marquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcant
MARCÁNT, -Ă, marcanți, -te, adj. Care are o valoare deosebită, care iese în evidență; de seamă, important, remarcabil. ♦ Cu autoritate, cu influență. – Din fr. marquant, germ. markant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcare
MARCÁRE, marcări, s. f. Acțiunea de a marca; marcaj, marcat^1. – V. marca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcasit
MARCASÍT, marcasite, s. n. Bisulfură naturală de fier, galbenă-verzuie, cristalizată în sistemul rombic și utilizată la fabricarea acidului sulfuric sau ca piatră prețioasă. – Din fr. marcassite, germ. Markasit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcat
MARCÁT^1 s. n. Acțiunea de a marca și rezultatul ei; marcare, marcaj. – V. marca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcat
MARCÁT^2, -Ă, marcați, -te, adj. 1. Care poartă o marcă^1 (1). ♦ (Despre obiecte de metal prețios) Care are imprimat semnul oficial de garanție a calității și a autenticității. ♦ (Despre greutăți) Prevăzut cu semnul oficial care garantează exactitatea măsurii indicate. ♦ (Despre căi de comunicație) Care este prevăzut cu marcaj. 2. Fig. (Despre abstracte) Care iese în evidență; accentuat, pronunțat, distinct, reliefat, nuanțat. – V. marca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcator
MARCATÓR, -OÁRE, marcatori, -oare, s. n., s. m., s. f. 1. S. n. Unealtă agricolă folosită pentru a marca rândurile și locul cuiburilor în care se va pune sămânța ori răsadul. 2. S. m. și f. Persoană care lucrează la marcarea unor produse (industriale). 3. S. m. (Sport) Persoană care marchează (4) puncte sau goluri pentru echipa sa. – Marca + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcă
MÁRCĂ^2, mărci, s. f. Unitate monetară în unele țări europene (în Germania și în Finlanda, până la introducerea monedei euro). – Din germ. Mark.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcă
MÁRCĂ^1, mărci, s. f. 1. Semn distinct aplicat pe un obiect, pe un produs, pe un animal etc. pentru a-l deosebi de altele, pentru a-l recunoaște etc. ♦ Tip, model, inscripție (care indică sursa) de fabricație. Marcă de automobil. ◊ Loc. adj. De marcă = de calitate superioară. ♦ (Înv.) Stemă; blazon, emblemă. ◊ Loc. adj. De marcă = (despre oameni) de seamă; marcant, distins. 2. Fisă de metal cu număr de ordine, cu care lucrătorii își dovedesc prezența la lucru sau pe care o lasă în schimbul uneltelor primite. 3. Piatră sau bucată de șină vopsită în alb, așezată transversal între două linii de cale ferată care se întretaie, pentru a indica ramificația liniei ferate și locul până unde pot înainta vehiculele fără pericol de ciocnire. 4. Fig. Semn distinctiv, trăsătură specifică, însușire caracteristică; particularitate. – Din ngr. márka, fr. marque. Cf. germ. Marke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcă
MÁRCĂ^3, mărci, s. f. 1. Nume dat în statul franc și în Germania medievală comitatelor de frontieră, aflate sub guvernare militară. 2. Obște sătească din Europa Apuseană medievală, în care pământul arabil rămâne proprietate privată. – Din germ. Mark.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcă
MÁRCĂ^4, mărci, s. f. (Adesea determinat prin „poștală”) Mic imprimat emis de stat și care, aplicat sau tipărit pe scrisori, pe unele colete etc., servește drept plată anticipată a transportului poștal. – Din germ. Marke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcescent
MARCESCÉNT, -Ă, marcescenți, -te, adj. (Bot.; despre frunze) Care se usucă, dar rămâne pe arbori în timpul iernii. – Din fr. marcescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcgraf
MARCGRÁF s. m. v. margraf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcher
MARCHÉR, marcheri, s. m. Persoană care marchează punctele câștigate la un joc. [Acc. și: márcher] – Din fr. marqueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchetărie
MARCHETĂRÍE, (2) marchetării, s. f. 1. Procedeu de decorare a unui obiect (de lemn), prin aplicarea pe suprafața lui a unor bucăți mici de lemn exotic de esențe și culori diferite, de fildeș, de metal etc. 2. P. ext. obiect (decorativ) obținut prin acest procedeu. – Din fr. marqueterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchidan
MARCHIDÁN s. m. v. marchitan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchidănie
MARCHIDĂNÍE s. f. v. marchitănie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchitan
MARCHITÁN, marchitani, s. m. (Înv.) Negustor (ambulant) de mărunțișuri din trecut. [Var.: marchidán s. m.] – Din pol. markietan. Cf. rus. markitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchitănie
MARCHITĂNÍE, marchitănii, s. f. (Înv.) 1. Loc unde își expunea mărfurile un marchitan; p. ext. mărfurile pe care le vindea marchitanul. 2. Mărfuri metalice mărunte și variate, de uz casnic. 3. Negustorie pe care o făcea un marchitan; comerț cu articole de marchitănie (2). [Var.: marchidăníe s. f.] – Marchitan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchiz
MARCHÍZ, marchizi, s. m. 1. Titlu purtat, în societatea medievală apuseană, de către conducătorul unui comitat de frontieră; conducător militar al unei mărci^3. 2. Titlu de noblețe în unele țări din Europa Apuseană, superior aceluia de conte și inferior aceluia de duce. 3. Persoană care poartă unul dintre aceste titluri. – Din fr. marquis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchiză
MARCHÍZĂ, marchize, s. f. I. Soție sau fiică de marchiz. II. 1. Acoperiș (de sticlă) prins într-o armătură de fier și așezat deasupra intrării principale a unei case în scopul protejării intrării de intemperii. 2. Încăpere cu (acoperiș și) pereți cu numeroase geamuri, așezată la intrarea unei case. 3. Cabină pentru mecanic la locomotivele cu aburi. III. Tip de inel de podoabă cu o montură de pietre de formă ovală. – Din fr. marquise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marchizet
MARCHIZÉT, (2) marchizeturi, s. n. 1. Țesătură de bumbac, subțire și transparentă, din care se fac rochii, perdele etc. 2. Sortiment de marchizet (1). – Din germ. Markisette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marciale
MARCIÁLE adv. (Muz.; indică modul de executare) Solemn, grav. [Pr.: -ciá-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcoman
MARCOMÁN, marcomani, s. m. (La pl.) Numele mai multor triburi germanice, stabilite la începutul erei creștine pe cursul superior al Dunării, care au purtat numeroase războaie împotriva Imperiului Roman; (și la sg.) persoană care a aparținut acestor triburi. – Din fr. Marcomans, germ. Markomannen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcomanic
MARCOMÁNIC, -Ă, marcomanici, -ce, adj. Care aparține marcomanilor, privitor la marcomani. – Din fr. marcomanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcota
MARCOTÁ, marcotez, vb. I. Tranz. A înmulți o plantă prin marcotaj. – Din fr. marcotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcotaj
MARCOTÁJ, marcotaje, s. n. Procedeu de înmulțire a unei plante prin marcote. – Din fr. marcottage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcotare
MARCOTÁRE, marcotări, s. f. Acțiunea de a marcota și rezultatul ei. – V. marcota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marcotă
MARCÓTĂ, marcote, s. f. Lăstar al unei plante, nedesprins de ea, înfipt cu capătul liber în pământ pentru a prinde rădăcină și care, tăiat și răsădit după ce a făcut rădăcină, dă o plantă nouă. – Din fr. marcotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marda
MARDÁ, mardale, s. f. (Reg.) Rămășiță dintr-o marfă învechită sau degradată, care se vinde sub preț; vechitură, lucru lipsit de valoare, bun de aruncat. – Din tc. marda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mardeală
MARDEÁLĂ, mardeli, s. f. (Arg.) Bătaie (zdravănă). – Mardi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mardeiaş
MARDEIÁȘ, mardeiași, s. m. (Arg.) Bătăuș. [Pr.: -de-iaș] – Mardi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mardeiaș
MARDEIÁȘ, mardeiași, s. m. (Arg.) Bătăuș. [Pr.: -de-iaș] – Mardi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mardi
MARDÍ, mardesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A trage cuiva o bătaie zdravănă; a bate, a lovi (zdravăn). – Din țig. mardo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mare
MÁRE^1, mari, adj. I. (Indică dimensiunea) Care depășește dimensiunile obișnuite; care are dimensiuni apreciabile (considerate în mod absolut sau prin comparație). ◊ Degetul (cel) mare = degetul cel mai gros al mâinii, care se opune celorlalte degete. Literă mare = majusculă. ◊ Expr. A face (sau a deschide) ochii mari (cât cepele) = a privi cu uimire, cu curiozitate, cu atenție. ◊ (Adverbial) Făină măcinată mare. ♦ (Despre suprafețe) Întins^2, vast. ◊ (Substantivat; în loc. adv.) În mare = a) pe scară amplă; după un plan vast; b) în linii generale, în rezumat. ♦ Înalt. Deal mare. ♦ Lung. Păr mare. ♦ Încăpător, spațios; voluminos. Vas mare. ◊ (Pop.) Casa (cea) mare = camera cea mai frumoasă a unei case țărănești, destinată oaspeților. ♦ Lat.; adânc. Apă mare. II. (Indică cantitatea) 1. Care este în cantitate însemnată; abundent, mult; numeros. ♦ (Despre ape curgătoare, viituri; de obicei în legătură cu verbe ca „a veni”) Cu debit sporit, umflat. 2. (Despre numere sau, p. ext. despre valori care se pot exprima numeric) Care este în cantitate însemnată; ridicat. ♦ (Despre prețuri) Ridicat. ◊ Loc. adj. De mare preț = foarte valoros, prețios, scump. ♦ (Despre colectivități) Numeros. III. (Arată rezultatul dezvoltării ființelor) Care a depășit frageda copilărie; care a intrat în adolescență; care a ajuns la maturitate. ◊ Fată mare = fată la vârsta măritișului; virgină, fecioară. ◊ Expr. Să crești mare! formulă cu care se răspunde unui copil la salut, cu care i se mulțumește pentru un serviciu etc. Cu mic cu mare sau de la mic la mare ori și mici și mari = toți, toate, toată lumea; (în construcții negative) nimeni. ♦ (De obicei la comparativ sau la superlativ relativ) Mai (sau cel mai) în vârstă. IV. (Indică durata; despre unități de timp) De lungă durată, îndelung, lung. ◊ Postul (cel) Mare = postul cel mai lung din cuprinsul anului, care precedă sărbătoarea Paștilor. (Pop.) An mare = an bisect. V. (Indică intensitatea) 1. (Despre surse de lumină și căldură) Puternic, intens. ◊ Ziua mare = partea dimineții (după răsăritul soarelui) când lumina este deplină, intensă. ◊ Expr. (Ziua) în (sau la) amiaza-mare = în toiul zilei, în plină zi, la amiază. 2. (Despre sunete, voce, zgomote) Puternic, ridicat. ◊ Expr. A vorbi (sau a striga) în gura mare = a vorbi cu glas tare, cu ton ridicat. A fi cu gura mare = a fi certăreț, scandalagiu. 3. (Despre fenomene atmosferice) Violent, aspru, năprasnic. Ger mare. 4. (Despre ritmul de mișcare sau de deplasare) Care a depășit viteza obișnuită; crescut (ca viteză), mărit. 5. (Despre stări sufletești, sentimente, senzații etc.) Intens, profund, tare. ◊ Loc. adv. (Reg.) Cu mare ce = cu greu, anevoie. ◊ Expr. (A-i fi cuiva) mai mare mila (sau dragul, rușinea etc.) = (a-i fi cuiva) foarte milă (sau drag, rușine etc.). ♦ (Adverbial; pop.) Din cale-afară, peste măsură. ♦ Grav. Greșeală mare. VI. (Arată calitatea, valoarea) 1. De valoare, de însemnătate deosebită; important, însemnat. ◊ Zi mare = zi de sărbătoare; zi importantă. Strada mare = nume dat în unele orașe de provincie străzii principale. Drum mare sau drumul (cel) mare = drum principal de largă circulație, care leagă localități importante. ◊ Expr. Vorbe mari = a) cuvinte bombastice; promisiuni goale; b) (rar) laude. Mare lucru = a) lucru care impresionează sau deșteaptă mirare; b) lucru care nu reprezintă nimic de seamă, care reprezintă prea puțin, care este nesemnificativ; c) (în construcții negative dă contextului valoare afirmativă și invers) n-aș crede să (nu)... ♦ Hotărâtor. ♦ Uimitor, extraordinar, impresionant. ◊ Expr. Mare minune sau minune mare = a) (cu valoare de exclamație) exprimă uimire, admirație etc.; b) (reg.; cu valoare de superlativ) foarte frumos (sau bun etc.). Mare minune să (nu)... = ar fi de mirare să (nu)..., n-aș crede să (nu)... ♦ Grav, serios. 2. Cu calități excepționale; ilustru, celebru, renumit. ♦ Ieșit din comun; deosebit. 3. Care ocupă un loc de frunte într-o ierarhie; cu vază. ◊ Socru mare = tatăl mirelui; (la pl.) părinții mirelui. Soacră mare sau soacra cea mare = mama mirelui. ◊ Expr. A se ține mare = a fi mândru, semeț, fudul. (Substantivat) A trage (sau a călca) a mare = a-și da importanță; a căuta să ajungă pe cei sus-puși. La mai mare, urare adresată cuiva cu ocazia unei numiri sau a unei avansări într-un post. Mare și tare sau tare și mare = foarte puternic, influent. ♦ (Substantivat) Mai-mare = căpetenie, șef. ♦ Superior în ceea ce privește calitățile morale. ◊ Expr. Mare la inimă (sau la suflet) = mărinimos, generos. ♦ Deosebit, ales^2, distins. Mare cinste. ◊ Mare ținută = îmbrăcăminte sau uniformă destinată pentru anumite solemnități. ♦ (Despre ospețe, serbări) Plin de strălucire; bogat, fastuos, pompos. – Lat. mas, maris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mare
MÁRE^2, mări, s. f. Nume generic dat vastelor întinderi de apă stătătoare, adânci și sărate, de pe suprafața Pământului, care de obicei sunt unite cu oceanul printr-o strâmtoare; parte a oceanului de lângă țărm; p. ext. ocean. ◊ Expr. Marea cu sarea = mult, totul; imposibilul. A vântura mări și țări = a călători mult. A încerca marea cu degetul = a face o încercare, chiar dacă șansele de reușită sunt minime. Peste (nouă) mări și (nouă) țări = foarte departe. ♦ Fig. Suprafață vastă; întindere mare; imensitate. ♦ Fig. Mulțime (nesfârșită), cantitate foarte mare. – Lat. mare, -is.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maree
MARÉE, maree, s. f. Mișcare oscilatorie zilnică și alternativă (de înaintare sau de retragere de la țărm) a apelor mărilor și oceanelor, datorită atracției Lunii și a Soarelui. ◊ (În sintagma) Maree neagră = strat de petrol care plutește pe suprafața apei și poluează plajele, ca urmare a accidentării vaselor petroliere. – Din fr. marée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maregraf
MAREGRÁF, maregrafe, s. n. Aparat cu care se determină și se înregistrează variația nivelului apelor unei mări (în special în timpul mareelor); mareometru. – Din fr. marégraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maregrafic
MAREGRÁFIC, -Ă, maregrafici, -ce, adj. De maree. ◊ Zi maregrafică = interval de timp în care are loc un ciclu complet al mareei. – Din fr. marégraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareic
MARÉIC, -Ă, mareici, -ce, adj. Referitor la maree. [Pr.: -re-ic] – Maree + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareometru
MAREOMÉTRU, mareometre, s. n. Maregraf. [Pr.: -re-o-] – Din fr. maréomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareşal
MAREȘÁL, mareșali, s. m. 1. Gradul cel mai înalt în ierarhia militară din unele țări; ofițer care are acest grad. ◊ Mareșalul Curții (regale) sau mareșalul Palatului = persoană care are conducerea administrativă generală a bunurilor unui monarh și răspunde de protocolul de la Curte; titlu purtat de această persoană. 2. Nume care se dădea în Rusia și în Polonia președintelui unui corp nobiliar. – Din fr. maréchal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareșal
MAREȘÁL, mareșali, s. m. 1. Gradul cel mai înalt în ierarhia militară din unele țări; ofițer care are acest grad. ◊ Mareșalul Curții (regale) sau mareșalul Palatului = persoană care are conducerea administrativă generală a bunurilor unui monarh și răspunde de protocolul de la Curte; titlu purtat de această persoană. 2. Nume care se dădea în Rusia și în Polonia președintelui unui corp nobiliar. – Din fr. maréchal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareşalat
MAREȘALÁT, mareșalate, s. n. (Rar) Funcția, demnitatea de mareșal. – Din fr. maréchalat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mareșalat
MAREȘALÁT, mareșalate, s. n. (Rar) Funcția, demnitatea de mareșal. – Din fr. maréchalat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marfagiu
MARFAGÍU, marfagii, s. m. (Înv. și reg.) Negustor ambulant. – Marfă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marfar
MARFÁR, marfare, s. n. Tren de marfă. [Var.: mărfár s. n.] – Marfă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marfar
MARFÁR, marfare, s. n. Tren de marfă. [Var.: mărfár s. n.] – Marfă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marfă
MÁRFĂ, mărfuri, s. f. Produs al muncii destinat schimbului prin intermediul vânzării-cumpărării. ◊ Expr. A-și lăuda marfa = a-și lăuda lucrurile proprii sau meritele personale. (Rar) Altă marfă, se spune când este vorba despre alt aspect al unei probleme, despre altă situație, altă împrejurare. – Din magh. marha „vită”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margaretă
MARGARÉTĂ, margarete, s. f. Plantă erbacee perenă din familia compozeelor, cu inflorescența compusă din flori mici, galbene, dispuse într-un disc central, și din flori marginale cu o corolă lungă, albă; mărgărită (Chrysanthemum leucanthemum). – Din germ. Margareten[blume], fr. marguerite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margarină
MARGARÍNĂ, (2) margarine, s. f. 1. Produs alimentar asemănător cu untul, obținut prin emulsionarea unor grăsimi vegetale sau animale cu apă sau cu lapte smântânit. 2. Sortiment din acest compus. – Din fr. margarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghiloman
MARGHILOMÁN, marghilomane, s. n. Cafea turcească fiartă cu rom sau cu coniac; o anumită cantitate din acest fel de cafea. [Var.: (rar) marghilománă s. f.] – Din n. pr. Marghiloman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghilomană
MARGHILOMÁNĂ s. f. v. marghiloman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghiol
MARGHIÓL, -OÁLĂ, marghioli, -oale, adj. (Înv. și reg.) Deștept, isteț; p. ext. șmecher, șiret, ștrengar; ușuratic. – Din ngr. marghiólos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghioleală
MARGHIOLEÁLĂ, marghioleli, s. f. (Înv. și reg.) Fandoseală, sclifoseală, moft. ♦ Șiretlic, prefăcătorie. – Marghioli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghioli
MARGHIOLÍ, marghiolesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A face mofturi, fasoane; a se fandosi, a se sclifosi, a se alinta. ♦ A se preface. – Din marghiol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marghiolie
MARGHIOLÍE, marghiolii, s. f. (Înv. și reg.; mai ales la pl.) 1. Afectare, fandoseală, sclifoseală; alintare, cochetărie. 2. Viclenie, prefăcătorie, șiretlic. – Din ngr. marghioliá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginal
MARGINÁL, -Ă, marginali, -e, adj. Care se află la margine; spec. (despre note, glose, comentarii) care este scris pe marginea unui text tipărit sau a unui manuscris. ♦ P. ext. (Despre chestiuni, probleme) Secundar. – Din fr. marginal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginalia
MARGINÁLIA s. n. pl. Comentariu cu note și însemnări privitoare la o operă (și apărut într-o publicație periodică). [Pr.: -li-a] – Din lat. marginalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginalism
MARGINALÍSM s. n. Teorie economică care consideră valoarea de schimb a unui produs ca fiind determinată de ultima unitate disponibilă din acel produs. – Din fr. marginalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginalist
MARGINALÍST, -Ă, marginaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al marginalismului. – Din fr. marginaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginaliza
MARGINALIZÁ, marginalizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) situa la marginea unui obiect, a unui fenomen etc. 2. Tranz. A diminua, a reduce (pe nedrept) valoarea, importanța unei persoane, a unui lucru, a unei idei prin neglijare în mod voit, prin neluare în seamă. – Marginal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginalizare
MARGINALIZÁRE, marginalizări, s. f. Acțiunea de a marginaliza și rezultatul ei. – V. marginaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marginalizat
MARGINALIZÁT, -Ă, marginalizați, -te, adj. 1. (Rar) Care a fost plasat la margine. 2. (Despre oameni) Care nu este apreciat conform pregătirii, capacității, valorii sale, care este subapreciat; care este neglijat, neluat în seamă (pe nedrept). – V. marginaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margine
MÁRGINE, margini, s. f. 1. Loc unde se termină o suprafață; extremitate, capăt al unei suprafețe. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) margini = nesfârșit, infinit; imens. 2. Spec. Hotar, frontieră. ♦ Periferie. ◊ Loc. adj. De margine = mărginaș, periferic. ♦ Spec. Mal, țărm. 3. Circumferință a gurii unei gropi sau a unui recipient; loc unde se termină o groapă sau un recipient. 4. Fig. Limită până la care se poate admite sau concepe ceva. – Lat. margo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margraf
MARGRÁF, margrafi, s. m. Titlu purtat în Evul Mediu de unii principi germani, ale căror principate erau (sau fuseseră cândva) mărci^3; persoană care avea acest titlu. [Var.: marcgráf s. m.] – Din germ. Markgraf, fr. margrave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margrafiat
MARGRAFIÁT, margrafiate, s. n. 1. Domeniu al unui margraf. 2. Demnitatea de margraf. [Pr.: -fi-at. – Var.: margraviát s. n.] – Din fr. margraviat. Cf. marcgraf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

margraviat
MARGRAVIÁT s. n. v. margrafiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maria
MARIÁ, mariez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) căsători. ♦ Fig. A (se) potrivi; a (se) combina (bine). [Pr.: -ri-a] – Din fr. marier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mariachi
MARIÁCHI, mariachi, s. m. Muzician ambulant care cântă la nunți, la sărbători etc., în Mexic. [Pr.: mariaci] – Din sp. mariachi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mariaj
MARIÁJ, mariaje, s. n. Căsătorie, căsnicie. [Pr.: -ri-aj] – Din fr. mariage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mariaş
MARIÁȘ, mariași, s. m. Monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române. [Pr.: -ri-aș] – Din magh. máriás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mariaș
MARIÁȘ, mariași, s. m. Monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române. [Pr.: -ri-aș] – Din magh. máriás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marica
Marica, nimfă originară din Latium, considerată drept soția zeului Faunus și mama regelui Latinus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maricultură
MARICULTÚRĂ, mariculturi, s. f. Cultură (2) a unor plante și animale marine bogate în proteine; oceanicultură, acvacultură. – Din engl. mariculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marijuana
MARIJUÁNA s. f. Stupefiant asemănător cu hașișul, extras din frunzele unei specii de cânepă. [Pr.: marihuana] – Din sp., fr. marijuana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marimbă
MARÍMBĂ, marimbe, s. f. (Muz.) Balafon. – Din sp. marimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marin
MARÍN, -Ă, marini, -e, adj. Care ține de mare^2, care trăiește sau crește în mare^2, care este produs de acțiunea unei mări^2; caracteristic mării^2, de mare^2. ♦ (Și substantivat, f.) (Pictură) care înfățișează un peisaj de mare^2. ♦ Privitor la navigația pe mare^2; maritim. Hărți marine. – Din fr. marin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marina
MARINÁ, marinez, vb. I. Tranz. A prepara pește, carne etc. cu un sos făcut din untdelemn, bulion, lămâie sau oțet și diverse condimente (pentru consum imediat sau pentru conservare). – Din fr. mariner, germ. marinieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinar
MARINÁR, marinari, s. m. Persoană care face parte din echipajul unei nave; matelot, matroz. ◊ Guler marinar = guler mare, dreptunghiular, lăsat pe spate (ca acela purtat de marinari la uniformă). – Marină + suf. -ar. Cf. fr. marinier, germ. Mariner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinare
MARINÁRE, marinări, s. f. Faptul de a marina. – V. marina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinat
MARINÁT, -Ă, marinați, -te, adj. (Despre pește, carne etc.) Preparat sau conservat cu sos de bulion, untdelemn, lămâie sau oțet și diverse condimente. – V. marina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinată
MARINÁTĂ, marinate, s. f. Mâncare de pește, de carne etc. preparată prin marinare. – Din bg. marinátos, it. marinato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marină
MARÍNĂ s. f. Totalitatea mijloacelor de navigație (pe mări, fluvii, râuri, lacuri) și a unităților navale ale unui stat, împreună cu întreg personalul aferent. ♦ Știința și tehnica navigației. – Din fr. marine, it. marina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinăresc
MARINĂRÉSC, -EÁSCĂ, marinărești, adj. De marinar, caracteristic marinarului sau marinei. – Marinar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinăreşte
MARINĂRÉȘTE adv. Ca marinarii, în felul marinarilor. – Marinar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinărește
MARINĂRÉȘTE adv. Ca marinarii, în felul marinarilor. – Marinar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinărie
MARINĂRÍE s. f. Meseria marinarului. ♦ Știința și tehnica navigației; matelotaj. – Marinar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinăriţă
MARINĂRÍȚĂ, marinărițe, s. f. Femeie din echipajul unei nave. – Marinar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinăriță
MARINĂRÍȚĂ, marinărițe, s. f. Femeie din echipajul unei nave. – Marinar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinism
MARINÍSM, marinisme, s. n. (Livr.) Stil bombastic în barocul italian din sec. XVII; prețiozitate a stilului, afectare. – Din it. marinismo, fr. marinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marinist
MARINÍST, -Ă, mariniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al marinismului. – Din it. marinista, fr. mariniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marionetă
MARIONÉTĂ, marionete, s. f. Păpușă sau figurină acționată de o persoană (cu ajutorul unor sfori) spre a interpreta diferite roluri în teatrul de păpuși; fantoșă. ♦ Fig. Persoană care execută orbește ceea ce i se cere. ◊ (Adjectival) Guvern-marionetă. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. marionnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marionetist
MARIONETÍST, -Ă, marionetiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Păpușar (2). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. marionnettiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marital
MARITÁL, -Ă, maritali, -e, adj. (Jur.) Care se referă la drepturile soțului; care este specific relațiilor dintre soți, conjugal. – Din fr. marital, lat. maritalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maritim
MARÍTIM, -Ă, maritimi, -e, adj. 1. Care se află la țărmul sau în apropierea mării^2. 2. Care este în legătură cu navigația pe mare^2. ◊ Putere maritimă = stat care posedă o flotă puternică. [Acc. și: maritím] – Din fr. maritime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marjă
MÁRJĂ, marje, s. f. Rezervă de care se poate dispune între anumite limite. – Din fr. marge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marker
MÁRKER, markere, s. n. Creion special, diferit colorat și fluorescent, cu care se subliniază anumite pasaje sau cuvinte într-un text. [Pr.: -căr] – Din engl. marker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

market
MÁRKET, marketuri, s. n. Magazin de mari dimensiuni. – Din engl. market.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmatit
MARMATÍT s. n. (Min.) Varietate de blendă feruginoasă. – Din fr. marmatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmeladă
MARMELÁDĂ, marmelade, s. f. Produs alimentar cu aspect de pastă, obținut prin fierberea cu zahăr a fructelor proaspete zdrobite sau trecute prin sită. – Din fr. marmelade, germ. Marmelade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmită
MARMÍTĂ, marmite, s. f. 1. Vas mare (de metal) cu două toarte și cu capac, în care se transportă mâncarea caldă. 2. Scobitură formată prin eroziune în albia unui râu. – Din fr. marmite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmor
MÁRMOR s. n. v. marmură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmora
MARMORÁ, marmorez, vb. I. Tranz. A da aspect de marmură hârtiei, lemnului etc. prin anumite procedee tehnice. – Din marmoră (după fr. marbre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmoraj
MARMORÁJ, marmoraje, s. n. Desen colorat care imită marmura, imprimat pe hârtie. – Marmoră + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmorat
MARMORÁT, -Ă, marmorați, -te, adj. Cu aspect de marmură. – V. marmora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmoră
MÁRMORĂ s. f. v. marmură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmoreean
MARMOREEÁN, -Ă, marmoreeni, -e, adj. Ca de marmură, asemănător cu marmura; marmoreu, marmoriu. [Pr.: -re-ean – Scris și: marmorean] – Din fr. marmoréen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmoreu
MARMORÉU, -ÉE, marmorei, -ee, adj. (Rar) Marmoreean. – Din lat. marmoreus, it. marmoreo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmoriu
MARMORÍU, -ÍE, marmorii, adj. (Rar) Mannoreean. – Marmoră + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmorizat
MARMORIZÁT adj. v. marmoriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

marmotă
MARMÓTĂ, marmote, s. f. Gen de mamifere rozătoare cu corpul scurt și gros, cu blană cenușie, care hibernează (Marmota); animal care face parte din acest gen. – Din fr. marmotte, it. marmotta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marmură
MÁRMURĂ, (2) marmure, s. f. 1. Rocă calcaroasă cristalină, de diverse culori, care se poate ciopli și lustrui, folosită la lucrări de sculptură și arhitectură. ◊ Expr. A fi marmură sau a fi rece ca o marmură (sau ca marmura) = a fi insensibil, a rămâne indiferent față de orice. 2. Bloc sau bucată de marmură (1) cioplită și lustruită; sculptură, statuie de marmură. [Pl. și: (2) marmuri. – Var.: mármoră s. f., (înv.) mármor s. n.] – Lat. marmor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marnă
MÁRNĂ, marne, s. f. Rocă sedimentară compusă din carbonat de calciu și argilă, în proporții variabile, de obicei de culoare cenușie, utilizată la fabricarea cimentului. – Din fr. marne, it. marna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marnos
MARNÓS, -OÁSĂ, marnoși, -oase, adj. Care conține multă marnă, cu marnă. – Marnă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maro
MARÓ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. De culoarea castanei coapte; brun-roșcat, castaniu. 2. S. n. Culoare maro (1). [Var.: marón adj. invar., s. n.] – Din fr. marron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maroană
MAROÁNĂ, maroane, s. f. (Rar) Castană comestibilă coaptă sau preparată cu sirop de zahăr. – Din fr. marron, it. marrone, germ. Marone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marocan
MAROCÁN, -Ă, marocani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Marocului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Marocului sau marocanilor (1), privitor la Maroc ori la marocani. – Din fr. Marocain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochin
MAROCHÍN, (2) marochinuri, s. n. 1. Piele de capră, sau, rar, de oaie sau de vițel, tăbăcită vegetal pentru a căpăta lustru și finețe; cordovan. 2. Sortiment, obiect din marochin (1). [Pl. și: marochine. – Var.: marochínă s. f.] – Din fr. maroquin, it. marochino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochină
MAROCHÍNĂ s. f. v. marochin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochinărie
MAROCHINĂRÍE, (2, 3) marochinării, s. f. 1. Meseria marochinerului. 2. Atelier sau magazin unde se lucrează sau se vând obiecte din marochin. 3. Obiecte făcute din marochin (sau, p. gener., din orice fel de piele). [Var.: marochineríe s. f.] – Din fr. maroquinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochiner
MAROCHINÉR, marochineri, s. m. Lucrător specializat în confecționarea obiectelor din marochin. [Var.: marochiniér s. m.] – Din fr. maroquinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochinerie
MAROCHINERÍE s. f. v. marochinărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marochinier
MAROCHINIÉR s. m. v. marochiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maron
MARÓN adj. invar., s. n. v. maro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maron
Maron, fiul unuia dintre preoții lui Apollo, pe nume Evanthes. Prin tatăl său se trăgea din însuși zeul Dionysus și, datorită acestui fapt, era pomenit și în ciclul dionisiac. Maron i-a dăruit lui Odysseus faimosul vin cu care eroul a reușit să-l îmbete pe ciclopul Polyphemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

maroniu
MARONÍU, -ÍE, maronii, adj., s. n. 1. Adj. (Despre culori) Care bate în maro. 2. S. n. Culoare maronie (1). – Maron + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marotă
MARÓTĂ, marote, s. f. (Livr.) Preocupare excesivă (uneori obsedantă) pentru un anumit lucru, idee fixă; p. ext. obiect al unei astfel de preocupări. – Din fr. marotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marpesa
Marpesa = Marpessa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

marpessa
Marpessa, fiica lui Evenus și soția lui Idas (v. și Idas). A fost răpită de Apollo, care se îndrăgostise de ea. Idas s-a luat însă după fugari și i-a ajuns din urmă. Între el și zeu s-a încins o luptă pe viață și pe moarte. Zeus a intervenit și i-a despărțit. El i-a îngăduit în același timp Marpessei să aleagă între cei doi. Marpessa l-a ales pe soțul ei și s-a întors cu el acasă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mars
Mars, fiul lui Iupiter și al Iunonei și una dintre cele trei divinități protectoare ale Romei (alături de Iupiter și de Quirinus). Romanii îl considerau drept protectorul lor și tatăl lui Romulus. Era, la origine, zeul renașterii naturii, devenind mai tîrziu zeul războiului și al agriculturii. A fost identificat de timpuriu cu Ares, din mitologia greacă. (Pentru diferitele legende legate de numele lui, v. Ares).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

marshallez
MARSHALLÉZ, -Ă, marshallezi, -ze, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Insulelor Marshall sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Insulelor Marshall sau marshallezilor (1), privitor la Insulele Marshall ori la marshallezi. [Pr.: marșalez] – Marshall + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marsias
Marsia(s) = Marsyas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

marsuin
MARSUÍN, marsuini, s. m., s. n. 1. S. m. Specie de mamifer cetaceu, asemănător cu delfinul, cu spatele negru, părțile laterale gri și abdomenul alb (Phocaena phocaena). 2. S. n. (Mar.) Împletitură din parâmă, fixată la prora și la pupa remorcherelor, folosită ca apărătoare. – Din fr. marsouin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marsupial
MARSUPIÁL, marsupiali, s. m. (La pl.) Ordin de mamifere inferioare, a căror femelă are o pungă abdominală în care își ține puii după naștere; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -pi-al. – Pl. și: (n.) marsupiale] – Din fr. marsupial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marsupializare
MARSUPIALIZÁRE, marsupializări, s. f. (Med.) Deschidere a unei colecții de puroi la nivelul pielii. [Pr.: -pi-a-] – După fr. marsupialisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marsupializat
MARSUPIALIZÁT adj. v. marsupializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

marsupiu
MARSÚPIU, marsupii, s. n. Pungă abdominală caracteristică femelelor din ordinul marsupialilor. – Din lat., fr. marsupium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marsyas
Marsyas, silen originar din Phrygia. Marsyas a inventat fluierul (sau – într-o altă versiune – a găsit fluierul inventat de Athena, dar pe care apoi zeița îl aruncase) și, socotind că instrumentul său cînta neîntrecut de frumos, l-a provocat la întrecere pe însuși Apollo. Zeul s-a învoit, cu condiția ca cel învins să se supună pedepsei dictate de învingător. Întrecerea a început și, îndoielnică la început, victoria a revenit în cele din urmă lui Apollo. Drept pedeapsă pentru trufia sa necugetată, zeul l-a legat pe Marsyas de crengile unui copac și l-a jupuit de piele. Mai apoi, domolindu-i-se mînia, s-a căit de fapta sa crudă și l-a transformat într-un rîu.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

marş
MARȘ, (1, 2, 3) marșuri, s. n., (4, 5) interj. 1. S. n. Mers, deplasare a unei unități militare sau a unui grup organizat (într-o anumită formație). ◊ Marș forțat = marș executat cu o viteză sporită față de cea normală. ♦ (Înv.) Distanță parcursă de o unitate militară în 24 de ore. ♦ Acțiune militară viguroasă îndreptată asupra unui obiectiv. ♦ Probă atletică de mers rapid pe distanțe lungi. ♦ P. gener. Deplasare, drum, cursă (obositoare). 2. S. n. Compoziție muzicală puternic ritmată, care adesea reglează cadența pasului unei formații, a unui cortegiu etc. 3. S. n. Compoziție literară în versuri, scrisă spre a fi cântată pe o arie de marș (2). 4. Interj. Cuvânt cu care se comandă pornirea unei unități militare sau a unui grup organizat. 5. Interj. Cuvânt cu care se gonește un câine sau, p. gener., un om. – Din fr. marche, germ. Marsch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marș
MARȘ, (1, 2, 3) marșuri, s. n., (4, 5) interj. 1. S. n. Mers, deplasare a unei unități militare sau a unui grup organizat (într-o anumită formație). ◊ Marș forțat = marș executat cu o viteză sporită față de cea normală. ♦ (Înv.) Distanță parcursă de o unitate militară în 24 de ore. ♦ Acțiune militară viguroasă îndreptată asupra unui obiectiv. ♦ Probă atletică de mers rapid pe distanțe lungi. ♦ P. gener. Deplasare, drum, cursă (obositoare). 2. S. n. Compoziție muzicală puternic ritmată, care adesea reglează cadența pasului unei formații, a unui cortegiu etc. 3. S. n. Compoziție literară în versuri, scrisă spre a fi cântată pe o arie de marș (2). 4. Interj. Cuvânt cu care se comandă pornirea unei unități militare sau a unui grup organizat. 5. Interj. Cuvânt cu care se gonește un câine sau, p. gener., un om. – Din fr. marche, germ. Marsch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşa
MARȘÁ, marșez, vb. I. Intranz. A cădea de acord, a consimți; a se lăsa antrenat într-o acțiune. ♦ A se lăsa corupt. – Din fr. marcher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșa
MARȘÁ, marșez, vb. I. Intranz. A cădea de acord, a consimți; a se lăsa antrenat într-o acțiune. ♦ A se lăsa corupt. – Din fr. marcher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşandă
MARȘÁNDĂ, marșande, s. f. (Înv.) Patroană a unui magazin de mode. – Din fr. marchande [de modes].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșandă
MARȘÁNDĂ, marșande, s. f. (Înv.) Patroană a unui magazin de mode. – Din fr. marchande [de modes].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşare
MARȘÁRE, marșări, s. f. Acțiunea de a marșa. – V. marșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșare
MARȘÁRE, marșări, s. f. Acțiunea de a marșa. – V. marșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşarier
MARȘARIÉR, marșariere, s. n. Mers înapoi al unui automobil; (concr.) dispozitiv al mecanismului de transmisie, care permite mersul înapoi al unui autovehicul. [Pr.: -ri-er] – Din fr. marche arrière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșarier
MARȘARIÉR, marșariere, s. n. Mers înapoi al unui automobil; (concr.) dispozitiv al mecanismului de transmisie, care permite mersul înapoi al unui autovehicul. [Pr.: -ri-er] – Din fr. marche arrière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşrut
MARȘRÚT, marșrute, s. n. 1. Itinerar. ♦ Document, act în care este fixat itinerarul unui tren, al unei mașini etc. 2. Mers continuu al unui tren de marfă cu parcurs lung, care nu lasă și nu ia vagoane din vreo stație de pe itinerar. 3. (Tehn.) Metodă de lucru la mai multe mașini. [Var.: marșrútă s. f.] – Din rus. marșrut, fr. marcheroute, germ. Marschrout.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșrut
MARȘRÚT, marșrute, s. n. 1. Itinerar. ♦ Document, act în care este fixat itinerarul unui tren, al unei mașini etc. 2. Mers continuu al unui tren de marfă cu parcurs lung, care nu lasă și nu ia vagoane din vreo stație de pe itinerar. 3. (Tehn.) Metodă de lucru la mai multe mașini. [Var.: marșrútă s. f.] – Din rus. marșrut, fr. marcheroute, germ. Marschrout.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşrută
MARȘRÚTĂ s. f. v. marșrut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșrută
MARȘRÚTĂ s. f. v. marșrut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşrutiza
MARȘRUTIZÁ, marșrutizez, vb. I. Tranz. A folosi metoda marșrutului în căile ferate sau în tehnică. – Din marșrutizare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșrutiza
MARȘRUTIZÁ, marșrutizez, vb. I. Tranz. A folosi metoda marșrutului în căile ferate sau în tehnică. – Din marșrutizare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marşrutizare
MARȘRUTIZÁRE, marșrutizări, s. f. Acțiunea de a marșrutiza și rezultatul ei. – Din marșrut (după rus. marșrutizațiia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marșrutizare
MARȘRUTIZÁRE, marșrutizări, s. f. Acțiunea de a marșrutiza și rezultatul ei. – Din marșrut (după rus. marșrutizațiia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mart
MART s. m. v. martie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martac
MARTÁC, martaci, s. m. (Pop.) Stâlp, bârnă, par de lemn, folosit ca material de construcție. – Din tc. mertek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martalog
MARTALÓG, martalogi, s. m. (Mai ales la pl.) Slujitor domnesc însărcinat cu paza granițelor și cu supravegherea punctelor vamale. – Din tc. martoloz „marinar creștin de pe Dunăre”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marte
MÁRTE s. m. v. martie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marte
Marte = Mars.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

martensită
MARTENSÍTĂ s. f. Constituent structural din aliaj fier-carbon la oțelurile călite. – Din fr. martensite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martie
MÁRTIE s. m. A treia lună a anului, care urmează după februarie; mărțișor, marț^2. [Var.: (înv. și pop.) mart, (pop.) márte s. m.] – Din sl. martiĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martin
MARTÍN, martini, s. m. (Ornit.; de obicei urmat de determinări care indică specia) Nume dat mai multor specii de pescăruși și de pescari. – Din fr. martin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martinaş
MARTINÁȘ, martinași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui martin; pui de pescăruș. – Martin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martinaș
MARTINÁȘ, martinași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui martin; pui de pescăruș. – Martin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martingală
MARTINGÁLĂ, martingale, s. f. I. 1. Curea de la ham în formă de furcă, care nu permite calului să se ridice în două picioare. 2. Bară de metal în formă de suliță, care se fixează dedesubtul bompresului la navele cu pânze. II. Procedeu de a ponta la jocurile de noroc, constând în dublarea mizei după o lovitură pierdută. – Din fr. martingale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martini
MARTÍNI, martíniuri, s. n. 1. Cocteil preparat dintr-un amestec de gin sau vodcă și vermut sec. 2. (Cu inițială majusculă) Marcă italiană de vermut alb sau roșu. (prob. alterat din (cocteil) Martinez, din n. pr. Martínez) [et. MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

martir
MARTÍR^1, martire, s. n. (Rar) Martiriu. – Din fr. martyr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martir
MARTÍR^2, -Ă, martiri, -e, s. m. și f. Persoană care a avut de îndurat suferințe, chinuri îngrozitoare sau moartea pentru ideile, convingerile sale. ♦ Spec. Mucenic (al Bisericii). ♦ P. gener. Persoană care îndură persecuții, un tratament inuman, bătaie etc. – Din fr. martyr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martiraj
MARTIRÁJ, martiraje, s. n. Martiriu. – Martir^2 + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martiriu
MARTÍRIU, martirii, s. n. Suferință, supliciu, tortură sau moarte îndurată de cineva pentru ideile sau convingerile sale; martiraj, martir^1. ♦ Fig. Suferință morală mare. – Din lat. martyrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martiriza
MARTIRIZÁ, martirizez, vb. I. Tranz. A supune pe cineva la un martiriu; p. gener. a chinui, a maltrata, a tortura, a schingiui. – Din fr. martyriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martirizare
MARTIRIZÁRE, martirizări, s. f. Acțiunea de a martiriza și rezultatul ei; p. ext. martiriu. – V. martiriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martirolog
MARTIROLÓG s. n. v. martirologiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martirologiu
MARTIROLÓGIU, martirologii, s. n. Scriere care cuprinde lista martirilor^2 Bisericii (și povestirea suferințelor lor) sau, p. gener., lista celor care au suferit ori au murit pentru o idee, pentru o convingere. [Var.: martirológ s. n.] – Din lat. martyrologium, fr. martyrologe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martor
MÁRTOR, -Ă, martori, -e, s. m. și f. 1. Persoană care asistă sau a asistat la o întâmplare, la o discuție, la un eveniment etc. (și care poate relata sau atesta cum au decurs faptele). ◊ Expr. Dumnezeu mi-e martor! = jur că spun adevărul! 2. Persoană chemată să declare în fața unei instanțe judecătorești sau a altui for de cercetare, tot ce știe în legătură cu un fapt pe care îl cunoaște direct. ♦ Persoană chemată, conform legii, să asiste la întocmirea unor acte, pe care le cunoaște direct. ♦ Persoană chemată, conform legii, să asiste la întocmirea unor acte, pe care le semnează pentru a le da valoare legală. 3. Fiecare dintre reprezentanții celor două persoane care urmează să se bată în duel. ◊ Expr. A trimite (cuiva) martori = a provoca (pe cineva) la duel. 4. Probă de referință folosită în experiențele de laborator. 5. (În sintagma) Martor de eroziune = înălțime de dimensiuni variabile, care reprezintă restul unei vechi suprafețe atacate de eroziune. [Var.: (pop.) mártur, -ă s. m. și f.] – Lat. martyr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

martur
MÁRTUR, -Ă s. m. și f. v. martor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţ
MARȚ^1 s. n. (În expr.) A face (pe cineva) sau a fi (ori a rămâne) marț = a) a bate (pe cineva) sau a fi bătut categoric la jocul de table, de cărți sau la altă întrecere; b) a întrece sau a fi întrecut, a depăși sau a fi depășit categoric; c) a face sau a fi pus în situația să nu mai poată obiecta sau spune nimic. [Var.: (pop.) marți s. n.] – Din tc. mars.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marț
MARȚ^1 s. n. (În expr.) A face (pe cineva) sau a fi (ori a rămâne) marț = a) a bate (pe cineva) sau a fi bătut categoric la jocul de table, de cărți sau la altă întrecere; b) a întrece sau a fi întrecut, a depăși sau a fi depășit categoric; c) a face sau a fi pus în situația să nu mai poată obiecta sau spune nimic. [Var.: (pop.) marți s. n.] – Din tc. mars.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţ
MARȚ^2, (2) marțuri, s. n. (Pop.) 1. Martie. 2. Mărțișor. – Lat. martius [mensis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marț
MARȚ^2, (2) marțuri, s. n. (Pop.) 1. Martie. 2. Mărțișor. – Lat. martius [mensis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţafoi
MARȚAFÓI, marțafoi, s. m. (Fam.) Om de nimic, golan; secătură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marțafoi
MARȚAFÓI, marțafoi, s. m. (Fam.) Om de nimic, golan; secătură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţi
MARȚI^1, (1) marți, s. f., (2) adv. 1. S. f. Ziua a doua a săptămânii, care urmează după luni. ♦ (Adverbial) În cursul zilei de marți^1 (1); în ziua de marți^1 imediat precedentă sau următoare; într-o zi de marți^1; (în forma marțea) în fiecare marți^1 (1). – Lat. martis [dies].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marți
MARȚI^1, (1) marți, s. f., (2) adv. 1. S. f. Ziua a doua a săptămânii, care urmează după luni. ♦ (Adverbial) În cursul zilei de marți^1 (1); în ziua de marți^1 imediat precedentă sau următoare; într-o zi de marți^1; (în forma marțea) în fiecare marți^1 (1). – Lat. martis [dies].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţi
MARȚI^2 s. n. v. marț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marți
MARȚI^2 s. n. v. marț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţial
MARȚIÁL, -Ă, marțiali, -e, adj. 1. (Livr.) Solemn și grav; impunător. 2. Ostășesc, militar; de război. ◊ Curte marțială = tribunal militar instituit în timp de război, de mobilizare sau în timpul unei stări excepționale. Lege marțială = lege care autorizează în unele state folosirea forței armate pentru represiune internă. 3. (În sintagma) Arte marțiale = tehnici de luptă și sporturi (judo, karate etc.) originare din Japonia și China. [Pr.: -ți-al] – Din fr. martial, it. marziale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marțial
MARȚIÁL, -Ă, marțiali, -e, adj. 1. (Livr.) Solemn și grav; impunător. 2. Ostășesc, militar; de război. ◊ Curte marțială = tribunal militar instituit în timp de război, de mobilizare sau în timpul unei stări excepționale. Lege marțială = lege care autorizează în unele state folosirea forței armate pentru represiune internă. 3. (În sintagma) Arte marțiale = tehnici de luptă și sporturi (judo, karate etc.) originare din Japonia și China. [Pr.: -ți-al] – Din fr. martial, it. marziale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţian
MARȚIÁN, -Ă, marțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Presupus locuitor al planetei Marte. 2. Adj. Din planeta Marte. [Pr.: -ți-an] – Din fr. martien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marțian
MARȚIÁN, -Ă, marțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Presupus locuitor al planetei Marte. 2. Adj. Din planeta Marte. [Pr.: -ți-an] – Din fr. martien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marţipan
MARȚIPÁN, marțipane, s. n. Produs zaharos obținut dintr-un amestec de zahăr și de miez de migdale. – Din germ. Marzipan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marțipan
MARȚIPÁN, marțipane, s. n. Produs zaharos obținut dintr-un amestec de zahăr și de miez de migdale. – Din germ. Marzipan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marufla
MARUFLÁ, maruflez, vb. I. Tranz. A lipi cu maruflu. – Din fr. maroufler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maruflaj
MARUFLÁJ, maruflaje, s. n. Lipire cu maruflu a unei pânze pictate pe un suport; pânză pictată și lipită astfel. – Din fr. marouflage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maruflare
MARUFLÁRE, maruflări, s. f. Acțiunea de a marufla. – V. marufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maruflat
MARUFLÁT, -Ă, maruflați, -te, adj. Care a fost lipit cu maruflu. – V. marufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maruflă
MARÚFLĂ s. f. v. maruflu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maruflu
MARÚFLU s. n. Clei special pentru maruflaj. [Var.: marúflă s. f.] – Din fr. maroufle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marulă
MARÚLĂ, marule, s. f. (Bot.; reg.) Lăptucă. – Din ngr. marúli, bg. marulja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marxism
MARXÍSM s. n. Doctrină filosofică, socială, politică și economică elaborată de K. Marx și Fr. Engels. – Din fr. marxisme, rus. marksizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marxism-leninism
MARXÍSM-LENINÍSM s. n. Învățătura lui K. Marx și F. Engels, dezvoltată de V. I. Lenin în noile condiții istorice de la sfârșitul sec. XIX – începutul sec. XX. – Din rus. marksizm-leninizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marxist
MARXÍST, -Ă, marxiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al marxismului. 2. Adj. Care aparține marxismului, privitor la marxism. – Din fr. marxiste, rus. marksist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

marxist-leninist
MARXÍST-LENINÍST, -Ă, marxist-leniniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al marxism-leninismului. 2. Adj. Care aparține marxism-leninismului, privitor la marxism-leninism. – Din rus. marksistko-leninskii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mas
MAS, masuri, s. n. (Reg.) Faptul de a mânca; popas (peste noapte); p. ext. loc de popas peste noapte. ♦ Găzduire peste noapte. – Lat. mansum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masa
MASÁ^1, masez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) face masaj; a trage. – Din fr. masser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masa
MASÁ^2, masez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aduna în număr mare, în grup compact; a (se) concentra, a (se) îngrămădi. – Din fr. masser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masacra
MASACRÁ, masacrez, vb. I. Tranz. A ucide cu sălbăticie și în masă oameni care nu se pot apăra; a măcelări, a extermina; p. gener. a ucide. ♦ Fig. A strica, a denatura, a descompleta o lucrare, un text etc. – Din fr. massacrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masacrare
MASACRÁRE, masacrări, s. f. Acțiunea de a masacra și rezultatul ei. – V. masacra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masacrat
MASACRÁT, -Ă, masacrați, -te, adj. Măcelărit^2, exterminat; ucis. ♦ Fig. (Despre lucrări, texte) Stricat, denaturat, deformat. – V. masacra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masacru
MASÁCRU, masacre, s. n. Acțiune sângeroasă îndreptată de obicei împotriva unei mulțimi fără apărare; omor (în masă), măcel, carnaj. – Din fr. massacre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masaj
MASÁJ, masaje, s. n. Acțiunea de a (se) masa^1; procedeu medical de stimulare și de destindere a mușchilor, de activare a circulației sângelui etc., constând din fricțiuni sau lovituri ușoare, executate cu ajutorul mâinilor sau al unor aparate speciale. [Pl. și: (rar) masajuri] – Din fr. massage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masala
MASALÁ, masalale, s. f. (Înv.) Torță, faclă. – Din ngr. masalas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masalagiu
MASALAGÍU, masalagii, s. m. (Înv.) Persoană care purta sau aprindea masalale (pe străzi). – Masala + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masare
MASÁRE, masări, s. f. Acțiunea de a (se) masa^2 și rezultatul ei. – V. masa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masat
MASÁT^1 s. n. Masare. – V. masa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masat
MASÁT^2, masate, s. n. Unealtă de oțel în formă de sul sau, rar, de pilă plată, folosită la ascuțitul cuțitelor. – Din tc. masat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masă
MÁSĂ^1, mase, s. f. 1. Mulțime compactă de oameni, considerată ca o unitate; grupare mare de oameni cu anumite caractere comune; cercuri largi ale populației. ◊ Loc. adj. De masă = care cuprinde, care antrenează o (întreagă) colectivitate umană. ◊ Cântec de masă (sau de mase) = cântec cu conținut patriotic, având un caracter mobilizator. 2. Îngrămădire de elemente (de aceeași natură ori diferite) care alcătuiesc împreună un singur corp; (totalitatea unui) corp format printr-o asemenea îngrămădire de elemente. ◊ Masă verde = nutreț pentru vite; furaj. Mase plastice = materiale plastice. Masă de aer = porțiune imensă, relativ omogenă, a troposferei, cu proprietăți distincte față de porțiunile înconjurătoare. ◊ Loc. adj. și adv. În masă = a) în cantitate mare; masiv. Transporturi în masă; b) cu toții; în număr mare. ♦ Cantitate mare din ceva (în raport cu restul ansamblului). ◊ Masa vocabularului = partea cea mai mare și mai mobilă a vocabularului. ♦ Corp solid, compact; bloc. 3. (Fiz.) Cantitatea de materie a unui corp considerată ca o mărime caracteristică (în raport cu volumul). ◊ Masă atomică = greutate atomică. Masă moleculară = greutate moleculară. Masă specifică = densitate. 4. (Jur.) Totalitate a creditelor sau a datoriilor unui falit; fond bănesc al unei succesiuni sau al unei întreprinderi lucrative. – Din fr. masse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masă
MÁSĂ^2, mese, s. f. 1. Mobilă formată dintr-o placă dreptunghiulară, pătrată sau rotundă, sprijinită pe unul sau pe mai multe picioare și pe care se mănâncă, se scrie etc. ◊ Masă verde = a) masă^2 (1), de obicei acoperită cu postav verde, la care se joacă jocuri de noroc; p. ext. joc de noroc; b) masă^2 (1) în jurul căreia stau diplomații când duc tratative internaționale. Masă rotundă = dezbatere liberă pe o temă dată, la care sunt chemați să-și spună cuvântul specialiștii din domeniul respectiv (sau reprezentanți ai publicului larg). Sală de mese = încăpere în care se servește mâncarea într-o școală, într-o cazarmă, la o cantină etc. Masă caldă = un fel de tejghea metalică încălzită pe care sunt expuse și menținute calde preparate alimentare, în localurile de alimentație publică. ◊ Loc. adv. Cu (sau pe) nepusă masă = pe neașteptate, pe nepregătite, deodată. ◊ Expr. Capul (sau fruntea) mesei = locul de cinste ocupat de unul dintre comeseni. A pune (sau a întinde, a așterne) masa = a aranja, a pregăti și a pune pe masă^2 (1) toate cele necesare pentru a servi mâncarea. A strânge masa = a aduna de pe masă^2 (1) mâncările rămase și farfuriile, tacâmurile etc. cu care s-a mâncat. A nu avea ce pune pe masă = a nu avea cu ce trăi, a fi sărac. Pune-te (sau întinde-te) masă, scoală-te (sau ridică-te) masă = a) se spune despre cei care duc o viață plină de desfătări, care trăiesc fără griji, care așteaptă totul de-a gata; b) se spune când ești obligat să servești mereu de mâncare. A întinde masă mare sau a ține masă întinsă = a primi invitați mulți, a oferi ospețe, banchete; p. ext. a se ține de petreceri. A pune (pe cineva) la masă cu tine = a trata (pe cineva) ca pe un prieten apropiat. ♦ (Cu sens colectiv) Persoanele care stau în jurul aceleiași mese^2 (1) și mănâncă; mesenii. 2. Ceea ce se mănâncă; mâncare, bucate; p. ext. prânz, cină; ospăț, banchet. ◊ Înainte de masă = a) în partea zilei care precedă prânzul; b) în fiecare dimineață. După masă = a) în partea zilei care urmează după prânz; după-amiază; b) în fiecare după-amiază. ◊ Expr. A lua masa sau a sta (ori a ședea) la masă = a mânca de prânz sau de cină. A avea casă și masă = a avea ce-i trebuie pentru a trăi. A-i fi (cuiva) casa casă și masa masă = a duce o viață ordonată, fără necazuri. 3. Nume dat mai multor obiecte sau părți de obiecte care seamănă cu o masă^2 (1) și se folosesc în diverse scopuri practice. ◊ Masă de operație = obiect de metal pe care este întins un pacient în timpul intervenției chirurgicale. 4. Compus: (Bot.) masa-raiului = plantă erbacee cu flori roz-purpurii (Sedum carpaticum). – Lat. mensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masca
MASCÁ, maschez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) acoperi obrazul sau o parte a lui cu o mască (1); a (se) măscui. 2. Tranz. A sustrage vederii acoperind cu ceva, a împiedica să se vadă; a ascunde, a camufla. ♦ Fig. A ascunde ceva sub aparențe înșelătoare, cu intenția de a induce pe cineva în eroare; a disimula. – Din fr. masquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascara
MASCARÁ, mascarale, s. f. 1. (Înv.) Bufon, paiață, măscărici; p. ext. om neserios, pușlama. 2. (Pop.) Batjocură, ocară. ◊ Expr. A face (pe cineva) de mascara = a) a face (pe cineva) de râs, de rușine; b) a certa cu asprime, a mustra cu severitate, a face de două parale (pe cineva). – Din tc. maskara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascaradă
MASCARÁDĂ, mascarade, s. f. 1. Acțiune sau atitudine falsă, ipocrită; prefăcătorie, înșelătorie, farsă; înscenare. ◊ Expr. (Rar) Om de mascaradă = om de nimic; secătură. 2. (Înv.) Bal mascat; grup de oameni mascați. – Din fr. mascarade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascare
MASCÁRE, mascări, s. f. Acțiunea de a (se) masca și rezultatul ei. – V. masca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascaron
MASCARÓN, mascaroane, s. n. Element decorativ folosit în arhitectură, la obiecte de mobilier etc., care reprezintă un cap fantastic sau grotesc, lucrat de obicei în relief. – Din fr. mascaron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascat
MASCÁT, -Ă, mascați, -te, adj. 1. Care poartă mască (1), acoperit cu o mască; măscuit. ◊ Bal mascat = bal la care participanții sunt deghizați și poartă mască (1). 2. Care nu se vede, fiind acoperit de un alt obiect, de un strat de material etc.; care este ascuns privirilor; camuflat. ♦ Fig. Care ascunde realitatea sub o aparență înșelătoare; disimulat. – V. masca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mască
MÁSCĂ, măști, s. f. 1. Bucată de stofă, de mătase, de dantelă, de carton etc. (înfățișând o față omenească sau figura unui animal) cu care își acoperă cineva fața sau o parte a ei (pentru a nu fi recunoscut), lăsând numai ochii descoperiți; obrăzar. ◊ Mască mortuară = mulaj în ghips al feței unei persoane, făcut îndată după deces. ◊ Expr. A-și scoate (sau a-și arunca, a-și lepăda etc.) masca sau a ridica (sau a lua, a smulge, a rupe) masca (cuiva) = a (se) arăta sub adevăratul aspect, a(-și) da pe față firea sau intențiile ascunse, a (se) dezvălui minciuna, înșelătoria (cuiva), a apărea sau a face să apară în adevărata lumină; a (se) demasca. ♦ Persoană mascată. ♦ Fig. Înfățișare falsă. ♦ Expresie neobișnuită a feței (provocată de o emoție, de un sentiment puternic etc.). 2. Machiaj; p. ext. preparat cosmetic care se aplică pe față pentru întreținerea tenului. ♦ Fizionomia unui actor machiat. 3. Dispozitiv care acoperă parțial sau total o persoană, un animal, un obiect pentru a le proteja, a le ascunde vederii etc. 4. Lucrare menită să sustragă vederii inamicului un obiectiv militar; adăpost individual săpat de fiecare soldat pe câmpul de luptă. – Din fr. masque, germ. Maske.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascotă
MASCÓTĂ, mascote, s. f. 1. Ființă sau lucru considerate ca purtătoare de noroc; amuletă, talisman. 2. Numele unei prăjituri de ciocolată. – Din fr. mascotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascul
MASCÚL, -Ă, masculi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Individ de sex bărbătesc. ♦ (Adesea depr.) Bărbat (viril). 2. Adj. (Despre flori și despre părți ale lor) Care conține elementele de fecundație. – Din lat. masculus, it. masculo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masculin
MASCULÍN, -Ă, masculini, -e, adj. 1. De sex bărbătesc; p. ext. care este propriu masculului (1), bărbatului; bărbătesc. ♦ Alcătuit din bărbați, de bărbați. ♦ Gen masculin (și substantivat, n.) = gen gramatical care cuprinde numele de ființe de sex bărbătesc, precum și nume de lucruri care, prin tradiție sau prin analogie cu cele dintâi, sunt socotite de același sex. ♦ (Gram.) Care aparține genului masculin. Adjective masculine. ♦ (Bot.) Mascul (2). 2. (Despre rime; p. ext. despre versuri) Care rimează pe ultima silabă accentuată. – Din lat. masculinus, fr. masculin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masculinitate
MASCULINITÁTE s. f. Ansamblu de trăsături care constituie specificul unui bărbat; p. ext. vigoare bărbătească, virilitate. – Din fr. masculinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masculiniza
MASCULINIZÁ, masculinizez, vb. I. Tranz. fact. și refl. A face să capete sau a căpăta trăsături masculine (1), bărbătești. – Din fr. masculiniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masculinizare
MASCULINIZÁRE, masculinizări, s. f. Faptul de a (se) masculiniza și rezultatul lui; spec. (Med.) apariție sau dezvoltare a caracterelor sexuale bărbătești la o persoană de sex feminin ca urmare a unor tulburări endocrine. – V. masculiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masculinizat
MASCULINIZÁT, -Ă, masculinizați, -te, adj. Cu însușiri, trăsături masculine, bărbătești. – V. masculiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mascur
MÁSCUR, mascuri, s. m. (Reg.) Porc mascul (1) (castrat). [Acc. și: mascúr] – Lat. masculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maselotă
MASELÓTĂ, maselote, s. f. Surplus de metal lăsat la turnarea unei piese și care se înlătură după solidificarea piesei. – Din fr. masselotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maselotieră
MASELOTIÉRĂ, maselotiere, s. f. Parte superioară a lingotierei în care se formează maselota. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. masselottière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maser
MÁSER, masere, s. n. 1. (Fiz.) Dispozitiv pentru amplificarea microundelor prin emisia stimulată a radiației electromagnetice de lungime de undă corespunzătoare. 2. Proces de generare și amplificare a microundelor. – Din engl. maser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maseter
MASETÉR, maseteri, adj. (În sintagma) Mușchi maseter (și substantivat, m.) = fiecare dintre cei doi mușchi fixați cu un capăt pe maxilarul inferior și cu celălalt pe arcada zigomatică, cu rol important în masticație. – Din fr. masséter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maseur
MASEUR, maseuri, s. m. Specialist în practicarea masajului. [Scris și: masor. – Pr.: masör] – Din fr. masseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maseuză
MASEUZĂ, maseuze, s. f. Femeie specializată în practicarea masajului. [Scris și: maseză. – Pr.: masöză] – Din fr. masseuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masicot
MASICÓT s. n. Oxid de plumb galben, întrebuințat la obținerea unor smalțuri în industria ceramică, chimică etc. – Din fr. massicot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masiv
MASÍV, -Ă, masivi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care se prezintă ca o masă unitară și compactă. ♦ (Despre obiecte) Care este format dintr-un material compact, fără goluri; plin; p. ext. greu. 2. (Despre ființe, construcții etc.) Mare, solid, voluminos, greu; p. ext. impunător, impresionant (prin dimensiuni). 3. Care este sau se produce în cantități mari, pe scară întinsă; amplu. II. S. n. 1. Unitate de relief formată dintr-un grup de munți sau de dealuri (reunite în jurul unui vârf); p. restr. munte. 2. Arboret în care coroanele arborilor se ating. ♦ Grupare de arbori, de arbuști sau de plante de același fel (făcută pentru a produce anumite efecte decorative). 3. P. anal. Bloc de beton sau de zidărie de dimensiuni mari, de care se leagă sau care susține o construcție. ♦ Masă mare de material solid; grămadă mare; morman. ♦ Partea cea mai compactă, cea mai mare, cea mai importantă dintr-un întreg. – Din fr. massif, germ. Massiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masivitate
MASIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi masiv (1); starea a ceea ce este masiv. – Din fr. massivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maslă
MÁSLĂ, masle, s. f. (Rar) Fiecare dintre cele patru culori ale cărților de joc. – Din rus. maslo „ulei de pictură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maslu
MÁSLU, masluri, s. n. Slujbă religioasă creștină care se oficiază pentru un om grav bolnav sau la anumite sărbători bisericești și la care se face ungerea cu mir; slujbă bisericească de sfințire a untdelemnului pentru mir, oficiată în miercurea dinaintea Paștilor. [Pl. și: masle] – Din sl. maslo „ulei”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masochism
MASOCHÍSM s. n. Perversiune sexuală caracterizată prin apariția plăcerii sexuale numai în urma producerii unei dureri fizice. – Din fr. masochisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masochist
MASOCHÍST, -Ă, masochiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține masochismului, privitor la masochism. 2. S. m. și f. Persoană care practică masochismul. – Din fr. masochiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mason
MASÓN, masoni, s. m. Francmason. – Din fr. maçon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masonerie
MASONERÍE s. f. Francmasonerie. – Din fr. maçonnerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masonic
MASÓNIC, -Ă, masonici, -ce, adj. Francmasonic. – Din fr. maçonnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masora
MASORÁ s. f. Note critice, glose pe marginea manuscriselor sacre ebraice, realizate înaintea secolului al X-lea e.n., cu scopul de a corecta si fixa textul Vechiului Testament ebraic pentru a evita denaturări la transmiterea sa. ♦ (prin metonimie) Textul Vechiului Testament însuși ca alcătuire și transmitere în funcție de principiile criticilor din textele și exegezele masoreților. (< fr. massore, massorah, engl. Masora(h) < ebr. mod. mªsōrā < ebr. veche māsōreth = tradiție < ebr. māsar = a transmite) [și TLF, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

masoretic
MASORÉTIC, -Ă, masorétici, -e, adj. 1. Care se referă la masora sau la masoreți. 2. Care se referă la sistemul de vocalizare și accentuare a cuvintelor din ebraică, introdus de către masoreți. (cf. fr. massorétique < lat. scol. masorethicus) [și TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mass-media
MASS-MÉDIA s. f. Termen care desemnează ansamblul mijloacelor și modalităților tehnice moderne de informare și influențare a opiniei publice, cuprinzând radioul, televiziunea, presa, internetul etc.; mijloace de comunicare în masă. [Pr.: -di-a] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mast
MAST, masturi, s. n. Construcție metalică mobilă, folosită ca turlă de sondă, când se sapă la adâncimi mici. – Din germ. Mast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

master
MÁSTER, (1) mastere, s. n., (2) masteri, s. m. 1. S. n. Masterat. 2. S. m. Persoană care a obținut acest titlu. – Din engl. master.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masterand
MASTERÁND, -Ă, masteranzi, -de, s. m. și f. Persoană care urmează un master. – Master + suf. -and (după doctorand).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masterat
MASTERÁT, masterate, s. n. Perioadă de studii după obținerea licenței, pentru o specializare profesională postuniversitară. ♦ Titlu obținut după aceste studii. – Master + suf. -at (după doctorat).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastic
MASTÍC, masticuri, s. n. 1. Material fluid sau vâscos alcătuit dintr-un amestec de substanțe minerale sau vegetale, care are proprietatea de a se întări în contact cu aerul și care servește la lipit, chituit, nivelat etc. ♦ Preparat vâscos obținut pe bază de colofoniu și folosit pentru acoperirea rănilor pomilor fructiferi. 2. Suc rășinos aromatic extras din trunchiul și din ramurile unui arbust asiatic (Pistacia lentiscus), care servește la fabricarea masticii, la prepararea unor lacuri, ca fixator pentru parfumuri etc. – Din fr. mastic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastica
MASTICÁ, mastichez, vb. I. Tranz. (Livr.) A mesteca^1 alimente, substanțe etc. – Din fr. mastiquer, lat. masticare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masticare
MASTICÁRE, masticări, s. f. Acțiunea de a mastica și rezultatul ei; masticație. – V. mastica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masticat
MASTICÁT, -Ă, masticați, -te, adj. (Despre alimente) Mestecat în gură cu ajutorul limbii, al dinților și al mușchilor masticatori. – mastica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masticator
MASTICATÓR, -OÁRE, masticatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care servește la masticație, care se referă la masticație. ◊ Mușchi masticator = fiecare dintre mușchii situați între cele două maxilare, care pun în mișcare falca inferioară. 2. S. n. Mașină cu ajutorul căreia se efectuează operația de amestecare și fărâmițare a cauciucului natural brut. – Din fr. masticateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masticaţie
MASTICÁȚIE, masticații, s. f. Mestecarea alimentelor în gură cu ajutorul limbii, al dinților și al mușchilor masticatori; masticare. – Din fr. mastication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masticație
MASTICÁȚIE, masticații, s. f. Mestecarea alimentelor în gură cu ajutorul limbii, al dinților și al mușchilor masticatori; masticare. – Din fr. mastication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastică
MASTÍCĂ, (2) mastici, s. f. 1. Băutură alcoolică aromată cu (esență de) mastic (2). 2. Sort de mastică (1). – Din tc. mastika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastisol
MASTISÓL s. n. Soluție adezivă specială care se întărește în contact cu aerul și care este folosită la lipit mai ales în medicină. – Cf. germ. Mastix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastită
MASTÍTĂ, mastite, s. f. Boală care constă în inflamarea glandei mamare. – Din fr. mastite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastodont
MASTODÓNT, mastodonți, s. m. Mamifer pahiderm fosil uriaș, asemănător cu elefantul. – Din fr. mastodonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastografie
MASTOGRAFÍE, mastografii, s. f. (Rar) Mamografie. – Din fr. mastographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastoidă
MASTOÍDĂ, mastoide, s. f., adj. 1. S. f. Fiecare dintre cele două proeminențe ale osului temporal, situate dinapoia urechii. 2. Adj. Care ține de mastoidă (1), care se referă la mastoidă. – Din fr. mastoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastoidian
MASTOIDIÁN, -Ă, mastoidieni, -e, adj. Care ține de mastoidă (1), care se referă la mastoidă, propriu mastoidei. Mușchi mastoidian. [Pr.: -to-i-di-an] – Din fr. mastoïdien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastoidită
MASTOIDÍTĂ, mastoidite, s. f. Boală care constă în inflamarea mastoidei (1). [Pr.: -to-i-] – Din fr. mastoïdite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mastopatie
MASTOPATÍE, mastopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile mamare. – Din fr. mastopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masturba
MASTURBÁ, masturbez, vb. I. Refl. A practica onanismul. – Din fr. masturber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masturbare
MASTURBÁRE, masturbări, s. f. Acțiunea de a se masturba și rezultatul ei; onanism, masturbație. – V. masturba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masturbaţie
MASTURBÁȚIE, masturbații, s. f. Masturbare. – Din fr. masturbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

masturbație
MASTURBÁȚIE, masturbații, s. f. Masturbare. – Din fr. masturbation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşala
MAȘALÁ interj. (Înv.) Bravo! bine! de minune! – Din tc. māșallah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașala
MAȘALÁ interj. (Înv.) Bravo! bine! de minune! – Din tc. māșallah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşcat
MAȘCÁT, -Ă adj. v. mășcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașcat
MAȘCÁT, -Ă adj. v. mășcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinal
MAȘINÁL, -Ă, mașinali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care acționează mecanic, automat, fără să gândească; inconștient. 2. (Rar) Care este caracteristic unei mașini (1), propriu mașinii, (ca) de mașină. – Din fr. machinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinal
MAȘINÁL, -Ă, mașinali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care acționează mecanic, automat, fără să gândească; inconștient. 2. (Rar) Care este caracteristic unei mașini (1), propriu mașinii, (ca) de mașină. – Din fr. machinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinaliceşte
MAȘINALICÉȘTE adv. În mod mașinal, ca o mașină; în mod automat, mecanic; inconștient; p. ext. fără interes, cu indiferență. – Mașinal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinalicește
MAȘINALICÉȘTE adv. În mod mașinal, ca o mașină; în mod automat, mecanic; inconștient; p. ext. fără interes, cu indiferență. – Mașinal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinaţie
MAȘINÁȚIE, mașinații, s. f. (Mai ales la pl.) Intrigă, uneltire, complot. [Var.: mașinațiúne, (înv.) machináție, machinațiúne, mahináție s. f.] – Din fr. machination, it. macchinazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinație
MAȘINÁȚIE, mașinații, s. f. (Mai ales la pl.) Intrigă, uneltire, complot. [Var.: mașinațiúne, (înv.) machináție, machinațiúne, mahináție s. f.] – Din fr. machination, it. macchinazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinaţiune
MAȘINAȚIÚNE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinațiune
MAȘINAȚIÚNE s. f. v. mașinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşină
MAȘÍNĂ, mașini, s. f. 1. Sistem tehnic alcătuit din piese cu mișcări determinate, care transformă o formă de energie în altă formă de energie sau în lucru mecanic util; p. restr. dispozitiv, instrument, aparat; mecanism, mașinărie. ◊ Mașină-unealtă = mașină de lucru care prelucrează materiale prin operații mecanice. 2. Locomotivă. 3. Autovehicul, automobil. ◊ Compus: mașină-capcană = mașină cu încărcătură explozivă care este acționată prin telecomandă sau printr-un ceas special, folosită în atentate teroriste. 4. Sobă de bucătărie, care servește la pregătirea mâncării. 5. Fig. (De obicei urmat de determinări) Ansamblu de mijloace folosite într-un anumit scop (reprobabil). 6. Epitet dat unui om care lucrează mult și cu mișcări automate, mecanice. – Din fr. machine, germ. Maschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașină
MAȘÍNĂ, mașini, s. f. 1. Sistem tehnic alcătuit din piese cu mișcări determinate, care transformă o formă de energie în altă formă de energie sau în lucru mecanic util; p. restr. dispozitiv, instrument, aparat; mecanism, mașinărie. ◊ Mașină-unealtă = mașină de lucru care prelucrează materiale prin operații mecanice. 2. Locomotivă. 3. Autovehicul, automobil. ◊ Compus: mașină-capcană = mașină cu încărcătură explozivă care este acționată prin telecomandă sau printr-un ceas special, folosită în atentate teroriste. 4. Sobă de bucătărie, care servește la pregătirea mâncării. 5. Fig. (De obicei urmat de determinări) Ansamblu de mijloace folosite într-un anumit scop (reprobabil). 6. Epitet dat unui om care lucrează mult și cu mișcări automate, mecanice. – Din fr. machine, germ. Maschine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinărie
MAȘINĂRÍE, mașinării, s. f. Totalitatea pieselor și angrenajelor care alcătuiesc mecanismul unei mașini (1) sau al unui grup de mașini; mecanism; p. ext. mașină (1). – Mașină + suf. -ărie. Cf. fr. machinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinărie
MAȘINĂRÍE, mașinării, s. f. Totalitatea pieselor și angrenajelor care alcătuiesc mecanismul unei mașini (1) sau al unui grup de mașini; mecanism; p. ext. mașină (1). – Mașină + suf. -ărie. Cf. fr. machinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinism
MAȘINÍSM s. n. 1. Utilizare pe scară largă a mașinilor (1) în procesele de producție. 2. Denumire pentru cel de-al treilea stadiu istoric de dezvoltare a industriei capitaliste, caracterizat prin trecerea de la manufactură la marea industrie mașinistă, realizată prin revoluția industrială. – Din fr. machinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinism
MAȘINÍSM s. n. 1. Utilizare pe scară largă a mașinilor (1) în procesele de producție. 2. Denumire pentru cel de-al treilea stadiu istoric de dezvoltare a industriei capitaliste, caracterizat prin trecerea de la manufactură la marea industrie mașinistă, realizată prin revoluția industrială. – Din fr. machinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinist
MAȘINÍST, -Ă, mașiniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care conduce o mașină (1), supraveghează funcționarea ei, o repară etc.; mecanic. 2. S. m. și f. Persoană care așază decorurile pe scenă, aprinde și stinge luminile, mânuiește aparatele cu efecte sonore etc. 3. Adj. Care ține de mașini (1), care se referă la mașini și la producția de mașini, propriu mașinismului. – Din fr. machiniste, germ. Maschinist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinist
MAȘINÍST, -Ă, mașiniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care conduce o mașină (1), supraveghează funcționarea ei, o repară etc.; mecanic. 2. S. m. și f. Persoană care așază decorurile pe scenă, aprinde și stinge luminile, mânuiește aparatele cu efecte sonore etc. 3. Adj. Care ține de mașini (1), care se referă la mașini și la producția de mașini, propriu mașinismului. – Din fr. machiniste, germ. Maschinist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşiniza
MAȘINIZÁ, mașinizez, vb. I. Tranz. (Rar) A mecaniza. – Mașină + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașiniza
MAȘINIZÁ, mașinizez, vb. I. Tranz. (Rar) A mecaniza. – Mașină + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşinuţă
MAȘINÚȚĂ, mașinuțe, s. f. Diminutiv al lui mașină; automobil mic. – Mașină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașinuță
MAȘINÚȚĂ, mașinuțe, s. f. Diminutiv al lui mașină; automobil mic. – Mașină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maştehă
MÁȘTEHĂ, maștehe, s. f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă. [Var.: máștihă, máștigă s. f.] – Din sl. mašteha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maștehă
MÁȘTEHĂ, maștehe, s. f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă. [Var.: máștihă, máștigă s. f.] – Din sl. mašteha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maşter
MÁȘTER, -Ă, mașteri, -e, s. f., adj. 1. S. f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă; maștehă. 2. Adj. (Reg.; despre frați, surori) Vitreg. ♦ Fig. Aspru, crud, nemilos. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mașter
MÁȘTER, -Ă, mașteri, -e, s. f., adj. 1. S. f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă; maștehă. 2. Adj. (Reg.; despre frați, surori) Vitreg. ♦ Fig. Aspru, crud, nemilos. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maştigă
MÁȘTIGĂ s. f. v. maștehă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maștigă
MÁȘTIGĂ s. f. v. maștehă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maştihă
MÁȘTIHĂ s. f. v. maștehă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maștihă
MÁȘTIHĂ s. f. v. maștehă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mat
MAT^1 s. n. Situație în cadrul unei partide de șah în care regele uneia dintre părți, fiind atacat, este pus în imposibilitate de a mai fi apărat, determinându-se astfel sfârșitul partidei. ◊ Expr. A face (pe cineva) mat = a învinge (categoric) pe cineva (într-o luptă, într-o dispută etc.). ♦ (Cu valoare de interjecție) Cuvânt cu care se anunță această situație în cursul jocului. – Din fr. mat, germ. Matt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mat
MAT^2, -Ă, mați, -te, adj. 1. Care este fără luciu, fără strălucire; șters^2. 2. (Despre sticlă; p. ext. despre obiecte de sticlă) Care este lipsit de transparență. 3. Fără lumină; împâclit, acoperit. 4. Fig. (Despre sunete) Care are rezonanță slabă; surd, înfundat. – Din fr. mat, germ. matt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mata
MATÁ pron. pers. (Reg. și fam.) Dumneata. [Gen.-dat.: matale. – Var.: matále pron. pers.] – Din dumneata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matador
MATADÓR, matadori, s. m. Toreador care trebuie să dea taurului lovitura mortală. – Din fr. matador, germ. Matador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matahală
MATAHÁLĂ, matahale, s. f. 1. Ființă sau lucru de proporții exagerate (cu contururi vagi, greu de identificat); namilă, colos. 2. Ființă fantastică de mărime enormă și cu înfățișare îngrozitoare; p. ext. arătare, nălucă. 3. Sperietoare, momâie (mare). [Var.: mătăhálă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matale
MATÁLE pron. pers. v. mata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matcă
MÁTCĂ, mătci, s. f. I. 1. Albie (minoră) a unei ape curgătoare; pat^1, făgaș, vad, albie. ◊ Expr. A reveni la (sau a reintra în) matcă = a reveni la starea obișnuită a lucrurilor, a-și relua cursul normal. A readuce (pe cineva) la matcă = a readuce (pe cineva) pe calea cea bună. ♦ (Rar) Izvor al unei ape curgătoare. 2. Fig. Origine, obârșie, început, izvor; spec. loc de naștere; familie, neam din care se trage cineva. 3. Parte a năvodului în care se strâng peștii când năvodul este tras din apă; matiță. II. 1. Albină femelă mai mare decât albinele lucrătoare, care depune ouă; regină, mamă. ◊ Expr. Ca un roi fără de matcă = dezorientat, zăpăcit, bezmetic. 2. (Reg.) Stup de cel puțin un an, care a roit o dată sau de mai multe ori; roi^2. III. Parte din foile unui chitanțier, bonier, dosar etc. care rămâne după ce s-au rupt părțile (sau foile) detașabile; cotor. – Din bg., sb. matka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matelot
MATELÓT, mateloți, s. m. Marinar. – Din fr. matelot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matelotaj
MATELOTÁJ s. n. Marinărie. – Din fr. matelotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematic
MATEMÁTIC^1, matematici, s. m. (Înv.) Matematician. – Din it. matematico, germ. Mathematikus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematic
MATEMÁTIC^2, -Ă, matematici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care se ocupă cu studiul mărimilor, al relațiilor cantitative și al formelor spațiale (cu ajutorul raționamentului deductiv). 2. Adj. Care se referă la matematică, care ține de matematică, bazat pe principiile matematicii; de matematică, matematicesc. ♦ Fig. (Adverbial) Precis, riguros, exact. – Din fr. mathématique, lat. mathematica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematicesc
MATEMATICÉSC, -EÁSCĂ, matematicești, adj. (Înv.) Matematic^2. ♦ Fig. Riguros, exact. – Matematic^1 + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematiceşte
MATEMATICÉȘTE adv. (Astăzi rar) Conform cu procedeele întrebuințate în matematică; matematic^1. ♦ Fig. În mod precis, riguros, exact. – Din matematicesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematicește
MATEMATICÉȘTE adv. (Astăzi rar) Conform cu procedeele întrebuințate în matematică; matematic^1. ♦ Fig. În mod precis, riguros, exact. – Din matematicesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematician
MATEMATICIÁN, -Ă, matematicieni, -e, s. m. și f. Specialist în matematică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. mathématicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematiza
MATEMATIZÁ, matematizez, vb. I. Tranz. A studia o disciplină cu ajutorul metodei matematice. – Din matematizare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematizabil
MATEMATIZÁBIL, -Ă, matematizabili, -e, adj. Care poate fi matematizat. – Matematiza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematizare
MATEMATIZÁRE, matematizări, s. f. Acțiunea de a matematiza și rezultatul ei. – Din matematică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matematizat
MATEMATIZÁT, -Ă, matematizați, -te, adj. Studiat cu ajutorul metodei matematice. – V. matematiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

material
MATERIÁL, -Ă, (I) materiali, -e, adj., (II) materiale, s. n. I. Adj. 1. Care aparține realității obiective, existând independent de conștiință și în afara ei; care este alcătuit din materie. ◊ Cultură materială = totalitate a bunurilor și a deprinderilor de producție existente pe o anumită treaptă de dezvoltare a societății. ♦ Palpabil, concret, real; faptic. ♦ Spec. Fizic, trupesc. 2. Care constă în bunuri economice, care ține de venit, de avere, de aspectul economic sau pecuniar; care se referă la trai sau la întreținerea vieții. ◊ Bază materială = totalitatea mijloacelor (clădiri, instalații, forță de muncă etc.) care permit desfășurarea unei activități economice sau științifice. ♦ (Adverbial) Din punctul de vedere al situației materiale (I 2); materialicește. II. S. n. 1. Totalitatea materiilor prime sau semifabricate din care pot fi executate diverse bunuri. ◊ Materiale plastice = nume generic al unui grup de materiale de sinteză care prezintă anumite particularități de structură, de compoziție și fizico-mecanice, având ca proprietate caracteristică generală calitatea de a putea fi prelucrate cu ușurință (sub acțiunea presiunii sau a temperaturii); mase plastice. 2. (Rar) Bun, produs. ♦ Țesătură. Material de rochie. 3. Totalitatea documentelor, informațiilor și datelor necesare pentru elaborarea unei lucrări literare, științifice etc.; ceea ce constituie fondul, substanța unei lucrări, a unei probleme etc. ♦ Expunere scrisă care cuprinde date și informații referitoare la o anumită problemă. [Pl. și: (înv., II) materialuri. – Pr.: -ri-al] – Din fr. matériel, lat. materialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialiceşte
MATERIALICÉȘTE adv. Din punct de vedere material (I 2), în ceea ce privește starea materială; bănește, materialmente. [Pr.: -ri-a-] – Material + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialicește
MATERIALICÉȘTE adv. Din punct de vedere material (I 2), în ceea ce privește starea materială; bănește, materialmente. [Pr.: -ri-a-] – Material + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialism
MATERIALÍSM s. n. (Fil.) Concepție filosofică idealistă după care realitatea există numai ca percepții sau ca idei. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialism
MATERIALÍSM s. n. 1. Concepție potrivit căreia lumea este alcătuită în întregime din materie, toate evenimentele, actele și stările de lucruri fie sunt subordonate, fie pot fi reduse complet la obiectele materiale și la conexiunile dintre ele. ◊ Materialism dialectic (La Marx și Engels) = concepție potrivit căreia materia și mișcarea ei sunt guvernate de legi obiective: legea acumulărilor cantitative și a salturilor calitative, legea unității și a luptei contrariilor, legea negării negației etc. Materialism istoric = teză după care condițiile economice determină viața socială, politică și culturală, primele constituind baza, iar ultimele suprastructura. 2. (Depr.) Interes exagerat manifestat de cineva pentru problemele materiale. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialisme, germ. Materialismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialist
MATERIALÍST, -Ă, materialiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al materialismului (1). 2. Adj. Care aparține materialismului (1), care se referă la materialism, privitor la concepțiile materialismului. 3. Adj., s. m. și f. (Om) preocupat excesiv de probleme materiale. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialiste, germ. Materialist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialitate
MATERIALITÁTE s. f. Însușirea de a fi material, de a avea existență materială; natura materială a ceva. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialité, germ. Materialität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materializa
MATERIALIZÁ, materializez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni material, a da sau a căpăta formă materială, a (se) transpune în viață; a (se) concretiza. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materializare
MATERIALIZÁRE, materializări, s. f. Acțiunea de a (se) materializa și rezultatul ei; concretizare. [Pr.: -ri-a-] – V. materializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materializat
MATERIALIZÁT, -Ă, materializați, -te, adj. Care a căpătat o formă materială; concretizat. [Pr.: -ri-a-] – V. materializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materializator
MATERIALIZATÓR, -OÁRE, materializatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care se ocupă cu aplicarea, cu punerea în practică, cu materializarea unei idei, a unui proiect etc. [Pr.: -ri-a-] – Materializa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materialmente
MATERIALMÉNTE adv. (Rar) Materialicește. [Pr.: -ri-al-] – Din it. materialmente, fr. matériellement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

materie
MATÉRIE, materii, s. f. 1. (În filosofia materialistă) Substanță concepută ca bază a tot ceea ce există; realitatea obiectivă care există în afară și independent de conștiința omenească și care este reflectată de aceasta; diversitatea fenomenelor reprezentând diferite forme de mișcare ale acestei realități. 2. Substanță din care sunt făcute diverse obiecte; obiect, corp, element considerat din punctul de vedere al compoziției sale. ◊ Materie primă = produs natural sau material semifabricat, destinat prelucrării sau transformării în alte produse. Materie cenușie = parte a sistemului nervos central situată la suprafața creierului și în interiorul măduvei, care dă naștere fluxului nervos; p. ext. creier; minte, inteligență. ♦ (Pop.) Țesătură, pânză, stofă. 3. Domeniu de cunoaștere, de cercetare etc.; problemă, chestiune. ◊ Loc. adv. În materie = în problema respectivă. În materie de... = privitor la..., în ceea ce privește... ◊ Expr. A intra în materie = a începe (după o introducere) discutarea sau tratarea subiectului propriu-zis. ♦ Conținut, cuprins; fond, esență. ◊ Tablă de materii = listă atașată la începutul sau la sfârșitul unei lucrări, în care sunt înșirate capitolele cuprinse în lucrare, cu indicarea paginilor corespunzătoare. ♦ Date, informații care stau la baza unei lucrări. 4. Totalitatea cunoștințelor care se predau în cadrul unui obiect de studiu (în învățământ). – Din lat., it. materia, rus. materiia, germ. Materie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matermatuta
(Mater) Matuta, în mitologia romană, denumire purtată de Ino, soția lui Athamas, după ce a murit și a fost transformată într-o divinitate marină. Denumirea grecească a Matutei era Leucothea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

matern
MATÉRN, -Ă, materni, -e, adj. De mamă, propriu mamei, care se referă la mamă; care provine de la mamă. ◊ Limbă maternă = limbă pe care o învață cineva din prima copilărie, de la părinți; limbă natală. ♦ (Adverbial) Cu sentimente de mamă; ca o mamă. – Din lat. maternus, it. materno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maternal
MATERNÁL, -Ă, maternali, -e, adj. Matern. – Din fr. maternel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maternitate
MATERNITÁTE, (2) maternități, s. f. 1. Stare, calitate de mamă; instinct matern. ♦ (Concr.) Sarcină (a mamei). 2. Spital care asigură asistența medicală a femeii gravide în perioada sarcinii, a nașterii și a lăuziei. – Din fr. maternité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matimă
MÁTIMĂ, matimi, s. f. (Înv.) 1. Lecție; obiect de studiu, materie. 2. Pildă, morală, povață, învățătură. – Din ngr. máthima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matinal
MATINÁL, -Ă, matinali, -e, adj. De dimineață, al dimineții, care se petrece dimineața. ♦ (Despre oameni) Care se scoală devreme. – Din fr. matinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matineu
MATINÉU, matinee, s. n. 1. Spectacol care are loc dimineața sau în primele ore ale după-amiezii. 2. (Înv.) Rochie de casă pe care o purtau femeile dimineața. – Din fr. matinée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisa
MATISÁ, matisez, vb. I. Tranz. A finisa o țesătură de mătase artificială pentru a-i micșora luciul. – Din matisare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisare
MATISÁRE, matisări, s. f. Acțiunea de a matisa și rezultatul ei. – Cf. fr. matisage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matiseală
MATISEÁLĂ, matiseli, s. f. (Mar.) Matisire. – Matisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisi
MATISÍ, matisesc, vb. IV. Tranz. (Mar.) A îmbina capetele a două parâme sau a două cabluri, prin împletirea șuvițelor din care sunt făcute. – Cf. fr. matir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisire
MATISÍRE, matisiri, s. f. Împreunare a două capete de frânghie sau a două cabluri prin împletirea șuvițelor din care sunt alcătuite. – V. matisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisit
MATISÍT, -Ă, matisiți, -te, adj. (Despre capetele a două frânghii, a două cabluri) Îmbinat prin împletirea șuvițelor din care sunt făcute. – V. matisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matisor
MATISÓR, -OÁRE, matisori, -oare, s. m. și f. Lucrător care face operația de matisare. – Cf. matisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matitate
MATITÁTE s. f. Aspect mat. – Din fr. matité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matiţă
MÁTIȚĂ, matițe, s. f. (Reg.) Sac de plasă care formează partea din fund a năvodului și în care se strâng peștii prinși; matcă. – Din bg. matica. Cf. sb. matica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matiță
MÁTIȚĂ, matițe, s. f. (Reg.) Sac de plasă care formează partea din fund a năvodului și în care se strâng peștii prinși; matcă. – Din bg. matica. Cf. sb. matica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matlasa
MATLASÁ, matlasez, vb. I. Tranz. A căptuși un material textil cu altul mai gros, fixându-l pe întreaga suprafață prin cusături care scot în relief un model. – Din fr. matelasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matlasare
MATLASÁRE, matlasări, s. f. Acțiunea de a matlasa și rezultatul ei. – V. matlasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matlasat
MATLASÁT, -Ă, matlasați, -te, adj. (Despre materiale textile) Căptușit cu un material mai gros, de care e fixat pe întreaga suprafață prin cusături care scot în relief un anumit model. – V. matlasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matofi
MATOFÍ vb. IV v. matufi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matofire
MATOFÍRE, matofiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) matofi și rezultatul ei. – V. matofi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matofit
MATOFÍT, -Ă, matofiți, -te, adj. (Înv. și fam.) Îmbătrânit, ramolit. – V. matofi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matol
MATÓL, -OÁLĂ, matoli, -oale, adj. (Arg.) Beat. – Cf. țig. mato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matoli
MATOLÍ, matolesc, vb. IV. Refl. (Arg.) A se îmbăta. – Din matol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matolire
MATOLÍRE, matoliri, s. f. (Arg.) Îmbătare. – V. matoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matolit
MATOLÍT, -Ă, matoliți, -te, adj. (Arg.) Beat. – V. matoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matosi
MATOSÍ, matosesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A se îmbăta. – Cf. țig. mato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matosire
MATOSÍRE, matosiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a se matosi și rezultatul ei. – V. matosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matosit
MATOSÍT, -Ă, matosiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Care este amețit de băutură; beat. – V. matosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matostat
MATOSTÁT, matostate, s. n. Piatră semiprețioasă de culoare verde. [Pl. și: (înv.) matostaturi] – Din ngr. matostátis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matracucă
MATRACÚCĂ, matracuci, s. f. (Pop.) Femeie urâtă și prost îmbrăcată; femeie proastă, bleagă; femeie rea și vulgară; femeie stricată. – Cf. ngr. matrakúka „mandragoră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrapazlâc
MATRAPAZLẤC, matrapazlâcuri, s. n. (Fam.) Șarlatanie, escrocherie, fraudă. – Din tc. matrabazlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriarhal
MATRIARHÁL, -Ă, matriarhali, -e, adj. Privitor la matriarhat, care aparține matriarhatului. [Pr.: -tri-ar-] – Din fr. matriarcal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriarhat
MATRIARHÁT s. n. Denumire a perioadei comunei primitive, caracterizată prin stabilirea apartenenței la gintă pe linia descendenței materne. [Pr.: -tri-ar-] – Din fr. matriarcat, germ. Matriarchat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrice
MATRÍCE, (1, 4) matrice, s. f. 1. (Mat.) Sistem de numere grupate într-un tablou dreptunghiular care are un anumit număr de coloane, linii sau rânduri. 2. (Log.) Tabel reprezentând valoarea de adevăr a unui enunț pe baza valorii de adevăr a elementelor sale componente. 3. (Anat.) Uter. ♦ Fig. Obârșie, origine. 4. (Biol.) Partea fundamentală, nediferențiată a citoplasmei, a cromozomilor etc. – Din lat. matrix, -icis, fr. matrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriceal
MATRICEÁL, -Ă adj. v. matricial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricial
MATRICIÁL, -Ă, matriciali, -e, adj. Care se referă la matrice, privitor la matrice. [Pr.: -ci-al. – Var.: matriceál, -ă adj.] – Din fr. matriciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricid
MATRICÍD, -Ă, (1) matricizi, -de, adj., s. m. și f. (2) matricide, s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care își ucide mama. 2. S. n. Crima aceluia care își ucide mama. [Pl. și: (2) matriciduri] – Din fr. matricide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricol
MATRÍCOL, -Ă, matricoli, -e, s. f., adj. 1. S. f. Registru în care se înscriu, într-o instituție, numele persoanelor a căror evidență este necesară; (în special) registru folosit în școli, în care se înscriu numele, datele personale și situația școlară a elevilor. ♦ Număr de ordine sub care sunt înscriși soldații în registrul unui regiment. 2. S. f. (Ieșit din uz) Bucată dreptunghiulară de pânză sau de stofă pe care se indica școala la care învăța un elev (și numărul sub care era înscris) și pe care acesta o purta prinsă de braț sau pe piept. 3. Adj. De matricolă; matricular. [Var.: matrícul, -ă s. f., adj.] – Din fr. matricule, lat. matricula, it. matricola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricul
MATRÍCUL, -Ă s. f., adj. v. matricol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricula
MATRICULÁ, matriculez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A înmatricula. 2. A aplica un semn caracteristic pe ceva. – Din fr. matriculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matricular
MATRICULÁR, -Ă, matriculari, -e, adj. (Rar) Matricol (3). – Din fr. matriculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrimonial
MATRIMONIÁL, -Ă, matrimoniali, -e, adj. De căsătorie, privitor la căsătorie. [Pr.: -ni-al] – Din fr. matrimonial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrimoniu
MATRIMÓNIU, matrimonii, s. n. Căsătorie. – Din lat. matrimonium, it. matrimonio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţa
MATRIȚÁ, matrițez, vb. I. Tranz. A prelucra un material prin deformare plastică, cu ajutorul unei matrițe. – Din matriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrița
MATRIȚÁ, matrițez, vb. I. Tranz. A prelucra un material prin deformare plastică, cu ajutorul unei matrițe. – Din matriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţare
MATRIȚÁRE, matrițări, s. f. Acțiunea de a matrița și rezultatul ei. – V. matrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrițare
MATRIȚÁRE, matrițări, s. f. Acțiunea de a matrița și rezultatul ei. – V. matrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţat
MATRIȚÁT, -Ă, matrițați, -te, adj. Prelucrat la matriță. – V. matrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrițat
MATRIȚÁT, -Ă, matrițați, -te, adj. Prelucrat la matriță. – V. matrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţă
MATRÍȚĂ, matrițe, s. f. Unealtă cu o cavitate interioară, alcătuită din unul sau din mai multe elemente, folosită la fasonarea, prin deformare plastică sub presiune, a unor materiale. ♦ Formă în care se toarnă literele de tipografie. – Din germ. Matrize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriță
MATRÍȚĂ, matrițe, s. f. Unealtă cu o cavitate interioară, alcătuită din unul sau din mai multe elemente, folosită la fasonarea, prin deformare plastică sub presiune, a unor materiale. ♦ Formă în care se toarnă literele de tipografie. – Din germ. Matrize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţer
MATRIȚÉR, -Ă, matrițeri, -e, s. m. și f. Muncitor specializat în lucrări de matrițare. – Matriță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrițer
MATRIȚÉR, -Ă, matrițeri, -e, s. m. și f. Muncitor specializat în lucrări de matrițare. – Matriță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matriţerie
MATRIȚERÍE, matrițerii, s. f. Atelier, secție de matrițare. – Matriță + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matrițerie
MATRIȚERÍE, matrițerii, s. f. Atelier, secție de matrițare. – Matriță + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matroană
MATROÁNĂ, matroane, s. f. Soție a unui cetățean roman. ♦ P. gener. Femeie căsătorită (care impune respect). ♦ (Depr.) Femeie în vârstă (și grasă). – Din lat., it. matrona, fr. matrone, germ. Matrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matronim
MATRONÍM, matronime, s. n. Nume de familie format după numele mamei. – Din fr. matronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matronimic
MATRONÍMIC, -Ă, matronimici, -ce, adj., s. n. (Nume, sufix) care se referă la matronime. – Din it. matronimico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matroz
MATRÓZ, matrozi, s. m. Marinar; p. restr. (ieșit din uz) soldat din serviciul marinei militare, soldat de marină. – Din germ. Matrose, rus. matros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matuf
MATÚF, -Ă, matufi, -e, s. m., adj. (Înv. și fam.) 1. S. m. Om bătrân și ramolit; babalâc. ♦ Om ursuz, posomorât. 2. Adj. Neglijent în ținută; murdar. – Din tc. mâtuh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matufi
MATUFÍ, matufesc, vb. IV. Refl. (Înv. și fam.) 1. A îmbătrâni, a se ramoli. 2. A se îmbăta. [Var.: matofí vb. IV] – Cf. matuf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matur
MATÚR, -Ă, maturi, -e, adj. Ajuns la deplină dezvoltare (fizică și intelectuală); cu judecată, cu experiență. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care dovedește judecată adâncă, serios, chibzuit; p. ext. profund. [Acc. și: mátur] – Din lat. maturus, it. maturo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matura
MATURÁ, maturez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) maturiza. – Din it. maturare, germ. maturieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturare
MATURÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) matura și rezultatul ei; maturizare. ♦ Maturație. – V. matura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturaţie
MATURÁȚIE, maturații, s. f. 1. Totalitatea transformărilor pe care le suferă o celulă sexuală, un fruct sau un organism până la dezvoltarea lor morfologică completă; proces de maturizare; maturare. 2. Totalitatea transformărilor fizice sau chimice pe care le suferă unele substanțe sau sisteme coloide înainte de a ajunge la forma definitivă; maturizare. – Din fr. maturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturație
MATURÁȚIE, maturații, s. f. 1. Totalitatea transformărilor pe care le suferă o celulă sexuală, un fruct sau un organism până la dezvoltarea lor morfologică completă; proces de maturizare; maturare. 2. Totalitatea transformărilor fizice sau chimice pe care le suferă unele substanțe sau sisteme coloide înainte de a ajunge la forma definitivă; maturizare. – Din fr. maturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturitate
MATURITÁTE s. f. Stare de deplină dezvoltare (fizică și intelectuală); calitatea de a fi matur; p. ext. perioadă din viața omului între tinerețe și bătrânețe. ♦ (Biol.) Stare de dezvoltare deplină a unui organ sau a organismului întreg. ♦ Stare de deplină dezvoltare a unui fruct; coacere. ♦ Fig. Stadiu înaintat de experiență, de însușire a cunoștințelor; seriozitate, profunzime (determinată de vârstă, de experiență). ◊ (Ieșit din uz) Examen de maturitate = bacalaureat. – Din fr. maturité, lat. maturitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturiza
MATURIZÁ, maturizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină matur; a (se) matura. ♦ A ajunge sau a face să-și însușească o bogată experiență, multe cunoștințe, un mod echilibrat de a judeca. – Matur + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturizare
MATURIZÁRE, maturizări, s. f. Faptul de a (se) maturiza. – V. maturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maturizat
MATURIZÁT, -Ă, maturizați, -te, adj. Ajuns la maturitate. – V. maturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

matusalemic
MATUSALÉMIC, -Ă, matusalemici, -e, adj. (Despre vârsta, viața unei persoane) Foarte înaintată. – Matusalem (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maţ
MAȚ, mațe, s. n. (Mai ales la pl.) 1. Intestin^1. ◊ Expr. A-i chiorăi (cuiva) mațele (de foame) = a-i fi cuiva foarte foame. ◊ Compuse: (Iht.) mațe-negre s. m. și f. = scobar; (fam.) mațe-goale s. m. și f. = om sărac; mațe-pestrițe = om rău și foarte zgârcit; mațe-fripte s. m. și f. = a) om sărac, care n-are nici ce mânca; b) om rău, afurisit; c) om zgârcit. 2. (Pop.) Tub flexibil (de cauciuc); furtun. – Lat. matia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maț
MAȚ, mațe, s. n. (Mai ales la pl.) 1. Intestin^1. ◊ Expr. A-i chiorăi (cuiva) mațele (de foame) = a-i fi cuiva foarte foame. ◊ Compuse: (Iht.) mațe-negre s. m. și f. = scobar; (fam.) mațe-goale s. m. și f. = om sărac; mațe-pestrițe = om rău și foarte zgârcit; mațe-fripte s. m. și f. = a) om sărac, care n-are nici ce mânca; b) om rău, afurisit; c) om zgârcit. 2. (Pop.) Tub flexibil (de cauciuc); furtun. – Lat. matia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mau
MAU s. n. (Pop. și fam.; în legătură cu verbe ca „a avea”, „a pierde”, „a-și lua”, „a-și face”) Avânt, elan; energie, vlagă. ◊ Expr. A lua (cuiva) maul = a) a ameți; a face (pe cineva) să-și piardă cunoștința (în urma unei lovituri); b) a pune (pe cineva) în situația să nu mai poată spune nimic. – Cf. sb. mah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maur
MÁUR, -Ă, mauri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană făcând parte din populația care locuia în Antichitate în nord-vestul Africii; persoană făcând parte din populația arabă care a cucerit în Evul Mediu nord-vestul Africii și o parte a Spaniei. 2. Adj. Care aparține maurilor (1), privitor la mauri; mauresc, moresc. [Pr.: ma-ur] – Din lat. Maurus, germ. Maure, fr. maure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mauresc
MAURÉSC, -Ă, maurești, adj. (Rar) Maur (2). [Pr.: ma-u-] – Din fr. mauresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mauritan
MAURITÁN, -Ă, mauritani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Mauritania sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Mauritania sau mauritanienilor (1), privitor la Mauritania ori la mauritanieni. [Pr.: ma-u-] – Din fr. mauritanien, engl. Mauritanian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mauritian
MAURITIÁN, -Ă, mauritieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Mauritius sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Mauritius sau mauritienilor (1), privitor la Mauritius ori la mauritieni. – Din fr. mauritien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maus
MAUS^1, mausuri, s. n. Numele unui joc de cărți. – Din germ. Maus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maus
MAUS^2 v. mouse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mausoleu
MAUSOLÉU, mausolee, s. n. Monument funerar de proporții mari, ridicat în memoria unui om ilustru, a unor eroi etc. – Din lat. mausoleum, germ. Mausoleum, fr. mausolée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mavors
Mavors, denumire purtată de zeul Mars.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mavrofor
MAVROFÓR, mavrofori, s. m. Voluntar grec din unitățile de elită ale Eteriei. – Din ngr. mavrofóros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxi
MÁXI adj. invar. (Despre lungimea fustei) Care ajunge până aproape de gleznă. ◊ (Substantivat) Fustă, palton etc. maxi. – Din fr. maxi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxi-taxi
MÁXI-TÁXI, maxi-taxiuri, s. n. Microbuz care funcționează după sistemul taximetrelor. – Din fr., engl. maxi-taxi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxijupă
MAXIJÚPĂ, maxijupe, s. f. Fustă lungă până aproape de gleznă. – Din fr. maxijupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxilar
MAXILÁR, -Ă, maxilari, -e, s. n., adj. 1. S. n. Fiecare dintre cele două oase ale feței, în care sunt înfipți dinții; falcă. 2. Adj. Care aparține fălcii, care este în legătură cu falca. – Din lat. maxillaris, fr. maxillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxilă
MAXÍLĂ, maxile, s. f. Fiecare dintre cele două plăci chitinoase de la gura insectelor, a unor viermi și a unor moluște, așezate deasupra buzei inferioare. – Din lat. maxilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxim
MÁXIM^1, maximuri, s. n. Maximum. – Din maximum (după maxim^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxim
MÁXIM^2, -Ă, maximi, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care are cea mai mare dimensiune, durată, intensitate etc.; foarte mare; maximal. 2. S. f. Cea mai mare valoare pe care o poate avea, într-un anumit interval, o funcție sau o cantitate variabilă. ♦ Centru de înaltă presiune atmosferică. – Din lat. maximus, fr. maxime, maxima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximafil
MAXIMAFÍL, -Ă, maximafili, -e, adj. Referitor la maximafilie, de maximafilie. – Din fr. maximaphile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximafilie
MAXIMAFILÍE s. f. Colecționare de cărți poștale cu o temă care se regăsește în marcaj și în obliterare. – Din fr. maximaphilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximafilist
MAXIMAFILÍST, -Ă, maximafiliști, -ste, s. m. și f. Specialist în maximafilie. – Maximafilie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximal
MAXIMÁL, -Ă, maximali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Maxim^2 (1). ◊ Preț maximal = preț a cărui depășire este interzisă de lege. 2. S. n. (Ieșit din uz) Tabel care conținea prețurile fixate de stat pentru mărfurile micilor producători. – Din fr. maximal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximalizat
MAXIMALIZÁT adj. v. maximaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

maximă
MÁXIMĂ, maxime, s. f. Enunț formulat concis, exprimând un principiu etic, o normă de conduită etc.; aforism, sentință, adagiu. – Din lat. maxima, fr. maxime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximiza
MAXIMIZÁ, maximizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da valoare maximă^2. – Din fr. maximiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximizare
MAXIMIZÁRE, maximizări, s. f. Acțiunea de a maximiza și rezultatul ei. – V. maximiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximizat
MAXIMIZÁT, -Ă, maximizați, -te, adj. Care este la valoarea maximă^2. – V. maximiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maximum
MÁXIMUM s. n. 1. Limita superioară peste care nu se poate trece; maxim^1. ◊ Loc. adv. La maximum = în cel mai înalt grad. 2. Cea mai mare cantitate, valoare, intensitate; maxim^1. ♦ (Adverbial) În cantitatea, timpul, spațiul maxim^2 posibil. – Din lat. maximum, fr. maximum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxit
MAXÍT s. n. Oțel rapid standardizat, cu fier, molibden, wolfram, crom etc. în compoziție. – Din germ. Maxit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maxwell
MAXWELL, maxwelli, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a fluxului magnetic. [Pr.: máxuel] – Din fr. maxwell, germ. Maxwell.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maya
MÁYA^2 s. f. (În religia hindusă) Aparență înșelătoare care disimulează realitatea și provoacă ignoranță. – Din fr. maya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maya
MÁYA^1, maya, s. m. și f., adj. 1. S. m. Numele unei vechi populații indiene din America Centrală. 2. Adj. Care aparține populației maya (1), care se referă la această populație. ♦ (Substantivat, f.) Limba indiană americană vorbită de această populație. – Din fr., sp. maya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

maz
MAZ s. n. (Înv.; la jocul de cărți; de obicei art.) Sumă cu care un jucător majorează miza inițială. ♦ (Adverbial) În plus, pe deasupra. – Din rus. maz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazagran
MAZAGRÁN, (2) mazagranuri, s. n. 1. Băutură răcoritoare preparată din cafea neagră foarte concentrată, în care se introduc bucățele de gheață. 2. Porție de mazagran (1). [Pl. și: mazagrane] – Din fr. mazagran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazăre
MÁZĂRE s. f. Plantă erbacee de cultură, din familia leguminoaselor, cu flori albe sau trandafirii și cu semințe sferice, comestibile, închise în păstăi (Pisum sativum). ◊ Mazăre de câmp = plantă asemănătoare cu mazărea, cultivată ca nutreț pentru vite (Pisum arvense). Mazăre sălbatică = plantă erbacee agățătoare cu flori roșii, parfumate (Pisum elatius). ♦ P. restr. Păstăile (cu semințe) sau semințele comestibile ale acestei plante; p. ext. mâncare pregătită din aceste semințe. – Cf. alb. modhullë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazdean
MAZDEÁN, -Ă, mazdeeni, -e, adj., s. m. și s. f. Privitor la mazdeism. ◊ (Adept) al mazdeismului; mazdeist. – Din fr. mazdéen.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mazdeism
MAZDEÍSM s. n. Religie a vechilor persani întemeiată pe principiul dualist al binelui și răului. – Din fr. mazdéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazdeist
MAZDEÍST, -Ă, mazdeiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mazdeismului. – Din fr. mazdéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazdrac
MAZDRÁC, mazdrace, s. n. (Înv. și reg.) Lance sau suliță lungă; măciucă ghintuită. – Din bg. majdrak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazetă
MAZÉTĂ, mazete, s. f. (Înv.) Jucător prost, neîndemânatic (la unele jocuri de noroc, la biliard etc.). – Din fr. mazette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazil
MAZÍL, mazili, s. m. 1. Domn sau înalt demnitar scos din funcție. 2. Mic boier sau descendent de mic boier (fără funcție publică). 3. Membru al unui corp de cavalerie format din boierii scoși din funcție. 4. Persoană însărcinată cu strângerea birurilor; vătășel în slujba boierilor, plătit din banii birului. – Din tc. mazul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazilaş
MAZILÁȘ, mazilași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui mazil. – Mazil + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazilaș
MAZILÁȘ, mazilași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui mazil. – Mazil + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazili
MAZILÍ, mazilesc, vb. IV. Tranz. A scoate din domnie sau din slujbă un domn, un boier etc.; (astăzi fam.) a destitui dintr-o funcție pe cineva. ♦ Fig. (Rar) A alunga, a îndepărta. – Din mazil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazilie
MAZILÍE, mazilii, s. f. (Înv.) Mazilire. ♦ Starea celui mazilit; perioadă de timp petrecută în această stare. – Mazil + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazilire
MAZILÍRE, maziliri, s. f. Acțiunea de a mazili și rezultatul ei; mazilie. – V. mazili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazilit
MAZILÍT, -Ă, maziliți, -te, adj. Care a fost detronat sau scos dintr-o demnitate. – V. mazili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazur
MAZÚR, mazuri, s. m. (Reg.; mai ales la pl.) Persoană care aparținea unui grup etnic polonez din regiunile Mazuria și Mazovia. – Din ucr. mazur, pol. Mazur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mazurcă
MAZÚRCĂ, mazurci, s. f. Dans național polonez cu ritm moderat, devenit și dans de salon; melodie după care se execută acest dans. – Din rus. mazurka. Cf. pol. mazurka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mă
MĂ interj. (Fam.) 1. Cuvânt de adresare către una sau mai multe persoane de sex masculin, mai rar feminin, care marchează între vorbitori un raport de la egal la egal sau de la superior la inferior; bă. 2. Cuvânt folosit pentru a exprima admirație; mirare, nedumerire; neîncredere; nemulțumire; ironie. [Var.: măi interj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcar
MĂCÁR adv. 1. (Restrictiv) Cel puțin, barem, încaltea. Să-i dea măcar zece lei. 2. (Concesiv) Chiar să, chiar dacă, fie^1 și să, încă. Măcar de-ar fi orice, tot mă duc. ◊ Loc. conj. Măcar că = cu toate că, deși. 3. (Pop.; în legătură cu un pronume sau cu adverbe relativ-interogative) Oricât, oricine, oarecare, cineva, fiecare, oricum. – Din ngr. makári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăi
MĂCĂÍ, pers. 3 mắcăie, vb. IV. Intranz. (Despre rațe) A scoate strigătul caracteristic speciei; a face mac-mac, a măcăni. – Mac^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăire
MĂCĂÍRE, măcăiri, s. f. Acțiunea de a măcăi și rezultatul ei. – V. măcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăit
MĂCĂÍT, măcăituri, s. n. Faptul de a măcăi; strigătul caracteristic al raței; măcănit, măcăitură. – V. măcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăitură
MĂCĂITÚRĂ, măcăituri, s. f. Măcăit. [Pr.: -că-i-] – Măcăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăleandru
MĂCĂLEÁNDRU, măcălendri, s. m. Pasăre mică migratoare și cântătoare, cu penajul cenușiu și cu fruntea, părțile laterale ale capului, ale gâtului și pieptului roșii-galbene (Erithacus rubecula rubecula). – Cf. ucr. makoliandra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcăni
MĂCĂNÍ, pers. 3 mắcăne, vb. IV. Intranz. (Despre rațe) A măcăi. – Mac^1 + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcănit
MĂCĂNÍT s. n. Faptul de a măcăni; măcăit. – V. măcăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măceaşă
MĂCEÁȘĂ, măceșe, s. f. Fructul măceșului, de formă lunguiață sau ovală, de culoare roșie, cu coaja tare, acrișor la gust. – Din măceș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măceașă
MĂCEÁȘĂ, măceșe, s. f. Fructul măceșului, de formă lunguiață sau ovală, de culoare roșie, cu coaja tare, acrișor la gust. – Din măceș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcel
MĂCÉL, măceluri, s. n. Acțiune sângeroasă, îndreptată de obicei împotriva unei mulțimi fără apărare; omor (în masă); masacru, carnaj. ♦ Fig. Război, luptă (sângeroasă). – Din măcelări (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelar
MĂCELÁR, măcelari, s. m. Persoană care se ocupă cu tăierea animalelor pentru consum și cu vânzarea cărnii lor; casap. ♦ Fig. Om crud, brutal; ucigaș sângeros. – Lat. macellarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelăreasă
MĂCELĂREÁSĂ, măcelărese, s. f. Soție de măcelar; femeie care vinde carne. – Măcelar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelăresc
MĂCELĂRÉSC, -EÁSCĂ, măcelărești, adj. Care aparține măcelarului, privitor la măcelar, de măcelar. ♦ Care este preparat cu (multă) carne. Ghiveci măcelăresc. – Măcelar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelăreşte
MĂCELĂRÉȘTE adv. Ca măcelarii, în felul măcelarilor. – Măcelar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelărește
MĂCELĂRÉȘTE adv. Ca măcelarii, în felul măcelarilor. – Măcelar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelări
MĂCELĂRÍ, măcelăresc, vb. IV. Tranz. 1. A ucide cu sălbăticie și în masă; a masacra, a extermina. ◊ Refl. recipr. Luptătorii se măcelăreau. 2. (Rar) A tăia animale pentru consum. ♦ (Înv. și reg.) A tăia în bucăți; a sfârteca, a ciopârți. – Din măcelar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelărie
MĂCELĂRÍE, măcelării, s. f. 1. Prăvălie în care se vinde carne; căsăpie, meserniță. 2. (Înv.) Măcel. – Măcelar + suf. -ie, (2) din măcelări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelărire
MĂCELĂRÍRE, măcelăriri, s. f. Acțiunea de a (se) măcelări și rezultatul ei; măcelărit^1. – V. măcelări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelărit
MĂCELĂRÍT^1 s. n. Măcelărire. ♦ Ocupația măcelarului. – V. măcelări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcelărit
MĂCELĂRÍT^2, -Ă, măcelăriți, -te, adj. Tăiat, ciopârțit, sfârtecat; masacrat. ♦ Fig. Zdrobit, frânt. – V. măcelări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măceş
MĂCÉȘ, măceși, s. m. Gen de arbuști cu spini, cu flori roșii, trandafirii, galbene sau albe și cu fructe roșii; trandafir sălbatic, cacadâr, rujă, răsură^2, rug^1 (Rosa). [Var.: măciéș s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măceș
MĂCÉȘ, măceși, s. m. Gen de arbuști cu spini, cu flori roșii, trandafirii, galbene sau albe și cu fructe roșii; trandafir sălbatic, cacadâr, rujă, răsură^2, rug^1 (Rosa). [Var.: măciéș s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcieş
MĂCIÉȘ s. m. v. măceș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcieș
MĂCIÉȘ s. m. v. măceș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcina
MĂCINÁ, mácin, vb. I. Tranz. 1. A preface boabele de cereale în făină cu ajutorul pietrelor sau al valțurilor morii; a preface diverse boabe sau materiale în pulbere cu ajutorul morii, al râșniței sau al altor unelte. 2. (Adesea fig.) A fărâmița, a zdrobi, a ruina, a roade, a mânca. ◊ Refl. Zidurile se macină. ♦ Fig. A chinui, a consuma, a distruge. 3. Fig. A examina sau a medita îndelung; a rumega, a depăna. – Lat. machinari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcinare
MĂCINÁRE, măcinări, s. f. (Adesea fig.) Acțiunea de a (se) măcina și rezultatul ei; măcinat^1, măcinătură, măciniș. – V. măcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcinat
MĂCINÁT^1 s. n. Măcinare. – V. măcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcinat
MĂCINÁT^2, -Ă, măcinați, -te, adj. Prefăcut în făină; prefăcut în pulbere. ♦ Distrus, ros, mâncat^2. – V. măcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcinătură
MĂCINĂTÚRĂ, măcinături, s. f. 1. Măcinare. ♦ (Concr.) Ceea ce rezultă în urma măcinării; măciniș. 2. Pământ ros de ape; mâncătură, surpătură. – Măcinat^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciniş
MĂCINÍȘ, măcinișuri, s. n. (Rar) Măcinare, măcinat^1. ♦ (Concr.) Ceea ce se macină; cerealele duse la moară pentru a fi măcinate. ♦ (Concr.) Ceea ce rezultă în urma măcinării; măcinătură. – Măcina + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciniș
MĂCINÍȘ, măcinișuri, s. n. (Rar) Măcinare, măcinat^1. ♦ (Concr.) Ceea ce se macină; cerealele duse la moară pentru a fi măcinate. ♦ (Concr.) Ceea ce rezultă în urma măcinării; măcinătură. – Măcina + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciucă
MĂCIÚCĂ, măciuci, s. f. 1. Bâtă mare, mult îngroșată (și adesea ferecată) la un capăt, folosită în trecut și ca armă de luptă; chilom; măciulie. ◊ Expr. A i se face (sau a i se pune, a i se zbârli cuiva) părul (sau chica) măciucă = a fi cuprins de o spaimă puternică, a se îngrozi, a se înspăimânta. 2. Parte îngroșată și rotunjită a capătului unui ciomag sau, p. ext., a altor obiecte. ♦ P. ext. Lovitură dată cu măciuca (1). 3. (Bot.; pop.) Capsulă. 4. (Sport) Obiect de forma unei măciuci (1) cu care se execută exerciții de mobilitate, de îndemânare etc. într-una din probele de gimnastică ritmică. – Lat. *matteuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciucuţă
MĂCIUCÚȚĂ, măciucuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui măciucă. – Măciucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciucuță
MĂCIUCÚȚĂ, măciucuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui măciucă. – Măciucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măciulie
MĂCIULÍE, măciulii, s. f. 1. Capăt îngroșat și rotunjit al unor obiecte. 2. (Bot.; pop.) Capsulă. Măciulie de mac. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcriş
MĂCRÍȘ s. m. Plantă erbacee cu frunze alungite și acrișoare, cultivată ca plantă alimentară sau medicinală (Rumex acetosa). ◊ Măcriș mărunt = varietate de măcriș cu frunzele în formă de spadă și cu flori roșietice (Rumex acetosella). Măcrișul calului = varietate de măcriș cu frunzele ușor încrețite și cu flori verzui (Rumex conglomeratus). ◊ Compus: măcrișul-iepurelui sau măcrișul-caprei = plantă erbacee cu frunze acrișoare acoperite cu peri, asemănătoare ca formă cu ale trifoiului, și cu flori albe, roșietice sau albăstrui (Oxalis acetosella). ♦ Sare de măcriș = numele popular al unei combinații de acid oxalic cu oxalat acid de potasiu. – Cf. acru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măcriș
MĂCRÍȘ s. m. Plantă erbacee cu frunze alungite și acrișoare, cultivată ca plantă alimentară sau medicinală (Rumex acetosa). ◊ Măcriș mărunt = varietate de măcriș cu frunzele în formă de spadă și cu flori roșietice (Rumex acetosella). Măcrișul calului = varietate de măcriș cu frunzele ușor încrețite și cu flori verzui (Rumex conglomeratus). ◊ Compus: măcrișul-iepurelui sau măcrișul-caprei = plantă erbacee cu frunze acrișoare acoperite cu peri, asemănătoare ca formă cu ale trifoiului, și cu flori albe, roșietice sau albăstrui (Oxalis acetosella). ♦ Sare de măcriș = numele popular al unei combinații de acid oxalic cu oxalat acid de potasiu. – Cf. acru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mădular
MĂDULÁR, (1) mădulare, s. n., (2) mădulari, s. m. 1. S. n. (Pop.; mai ales la pl.) Fiecare dintre membrele unei ființe; p. gener. fiecare dintre părțile sau organele din care este alcătuită o ființă. 2. S. m. (Înv.) Membru al unei societăți, al unei asociații etc.; element al unui grup. – Lat. medullaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măduvă
MẮDUVĂ s. f. 1. Substanță moale, de culoare gălbuie sau roșie, aflată în canalul oaselor, care ajută la formarea sângelui și a țesutului osos. ◊ Măduva spinării = parte a sistemului nervos central aflată în interiorul coloanei vertebrale, care coordonează reflexele necondiționate somatice și vegetative medulare; rahis. ◊ Loc. adv. Până în măduvă sau până în (sau la) măduva oaselor = până în adâncul ființei, al sufletului; profund, adânc. 2. Zona interioară, centrală, moale a tulpinii plantelor; inima (tulpinii); p. restr. sevă, mâzgă. 3. Fig. (Rar) Partea esențială a unui lucru, fondul unei probleme, al unei opere etc.; esență, miez. – Lat. medulla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măduvioară
MĂDUVIOÁRĂ, măduvioare, s. f. Diminutiv al lui măduvă. – Măduvă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măduvos
MĂDUVÓS, -OÁSĂ, măduvoși, -oase, adj. (Înv.) 1. Cu (multă) măduvă (1). 2. Fig. Plin de conținut, de miez; substanțial. – Măduvă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgar
MĂGÁR, măgari, s. m. 1. Animal din familia calului, mai mic decât acesta, cu părul de obicei sur, capul mare și urechile lungi, folosit ca animal de povară și de tracțiune; asin (Equus asinus). ◊ Expr. A nu fi nici cal, nici măgar = a nu avea o situație precisă, a nu aparține unei categorii determinate. 2. Epitet dat unui om prost, încăpățânat sau obraznic. – Cf. alb. magar, bg. magare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgaru
MĂGÁRU formă verbală (probabil incorectă) în expr. v. mâna. Expr. (Fam.) A mâna porcii la jir = a sforăi în somn. (Fam.) Mână măgaru! = pleacă de aici! ia-o din loc! dă-i drumul! [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măgădan
MĂGĂDÁN, măgădani, s. m. (Reg.) Măgădău. – Cf. măgădău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgădău
MĂGĂDẮU, măgădăi, s. m. (Reg.) Bărbat mare la trup (și cam prost); vlăjgan, măgădan. [Var.: (reg.) macadắu s. m.] – Cf. măgădan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăoaie
MĂGĂOÁIE, măgăoi, s. f. (Pop.) 1. Sperietoare de păsări. 2. Ființă imaginară enormă (și urâtă); matahală, namilă. 3. Fig. Sirenă (de semnalizare). [Var.: magaoáie s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăreaţă
MĂGĂREÁȚĂ, măgărețe, s. f. 1. (Înv. și reg.) Măgăriță (1). 2. (Pop. și fam., în expr.) A cădea măgăreața pe cineva = a avea de suportat o neplăcere, o acuzație, o pedeapsă etc. fără a fi vinovat. – Măgar + suf. -eață. Cf. bg. magarec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăreață
MĂGĂREÁȚĂ, măgărețe, s. f. 1. (Înv. și reg.) Măgăriță (1). 2. (Pop. și fam., în expr.) A cădea măgăreața pe cineva = a avea de suportat o neplăcere, o acuzație, o pedeapsă etc. fără a fi vinovat. – Măgar + suf. -eață. Cf. bg. magarec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăresc
MĂGĂRÉSC, -EÁSCĂ, măgărești, adj. (Rar) 1. Care aparține măgarului, privitor la măgar, de măgar. ♦ Fig. (Despre vorbe, fapte, comportare etc.) Prostesc, grosolan, obraznic; ingrat. 2. (Pop.; în sintagma) Tuse măgărească = tuse convulsivă. – Măgar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăreşte
MĂGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca măgarii (1), în felul măgarilor; fig. cu impertinență; stupid. – Măgar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgărește
MĂGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca măgarii (1), în felul măgarilor; fig. cu impertinență; stupid. – Măgar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgărie
MĂGĂRÍE, măgării, s. f. Comportare, atitudine, faptă sau vorbă obraznică, impertinentă; obrăznicie. – Măgar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăriţă
MẮGĂRIȚĂ, măgărițe, s. f. 1. Femela măgarului (1); măgăreață. 2. Fig. Calificativ dat unei femei proaste, încăpățânate sau obraznice. [Acc. și: măgăríță] – Măgar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăriță
MẮGĂRIȚĂ, măgărițe, s. f. 1. Femela măgarului (1); măgăreață. 2. Fig. Calificativ dat unei femei proaste, încăpățânate sau obraznice. [Acc. și: măgăríță] – Măgar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăruş
MĂGĂRÚȘ, măgăruși, s. m. Diminutiv al lui măgar (1). – Măgar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgăruș
MĂGĂRÚȘ, măgăruși, s. m. Diminutiv al lui măgar (1). – Măgar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgheran
MĂGHERÁN s. m. v. maghiran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măghiran
MĂGHIRÁN s. m. v. maghiran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulă
MẮGULĂ s. f. v. măgură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măguleală
MĂGULEÁLĂ, măguleli, s. f. Faptul de a măguli; vorbă sau gest de măgulire; lingușeală; amăgeală. – Măguli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulele
MĂGULÉLE s. f. pl. în expr. v. lua (IV. 1.) Expr. A lua (pe cineva) cu măgulele sau (refl.) a se lua pe lângă cineva cu binele = a măguli pe cineva (pentru a-i câștiga bunăvoința). [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măguli
MĂGULÍ, măgulesc, vb. IV. 1. Tranz. A satisface amorul-propriu sau vanitatea cuiva prin vorbe sau fapte; a flata; a linguși. 2. Refl. (Înv.) A se amăgi cu..., a se împăca cu..., a se încânta cu... – Din sl. maguliti sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulire
MĂGULÍRE, măguliri, s. f. Acțiunea de a (se) măguli și rezultatul ei. – V. măguli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulit
MĂGULÍT, -Ă, măguliți, -te, adj. Satisfăcut, flatat, încântat (în orgoliul sau vanitatea sa). ♦ (Înv.) Ale cărui calități au fost intenționat exagerate; înfrumusețat. – V. măguli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulitor
MĂGULITÓR, -OÁRE, măgulitori, -oare, adj. (Și adv.) Care măgulește, lingușește, flatează. – Măguli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgulitură
MĂGULITÚRĂ, măgulituri, s. f. (Rar) Lingușeală; amăgire, înșelăciune. – Măguli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgură
MẮGURĂ, măguri, s. f. Deal mare izolat (tăiat de ape); p. ext. munte. ♦ Movilă. ♦ Pădure (situată pe un loc înalt). [Var.: (reg.) mắgulă s. f.] – Cf. alb. magulë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măgurică
MĂGURÍCĂ, măgurele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui măgură. – Măgură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măi
MĂI interj. v. mă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiculeană
MĂICULEÁNĂ, măiculene, s. f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -uleană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiculiţă
MĂICULÍȚĂ, măiculițe, s. f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiculiță
MĂICULÍȚĂ, măiculițe, s. f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măicuşoară
MĂICUȘOÁRĂ, măicușoare, s. f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măicușoară
MĂICUȘOÁRĂ, măicușoare, s. f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măicuţă
MĂICÚȚĂ, măicuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui maică (I 1); măiculeană, măiculiță, măicușoară. 2. Călugăriță; termen cu care se adresează cineva unei călugărițe. – Maică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măicuță
MĂICÚȚĂ, măicuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui maică (I 1); măiculeană, măiculiță, măicușoară. 2. Călugăriță; termen cu care se adresează cineva unei călugărițe. – Maică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestreşte
MĂIESTRÉȘTE adv. (Înv.) Cu măiestrie; artisticește. – Măiestru + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestrește
MĂIESTRÉȘTE adv. (Înv.) Cu măiestrie; artisticește. – Măiestru + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestreţ
MĂIESTRÉȚ, -EÁȚĂ, măiestreți, -e, adj. (Înv.) 1. (Despre oameni) Care face un lucru cu măiestrie (1); talentat. 2. (Despre lucruri) Care este făcut cu măiestrie (1). – Măiestru + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestreț
MĂIESTRÉȚ, -EÁȚĂ, măiestreți, -e, adj. (Înv.) 1. (Despre oameni) Care face un lucru cu măiestrie (1); talentat. 2. (Despre lucruri) Care este făcut cu măiestrie (1). – Măiestru + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestri
MĂIESTRÍ, măiestresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A executa ceva cu (mare) îndemânare, cu artă. – Din măiestru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestrie
MĂIESTRÍE, (2, 3) măiestrii, s. f. 1. Pricepere, iscusință deosebită; talent, dibăcie, artă. ◊ Măiestrie artistică = totalitatea elementelor pe care le pune în valoare artistul în procesul desăvârșirii unei opere literare sau de artă. 2. (Înv.; concr.) Lucrare, operă, creație. ♦ Lucru care denotă iscusință sau meșteșug în execuție; unealtă, instrument, aparat ingenios. 3. (Înv.) Meserie, meșteșug (care cere pricepere). – Măiestru + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestrit
MĂIESTRÍT, -Ă, măiestriți, -te, adj. 1. Lucrat cu măiestrie (1), cu meșteșug, cu artă; p. ext. frumos, minunat, desăvârșit. 2. Măiestru (1). – V. măiestri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiestru
MĂIÉSTRU, MĂIÁSTRĂ, măieștri, măiestre, adj. 1. (Despre oameni) Iscusit, abil, ingenios. ♦ Măiestrit (1). 2. (În basme) Înzestrat cu puteri magice; care demonstrează putere magică; (despre lucruri) efectuat prin puteri magice. ◊ Pasăre măiastră = pasăre din basme, înzestrată cu însușiri supranaturale. ♦ P. ext. Ca din basme; minunat; fermecat. – Lat. magister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiug
MĂIÚG, măiuge, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui mai^2. ♦ Unealtă de lemn cu care se bate inul sau cânepa; măiuț. – Mai^2 + suf. -iug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiuţ
MĂIÚȚ, măiuțe, s. n. (Pop.) Măiug. – Mai^2 + suf. -iuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măiuț
MĂIÚȚ, măiuțe, s. n. (Pop.) Măiug. – Mai^2 + suf. -iuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măjar
MĂJÁR, măjari, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care transporta pește sau care făcea negustorie cu pește; p. ext. pescar. [Var.: măjér s. m.] – Majă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măjărit
MĂJĂRÍT s. n. (Înv. și reg.) Negoț de pește. ♦ (În Evul Mediu; în Țara Românească și în Moldova) Dare plătită domniei de către cei care pescuiau în bălțile Dunării. – Măjar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măjer
MĂJÉR s. m. v. măjar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălai
MĂLÁI, (2) mălaie, s. n. 1. Făină de porumb. ♦ (Reg.) Făină de mei. 2. Aliment preparat din făină de porumb, de mei sau de alte cereale, dospit și copt în cuptor; aliment preparat din făină de porumb frământată cu lapte (și cu zahăr). ◊ Expr. Și-a trăit traiul, și-a mâncat mălaiul = a îmbătrânit; s-a învechit, s-a uzat, s-a perimat. ◊ Compus: mălai-mare = om mâncăcios sau om bleg, lipsit de vlagă, prostănac. ♦ Turtă formată prin presarea reziduurilor rămase după extragerea uleiului din semințele plantelor oleaginoase. 3. (Reg.) Porumb; p. restr. boabe de porumb. 4. (Reg.) Mei; p. restr. boabe de mei. 5. (Bot.; reg.) Mătură. 6. Compus: mălaiul-cucului = a) plantă erbacee cu flori brune, dispuse la vârful ramurilor (Luzula pilosa); b) plantă erbacee cu frunze liniare și flori brune sau gălbui, dispuse în spice (Luzula campestris). [Pl. și: mălaiuri] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăiaş
MĂLĂIÁȘ, mălăiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui mălai. – Mălai + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăiaș
MĂLĂIÁȘ, mălăiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui mălai. – Mălai + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăier
MĂLĂIÉR, mălăieri, s. m. (Înv.) Persoană care se ocupa cu negoțul de mălai (1). ♦ Negustor ambulant care își purta marfa în căruță și care primea plata în natură. – Mălai + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăieţ
MĂLĂIÉȚ, -IÁȚĂ, mălăieți, -e, adj. 1. (Despre fructe sau legume) Moale și sfărâmicios, făinos; prea copt. 2. Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de energie; moale; p. ext. prostănac, bleg. – Mălai + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăieț
MĂLĂIÉȚ, -IÁȚĂ, mălăieți, -e, adj. 1. (Despre fructe sau legume) Moale și sfărâmicios, făinos; prea copt. 2. Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de energie; moale; p. ext. prostănac, bleg. – Mălai + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăişte
MĂLĂÍȘTE, mălăiști, s. f. (Reg.) Loc cultivat cu porumb sau cu mei. – Mălai + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăiște
MĂLĂÍȘTE, mălăiști, s. f. (Reg.) Loc cultivat cu porumb sau cu mei. – Mălai + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălăluire
MĂLĂLUÍRE s. f. v. mălălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mălăluit
MĂLĂLUÍT adj. v. mălălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măligă
MĂLÍGĂ s. f. v. mămăligă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măliguţă
MĂLIGÚȚĂ s. f. v. mămăliguță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măliguță
MĂLIGÚȚĂ s. f. v. mămăliguță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălin
MĂLÍN, mălini, s. m. 1. Arbust decorativ din familia rozaceelor, cu flori albe mirositoare și cu fructe drupe mici, negre, din a cărui scoarță amară se prepară un medicament astringent (Prunus padus). 2. (Bot.; reg.) Liliac^1. – Din mălină (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălină
MĂLÍNĂ, măline, s. f. Fructul mălinului (1), drupă sferică de culoare neagră și cu gust amar, folosit în medicina populară. – Din bg. malina, ucr. malyna „zmeură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălura
MĂLURÁ, pers. 3 mălurează, vb. I. Refl. (Despre cereale) A se umple de mălură (1), a se înnegri din cauza mălurei, a se îmbolnăvi de mălură. – Din mălură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălurare
MĂLURÁRE, mălurări, s. f. Faptul de a se mălura. [Var.: măluríre] – V. mălura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălurat
MĂLURÁT, -Ă, mălurați, -te, adj. (Despre cereale) Atacat de mălură (1); măluros^1. – V. mălura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălură
MĂLÚRĂ, măluri, s. f. 1. Boală a grâului și a altor păioase, cauzată de unele specii de ciuperci care produc în boabe o pulbere neagră, formată din spori. 2. Numele mai multor specii de ciuperci microscopice care trăiesc parazite pe grâu sau pe alte graminee și care produc mălura (1) (Tilletia). 3. Boabe de cereale atinse de mălură (1); pulbere neagră din interiorul lor. 4. (Bot.; pop.) Neghină. [Acc. și: mắlură] – Cf. ngr. melíni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălurici
MĂLURÍCI s. m. Plantă erbacee cu rizom noduros, cu flori roz-purpurii și cu fructul o păstaie, care are la maturitate culoarea brună (Orobus variegatus). – Mălură + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălurire
MĂLURÍRE s. f. v. mălurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măluros
MĂLURÓS^1, -OÁSĂ, măluroși, -oase, adj. Mălurat. – Mălură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măluros
MĂLURÓS^2, -OÁSĂ, măluroși, -oase, adj. Cu maluri abrupte, cu coaste repezi; râpos, priporos. – Mal + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măluşor
MĂLUȘÓR, mălușoare, s. n. (Reg.) Măluț. – Mal + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mălușor
MĂLUȘÓR, mălușoare, s. n. (Reg.) Măluț. – Mal + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măluţ
MĂLÚȚ, măluțuri, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui mal; mălușor. – Mal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măluț
MĂLÚȚ, măluțuri, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui mal; mălușor. – Mal + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăligar
MĂMĂLIGÁR, mămăligari, s. m. 1. Persoană care mănâncă multă mămăligă. ♦ Epitet depreciativ folosit (în trecut) la adresa țăranilor. 2. Epitet depreciativ pentru un om lipsit de personalitate și de energie. – Mămăligă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăligă
MĂMĂLÍGĂ, mămăligi, s. f. Aliment preparat din făină de porumb (mai rar de mei, hrișcă etc.) fiartă în apă. ◊ Expr. (Fam.) A o pune de mămăligă = a se afla sau a ajunge într-o situație dificilă, neplăcută; a o păți; a da greș. ♦ Epitet depreciativ dat unui om lipsit de energie și de inițiativă. [Var.: (reg.) mălígă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăligoi
MĂMĂLIGÓI, mămăligoaie, s. n. 1. (Rar) Augmentativ al lui mămăligă. 2. (Reg.) Făcăleț. – Mămăligă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăligos
MĂMĂLIGÓS, -OÁSĂ, mămăligoși, -oase, adj. (Despre oameni; depr.) Lipsit de energie, de inițiativă; molâu, bleg. – Mămăligă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăliguţă
MĂMĂLIGÚȚĂ, mămăliguțe, s. f. Diminutiv al lui mămăligă. [Var.: măligúță s. f.] – Mămăligă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăliguță
MĂMĂLIGÚȚĂ, mămăliguțe, s. f. Diminutiv al lui mămăligă. [Var.: măligúță s. f.] – Mămăligă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăruţă
MĂMĂRÚȚĂ, mămăruțe, s. f. (Entom.; reg.) Buburuză. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămăruță
MĂMĂRÚȚĂ, mămăruțe, s. f. (Entom.; reg.) Buburuză. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămică
MĂMÍCĂ, mămici, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mamă; mămiță, mămițică, mămucă, mămulică, mămuliță, mămușoară, mămuță. – Mamă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămiţă
MĂMÍȚĂ, mămițe, s. f. (Fam.) Mămică. [Var.: mamíță s. f.] – Mamă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămiță
MĂMÍȚĂ, mămițe, s. f. (Fam.) Mămică. [Var.: mamíță s. f.] – Mamă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămiţică
MĂMIȚÍCĂ s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mămiță. [Var.: mamițícă s. f.] – Mămiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămițică
MĂMIȚÍCĂ s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mămiță. [Var.: mamițícă s. f.] – Mămiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămos
MĂMÓS, -OÁSĂ, mămoși, -oase, adj. (Fam.) 1. (Despre copii) Care este extrem (sau excesiv) de atașat de mamă. 2. (Despre oameni) Care este extrem (sau excesiv) de atașat de copiii săi; ocrotitor. – Mamă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămoşenie
MĂMOȘÉNIE s. f. (Fam.) Atașament al unei ființe mămoase. – Mămos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămoșenie
MĂMOȘÉNIE s. f. (Fam.) Atașament al unei ființe mămoase. – Mămos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămucă
MĂMÚCĂ, mămuci, s. f. (Reg.) Mămică. – Mamă + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămucuţă
MĂMUCÚȚĂ, mămucuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui mămucă. – Mămucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămucuță
MĂMUCÚȚĂ, mămucuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui mămucă. – Mămucă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămular
MĂMULÁR, mămulari, s. m. (Înv.) Negustor (ambulant) de mărunțișuri. – Cf. tc. mamul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămulărie
MĂMULĂRÍE, (2) mămulării, s. f. (Înv.) 1. Comerț de mărunțișuri sau de vechituri; ocupația mămularului. 2. Prăvălie de mărunțișuri; p. ext. totalitatea obiectelor dintr-o astfel de prăvălie. – Mămular + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămulică
MĂMULÍCĂ, mămulici, s. f. (Reg.) Mămică. – Mamă + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămuliţă
MĂMULÍȚĂ, mămulițe, s. f. (Pop.) Mămică. – Mamă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămuliță
MĂMULÍȚĂ, mămulițe, s. f. (Pop.) Mămică. – Mamă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămuşoară
MĂMUȘOÁRĂ, mămușoare, s. f. (Pop.) Mămică. – Mamă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămușoară
MĂMUȘOÁRĂ, mămușoare, s. f. (Pop.) Mămică. – Mamă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămuţă
MĂMÚȚĂ, mămuțe, s. f. (Rar) Mămică. – Mamă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mămuță
MĂMÚȚĂ, mămuțe, s. f. (Rar) Mămică. – Mamă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măna
MĂNÁ, pers. 3 mănează, vb. I. Refl. (Despre plante și recolte) A căpăta mană (2); a se strica din cauza manei. – Din mană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănat
MĂNÁT, -Ă, mănați, -te, adj. (Despre plante și recolte) Atins de mană (2); stricat din cauza manei. – V. măna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănăstioară
MĂNĂSTIOÁRĂ, mănăstioare, s. f. Diminutiv al lui mănăstire. [Pr.: -sti-oa-. – Var.: mânăstioáră s. f.] – Mănăstire + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănăstire
MĂNĂSTÍRE, mănăstiri, s. f. Așezământ religios în care trăiesc, potrivit unor reguli de viață austere și izolați de lume, călugări sau călugărițe; p. restr. ansamblu de clădiri care alcătuiesc un astfel de așezământ; lăcaș în care serviciul divin este oficiat de călugări. ◊ Expr. A (se) duce sau a (se) închide, a intra, a trimite, a băga etc. la (o) mănăstire = a (se) călugări. [Var.: mânăstire, (înv.) monastíre s. f.] – Din sl. monastyrĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănăstiresc
MĂNĂSTIRÉSC, -EÁSCĂ, mănăstirești, adj. Care aparține mănăstirii, privitor la mănăstire, de la mănăstire; p. ext. bisericesc, monastic. ♦ Cum se face sau cum există la mănăstire. [Var.: mânăstirésc, -eáscă, (înv.) monastirésc, -eáscă adj.] – Mănăstire + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măngălău
MĂNGĂLẮU, măngălaie, s. n. (Reg.) Obiect de lemn, lung (și dreptunghiular), cu suprafața ondulată, pe care se freacă rufele la spălat sau cu care se netezesc rufele de pânză groasă. – Din magh. mángoló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măngălui
MĂNGĂLUÍ, măngăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A freca sau a netezi rufele cu măngălăul. – Din magh. mángol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănos
MĂNÓS, -OÁSĂ, mănoși, -oase, adj. 1. (Despre pământ) Care dă rod bogat; fertil, roditor. ♦ (Despre recolte) Îmbelșugat, bogat. 2. (Despre vaci) Care dă lapte mult și bun. 3. Fig. Care aduce câștig mare; rentabil, bănos. – Mană + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măntăluţă
MĂNTĂLÚȚĂ, măntăluțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui manta. – Manta + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măntăluță
MĂNTĂLÚȚĂ, măntăluțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui manta. – Manta + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănuchi
MĂNÚCHI s. n. v. mănunchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunchi
MĂNÚNCHI, mănunchiuri, s. n. 1. Cantitate de fire de grâu, de iarbă etc. care poate fi cuprinsă cu mâna; mână, mănușă (2). 2. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Buchet de flori. ♦ Legătură de mai multe obiecte de același fel, strânse laolaltă. 3. Mâner (la unelte și arme), coadă, plăsea. [Pl. și: (rar, m.) mănunchi. – Var.: mănúchi s. n.] – Lat. manuclus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunchiaş
MĂNUNCHIÁȘ, (1) mănunchiașe, s. n., (2) mănunchiași, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui mănunchi (1). 2. S. m. (Reg.) Persoană care umblă în urma secerătorului sau a cosașului și strânge în mănunchiuri păioasele. – Mănunchi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunchiaș
MĂNUNCHIÁȘ, (1) mănunchiașe, s. n., (2) mănunchiași, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui mănunchi (1). 2. S. m. (Reg.) Persoană care umblă în urma secerătorului sau a cosașului și strânge în mănunchiuri păioasele. – Mănunchi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunchiuleţ
MĂNUNCHIULÉȚ, mănunchiulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui mănunchi. – Mănunchi + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunchiuleț
MĂNUNCHIULÉȚ, mănunchiulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui mănunchi. – Mănunchi + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănunt
MĂNÚNT, -Ă, adj. v. mărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănuşar
MĂNUȘÁR, (1) mănușari, s. m., (2) mănușare, s. n. 1. (Înv.) S. m. Persoană care confecționează mănuși (1); fabricant sau negustor de mănuși. 2. S. n. Mănușă de protecție (folosită la manipularea unei bucăți de metal fierbinte). [Var.: (1) mânușár s. m.] – Mănușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănușar
MĂNUȘÁR, (1) mănușari, s. m., (2) mănușare, s. n. 1. (Înv.) S. m. Persoană care confecționează mănuși (1); fabricant sau negustor de mănuși. 2. S. n. Mănușă de protecție (folosită la manipularea unei bucăți de metal fierbinte). [Var.: (1) mânușár s. m.] – Mănușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănuşă
MĂNÚȘĂ, mănuși, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte confecționat din lână, tricot, piele, cauciuc etc., care acoperă mâinile, protejându-le. ◊ Expr. A umbla (sau a se purta) cu mănuși (cu cineva) = a avea o purtare plină de menajamente, de politețe, de îngăduință (față de cineva). A arunca (cuiva) mănușa = a provoca (pe cineva) la duel; p. gener. a provoca (pe cineva). A ridica mănușa = a primi provocarea (cuiva) la duel; p. gener. a primi provocarea (cuiva). 2. (Pop.) Mănunchi (1). 3. (Reg.; și ca termen tehnic în arheologie) Toartă (la oale, vase, căni). ♦ P. gener. Parte a unui obiect care servește pentru a prinde, a apuca, a strânge. [Var.: mânúșă s. f.] – Mână + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mănușă
MĂNÚȘĂ, mănuși, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte confecționat din lână, tricot, piele, cauciuc etc., care acoperă mâinile, protejându-le. ◊ Expr. A umbla (sau a se purta) cu mănuși (cu cineva) = a avea o purtare plină de menajamente, de politețe, de îngăduință (față de cineva). A arunca (cuiva) mănușa = a provoca (pe cineva) la duel; p. gener. a provoca (pe cineva). A ridica mănușa = a primi provocarea (cuiva) la duel; p. gener. a primi provocarea (cuiva). 2. (Pop.) Mănunchi (1). 3. (Reg.; și ca termen tehnic în arheologie) Toartă (la oale, vase, căni). ♦ P. gener. Parte a unui obiect care servește pentru a prinde, a apuca, a strânge. [Var.: mânúșă s. f.] – Mână + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măr
MĂR^1, meri, s. m. 1. Pom din familia rozaceelor, cu frunze mari, ovale, păroase, cu flori albe-trandafirii și fructe globuloase, comestibile, bogate în vitamine (Malus domestica). ◊ Măr pădureț = arbore din familia rozaceelor, cu ramuri spinoase și fructe mici, astringente (Malus sylvestris). ◊ Expr. De florile mărului = fără rost, degeaba; fără un scop anumit. 2. Compus: mărul-lupului = plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori galbene și fructe tari în formă de pară; remf (Aristolochia clematitis); măr-gutui = gutui. – Lat. melus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măr
MĂR^2, mere, s. n. 1. Fruct al mărului^1, de formă rotundă-turtită și de diferite culori. ◊ Expr. (Adverbial) A bate (sau a face, a lăsa) măr (pe cineva) = a bate foarte tare (pe cineva). ◊ Compus: (reg.) măr-gutuie = gutuie. ♦ Mărul discordiei = cauza neînțelegerii sau dușmăniei dintre mai multe persoane. 2. (În sintagma) Mărul lui Adam = proeminență a zgârciului tiroidian, vizibilă la bărbați în partea anterioară a gâtului; nodul gâtului. – Lat. melum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărar
MĂRÁR s. m. Plantă erbacee aromatică din familia umbeliferelor, cu frunze filiforme și cu flori galbene, folosită drept condiment (Anethum graveolens). ◊ Expr. A se băga în vorbă ca mărarul în ciorbă sau (rar) a se amesteca ca mărarul în bucate = a participa nepoftit la o discuție. – Cf. alb. mëraj, ngr. márathron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măraz
MĂRÁZ, mărazuri, s. n. (Reg.; mai ales la pl.) Mofturi, nazuri, fasoane. [Var.: maráz s. n.] – Din tc. maraz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcin
MĂRĂCÍN s. m. v. mărăcine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinar
MĂRĂCINÁR, mărăcinari, s. m. Nume dat mai multor păsări călătoare mici, insectivore, cu penajul castaniu-închis și cu gâtul negru, care trăiesc prin mărăcinișuri, în apropierea apelor (Saxicola). – Mărăcine + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinaş
MĂRĂCINÁȘ, mărăcinași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui mărăcine. – Mărăcine + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinaș
MĂRĂCINÁȘ, mărăcinași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui mărăcine. – Mărăcine + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcină
MĂRĂCÍNĂ s. f. v. mărăcine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcine
MĂRĂCÍNE, mărăcini, s. m. Nume generic dat unor plante a căror tulpină este acoperită cu spini; fructul țepos al unor asemenea plante; p. restr. ghimpe, țeapă, spin (al acestor plante). ◊ Expr. A sta (ca) pe mărăcini = a fi nerăbdător, a nu-și găsi astâmpăr. A trăi ca pe mărăcini = a trăi rău. ♦ (Mai ales la pl.) Mărăciniș. [Var.: mărăcín s. m., mărăcínă s. f.] – Lat. marrucina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinet
MĂRĂCINÉT, mărăcineturi, s. n. (Rar) Mărăciniș. – Mărăcine + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăciniş
MĂRĂCINÍȘ, mărăcinișuri, s. n. Desiș de mărăcini, loc acoperit cu mărăcini; mărăcinet. – Mărăcine + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăciniș
MĂRĂCINÍȘ, mărăcinișuri, s. n. Desiș de mărăcini, loc acoperit cu mărăcini; mărăcinet. – Mărăcine + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinit
MĂRĂCINÍT, -Ă, mărăciniți, -te, adj. Mărăcinos. – Din mărăcine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăcinos
MĂRĂCINÓS, -OÁSĂ, mărăcinoși, -oase, adj. Plin de mărăcini, mărăcinit, spinos, ghimpos. – Mărăcine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărămioară
MĂRĂMIOÁRĂ, mărămioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui maramă; mărămuță. – Maramă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărămuţă
MĂRĂMÚȚĂ, mărămuțe, s. f. (Rar) Mărămioară. – Maramă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărămuță
MĂRĂMÚȚĂ, mărămuțe, s. f. (Rar) Mărămioară. – Maramă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăraş
MĂRĂRÁȘ s. m. 1. Diminutiv al lui mărar. 2. Plantă erbacee acvatică din familia umbeliferelor, cu tulpina ramificată și cu flori albe, foarte asemănătoare cu mărarul; chimion-de-apă (sau -de-baltă) (Oenanthe aquatica). – Mărar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărăraș
MĂRĂRÁȘ s. m. 1. Diminutiv al lui mărar. 2. Plantă erbacee acvatică din familia umbeliferelor, cu tulpina ramificată și cu flori albe, foarte asemănătoare cu mărarul; chimion-de-apă (sau -de-baltă) (Oenanthe aquatica). – Mărar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măre
MẮRE interj. (Pop.) 1. Cuvânt care exprimă: mirare; curiozitate; nedumerire; surprindere, uimire; admirație etc. 2. Termen de adresare; mă, bre. ♦ Cuvânt prin care se subliniază o relatare, o afirmație. [Var.: mắri interj.] – Cf. alb. more, ngr. moré „prost, nebun”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măreţ
MĂRÉȚ, -EÁȚĂ, măreți, -e, adj. 1. Care trezește admirație, care se impune prin calități deosebite, excepționale; grandios, impunător, falnic, maiestuos, fastuos. 2. (Înv. și reg.) Mândru, semeț; îngâmfat, trufaș, orgolios. – Mări^1 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măreț
MĂRÉȚ, -EÁȚĂ, măreți, -e, adj. 1. Care trezește admirație, care se impune prin calități deosebite, excepționale; grandios, impunător, falnic, maiestuos, fastuos. 2. (Înv. și reg.) Mândru, semeț; îngâmfat, trufaș, orgolios. – Mări^1 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măreţie
MĂREȚÍE s. f. 1. Faptul de a fi măreț; ansamblu de calități care trezesc admirație și respect; grandoare, splendoare, fast^1. 2. (Înv. și reg.) Mândrie, semeție, trufie. – Măreț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măreție
MĂREȚÍE s. f. 1. Faptul de a fi măreț; ansamblu de calități care trezesc admirație și respect; grandoare, splendoare, fast^1. 2. (Înv. și reg.) Mândrie, semeție, trufie. – Măreț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărfar
MĂRFÁR s. n. v. marfar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărfşoară
MĂRFȘOÁRĂ s. f. v. mărfușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărfșoară
MĂRFȘOÁRĂ s. f. v. mărfușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărfuşoară
MĂRFUȘOÁRĂ, mărfușoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui marfă. [Var.: mărfșoáră s. f.] – Marfă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărfușoară
MĂRFUȘOÁRĂ, mărfușoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui marfă. [Var.: mărfșoáră s. f.] – Marfă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărele
MĂRGĂRÉLE s. f. pl. (Rar) Mărgăritărele, perle mici. – Cf. mărgăritărel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgări
MĂRGĂRÍ, mărgăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.; în urări) A prospera, a înflori. – Din mărgărit^1 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărint
MĂRGĂRÍNT s. m. v. mărgărit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărit
MĂRGĂRÍT^1, (1) mărgărite, s. n., (2) s. m. (Înv. și pop.) 1. S. n. Mărgăritar (1). 2. S. m. Lăcrămioară. [Var.: (2) mărgărínt s. m.] – Din ngr. margharítis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărit
MĂRGĂRÍT^2, -Ă, mărgăriți, -te, adj. (Pop.; despre pomi) Înflorit. – V. mărgări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgăritar
MĂRGĂRITÁR, (1, 2) mărgăritare, s. n., (3, 4) mărgăritari, s. m. 1. S. n. Boabă rotundă și tare de culoare albă-strălucitoare cu reflexe sidefii, care se formează în corpul unor scoici și care se utilizează ca podoabă de preț; perlă, mărgărit^1. ◊ Loc. adj. De mărgăritar = împodobit, bătut, incrustat cu mărgăritare (1). ♦ Fig. Lucru fără cusur, de mare valoare. 2. S. n. Pietriș mărunt folosit la betoane pentru fațade, mozaicuri, pentru a fi așternut pe alei etc. 3. S. m. (Bot.) Lăcrămioară, cerceluș (2). 4. S. m. Numele unei specii de vâsc care crește numai pe stejari, cu fructe în formă de bobițe galbene; vâsc-de-stejar (Loranthus europaeus). – Din ngr. margaritári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărită
MĂRGĂRÍTĂ, mărgărite, s. f. (Bot.; pop.) Margaretă. – Din ngr. margaríta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărităraş
MĂRGĂRITĂRÁȘ, mărgăritărașe, s. n. (Rar) Mărgăritărel (1). – Mărgăritar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgărităraș
MĂRGĂRITĂRÁȘ, mărgăritărașe, s. n. (Rar) Mărgăritărel (1). – Mărgăritar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgăritărel
MĂRGĂRITĂRÉL, (1) mărgăritărele, s. n., (2) mărgăritărei, s. m. 1. S. n. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui mărgăritar (1); mărgărităraș. 2. S. m. (Bot.; la pl.) Lăcrămioare. – Mărgăritar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgea
MĂRGEÁ, -ÍCĂ, mărgele, s. f. 1. Boabă (mică) de sticlă, de piatră etc., de forme și culori diferite (înșirată pe ață, cusută pe un veșmânt etc.), folosită ca podoabă; (la pl.) șirag format din asemenea obiecte. 2. (La pl.) Protuberanțe ale pielii de pe capul și gâtul curcanului. 3. (În forma mărgică) Nume dat mai multor plante erbacee din familia gramineelor, cu flori mici, dispuse câte una sau două în vârful unor spiculețe (Melica). – Din lat. margella. – Mărgică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgean
MĂRGEÁN, mărgeanuri, s. n. 1. (Înv. și pop.) Nume dat unor specii de animale care trăiesc în colonii marine formate din mai mulți indivizi de culoare roșie, mai rar albă, înfipți pe un schelet calcaros; coral^1 (Corallium); p. ext. scheletul calcaros al acestor animale, din care se fac podoabe; podoabă făcută din acest schelet. 2. Șirag de mărgele făcut dintr-un material asemănător cu mărgeanul (1). – Din tc. mercan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgelat
MĂRGELÁT, -Ă, mărgelați, -te, adj. (Rar) Împodobit cu mărgele (1). ♦ (Despre animale) Care are la gât niște protuberanțe în formă de mărgele (1). – Mărgea + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgeluşă
MĂRGELÚȘĂ, mărgelușe, s. f. 1. Diminutiv al lui mărgea (1); mărgeluță. 2. Plantă erbacee mică, cu flori albe, albastre sau trandafirii (Lithospermum arvense). – Mărgea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgelușă
MĂRGELÚȘĂ, mărgelușe, s. f. 1. Diminutiv al lui mărgea (1); mărgeluță. 2. Plantă erbacee mică, cu flori albe, albastre sau trandafirii (Lithospermum arvense). – Mărgea + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgeluţă
MĂRGELÚȚĂ, mărgeluțe, s. f. Mărgelușă (1). – Mărgea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgeluță
MĂRGELÚȚĂ, mărgeluțe, s. f. Mărgelușă (1). – Mărgea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărghilă
MĂRGHÍLĂ, mărghile, s. f. (Reg.) Loc mlăștinos; mocirlă, baltă. [Acc. și: mắrghilă] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgică
MĂRGÍCĂ s. f. v. mărgea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mărginaş
MĂRGINÁȘ, -Ă, mărginași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se află la margine, la hotar, la extremitate; periferic, lăturalnic, limitrof. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care locuiește, care se află la marginea unei așezări omenești, a unui teritoriu etc.; mărginean. – Margine + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginaș
MĂRGINÁȘ, -Ă, mărginași, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se află la margine, la hotar, la extremitate; periferic, lăturalnic, limitrof. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care locuiește, care se află la marginea unei așezări omenești, a unui teritoriu etc.; mărginean. – Margine + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginean
MĂRGINEÁN, -Ă, mărgineni, -e, adj., s. m. și f. (Înv. și reg.) Mărginaș (2). – Margine + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgini
MĂRGINÍ, mărginesc, vb. IV. 1. Tranz. A forma limitele, marginile unui lucru, unei suprafețe etc.; a contura un lucru, o suprafață, a încadra, a delimita. ♦ A stabili anumite limite. ♦ Refl. recipr. A se învecina cu..., a avea hotar comun cu... 2. Tranz. și refl. A (se) limita, a (se) reduce, a (se) restrânge, a (se) rezuma. 3. Tranz. (Înv.) A ține sub pază, a fixa cuiva domiciliu forțat; a închide. – Din margine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginire
MĂRGINÍRE, mărginiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) mărgini și rezultatul ei. 2. Fig. Posibilitate redusă de înțelegere, de intuiție; îngustime spirituală, mediocritate (în gândire, în concepții); prostie. – V. mărgini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginit
MĂRGINÍT, -Ă, mărginiți, -te, adj. 1. Limitat, redus. 2. Fig. (Despre oameni) Lipsit de inteligență; limitat, redus, prost; (despre calități intelectuale, sufletești etc.) lipsit de agerime, de profunzime. – V. mărgini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginuţă
MĂRGINÚȚĂ, mărginuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui margine; mărgioară. – Margine + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărginuță
MĂRGINÚȚĂ, mărginuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui margine; mărgioară. – Margine + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărgioară
MĂRGIOÁRĂ, mărgioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui margine; mărginuță. [Pr.: -gi-oa-] – Margine + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mări
MĂRÍ^1, măresc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A crește sau a face să crească în dimensiuni, în număr, în cantitate etc.; a spori sau a face să sporească, a (se) înmulți. ♦ Refl. A crește în vârstă, a se face mai mare. 2. Tranz. A crește, a ridica (valoarea, prețul). 3. Tranz. și refl. A (se) intensifica, a (se) dezvolta. 4. Tranz. și refl. A (se) prelungi în timp. 5. Tranz. A da cinstea, considerația cuvenită; a stima, a prețui, a slăvi, a preamări pe cineva sau ceva. 6. Refl. (Înv. și pop.) A se îngâmfa, a se făli, a se mândri. – Din mare^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mări
MĂRI^2 interj. v. măre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măricel
MĂRICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, măricei, -ele, adj. Mărișor. – Mare^1 + suf. -icel. – Măricică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărie
MĂRÍE, mării, s. f. (Înv.) 1. (Urmat de un adj. pos. sau de un pron. pers.) Termen de reverență la adresa unui monarh, a unui domnitor, a unui boier etc.; înălțime, domnie, maiestate. 2. Situație înaltă, rang, demnitate, putere. ♦ Slavă, onoare, cinste, glorie. 3. Îngâmfare, trufie, mândrie, fală. – Mare^1 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărime
MĂRÍME, mărimi, s. f. 1. Însușirea de a fi mare^1; întindere, dimensiune, cantitate, volum. ♦ Talie, statură. ♦ Proporție, valoare. ♦ Importanță, însemnătate, gravitate. ♦ (Fiz.) Proprietate comună a unor obiecte, pe baza căreia acestea pot fi ordonate într-un șir. ◊ Mărime de stare = mărime a unui sistem fizic, care variază cu aceeași valoare, oricum ar trece sistemul între două stări date. (Astron.) Mărime stelară = măsură a strălucirii aparente a unei stele, exprimată printr-un număr care este cu atât mai mic cu cât strălucirea astrului este mai mare; magnitudine. ♦ (Mat.) Generalizare a unor noțiuni concrete, ca lungime, arie, masă etc. 2. Durată. 3. Strălucire, grandoare; glorie, faimă. ♦ Loc de frunte într-o anumită ierarhie; funcție sau situație înaltă, rang, demnitate; (concr.) persoană care deține un rol important în ierarhia socială; demnitar, fruntaș. 4. (Înv.) Noblețe sufletească, mărinimie. 5. (Înv.) Mândrie, aroganță, trufie. – Mare^1 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărinimie
MĂRINIMÍE s. f. Bunăvoință, înțelegere, bunătate, generozitate. ♦ (Înv.) Bărbăție, curaj. – Mare^1 + inimă + suf. -ie (după lat. magnanimitas).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărinimos
MĂRINIMÓS, -OÁSĂ, mărinimoși, -oase, adj. Care este plin de mărinimie, de înțelegere, de bunătate; generos. – Mare^1 + inimos (după lat. magnanimus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărire
MĂRÍRE, măriri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) mări^1 și rezultatul ei; mărit^3. ♦ (Fiz.) Operație de copiere fotografică prin proiecție, în scopul obținerii unor pozitive mai mari decât negativele copiate. ♦ Loc de frunte într-o anumită ierarhie (socială); rang, demnitate; (concr.) persoană care ocupă o funcție înaltă în ierarhia socială; fruntaș, demnitar. ♦ Glorie, strălucire, splendoare. ♦ Putere, autoritate, tărie. 2. (Înv.) Mărie (1). – V. mări^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărişor
MĂRIȘÓR, -OÁRĂ, mărișori, -oare, adj. Diminutiv al lui mare^1; măricel, măruț. – Mare^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărișor
MĂRIȘÓR, -OÁRĂ, mărișori, -oare, adj. Diminutiv al lui mare^1; măricel, măruț. – Mare^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărit
MĂRÍT^1, măriți, s. m. (Înv. și reg.) Soț; mire. – Lat. maritus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărit
MĂRÍT^2 s. n. (Pop.) Măritat^1. ◊ Loc. adj. De mărit = (despre fete) bună de măritat. ◊ Expr. A-și face de mărit = a face vrăji pentru a se mărita. – Din mărita (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărit
MĂRÍT^3 s. n. Faptul de a (se) mări^1; mărire. – V. mări^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărit
MĂRÍT^4, -Ă, măriți, -te, adj. 1. Devenit mai mare^1; crescut. ♦ (Despre ochi) Care este larg deschis; lărgit. 2. Slăvit, măreț, înălțat, glorios; cinstit. ♦ Vestit, celebru, ilustru, nobil. – V. mări^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărita
MĂRITÁ, mărít, vb. I. 1. Refl. (Despre femei) A se căsători. ♦ Tranz. A da o fată în căsătorie. ◊ Compus: (Bot.) mărită-mă-mamă s. f. = rujă-galbenă. 2. Tranz. (Fam.) A vinde cu un preț derizoriu un lucru nefolositor sau de proastă calitate, a se descotorosi de ceva. – Lat. maritare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritare
MĂRITÁRE s. f. Măritat^1. – V. mărita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritat
MĂRITÁT^1 s. n. Faptul de a (se) mărita; măritiș, măritare, mărit^2. ◊ Loc. adj. De măritat = (despre o fată) de vârstă potrivită pentru căsătorie; nubilă. – V. mărita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritat
MĂRITÁT^2, -Ă, măritați, -te, adj. (Despre femei) Căsătorită. ♦ (Reg.; despre bărbați) Care se stabilește prin căsătorie în casa soției. – V. mărita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritiş
MĂRITÍȘ, măritișuri, s. n. Măritat^1. – Mărita + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritiș
MĂRITÍȘ, măritișuri, s. n. Măritat^1. – Mărita + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măritor
MĂRITÓR, -OÁRE, măritori, -oare, adj. Care mărește. – Mări^1 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măriuţă
MĂRIÚȚĂ, măriuțe, s. f. 1. (Entom.; reg.) Buburuză. 2. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -ri-u-] – Cf. n. pr. Măriuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măriuță
MĂRIÚȚĂ, măriuțe, s. f. 1. (Entom.; reg.) Buburuză. 2. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -ri-u-] – Cf. n. pr. Măriuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărmurar
MĂRMURÁR, mărmurari, s. m. Meșter care lucrează marmura. – Marmură + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărmuri
MĂRMURÍ, mărmuresc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A lucra ceva în marmură. 2. Intranz. Fig. (Înv. și pop.) A înmărmuri, a încremeni (de frică, groază). – Din marmură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărmurire
MĂRMURÍRE, mărmuriri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a mărmuri și rezultatul ei. – V. mărmuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărmurit
MĂRMURÍT, -Ă, mărmuriți, -te, adj. 1. (Înv. și pop.) Lucrat în marmură; sculptat. 2. Fig. Înmărmurit. ♦ (Despre obiecte) Neclintit, nemișcat. – V. mărmuri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măroi
MĂRÓI, -OÁIE, măroi, -oaie, adj. (Reg.) Augmentativ al lui mare^1. – Mare + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărşălui
MĂRȘĂLUÍ, mărșăluiesc, vb. IV. Intranz. A se deplasa în marș; a mărșui. ♦ (Fam.) A face un drum lung, obositor. – Marș + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărșălui
MĂRȘĂLUÍ, mărșăluiesc, vb. IV. Intranz. A se deplasa în marș; a mărșui. ♦ (Fam.) A face un drum lung, obositor. – Marș + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărşăluire
MĂRȘĂLUÍRE, mărșăluiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a mărșălui. – V. mărșălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărșăluire
MĂRȘĂLUÍRE, mărșăluiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a mărșălui. – V. mărșălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărşăluitor
MĂRȘĂLUITÓR, mărșăluitori, s. m. Atlet specializat în proba sportivă de marș. [Pr.: -lu-i-] – Mărșălui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărșăluitor
MĂRȘĂLUITÓR, mărșăluitori, s. m. Atlet specializat în proba sportivă de marș. [Pr.: -lu-i-] – Mărșălui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărşui
MĂRȘUÍ, mărșuiesc, vb. IV. Intranz. A mărșălui. – Marș + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărșui
MĂRȘUÍ, mărșuiesc, vb. IV. Intranz. A mărșălui. – Marș + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturie
MĂRTURÍE, mărturii, s. f. 1. Declarație făcută de o persoană pentru a adeveri un lucru sau pentru a-și susține părerile. ♦ Spec. Depoziție făcută de un martor în fața unei instanțe judecătorești. ◊ Mărturie mincinoasă = infracțiune care constă în fapta unui martor de a face afirmații mincinoase sau de a nu spune tot ce știe. ◊ Expr. A sta (sau a fi) mărturie = a se afla de față, a fi martor. ♦ (Înv.) Mărturisire a credinței. ♦ (Rar) Martor. 2. Dovadă, atestare; semn, probă, indiciu. 3. (Reg.) Târg săptămânal (fixat în zilele în care oamenii veneau la oraș pentru a depune mărturii 1). – Martur + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturisanie
MĂRTURISÁNIE, mărturisanii, s. f. (Înv.) Spovedanie. – Mărturisi + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturisi
MĂRTURISÍ, mărturisesc, vb. IV. 1. Tranz. A declara, a relata, a spune, a susține. ♦ Spec. A face o depoziție în fața unei instanțe. ♦ (Înv.) A propovădui, a predica o credință, o învățătură morală. 2. Intranz. și tranz. A dovedi, a adeveri, a proba. 3. Tranz. A recunoaște (ca adevărat); a admite, a accepta. 4. Tranz. A spune deschis, a da pe față, a arăta fără ocol. 5. Tranz. și refl. A (se) destăinui. ♦ Refl. A se spovedi. ♦ Tranz. (Despre duhovnici) A primi spovedania cuiva; a spovedi. – Din sl. marturisati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturisire
MĂRTURISÍRE, mărturisiri, s. f. Faptul de a (se) mărturisi; mărturie. 1. Afirmare, susținere. ♦ Spec. Declarație făcută de o persoană în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală despre faptele pe care le-a săvârșit. 2. Destăinuire, confidență. 3. Spovedanie. – V. mărturisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturisit
MĂRTURISÍT, -Ă, mărturisiți, -te, adj. Care este declarat, relatat; care este spus deschis, pe față. – V. mărturisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărturisitor
MĂRTURISITÓR, -OÁRE, mărturisitori, -oare, s. m., adj. 1. S. m. (Înv.) Persoană care arată, susține, probează ceva; spec. persoană care depune o mărturie în fața unei instanțe; martor. ♦ Duhovnic, confesor. 2. Adj. Doveditor, probant. – Mărturisi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărţână
MĂRȚẤNĂ, mărțâne, s. f. (Pop.) Iapă slabă, bătrână; mârțoagă, gloabă. ♦ (Reg.) Epitet injurios dat unei femei de moravuri ușoare. – Din bg. mărcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărțână
MĂRȚẤNĂ, mărțâne, s. f. (Pop.) Iapă slabă, bătrână; mârțoagă, gloabă. ♦ (Reg.) Epitet injurios dat unei femei de moravuri ușoare. – Din bg. mărcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărţişor
MĂRȚIȘÓR, (1) mărțișoare, s. n., (3, 4) mărțișori, s. m. 1. S. n. Mic obiect de podoabă legat de un fir împletit, roșu cu alb, care se oferă în dar ca semn al sosirii primăverii, mai ales femeilor și fetelor, la 1 martie; marț^2. 2. S. m. (Pop.) Martie. 3. S. m. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu frunzele crestate adânc și cu flori galbene (Geum montanum). 4. S. m. (Bot., reg.) Ament (de salcie, de răchită etc.). – Marț^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărțișor
MĂRȚIȘÓR, (1) mărțișoare, s. n., (3, 4) mărțișori, s. m. 1. S. n. Mic obiect de podoabă legat de un fir împletit, roșu cu alb, care se oferă în dar ca semn al sosirii primăverii, mai ales femeilor și fetelor, la 1 martie; marț^2. 2. S. m. (Pop.) Martie. 3. S. m. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu frunzele crestate adânc și cu flori galbene (Geum montanum). 4. S. m. (Bot., reg.) Ament (de salcie, de răchită etc.). – Marț^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunt
MĂRÚNT, -Ă, mărunți, -te, adj. 1. De dimensiuni, de proporții reduse; (foarte mic). ♦ Cu elemente componente foarte mici; fin. ♦ (Adesea adverbial) Tăiat, sfărâmat, rupt în bucăți de dimensiuni reduse. ♦ (Despre scris) Cu litere foarte mici. ♦ (Despre ploaie, burniță etc.) Cu stropi sau fulgi mici și deși. 2. (Despre bani; adesea substantivat) Cu monede divizionare de valoare mică. 3. De înălțime, de statură mică; scund, mic. ♦ Scurt. 4. (Despre mers) Cu pași mici (și grăbiți). ♦ (Substantivat, f. art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. 5. (Despre ființe) Care este de vârstă fragedă, abia născut sau de câțiva ani; care este nevârstnic. 6. Fig. Care are o importanță, o valoare redusă; mic, neînsemnat. ◊ Expr. Multe și mărunte = lucruri de tot felul. ♦ Care se află pe o treaptă inferioară într-o ierarhie; de rând. 7. Fig. (Despre oameni) Lipsit de înțelegere, de generozitate, care dovedește orizont limitat. [Var.: (pop.) mănúnt, -ă adj.] – Lat. minutus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măruntaie
MĂRUNTÁIE s. n. pl. 1. Totalitatea organelor interne la animale și la om; viscere, vintre; p. restr. organele interne aflate în cavitatea abdominală. ◊ Expr. A ști toate măruntaiele (din cineva) = a cunoaște gândurile cele mai ascunse (ale cuiva). ♦ Spec. Totalitatea organelor interne comestibile ale animalelor. 2. Fig. Partea cea mai adâncă a unui lucru; fund, adâncime, mijloc. ♦ Interiorul ființei omenești, considerat ca sediu al gândirii, al sentimentelor și al conștiinței. [Pr.: -ta-ie] – Lat. minutalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţel
MĂRUNȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mărunței, -ele, adj. Diminutiv al lui mărunt. ♦ (Substantivat, m. art.) Dans popular românesc din Bihor, cu mișcare rapidă, executat în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Mărunt + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțel
MĂRUNȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mărunței, -ele, adj. Diminutiv al lui mărunt. ♦ (Substantivat, m. art.) Dans popular românesc din Bihor, cu mișcare rapidă, executat în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Mărunt + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţi
MĂRUNȚÍ, mărunțesc, vb. IV. Tranz. A tăia, a fărâmița, a rupe, a împărți, a sfărâma în bucăți mici; a pisa. ◊ Loc. adv. Pe mărunțite = cu mișcări scurte și repezi. – Din mărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunți
MĂRUNȚÍ, mărunțesc, vb. IV. Tranz. A tăia, a fărâmița, a rupe, a împărți, a sfărâma în bucăți mici; a pisa. ◊ Loc. adv. Pe mărunțite = cu mișcări scurte și repezi. – Din mărunt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţime
MĂRUNȚÍME, mărunțimi, s. f. (Rar) Însușire a ceea ce este mărunt sau neînsemnat; (concr.) ceea ce este de vârstă fragedă, tânăr, nevârstnic. ♦ (Concr.) Lucru fără valoare, neînsemnat. – Mărunt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțime
MĂRUNȚÍME, mărunțimi, s. f. (Rar) Însușire a ceea ce este mărunt sau neînsemnat; (concr.) ceea ce este de vârstă fragedă, tânăr, nevârstnic. ♦ (Concr.) Lucru fără valoare, neînsemnat. – Mărunt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţire
MĂRUNȚÍRE, mărunțiri, s. f. Acțiunea de a mărunți. – V. mărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțire
MĂRUNȚÍRE, mărunțiri, s. f. Acțiunea de a mărunți. – V. mărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţiş
MĂRUNȚÍȘ, mărunțișuri, s. n. 1. Lucru mărunt, fără valoare; (la pl.) obiecte și materiale accesorii (ace, ață, nasturi etc.); mărunțuș. ♦ Vânat format din animale mici. 2. Fig. (La pl.) Fapte lipsite de importanță; nimicuri, fleacuri. 3. (Cu sens colectiv) Monede (de metal) de valoare mică. 4. (Înv.; în loc. adv.) Cu mărunțișul = în cantitate mică, cu bucata, în detaliu, cu amănuntul. – Mărunt + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțiș
MĂRUNȚÍȘ, mărunțișuri, s. n. 1. Lucru mărunt, fără valoare; (la pl.) obiecte și materiale accesorii (ace, ață, nasturi etc.); mărunțuș. ♦ Vânat format din animale mici. 2. Fig. (La pl.) Fapte lipsite de importanță; nimicuri, fleacuri. 3. (Cu sens colectiv) Monede (de metal) de valoare mică. 4. (Înv.; în loc. adv.) Cu mărunțișul = în cantitate mică, cu bucata, în detaliu, cu amănuntul. – Mărunt + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţişar
MĂRUNȚIȘÁR, mărunțișari, s. m. (Înv.) Negustor de mărunțișuri. – Mărunțiș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțișar
MĂRUNȚIȘÁR, mărunțișari, s. m. (Înv.) Negustor de mărunțișuri. – Mărunțiș + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţit
MĂRUNȚÍT s. n. Faptul de a mărunți. – V. mărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțit
MĂRUNȚÍT s. n. Faptul de a mărunți. – V. mărunți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunţuş
MĂRUNȚÚȘ, mărunțușuri, s. n. (Înv. și pop.) Mărunțiș. – Mărunt + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mărunțuș
MĂRUNȚÚȘ, mărunțușuri, s. n. (Înv. și pop.) Mărunțiș. – Mărunt + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măruţ
MĂRÚȚ, -Ă, măruți, -e, adj. (Pop.) Mărișor. – Mare^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măruț
MĂRÚȚ, -Ă, măruți, -e, adj. (Pop.) Mărișor. – Mare^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsai
MĂSÁI, măsaie, s. n. (Reg.) Față de masă. ♦ Șervet, prosop; spec. ștergar pentru împodobit pereții în casele țărănești. – Masă^2 + suf. -ai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsar
MĂSÁR, (1) măsari, s. m., (2) măsare, s. n. (Reg.) 1. S. m. Tâmplar, dulgher. 2. S. n. Față de masă. – Masă^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsălar
MĂSĂLÁR s. m. Numele popular al lunii august. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsăluire
MĂSĂLUÍRE s. f. v. măsălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măsăluit
MĂSĂLUÍT adj. v. măsălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măsăriţă
MĂSĂRÍȚĂ, măsărițe, s. f. (Reg.) Față de masă. – Masă^2 + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsăriță
MĂSĂRÍȚĂ, măsărițe, s. f. (Reg.) Față de masă. – Masă^2 + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscară
MĂSCÁRĂ, măscări, s. f. (Pop. și fam.; mai ales la pl.) Faptă sau vorbă necuviincioasă, nerușinată; ocară; obscenitate, pornografie. ◊ Expr. A face de măscară = a face de râs. – Din măscări (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscăreală
MĂSCĂREÁLĂ, măscăreli, s. f. (Reg.) Batjocură, ocară. – Măscări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscări
MĂSCĂRÍ, măscăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A certa, a ocărî, folosind vorbe urâte; a batjocori. ♦ Fig. A înjosi, a pângări o idee, un sentiment. – Din mascara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscărici
MĂSCĂRÍCI, măscărici, s. m. 1. Actor de comedie în teatrul popular (de circ, de bâlci etc.), care execută și numere de acrobație, muzicale, de dresură etc.; saltimbanc, paiață, clovn. ♦ Epitet depreciativ pentru un om neserios, ridicol. 2. (În Evul Mediu) Persoană angajată la curțile regale sau senioriale pentru a amuza asistența; bufon. – Măscări + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscăriciune
MĂSCĂRICIÚNE, măscăriciuni, s. f. (Înv.) Vorbă, gest, purtare trivială; măscărie. – Măscări + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscărie
MĂSCĂRÍE, măscării, s. f. (Înv.) Măscăriciune. – Măscări + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscui
MĂSCUÍ, măscuiesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se masca. – Mască + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măscuit
MĂSCUÍT, -Ă, măscuiți, -te, adj. (Înv.) Mascat. – V. măscui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsea
MĂSEÁ, măsele, s. f. 1. Fiecare dintre dinții mari (terminați cu o suprafață plată) fixați în partea posterioară a maxilarelor, după canini, la om și la unele animale, servind la zdrobirea și la măcinarea alimentelor; molar^1. ◊ Măsea de minte = fiecare dintre cele patru măsele care apar la sfârșitul adolescenței. ◊ Expr. (Oltean) cu douăzeci și patru (sau cu gura plină) de măsele = (om) voinic și isteț, descurcăreț, abil. A-i crăpa (cuiva) măseaua (sau măselele) (în gură) = a fi nerăbdător; a avea mare nevoie de ceva. A trage (sau a o lua) la măsea = a bea mult, a fi bețiv. N-ajunge nici pe o măsea = e foarte puțin, insuficient. A nu avea ce pune (sau a nu ajunge) (nici) pe o măsea sau nici cât (să) pui pe o măsea = a avea foarte puțin (de mâncare). A lepăda, a arunca etc. (pe cineva sau ceva) ca pe o măsea stricată = a se debarasa (de cineva sau ceva) fără părere de rău. 2. Compus: (Bot.) măseaua-ciutei = mică plantă erbacee din familia liliaceelor, cu flori roșii, cu frunze pătate roșu-brun (Erythronium dens canis). 3. Nume dat mai multor obiecte sau părți de obiecte asemănătoare, ca formă sau ca funcție, cu măseaua (1) (la roata morii, la grindeiul de la piuă, la grapă, leucă, tălpile saniei, bocanci etc.). – Lat. maxilla „maxilar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măselar
MĂSELÁR, măselari, s. m. (Reg.) 1. (Bot.) Măselariță. 2. Nume dat diferitelor părți ale unor obiecte sau unelte. – Din măsea + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măselariţă
MĂSELÁRIȚĂ, măselarițe, s. f. Plantă medicinală toxică din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă și cu flori galbene cu nervuri violete, din care se extrage atropina; sunătoare, măselar, nebunariță (Hyoscyamus niger). – Măsea + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măselariță
MĂSELÁRIȚĂ, măselarițe, s. f. Plantă medicinală toxică din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă și cu flori galbene cu nervuri violete, din care se extrage atropina; sunătoare, măselar, nebunariță (Hyoscyamus niger). – Măsea + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măselat
MĂSELÁT, măselați, adj. (Reg.; despre porumb) Cu bobul mare și alb. – Din măsea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măseluţă
MĂSELÚȚĂ, măseluțe, s. f. Diminutiv al lui măsea. – Măsele (pl. lui măsea) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măseluță
MĂSELÚȚĂ, măseluțe, s. f. Diminutiv al lui măsea. – Măsele (pl. lui măsea) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măslag
MĂSLÁG s. n. 1. Fructul foarte toxic al unei plante orientale (Anamirta cocculus), în formă de boabă roșie, folosit uneori pentru a ameți peștii pentru a-i pescui mai ușor. 2. (Bot.; reg.) Ciumăfaie. – Din magh. maszlag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măslin
MĂSLÍN, măslini, s. m. 1. Arbore fructifer cu frunze persistente, lanceolate, de culoare verde-deschis pe partea superioară și albă-argintie pe partea inferioară, pieloase, lucioase, și cu fructe ovoide, brune-verzui, cultivat mai mult în regiunile mediteraneene pentru lemnul și mai ales pentru fructele lui, bogate în ulei (Olea europaea). 2. Ramură de măslin (1), simbol al păcii. – Din măslină (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măslinar
MĂSLINÁR, măslinari, s. m. (Înv.) Negustor de măsline; p. ext. băcan. – Măslină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măslină
MĂSLÍNĂ, măsline, s. f. Fructul măslinului (1), comestibil, de culoare brună-verzuie, foarte bogat în ulei; olivă. – Din sl. maslina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsliniu
MĂSLINÍU, -ÍE, măslinii, adj. (Despre fața sau pielea oamenilor) De culoarea măslinei (1); galben-verzui bătând în negru; smead. – Măslină + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măslui
MĂSLUÍ, măsluiesc, vb. IV. Tranz. A face semne pe cărțile de joc pentru a le recunoaște sau a le aranja astfel încât să înșele pe ceilalți jucători și să câștige. ♦ P. gener. A falsifica, a trișa. – Maslă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsluială
MĂSLUIÁLĂ, măsluieli, s. f. (Rar) Măsluire. [Pr.: -lu-ia-] – Măslui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsluire
MĂSLUÍRE, măsluiri, s. f. Acțiunea de a măslui și rezultatul ei; măsluială. ♦ P. gener. Falsificare, trișare. – V. măslui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsluit
MĂSLUÍT, -Ă, măsluiți, -te, adj. (Despre cărțile de joc) Însemnat sau aranjat pentru a da măsluitorilor posibilitatea de a înșela la joc. ♦ P. gener. Falsificat; fals, prefăcut. – V. măslui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsluitor
MĂSLUITÓR, -OÁRE, măsluitori, -oare, s. m. și f. Persoană care măsluiește cărțile de joc. ♦ P. gener. Falsificator, trișor. [Pr.: -lu-i-] – Măslui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsoaie
MĂSOÁIE s. f. v. măsoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsoi
MĂSÓI, măsoaie, s. n. (Rar) Augmentativ al lui masă^2. ♦ (Reg.) Față de masă. [Var.: măsoáie s. f.] – Masă^2 + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsorişte
MĂSÓRIȘTE, măsoriști, s. f. (Înv.) Măsurare, măsurătoare. – Măsura + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsoriște
MĂSÓRIȘTE, măsoriști, s. f. (Înv.) Măsurare, măsurătoare. – Măsura + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsura
MĂSURÁ, măsór, vb. I. I. Tranz. 1. A determina cu instrumente sau aparate de măsură, etaloane etc. valoarea unei mărimi (lungime, masă, greutate, tensiune electrică etc.); a lua măsura; spec. a cântări. ♦ (Rar) A aplica pedepse, lovituri etc. ◊ Expr. (Glumeț) A măsura pe cineva (sau a măsura cuiva ceva) pe spinare = a bate, a lovi (pe cineva). 2. A evalua, a aprecia valoarea, mărimea. ◊ Expr. (Reg.) A-i măsura (cuiva) vorba cu îmblăciul, se zice despre cineva care spune nimicuri sau care vorbește neclar. 3. A străbate (pe jos), a parcurge de la un capăt la altul un spațiu, o distanță. 4. A cuprinde cu ochii, a cerceta cu privirea o distanță, un loc; a scruta. ♦ A privi pe cineva cu atenție; a privi disprețuitor sau amenințător. II. Fig. 1. Tranz. A cântări, a modera, a înfrâna cuvintele, gesturile, manifestările etc. 2. Refl. și tranz. A (se) compara cu cineva din punctul de vedere al forței fizice, intelectuale etc. ◊ Expr. (Tranz.) A-și măsura puterile = a se lua la întrecere în luptă. – Lat. mensurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurabil
MĂSURÁBIL, -Ă, măsurabili, -e, adj. Care se poate măsura. – Măsura + suf. -bil (după fr. mesurable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurare
MĂSURÁRE, măsurări, s. f. Acțiunea de a (se) măsura; determinare a valorii unei mărimi; măsură (I, 1), măsurătoare, măsurat^1. – V. măsura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurat
MĂSURÁT^1 s. n. Măsurare. – V. măsura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurat
MĂSURÁT^2, -Ă, măsurați, -te, adj. 1. (Despre corpuri, fenomene, dimensiuni) Determinat, evaluat. 2. Limitat; mărginit. 3. Fig. Moderat, cumpătat, cu măsură. ♦ (Despre pași, mers etc.) Domol, tacticos. – V. măsura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsură
MĂSÚRĂ, măsuri, s. f. I. 1. Valoare a unei mărimi, determinată prin raportare la o unitate dată; măsurare, determinare. ◊ Loc. adj. și adv. După (sau pe) măsură = (despre îmbrăcăminte sau încălțăminte) potrivit cu dimensiunile corpului; după dimensiuni potrivite. De (sau pe) o măsură = deopotrivă, la fel, egal. ◊ Loc. adv. În mare (sau în largă) măsură = în mare parte, în mare cantitate, mult. În mică măsură = într-o proporție neînsemnată. În egală măsură = la fel, în mod egal. ◊ Loc. prep. După (sau pe, în) măsura... = în raport cu..., proporțional cu... ◊ Loc. conj. Pe măsură ce = cu cât. În măsura în care... = numai atât cât... ◊ Loc. vb. A lua (cuiva) măsură = a măsura diferite dimensiuni (ale cuiva) în vederea confecționării unor haine, ghete etc. 2. Unitate convențională pentru măsurarea dimensiunilor, cantităților, volumelor etc.; vas, aparat etc. care reprezintă această unitate convențională. ◊ Instrument (sau aparat) de măsură = instrument (sau aparat) cu care se măsoară. ◊ Loc. adv. Cu aceeași măsură = în același fel. ♦ Conținutul unui astfel de instrument. 3. Cantitate determinată, întindere limitată. 4. (Muz.) Unitate ritmică divizată în timpi egali ca durată, plasată între două bare și notată cu o fracție la începutul lucrării sau fragmentului vizat. ◊ Bară de măsură = fiecare dintre liniuțele care taie vertical portativul, divizând durata piesei muzicale în unități metrice egale. ◊ Expr. A bate măsura = a executa cu mâna sau cu piciorul mișcări egale și regulate, care marchează diviziunile grupurilor de note aflate în fiecare unitate delimitată de barele de măsură. 5. Unitate metrică compusă dintr-un anumit număr de silabe accentuate și neaccentuate sau (în metrica antică) dintr-un anumit număr de silabe lungi și scurte, care determină ritmul unui vers. 6. (Fil.) Categorie a dialecticii care reflectă legătura dintre cantitate și calitate, cuprinzând intervalul în limitele căruia schimbările cantitative pe care le suferă un anumit lucru sau fenomen nu duc la o transformare a calității lui. II. Fig. 1. (Mai ales la pl.) Dispoziție, procedeu, mijloc utilizat pentru realizarea unui anumit scop; hotărâre, prevedere. ◊ Măsură de siguranță = mijloc de prevenție specială, prevăzut de legea penală și folosit față de infractorii care prezintă pericol. ◊ Expr. A lua măsuri = a executa o serie de lucrări sau a duce o acțiune în vederea realizării unui anumit scop. 2. Capacitate; valoare, putere, grad. ◊ Expr. A fi în măsură (să...) = a fi în stare, a avea posibilitatea, calitatea de a face, de a realiza (ceva). A-și da măsura = a-și manifesta talentul, priceperea în realizări concrete, a arăta totalitatea resurselor de care dispune, a dovedi că este capabil să facă, să realizeze ceva. 3. Limită, punct extrem până la care se poate concepe, admite sau până la care este posibil ceva; moderație, cumpătare, înfrânare. ◊ Loc. adv. Fără (de) măsură = din cale-afară, nemăsurat, exagerat, excesiv. Peste măsură = mai mult decât trebuie, exagerat, excesiv. Cu măsură = în limite acceptabile, moderat, chibzuit. ◊ Expr. În măsura posibilului = atât cât va fi posibil. – Lat. mensura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurătoare
MĂSURĂTOÁRE, măsurători, s. f. Măsurare, determinare. – Măsurat^1 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurător
MĂSURĂTÓR, -OÁRE, măsurători, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj. (Rar) Care măsoară; cu care se măsoară. 2. S. m. și f. Persoană care măsoară ceva; spec. lucrător care efectuează operații de măsurare. ◊ (Pop.) Măsurător de pământ = inginer hotarnic. 3. S. n. Nume dat unor obiecte care servesc la măsurat. ♦ Compas sau instrument folosit pentru a măsura sau a verifica dimensiunile interioare sau exterioare ale unui obiect. – Măsura + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsurător
MĂSURĂTÓR, -OÁRE, măsurători, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj. (Rar) Care măsoară; cu care se măsoară. 2. S. m. și f. Persoană care măsoară ceva; spec. lucrător care efectuează operații de măsurare. ◊ (Pop.) Măsurător de pământ = inginer hotarnic. 3. S. n. Nume dat unor obiecte care servesc la măsurat. ♦ Compas sau instrument folosit pentru a măsura sau a verifica dimensiunile interioare sau exterioare ale unui obiect. – Măsura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsuţă
MĂSÚȚĂ, măsuțe, s. f. Diminutiv al lui masă^2; mescioară, mesișoară. ◊ Măsuță de noapte = noptieră. [Var.: mesúță s. f.] – Masă^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măsuță
MĂSÚȚĂ, măsuțe, s. f. Diminutiv al lui masă^2; mescioară, mesișoară. ◊ Măsuță de noapte = noptieră. [Var.: mesúță s. f.] – Masă^2 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măşcat
MĂȘCÁT, -Ă, mășcați, -te, adj. (Pop.; despre cereale) Cu bobul mare, bombat, plin. ♦ Mare, gros. [Var.: mașcát, -ă adj.] – Din măciucat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mășcat
MĂȘCÁT, -Ă, mășcați, -te, adj. (Pop.; despre cereale) Cu bobul mare, bombat, plin. ♦ Mare, gros. [Var.: mașcát, -ă adj.] – Din măciucat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătanie
MĂTÁNIE, mătănii, s. f. (În unele practici religioase) 1. Înclinare până la pământ făcută de credincioși în semn de venerație și de pocăință. ♦ P. gener. Plecăciune adâncă în semn de respect; temenea, ploconeală. 2. (La pl.) Șirag de mărgele de os, de lemn etc. pe care călugării sau credincioșii mireni numără rugăciunile rostite. 3. (Înv.) Mănăstire în care a fost călugărită o persoană și de care aceasta depinde din punct de vedere religios. [Var.: metánie s. f.] – Din sl. metanija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătase
MĂTÁSE, (2) mătăsuri, s. f. 1. Fibră textilă naturală de borangic prelucrat. ♦ Fibră textilă vegetală sau sintetică fabricată prin diverse procedee chimice și având proprietăți asemănătoare cu cele ale firului de borangic. ♦ Țesătură fină, cu desime mare și greutate mică, executată din astfel de fibre. 2. Varietate de țesături din aceste fibre. ◊ Loc. adj. De mătase = mătăsos, lucios, moale. ◊ Expr. Crescut în mătase = crescut în avuție, în belșug; răsfățat, cocoloșit. ♦ Ață de mătase (1). 3. (Bot.; cu sens colectiv) Fire subțiri, cafenii-gălbui, care învelesc știuletele porumbului și care ies din pănuși în formă de smoc. 4. Compuse: (Bot.) mătasea-broaștei = denumire dată unor alge verzi, filamentoase, care formează mase plutitoare la suprafața apelor dulci stătătoare; mătasea-bradului = mătreață-de-arbori. [Pr.: (reg.) mătasă] – Lat. metaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăcină
MĂTĂCÍNĂ, mătăcine, s. f. Numele a două plante erbacee aromatice: a) plantă meliferă, originară din Siberia, cu frunze lanceolate și cu flori albastre sau albe, cultivată ca plantă ornamentală și pentru florile ei bogate în nectar (Dracocephalum moldavica); b) roiniță^2. [Var.: mătăciúne s. f.] – Din bg. maticina, sb. matočina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăciune
MĂTĂCIÚNE s. f. v. mătăcină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăhală
MĂTĂHÁLĂ s. f. v. matahală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăhăi
MĂTĂHĂÍ, mătăhăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A (se) mișca greoi de colo până colo; a (se) clătina, a (se) împletici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăhălos
MĂTĂHĂLÓS, -OÁSĂ, mătăhăloși, -oase, adj. Mare și greoi (ca o matahală); diform. ♦ Fig. (Despre gesturi, atitudini, mișcări) Lipsit de suplețe, greoi. – Matahală + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăhuie
MĂTĂHÚIE, mătăhui, s. f. (Reg.) Matahală. – Cf. magh. mátoha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătălică
MĂTĂLÍCĂ pron. pers. (Reg. și fam.) Diminutiv al lui matale. [Var.: (reg.) tălícă pron. pers.] – Matale + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăluţă
MĂTĂLÚȚĂ pron. pers. (Reg. și fam.) Diminutiv al lui matale. – Matale + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăluță
MĂTĂLÚȚĂ pron. pers. (Reg. și fam.) Diminutiv al lui matale. – Matale + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătănăi
MĂTĂNĂÍ, mătănăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A face mătănii; a se înclina. 2. A se clătina, a se bălăbăni. ♦ Fig. A fi nehotărât; a șovăi, a ezita. – Cf. mătanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăsar
MĂTĂSÁR, -Ă, mătăsari, -e, s. m., adj. 1. S. m. (Înv.) Persoană care lucra sau vindea mătase (1). 2. S. m. Pasăre din nordul Europei (care petrece iarna la noi), de culoare sură-roșietică, cu aripile și gâtul negre cu pete roșii și cu un moț de pene în creștetul capului (Bombycilla garrulus). 3. Adj. (Reg.) Care produce mătase (1). – Mătase + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăsărie
MĂTĂSĂRÍE^1, (2) mătăsării, s. f. 1. Cantitate (mare) de mătăsuri. 2. (Înv.) Țesătură de mătase; produs confecționat din această țesătură. – Mătase + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăsărie
MĂTĂSĂRÍE^2, (1) mătăsării, s. f. 1. Fabrică de mătăsuri. ♦ Industrie, comerț de mătăsuri. 2. Meseria mătăsarului (1). – Mătăsar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăsică
MĂTĂSÍCĂ s. f. Țesătură subțire de mătase vegetală amestecată cu bumbac. – Mătase + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăsos
MĂTĂSÓS, -OÁSĂ, mătăsoși, -oase, adj. Moale, neted și lucios ca mătasea (1). – Mătase + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătăuz
MĂTĂÚZ, mătăuze, s. n. Mănunchi de busuioc, cu care preotul stropește cu agheasmă; sfeștoc, pămătuf. ♦ (Reg.) Bețigaș la capătul căruia se află un ghemotoc de cârpe sau de câlți și care are diverse utilizări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătcălău
MĂTCĂLẮU s. m. (Reg.) Sărbătoare populară care se ține într-una din zilele de după Paște, când băieții și fetele se adună pentru a schimba între ei ouă roșii și a se prinde frați sau surori de cruce. [Var.: mâtcălắu s. m.] – Din magh. mátkáló.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătrăgună
MĂTRĂGÚNĂ, mătrăgune, s. f. Plantă erbacee otrăvitoare din familia solanaceelor, cu flori brune-violete care conțin atropină și cu fructe negre, lucitoare, folosită în medicină pentru proprietățile ei antiseptice și cardiace; beladonă, doamna-codrului, doamnă-mare (Atropa belladonna). ◊ Expr. Parcă i-a dat cineva (sau a mâncat) mătrăgună = parcă e nebun. – Cf. alb. matërgonë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătrăşi
MĂTRĂȘÍ, mătrășesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) 1. A îndepărta pe cineva a cărui prezență este supărătoare; a alunga, a goni. ◊ Expr. A mătrăși din lumea asta = a ucide. ♦ Refl. A pleca (în grabă și cam fără voie); a se cărăbăni, a se căra. ♦ A concedia sau a muta, a transfera pe cineva. 2. A cheltui, a risipi, a irosi bunuri materiale. – Cf. sb. potrošiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătrăși
MĂTRĂȘÍ, mătrășesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) 1. A îndepărta pe cineva a cărui prezență este supărătoare; a alunga, a goni. ◊ Expr. A mătrăși din lumea asta = a ucide. ♦ Refl. A pleca (în grabă și cam fără voie); a se cărăbăni, a se căra. ♦ A concedia sau a muta, a transfera pe cineva. 2. A cheltui, a risipi, a irosi bunuri materiale. – Cf. sb. potrošiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătreaţă
MĂTREÁȚĂ s. f. I. Părticele de epidermă de culoare albicioasă, care se desprind de pe pielea capului. ♦ Spec. Pitiriazis. II. 1. (Bot.) Mătasea-broaștei. 2. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina roșie, ramificată și cu flori trandafirii (Peplis portula). 3. Compus: mătreață-de-arbori sau mătreața-brazilor = lichen care crește pe ramurile coniferelor, producând pagube prin sufocarea copacilor sau adăpostirea insectelor dăunătoare; mătasea-bradului (Usnea barbata). – Cf. lat. *matricia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătreață
MĂTREÁȚĂ s. f. I. Părticele de epidermă de culoare albicioasă, care se desprind de pe pielea capului. ♦ Spec. Pitiriazis. II. 1. (Bot.) Mătasea-broaștei. 2. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina roșie, ramificată și cu flori trandafirii (Peplis portula). 3. Compus: mătreață-de-arbori sau mătreața-brazilor = lichen care crește pe ramurile coniferelor, producând pagube prin sufocarea copacilor sau adăpostirea insectelor dăunătoare; mătasea-bradului (Usnea barbata). – Cf. lat. *matricia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătriţă
MĂTRÍȚĂ, mătrițe, s. f. Plantă acvatică cu tulpină filiformă, cu frunze înguste verzi, care se înnegresc prin uscare (Zannichellia palustris). – Cf. mătreață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătriță
MĂTRÍȚĂ, mătrițe, s. f. Plantă acvatică cu tulpină filiformă, cu frunze înguste verzi, care se înnegresc prin uscare (Zannichellia palustris). – Cf. mătreață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătuire
MĂTUÍRE, mătuiri, s. f. Operația de prelucrare a suprafeței unui obiect, prin care acesta devine mat^2. – Din mat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătura
MĂTURÁ, mắtur, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A curăța o suprafață de praf, de gunoi etc. cu mătura (1); a strânge, a îndepărta praful, gunoiul etc. cu mătura. ♦ Tranz. A atinge în trecere. 2. Tranz. P. anal. (Despre vânt, ape) A purta, a duce cu sine; a lua cu sine praful, gunoiul etc.; a străbate cu repeziciune o suprafață, îndepărtând totul din cale. 3. Tranz. Fig. A înlătura pe cineva sau ceva, a da la o parte; a alunga, a azvârli, a goni. – Din mătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturar
MĂTURÁR, măturari, s. m. (Rar) Persoană care face sau vinde mături (1). – Mătură + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturare
MĂTURÁRE, măturări, s. f. Acțiunea de a mătura; măturat. – V. mătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturat
MĂTURÁT s. n. Măturare. – V. mătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătură
MẮTURĂ, mături, s. f. 1. Obiect de uz casnic în forma unui mănunchi, făcut din tulpinile plantei cu același nume sau din nuiele, paie etc., cu care se curăță o suprafață. ◊ Loc. vb. A da cu mătura = a mătura (1). 2. Numele a două plante erbacee folosite la confecționarea măturilor (1): a) plantă bogat ramificată, cu flori verzi și violete; mei-tătăresc (Sorghum vulgare); b) plantă înaltă până la 2 metri, cu frunze late și cu tulpina bogată în materii zaharoase (Sorghum saccaratum). ♦ Lan de mături (2). 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, stufoasă, cu frunze mici, alungite, de un verde-deschis, cu flori verzi, folosită la confecționarea măturilor (1) (Kochia scoparia). 4. (În sintagma) Mături de vrăjitoare = simptom de boală la pomii fructiferi și la unii arbori, cauzat de unele ciuperci microscopice sau de bacterii și caracterizat prin apariția pe ramurile atacate a unor ramificații degenerescente subțiri și dese. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturătoare
MĂTURĂTOÁRE, măturători, s. f. 2. Vehicul cu tracțiune mecanică, prevăzut cu o mătură mare circulară și cu o perie în formă de sul lung rotitor, cu care se mătură străzile. – Mătura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturător
MĂTURĂTÓR, -OÁRE, măturători, -oare, s. m., s. f. 1. Persoană care se ocupă cu măturatul străzilor. – Mătura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturătură
MĂTURĂTÚRĂ, măturături, s. f. (Rar) 1. Măturare. 2. (Concr.) Gunoi adunat cu mătura. – Mătura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturea
MĂTUREÁ, -ÍCĂ, măturele, s. f. 1. Diminutiv al lui mătură. ♦ Mătură (1) mică pentru periat hainele. 2. (La pl.; în forma măturele) Plantă erbacee albă și păroasă din familia compozitelor, cu tulpina ramificată și cu floarea compusă, de culoare roz (Centaurea jurineifolia). 3. (La pl. art.; în forma măturelele) Numele unui dans popular. [Pl. și: măturici] – Mătură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măturică
MĂTURÍCĂ s. f. v. măturea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măturoi
MĂTURÓI, măturoaie, s. n. Augmentativ al lui mătură (1); mătură mare; spec. mătură de nuiele (folosită la țară); târn^1. – Mătură + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătuşă
MĂTÚȘĂ, mătuși, s. f. 1. Sora tatălui sau a mamei unei persoane; (mai rar) verișoara unuia dintre părinți sau soția unchiului; tanti, țață, tușă^2. 2. (Pop.) Termen de respect cu care se adresează cineva unei femei în vârstă sau folosit când vorbește despre ea; lele; p. gener. femeie în vârstă; babă. – Lat. amita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătușă
MĂTÚȘĂ, mătuși, s. f. 1. Sora tatălui sau a mamei unei persoane; (mai rar) verișoara unuia dintre părinți sau soția unchiului; tanti, țață, tușă^2. 2. (Pop.) Termen de respect cu care se adresează cineva unei femei în vârstă sau folosit când vorbește despre ea; lele; p. gener. femeie în vârstă; babă. – Lat. amita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătuşică
MĂTUȘÍCĂ, mătușele, s. f. Diminutiv al lui mătușă; tușică. [Pl. și: mătușici] – Mătușă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mătușică
MĂTUȘÍCĂ, mătușele, s. f. Diminutiv al lui mătușă; tușică. [Pl. și: mătușici] – Mătușă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măţar
MĂȚÁR, mățari, s. m. (Rar) Persoană care pregătește și vinde mațe (pentru cârnați). – Maț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mățar
MĂȚÁR, mățari, s. m. (Rar) Persoană care pregătește și vinde mațe (pentru cârnați). – Maț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măţişor
MĂȚIȘÓR, mățișoare, s. n. Diminutiv al lui maț. – Maț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mățișor
MĂȚIȘÓR, mățișoare, s. n. Diminutiv al lui maț. – Maț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măzăluire
MĂZĂLUÍRE s. f. v. măzălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măzăluit
MĂZĂLUÍT adj. v. măzălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

măzărar
MĂZĂRÁR, măzărari, s. m. (Reg.) Insectă care se dezvoltă în mazăre (Bruchus pisi). – Mazăre + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măzărat
MĂZĂRÁT, -Ă, măzărați, -te, adj. (Reg.; despre grâu) Cu bobul mare ca mazărea; mășcat. ♦ (Despre ochi) Mare. ♦ (Despre precipitații atmosferice) Cu picături sau boabe mari. – Mazăre + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măzăriche
MĂZĂRÍCHE s. f. I. Nume dat mai multor specii de plante furajere din familia leguminoaselor: a) plantă agățătoare cu frunze perechi, terminate cu un cârcel, și cu flori roșii, galbene sau violete (Vicia dumetorum); b) plantă cu flori de culoare violet-deschis, cu frunze terminate printr-un vârf țepos (Vicia lathyroides); c) borceag; d) plantă cu tulpina înaltă acoperită cu perișori și cu flori de culoare violetă (Vicia villosa); e) plantă cu frunzele compuse și cu florile de culoare albă (Vicia pannonica); f) bob^1. ◊ Compus: măzăriche-neagră sau măzărichea-cucului = orăstică. II. Precipitație atmosferică sub formă de bobițe de zăpadă sau de gheață, care cade în timpul iernii. III. (Med.) Cisticercoză. [Var.: (reg.) măzeríche s. f.] – Din mazăre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

măzeriche
MĂZERÍCHE s. f. v. măzăriche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglaş
MÂGLÁȘ, mâglași, s. m. (Reg.) Muncitor care transportă și depozitează bolovani de sare în mâglă. – Mâglă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglaș
MÂGLÁȘ, mâglași, s. m. (Reg.) Muncitor care transportă și depozitează bolovani de sare în mâglă. – Mâglă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglă
MẤGLĂ, mâgle, s. f. (Reg.) Stivă. – Din magh. mágla (var. a lui máglya).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâgliseală
MÂGLISEÁLĂ, mâgliseli, s. f. (Reg.) Mâglisire. – Mâglisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglisi
MÂGLISÍ, mâglisesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A înșela pe cineva (cu promisiuni, lingușeli etc.); a măguli, a linguși. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglisire
MÂGLISÍRE, mâglisiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a mâglisi și rezultatul ei; mâgliseală. – V. mâglisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâglisitor
MÂGLISITÓR, -OÁRE, mâglisitori, -oare, adj. (Reg.) Înșelător, amăgitor; lingușitor. – Mâglisi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhni
MÂHNÍ, mâhnesc, vb. IV. Tranz. și refl. A cauza sau a simți o (ușoară) durere sufletească; a (se) întrista, a (se) amărî, a (se) supăra. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhnicios
MÂHNICIÓS, -OÁSĂ, mâhnicioși, -oase, adj. (Înv.) Care mâhnește; trist, deprimat. – Mâhni + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhniciune
MÂHNICIÚNE, mâhniciuni, s. f. (Înv.) Mâhnire. – Mâhni + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhnire
MÂHNÍRE, mâhniri, s. f. Faptul de a (se) mâhni; sentiment de întristare, îndurerare, amărăciune, supărare; mâhniciune. – V. mâhni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhnit
MÂHNÍT, -Ă, mâhniți, -te, adj. Întristat, îndurerat; trist, deprimat. – V. mâhni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâhnitor
MÂHNITÓR, -OÁRE, mâhnitori, -oare, adj. Care mâhnește. – Mâhni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâine
MẤINE adv. În ziua care urmează celei de azi. ◊ Mâine-dimineață = în dimineața zilei de mâine. Mâine-după-amiază (sau -după-masă) = în după-amiaza zilei de mâine. Mâine-seară = în seara zilei de mâine. ◊ Loc. adj. De mâine = a) din ziua următoare celei de azi; b) din viitorul apropiat. ◊ Expr. Pe mâine, formulă de salut la despărțire, indicând o reîntâlnire în ziua următoare. ♦ În viitorul apropiat; în viitor, cândva. ◊ Expr. Ca mâine(-poimâine) sau mâine-poimâine = într-un viitor apropiat, (în) curând. De mâine în... zile (sau săptămâni, luni) = peste... zile (sau săptămâni, luni). – Lat. mane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâitură
MÂITÚRĂ s. f. v. mânătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâl
MÂL, mâluri, s. n. Pământ (argilos) cu granulație fină acumulat pe marginea ori pe fundul unei ape sau pe terenuri inundabile; pământ noroios format sub acțiunea apei; nămol. – Cf. ucr. mul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlc
MÂLC adv. (În expr.) A tăcea mâlc = a nu spune niciun cuvânt, a nu scoate o vorbă; a tăcea chitic. – Din mâlci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlci
MÂLCÍ, mâlcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; în expr.) A o mâlci = a amuți, a încremeni (ca urmare a unui sentiment foarte puternic). – Din sl. mlŭčati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâli
MÂLÍ, mâlesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umple de mâl, a (se) acoperi cu mâl. – Din mâl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlire
MÂLÍRE, mâliri, s. f. Faptul de a (se) mâli. – V. mâli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlit
MÂLÍT, -Ă, mâliți, -te, adj. Acoperit cu mâl, plin de mâl. – V. mâli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlitură
MÂLITÚRĂ, mâlituri, s. f. Depunere de mâl; (concr.) loc unde s-a depus mâl. – Mâli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâlos
MÂLÓS, -OÁSĂ, mâloși, -oase, adj. Plin de mâl; nămolos. – Mâl + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâna
MÂNÁ, mân, vb. I. Tranz. 1. A dirija mersul unui animal sau, p. ext., al unui vehicul (cu tracțiune animală); a îmboldi, a stimula, a îndemna la mers. ◊ Expr. (Fam.) A mâna porcii la jir = a sforăi în somn. (Fam.) Mână măgaru! = pleacă de aici! ia-o din loc! dă-i drumul! ♦ Fig. (Fam.) A determina pe cineva să facă un anumit lucru, să acționeze într-un anumit fel; a îndemna, a îmboldi. ♦ Intranz. (Pop.) A merge; a zori, a se grăbi. Mâna cât putea de repede. 2. (Pop.) A lua, a duce, a târî cu sine. 3. (Pop.) A trimite pe cineva să se ducă undeva sau să facă ceva. 4. (Pop.) A pune în mișcare; a acționa. – Lat. minari „a amenința”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânaci
MÂNÁCI, mânaci, s. m. (Rar) Călăreț. – Mâna + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânare
MÂNÁRE, mânări, s. f. Acțiunea de a mâna și rezultatul ei; mânat. – V. mâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânaş
MÂNÁȘ, mânași, s. m. (Reg.) Vizitiu. – Mâna + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânaș
MÂNÁȘ, mânași, s. m. (Reg.) Vizitiu. – Mâna + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânat
MÂNÁT s. n. Mânare. – V. mâna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mână
MẤNĂ, mâini, s. f. I. 1. Fiecare dintre cele două membre superioare ale corpului omenesc, de la umăr până la vârful degetelor, în special partea de la extremitatea antebrațului, care se termină cu cele cinci degete. ◊ Loc. adj. De mână = a) făcut cu mâna, lucrat manual; b) (despre unelte, instrumente) acționat manual. ◊ Loc. adv. Pe (sau la) mâna dreaptă (sau stângă) = pe partea dreaptă (sau stângă). Pe sub mână = pe ascuns, clandestin. În mână = direct, personal. Mână-n mână = în colaborare, în înțelegere, în perfect acord. Peste mână = anevoios, incomod, dificil (de obținut, de realizat, de efectuat). ◊ Expr. (Pop.) A bate (sau a da) mâna (cu cineva) = a se înțelege cu cineva (în privința unei tranzacții); a face un târg, a se învoi (din preț), strângându-și mâna (în semn de pecetluire a tranzacției încheiate). A(-și) da mâna (cu cineva) = a) a strânge cuiva mâna în semn de salut sau de împăcare; b) a se alia, a colabora. A putea (sau a fi bun) să se ia de mână cu cineva = a se asemăna, a se potrivi cu cineva din punctul de vedere al defectelor sau al acțiunilor rele. (Pop.) A se ține cu mâinile de burtă (sau de pântece, de inimă) de(-atâta) râs = a râde cu mare poftă, în gura mare. A pune (sau a băga) mâna în foc pentru cineva (sau pentru ceva) = a garanta pentru cineva sau pentru ceva. A pune (sau a încrucișa) mâinile pe piept = a muri. A se spăla pe mâini = a refuza să-și ia răspunderea unei probleme (dificile) sau a unei fapte (reprobabile). A da (sau a lăsa, a pierde) ceva din (sau de la) mână = a da (sau a lăsa, a pierde) ceva care îți aparține sau de care ești sigur că îl poți obține. Cu mâna goală = fără a aduce nimic; fără a lua nimic; p. ext. fără a-și fi atins scopul, fără niciun rezultat. A avea (sau a fi la cineva) mâna = (la jocul de cărți) a-i veni rândul să împartă cărțile. A trece (sau a ceda) mâna (cuiva) = (la jocul de cărți) a nu juca în turul respectiv, cedând rândul jucătorului următor. (O) mână de ajutor = (mai ales în legătură cu verbele „a da”, „a cere”, „a solicita”, „a fi”) sprijin, ajutor. A lega cuiva mâinile (și picioarele) sau a lega (sau a fi legat) de mâini și de picioare = a pune pe cineva sau a fi în imposibilitate de a acționa. A avea (sau a lăsa, a da cuiva) mână liberă = a avea (sau a da cuiva) posibilitatea să acționeze după bunul său plac; a avea (sau a da cuiva) libertate totală de acțiune. A avea (ceva) pe mână = a dispune de ceva. A pune mâna = a) a face, a întreprinde ceva; b) a fura. A pune mâna pe ceva = a ajunge în posesiunea unui lucru, a-și însuși un lucru (prin mijloace necinstite). A pune mâna pe cineva = a) a prinde, a înhăța, a înșfăca pe cineva; b) a găsi pe cel de care ai nevoie. A-i pune (cuiva) mâna în piept (sau în gât) = a prinde, a înșfăca (pe cineva); a cere cuiva socoteală, a(-l) trage la răspundere. A pune (cuiva) mâna în cap = a lua (pe cineva) la bătaie. A-i pune Dumnezeu (cuiva) mâna în cap = a avea noroc, a-i merge totul din plin. A-i lua (cuiva) boala (sau durerea) cu mâna = a face să treacă boala (sau să înceteze durerea etc. cuiva) repede, numaidecât. Cu mâinile încrucișate (sau în sân, în buzunar) = inactiv. A pune mână de la mână = a strânge, a aduna (bani, obiecte etc.) prin contribuție benevolă. A avea mână ușoară sau a fi ușor de mână = a lucra cu finețe și cu abilitate (ca medic). A fi greu de mână = a lucra neîndemânatic, brutal (ca medic). A avea mână bună sau a fi bun de mână = a) a fi îndemânatic, priceput; b) a purta noroc cuiva; (la jocul de cărți) a da cărți bune celor cu care joacă. A-și face mână bună la (sau pe lângă) cineva = a obține favoarea cuiva, a se pune bine cu cineva. A lua cu o mână și a da cu alta (sau cu zece) = a cheltui mult, a fi risipitor. A fi mână largă = a fi darnic, generos. (Fam.) A fi mână spartă = a fi risipitor. A avea (sau a fi) mână strânsă = a fi econom; a fi zgârcit, meschin. A-i da cuiva mâna (să facă ceva) = a-și putea permite (să facă ceva); a-i permite situația, împrejurările (să facă ceva). Una la mână, se spune pentru a marca primul element al unei enumerări. A fi mâna dreaptă a cuiva = a fi omul de încredere al cuiva. A cere mâna cuiva = a cere în căsătorie. Sărut mâna (sau mâinile), formulă de salut adresată femeilor, preoților, persoanelor mai în vârstă etc. Cu mâna lui (sau mea, ta etc.) sau cu mâinile lor (ori noastre, voastre etc.) = direct, personal, fără intervenția nimănui. A scoate castanele (sau cărbunii) din foc cu mâna altuia = a se folosi de cineva pentru rezolvarea unei probleme dificile, a unei acțiuni periculoase ori riscante. Cu amândouă mâinile = cu bunăvoință, foarte bucuros, din toată inima. (Fam.) A avea (sau a fi cu) mână lungă = a fi hoț, pungaș. (A fi om) cu dare de mână = (a fi om) înstărit, bogat. (Pop.) A da din mâini (și din picioare) = a face eforturi pentru obținerea unui lucru, a se strădui, a-și da osteneala. A avea mâna curată (sau mâinile curate) = a fi cinstit. A primi (sau a lua) în mână = a primi o sumă netă. A duce de mână (pe cineva) = a călăuzi, a conduce (pe cineva); a sprijini, a proteja (pe cineva neajutorat, nepriceput). De la mână până la gură = foarte repede, în timp foarte scurt. Cu mâinile la piept sau cu căciula în mână = într-o atitudine umilă; supus, smerit. Cu mâna pe inimă (sau pe cuget) = cu conștiința curată, cu convingerea că e adevărat. A ajunge pe mâini bune = a ajunge în grija, în posesiunea cuiva competent. A-și lua mâinile de pe cineva = a înceta de a mai proteja, de a mai ajuta pe cineva. Din mână în mână = de la unul la altul, de la om la om. A da mâna cu moartea = a trece printr-o mare primejdie; a fi foarte bolnav. A da pe mâna justiției = a deferi justiției; a înainta un infractor organelor judiciare. A fi (sau a cădea, a încăpea etc.) la (sau pe) mâna cuiva = a fi (sau a cădea, a încăpea) sub puterea, sub autoritatea cuiva, la discreția cuiva. A avea pe cineva sub mână = a avea pe cineva sub control, în subordine. (A fi) mână de fier sau mână forte = (a fi) om energic, autoritar. Politică de mână forte = politică dictatorială, tiranică, abuzivă. ◊ Compus: mâna-Maicii-Domnului = mică plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina higroscopică și foarte ramificată, cu flori albe și cu fructele mici (Anastatica hierochuntica). ♦ Persoană, individ (conceput ca autor al unei acțiuni). ◊ Mână de lucru = forță de muncă. Mână moartă = (la unele jocuri de cărți) jucător fictiv căruia i se distribuie cărți, în cont. 2. Cantitate mică din ceva, atât cât încape în palmă. ◊ (Ca epitet, precedând termenul calificat, de care se leagă prin prep. „de”, indică proporții foarte mici) O mână de om. (Urmat de un substantiv la pl., indică un număr redus, un grup restrâns de elemente de același fel) O mână de oameni. 3. (În legătură cu numerale ordinale sau, rar, cardinale) Categorie, treaptă, rang, clasă; calitate. ◊ Loc. adj. (Pop.) De toată mâna = de toate felurile, de toate categoriile. II. Numele unor unelte sau obiecte (de gospodărie) sau ale unor părți ale lor, care se aseamănă, ca formă și ca utilizare, cu mâna (I 1) sau care se apucă, se manevrează cu mâna. ◊ Mână curentă = balustradă. – Lat. manus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânărie
MÂNĂRÍE, mânăríi, s. f. (Arg., vulg.) Escrocherie, hoție, matrapazlâc. (din mână)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mânăstioară
MÂNĂSTIOÁRĂ s. f. v. mănăstioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânăstire
MÂNĂSTÍRE s. f. v. mănăstire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânăstiresc
MÂNĂSTIRÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mănăstiresc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânăştergură
MÂNĂȘTÉRGURĂ, mânășterguri, s. f. (Reg.) Ștergar, prosop; șervet. – Mână + șterge + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânăștergură
MÂNĂȘTÉRGURĂ, mânășterguri, s. f. (Reg.) Ștergar, prosop; șervet. – Mână + șterge + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânătarcă
MÂNĂTÁRCĂ, mânătărci, s. f. Ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă, foarte bombată, de culoare brună-gălbuie și cu piciorul solid, de obicei umflat la bază; hrib, burete (Boletus edulis). – Din bg. manatarka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânătură
MÂNĂTÚRĂ, mânături, s. f. (În credințele populare) Farmec, vrajă; p. ext. boală provocată de un farmec, de o vrajă care i s-a făcut cuiva. [Var.: mâitúră s. f.] – Mână + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânca
MÂNCÁ, mănấnc, vb. I. Tranz. 1. A mesteca un aliment în gură și a-l înghiți; a folosi în alimentație, a consuma. ◊ Expr. A (nu) avea ce mânca = a (nu) avea din ce trăi. A mânca pâinea cuiva = a fi în slujba cuiva; a se folosi de binefacerile cuiva; a fi întreținut de cineva. A (nu mai) mânca (pâine și sare) dintr-un talger (sau dintr-un blid) cu cineva = a (nu mai) conviețui cu cineva; a (nu) se (mai) afla în raporturi intime sau prietenești cu cineva. A-și mânca de sub unghie (sau unghii) = a fi foarte zgârcit. A mânca rahat = a minți; a bârfi, a cleveti. A-i mânca (cuiva) rațele (sau câinii) din traistă (sau din buzunar) = a) a fi mic de statură; b) a fi bleg, prost. (Parcă) a mâncat laur, se spune despre cineva care (parcă) și-a pierdut mințile. A-i mânca cuiva colacii (sau coliva) = a vedea mort pe cineva. (Refl. pas.) A crede că tot ce zboară se mănâncă = a fi naiv, credul; a-și face iluzii. (Pop.) Mănâncă-l fript sau mănânc-o friptă, se spune pentru a exprima disprețul față de cineva sau de ceva, precum și renunțarea la un anumit lucru. A mânca foc pentru cineva = a face orice pentru a fi de folos cuiva. A mânca foc (sau jăratic) = (despre cai) a fi foarte iute. A mânca (cuiva sau a-și mânca cu cineva sau cu ceva) viața (sau zilele, tinerețile etc.) = a(-și) irosi, a(-și) distruge viața, tinerețea etc. A-i mânca sufletul (cuiva) = a supăra, a necăji, a chinui (pe cineva) peste măsură. A mânca (cuiva) capul = a distruge, a nimici. A-și mânca credința (sau omenia, lefteria) = a-și pierde prestigiul, cinstea, creditul. A mânca (pe cineva) din ochi = a privi (pe cineva) cu mare plăcere sau cu mare dragoste; a privi (pe cineva) foarte insistent și drăgăstos. Să-l (sau s-o) mănânci din ochi (nu alta), se spune despre o persoană frumoasă, atrăgătoare, iubită. A mânca (ceva) cu ochii = a se uita cu mare poftă (la ceva). (Pop.) Mânca-ți-aș ochii sau mânca-te-aș, se spune pentru a-și exprima afecțiunea față de persoana căreia i se adresează (căutând să-i câștige bunăvoința). A mânca bătaie (sau trânteală, chelfăneală etc.) = a fi bătut de cineva; p. ext. a fi învins (într-o luptă, într-o competiție, la un joc de societate etc.). A mânca (o) săpuneală (sau papară) = a fi (aspru) certat. A fugi (sau a alerga) mâncând pământul sau a mânca pământul fugind (sau alergând) = a fugi foarte repede, în graba mare. ♦ Intranz. A se hrăni, a se alimenta. ♦ Fig. (Fam.) A trăi din... ♦ Fig. A lua, a-și însuși (pe nedrept) un bun material; a cheltui, a risipi. ♦ Fig. (Pop.) A exploata, a spolia, a jecmăni pe cineva. ♦ Fig. (Pop.) A suferi, a pătimi, a îndura, a înghiți. ♦ Fig. (Fam.) A omite, litere, cuvinte, sunete în vorbire sau în scris. 2. (Despre animale și despre păsări sălbatice) A rupe prada în bucăți, a sfâșia (și a devora). ◊ Expr. A mânca carne de om = (despre oameni) a fi rău, crud, agresiv. ♦ (Despre viermi, molii, agenți fizici sau chimici) A roade, a distruge. ♦ (Despre boli) A distruge (treptat), a măcina, a mina. 3. (Despre insecte) A pișca, a ciupi. 4. (Precedat de un pron. pers. la acuz.; despre corp sau despre părți ale corpului) A produce o senzație de mâncărime. ◊ Expr. (Glumeț) A-l mânca (pe cineva) spinarea (sau pielea) = a se comporta ca și cum ar vrea să fie bătut. A-l mânca (pe cineva) palma (sau palmele) = a fi dornic, a avea chef să bată pe cineva. (În superstiții) A-l mânca (pe cineva) palma dreaptă = a avea o senzație de mâncărime în palma dreaptă, semn că va trebui să dea o sumă de bani. (În superstiții) A-l mânca (pe cineva) palma stângă = a avea o senzație de mâncărime în palma stângă, semn că va primi o sumă de bani. A-l mânca (pe cineva) tălpile = a nu avea astâmpăr să stea într-un loc, a fi nerăbdător să plece. Te mănâncă cojocul = nu te astâmperi, nu te potolești, vrei să te bat; cauți bătaie. (Pop.) A-l mânca (pe cineva) să... = a simți impulsul, îndemnul irezistibil să... a fi tentat să... 5. A roade cu dinții un lucru necomestibil, a-și înfige dinții într-un lucru necomestibil. 6. Fig. A face să dispară; a consuma, a nimici, a distruge. 7. Fig. (Despre nenorociri, stări sufletești etc.) A face pe cineva să sufere; a consuma, a chinui. 8. Fig. A face cuiva rău (pe ascuns); a submina. ♦ Refl. recipr. A se certa, a se dușmăni, a se săpa, a-și face rău unul altuia. – Lat. manducare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncare
MÂNCÁRE, (1) mâncări, (3) mâncăruri s. f. 1. Acțiunea de a mânca și rezultatul ei. ◊ Poftă de mâncare = apetit. De mâncare sau de-ale mâncării = hrană, alimente. ◊ Loc. adj. De mâncare = comestibil. 2. (Abstract) Prânz; cină, masă. 3. (Concr.) Ceea ce se mănâncă; hrană, aliment. ◊ Expr. A strica mâncarea degeaba = a trăi degeaba, fără a fi de vreun folos, a nu fi bun de nimic. A o duce într-o mâncare și într-o băutură = a petrece, a chefui întruna. ♦ Fel de bucate. ◊ Expr. Asta-i altă mâncare (de pește) = asta e cu totul altceva. A fi tot o mâncare de pește = a fi același lucru, a fi totuna. ♦ Fig. (Fam. și depr.) Soi, fel. – V. mânca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncat
MÂNCÁT^2, -Ă, mâncați, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care s-a hrănit; sătul. 2. Ros, măcinat, distrus. ♦ Spec. (Pop.; despre dinți, măsele) Cariat, stricat. – V. mânca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncat
MÂNCÁT^1 s. n. Faptul de a mânca. ◊ Expr. A se pune pe mâncat și pe băut = a mânca mult, a mânca bine. A ține (pe cineva) pe mâncat și pe băut = a întreține (pe cineva). – V. mânca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncăcios
MÂNCĂCIÓS, -OÁSĂ, mâncăcioși, -oase, adj., s. m. și f. (Ființă) care mănâncă mult (și des), care are mare poftă de mâncare; (om) mâncău. – Mânca + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncărică
MÂNCĂRÍCĂ, mâncărele, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui mâncare (3). 2. (Reg.) Tocană. – Mâncare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncărici
MÂNCĂRÍCI s. n. (Fam.) Mâncărime. ◊ Expr. A avea mâncărici = a nu avea astâmpăr, a nu putea sta liniștit. A avea mâncărici la limbă = a fi foarte vorbăreț. – Mâncare + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncărime
MÂNCĂRÍME, mâncărimi, s. f. Senzație (neplăcută) provocată de anumite boli ale pielii, de o iritație trecătoare, de înțepătura unor insecte etc. și însoțită de nevoia de a se scărpina; mâncărici. ◊ Expr. A avea mâncărime de (sau la) limbă = a simți mereu nevoia de a vorbi; a fi foarte vorbăreț, palavragiu, limbut; a nu putea păstra un secret. – Mâncare + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncător
MÂNCĂTÓR, -OÁRE, mâncători, -oare, s. m. și f., adj. (Ființă) care mănâncă; consumator. ◊ (Înv. și pop.) Mâncător de oameni = canibal, antropofag. – Mânca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncătorie
MÂNCĂTORÍE, mâncătorii, s. f. (Fam.) 1. Hoție, fraudă, delapidare. 2. Intrigă, bârfeală. – Mâncător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncătură
MÂNCĂTÚRĂ, mâncături, s. f. 1. Eroziune a solului (mai ales sub acțiunea apei). 2. (Reg.) Urmă lăsată de anumite boli care degradează țesuturile organismului. – Mânca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâncău
MÂNCẮU, mâncăi, s. m. (Fam.) Om care mănâncă foarte mult sau care este lacom la mâncare; om mâncăcios. – Mânca + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândălac
MÂNDĂLÁC, mândălaci, s. m. (Bot.) Alunea. ◊ Expr. A căuta (cuiva) păcate în mândălaci = a găsi cuiva o vină cu orice preț, a căuta (cuiva) nod în papură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândreţe
MÂNDRÉȚE, (2) mândreți, s. f. 1. Frumusețe, splendoare. 2. (Concr.) Ființă, lucru cu aspect deosebit de frumos, de atrăgător. – Mândru + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrețe
MÂNDRÉȚE, (2) mândreți, s. f. 1. Frumusețe, splendoare. 2. (Concr.) Ființă, lucru cu aspect deosebit de frumos, de atrăgător. – Mândru + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândri
MÂNDRÍ, mândresc, vb. IV. Refl. 1. A fi mândru (I 1), a se lăuda, a se făli (cu ceva sau cu cineva). 2. (Înv. și pop.) A se îngâmfa, a se fuduli. – Din mândru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrie
MÂNDRÍE, mândrii, s. f. 1. Sentiment de mulțumire, de satisfacție, de plăcere, de bucurie; ceea ce produce mulțumire, satisfacție, plăcere, bucurie; sentiment de demnitate, de încredere în calitățile proprii. ♦ Ceea ce constituie prilej de laudă, de fală, de mulțumire. 2. Sentiment de încredere exagerată în calitățile proprii; orgoliu, trufie, îngâmfare. – Mândru + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrire
MÂNDRÍRE s. f. (Rar) Faptul de a se mândri; satisfacție, fală; fudulie, îngâmfare. – V. mândri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrişor
MÂNDRIȘÓR, -OÁRĂ, mândrișori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Mândruț. – Mândru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrișor
MÂNDRIȘÓR, -OÁRĂ, mândrișori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Mândruț. – Mândru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândru
MẤNDRU, -Ă, mândri, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. (Adesea urmat de determinări introduse prin prep. „de”). Mulțumit, satisfăcut, încântat; care are un sentiment de demnitate, de încredere în calitățile proprii; demn. 2. Care are încredere exagerată în calitățile proprii; orgolios, îngâmfat, trufaș. 3. (Pop.) Frumos, falnic, măreț. II. 1. S. m. și f. (Pop.) Persoană pentru care cineva de sex opus simte o afecțiune deosebită; drag, iubit. 2. S. f. pl. art. Iele. – Din sl. mondrŭ „înțelept”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândruleană
MÂNDRULEÁNĂ, mândrulene, s. f. (Pop.) Mândruță. – Mândră + suf. -uleană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândrulică
MÂNDRULÍCĂ, mândrulici, s. f. (Pop.) Mândruță. – Mândră + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândruliţă
MÂNDRULÍȚĂ, mândrulițe, s. f. (Pop.) Mândruță. – Mândruță + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândruliță
MÂNDRULÍȚĂ, mândrulițe, s. f. (Pop.) Mândruță. – Mândruță + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândruţ
MÂNDRÚȚ, -Ă, mândruți, -țe, adj., s. m. și f. (Pop.) Diminutiv al lui mândru; (în special) persoană dragă cuiva de sex opus. – Mândru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mândruț
MÂNDRÚȚ, -Ă, mândruți, -țe, adj., s. m. și f. (Pop.) Diminutiv al lui mândru; (în special) persoană dragă cuiva de sex opus. – Mândru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânea
MÂNEÁ, mấi, vb. II. Intranz. (Pop.) A petrece undeva noaptea, a rămâne, a poposi, a dormi undeva peste noapte. ♦ (Reg.) A poposi o vreme undeva; a se așeza, a sta. ◊ Expr. (Parcă) i-au mas șoarecii în pântece (sau în burtă), se spune despre un om care este mereu flămând, căruia îi este mereu foame, care mănâncă mult, cu lăcomie. [Prez. ind. și: mấn; part. mas] – Lat. manere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâneca
MÂNECÁ, mấnec, vb. I. Refl. și intranz. (Pop.) A se scula dis-de-dimineață; a pleca dis-de-dimineață; p. gener. a porni, a pleca. – Lat. manicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecar
MÂNECÁR, mânecare, s. n. 1. Haină țărănească scurtă, de stofă, de blană sau de pânză, cu sau fără mâneci. 2. Perniță sau scândură îmbrăcată în pânză, pe care se calcă mânecile unei haine. – Mânecă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecare
MÂNECÁRE, mânecări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) mâneca și rezultatul ei. – V. mâneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecat
MÂNECÁT s. n. (Pop.) Faptul de a (se) mâneca. ♦ Zorii zilei. ◊ Loc. adv. De (sau la, pe, în etc.) mânecate = foarte de dimineață, dis-de-dimineață. – V. mâneca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecă
MẤNECĂ, mâneci, s. f. 1. Parte a îmbrăcămintei care acoperă brațul (în întregime sau în parte). ◊ Expr. A trage (pe cineva) de mânecă = a) a insista, a stărui (pe lângă cineva) pentru a obține ceva; b) a atrage atenția (cuiva) că minte sau exagerează. A (nu) se lăsa tras de mânecă = a (nu) se lăsa prea mult rugat. A o băga pe mânecă = a se speria (de consecințele unei fapte săvârșite); a o sfecli. A scoate din mânecă = a inventa la repezeală o explicație, o soluție etc. 2. (Tehn.) Nume dat unor dispozitive în formă de mânecă (1). 3. (Înv.) Flanc, aripă a unei armate. [Var.: (reg.) mấnică s. f.] – Lat. manica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecuţă
MÂNECÚȚĂ, mânecuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui mânecă (1). 2. (La pl.) Manșete (detașabile) încheiate cu un șnur trecut printr-un șir de inele, care fac parte din costumul liturgic al arhimandriților și se poartă peste mânecile stiharului. [Var.: (reg.) mânicúță s. f.] – Mânecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânecuță
MÂNECÚȚĂ, mânecuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui mânecă (1). 2. (La pl.) Manșete (detașabile) încheiate cu un șnur trecut printr-un șir de inele, care fac parte din costumul liturgic al arhimandriților și se poartă peste mânecile stiharului. [Var.: (reg.) mânicúță s. f.] – Mânecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâner
MÂNÉR, mânere, s. n. Parte a unui obiect care permite apucarea (și manevrarea) acestuia cu mâna. – Mână + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânezi
MÂNEZÍ adv. (Reg.) Mâine; a doua zi. – Mâ[i]ne + zi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mângâia
MÂNGÂIÁ, mấngâi, vb. I. 1. Tranz. A atinge (pe cineva) ușor (și repetat) cu palma în semn de dragoste; a dezmierda, a alinta. ♦ (Ir.) A lovi, a bate. 2. Tranz. și refl. A căuta să(-și) aline sau a(-și) alina mâhnirea, durerea, suferința etc.; a (se) consola, a (se) încuraja. 3. Tranz. A bucura, a desfăta, a încânta. – Lat. *manganeare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mângâiere
MÂNGÂIÉRE, mângâieri, s. f. Acțiunea de a (se) mângâia și rezultatul ei. – V. mângâia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mângâietor
MÂNGÂIETÓR, -OÁRE, mângâietori, -oare, adj. Care mângâie; dezmierdător; desfătător, încântător; încurajator, consolator; mângâios. [Var.: (înv. și reg.) mângâitór, -oáre adj.] – Mângâia + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mângâios
MÂNGÂIÓS, -OÁSĂ, mângâioși, -oase, adj. (Rar) Mângâietor. – Mângâia + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mângâitor
MÂNGÂITÓR, -OÁRE adj. v. mângâietor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânia
MÂNIÁ, mấnii, vb. I. Refl. A se lăsa ori a fi cuprins de mânie (1), a se supăra foarte tare, a-și ieși din fire, a se înfuria. ◊ Tranz. Cele auzite l-au mâniat. [Pr.: -ni-a-] – Din mânie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâniat
MÂNIÁT, -Ă, mâniați, -te, adj. Înfuriat, iritat, foarte supărat. [Pr.: -ni-at] – V. mânia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânică
MẤNICĂ s. f. v. mânecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânicuţă
MÂNICÚȚĂ s. f. v. mânecuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânicuță
MÂNICÚȚĂ s. f. v. mânecuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânie
MÂNÍE, mânii, s. f. 1. Izbucnire de iritare violentă, dar trecătoare, împotriva cuiva sau a ceva; furie, supărare mare. ◊ Loc. adj. Iute (sau grabnic, rău) la mânie = care se înfurie ușor; irascibil. ♦ Necaz, ciudă. 2. (Pop.; adesea determinat prin „lui Dumnezeu”, „cerului”, „pământului”) Prăpăd, urgie, grozăvie, nenorocire, calamitate. – Lat. mania.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânios
MÂNIÓS, -OÁSĂ, mânioși, -oase, adj. Plin de mânie (1); furios; foarte supărat; care exprimă sau trădează mânie. [Pr.: -ni-os] – Mânie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânjeală
MÂNJEÁLĂ, mânjeli, s. f. 1. Faptul de a (se) mânji. 2. Murdărie. 3. (Reg.) Amestec de lut și de balegă, cu care se ung casele țărănești de lemn înainte de a se tencui și vărui. 4. Pastă făcută din sămânță de in sau din tărâțe, cu care se unge urzeala de cânepă ca să nu se rupă firele la țesut. – Mânji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânji
MÂNJÍ, mânjesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) murdări, a (se) păta. ♦ Tranz. A mâzgăli. ♦ Refl. Fig. A-și păta onoarea, cinstea. 2. A (se) acoperi cu un strat de..., a (se) unge cu ceva. – Din sl. mazati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânjire
MÂNJÍRE, mânjiri, s. f. Acțiunea de a (se) mânji și rezultatul ei. – V. mânji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânjit
MÂNJÍT, -Ă, mânjiți, -te, adj. Murdar, pătat; mâzgălit. – V. mânjit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânjitură
MÂNJITÚRĂ, mânjituri, s. f. (Rar) Murdărie, pată. – Mânji + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântui
MÂNTUÍ, (1, 4) mấntui, (2, 3) mântuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. (Pop.) A (se) salva (dintr-o primejdie, din robie, de la moarte etc.). 2. (Pop.) A (se) vindeca (de o boală). 3. (În religia creștină) A (se) curăța de păcate; a (se) izbăvi, a (se) salva. 4. (Pop.) A (se) termina, a (se) isprăvi, a (se) a sfârși. ◊ Expr. (Refl.) A se mântui cu... = a muri. [Prez. ind. și: (2, 3) mấntui] – Din magh. menteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuială
MÂNTUIÁLĂ, mântuieli, s. f. (În loc. adj. și adv.) De mântuială = superficial, grăbit, prost. [Pr.: -tu-ia-] – Mântui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuinţă
MÂNTUÍNȚĂ, mântuințe, s. f. (Înv.) Mântuire. [Pr.: -tu-in-] – Mântui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuință
MÂNTUÍNȚĂ, mântuințe, s. f. (Înv.) Mântuire. [Pr.: -tu-in-] – Mântui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuire
MÂNTUÍRE, mântuiri, s. f. Acțiunea de a (se) mântui și rezultatul ei; mântuință. [Pr.: -tu-i-] – V. mântui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuit
MÂNTUÍT, -Ă, mântuiți, -te, adj. 1. (Pop.) Scăpat, salvat; dezrobit. 2. (În religia creștină) Izbăvit de păcate. – V. mântui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuitor
MÂNTUITÓR, -OÁRE, mântuitori, -oare, adj. 1. (Adesea substantivat) Care mântuie (1), salvează. 2. (Rar) Care mântuiește (2), care vindecă; tămăduitor. 3. (În religia creștină) Care mântuiește (3), izbăvește (de păcate); izbăvitor. 4. N. pr. m. art. Denumire sub care este cunoscut Isus Hristos. [Pr.: -tu-i-] – Mântui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuş
MÂNTÚȘ, mântuși, s. m. (Iht.; reg.) Mihalț. – Din ucr. mentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mântuș
MÂNTÚȘ, mântuși, s. m. (Iht.; reg.) Mihalț. – Din ucr. mentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânui
MÂNUÍ, mânuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A folosi un instrument, o unealtă, o armă cu ajutorul mâinilor. ♦ P. gener. A folosi, a aplica. 2. A lua sau a duce cu mâna; a manipula. 3. A administra, a manipula bani, fonduri. – Mână + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuire
MÂNUÍRE, mânuiri, s. f. Acțiunea de a mânui și rezultatul ei. [Pr.: -nu-i-] – V. mânui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuitor
MÂNUITÓR, -OÁRE, mânuitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care mânuiește ceva, care are profesiunea de a mânui ceva. ◊ Mânuitor de bani (publici) = persoană care primește, păstrează și eliberează bani în cadrul unei gestiuni (publice). 2. Mașinist (2). [Pr.: -nu-i-] – Mânui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuriţă
MÂNURÍȚĂ, mânurițe, s. f. (Reg.) Mânuță. – Mânuri (pl. lui mână) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuriță
MÂNURÍȚĂ, mânurițe, s. f. (Reg.) Mânuță. – Mânuri (pl. lui mână) + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuşar
MÂNUȘÁR s. m. v. mănușar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânușar
MÂNUȘÁR s. m. v. mănușar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuşă
MÂNÚȘĂ s. f. v. mănușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânușă
MÂNÚȘĂ s. f. v. mănușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuşiţă
MÂNUȘÍȚĂ, mânușițe, s. f. Mânuță. – Mână + suf. -ușiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânușiță
MÂNUȘÍȚĂ, mânușițe, s. f. Mânuță. – Mână + suf. -ușiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuţă
MÂNÚȚĂ, mânuțe, s. f. Diminutiv al lui mână; mânușiță, mânuriță. – Mână + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânuță
MÂNÚȚĂ, mânuțe, s. f. Diminutiv al lui mână; mânușiță, mânuriță. – Mână + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânz
MÂNZ, mânji, s. m. 1. Puiul (de sex masculin al) iepei. ◊ Expr. A umbla ca mânzul după iapă sau a merge (ori a se ține) mânz (după cineva) = a se ține pretutindeni după cineva, a nu se dezlipi (de cineva), a se ține scai (de cineva). ♦ (Reg.) Puiul măgăriței. 2. (Fam.) Epitet dat unui copil sau unui tânăr (zburdalnic, plin de vioiciune). – Cf. alb. mës.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzare
MÂNZÁRE, mânzări, s. f. (Pop.) Oaie de lapte; oaie care a fătat și are lapte. – Cf. alb. mëzore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzat
MÂNZÁT, -Ă, mânzați, -te, s. m. și f. (Pop. la f.) Vițel înțărcat, a cărui limită de vârstă variază, după regiuni, între câteva luni și doi ani. – Cf. alb. mëzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânză
MẤNZĂ, mânze, s. f. Puiul de sex feminin al iepei. – Din mânz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzărar
MÂNZĂRÁR, (1) mânzărari, s. m., (2) mânzărare, s. n. 1. S. m. (Pop.) Cioban care păzește mânzările. 2. S. n. (Reg.) Loc sau despărțitură din strungă unde stau mânzările. – Mânzare + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzeşte
MÂNZÉȘTE adv. (În expr.) A râde (sau a zâmbi) mânzește = a râde (sau a zâmbi) forțat, nenatural. – Mânz + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzește
MÂNZÉȘTE adv. (În expr.) A râde (sau a zâmbi) mânzește = a râde (sau a zâmbi) forțat, nenatural. – Mânz + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzişor
MÂNZIȘÓR, -OÁRĂ, mânzișori, -oare, s. m. și f. Diminutiv al lui mânz; mânzuleț, mânzac. – Mânz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzișor
MÂNZIȘÓR, -OÁRĂ, mânzișori, -oare, s. m. și f. Diminutiv al lui mânz; mânzuleț, mânzac. – Mânz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzoc
MÂNZÓC, mânzoci, s. m. (Pop.) Mânz (1) de doi sau de trei ani. – Mânz + suf. -oc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzuc
MÂNZÚC, mânzuci, s. m. (Reg.) Mânzișor. – Mânz + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzuleţ
MÂNZULÉȚ, mânzuleți, s. m. (Reg.) Mânzișor. – Mânz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mânzuleț
MÂNZULÉȚ, mânzuleți, s. m. (Reg.) Mânzișor. – Mânz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâr
MÂR interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită mârâitul câinelui. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâi
MÂRÂÍ, mấrâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre câini; la pers. 3) A scoate sunete guturale, aspre, hârâite, care de obicei arată iritarea, nemulțumirea. 2. Fig. (Despre oameni; peior.) A vorbi neclar, printre dinți, manifestând nemulțumire, enervare. ♦ Tranz. A spune ceva în silă, pe un ton posac, nemulțumit. – Mâr + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâială
MÂRÂIÁLĂ, mârâieli, s. f. Mârâit. [Pr.: -râ-ia-] – Mârâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâire
MÂRÂÍRE, mârâiri, s. f. Acțiunea de a mârâi și rezultatul ei. [Pr.: -râ-i-] – V. mârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâit
MÂRÂÍT s. n. Faptul de a mârâi; spec. sunet specific scos de câinii ațâțați, nemulțumiți; mârâială, mârâitură. – V. mârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâitor
MÂRÂITÓR, -OÁRE, mârâitori, -oare, adj. Care mârâie. [Pr.: -râ-i-] – Mârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârâitură
MÂRÂITÚRĂ, mârâituri, s. f. Mârâit. [Pr.: -râ-i-] – Mârâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârc
MÂRC interj. (Rar; în expr.) A nu zice nici mârc = a nu zice nimic, a tăcea din gură. – Contaminare între mâr și mâlc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârced
MẤRCED, -Ă, mârcezi, -de, adj. (Reg.) 1. (Despre plante) Veșted, ofilit. ♦ (Despre lemne) Umed și putred. 2. Fig. (Despre oameni) Slab, uscățiv; bolnăvicios, sleit de puteri, vlăguit. – Lat. marcidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlan
MÂRLÁN, mârlani, s. m. (Fam.) Om prost-crescut, grosolan, necioplit; bădăran, țopârlan. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlănesc
MÂRLĂNÉSC, -EÁSCĂ, mârlănești, adj. (Fam.) De mârlan; mitocănesc. – Mârlan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlănesc
MÂRLĂNÉSC, -EÁSCĂ, mârlănești, adj. (Fam.) De mârlan; mitocănesc. – Mârlan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlăneşte
MÂRLĂNÉȘTE adv. (Fam.) Ca mârlanii, în felul mârlanilor. – Mârlan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlănește
MÂRLĂNÉȘTE adv. (Fam.) Ca mârlanii, în felul mârlanilor. – Mârlan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlănie
MÂRLĂNÍE, mârlănii, s. f. (Fam.) Atitudine, comportare, afirmație etc. de mârlan. – Mârlan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârli
MÂRLÍ, pers. 3 mârlește, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Pop.; despre berbeci și oi) A (se) împreuna. – Din sb. mrljati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlire
MÂRLÍRE, mârliri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) mârli și rezultatul ei; mârlit. – V. mârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârlit
MÂRLÍT s. n. (Pop.) Mârlire. – V. mârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârşav
MẤRȘAV, -Ă, mârșavi, -e, adj. Lipsit de scrupule, josnic, infam, ticălos. ♦ (Reg.) Scârbos, dezgustător. [Acc. și: mârșáv] – Din sl. mrŭšavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârșav
MẤRȘAV, -Ă, mârșavi, -e, adj. Lipsit de scrupule, josnic, infam, ticălos. ♦ (Reg.) Scârbos, dezgustător. [Acc. și: mârșáv] – Din sl. mrŭšavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârşăvi
MÂRȘĂVÍ, mârșăvesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pângări, a spurca. – Din mârșav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârșăvi
MÂRȘĂVÍ, mârșăvesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pângări, a spurca. – Din mârșav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârşăvie
MÂRȘĂVÍE, mârșăvii, s. f. Atitudine sau faptă mârșavă; josnicie, mișelie, infamie, ticăloșie. – Mârșav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârșăvie
MÂRȘĂVÍE, mârșăvii, s. f. Atitudine sau faptă mârșavă; josnicie, mișelie, infamie, ticăloșie. – Mârșav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârşăvire
MÂRȘĂVÍRE, mârșăviri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a mârșăvi și rezultatul ei. – V. mârșăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârșăvire
MÂRȘĂVÍRE, mârșăviri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a mârșăvi și rezultatul ei. – V. mârșăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârtan
MÂRTÁN, mârtani, s. m. (Reg.) Motan, cotoi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârţoagă
MÂRȚOÁGĂ, mârțoage, s. f. Cal slab, rău îngrijit; gloabă. – Cf. mărțână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârțoagă
MÂRȚOÁGĂ, mârțoage, s. f. Cal slab, rău îngrijit; gloabă. – Cf. mărțână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mârzac
MÂRZÁC, mârzaci, s. m. (În Evul Mediu) Nobil tătar care de obicei conducea o ceată ostășească. – Din tăt. mïrza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâsgălire
MÂSGĂLÍRE s. f. v. mîsgăli. [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mâsgălit
MÂSGĂLÍT adj. v. mîsgăli. [DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mâşâi
MÂȘÂÍ, pers. 3 mấșâie, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre animale) A mirosi, a adulmeca. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâșâi
MÂȘÂÍ, pers. 3 mấșâie, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre animale) A mirosi, a adulmeca. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâşcâire
MÂȘCÂÍRE, mâșcâiri, s. f. v. MÂȘCÂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mâșcâire
MÂȘCÂÍRE, mâșcâiri, s. f. v. MÂȘCÂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mâtcă
MẤTCĂ, mâtci, s. f. (Reg.) Băț cu care se bate laptele pentru a alege untul; bătător, brighidău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâtcălău
MÂTCĂLẮU s. m. v. mătcălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţ
MÂȚ, mâți, s. m. 1. (Pop.) Cotoi, motan, pisoi; p. restr. puiul (de sex masculin al) pisicii. 2. Mâțișor (2). – Din mâță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâț
MÂȚ, mâți, s. m. 1. (Pop.) Cotoi, motan, pisoi; p. restr. puiul (de sex masculin al) pisicii. 2. Mâțișor (2). – Din mâță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţan
MÂȚÁN, mâțani, s. m. (Rar) Cotoi, motan. – Mâț + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțan
MÂȚÁN, mâțani, s. m. (Rar) Cotoi, motan. – Mâț + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţă
MẤȚĂ, mâțe, s. f. 1. (Pop.) Pisică; p. restr. puiul (de sex feminin al) pisicii. ◊ Expr. A prinde (pe cineva) cu mâța în sac = a surprinde, a descoperi pe cineva care caută să înșele, să mintă. A umbla cu mâța în sac = a umbla cu înșelăciuni. (A fi) mâță blândă = (a fi) prefăcut, ipocrit, fățarnic. Ca o mâță plouată = a) abătut, descurajat, fără chef; b) rușinat, umilit. A trăi (sau a se înțelege, a se avea etc. cu cineva) ca mâța cu șoarecele (sau cu șoarecii, cu câinele) = a fi în relații foarte proaste cu cineva. (Reg.) A se stupi ca mâțele = a) a fi în relații foarte proaste cu cineva; b) a se certa, a se insulta. A trage mâța de coadă = a fi strâmtorat din punct de vedere material, a o duce greu, a fi sărac, nevoiaș. A se uita ca mâța în calendar = a nu pricepe nimic, a fi cu totul străin de o problemă, de un subiect. (Reg.) A rupe mâța în două = a fi voinic, energic, curajos. 2. (Depr.) Epitet dat unui animal sau unui om slab, prăpădit, jigărit. 3. Nume dat unor obiecte, instrumente, dispozitive etc. cu care se apucă, se prinde, se trage sau se fixează ceva. – Formație onomatopeică. Cf. alb. mica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâță
MẤȚĂ, mâțe, s. f. 1. (Pop.) Pisică; p. restr. puiul (de sex feminin al) pisicii. ◊ Expr. A prinde (pe cineva) cu mâța în sac = a surprinde, a descoperi pe cineva care caută să înșele, să mintă. A umbla cu mâța în sac = a umbla cu înșelăciuni. (A fi) mâță blândă = (a fi) prefăcut, ipocrit, fățarnic. Ca o mâță plouată = a) abătut, descurajat, fără chef; b) rușinat, umilit. A trăi (sau a se înțelege, a se avea etc. cu cineva) ca mâța cu șoarecele (sau cu șoarecii, cu câinele) = a fi în relații foarte proaste cu cineva. (Reg.) A se stupi ca mâțele = a) a fi în relații foarte proaste cu cineva; b) a se certa, a se insulta. A trage mâța de coadă = a fi strâmtorat din punct de vedere material, a o duce greu, a fi sărac, nevoiaș. A se uita ca mâța în calendar = a nu pricepe nimic, a fi cu totul străin de o problemă, de un subiect. (Reg.) A rupe mâța în două = a fi voinic, energic, curajos. 2. (Depr.) Epitet dat unui animal sau unui om slab, prăpădit, jigărit. 3. Nume dat unor obiecte, instrumente, dispozitive etc. cu care se apucă, se prinde, se trage sau se fixează ceva. – Formație onomatopeică. Cf. alb. mica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţesc
MÂȚÉSC, -EÁSCĂ, mâțești, adj. (Pop. și fam.) Care aparține mâțelor (1) sau mâților, privitor la mâțe, specific mâțelor. – Mâță + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțesc
MÂȚÉSC, -EÁSCĂ, mâțești, adj. (Pop. și fam.) Care aparține mâțelor (1) sau mâților, privitor la mâțe, specific mâțelor. – Mâță + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţişor
MÂȚIȘÓR, mâțișori, s. m. 1. (Pop.) Diminutiv al lui mâț; mâț mic; pui (de sex masculin) al mâței; mâțuc. 2. (Bot.) Ament (la salcie, stejar, alun etc.); mâț. [Pl. și: (2, n.) mâțișoare] – Mâț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțișor
MÂȚIȘÓR, mâțișori, s. m. 1. (Pop.) Diminutiv al lui mâț; mâț mic; pui (de sex masculin) al mâței; mâțuc. 2. (Bot.) Ament (la salcie, stejar, alun etc.); mâț. [Pl. și: (2, n.) mâțișoare] – Mâț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţoi
MÂȚÓI, mâțoi, s. m. (Rar) Mâț (mare). – Mâț + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțoi
MÂȚÓI, mâțoi, s. m. (Rar) Mâț (mare). – Mâț + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţuc
MÂȚÚC, mâțuci, s. m. (Rar) Mâțișor (1). – Mâț + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțuc
MÂȚÚC, mâțuci, s. m. (Rar) Mâțișor (1). – Mâț + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâţucă
MÂȚÚCĂ, mâțuci, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mâță. – Mâț + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâțucă
MÂȚÚCĂ, mâțuci, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mâță. – Mâț + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgă
MẤZGĂ s. f. 1. Noroi moale, lipicios și alunecos. 2. Pojghiță moale, cleioasă ori unsuroasă care se formează pe suprafața unor alimente sau pe pereții vaselor în care au stat anumite alimente. 3. Strat de alge, de mușchi etc. care acoperă pietrele, rocile expuse la umezeală. 4. (Pop.) Sevă; spec. seva arborilor (aflată sub coajă). – Din sl. mĕzga, bg. măzga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgăleală
MÂZGĂLEÁLĂ, mâzgăleli, s. f. Mâzgălitură. [Var.: zmângăleálă s. f.] – Mâzgăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgăli
MÂZGĂLÍ, mâzgălesc, vb. IV. Tranz. 1. A scrie urât și murdar; a desena sau a picta neglijent, mânjind hârtia sau pânza. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea glumeț) A scrie, a compune ceva (fără pricepere, fără talent). 2. A murdări, a păta, a mânji. [Var.: zmângălí vb. IV] – Mâzgă + suf. -ăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgălire
MÂZGĂLÍRE, mâzgăliri, s. f. Acțiunea de a mâzgăli și rezultatul ei. [Var.: zmângălíre s. f.] – V. mâzgăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgălit
MÂZGĂLÍT, -Ă, mâzgăliți, -te, adj. 1. Acoperit cu un scris urât, neglijent. 2. Mânjit, murdărit, pătat. [Var.: zmângălít, -ă adj.] – V. mâzgăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgălitură
MÂZGĂLITÚRĂ, mâzgălituri, s. f. Faptul de a mâzgăli; (concr.) scriere, pictură sau desen executate neîndemânatic și murdar; fig. operă literară sau plastică fără valoare; mâzgăleală. [Var.: zmângălitúră s. f.] – Mâzgăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mâzgos
MÂZGÓS, -OÁSĂ, mâzgoși, -oase, adj. 1. Noroios, cleios; lunecos. 2. (Reg.; despre plante) Plin de sevă. – Mâzgă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mda
MDA adv. Cuvânt care exprimă o afirmație îndoielnică. – Din da^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mde
MDE interj. Cuvânt care exprimă o afirmație, un sentiment, o atitudine de șovăială, de sfială etc. (într-o situație delicată). – Din de^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meaculpa
MEA CULPA loc. s. f. Formulă prin care cineva își recunoaște o greșeală. [Pr.: mé-a cúlpa] – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meandric
MEÁNDRIC, -Ă, meandrici, -ce, adj. (Despre cursul unei ape) Care are sau formează meandre (1). [Pr.: me-an-] – Meandru + suf. -ic. Cf. fr. méandrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meandru
MEÁNDRU, meandre, s. n. 1. Sinuozitate a cursului unei ape curgătoare, mai ales în regiunile de șes. ♦ P. anal. Sinuozitate, cotitură (a unui drum). 2. Motiv ornamental (sculptat sau pictat) format din linii frânte sau curbe, sugerând stilizarea unor valuri de apă. [Pr.: me-an-] – Din fr. méandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meandru
Meandru = Maeander.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meat
MEÁT, meaturi, s. n. 1. (Anat.) Canal îngust și subțire sau orificiul acestuia, aflate în diferite organe. 2. Spațiu, interstițiu între celulele unui țesut vegetal. [Pr.: me-at] – Din fr. méat, lat. meatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanic
MECÁNIC, -Ă, mecanici, -ce, adj., s. m., s. f. II. Adj. 1. Care aparține mecanicii (I), privitor la mecanică, de mecanică. 2. (Și adverbial) Care este pus în mișcare de o mașină sau de un mecanism; care se face cu ajutorul mașinilor sau al mecanismelor; mecanizat. 3. (Și adverbial) Care se realizează fără participarea conștiinței, a voinței; mașinal, automat. ♦ Care aplică o teză, o teorie, o dispoziție etc. fără a ține seama de specificul concret sau individual al situației, fenomenului, cazului respectiv; simplist, schematic, rigid, dogmatic. III. S. m. și f. Specialist în mecanică (I 1, 2). ♦ Persoană care efectuează operații de montaj, de reparare sau de întreținere a utilajelor, mașinilor și aparatelor. ♦ Persoană care supraveghează sau conduce un vehicul sau un motor, cu instalațiile anexe; mașinist. – Din (II) lat. mechanicus, fr. mécanique, (III) lat. mechanicus, germ. Mechaniker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanic
MECÁNIC, -Ă, mecanici, -ce, s. f., s. m., adj. I. S. f. 1. Știință care studiază mișcarea sau echilibrul corpurilor sub acțiunea forțelor exercitate asupra lor; tehnica procedeelor în care intervin aceste fenomene; mecanotehnică. ◊ Mecanică cerească = ramură a astrologiei care studiază mișcarea corpurilor cerești sub acțiunea atracției universale. ♦ (Înv.) Mecanism, mașină. 2. Disciplină tehnică al cărei obiect îl constituie construcția și funcționarea mașinilor, îndeosebi a pieselor și a mecanismelor care servesc la transmiterea mișcării. 3. Tratat, manual de mecanică (I 1, 2). II. Adj. 1. Care aparține mecanicii (I), privitor la mecanică, de mecanică. 2. (Și adverbial) Care este pus în mișcare de o mașină sau de un mecanism; care se face cu ajutorul mașinilor sau al mecanismelor; mecanizat. 3. (Și adverbial) Care se realizează fără participarea conștiinței, a voinței; mașinal, automat. ♦ Care aplică o teză, o teorie, o dispoziție etc. fără a ține seama de specificul concret sau individual al situației, fenomenului, cazului respectiv; simplist, schematic, rigid, dogmatic. III. S. m. și f. Specialist în mecanică (I 1, 2). ♦ Persoană care efectuează operații de montaj, de reparare sau de întreținere a utilajelor, mașinilor și aparatelor. ♦ Persoană care supraveghează sau conduce un vehicul sau un motor, cu instalațiile anexe; mașinist. – Din (I) lat. mechanica, germ. Mechanik, fr. mécanique, (II) lat. mechanicus, fr. mécanique, (III) lat. mechanicus, germ. Mechaniker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanică
MECÁNICĂ, mecanici, s. f. I. 1. Știință care studiază mișcarea sau echilibrul corpurilor sub acțiunea forțelor exercitate asupra lor; tehnica procedeelor în care intervin aceste fenomene; mecanotehnică. ◊ Mecanică cerească = ramură a astrologiei care studiază mișcarea corpurilor cerești sub acțiunea atracției universale. ♦ (Înv.) Mecanism, mașină. 2. Disciplină tehnică al cărei obiect îl constituie construcția și funcționarea mașinilor, îndeosebi a pieselor și a mecanismelor care servesc la transmiterea mișcării. 3. Tratat, manual de mecanică (I 1, 2). – Din lat. mechanica, germ. Mechanik, fr. mécanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecaniceşte
MECANICÉȘTE adv. (Înv.) În mod mecanic, automat; mașinal. – Mecanic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanicește
MECANICÉȘTE adv. (Înv.) În mod mecanic, automat; mașinal. – Mecanic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanicism
MECANICÍSM s. n. (Fil.) Punct de vedere conform căruia toate fenomenele naturale pot fi explicate în termenii interacțiunilor cauzale dintre particulele materiale fără nicio referire la teleologie, după modelul concepțiilor din sec. XVII, dezvoltate de Descartes și Hobbes. – Mecanic + suf. -ism. Cf. it. meccanicismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanicist
MECANICÍST, -Ă, mecaniciști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este în conformitate cu principiile mecanicismului, privitor la mecanicism. 2. S. m. și f. Adept al mecanicismului. – Mecanic[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecaniciza
MECANICIZÁ, pers. 3. mecanicizează, vb. I. Refl. (Rar; despre activități raționale) A deveni mecanic, automat. – Mecanic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanicizare
MECANICIZÁRE, mecanicizări, s. f. Acțiunea de a se mecaniciza și rezultatul ei. – V. mecaniciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanicizat
MECANICIZÁT, -Ă, mecanicizați, -te, adj. Care a devenit mecanic. – V. mecaniciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanism
MECANÍSM, mecanisme, s. n. 1. Sistem tehnic alcătuit din mai multe piese mobile și fixe care sunt angrenate între ele, astfel încât unele elemente mobile, transmițând forțele de la elementul conducător la elementele conduse, pot antrena mișcarea acestora. ♦ Totalitatea elementelor care alcătuiesc un astfel de sistem; mașinărie. 2. Mod de funcționare a unui mecanism (1). 3. Mod în care se desfășoară un fenomen, o reacție etc. 4. P. anal. Sistem, mod de organizare politică, economică, socială etc. – Din fr. mécanisme, germ. Mechanismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecaniza
MECANIZÁ, mecanizez, vb. I. Tranz. A introduce în procesele de producție mașini, mecanisme, aparate etc. pentru executarea unor operații, activități, cu scopul de a înlocui sau a face mai eficientă munca fizică ori intelectuală a omului. – Din fr. mécaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanizare
MECANIZÁRE, mecanizări, s. f. Acțiunea de a mecaniza și rezultatul ei. – V. mecaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanizat
MECANIZÁT, -Ă, mecanizați, -te, adj. Care se face prin intermediul unor mecanisme, dispozitive sau mașini, omul având un rol de conducere și de întreținere. ♦ Care este înzestrat cu mașini, cu mecanisme. – V. mecaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanizator
MECANIZATÓR, mecanizatori, s. m. Tehnician, mecanic pentru mașini agricole. – Din rus. mehanizator (după mecanic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecano-
MECANO- Element de compunere însemnând „mecanic”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. mécano-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanochimic
MECANOCHÍMIC, -Ă, mecanochimici, -ce, adj. (Rar) Care se referă la un procedeu combinat, folosind mijloace mecanice și reacții chimice. [Scris și: mecano-chimic] – Mecano- + chimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanoreceptor
MECANORECEPTÓR, mecanoreceptori, s. m. Organ de simț care recepționează acțiuni mecanice (atingere, presiune, tracțiune). – Mecano- + receptor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanotehnic
MECANOTÉHNIC, -Ă, mecanotehnici, -ce, adj. 2. Care se referă la un produs de mecanică (I 1), privitor la mecanică, de mecanică. – Mecano- + tehnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanotehnic
MECANOTÉHNIC, -Ă, mecanotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Mecanică (I 1). 2. Adj. Care se referă la un produs de mecanică (I 1), privitor la mecanică, de mecanică. – Mecano- + tehnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanotehnică
MECANOTÉHNICĂ s. f. 1. Mecanică (I 1). – Mecano- + tehnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecanoterapie
MECANOTERAPÍE s. f. Denumire generală pentru terapeutica prin masaj, prin gimnastică medicală, prin aparate mecanice, aplicată mai ales în boli articulare sau neuromusculare. – Din fr. mécanothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecatronic
MECATRÓNIC, -Ă, mecatronici, -ce, adj. Care se referă sau se raportează la mecatronică. – Din fr. mecatronique, engl. mechatronic.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mecatronică
MECATRÓNICĂ, mecatronici, s. f. Disciplină tehnică aflată la interferența dintre electronică, mecanică și informatică. – Din fr. mécatronique, engl. mecatronics.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mecăi
MECĂÍ, mécăi, vb. IV. Intranz. (Despre capre, rar despre iepuri; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei. ♦ Fig. (Ir.; despre oameni) A vorbi sau a cânta cu voce tremurată. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecena
MECÉNA, mecena, s. m. Protector al literaturii, al artelor, al științelor; mecenat. – Din fr. mécène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecenat
MECENÁT, (1) mecenați, s. m., (2) mecenate, s. n. (Rar) 1. S. m. Mecena. 2. S. n. Protecție și sprijinire acordate artelor, literaturii și științelor din partea unui mecena. – Din it. mecenate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecet
MECÉT, meceturi, s. n. (Înv. și reg.) Casă de cult pentru religia musulmană; moschee mică. ♦ Cimitir turcesc. – Din bg., rus. mecet. Cf. tc. mesçit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meci
MECI, meciuri, s. n. Întrecere sportivă disputată între două persoane sau între două echipe; întâlnire, partidă, joc. – Din engl., fr. match.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mecibol
MÉCIBOL, meciboluri, s. n. Situație din finalul unei partide de tenis sau de volei în care ultima lovitură de minge poate să decidă pe câștigător. – Din engl. match ball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meconină
MECONÍNĂ, meconine, s. f. Alcaloid obținut prin hidroliza narcotinei, care produce convulsii. – Din fr. méconine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meconiu
MECÓNIU s. n. 1. Suc de mac; opiu. 2. Materie pe care o elimină ca excremente fătul, imediat după naștere. – Din fr. méconium, lat. meconium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

med
MED, mezi, s. m. Persoană care, în Antichitate, făcea parte din populația Mediei sau care era originară de acolo. – Din fr. Mède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medalia
MEDALIÁ, medaliez, vb. I. Tranz. A distinge cu o medalie; a decora. [Pr.: -li-a] – Din medaliat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medaliat
MEDALIÁT, -Ă, medaliați, -te, adj. Care a fost distins cu o medalie; decorat. [Pr.: -li-at] – Medalie + suf. -at (după fr. médaillé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medalie
MEDÁLIE, medalii, s. f. Piesă de metal (sau, uneori, de marmură), în formă de monedă, gravată cu figuri și inscripții, emisă în cinstea unei personalități sau în memoria unei acțiuni glorioase. ♦ Piesă de metal dată ca premiu la diferite concursuri sau ca distincție pentru merite deosebite în diferite domenii de activitate. ◊ Expr. Reversul medaliei = aspectul complementar, opus (adesea neplăcut) al unui lucru, al unei probleme, al unei situații. – Din it. medaglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medaliere
MEDALIÉRE, medalieri, s. f. Faptul de a medalia. – V. medalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medalion
MEDALIÓN, medalioane, s. n. 1. Bijuterie de formă rotundă sau ovală, care încadrează sau închide între două capace o fotografie, o pictură, o șuviță de păr etc. și care se poartă de obicei la gât. ♦ Ramă ovală sau rotundă în care este fixată o fotografie sau un tablou; p. ext. fotografie sau tablou fixat într-o astfel de ramă. 2. Element decorativ de formă circulară sau ovală, folosit în arhitectură, mobilier etc. și cuprinzând un basorelief, o inscripție, un portret etc. 3. Scriere literară în proză de mici dimensiuni, pe o anumită temă, în care sunt schițate trăsăturile fundamentale ale vieții și operei unei personalități, adesea urmată de exemplificări din opera acesteia. [Pr.: -li-on] – Din fr. médaillon (după medalie). Cf. it. medaglione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medalist
MEDALÍST, medaliști, s. m. Persoană care se ocupă cu studiul sau cu colecționarea medaliilor; colecționar de medalii. – Din fr. médailliste (după medalie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medalistică
MEDALÍSTICĂ s. f. Ramură a numismaticii care se ocupă cu studierea și colecționarea medaliilor. – Medalist + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medea
Medea, magiciană vestită, fiica lui Aeetes, regele din Colchis, și nepoata Circei. Cînd argonauții au sosit la Colchis în căutarea Lînii de Aur, Medea, prin vrăjile ei, l-a ajutat pe Iason să iasă biruitor din toate încercările la care l-a supus Aeetes și să pună mîna pe prețioasa lînă (v. și Argonautae). Cum Iason îi făgăduise s-o ia în căsătorie, Medea n-a pregetat apoi să fugă cu el pe mare și să-l ia cu sine drept zălog și pe Absyrtus, fratele ei mai mic. Mai tîrziu, ca să scape de urmărirea lui Aeetes, care se luase după fugari, ea și-a tăiat fratele în bucăți și le-a aruncat în urma ei, în mare. O dată scăpați și după multe peregrinări, cei doi ajung la Iolcus. Acolo, primul act al Medeei este să-l pedepsească pe Pelias, uzurpatorul tronului care i-ar fi revenit de drept lui Iason. Tot Pelias fusese cel care-l trimisese pe Iason în Colchis cu gândul ascuns să-l piardă. Medea urzește o pedeapsă cruntă: sub cuvînt că datorită vrăjilor ei ea poate readuce la tinerețe pe oricine se va lăsa tăiat în bucăți și fiert într-un cazan cu anumite buruieni, ea le determină pe fiicele lui Pelias să-și măcelărească propriul tată și să-l fiarbă în cazanul din care, bineînțeles, n-a mai ieșit viu niciodată. În urma acestei noi crime, Medea și Iason sînt izgoniți din Iolcus de către Acastus, fiul lui Pelias. Ei se statornicesc în cetatea Corinthului, unde trăiesc cîțiva ani, pînă în ziua în care Iason o părăsește pe Medea pentru a se căsători cu Glauce, fiica regelui Creon. În preajma nunții, Medea e alungată. Înainte de plecare ea pedepsește însă trădarea lui Iason. O ucide pe Glauce (v. Creon 1), își omoară apoi propriii copii născuți cu Iason, și aceasta sub ochii părintelui lor, după care-și ia zborul, într-un car tras de niște cai înaripați, și dispare în văzduh. Se duce la Athenae unde se căsătorește cu regele Aegeus, cu care are un fiu. Încercînd să-l înlăture însă pe Theseus, celălalt fiu al lui Aegeus, este gonită și de acolo și silită din nou să ia calea pribegiei. Medea se întoarce în cele din urmă acasă, în Colchis. Acolo îl alungă de la domnie pe uzurpatorul tronului și-și înscăunează din nou tatăl, pe Aeetes, care fusese detronat. Împăcarea dintre tată și fiică este dublată, într-o altă versiune, și de împăcarea Medeei cu Iason, care – se spunea – ar fi venit în cele din urmă după ea, în Colchis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

medeea
Medeea = Medea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

medeius
Medeius, fiul lui Iason și al Medeei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

medelean
MEDELEÁN, medeleni, s. m. (Reg.) Câine mare. – Din ucr. medeljan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medelnicer
MEDELNICÉR, medelniceri, s. m. Titlu dat în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova, boierului care turna domnului apă ca să se spele pe mâini și servea bucatele; boier care avea acest titlu. – Medelniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medelniţă
MEDÉLNIȚĂ, medelnițe, s. f. (Înv.) Lighean în care domnul și oaspeții lui își spălau mâinile înainte și după masă. – Cf. sl. mĕdĕnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medelniță
MEDÉLNIȚĂ, medelnițe, s. f. (Înv.) Lighean în care domnul și oaspeții lui își spălau mâinile înainte și după masă. – Cf. sl. mĕdĕnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

media
MÉDIA^2 s. f. Presă scrisă și audiovizuală. [Pr.: -di-a] – Din fr. média, engl. media.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

media
MEDIÁ^1, mediez, vb. I. Tranz. A mijloci o înțelegere între două sau mai multe părți adverse, a face demersuri oficiale pentru a preveni sau pentru a pune capăt ostilităților dintre două sau mai multe state; a face un act de mediație. [Pr.: -di-a] – Din lat. mediare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

media
MÉDIA^2 s. f. Presa scrisă și audiovizuală. [Pr.: -di-a] – Din fr. média, engl. media.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medial
MEDIÁL, -Ă, mediali, -e, adj. Median. ♦ Spec. (Despre sunete, rar despre litere) Care se află în interiorul cuvântului. ♦ (Despre vocale) Care se articulează în partea de mijloc a cavității bucale; central. [Pr.: -di-al] – Din fr. médial, lat. medialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

median
MEDIÁN, -Ă, mediani, -e, adj. Care se află la mijloc; medial. ♦ Situat la mijlocul unei figuri geometrice. ♦ (Substantivat, f.) Fiecare dintre dreptele care unesc un vârf al unui triunghi cu mijlocul laturii opuse vârfului. ♦ (Substantivat, f.) Fiecare dintre dreptele care unesc un vârf al unui tetraedru cu centrul de greutate al feței opuse. [Pr.: -di-an] – Din fr. médian, lat. medianus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediantă
MEDIÁNTĂ, mediante, s. f. (Muz.) Treapta a treia sau a șasea a modurilor major și minor; acordul minor al acestei trepte. [Pr.: -di-an-] – Din fr. médiante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediastin
MEDIASTÍN s. n. Cavitate anatomică cuprinsă între cei doi plămâni și care conține inima, timusul, esofagul, aorta și canalul toracic. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediastinal
MEDIASTINÁL, -Ă, mediastinali, -e, adj. (Anat.) Referitor la mediastin, de mediastin. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediastinoscop
MEDIASTINOSCÓP, mediastinoscoape, s. n. (Med.) Aparat care servește la examinarea vizuală a mediastinului. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediastinoscopie
MEDIASTINOSCOPÍE, mediastinoscopii, s. f. (Med.) Metodă chirurgicală pentru explorarea mediastinului în scopul stabilirii diagnosticului. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediat
MEDIÁT, -Ă, mediați, -te, adj. (Și adverbial) Care are legătură indirectă cu ceva; indirect; care se efectuează prin intermediar, mijlocit. [Pr.: -di-at] – Din fr. médiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediatecă
MEDIATÉCĂ, mediateci, s. f. Încăpere dintr-o bibliotecă în care sunt păstrate mijloacele audiovizuale folosite mai ales la învățarea limbilor străine. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiathèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediatic
MEDIÁTIC, -Ă, mediatici, -ce, adj. Referitor la mass-media; transmis prin mass-media. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediatiza
MEDIATIZÁ, mediatizez vb. I. Tranz. A face cunoscut prin mass-media. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediatizare
MEDIATIZÁRE, mediatizări, s. f. Acțiunea de a mediatiza. [Pr.: -di-a-] – V. mediatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediatizare
MEDIATIZÁRE, mediatizări, s. f. Acțiunea de a mediatiza și rezultatul ei; popularizare. – V. mediatiza.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mediator
MEDIATÓR, -OÁRE, mediatori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană, guvern etc. care mijlocește o înțelegere între două părți (adverse), care face un act de mediație; mijlocitor, intermediar. 2. S. n. Intermediar chimic care asigură transmiterea influxului nervos. 3. S. f. Perpendiculară dusă pe mijlocul unui segment de dreaptă; locul geometric al punctelor situate într-un plan, egal depărtate de capetele unui segment de dreaptă. ♦ (Adjectival) Plan mediator = plan perpendicular pe mijlocul unui segment de dreaptă. [Pr.: -di-a-] – Din lat. mediator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediaţie
MEDIÁȚIE, mediații, s. f. Acțiunea de a media; mediere, mijlocire; intervenție a unui stat, a unei organizații internaționale ori a unei persoane oficiale pentru rezolvarea pașnică a conflictelor dintre state, luând parte la tratative și uneori formulând propuneri. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediație
MEDIÁȚIE, mediații, s. f. Acțiunea de a media; mediere, mijlocire; intervenție a unui stat, a unei organizații internaționale ori a unei persoane oficiale pentru rezolvarea pașnică a conflictelor dintre state, luând parte la tratative și uneori formulând propuneri. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medic
MÉDIC^1, medici, s. m. Persoană care profesează medicina (1) pe baza unor studii superioare de specialitate; specialist în medicină; doctor. ◊ Medic de familie = medic care acordă asistență medicală și îngrijiri, în mod constant, unui bolnav sau unei familii, în baza unui contract de asigurări medicale.- Din lat. medicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medic
MÉDIC^2, -Ă, medici, -ce, adj. Care aparține mezilor (și perșilor), privitor la mezi (și la perși). – Din med.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medical
MEDICÁL, -Ă, medicali, -e, adj. Care aparține medicului^1 sau medicinii, privitor la medic^1 sau la medicină; de medic^1, de medicină. ◊ Concediu medical = concediu care se acordă în caz de boală. Gimnastică medicală = complex de exerciții necesare la corectarea unor deficiențe fizice sau funcționale. – Din fr. médical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicament
MEDICAMÉNT, medicamente, s. n. Substanță naturală sau de sinteză utilizată pentru a vindeca, a ameliora sau a preveni o boală; doctorie, leac, medicină (2). – Din fr. médicament, lat. medicamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicamenta
MEDICAMENTÁ, medicamentez, vb. I. Tranz. (Rar) A trata cu medicamente, a administra medicamente. – Din fr. médicamenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicamentaţie
MEDICAMENTÁȚIE s. f. v. AMIDINĂ. Substanță organică pe bază de amidă, folosită în medicamentație. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

medicamentație
MEDICAMENTÁȚIE s. f. v. AMIDINĂ. Substanță organică pe bază de amidă, folosită în medicamentație. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

medicamentos
MEDICAMENTÓS, -OÁSĂ, medicamentoși, -oase, adj. Care servește ca medicament; care se face cu medicamente. – Din fr. médicamenteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicaţie
MEDICÁȚIE, medicații, s. f. Totalitatea medicamentelor sau a mijloacelor curative în tratarea unui bolnav; tratament medical (cu medicamente). – Din fr. médication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicație
MEDICÁȚIE, medicații, s. f. Totalitatea medicamentelor sau a mijloacelor curative în tratarea unui bolnav; tratament medical (cu medicamente). – Din fr. médication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicinal
MEDICINÁL, -Ă, medicinali, -e, adj. Folosit ca medicament; din care se prepară medicamente. ◊ Plante medicinale = grup de plante din familii diferite, cultivate sau sălbatice, care, datorită compoziției lor chimice, au proprietăți terapeutice. – Din fr. médicinal, lat. medicinalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicină
MEDICÍNĂ, (2) medicini, s. f. 1. Știință care are ca obiect păstrarea și restabilirea sănătății și care studiază în acest scop procesele fizice, chimice și biologice ale vieții, structurile și funcțiile organismului, cauzele și mecanismele de producere a bolilor, precum și mijloacele de diagnosticare, tratare și prevenire a lor. ♦ Facultate în care se studiază medicina (1). 2. (Înv. și reg.) Medicament. [Pl. și: (2) medicine] – Din lat. medicina, (2) germ. Medizin, rus. medițina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medicinist
MEDICINÍST, -Ă, mediciniști, -ste, s. m. și f. Student la o facultate de medicină. – Medicină + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-
MEDICO- Element de compunere însemnând „(cu caracter) medical”, care servește la formarea unor adjective. – Din fr. médico-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-farmaceutic
MÉDICO-FARMACEÚTIC, -Ă, medico-farmaceutici, -ce, adj. Care are un caracter medical și farmaceutic, privitor la medicină și la farmacie, de medicină și de farmacie. – Medico- + farmaceutic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-legal
MÉDICO-LEGÁL, -Ă, medico-legali, -e, adj. Care aparține medicinei judiciare, privitor la medicina judiciară. ◊ Act medico-legal = document care conține rezultatele unei expertize medicale într-un caz care interesează justiția. – Din fr. médico-légal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-militar
MÉDICO-MILITÁR, -Ă, medico-militari, -e, adj. Care se referă la problemele medicale ale armatei. – Medico- + militar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-sanitar
MÉDICO-SANITÁR, -Ă, medico-sanitari, -e, adj. Care are un caracter medical și sanitar, privitor la personalul medical și sanitar. – Medico- + sanitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medico-veterinar
MÉDICO-VETERINÁR, -Ă, medico-veterinari, -e, adj. Care aparține medicinei veterinare, privitor la medicina veterinară. – Din fr. médico-vétérinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediere
MEDIÉRE, medieri, s. f. Mijlocire, mediație. [Pr.: -di-e-] – V. media.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medieşean
MEDIEȘEÁN, -Ă, medieșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Mediaș. 2. Adj. Care aparține municipiului Mediaș sau medieșenilor (1), referitor la Mediaș ori la medieșeni. [Pr.: -di-e-] – Mediaș (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medieșean
MEDIEȘEÁN, -Ă, medieșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Mediaș. 2. Adj. Care aparține municipiului Mediaș sau medieșenilor (1), referitor la Mediaș ori la medieșeni. [Pr.: -di-e-] – Mediaș (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medieşeancă
MEDIEȘEÁNCĂ, medieșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Mediaș. [Pr.: -di-e-] – Medieșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medieșeancă
MEDIEȘEÁNCĂ, medieșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Mediaș. [Pr.: -di-e-] – Medieșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medieval
MEDIEVÁL, -Ă, medievali, -e, adj., s. f. pl. 1. Adj. Care aparține Evului Mediu, privitor la Evul Mediu, al Evului Mediu. ♦ (Substantivat) Om din Evul Mediu. 2. S. f. pl. (Tipogr.) Litere care imită scrierea din Evul Mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiéval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medievalism
MEDIEVALÍSM s. n. (Rar) Medievalistică. [Pr.: -di-e-] – Medieval + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medievism
MEDIEVÍSM s. n. (Rar) 1. Medievistică. 2. Interes, înclinare pentru Evul Mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiévisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medievist
MEDIEVÍST, -Ă, medieviști, -ste, s. m. și f. Istoric care se ocupă cu studiul Evului Mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiéviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medievistică
MEDIEVÍSTICĂ s. f. Ramură a istoriei care se ocupă cu studiul Evului Mediu. [Pr.: -di-e-] – Medievist + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediocritate
MEDIOCRITÁTE, (2) mediocrități, s. f. 1. Faptul de a fi mediocru; situație, starea celui mediocru. 2. Persoană lipsită de calități (intelectuale) deosebite, om mediocru (2). [Pr.: -di-o-] – Din fr. médiocrité, lat. mediocritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediocriza
MEDIOCRIZÁ, mediocrizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face sau a deveni mediocru. [Pr.: -di-o-] – Mediocru + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediocrizare
MEDIOCRIZÁRE, mediocrizări, s. f. Faptul de a mediocriza. – V. mediocriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediocru
MEDIÓCRU, -Ă, mediocri, -e, adj. 1. Care se află între două limite extreme, mijlociu, potrivit; care nu iese din comun, nu se evidențiază prin nimic, modest, banal. 2. Lipsit de inteligență, de capacitate ori cultură, de spirit; fără valoare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. médiocre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medita
MEDITÁ, meditez, vb. I. 1. Intranz. A cugeta adânc asupra unui lucru. 2. Tranz. (Înv.) A examina ceva din toate punctele de vedere, a studia. 3. Tranz. (Înv.) A pune ceva la cale; a plănui, a urzi. 4. Tranz. A ajuta un elev, un student etc. să-și pregătească (în afara orelor de curs) lecțiile, examenele; a da lecții particulare. – Din fr. méditer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditare
MEDITÁRE, meditări, s. f. Faptul de a medita; meditație. – V. medita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditarisire
MEDITARISÍRE s. f. v. meditarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meditarisit
MEDITARISÍT adj. v. meditarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meditat
MEDITÁT, -Ă, meditați, -te, adj. (Despre elevi) Care a primit lecții (particulare) în afara orelor de curs; preparat^2. – V. medita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditativ
MEDITATÍV, -Ă, meditativi, -e, adj. Înclinat spre meditație^1, căruia îi place să mediteze (1); gânditor. – Din fr. méditatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditator
MEDITATÓR, -OÁRE, meditatori, -oare, s. m. și f. Persoană care meditează (4) un elev; preparator (4). – Medita + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditaţie
MEDITÁȚIE, meditații, s. f. 1. Reflectare, cugetare adâncă; meditare, reflecție. 2. Specie a genului liric, cuprinzând reflecții despre condiția umană. 3. Pregătire a lecțiilor, a examenelor cu un meditator; lecție particulară dată de un meditator; preparator (3). ◊ (Sală de) meditație = sală într-un internat unde elevii își pregătesc lecțiile. ♦ Perioadă de timp, în afara orelor de curs, în care elevii (dintr-un internat) își pregătesc temele. 4. Stare de concentrare mentală sau spirituală care are ca scop, după atingerea unor nivele succesive, obținerea eliberării spirituale. – Din lat. meditatio, fr. méditation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meditație
MEDITÁȚIE, meditații, s. f. 1. Reflectare, cugetare adâncă; meditare, reflecție. 2. Specie a genului liric, cuprinzând reflecții despre condiția umană. 3. Pregătire a lecțiilor, a examenelor cu un meditator; lecție particulară dată de un meditator; preparator (3). ◊ (Sală de) meditație = sală într-un internat unde elevii își pregătesc lecțiile. ♦ Perioadă de timp, în afara orelor de curs, în care elevii (dintr-un internat) își pregătesc temele. 4. Stare de concentrare mentală sau spirituală care are ca scop, după atingerea unor nivele succesive, obținerea eliberării spirituale. – Din lat. meditatio, fr. méditation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediteraneean
MEDITERANEEÁN, -Ă, mediteraneeni, -e, adj. Care aparține Mării Mediterane sau regiunilor situate în vecinătatea ei, privitor la Marea Mediterană sau la regiunile din jurul ei. ♦ Climă mediteraneeană = climă temperată, cu ierni calde, caracteristică pentru regiunile din jurul Mării Mediterane. [Pr.: -ne-ean. – Scris și: mediteranean] – Din fr. méditerranéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediu
MÉDIU^1, medii, s. n. 1. Totalitatea condițiilor (relief, climă, sol etc.) în care trăiesc organismele. ◊ Mediu intern = totalitatea umorilor care scaldă celulele organismului. Mediu de cultură = soluție nutritivă sterilizată, utilizată pentru înmulțirea microbilor în laborator, în diverse scopuri. 2. Societatea, lumea în mijlocul căreia trăiește cineva; ambianță. 3. Substanță solidă, lichidă sau gazoasă, câmp electromagnetic sau gravitațional etc. în care se desfășoară fenomenele fizice. 4. (În spiritism și în alte practici oculte) Persoană care poate comunica cu spiritele și poate fi intermediar între ele și o anumită persoană. – Din lat. medium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mediu
MÉDIU^2, -IE, medii, adj., s. f. 1. Adj. Care se află în mijloc; de mijloc, mijlociu. ◊ Învățământ mediu = treaptă a învățământului public, între învățământul elementar și cel superior. Școală medie = școală de învățământ mediu. Termen mediu = al doilea termen al silogismului. ♦ (Mat.; substantivat, m. pl., în forma mezi) Termenii care se găsesc la mijlocul unei proporții. ♦ Fig. Moderat, echilibrat, ponderat. 2. Adj. Care reprezintă o medie (3). 3. S. f. Valoare mijlocie a mai multor mărimi. ◊ Medie aritmetică = rezultatul obținut din împărțirea sumei mai multor mărimi la numărul lor. Unde medii (și substantivat, f.pl.) = unde radio cu lungimea între 100 și 1000 m; domeniu cuprins între 186,9 m și 571,4 m destinat posturilor naționale de radiodifuziune. ◊ Loc. adv. În medie = luând o măsură intermediară între cantitățile sau calitățile diferitelor elemente componente; una cu alta, una peste alta. ♦ Rezultatul obținut din adunarea notelor primite de un elev, de un student etc. și împărțirea acestora prin numărul lor total. ◊ Expr. A (nu)-i ieși sau a (nu) avea media (sau medie) = a (nu) obține nota de trecere. – Din lat. medius, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medon
Medon 1. Fiul lui Oileus, regele locrienilor, și frate cu Aiax. A căzut în războiul troian, fiind ucis de Aeneas. 2. Unul dintre pretendenții Penelopei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

medonte
Medonte = Medon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

medular
MEDULÁR, -Ă, medulari, -e, adj. Care aparține măduvei spinării sau măduvei osoase, care se referă la măduva spinării sau la măduva osoasă ori are caracterele ei; care alcătuiește măduva. ◊ Canal medular = canal în interiorul coloanei vertebrale, în care se află măduva spinării; canal rahidian. – Din fr. médullaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medulită
MEDULÍTĂ, medulite, s. f. (Med.) Inflamație a măduvei osoase. – Din fr. médullite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medulosuprarenal
MEDULOSUPRARENÁL, -Ă, medulosuprarenáli, -e adj. Care se referă la partea medulară a suprarenalei. Glandă medulosuprarenală. Hormon medulosuprarenal. Tumoare medulosuprarenală. (cf. fr. médullo(-)surrénal) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

medulosuprarenală
MEDULOSUPRARENÁLĂ, medulosuprarenale, adj. (În sintagma) Glandă medulosuprarenală (și substantivat, f.) = porțiunea centrală a glandei suprarenale care secretă adrenalina și derivatul ei. – Din fr. médullo-surrénale (după suprarenală).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medulotransfuzie
MEDULOTRANSFÚZIE, medulotransfuzii, s. f. Transfuzie cu măduvă osoasă, efectuată pentru regenerarea acesteia la bolnavii cu boală de iradiere, anemie gravă etc. – Din fr. médullo-transfusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

medusa
Medusa, fiica monstruoasă a lui Phorcys și a lui Ceto și una dintre gorgone. A fost ucisă de către Perseus (v. și Gorgones). Chipul înspăimîntător al Medusei a fost întipărit de către zeița Athena pe egida ei. Vederea lui se spunea că era suficientă pentru a transforma în stană de piatră pe orice muritor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meduza
Meduza = Medusa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meduză
MEDÚZĂ, meduze, s. f. Nume dat mai multor (specii de) animale marine din încrengătura celenteratelor, cu corpul gelatinos, transparent, în formă de ciupercă. – Din fr. méduse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefient
MEFIÉNT, -Ă, mefienți, -te, adj. (Livr.) Neîncrezător; bănuitor. [Pr.: -fi-ent] – Din fr. méfiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefienţă
MEFIÉNȚĂ, mefiențe, s. f. 1. (Livr.) Neîncredere; bănuială. 2. (Psih.) Suspiciune patologică; așteptare anxioasă a răului. [Pr.: -fi-en-] – Din fr. méfiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefiență
MEFIÉNȚĂ, mefiențe, s. f. 1. (Livr.) Neîncredere; bănuială. 2. (Psih.) Suspiciune patologică; așteptare anxioasă a răului. [Pr.: -fi-en-] – Din fr. méfiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefistofelic
MEFISTOFÉLIC, -Ă, mefistofelici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Diabolic, drăcesc; răutăcios, perfid. – Din fr. méphistophélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefitic
MEFÍTIC, -Ă, mefitici, -ce, adj. (Livr.) Cu miros urât; puturos, fetid, pestilențial. – Din germ. mefitisch, lat. mephiticus, fr. méphitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mefitism
MEFITÍSM s. n. (Livr.) Poluare a aerului cu mirosuri mefitice sau toxice. – Din fr. méphitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mega-
MEGA- Element de compunere cu sensul „foarte mare”, „un milion”. – Din fr. méga-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megabit
MEGABÍT, megabiți, s. m. (Inform.) Unitate de măsură a informațiilor, egală cu un milion de biți. [Abr.: Mbit/Mb] – Din fr. mégabit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megacalorie
MEGACALORÍE, megacalorii, s. f. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru căldură, egală cu un milion de calorii; termie. [Abr.: Mcal] – Din fr. mégacalorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megacolon
MEGACOLÓN s. n. Dilatare pronunțată a intestinului gros, dobândită sau congenitală. – Din fr. mégacôlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megacosm
MEGACÓSM s. n. v. megacosmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megacosmos
MEGACÓSMOS s. n. (Livr.) Macrocosmos. [Var.: megacósm s. n.] – Din engl. megacosm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megadină
MEGADÍNĂ, megadine, s. f. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru forță, egală cu un milion de dine. [Abr.: Mdyn] – Din fr. mégadyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megaera
Megaera, una dintre erinii (v. Erinyes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

megaerg
MEGAÉRG, megaergi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru energie, egală cu un milion de ergi. [Abr.: Merg] – Din fr. mégaerg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megafon
MEGAFÓN, megafoane, s. n. 1. Difuzor de mare putere, folosit pentru transmiterea programelor sonore în piețe, pe stadioane etc. 2. (Nav.) Ansamblu format dintr-un amplificator și un difuzor, de forma unei pâlnii, folosit pentru transmiterea la distanță a comenzilor; portavoce. 3. Instrument de forma unei pâlnii, folosit pentru comunicări verbale la distanță. – Din fr. mégaphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megagraf
MEGAGRÁF, megagrafe, s. n. Planșetă mare de desen, montată articular pe un suport special, pentru a i se putea da orice înclinație. – Din fr. mégagraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megahertz
MEGAHÉRTZ, megahertzi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru frecvență, egală cu un milion de hertzi. [Pr.: -herț. – Abr.: MHz] – Din germ. Megahertz, fr. mégahertz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megahit
MEGAHÍT, megahituri, s. n. Hit de foarte mare succes. – Mega- + hit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalit
MEGALÍT, megaliți, s. m. Nume dat unor monumente preistorice (milen. III-II î. H.), cu funcție necunoscută (probabil funerară sau de cult), din blocuri sau dale mari de piatră brută cioplite sumar. – Din fr. mégalithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalitic
MEGALÍTIC, -Ă, megalitici, -ce, adj. Care aparține megaliților sau epocii lor, privitor la megaliți sau la epoca lor. – Din fr. mégalithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megaloblast
MEGALOBLÁST, megaloblaste, s. n. (Biol.) Globulă roșie cu nucleul anormal mărit, caracteristică în anemia pernicioasă; (rar) macroblast. – Din fr. mégaloblaste, engl. megaloblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalocefal
MEGALOCEFÁL, -Ă, megalocefali, -e, adj. (Adesea substantivat) Care prezintă fenomenul de megalocefalie. – Din fr. mégalocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalocefalie
MEGALOCEFALÍE, megalocefalii, s. f. Anomalie care constă în dezvoltarea excesivă a capului. – Din fr. mégalocéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalocit
MEGALOCÍT, megalocite, s. n. Celulă roșie, mare, care apare în sânge în cursul anemiei pernicioase. – Din fr. mégalocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalocitoză
MEGALOCITÓZĂ, megalocitoze, s. f. (Med.) Anemie pernicioasă provocată de megalocite. – Din fr. mégalocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megaloman
MEGALOMÁN, -Ă, megalomani, -e, adj., s. m. și f. 1. (Persoană) care are o părere exagerat de bună despre calitățile sale; grandoman. 2. (Persoană) care suferă de megalomanie (2). – Din fr. mégalomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalomanie
MEGALOMANÍE, megalomanii, s. f. 1. Faptul de a fi megaloman (1). 2. Stare psihică patologică întâlnită în unele boli mintale și manifestată prin delir de grandoare, asociat cu delir de persecuție. – Din fr. mégalomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalopolis
MEGALOPÓLIS, megalopolisuri, s. n. Mare aglomerație urbană alcătuită din mai multe orașe fără discontinuitate. – Din fr. mégalopolis, engl. megalopolis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megalopsie
MEGALOPSÍE, megalopsii, s. f. (Med.) Tulburare de vedere costând în impresia că obiectele sunt mai mari decât în realitate; macropsie. – Din fr. mégalopsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megaoctet
MEGAOCTÉT, megaocteți, s. m. (Inform.) Unitate de măsură pentru exprimarea capacității de memorie a unui calculator; reprezintă 1048576 octeți, adică 2 la puterea 20. – Din mega- + octet.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

megaperm
MEGAPÉRM s. n. Aliaj de nichel, fier și mangan cu înaltă permeabilitate magnetică. – Din germ. Megaperm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megapir
MEGAPÍR s. n. Oțel aliat din fier, crom și aluminiu, folosit la confecționarea rezistențelor electrice. [Scris și: megapyr] – Din germ. Megapir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megara
Megara 1. Fiica lui Creon, regele cetății Thebae, și soția lui Heracles. Soarta nemiloasă a făcut-o pe Megara să cadă victimă propriului ei soț. O dată, pe cînd Heracles se afla în Infern, Megara a fost necinstită în lipsa lui de către Lycus. La întoarcere eroul se răzbună: el îl omoară pe Lycus, dar Hera, mînioasă de acest omor, îi ia mințile. În furia nebuniei lui, Heracles își ucide și soția împreună cu cei trei copii pe care-i avea cu ea, luîndu-i pe toți drept niște fiare sălbatice. 2. Mama lui Ixion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

megarelief
MEGARELIÉF, megareliefuri, s. n. (Geogr.) Formă de relief (continent, bazin oceanic etc.) de mare întindere. [Pr.: -li-ef] – Din rus. megarelief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megareu
Megareu = Megareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

megareus
Megareus, erou eponim și rege al cetății Megara. Pentru a răzbuna moartea unuia dintre fiii săi, care căzuse victimă leului din Cithaeron, Megareus făgăduiește că va da mîna fiicei sale, Evaechme, aceluia care va reuși să ucidă fiorosul animal. A izbutit Alcathous. El s-a căsătorit cu Evaechme și i-a urmat la tron lui Megareus. Acesta din urmă a fost omorît luptînd împotriva regelui Minos.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

megaric
MEGÁRIC, -Ă, megarici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. (În sintagma) Școala megarică = școală filosofică din Grecia antică întemeiată de Euclid din Megara. 2. S. m. Adept al acestei școli. [Acc. și: megaríc] – Din fr. mégarique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megaspor
MEGASPÓR, megaspori, s. m. (Bot.) Macrospor. – Din fr. mégaspore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megasporogeneză
MEGASPOROGENÉZĂ, megasporogeneze, s. f. (Bot.) Proces de formare și de dezvoltare a megasporilor și de producere a gameților la plantele cu flori. – Megaspor + geneză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megastar
MEGASTÁR, megastaruri, s. n. Superstar. – Din engl. megastar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megateriu
MEGATÉRIU, megaterii, s. m. Mamifer fosil uriaș, erbivor, din epoca cuaternară, asemănător cu leneșul (Megatherium). – Din lat. megatherium, germ. Megatherium, fr. mégathérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megatonă
MEGATÓNĂ, megatone, s. f. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură echivalentă cu forța unei explozii produse de un milion de tone de trinitrotoluen. [Abr.: Mt] – Din fr. mégatonne, engl. megaton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megatonic
MEGATÓNIC, -Ă, megatonici, -ce, adj. (Rar; despre explozii) De forța megatonelor. – Din fr. mégatonnique, engl. megatonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megawatt
MEGAWÁTT, megawați, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru putere, egală cu un milion de wați. [Abr.: MW] – Din fr. mégawatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megera
Megera = Megaera.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

megeră
MEGÉRĂ, megere, s. f. (Livr.) Femeie rea și arțăgoasă. [Var.: mejéră s. f.] – Din fr. mégère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meges
Meges, unul dintre pretendenții Helenei. A participat la războiul troian și a căzut ucis în luptă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meghistan
MEGHISTÁN, meghistani, s. m. Înalt demnitar otoman. – Din ngr. meghistán.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieş
MEGIÉȘ, -Ă, megieși, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (În Evul Mediu, în Moldova și în Țara Românească) Țăran liber, stăpân de pământ. ◊ (Adjectival) Țăran megieș. 2. S. m. și f., adj. (Pop.) Vecin. [Pr.: -gi-eș] – Din sb. medjaš, magh. megyés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieș
MEGIÉȘ, -Ă, megieși, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (În Evul Mediu, în Moldova și în Țara Românească) Țăran liber, stăpân de pământ. ◊ (Adjectival) Țăran megieș. 2. S. m. și f., adj. (Pop.) Vecin. [Pr.: -gi-eș] – Din sb. medjaš, magh. megyés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieşesc
MEGIEȘÉSC, -EÁSCĂ, megieșești, adj. (Pop.) Care aparține megieșilor, privitor la megieși. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieșesc
MEGIEȘÉSC, -EÁSCĂ, megieșești, adj. (Pop.) Care aparține megieșilor, privitor la megieși. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieşi
MEGIEȘÍ, megieșesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A se învecina, a se mărgini. [Pr.: -gi-e-] – Din megieș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieși
MEGIEȘÍ, megieșesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A se învecina, a se mărgini. [Pr.: -gi-e-] – Din megieș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieşie
MEGIEȘÍE, megieșii, s. f. (Înv. și pop.) Teritoriu, țară sau oameni, ființe aflate în vecinătate; p. ext. vecinătate. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megieșie
MEGIEȘÍE, megieșii, s. f. (Înv. și pop.) Teritoriu, țară sau oameni, ființe aflate în vecinătate; p. ext. vecinătate. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meglenit
MEGLENÍT, -Ă, megleniți, -te, adj., s. m. și f. Meglenoromân. – Din n. pr. Meglen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meglenoromân
MEGLENOROMẤN, -Ă, meglenoromâni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația romanică aflată în sudul Peninsulei Balcanice, în regiunea Meglen. 2. Adj. Care aparține meglenoromânilor (1) sau limbii lor, privitor la meglenoromâni. ♦ (Substantivat, f.) Idiom vorbit de meglenoromâni și care reprezintă un dialect al limbii române. – Meglen (n. pr.) + român.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meglenoromâncă
MEGLENOROMẤNCĂ, meglenoromânce, s. f. Femeie care face parte din populația romanică aflată în sudul Peninsulei Balcanice, în regiunea Meglen. – Meglenoromân + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megohm
MEGÓHM, megohmi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură a rezistenței electrice, egală cu un milion de ohmi. [Pr.: -gom. – Abr.: MΩ] – Din fr. mégohm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

megohmmetru
MEGOHMMÉTRU, megohmmetre, s. n. (Fiz.) Aparat pentru măsurarea rezistențelor electrice de valoare mare. [Pr.: -gom-. – Scris și: megohmetru] – Din fr. méghomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehăi
MEHĂÍ, pers. 3 méhăie, vb. IV. Intranz. (Pop.; despre oi, miei, capre) A scoate sunete caracteristice speciei; a behăi. – Mehe[he] + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehăit
MEHĂÍT, mehăituri, s. n. (Pop.) Faptul de a mehăi; behăit. – V. mehăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehedinţean
MEHEDINȚEÁN, -Ă, mehedințeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Mehedinți. 2. Adj. Care aparține județului Mehedinți sau mehedințenilor (1), referitor la județul Mehedinți ori la mehedințeni. – Mehedinți (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehedințean
MEHEDINȚEÁN, -Ă, mehedințeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Mehedinți. 2. Adj. Care aparține județului Mehedinți sau mehedințenilor (1), referitor la județul Mehedinți ori la mehedințeni. – Mehedinți (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehedinţeancă
MEHEDINȚEÁNCĂ, mehedințence, s. f. Persoană originară sau locuitoare din județul Mehedinți. – Mehedințean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehedințeancă
MEHEDINȚEÁNCĂ, mehedințence, s. f. Persoană originară sau locuitoare din județul Mehedinți. – Mehedințean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehehe
MEHEHÉ interj. (Rar) Cuvânt care redă strigătul caracteristic al oii, al mielului, al caprei; behehe (1). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehenghi
MEHÉNGHI, -GHE, (I) mehenghiuri, s. n., (II) mehenghi, -ghe, adj. I. (Înv.)S. n. Piatră cu care se încercau metalele prețioase. II. Adj. (Pop.; adesea substantivat) Priceput, isteț, abil; p. ext. șmecher, șiret: glumeț, poznaș. – Din tc. mehenk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehmendar
MEHMENDÁR, mehmendari, s. m. (În Evul Mediu; în Moldova și în Țara Românească). 1. Boier (sau funcționar) care însoțea în călătorie pe domn sau o persoană oficială de rang înalt, îngrijindu-se de găzduirea lor. 2. Comisar special însărcinat cu aprovizionarea. – Din tc. mihmandar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehter
MEHTÉR, mehteri, s. m. (Înv.) Muzicant într-o fanfară (turcească). – Din tc. mehter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehterbaş
MEHTERBÁȘ s. m. v. mehterbașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehterbaș
MEHTERBÁȘ s. m. v. mehterbașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehterbaşa
MEHTERBAȘÁ, mehterbașale, s. m. (Înv.) Șeful mehterilor. [Var.: mehterbáș s. m.] – Din tc. mehter bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehterbașa
MEHTERBAȘÁ, mehterbașale, s. m. (Înv.) Șeful mehterilor. [Var.: mehterbáș s. m.] – Din tc. mehter bașı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehtup
MEHTÚP, mehtupuri, s. n. (În Evul Mediu; în Țara Românească și în Moldova) Scrisoare oficială; adresă, raport. – Din tc. mektup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mehtupciu
MEHTUPCÍU, mehtupcii, s. m. (În Evul Mediu; în Țara Românească și în Moldova) Funcționar într-o cancelarie domnească. – Din tc. mektupçu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mei
MEI, (1) s. m., (2) meiuri, s. n. 1. S. m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu inflorescența ramificată și cu flori albe-gălbui, folosită ca nutreț pentru vite; părâng, păsat (Panicum miliaceum); p. restr. semințele acestei plante, folosite în trecut pentru hrana oamenilor, azi mai ales ca hrană pentru vite și păsări. ◊ Mei mărunt (sau păsăresc) = varietate de mei ale cărei flori sunt dispuse în spiculețe care formează o inflorescență compusă; meișor (Panicum capillare). ◊ Compuse: mei-păsăresc = plantă cu frunze în formă de lance și cu fructele ca niște boabe mici, alburii și foarte lucitoare (Lithospermum officinale); mei-păsăresc (sau -nebun) = mohor; mei-tătăresc = mătură (2 a); mei-pădureț = meișor; mei-lung sau meiul-canarilor = iarba-cănărașului. 2. S. n. Meiște. – Lat. milium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meioză
MEIÓZĂ, meioze, s. f. (Biol.) Diviziune a celulei prin separarea de perechi de cromozomi din nucleu și formarea de gameți. [Pr.: me-io-] – Din fr. méiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meistergesang
MEISTERGESANG s. n. Totalitatea creațiilor poetice ale meistersängerilor. [Pr.: máĭstărghezang] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meistersänger
MEISTERSÄNGER, meistersängeri, s. m. Trubadur medieval german. [Pr.: máĭstărzengăr] – Din germ. Meistersänger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meişor
MEIȘÓR s. m. Numele a trei plante erbacee din familia gramineelor: a) plantă cu rădăcina târâtoare și florile de culoare verde-deschis sau violetă; mei-pădureț (Millium effusum); b) plantă cu frunze păroase și flori violacee, alcătuind spice așezate ca niște degete (Panicum sanguinale); c) mei mărunt. [Pr.: me-i-] – Mei + suf. -șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meișor
MEIȘÓR s. m. Numele a trei plante erbacee din familia gramineelor: a) plantă cu rădăcina târâtoare și florile de culoare verde-deschis sau violetă; mei-pădureț (Millium effusum); b) plantă cu frunze păroase și flori violacee, alcătuind spice așezate ca niște degete (Panicum sanguinale); c) mei mărunt. [Pr.: me-i-] – Mei + suf. -șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meişte
MÉIȘTE, meiști, s. f. Teren cultivat cu mei; mei (2). – Mei + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meiște
MÉIȘTE, meiști, s. f. Teren cultivat cu mei; mei (2). – Mei + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meitneriu
MEITNERIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 109, produs în mod artificial. [Pr.: maitnériu – Sb.: Mt] (cf. engl. meitnerium < n. pr. Lise Meitner; 1992) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mejdă
MÉJDĂ, mejde, s. f. (Reg.) Mejdină. – Din sl. mežda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mejdină
MÉJDINĂ, mejdine, s. f. (Reg.) Hat, răzor, hotar (între două ogoare, proprietăți); mejdă. – Din bg. meždina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mejdini
mejdini, (Reg. din Gorj) butuc de salcie, anual tunsa de lastarii nou rasariti, care delimiteaza curelele de pamant.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mejeră
MEJÉRĂ s. f. v. megeră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mel
MEL, meli, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru înălțimea sunetului, egală cu a mia parte din înălțimea unui sunet care are o frecvență de o mie de hertzi. – Din engl. mel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melafir
MELAFÍR, melafire, s. n. Rocă magmatică vulcanică de tipul bazaltului. – Din fr. mélaphyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melaminat
MELAMINÁT, -Ă, melaminați, -te, adj., s. n. (Material plastic) fabricat din melamină. – De la melamină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melamină
MELAMÍNĂ, melamine, s. f. Substanță chimică organică, folosită la fabricarea unor materiale plastice rezistente. – Din fr. mélamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melamp
Melamp = Melampus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melampus
Melampus, fiul lui Amythaon, era un prezicător vestit care înțelegea graiul animalelor. Împreună cu fratele său, Bias, Melampus s-a stabilit la curtea lui Neleus. Acolo Bias s-a îndrăgostit de fata acestuia, pe nume Pero. Pentru a obține mîna ei, Bias a cerut sprijinul fratelui său. Cu concursul lui Melampus, Bias a reușit să aducă la îndeplinire condiția impusă de Neleus, anume ca Pero să primească drept dar de nuntă cirezile lui Phylacus. Aceste cirezi erau păzite de un cîine fioros, care nu putea fi doborît de nimeni. Priceput și în arta lecuirii, Melampus îl vindecă pe Iphicles, fiul lui Phylacus, de o boală veche și, drept răsplată, tatăl recunoscător îi dăruiește cirezile dorite. Melampus i le dă, la rîndu-i, lui Bias, care poate acum să se căsătorească cu Pero. Mai tîrziu Melampus este solicitat de regele Proetus să-i vindece de nebunie fiicele (v. și Proetides). Fetele se însănătoșesc și, drept mulțumire, Proetus le dăruiește celor doi frați cîte o treime din regatul său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melană
MELÁNĂ, (2) melane, s. f. 1. Fibră textilă sintetică cu proprietăți asemănătoare lânii. 2. Sortiment de melană (1). – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melancolic
MELANCÓLIC, -Ă, melancolici, -ce, adj. 1. (Adesea adverbial) Stăpânit de melancolie (1); înclinat spre melancolie. ♦ Care exprimă melancolie; care rezultă dintr-o stare de melancolie. Temperament (sau tip) melancolic = unul dintre cele patru tipuri de temperament din clasificarea lui Hipocrat, caracterizat prin sensibilitate și inhibiție. ♦ (Despre lucruri, peisaje etc.; adesea adverbial) Care inspiră melancolie, care predispune la melancolie; trist, posomorât. 2. Care este bolnav de melancolie (2). – Din fr. mélancolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melancolie
MELANCOLÍE, melancolii, s. f. 1. Stare de tristețe, de deprimare, amestecată cu visare și cu dorința de izolare; p. gener. tristețe (ușoară). 2. Boală psihică care se manifestă printr-o continuă depresie, prin tristețe morbidă, prin apatie, delir, halucinații, anxietate și tentația de sinucidere. – Din fr. mélancolie, lat. melancolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melancoliza
MELANCOLIZÁ, pers. 3 melancolizează, vb. I. Refl. (Rar) A deveni melancolic. – Din fr. mélancoliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanezian
MELANEZIÁN, -Ă, melanezieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația negroidă din Melanezia. 2. Adj. Care aparține Melaneziei sau melanezienilor (1), privitor la Melanezia ori la melanezieni. [Pr.: -zi-an] – Din fr. Mélanésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanic
MELÁNIC, -Ă, melanici, -ce, adj. Care conține melanină. – Din fr. mélanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanină
MELANÍNĂ, melanine, s. f. Pigment organic de culoare neagră, care conține fier și sulf și care se găsește în coroidă, în păr ori în piele. – Din fr. mélanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanip
Melanip = Melanippus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanipa
Melanipa = Melanippe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanippe
Melanippe 1. Fiica zeului Ares și soră cu Hippolyte, regina amazoanelor. A murit, ucisă de către Telamon, în ciocnirea care a avut loc între Heracles și amazoane. 2. Fiica lui Aeolus și urmașa directă a lui Hellen.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanippus
Melanippus 1. Fiul tebanului Astacus. A luptat în rîndurile tebanilor împotriva „celor șapte” și a fost ucis pe cîmpul de bătălie. 2. Fiul zeului Ares și al Triteiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanj
MELÁNJ, melanjuri, s. n. 1. Amestec. 2. Fir textil obținut prin amestecul unor fibre de lână de sorturi și culori diferite sau prin amestecul fibrelor de lână cu cele sintetice; p. ext. țesătură obținută din astfel de fire. – Din fr. mélange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanjor
MELANJÓR, melanjoare, s. n. (Tehn.) Amestecător. – Din fr. mélangeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanodermie
MELANODERMÍE s. f. Pigmentare patologică, brună sau neagră, localizată sau generalizată, care apare în unele boli cronice ca malaria, tuberculoza sau în intoxicațiile cu săruri de aur, argint etc. – Din fr. mélanodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanom
MELANÓM, melanoame, s. n. Tumoare formată din celule ce produc melanină și localizată mai ales pe piele și la ochi și, în mod excepțional, în centrii nervoși și meninge. – Din fr. mélanome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanosarcom
MELANOSARCÓM, melanosarcoame, s. n. Melanom malign cu evoluție foarte rapidă. [Pl. și: melanosarcomuri] – Din fr. mélanosarcome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanoză
MELANÓZĂ, melanoze, s. f. 1. (Med.) Denumire generică pentru pigmentația în exces a pielii și mucoaselor datorită acumulării difuze de melanină. 2. (Bot.) Boală a viței-de-vie cauzată de ciuperci. – Din fr. mélanose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melant
Melant = Melanthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanterit
MELANTERÍT s. n. Sulfat natural de fier, hidratat, cristalizat, de culoare verde, folosit mai ales în industria coloranților. – Din fr. mélantérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melanthius
Melanthius, unul dintre slujitorii care pășteau caprele lui Odysseus. Trădîndu-și stăpînul în favoarea pretendenților Penelopei, el și-a primit pedeapsa cuvenită la întoarcerea eroului în Ithaca: a fost ucis, tăiat în bucăți și dat la cîini.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melanthus
Melanthus, fiul lui Andropompus. A fost gonit din Pylos, pămîntul său de baștină, de către heraclizi și s-a stabilit la Athenae. Acolo, regele Thymoetes purta un război împotriva beoțienilor. Melanthus s-a oferit să lupte singur – din partea atenienilor – împotriva regelui beoțian, Xanthus. Lupta a fost hotărîtoare. Melanthus l-a învins pe Xanthus și, drept răsplată, Thymoetes i-a cedat tronul său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melantiu
Melantiu = Melanthius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melas
Melas, unul dintre fiii lui Heracles și ai reginei Omphale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melasa
MELASÁ, melasez, vb. I. Tranz. A amesteca nutrețul cu melasă. – Din melasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melasare
MELASÁRE, melasări, s. f. Acțiunea de a melasa și rezultatul ei. – V. melasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melasat
MELASÁT, -Ă, melasați, -te, adj. (Despre nutreț) Care a fost amestecat cu melasă. – V. melasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melasă
MELÁSĂ, melase, s. f. Reziduu siropos de culoare brună, provenit de la extragerea zahărului din sfeclă sau din trestie-de-zahăr și care servește ca hrană pentru vite. – Din fr. mélasse, germ. Melasse, it. melassa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melc
MELC, melci, s. m. I. Nume dat mai multor specii de gasteropode din încrengătura moluștelor, care au corpul moale, de obicei apărat de o cochilie răsucită în spirală, și patru tentacule sensibile, la cap; bourel, culbec. ◊ Loc. adj. Ca melcul = a) răsucit, în spirală; b) foarte încet. ◊ Expr. A tăcea ca melcul = a nu scoate niciun cuvânt. II. P. anal. 1. Partea anterioară a urechii interne, răsucită în spirală. 2. Organ sau angrenaj al unor mașini destinat să transmită, să transforme sau să utilizeze în diferite feluri mișcarea de rotație. 3. Prăjitură făcută din aluat încolăcit în spirală, presărat cu nucă dată prin mașină. 4. (La pl.) Șuvițe de păr răsucite în formă de inelușe. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melcat
MELCÁT, -Ă, melcați, -te, adj. (Despre piese tehnice) Răsucit (ca o cochilie de melc). – Din melc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melcişor
MELCIȘÓR, melcișori, s. m. 1. Diminutiv al lui melc. 2. (La pl.) Paste făinoase în formă de spirală sau de inelușe. – Melc + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melcișor
MELCIȘÓR, melcișori, s. m. 1. Diminutiv al lui melc. 2. (La pl.) Paste făinoase în formă de spirală sau de inelușe. – Melc + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meleag
MELEÁG, meleaguri, s. n. (De obicei la pl.) Loc, teren (situat în apropierea cuiva), împrejurime, vecinătate; cuprins al unei așezări omenești, ținut, regiune, loc; tărâm. – Din magh. mellék.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meleager
Meleager (sau Meleagrus), erou etolian. Era fiul lui Oeneus, regele Aetoliei, și al Althaeei, fiica lui Thestius, și soțul Cleopatrei. A participat la expediția argonauților și la vînătoarea mistrețului din Calydon, de care a rămas legat, în mod deosebit, numele său. Mîniată pe Oeneus, care o jignise lipsind-o de un sacrificiu, zeița Artemis trimite un mistreț fioros care pustiește ținutul Aetoliei. Ca să-l prindă și să-l ucidă, fiul regelui, Meleager, organizează o vînătoare la care îi cheamă să participe pe cei mai viteji eroi. Printre aceștia se numărau: Theseus, dioscurii – Castor și Pollux, Pirithous, Idas și Lynceus, Iphicles – fratele lui Heracles, Iason, Amphiaraus, Telamon, precum și o femeie, Atalanta. Atalanta este cea care rănește prima, cu o săgeată, mistrețul. Lovitura de grație i-o dă însă Meleager, așa încît lui îi revine drept pradă fiara. Îndrăgostit de Atalanta, Meleager îi oferă pielea și capul mistrețului, dar gestul lui stîrnește revolta celorlalți vînători, care vor să fie și ei părtași la vînat. Se iscă o luptă, în cursul căreia Meleager îi ucide pe cei doi frați al Althaeei, unchii săi. La nașterea lui Meleager, moirele îi preziseseră că va trăi numai atît cît va dăinui un tăciune care era aprins în vatră. Înspăimîntată, Althaea a stins atunci tăciunele care ardea și l-a păstrat cu grijă. Or, în ziua în care Meleager și-a ucis unchii, frații Althaeei, aceasta, cuprinsă de mînie și de desperare [!], a dat foc tăciunelui fatal și l-a lăsat să se mistuie, curmînd în felul acesta firul vieții lui Meleager. Mai apoi, venindu-și în fire și dîndu-și seama de fapta ei, îndurerată, Althaea și-a pus singură capăt zilelor, spînzurîndu-se.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meleagru
Meleagru = Meleager.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melean
MELEÁN, meleni, adj., s. m. (Reg.) 1. Adj. (Om) înalt și voinic; vlăjgan. 2. S. m. Fecior, flăcău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melegar
MELEGÁR^1, melegare, s. n. (Reg.) Loc special amenajat pe un strat de gunoi de grajd, în care se cultivă răsadurile; răsadniță. – Din magh. melegágy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melegar
MELEGÁR^2, melegare, s. n. Bazin de lemn în care cade minereul sfărâmat din șteampurile țărănești. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melenaş
MELENÁȘ, melenași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui melean; flăcăiaș, fecioraș. – Melean + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melenaș
MELENÁȘ, melenași, s. m. (Reg.) Diminutiv al lui melean; flăcăiaș, fecioraș. – Melean + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melenă
MELÉNĂ, melene, s. f. Eliminare a unui scaun negru, conținând sânge provenit din părțile superioare ale tubului digestiv. – Din fr. melaena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melesteu
MELESTÉU, melesteie, s. n. (Reg.) Făcăleț (pentru mămăligă). – Din melestui (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melestui
MELESTUÍ, melestuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mesteca cu melesteul. – Din magh. mállaszt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meleu
MELÉU, meleuri, s. n. (Sport) Luptă corp la corp. ♦ (Spec.) Grămadă la rugbi. – Din fr. mêlée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melia
Melia, una dintre oceanide, căsătorită cu Inachus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meliboeus
Meliboeus, nume purtat de Philoctetes, datorită faptului că a domnit în cetatea Meliboea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melic
MELÍC s. n. (Reg.) Nărav, obicei prost (la animale). Ex.: spunem că un cal are melic, atunci când lovește cu piciorul, când mușcă sau când, înhămat fiind, se sperie de obiectele care-i apar în raza vizuală, devenind greu de controlat. Termenul este frecvent folosit în satele de pe valea Vâlsanului, județul Argeș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

melicerte
Melicerte = Melicertes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melicertes
Melicertes (sau Melicerta), fiul lui Athamas și al lui Ino (v. Ino). După moarte a fost transformat, ca și mama sa, într-o divinitate marină, primind numele de Palaemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melifer
MELIFÉR, -Ă, meliferi, -e, adj., s. f. pl. I. Adj. (Despre plante) Care are flori cu mult nectar și polen, din care albinele produc mierea. II. S. f. pl. Grup de insecte himenoptere (cuprinzând albinele și viespile) care culeg nectarul și polenul din flori, producând apoi mierea sau ceara. – Din fr. mellifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melific
MELÍFIC, -Ă, melifici, -ce, adj. (Rar) Melifer (I). – Din fr. mellifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melinită
MELINÍTĂ, s. f. Substanță chimică, având drept component principal acidul picric, folosită la fabricarea fitilelor detonante și în imprimeria textilă. – Din fr. mélinite, germ. Melinit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliorativ
MELIORATÍV, -Ă, meliorativi, -e, adj. (Lingv.; despre cuvinte, expresii etc.) Cu sens laudativ, favorabil. [Pr.: -li-o-] – Din fr. mélioratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliorism
MELIORÍSM s. n. Concepție potrivit căreia lumea nu este nici cea mai rea cu putință, nici iremediabil rea, ci poate fi ameliorată sau este în curs de ameliorare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. méliorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliorist
MELIORÍST, -Ă, melioriști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al meliorismului. [Pr.: -li-o-] – Din fr. mélioriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melisa
Melisa = Melissa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melisă
MELÍSĂ, melise, s. f. Plantă erbacee perenă din familia labiatelor, cu flori albe, plăcut mirositoare, mult căutate de albine, și cu frunzele ovale, folosită în medicină pentru calitățile ei stimulatoare și antispasmodice; roiniță^2 (Melissa officinalis). ♦ Băutură alcoolică aromată (folosită în medicina populară), obținută prin fermentarea frunzelor acestei plante. – Din lat. melissa, fr. mélisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melismatic
MELISMÁTIC, -Ă, melismatici, -ce, adj. (Muz.) 2. (Despre compoziții) Cu melisme. – De la melismă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melismatic
MELISMÁTIC, -Ă, melismatici, -ce, s. f., adj. (Muz.) 1. S. f. Totalitatea ornamentelor dintr-o compoziție; arta de a compune cu melisme. 2. Adj. (Despre compoziții) Cu melisme. – De la melismă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melismatică
MELISMÁTICĂ s. f. (Muz.) 1. Totalitatea ornamentelor dintr-o compoziție; arta de a compune cu melisme. – De la melismă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melismă
MELÍSMĂ, melisme, s. f. (Muz.) Ornament muzical rezultat din repartiția unei durate lungi într-un grup de note de valoare scurtă. – Din it. melisma, fr. mélisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melissa
Melissa, una dintre preotesele lui Demeter, inițiată de zeiță în misterele acesteia. Fiindcă n-a vrut să le destăinuiască și celorlalte femei, ea a fost ucisă de către ele. În amintirea ei, Demeter a făcut ca din trupul celei ucise să se nască un roi de albine.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meliţa
MELIȚÁ, méliț, vb. I. 1. Tranz. A zdrobi (cu melița) și a curăța cânepa și inul de părțile lemnoase, pentru a alege fuiorul sau pentru a se obține câlții de meliță. ♦ Fig. A bate strașnic pe cineva. 2. Intranz. Fig. A trăncăni, a flecări. – Din meliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melița
MELIȚÁ, méliț, vb. I. 1. Tranz. A zdrobi (cu melița) și a curăța cânepa și inul de părțile lemnoase, pentru a alege fuiorul sau pentru a se obține câlții de meliță. ♦ Fig. A bate strașnic pe cineva. 2. Intranz. Fig. A trăncăni, a flecări. – Din meliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţare
MELIȚÁRE, melițări, s. f. (Rar) Acțiunea de a melița și rezultatul ei; melițat^1. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melițare
MELIȚÁRE, melițări, s. f. (Rar) Acțiunea de a melița și rezultatul ei; melițat^1. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţat
MELIȚÁT^1 s. n. Melițare. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melițat
MELIȚÁT^1 s. n. Melițare. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţat
MELIȚÁT^2, -Ă, melițați, -te, adj. (Despre cânepă, in) Zdrobit și curățat cu melița. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melițat
MELIȚÁT^2, -Ă, melițați, -te, adj. (Despre cânepă, in) Zdrobit și curățat cu melița. – V. melița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţă
MÉLIȚĂ, melițe, s. f. 1. Unealtă primitivă de lemn, folosită în industria casnică pentru melițare; zdrobitor. ♦ Mașină de melițat, prevăzută cu cuțite sau cu aripi de lemn dispuse circular pe un cilindru. 2. Fig. (Fam. și depr.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). ◊ Expr. A da cu melița (sau din meliță) = a trăncăni, a flecări. – Din bg. melica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliță
MÉLIȚĂ, melițe, s. f. 1. Unealtă primitivă de lemn, folosită în industria casnică pentru melițare; zdrobitor. ♦ Mașină de melițat, prevăzută cu cuțite sau cu aripi de lemn dispuse circular pe un cilindru. 2. Fig. (Fam. și depr.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). ◊ Expr. A da cu melița (sau din meliță) = a trăncăni, a flecări. – Din bg. melica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţoi
MELIȚÓI, melițoaie, s. n. (Rar) Meliță mare. – Meliță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melițoi
MELIȚÓI, melițoaie, s. n. (Rar) Meliță mare. – Meliță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meliţuică
MELIȚÚICĂ, melițuici, s. f. (Rar) Meliță mică cu care se face ultima operație de prelucrare a fibrelor de cânepă și de in, pentru a alege fuiorul curat. – Meliță + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melițuică
MELIȚÚICĂ, melițuici, s. f. (Rar) Meliță mică cu care se face ultima operație de prelucrare a fibrelor de cânepă și de in, pentru a alege fuiorul curat. – Meliță + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodic
MELÓDIC, -Ă, melodici, -ce, adj., I. 1. Care ține de melodie, referitor la melodie. 2. Melodios, armonios. – Din fr. mélodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodic
MELÓDIC, -Ă, melodici, -ce, adj., s. f. I. Adj. 1. Care ține de melodie, referitor la melodie. 2. Melodios, armonios. II. S. f. Ramură a muzicologiei care se ocupă cu studiul melodiei. ♦ Felul în care este compusă o melodie. – Din fr. mélodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodică
MELÓDICĂ s. f. II. Ramură a muzicologiei care se ocupă cu studiul melodiei. ♦ Felul în care este compusă o melodie. – Din fr. mélodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodicitate
MELODICITÁTE, melodicități, s. f. Calitatea de a fi melodic; (rar) melodism. – Melodic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodie
MELODÍE, melodii, s. f. Succesiune de sunete îmbinate după regulile ritmului și ale modulației, pentru a alcătui o unitate cu sens expresiv. ♦ Compoziție muzicală, cântec. ♦ Fig. Sonoritate plăcută; armonie, muzicalitate. – Din ngr. melodía, it. melodia, fr. mélodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodimetru
MELODIMÉTRU, melodimetre, s. n. (Fon.) Aparat electronic folosit pentru cercetări asupra intonației. – Din fr. mélodimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodios
MELODIÓS, -OÁSĂ, melodioși, -oase, adj. Plin de sunete armonioase, plăcut auzului, armonios; care emite astfel de sunete. [Pr.: -di-os] – Din fr. mélodieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodism
MELODÍSM s. n. (Rar) Melodicitate. – Din it. melodismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodist
MELODÍST, -Ă, melodiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Compozitor de melodii; muzician care concepe melodia ca element esențial în muzică; compozitor la care predomină elementul melodic. – Din fr. mélodiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramatic
MELODRAMÁTIC, -Ă, melodramatici, -ce, adj. 1. Care se referă la melodramă, privitor la melodramă, de melodramă. 2. (Depr.) Cu caracter patetic exagerat, fals. – Din fr. mélodramatique, it. melodrammatico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramatism
MELODRAMATÍSM s. n. Caracter melodramatic. ♦ Exprimare de sentimente care se remarcă prin artificialitate, prin exaltare exagerată. – Melodramat[ic] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramatiza
MELODRAMATIZÁ, melodramatizez, vb. I. Tranz. A face să devină melodramatic (2), a da caracter melodramatic (2). ♦ (Depr.) A exagera caracterul melodramatic (2). – Din fr. mélodramatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramatizare
MELODRAMATIZÁRE, melodramatizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a melodramatiza și rezultatul ei. – V. melodramatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramatizat
MELODRAMATIZÁT, -Ă, melodramatizați, -te, adj. Care a devenit melodramatic (2). ♦ Care are un caracter melodramatic (2) exagerat. – V. melodramatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melodramă
MELODRÁMĂ, melodrame, s. f. 1. Dialog cântat în tragedia antică greacă, între un corifeu și un personaj. 2. Dramă care folosea acompaniamentul muzical pentru a marca intrarea sau ieșirea personajelor din scenă. 3. Operă dramatică în care acțiunea complicată, neverosimilă, cu scene pline de groază, alternează cu scene comice, convenționale, de un patetism violent, rezervându-se un loc însemnat neprevăzutului. – Din fr. mélodrame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melofob
MELOFÓB, -Ă, melofobi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care urăște muzica. – Din fr. mélophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melofobie
MELOFOBÍE s. f. Aversiune față de muzică. – Din fr. mélophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meloman
MELOMÁN, -Ă, melomani, -e, s. m. și f. Persoană căreia îi place mult muzica (în special cea clasică) și o înțelege. – Din fr. mélomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melomanie
MELOMANÍE s. f. Pasiune, preferință deosebită pentru muzică. – Din fr. mélomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melon
MELÓN, meloane, s. n. Gambetă. – Din fr. melon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melonidă
MELONÍDĂ, melonide, s. f. Fruct asemănător cu baca, cu epicarpul tare la maturitate și mezocarpul cărnos și suculent. – Din fr. mélonide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melopee
MELOPÉE, melopei, s. f. Melodie lentă, ritmică și monotonă, care acompania în trecut o declamație; p. ext. compoziție muzicală, melodie. – Din fr. mélopée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melopeic
MELOPÉIC, -Ă, melopeici, -ce, adj. Ca o melopee; melodios, armonios. [Pr.: -pe-ic] – Melopee + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melos
MÉLOS s. n. 1. Melodie, cântec; p. ext. muzică. 2. Aspectul cantabil, melodic al muzicii. – Din ngr. mélos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meloterapic
MELOTERÁPIC, -Ă, meloterapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la meloterapie, de meloterapie. – Din fr. mélothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meloterapie
MELOTERAPÍE, meloterapii, s. f. (Med.) Muzicoterapie. – Din fr. mélothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melpomene
Melpomene, una dintre muze, fiica lui Zeus și a Mnemosynei. Patrona tragedia (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

melşpaiz
MÉLȘPAIZ, melșpaize, s. n. (Reg.) Prăjitură (de casă). – Din germ. Mehlspeise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

melșpaiz
MÉLȘPAIZ, melșpaize, s. n. (Reg.) Prăjitură (de casă). – Din germ. Mehlspeise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

membrană
MEMBRÁNĂ, membrane, s. f. 1. Nume dat țesuturilor animale sau vegetale, subțiri și suple, foarte diferite ca structură, care căptușesc, îmbracă, leagă, susțin sau delimitează anumite organe sau părți de organe; piele subțire; pieliță. ♦ Diferențiere protoplasmatică sau celulozică, care învelește și limitează celula animală și cea vegetală. 2. (Fiz.) Corp subțire flexibil, care, prin vibrație, poate produce sau transmite sunete, fiind folosit la telefon, la microfon și la alte aparate acustice sau de percuție. 3. Corp subțire folosit pentru a separa două medii; diafragmă. 4. (Înv.) Pergament (pentru scris). – Din lat., it. membrana, fr. membrane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

membranos
MEMBRANÓS, -OÁSĂ, membranoși, -oase, adj. Care are structură asemănătoare cu cea a membranei (1); format din una sau din mai multe membrane. – Din fr. membraneux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

membru
MÉMBRU, -Ă, membri, -e, s. n., s. m., s. f. 1. S. n. (Adesea la pl.) Fiecare dintre părțile exterioare, articulate ale trupului omului sau animalului, care au rol important în îndeplinirea unor funcții de relație; mădular. ◊ Membru-fantomă = senzație anormală de prezență a unui membru sau segment de membru care au fost amputate. Membru superior = mână. Membru inferior = piciorul omului. ♦ Penis. 2. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o colectivitate (organizată); fiecare dintre persoanele sau unitățile care fac parte dintr-o grupare sau o organizație socială, politică etc., considerată în raport cu acestea; mădular. 3. S. m. Fiecare dintre cele două părți ale unei expresii matematice; fiecare dintre părțile celor două rapoarte ale unei proporții. 4. S. n. Fiecare dintre părțile unei propoziții, fraze sau perioade. – Din lat. membrum, fr. membre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memento
MEMÉNTO, mementouri, s. n. 1. Semn distinctiv, însemnare, notă care reamintește ceva; p. ext. aducere-aminte. 2. Mic carnet de buzunar în care se fac însemnări pentru a reaminti o dată, un nume, o problemă etc. 3. Carte, de obicei de format mic, care rezumă esențialul, prin tabele, formule etc., dintr-una sau din mai multe discipline, științe; memorator. ♦ Listă a spectacolelor și conferințelor, publicată în presa cotidiană. – Din fr. mémento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memnon
Memnon, regele Aethiopiei, era fiul troianului Tithonus și al zeiței Eos. A participat la războiul troian, de partea lui Priamus, și l-a ucis în luptă pe Antilochus, fiul lui Nestor (v. și Antilochus). Moartea lui Antilochus e răzbunată însă de prietenul acestuia, Achilles, care-l provoacă pe Memnon la luptă. În Olympus Thetis și Eos vin deopotrivă la Zeus spre a-i cere îndurare pentru fiii lor. Talerul stăpînului lumii înclină greu însă de partea lui Memnon, arătînd prin aceasta că eroul e sortit să moară. Memnon cade într-adevăr ucis și Eos îi răpește cadavrul de pe cîmpul de luptă. Prin rugăminți, ea l-a înduplecat între timp pe Zeus să-i facă fiul nemuritor. Se spunea că după moartea lui Memnon, tovarășii săi de luptă au fost transformați în niște păsări, numite Memnonides, nedespărțite de atunci încolo de mormîntul său. Lacrimile mamei îndurerate stropeau în fiecare dimineață țărîna sub forma picăturilor de rouă, iar statuia uriașă ridicată în amintirea lui – spunea legenda – cînta de fiecare dată la ivirea zorilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

memora
MEMORÁ, memorez, vb. I. Tranz. A reține în memorie (depunând un efort, învățând anume); a ține minte, a memoriza. – Din lat. memorare, fr. mémorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorabil
MEMORÁBIL, -Ă, memorabili, -e, adj. Vrednic de ținut minte; p. ext. important, însemnat, remarcabil. – Din fr. mémorable, lat. memorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorand
MEMORÁND s. n. v. memorandum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorandum
MEMORÁNDUM, memorandumuri, s. n. 1. Document diplomatic cuprinzând expunerea faptelor sau argumentelor juridice care privesc relațiile dintre state și formează sau vor forma obiectul unor tratative; memorial. 2. (Înv.) Carnet, registru etc. pe care se făceau însemnări. [Var.: memoránd, memorande, s. n.] – Din lat. memorandum, germ. Memorandum, fr. mémorandum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorare
MEMORÁRE, memorări, s. f. Faptul de a memora; proces de înregistrare în memorie; memorizare. – V. memora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorativ
MEMORATÍV, -Ă, memorativi, -e, adj. (Rar) Comemorativ. – Din fr. mémoratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorator
MEMORATÓR, memoratoare, s. n. 1. Memento (3). 2. (Tehn.) Memorie (3). – Din fr. mémorateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorial
MEMORIÁL, -Ă, memoriali, -e, s. n., adj. I. S. n. 1. Specie literară, asemănătoare cu însemnările de călătorie și cu memoriile, care consemnează observații științifice, amintiri ori impresii personale asupra faptelor sau evenimentelor la care a participat cineva sau care s-au petrecut în timpul vieții cuiva. 2. (Înv.) Memorandum (1). 3. (Livr.) Monument sau clădire ridicate în amintirea unui eveniment sau a unei personalități. II. Adj. 1. Care este înregistrat în minte; din memorie (1). 2. Care servește pentru a aminti un eveniment însemnat, o persoană etc.; comemorativ. [Pr.: -ri-al] – Din germ. Memorial, fr. mémorial, lat. memorialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorialist
MEMORIALÍST, -Ă, memorialiști, -ste, s. m. și f. Scriitor care compune memoriale sau memorii. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. mémorialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorialistic
MEMORIALÍSTIC, -Ă, memorialistici, -ce, adj. 2. Care aparține memorialisticii (1) sau care se referă la memorial (I 1), de memorial. [Pr.: -ri-a-] – Memorial + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorialistic
MEMORIALÍSTIC, -Ă, memorialistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Gen de scriere literară care cuprinde memorii; (cu sens colectiv) totalitatea lucrărilor care conțin memorii. 2. Adj. Care aparține memorialisticii (1) sau care se referă la memorial (I 1), de memorial. [Pr.: -ri-a-] – Memorial + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorialistică
MEMORIALÍSTICĂ s. f. 1. Gen de scriere literară care cuprinde memorii; (cu sens colectiv) totalitatea lucrărilor care conțin memorii. [Pr.: -ri-a-] – Memorial + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorie
MEMÓRIE, memorii, s. f. 1. Proces psihic care constă în întipărirea, recunoașterea și reproducerea senzațiilor, sentimentelor, mișcărilor, cunoștințelor etc. din trecut. ♦ Minte (considerată ca sediu al procesului de memorare). ◊ Loc. adv. Din memorie = din aducere-aminte, pe de rost. 2. Păstrare în amintire, reprezentare mintală, aducere-aminte, amintire. ♦ Amintire pe care posteritatea o păstrează oamenilor iluștri sau evenimentelor de seamă. ◊ Expr. În memoria cuiva (sau a ceva) = în amintirea..., spre aducere-aminte; ca omagiu. 3. Parte a calculatorului electronic în care se înregistrează instrucțiunile, cuvintele, valorile numerice etc. după o codificare prealabilă; memorator (2). – Din lat., it. memoria, fr. mémoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memoriscop
MEMORISCÓP, memoriscoape, s. n. Aparat electronic de afișare cu posibilitatea de memorare a curbelor afișate. – Din engl. memoriscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memoriu
MEMÓRIU, memorii, s. n. 1. Expunere scrisă, amănunțită și documentată, asupra unei probleme, unei situații etc. ◊ Memoriu de titluri și lucrări = listă în care sunt consemnate titlurile și lucrările de specialitate ale unei persoane. Memoriu de activitate = expunere scrisă a activității desfășurate de o persoană într-un anumit domeniu științific. 2. (La pl.) Colecție de conferințe, comunicări, discuții etc. ale unei societăți științifice. 3. (La pl.) Lucrare beletristică cu caracter evocator, conținând însemnări asupra evenimentelor petrecute în timpul vieții autorului (și la care el a luat parte). 4. Petiție, cerere (colectivă) în care motivele sunt expuse pe larg. 5. (În vechea organizare a armatei) Dosar personal al unui ofițer sau al unui subofițer. – Din lat. memorium, fr. mémoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memoriza
MEMORIZÁ, memorizez, vb. I. Tranz. A învăța (un text) pe de rost; a memora. – Din fr. mémoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorizare
MEMORIZÁRE, memorizări, s. f. Acțiunea de a memoriza și rezultatul ei; memorizat. – V. memoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

memorizat
MEMORIZÁT s. n. (Rar) Memorizare. – V. memoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menadă
MENÁDĂ, menade, s. f. (Livr.) Bacantă; fig. femeie exaltată, nestăpânită. – Din fr. ménade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menade
Menade = Maenades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menaj
MENÁJ, menajuri, s. n. 1. Conducere a treburilor casnice; activitatea gospodinei; gospodărie. ◊ Școală de menaj = școală specială pentru fete, în care se predau noțiuni de gospodărie. Obiect de menaj = obiect de uz casnic. 2. Căsnicie. ♦ Familie. [Pl. și: menaje] – Din fr. ménage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menaja
MENAJÁ, menajez, vb. I. Tranz. 1. A trata pe cineva sau ceva cu înțelegere, grijă și îngăduință, a se purta bine cu cineva; a cruța. ♦ Refl. A-și cruța sănătatea, forțele; a se îngriji, a se feri. 2. (Rar) A nu irosi în zadar, a economisi. 3. A pregăti ceva cu dibăcie, a procura; a înlesni. – Din fr. ménager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menajament
MENAJAMÉNT, menajamente, s. n. (Adesea la pl.) Tact, grijă față de sensibilitatea și susceptibilitatea unei persoane (pentru a o cruța de neplăceri, de suferință etc.); menajare. – Din fr. ménagement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menajare
MENAJÁRE, menajări, s. f. Faptul de a (se) menaja; menajament. – V. menaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menajarisire
MENAJARISÍRE s. f. v. menajarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

menajarisit
MENAJARISÍT adj. v. menajarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

menajer
MENAJÉR, -Ă, menajeri, -e, s. f., adj. 1. S. f. Femeie angajată să îngrijească de gospodăria cuiva. ♦ (Rar) Gospodină. 2. Adj. Care ține de menaj, privitor la menaj, de uz casnic. – Din fr. ménagère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menajerie
MENAJERÍE, menajerii, s. f. Loc special amenajat în care sunt ținute animale vii, mai ales sălbatice, pentru a fi expuse publicului; totalitatea animalelor care se află într-un asemenea loc. – Din fr. ménagerie, germ. Menagerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mendeleeviu
MENDELEÉVIU s. n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. – Din fr. mendélévium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mendelism
MENDELÍSM s. n. Concepție care susține că transmiterea caracterelor ereditare se face potrivit legilor dominației, segregării și combinării independente a caracterelor. – Din fr. mendélisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mendelist
MENDELÍST, -Ă, mendeliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mendelismului. – Din fr. mendéliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mendicitate
MENDICITÁTE s. f. (Rar) Cerșetorie. – Din fr. mendicité, lat. mendicitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mendre
MÉNDRE s. f. pl. (Fam.; în expr.) A-și face mendrele (cu cineva) = a) a-și face toate gusturile, a-și satisface capriciile; a-și face de cap; b) a-și bate joc de cineva; a necinsti, a batjocori o femeie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meneceu
Meneceu = Menoeceus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menelau
Menelau = Menelaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menelaus
Menelaus, urmaș al lui Atreus (v. și Atreus) și frate cu Agamemnon. Alungat împreună cu Agamemnon din cetatea Mycenae de către Aegisthus, Menelaus se refugiază la Sparta. Aici, cei doi frați se căsătoresc cu fetele regelui Tyndareus. O dată cu mîna Helenei, Tyndareus îi dăruiește lui Menelaus și tronul său, făcîndu-și-l urmaș. Menelaus domnește mulți ani în pace asupra Lacedaemonului, alături de Helena – cu care are și o fiică, Hermione – pînă în ziua în care sosește la curtea sa Paris, fiul regelui Priamus. Cu sprijinul Aphroditei, care-i făgăduise lui Paris drept soție pe cea mai frumoasă dintre muritoare (v. și Aphrodite), acesta din urmă o răpește pe Helena și fuge cu ea la Troia. Menelaus cere atunci sprijinul celorlalte căpetenii argiene și pornește expediția împotriva Troiei. Comandantul suprem al armatei și al flotei astfel înjghebate este Agamemnon, fratele lui Menelaus. În luptele care au loc, Menelaus e mereu în primele rînduri. El îl rănește pe Paris, ucide nenumărați eroi troieni, se bate cu Aeneas și, în sfîrșit, pătrunde în cetate închis fiind, împreună cu ceilalți greci, în pîntecele calului de lemn. În noaptea incendierii cetății, el asaltează casa lui Deiphobus, fratele lui Paris, cu care se căsătorise Helena după moartea acestuia din urmă, și îl ucide. Cînd se află însă, în sfîrșit, față în față cu propria sa soție, e copleșit de sentimentul dragostei profunde pe care o nutrește încă față de ea și o iartă. După distrugerea Troiei cei doi iau din nou calea mării, spre a se întoarce acasă. Voința zeilor și vînturile potrivnice îi abat însă din drum, făcîndu-i să rătăcească mult timp pe meleaguri străine. După multe opriri vremelnice (în Lesbos, Creta etc.) și după un popas mai îndelungat în Aegyptus, Menelaus și Helena ajung, în sfîrșit, după opt ani de rătăciri, acasă în Lacedaemon, unde-și petrec apoi liniștiți tot restul vieții.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menesteu
Menesteu = Menestheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menestheus
Menestheus 1. Fiul lui Peteus, regele cetății Athenae. S-a numărat printre pretendenții la mîna Helenei și, ca atare, a participat și el, în fruntea atenienilor, la expediția organizată împotriva Troiei. 2. Unul dintre vizitiii lui Diomedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menestrel
MENESTRÉL, menestreli, s. m. Poet și muzicant din Franța Evului Mediu, adesea ambulant, care cânta și recita versuri acompaniindu-se cu un instrument; p. gener. cântăreț popular. – Din fr. ménestrel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menetiadul
Menetiadul = Menoetiades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menetiu
Menetiu = Menoetius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menghină
MÉNGHINĂ, menghine, s. f. Dispozitiv de prindere a unor piese care urmează să fie prelucrate, alcătuit din două fălci și dintr-un șurub cu manivelă, cu ajutorul căruia se efectuează apropierea și depărtarea fălcilor. [Var.: minghineá, menghineá s. f.] – Din tc. mengene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menghinea
MENGHINEÁ s. f. v. menghină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menhir
MENHÍR, menhire, s. n. Monument megalitic (funerar sau de cult, întâlnit mai ales în provincia Bretagne și în sudul Angliei) de la sfârșitul epocii neolitice, construit dintr-un bloc înalt de piatră necioplită, așezat vertical, izolat sau în grup. – Din fr. menhir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meni
MENÍ, menesc, vb. IV. Tranz. 1. A hotărî de mai înainte; a decide, a dispune; a destina, a sorti. ♦ Tranz. și intranz. A exprima o dorință în favoarea cuiva; a ura^2. ♦ (În credințe și superstiții) A predestina, a ursi. ◊ (Înv.) A prevesti, a prezice (ceva rău). ◊ Expr. (Intranz.) A meni a bine (sau a rău) = a prezice lucruri favorabile (sau nefavorabile). 2. (În superstiții) A aranja bobii, cărțile etc. într-un anumit fel și a descânta pentru ghicit. ♦ A descânta, a vrăji. – Din sl. mĕniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menilit
MENILÍT s. n. Rocă sedimentară silicioasă, alcătuită în cea mai mare parte din opal, argilă și hidroxizi de fier, de culoare neagră sau brună, cu aspect vărgat. – Din fr. ménilite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meninge
MENÍNGE, meninge, s. n. Fiecare dintre cele trei membrane care învelesc creierul și măduva spinării. – Din fr. méninge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningeal
MENINGEÁL, -Ă, meningeali, -e, adj. (Anat.) Meningian. [Pr.: -ge-al] – Din germ., engl. meningeal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningian
MENINGIÁN, -Ă, meningieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la meninge; (rar) meningeal. [Pr.: -gi-an] – Din fr. méningien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningită
MENINGÍTĂ, meningite, s. f. Boală (infecțioasă) care constă în inflamarea meningelor și care se manifestă prin dureri de cap, vărsături, înțepenirea cefei, febră. – Din fr. méningite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningocel
MENINGOCÉL, meningocele, s. n. (Med.) Hernie a meningelor datorată unui defect al craniului sau al coloanei vertebrale. – Din fr. méningocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningococ
MENINGOCÓC, meningococi, s. m. Agent patogen care provoacă meningita cerebrospinală epidermică, prezent în lichidul cefalorahidian al bolnavilor. – Din fr. méningocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningoencefalită
MENINGOENCEFALÍTĂ, meningoencefalite, s. f. Inflamație a meningelui și a creierului, cauzată de un agent infecțios (microbian sau virotic), toxic sau alergic. – Din fr. méningo-encéphalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meningopatie
MENINGOPATÍE, meningopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile meningelor. – Din fr. méningopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menire
MENÍRE, meniri, s. f. Acțiunea de a meni și rezultatul ei; misiune, rost, sarcină, predestinare; soartă, destin. – V. meni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menisc
MENÍSC, meniscuri, s. n. 1. Lentilă subțire convexă pe o parte și concavă pe partea opusă. 2. Curbură a suprafeței unui lichid, care apare din cauza aderenței sau a lipsei de aderență în punctele de contact cu un corp solid. 3. Cartilaj în formă de disc, existent între unele articulații ale corpului. – Din fr. ménisque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menit
MENÍT, -Ă, meniți, -te, adj. 1. Care are menirea, rostul, misiunea, sarcina (de a...); care are scopul (să...); hotărât, sortit, destinat, ursit, predestinat. 2. (În credințe și superstiții) Descântat; vrăjit, fermecat. – V. meni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menitor
MENITÓR, -OÁRE, menitori, -oare, adj. (Înv.) Care prevestește ceva; prevestitor. – Meni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meniu
MENÍU, meniuri, s. n. Totalitatea felurilor de mâncare servite la o masă. ♦ Listă pe care sunt scrise felurile de mâncare și băuturile servite într-un restaurant, împreună cu prețurile respective; listă de bucate. ◊ Meniu fix = masă servită (la prânz) într-un restaurant, la care numărul și ordinea felurilor de mâncare sunt stabilite zilnic de restaurantul respectiv (și al cărei preț este redus). – Din fr. menu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meniu
MENÍU, meniuri, s. n. (Inform.) Listă de comenzi adresate calculatorului, listă oferită utilizatorului de către un program informatic. – Din engl. menu.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

menoeceus
Menoeceus 1. Tatăl lui Creon și al Iocastei. 2. Fiul regelui Creon. Deoarece Tiresias prorocise că victoria împotriva „celor șapte” și salvarea cetății Thebae depindea de viața lui Menoeceus, acesta din urmă s-a oferit de bunăvoie spre a fi sacrificat. După o altă versiune, Menoeceus ar fi fost sacrificat în aceleași împrejurări de însuși Creon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menoetiades
Menoetiades, denumire purtată de Patroclus, fiul lui Menoetius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menoetius
Menoetius 1. Fiul lui Actor și al Aeginei și tatăl lui Patroclus. A participat la expediția argonauților. 2. Unul dintre titani, fiul lui Iapetus și al Clymenei și frate cu Atlas, cu Epimetheus și cu Prometheus. A fost fulgerat de către Zeus și prăvălit în Tartarus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menopauză
MENOPÁUZĂ s. f. Fenomen fiziologic complex, care constă în încetarea definitivă a menstruației la femei, ca urmare a încetării funcției ovariene. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. ménopause.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menoragic
MENORÁGIC, -Ă, menoragici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de menoragie. – Din fr. ménorragique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menoragie
MENORAGÍE, menoragii, s. f. Afecțiune a uterului, manifestată prin pierderea unei cantități excesive de sânge în timpul menstruației. – Din fr. ménorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menoree
MENORÉE, menoree, s. f. (Med.) Menstruație. – Din fr. menorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menou
MENÓU, menouri, s. n. Element de construcție din piatră, din lemn sau din metal, folosit în trecut mai ales în arhitectura gotică, care servește la împărțirea unei uși sau a unei ferestre în mai multe părți. – Din fr. meneau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mensolă
MÉNSOLĂ, mensole, s. f. (Rar) Piesă de construcție care susține grinzi, cornișe etc. – Din it. mensola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menstrual
MENSTRUÁL, -Ă, menstruali, -e, adj. Care se referă la menstruație, care ține de menstruație. [Pr.: -stru-al] – Din lat. menstrualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menstruaţie
MENSTRUÁȚIE, menstruații, s. f. Hemoragie fiziologică din mucoasa uterină, care apare la femeia adultă în mod regulat și periodic, începând din epoca pubertății, cu întreruperi temporare în perioadele de sarcină și de alăptare, și până la menopauză, când dispare definitiv; soroc, regulă, period. [Pr.: -stru-a-] – Din fr. menstruation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menstruație
MENSTRUÁȚIE, menstruații, s. f. Hemoragie fiziologică din mucoasa uterină, care apare la femeia adultă în mod regulat și periodic, începând din epoca pubertății, cu întreruperi temporare în perioadele de sarcină și de alăptare, și până la menopauză, când dispare definitiv; soroc, regulă, period. [Pr.: -stru-a-] – Din fr. menstruation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mensual
MENSUÁL, -Ă, mensuali, -e, adj., s. n. (Livr.) 1. Adj. Care apare sau care are loc la interval de o lună; lunar. 2. S. n. Publicație de presă care apare o dată pe lună. [Pr.: -su-al] – Din fr. mensuel, lat. mensualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menşevic
MENȘEVÍC, -Ă, menșevici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al menșevismului. 2. Adj. Care ține de menșevism, privitor la menșevism. – Din rus. menșevik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menșevic
MENȘEVÍC, -Ă, menșevici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al menșevismului. 2. Adj. Care ține de menșevism, privitor la menșevism. – Din rus. menșevik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menşevic
MENȘEVÍC, -Ă, menșevíci, -ce, s. m. și f., adj. ~ (cuv. rus. = minoritar < men'șe = mai puțin; întrucât formau grupul minoritar din sânul partidului) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

menșevic
MENȘEVÍC, -Ă, menșevíci, -ce, s. m. și f., adj. ~ (cuv. rus. = minoritar < men'șe = mai puțin; întrucât formau grupul minoritar din sânul partidului) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

menşevism
MENȘEVÍSM s. n. Curent politic apărut la începutul sec. XX în cadrul social-democrației ruse, care se opunea prevederilor programatice ale socialismului, principiilor teoretice, ideologice, organizatorice, tactice ale partidului de tip comunist. – Din rus. menșevizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menșevism
MENȘEVÍSM s. n. Curent politic apărut la începutul sec. XX în cadrul social-democrației ruse, care se opunea prevederilor programatice ale socialismului, principiilor teoretice, ideologice, organizatorice, tactice ale partidului de tip comunist. – Din rus. menșevizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mental
MENTÁL, -Ă, mentali, -e, adj., s. n. Care se referă la mentalitate, privitor la mentalitate. ◊ (Substantivat) Mentalul colectiv. – Din fr. mental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentalitate
MENTALITÁTE, mentalități, s. f. Fel particular de a-și reprezenta lumea al unui individ sau al unei colectivități. – Din fr. mentalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentă
MÉNTĂ s. f. Numele mai multor plante erbacee (medicinale) din familia labiatelor, cu frunze dințate și cu flori puternic mirositoare; izmă (Mentha). ◊ Mentă creață = izmă creață. ♦ Bomboană (sau pastilă) de mentă = bomboană aromată cu esență extrasă din planta definită mai sus. [Var.: míntă s. f.] – Din sl. menta, lat. mentha, fr. menthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentol
MENTÓL s. n. Substanță volatilă cu miros aromatic, în formă de cristale, obținută din ulei de mentă sau pe cale artificială, folosită în farmacie și în cosmetică. – Din fr. menthol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentolat
MENTOLÁT, -Ă, mentolați, -te, adj. Care conține mentă, cu mentol. – Din fr. mentholé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentor
MÉNTOR, mentori, s. m. Conducător spiritual, povățuitor, îndrumător; preceptor, educator. ♦ Altoi dintr-o plantă bătrână grefat pe o plantă tânără pentru a-i transmite acesteia însușirile sale. – Din fr., lat. mentor, germ. Mentor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mentor
Mentor, fiul lui Alcimus și prietenul credincios al lui Odysseus. A fost lăsat de către erou la plecarea sa spre Troia să-i păzească casa și familia în Ithaca.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

menţine
MENȚÍNE, mențín, vb. III. Tranz. 1. A păstra ceva (în aceeași stare sau formă în care se afla la un moment dat), a lăsa neschimbat; p. ext. a face să dureze. ♦ Refl. A continua să existe sub același aspect, a rămâne neschimbat; a dura, a dăinui. 2. (Rar) A întreține o familie, o persoană etc. 3. (Rar) A afirma, a susține ceva cu tărie. – Din fr. maintenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menține
MENȚÍNE, mențín, vb. III. Tranz. 1. A păstra ceva (în aceeași stare sau formă în care se afla la un moment dat), a lăsa neschimbat; p. ext. a face să dureze. ♦ Refl. A continua să existe sub același aspect, a rămâne neschimbat; a dura, a dăinui. 2. (Rar) A întreține o familie, o persoană etc. 3. (Rar) A afirma, a susține ceva cu tărie. – Din fr. maintenir (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţinere
MENȚÍNERE s. f. Acțiunea de a (se) menține și rezultatul ei. – V. menține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menținere
MENȚÍNERE s. f. Acțiunea de a (se) menține și rezultatul ei. – V. menține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţiona
MENȚIONÁ, menționez, vb. I. Tranz. A semnala ceva (verbal sau în scris), a aminti (în treacăt); a pomeni. ♦ A specifica, a consemna. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mentionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menționa
MENȚIONÁ, menționez, vb. I. Tranz. A semnala ceva (verbal sau în scris), a aminti (în treacăt); a pomeni. ♦ A specifica, a consemna. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mentionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţionabil
MENȚIONÁBIL, -Ă, menționabili, -e, adj. Care poate fi menționat; citabil. [Pr.: -ți-o-] – Menționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menționabil
MENȚIONÁBIL, -Ă, menționabili, -e, adj. Care poate fi menționat; citabil. [Pr.: -ți-o-] – Menționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţionare
MENȚIONÁRE, menționări, s. f. Faptul de a menționa; mențiune. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menționare
MENȚIONÁRE, menționări, s. f. Faptul de a menționa; mențiune. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţionat
MENȚIONÁT, -Ă, menționați, -te, adj. Care a fost pomenit, citat. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menționat
MENȚIONÁT, -Ă, menționați, -te, adj. Care a fost pomenit, citat. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menţiune
MENȚIÚNE, mențiuni, s. f. 1. Semnalare, pomenire, menționare; (concr.) notă în care se dau informații referitoare la un eveniment, la o persoană etc. ♦ Indicație, specificare. 2. Distincție onorifică (mai mică decât premiul) care se acordă elevilor merituoși, concurenților la o competiție etc. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. mention, lat. mentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mențiune
MENȚIÚNE, mențiuni, s. f. 1. Semnalare, pomenire, menționare; (concr.) notă în care se dau informații referitoare la un eveniment, la o persoană etc. ♦ Indicație, specificare. 2. Distincție onorifică (mai mică decât premiul) care se acordă elevilor merituoși, concurenților la o competiție etc. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. mention, lat. mentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menuet
MENUÉT, menuete, s. n. Numele unui dans de origine franceză, cu caracter ceremonios și mișcare moderată, devenit cu timpul dans de curte și apoi de salon; melodie după care se execută acest dans. ♦ A treia parte a simfoniei clasice. [Pr.: -nu-et. – Pl. și: menueturi] – Din fr. menuet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

menzil
MENZÍL, menziluri, s. n., s. m. (Înv.) 1. S. n. Nume dat în Țările Române, înainte de introducerea căilor ferate, serviciului de transport (pentru călători și pentru corespondență); olac. 2. S. m. Curier, ștafetă. – Din tc. menzil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meoniana
Meoniana = Maeonis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meoţian
MEOȚIÁN, -Ă, meoțieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al miocenului de pe teritoriul românesc, reprezentat prin faună de lamelibranhiate, gasteropode, mamifere etc. 2. Adj. Care se referă la formațiunile sau la vârsta meoțianului (1). [Pr.: me-o-ți-an] – Din fr. méotien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meoțian
MEOȚIÁN, -Ă, meoțieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al miocenului de pe teritoriul românesc, reprezentat prin faună de lamelibranhiate, gasteropode, mamifere etc. 2. Adj. Care se referă la formațiunile sau la vârsta meoțianului (1). [Pr.: me-o-ți-an] – Din fr. méotien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mepacrină
MEPACRÍNĂ s. f. (Fam.) Atebrină. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meplat
MEPLÁT, meplaturi, s. n. Plan intermediar care asigură, în sculptură, tranziția între două suprafețe plate; basorelief foarte puțin înalt. – Din fr. méplat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mepriza
MEPRIZÁ, meprizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A disprețui. – Din fr. mépriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mer
MER, meri, s. m. (Chim.) Unitate elementară constitutivă cu structură și cu masă dată invariabile, care se repetă în mod constant într-un lanț macromolecular al unui polimer. – Din fr. mère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mera
Mera = Maera.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

merar
MERÁR, merari, s. m. (Rar) Cultivator sau vânzător de mere. – Măr^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercalloy
MERCALLÓY s. n. Aliaj de tip alpaca din cupru, nichel, zinc cu adaos de fier și plumb, foarte plastic, folosit în construirea aparaturii electrice, medicale etc. – Din germ. Mercalloy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantil
MERCANTÍL, -Ă, mercantili, -e, adj. 1. Comercial, negustoresc. 2. (Peior.) Care se preocupă numai de câștigul material, care urmărește în orice împrejurare să profite; interesat, materialist. ♦ (Despre sentimente) Bazat pe interese materiale. – Din fr. mercantile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantilaj
MERCANTILÁJ, mercantilaje, s. n. Imprimat (formular, factură, etichetă) folosit în activitatea comercială. – Mercantil + suf. -aj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantilism
MERCANTILÍSM s. n. 1. Spirit negustoresc, interes comercial; (peior.) preocupare, tendință de a câștiga bani prin orice mijloace. 2. Prima teorie economică modernă (sec. XV-XVIII) în țările europene (îndeosebi în Anglia și Franța) a cărei problemă esențială o constituie găsirea celor mai adecvate mijloace de creștere a avuției naționale a unei țări, reprezentată numai de banii din metale prețioase. – Din fr. mercantilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantilist
MERCANTILÍST, -Ă, mercantiliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Adept sau teoretician al mercantilismului (2). – Din fr. mercantiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantiliza
MERCANTILIZÁ, mercantilizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar.) A deveni sau a face să devină mercantil (2). – Mercantil + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercantilizare
MERCANTILIZÁRE s. f. (Rar.) Acțiunea de a (se) mercantiliza și rezultatul ei. – V. mercantiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercaptan
MERCAPTÁN, mercaptani, s. m. Derivat organic al hidrogenului sulfurat, cu miros neplăcut, folosit în odorizarea gazelor combustibile spre a semnala pierderile accidentale de gaz; tiol. – Din fr. mercaptan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercede
MERCÉDE s. f. (Înv.) Răsplată, recompensă. – Din it. mercede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercenar
MERCENÁR, -Ă, mercenari, -e, s. m., adj. 1. S. m. Ostaș angajat cu leafă într-o armată (străină); fig. persoană care, pentru bani sau pentru unele avantaje materiale, face orice fel de servicii. 2. Adj. Care aparține mercenarilor (1), privitor la mercenari; care se compune din mercenari. – Din fr. mercenaire, lat. mercenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merceolog
MERCEOLÓG, -Ă, merceologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în merceologie. [Pr.: -ce-o-] – Din merceologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merceologie
MERCEOLOGÍE, merceologii, s. f. Disciplină al cărei obiect îl constituie studierea proprietăților fizice și chimice ale mărfurilor în vederea stabilirii calității lor și a condițiilor de păstrare. [Pr.: -ce-o-] – Din it. merceologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercerie
MERCERÍE, (3) mercerii, s. f. 1. (Cu sens colectiv) Articole mărunte care servesc la cusut și ca accesorii la îmbrăcăminte (ață, nasturi, copci etc.). 2. Negoț cu astfel de articole. 3. Magazin de mercerie (1). – Din fr. mercerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merceriza
MERCERIZÁ, mercerizez, vb. I. Tranz. A trata firele sau țesăturile de bumbac cu o soluție de hidroxid de sodiu, pentru a le face mai netede, mai mătăsoase, mai compacte și mai rezistente. – Din fr. mercériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercerizare
MERCERIZÁRE, mercerizări, s. f. Acțiunea de a merceriza și rezultatul ei. – V. merceriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercerizat
MERCERIZÁT, -Ă, mercerizați, -te, adj. Care a fost supus mercerizării. – V. merceriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merchez
MERCHÉZ, merchezuri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Tâlc (ascuns) al unui lucru; taină, rost, semnificație. ◊ Expr. A-i veni (cuiva) la merchez = a-i conveni, a-i veni (cuiva) la îndemână. 2. (Fam.) Șmecherie, șiretlic, truc. – Din tc. merkez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercur
MERCÚR s. n. Element chimic, metal de culoare albă-argintie, cu luciu puternic, lichid la temperatura obișnuită, foarte dens și mobil, folosit în tehnică și în medicină; hidrargir, argint-viu. – Din fr. mercure, germ. Merkur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercur
Mercur = Mercurius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mercurial
MERCURIÁL^1, mercuriale, s. n. Listă zilnică oficială de prețuri la produsele alimentare, care se afișează în piețe. [Pr.: -ri-al] – Din fr. mercuriale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercurial
MERCURIÁL^2, -Ă, mercuriali, -e, adj. De mercur, pe bază de mercur, cu mercur. Alifie mercurială. [Pr.: -ri-al] – Din fr. mercuriel, lat. mercurialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercuric
MERCÚRIC, -Ă, mercurici, -ce, adj. (Despre compușii mercurului) Care conține un ion de mercur bivalent. – Din fr. mercurique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercurism
MERCURÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cu mercur. – Din fr. mercurisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mercurius
Mercurius, divinitate romană, identificată cu zeul Hermes din mitologia greacă (v. Hermes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mercuros
MERCURÓS, -OÁSĂ, mercuroși, -oase, adj. (Despre compușii mercurului) Care conține un ion de mercur monovalent. – Din fr. mercureux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merdenea
MERDENEÁ, merdenele, s. f. Produs de patiserie preparat din foi de plăcintă umplute cu brânză sau cu carne. – Din tc. merdane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mere
MÉRE vb. III v. merge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mereaz
MEREÁZ s. n. v. miraz^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meredeu
MEREDÉU, meredeie, s. n. (Reg.) 1. Minciog. 2. Unealtă de lemn pentru frământat cașul, în formă de furculiță sau de scândurică cu zimți. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meremet
MEREMÉT, meremeturi, s. n. (Înv. și reg.) Lucrare de reparație sau de întreținere. ♦ (Fam.) Aranjare, dichisire. – Din tc. meremet, ngr. mereméti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meremetiseală
MEREMETISEÁLĂ, meremetiseli, s. f. (Înv. și reg.) Meremetisire. – Meremetisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meremetisi
MEREMETISÍ, meremetisesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A repara; a reface; a restaura. ♦ (Fam.) A pune în ordine; a aranja, a dichisi. – Din ngr. emeremétisa (aor. lui meremetizo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meremetisire
MEREMETISÍRE, meremetisiri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a meremetisi și rezultatul ei; reparare, refacere, restaurare; meremetiseală. ♦ Corvoadă, clacă. – V. meremetisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meremetisit
MEREMETISÍT, -Ă, meremetisiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Reparat, refăcut, restaurat. – V. meremetisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mereng
MERÉNG, merenguri, s. n. Prăjitură preparată din albuș de ou bătut cu zahăr, coaptă la foc slab, adesea umplută cu cremă (de ciocolată) și acoperită cu frișcă. [Pl. și: (m.) merengi. – Var.: mering s. m.] – Din fr. meringue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mereu
MERÉU, -ÉIE, merei, -eie, adv., adj. I. Adv. 1. Fără răgaz, neîncetat, neîntrerupt, continuu, întruna; la intervale scurte. ♦ Din ce în ce mai mult. Se depărtează mereu. 2. (Reg.) Încet, fără grabă, domol; alene, liniștit, potolit. II. Adj. 1. (Înv. și reg.) Care se întinde unul după altul; neîntrerupt; p. ext. care se întinde până departe, întins, vast. 2. (Reg.; la pl.; despre ființe) Mulți, numeroși. – Cf. magh. merö „rigid, fix”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mergător
MERGĂTÓR, -OÁRE, mergători, -oare, adj. (Și substantivat; rar) Care se deplasează dintr-un loc în altul, care umblă. ◊ Compus: Mergător-Înainte = epitet dat Sfântului Ioan Botezătorul. – Merge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merge
MÉRGE, merg, vb. III. Intranz. I. 1. A se mișca deplasându-se dintr-un loc în altul; a se deplasa, a umbla. ♦ (Despre nave sau alte obiecte plutitoare) A pluti. ♦ (Despre păsări, avioane etc.) A zbura. ♦ (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) A putea fi înghițit ușor; a aluneca pe gât. 2. A pleca, a porni, a se duce; a se îndrepta (spre...). ◊ (La imperativ, ca termen de urare sau de îndemn) Mergi cu bine! ◊ Expr. A merge înaintea cuiva = a întâmpina pe cineva. A merge la pieire = a acționa necugetat, a-și periclita existența. A merge (fiecare) în (sau la) treaba lui = a-și relua treburile obișnuite, a-și vedea de interesele sale. A(-i) merge (ceva) (drept) la inimă (sau la suflet) = a(-i) plăcea foarte mult. A merge ață = a se duce drept la țintă. De-i merge (sau să-i meargă) colbul (sau fulgii, peticile, untul) = (în legătură cu verbul „a bate” sau cu echivalentele lui; cu valoare adverbială) zdravăn, tare, violent. A merge pe... = (despre vârstă) a se apropia de..., a împlini în curând... De ce merge sau pe zi (ori pe an) ce merge = pe măsură ce trece timpul. ♦ A urma, a frecventa cursurile unei instituții de învățământ. ♦ (Înv. și reg.; despre ființe și lucruri) A intra, a pătrunde. ♦ Fig. A ajunge. A mers până la a crede că-l poate îndrepta. ◊ Expr. A merge prea departe = a-și îngădui prea multe, a depăși limitele îngăduite. ♦ (Pop.) A se angaja (într-o slujbă). ♦ A se înrola. ♦ (Despre ape curgătoare, p. ext. despre lichide) A curge; a se scurge. 3. A însoți, a întovărăși, a acompania. ◊ Expr. A merge mână în mână (cu...) = a fi în strânsă legătură, a se desfășura concomitent, a se înlănțui. A merge după (cineva) = a) (despre femei) a se mărita; b) a urma sfaturile, povețele cuiva. A merge în urma (sau pe urmele) cuiva = a urmări pe cineva. ♦ (La unele jocuri, mai ales la cel de cărți) A se angaja, a participa la joc. II. 1. (Despre întinderi de pământ, drumuri etc.) A se întinde până la...; a duce la... 2. (Despre știri, evenimente etc.) A ajunge la cunoștința cuiva; a se răspândi; a se propaga, a se generaliza. ◊ Expr. Merge vorba = se spune, se vorbește. Îi merge (cuiva) vestea (sau numele, vorba etc.) = se spune despre el că... Meargă-i numele! = să nu se mai audă despre el, să dispară definitiv. III. 1. (Despre acțiuni, evenimente, fenomene etc.) A se desfășura, a evolua, a decurge. ♦ (Despre aparate, mecanisme etc.) A funcționa. 2. (Despre ființe) A o duce, a-i fi (bine sau rău). ♦ A reuși, a izbuti. 3. A înainta, a progresa, a se dezvolta. ◊ Expr. (Impers.) De ce (sau pe zi ce) merge = pe măsură ce trece timpul; tot mai mult. ♦ (Despre oameni) A continua, a persevera. IV. 1. (Despre materiale, mai ales despre alimente) A fi necesar, a se consuma, a se folosi (într-o anumită cantitate). 2. (Înv. și pop.) A se calcula, a se socoti. 3. (Mat.; despre numere) A se cuprinde, a intra în alt număr. V. 1. A se potrivi, a fi posibil; a se putea, a se accepta, a se admite. ◊ Expr. Așa mai merge = așa se potrivește, e bine, îmi convine. Treacă (și meargă)! sau treacă-meargă! = fie! să zicem că se poate! să admitem (ca pe o concesie)! ♦ A se potrivi, a se armoniza, a se asorta. Aceste culori merg bine. 2. (Jur.; despre termene, clauze etc.) A intra în vigoare. 3. (Despre bani, documente etc.) A fi valabil, a fi în uz, a avea curs. 4. (Despre salarii) A reveni (cuiva) în continuare. VI. A umbla îmbrăcat într-un anumit fel; a purta. [Perf. s. mersei, part. mers. – Var.: (reg.) mére vb. III] – Lat. mergere „a se scufunda”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mergere
MÉRGERE s. f. (Rar) Acțiunea de a merge și rezultatul ei; mișcare (a unei ființe sau a unui obiect mobil) dintr-un loc în altul; deplasare, mers. – V. merge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meridian
MERIDIÁN, -Ă, meridiane, s. n., s. f., adj. 1. S. n. Fiecare dintre liniile imaginare care rezultă din intersecția suprafeței Pământului cu semiplanul sprijinit pe axa geografică, constituind liniile de reper pentru măsurarea longitudinii geografice. ◊ Meridian de origine sau primul meridian, meridianul zero = meridianul care trece prin localitatea Greenwich (Marea Britanie) și în raport cu care se calculează, în baza unei convenții internaționale, longitudinea punctelor de pe glob. Meridian magnetic = linie obținută prin intersecția suprafeței Pământului cu planul vertical indicat de direcția acului magnetic. (Astron.) Meridian ceresc = mare cerc imaginar al sferei cerești, care trece prin zenitul locului și prin polii cerești. Meridianul locului = linia de intersecție a planului meridianului ceresc al locului respectiv cu planul orizontului. 2. S. n. (Mat.) Curbă a unei suprafețe de rotație cu un plan care trece prin axa ei de rotație. 3. S. f. Cadran solar care indică ora amiezii. 4. S. f. Canapea cu spătar și brațe inegale, care ține loc de șezlong. 5. Adj. Referitor la un meridian (1), care trece printr-un meridian. [Pr.: -di-an] – Din lat. meridianus, it. meridiano, fr. méridien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meridional
MERIDIONÁL, -Ă, meridionali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se află în partea de sud sau este originar de acolo; sudic. ♦ Care este propriu, specific țărilor sau popoarelor din sud. 2. S. m. și f. Persoană care face parte din populația unei țări, provincii etc. sudice sau este originară de acolo. [Pr.: -di-o-] – Din lat. meridionalis, fr. méridional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merindare
MERINDÁRE, merindări, s. f. (Reg.) Ștergar în care se învelesc la țară merindele; merindeață. – Din merinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merinde
MERÍNDE, merinde, s. f. Hrană (rece) pe care o ia cineva când pleacă la drum sau la lucru; p. gener. alimente, hrană, mâncare. – Lat. merenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merindeaţă
MERINDEÁȚĂ, merindețe, s. f. (Reg.) Merindare. – Merinde + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merindeață
MERINDEÁȚĂ, merindețe, s. f. (Reg.) Merindare. – Merinde + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mering
MERÍNG s. m. v. mereng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merinos
MERINÓS s. n., adj. invar. 1. S. n. Rasă de oi cu lână creață, moale, foarte fină, de culoare albă. 2. Adj. invar. (Despre lână) Care este obținută de la oi merinos (1). ♦ (Substantivat) Lână obținută de la oile merinos (1). 3. S. n. Stofă fabricată din lână merinos (2). – Din fr. mérinos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merinoza
MERINOZÁ, merinozez, vb. I. Tranz. A ameliora caracterele raselor de oi prin încrucișare cu merinos. – Din merinos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merinozare
MERINOZÁRE, merinozări, s. f. Acțiunea de a merinoza și rezultatul ei. – V. merinoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merione
Merione = Meriones.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meriones
Meriones, fiul lui Molus, era un erou originar din Creta. S-a numărat printre pretendenții la mîna Helenei și a participat la războiul troian. Era prietenul și vizitiul lui Idomeneus, regele Cretei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meristem
MERISTÉM, meristeme, s. n. Țesut vegetal tânăr situat la extremitatea rădăcinii, tulpinii și ramurilor, care se înmulțește continuu în vederea creșterii acestora. – Din fr. méristème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merişor
MERIȘÓR^1, merișori, s. m. 1. Diminutiv al lui măr^1. 2. Numele a doi arbori din familia rozaceelor, cu flori melifere: a) arbore originar din Siberia, cu frunze aproape rotunde, cu flori albe sau roz, cultivat pentru fructele sale din care se prepară dulceață (Pirus baccata); b) (reg.) scoruș. 3. Mic arbust de munte din familia ericacee, cu frunze în permanență verzi, cu flori melifere de culoare albă sau roșiatică și cu fructe comestibile; smirdar (Vaccinium vitis idaea). 4. Cimișir. – Măr^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merișor
MERIȘÓR^1, merișori, s. m. 1. Diminutiv al lui măr^1. 2. Numele a doi arbori din familia rozaceelor, cu flori melifere: a) arbore originar din Siberia, cu frunze aproape rotunde, cu flori albe sau roz, cultivat pentru fructele sale din care se prepară dulceață (Pirus baccata); b) (reg.) scoruș. 3. Mic arbust de munte din familia ericacee, cu frunze în permanență verzi, cu flori melifere de culoare albă sau roșiatică și cu fructe comestibile; smirdar (Vaccinium vitis idaea). 4. Cimișir. – Măr^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merişor
MERIȘÓR^2, merișoare, s. n. 1. Diminutiv al lui măr^2. 2. Fructul merișorului^1 (2), de mărimea unei cireșe sau a unei nuci, de culoare roșiatică sau galbenă, cu gust dulce, adesea folosit pentru dulceață. 3. Fructul merișorului^1 (3), cu aspect de bacă roșie, comestibil. – Măr^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merișor
MERIȘÓR^2, merișoare, s. n. 1. Diminutiv al lui măr^2. 2. Fructul merișorului^1 (2), de mărimea unei cireșe sau a unei nuci, de culoare roșiatică sau galbenă, cu gust dulce, adesea folosit pentru dulceață. 3. Fructul merișorului^1 (3), cu aspect de bacă roșie, comestibil. – Măr^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merit
MÉRIT, merite, s. n. Calitate, însușire remarcabilă care face pe cineva sau ceva să fie vrednic de stimă, de laudă, de răsplată; valoare, virtute. ◊ Loc. adv. Pe merit = pe bună dreptate, justificat. – Din fr. mérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merita
MERITÁ, mérit, vb. I. Tranz. A fi vrednic de răsplată sau de pedeapsă potrivit cu faptele sale (bune sau rele); a avea dreptul să primească o răsplată (bună sau rea); a i se cuveni, a meritarisi. ♦ A justifica, a îndreptăți prețuirea, interesul sau grija care i se acordă. ♦ Spec. (Despre mărfuri, obiecte de schimb) A justifica prețul cerut; a face, a valora. – Din fr. mériter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meritală
MERITÁLĂ, meritale, s. f. (Bot.) Internod. – Din fr. mérithalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meritarisi
MERITARISÍ, meritarisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A merita. – Merita + suf. -arisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meritat
MERITÁT, -Ă, meritați, -te, adj. Care îi revine cuiva în mod justificat, care i se cuvine. – V. merita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meritocrat
MERITOCRÁT, -Ă, meritocráți, -te, adj., s. m. și f. I. Adj. Meritocratic. II. S. m. și f. 1. Persoană promovată prin meritocrație. 2. Adept al meritocrației. (cf. engl. meritocrat) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meritocratic
MERITOCRÁTIC, -Ă, meritocrátici, -e, adj. Care are caracter de meritocrație. (cf. engl. meritocratic) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meritocraţie
MERITOCRAȚÍE, meritocrațíi, s. f. 1. Sistem în care se aleg persoanele talentate, cu scopul de a fi promovate pe baza realizărilor obținute. 2. Colectiv de conducere ales după criterii intelectuale. (cf. engl. meritocracy < merit + -o- + -cracy = -crație) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meritocrație
MERITOCRAȚÍE, meritocrațíi, s. f. 1. Sistem în care se aleg persoanele talentate, cu scopul de a fi promovate pe baza realizărilor obținute. 2. Colectiv de conducere ales după criterii intelectuale. (cf. engl. meritocracy < merit + -o- + -cracy = -crație) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

meritoriu
MERITÓRIU, -IE, meritorii, adj. (Despre acțiuni sau realizări ale oamenilor) Care este vrednic de apreciere, care are merite, merituos; care este destul de bun, de reușit, de valoros. – Din lat. meritorius, fr. méritoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meritos
MERITÓS, -OÁSĂ, adj. v. merituos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merituos
MERITUÓS, -OÁSĂ, merituoși, -oase, adj. Care are merite; reușit, valoros, meritoriu. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care merită să fie lăudat. [Pr.: -tu-os – Var.: meritós, -oásă adj.] – Merit + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merizare
MERIZÁRE s. f. v. meriza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

merlinare
MERLINÁRE s. f. v. merlina. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

merlinat
MERLINÁT adj. v. merlina. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

merlon
MERLÓN, merloane, s. n. Fiecare dintre masivele de zidărie care depășeau parapetul și limitau crenelurile la lucrările de fortificație antice și medievale. – Din fr. merlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

merlot
MERLÓT, merlot-uri, s. n. Soi de viță-de-vie de origine franceză, cu struguri cilindrici, cu bobul negru, rotund și mic, care produce vinuri roșii superioare. [Pr.: merló] – Din fr. merlot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meroblastic
MEROBLÁSTIC, -Ă, meroblastici, -ce, adj. 2. De meroblastică (1). – Din fr. méroblastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meroblastic
MEROBLÁSTIC, -Ă, meroblastici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. (Biol.) Proces de formare a blastomerelor în regiunea nucleului prin segmentarea oului sau a zigotului animal. 2. Adj. De meroblastică (1). – Din fr. méroblastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meroblastică
MEROBLÁSTICĂ s. f. 1. (Biol.) Proces de formare a blastomerelor în regiunea nucleului prin segmentarea oului sau a zigotului animal. – Din fr. méroblastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meropa
Meropa = Merope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

merope
Merope 1. Una dintre pleiade, căsătorită cu Sisyphus, regele Corinthului, și mama lui Glaucus. 2. Una dintre heliade. 3. Fiica lui Cypselus și soția lui Cresphontes. După împărțirea Peloponnesului, Cresphontes, căruia îi revenise Messenia, a fost ucis de către Polyphontes, unul dintre heraclizi. O dată cu coroana, acesta din urmă a luat-o în căsătorie cu sila și pe Merope. După mulți ani, unul dintre fiii ei îl ucide însă pe Polyphontes, eliberîndu-și mama și răzbunînd în același timp și moartea lui Cresphontes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

merops
Merops, rege al Aethiopiei, căsătorit cu oceanida Clymene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

merosmie
merosmíe s. f., Pierderea simțului olfactiv pentru anumite mirosuri. < mer „parte”; osmie „miros”.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

merovingian
MEROVINGIÁN, -Ă, merovingieni, -e, adj. Care aparține primei dinastii de regi ai statului franc, privitor la această dinastie. [Pr.: -gi-an] – Din fr. mérovingien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mers
MERS, mersuri, s. n. Faptul de a merge. 1. Deplasare, mișcare dintr-un loc în altul; umblet, mergere. ◊ Mersul trenurilor sau vapoarelor = orar după care circulă trenurile sau vapoarele; (concr.) tabel sau broșură care cuprinde acest orar. ◊ Loc. adv. Din mers = în timpul deplasării, fără a se opri; mergând. ♦ Fel de a merge al cuiva; umblet, călcătură; ritm sau viteză cu care merge cineva. 2. (Rar) Curs, curgere (a unei ape curgătoare). 3. Ieșire (a fumului, a gazelor etc.). 4. Evoluție, dezvoltare, desfășurare (a unui fenomen, a unui proces etc.); mod, curs, ritm de desfășurare (a unui fenomen, a unui proces etc.). ◊ Mers înainte = progres. ♦ (Rar) Desfășurare a unei activități. ♦ (Mod de) funcționare a unui sistem tehnic, a unui mecanism, a unui instrument. ◊ Mers în gol = regim de funcționare în care nu se produce lucru mecanic util. Mers în sarcină = regim în care se furnizează o anumită putere utilă. – V. merge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mersi
MERSÍ interj. (Fam.) Mulțumesc. – V. merci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mersol
MERSÓL, mersoli, s. m. Produs care se află în fracțiunile de petrol și motorină, cu un amestec de bioxid de sulf și de clor, folosit la fabricarea mersolatului. – Din fr. mersols.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mersolat
MERSOLÁT s. m. Produs obținut prin tratarea mersolilor cu o soluție concentrată de hidroxid de sodiu, folosit în industria textilă (pentru spălare, curățire etc.). – Din fr. mersolates.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mertepea
MERTEPEÁ s. f. (Înv.; în loc. adv.) De la mertepea = cum se cuvine, cu rost. – Din tc. mertebe „ordine, rang, grad”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mertic
MERTÍC, mertice, s. n. 1. Măsură veche pentru cereale, egală cu circa 1-2 ocale. ♦ Cantitate de cereale sau de făină cuprinsă într-un mertic (1). 2. (Înv.) Plată în natură (sau în bani) care se lua la mori pentru măcinat; p. restr. rație, porție de mâncare. ◊ Expr. A(-și) lua (sau a da cuiva) merticul = a primi (sau a da) o bătaie. [Pl. și: merticuri] – Din magh. mérték.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesa
MÉSA adv. (Fam.; în expr.) A intra (sau a cădea, a băga) mesa = a ajunge (sau a face pe cineva să ajungă) într-o situație neplăcută, a intra (sau a băga pe cineva) într-o încurcătură, într-un bucluc. – Din ngr. mésa „înăuntru”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesadă
MESÁDĂ, mesade, s. f. Bucată de blană confecționată din mai multe piei, folosită la căptușitul paltoanelor, scurtelor etc. [Var.: misádă s. f.] – Din ngr. misadi „jumătate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesadă
MESÁDĂ, mesade, s. f. Bucată de blană confecționată din mai multe piei, folosită la căptușitul paltoanelor, scurtelor etc. [Var.: misádă s. f.] – Din ngr. misadi „jumătate”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesager
MESAGÉR, -Ă, mesageri, -e, s. m. și f. Persoană însărcinată să ducă, să transmită, să comunice cuiva sau undeva un mesaj; trimis^2, sol^2, vestitor, crainic. ♦ (Adjectival; despre porumbei) Care a fost dresat să se întoarcă la locul de plecare, adesea pentru a transmite un mesaj. – Din fr. messager, it. messaggero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesagerie
MESAGERÍE, mesagerii, s. f. 1. Oficiu, întreprindere, local de unde se expediază mărfurile sau (în trecut) de unde plecau diverse mijloace de transport pentru călători. 2. Sistem de transport al mărfurilor sau (în trecut) al călătorilor, cu trenul, vaporul sau autocamionul, organizat de o mesagerie (1). – Din fr. messagerie, it. messaggeria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesagiu
MESÁGIU s. n. v. mesaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesaj
MESÁJ, mesaje, s. n. 1. Apel oral sau scris (cu caracter oficial) adresat poporului, armatei etc. 2. Ceea ce se predă sau se comunică cuiva, ceea ce trebuie predat sau comunicat cuiva; știre, veste, comunicare. [Var.: meságiu s. n.] – Din fr. message.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesalină
MESALÍNĂ, mesaline, s. f. (Livr.) Femeie desfrânată. – Din fr. messaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesapi
MESÁPI s. m. pl. Populație care a locuit în Antichitate în Mesapia (provincie în sudul Italiei). – Din it. messapi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesapic
MESÁPIC, -Ă, mesapici, -ce, adj. Care aparține mesapilor, privitor la mesapi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă italică vorbită de mesapi. – Mesapi + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesă
MÉSĂ, mese, s. f. (La catolici și luterani) Liturghie. – Din it. messa, fr. messe, germ. Messe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mescalină
MESCALÍNĂ, mescaline, s. f. Alcaloid care se extrage dintr-o plantă din familia cactaceelor din Mexic, folosit ca stupefiant. – Din fr. mescaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meschin
MESCHÍN, -Ă, meschini, -e, adj. 1. Preocupat de interese mărunte. ♦ Lipsit de generozitate, de noblețe sufletească, mic la suflet, egoist, josnic, murdar. ♦ Care arată sau trădează lipsă de generozitate, de noblețe sufletească, micime sufletească. Interese meschine. 2. (Mai ales despre abstracte) Lipsit de importanță; neînsemnat, mărunt, banal. 3. (Despre construcții, părți de construcții etc.) Sărăcăcios. ♦ Lipsit de măreție; mic. – Din fr. mesquin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meschinărie
MESCHINĂRÍE, meschinării, s. f. 1. Lipsă de generozitate, de noblețe sufletească, micime (sufletească, de caracter); (mai ales la pl.) atitudine, gest, faptă de om meschin. ♦ Zgârcenie, avariție. 2. Lipsă de importanță, de semnificație; întâmplare, fapt banal. – Din fr. mesquinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meschiniza
MESCHINIZÁ, meschinizez, vb. I. Refl. (Rar) A deveni meschin, a da dovadă de meschinărie. – Meschin + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meschinizare
MESCHINIZÁRE, meschinizări, s. f. Faptul de a se meschiniza și rezultatul său. – V. meschiniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mescioară
MESCIOÁRĂ, mescioare, s. f. Măsuță. – Masă + suf. -cioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesean
MESEÁN, -Ă, meseni, -e, s. m. și f. Persoană care participă la un ospăț, la o masă^1, la un banchet; comesean, conviv. – Masă^1 + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesena
Mesena = Messene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

meseriaş
MESERIÁȘ, -Ă, meseriași, -e, s. m. și f. Persoană care are (și practică) o meserie; meșteșugar. [Pr.: -ri-aș] – Meserie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meseriaș
MESERIÁȘ, -Ă, meseriași, -e, s. m. și f. Persoană care are (și practică) o meserie; meșteșugar. [Pr.: -ri-aș] – Meserie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meserie
MESERÍE, meserii, s. f. Profesie sau îndeletnicire bazată pe un complex de cunoștințe obținute prin școlarizare și prin practică, care permit celui care le posedă să execute anumite operații de transformare și de prelucrare a obiectelor muncii sau să presteze anumite servicii; îndeletnicirea meseriașului; calificarea profesională a meseriașului; meșteșug, meșterie. ♦ P. gener. Profesie (de orice fel). ◊ Școală de meserii = școală în care se pregăteau în trecut cadre de muncitori calificați. ◊ Loc. adj. De meserie = calificat într-un anumit domeniu de activitate; de specialitate, competent. ♦ Ocupație; preocupare. – Din mesereare (înv. „slujbă, funcție” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meserniţă
MESÉRNIȚĂ, mesernițe, s. f. (Reg.) Măcelărie. – Din bg. mesarnița, sb. mesarnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meserniță
MESÉRNIȚĂ, mesernițe, s. f. (Reg.) Măcelărie. – Din bg. mesarnița, sb. mesarnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesia
MESÍA n. pr. m. 1. (În Vechiul Testament) Denumire dată regilor Israelului sau marilor profeți. 2. (În Cărțile profeților) Nume rezervat trimisului lui Dumnezeu ca mântuitor, mesager divin esențial, așteptat într-un viitor nedefinit, apariția sa pe Pământ marcând triumful poporului evreu (al lui Iahve) asupra inamicilor și începutul unei ere pașnice de prosperitate. 3. (În creștinism) Mântuitorul lumii, salvatorul de esență divină al obștei, Unsul Domnului; spec. Isus Hristos. [Acc. și: Mésia] – Din sl. mesiia, ngr. Messías, lat. messias.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesia
MESÍA s. m. pr. ~ (~ < aram. mășīḥā', ebr. māșíaḥ = cel uns) [et. WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mesianic
MESIÁNIC, -Ă, mesianici, -ce, adj. Referitor la Mesia; p. ext. care a fost prezis, care cuprinde o prezicere (de mântuire); profetic. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesianism
MESIANÍSM, (2) mesianisme, s. n. 1. Credința în Mântuitorul divin al lumii, care stă la baza religiei mozaice și a celei creștine. 2. Doctrină sau atitudine caracterizată prin credința apariției unui salvator care să instaureze o ordine a dreptății, păcii și fericirii. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesianist
MESIANÍST, -Ă, mesianiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mesianismului. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesiei
MÉSIEI s. m. g.-d. art. v. mésia. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mesiei
MESÍEI s. m. g.-d. art. v. mesía. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mesişoară
MESIȘOÁRĂ, mesișoare, s. f. (Rar) 1. Măsuță. 2. Mâncare, hrană modestă. ♦ (Reg.) Pomană, praznic. – Masă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesișoară
MESIȘOÁRĂ, mesișoare, s. f. (Rar) 1. Măsuță. 2. Mâncare, hrană modestă. ♦ (Reg.) Pomană, praznic. – Masă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesmerian
MESMERIÁN, -Ă, mesmerieni, -e, adj., s. m. și f. (Adept) al mesmerismului. [Pr.: -ri-an] – Din fr. mesmérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesmerism
MESMERÍSM s. n. Teoria magnetismului animal; (Med.) tratament bazat pe această teorie. – Din fr. mesmérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesohippus
MESOHÍPPUS s. m. Gen fosil de mamifere din familia ecvideelor, strămoș direct al calului, de mărimea unui câine. – Din fr. mesohippus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesopotamian
MESOPOTAMIÁN, -Ă, mesopotamieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care locuia în Mesopotamia. 2. Adj. Care aparține Mesopotamiei, care se referă la Mesopotamia. [Pr.: -mi-an] – Din fr. mésopotamien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

messene
Messene, fiica lui Triopas, regele Argosului. S-a căsătorit cu Polycaon, cel mai mic dintre fiii lui Lelex, regele Laconiei. La îndemnul ei, Polycaon a cucerit un ținut asupra căruia și-a exercitat puterea, numindu-l în amintirea soției lui – Messenia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mesteacăn
MESTEÁCĂN, mesteceni, s. m. Arbore cu scoarța albă, cu lemnul alb, gălbui sau roșiatic, cu ramuri flexibile, cu frunze verzi-cenușii și cu flori grupate în amenți (Betula verrucosa); p. restr. lemnul acestui arbore. ◊ Mesteacăn mic = specie de mesteacăn, arbust înalt până la un metru, care crește în regiunile alpine (Betula humilis). Mesteacăn pitic = specie de mesteacăn, arbust până la jumătate de metru (Betula nana). Mesteacăn pufos = specie de mesteacăn, arbust sau arbore cu scoarța albă sau brună-cenușie cu pete albe; mestecănaș (Betula pubescens). – Lat. mastichinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestec
MÉSTEC s. m. v. mestecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesteca
MESTECÁ^1, méstec, vb. I. Tranz. A sfărâma un aliment cu dinții și a-l amesteca în gură (pentru a-l înghiți). ♦ A învârti ceva (cu limba) în gură. ♦ Fig. A pune la cale; a plănui. – Lat. masticare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesteca
MESTECÁ^2 vb. I v. amesteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecare
MESTECÁRE, mestecări, s. f. Acțiunea de a mesteca^1. – V. mesteca^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecat
MESTECÁT^1 s. n. Faptul de a mesteca^1. – V. mesteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecat
MESTECÁT^2, -Ă, mestecați, -te, adj. (Despre alimente) Sfărâmat, măcinat cu dinții și amestecat în gură. – V. mesteca^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecă
MÉSTECĂ, mesteci, s. f. (Bot.; reg.) Răsfug. [Var.: méstec s. m.] – Din mesteca^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecănaş
MESTECĂNÁȘ, mestecănași, s. m. 1. Diminutiv al lui mesteacăn. 2. (Bot.) Mesteacăn pufos. – Mesteacăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecănaș
MESTECĂNÁȘ, mestecănași, s. m. 1. Diminutiv al lui mesteacăn. 2. (Bot.) Mesteacăn pufos. – Mesteacăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecăniş
MESTECĂNÍȘ, mestecănișuri, s. n. Pădure de mesteceni; grup de mesteceni. – Mesteacăn + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecăniș
MESTECĂNÍȘ, mestecănișuri, s. n. Pădure de mesteceni; grup de mesteceni. – Mesteacăn + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecător
MESTECĂTÓR, mestecătoare, s. n. Făcăleț. – Mesteca^2 + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestecău
MESTECẮU, mestecaie, s. n. (Reg.) Făcăleț. – Mesteca^2 + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mestra
Mestra, fiica lui Erysichthon. Pentru a-i aduce mîncare, ca să satisfacă foamea veșnic nepotolită a tatălui ei, Mestra obișnuia să se vîndă ca sclavă. Apoi, datorită darului pe care-l avea de a-și schimba ori de cîte ori voia chipul și înfățișarea, fugea de la stăpînul ei și se vindea din nou, altuia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mesuţă
MESÚȚĂ s. f. v. măsuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mesuță
MESÚȚĂ s. f. v. măsuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşă
MÉȘĂ, meșe, s. f. 1. Șuviță de păr (de altă culoare sau nuanță decât restul părului); șuviță falsă de păr atașată la părul natural (pentru a-l îmbogăți și a-l înfrumuseța). 2. Bucată de tifon sau de vată care se introduce într-o rană pentru a o drena, pentru oprirea unei hemoragii, pentru cicatrizare etc. – Din fr. mèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșă
MÉȘĂ, meșe, s. f. 1. Șuviță de păr (de altă culoare sau nuanță decât restul părului); șuviță falsă de păr atașată la părul natural (pentru a-l îmbogăți și a-l înfrumuseța). 2. Bucată de tifon sau de vată care se introduce într-o rană pentru a o drena, pentru oprirea unei hemoragii, pentru cicatrizare etc. – Din fr. mèche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşi
MEȘI s. m. pl. (Înv. și reg.) Încălțăminte fără toc, confecționată din piele subțire și purtată în trecut de bărbați, peste ciorapi. ◊ Expr. (Fam.) A nu-i da (cuiva) meșii = a nu-i conveni (cuiva); a nu avea curaj, a nu cuteza. A-l ține (pe cineva) meșii = a fi în stare, a putea. – Din tc. mest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meși
MEȘI s. m. pl. (Înv. și reg.) Încălțăminte fără toc, confecționată din piele subțire și purtată în trecut de bărbați, peste ciorapi. ◊ Expr. (Fam.) A nu-i da (cuiva) meșii = a nu-i conveni (cuiva); a nu avea curaj, a nu cuteza. A-l ține (pe cineva) meșii = a fi în stare, a putea. – Din tc. mest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşină
MEȘÍNĂ, meșine, s. f. Piele de oaie sau de capră, tăbăcită (folosită pentru căptușirea încălțămintei, a articolelor de marochinărie, la legătoria de cărți etc.). – Din tc. meșın.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșină
MEȘÍNĂ, meșine, s. f. Piele de oaie sau de capră, tăbăcită (folosită pentru căptușirea încălțămintei, a articolelor de marochinărie, la legătoria de cărți etc.). – Din tc. meșın.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşter
MÉȘTER, -Ă, meșteri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care are și practică o meserie; (în special) meseriaș cu calificare superioară, care are, de obicei, sarcina de a îndruma și alți lucrători și de a conduce o secție productivă într-o întreprindere sau într-un atelier; maistru. ◊ Expr. Meșter-strică (și drege de frică), se spune despre un meseriaș prost sau despre un om neîndemânatic. ♦ Proprietar al unui atelier (în raport cu angajații săi). ♦ (Rar) Nume dat profesorilor care predau, în trecut, discipline (auxiliare) ca muzica, desenul etc. 2. S. m. și f., adj. (Om) talentat, priceput, îndemânatic, abil; (persoană) care posedă multe cunoștințe. 3. S. m. și f. (Astăzi rar) Persoană care a adus contribuții (foarte) valoroase într-un anumit domeniu de activitate; maestru. – Din magh. mester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșter
MÉȘTER, -Ă, meșteri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care are și practică o meserie; (în special) meseriaș cu calificare superioară, care are, de obicei, sarcina de a îndruma și alți lucrători și de a conduce o secție productivă într-o întreprindere sau într-un atelier; maistru. ◊ Expr. Meșter-strică (și drege de frică), se spune despre un meseriaș prost sau despre un om neîndemânatic. ♦ Proprietar al unui atelier (în raport cu angajații săi). ♦ (Rar) Nume dat profesorilor care predau, în trecut, discipline (auxiliare) ca muzica, desenul etc. 2. S. m. și f., adj. (Om) talentat, priceput, îndemânatic, abil; (persoană) care posedă multe cunoștințe. 3. S. m. și f. (Astăzi rar) Persoană care a adus contribuții (foarte) valoroase într-un anumit domeniu de activitate; maestru. – Din magh. mester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteraş
MEȘTERÁȘ, meșterași, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui meșter. 2. (Rar; depr.) Om abil, șmecher. ♦ Artist lipsit de talent, de valoare, neînsemnat. – Meșter + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteraș
MEȘTERÁȘ, meșterași, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui meșter. 2. (Rar; depr.) Om abil, șmecher. ♦ Artist lipsit de talent, de valoare, neînsemnat. – Meșter + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteresc
MEȘTERÉSC, -EÁSCĂ, meșterești, adj. (Rar) Care aparține meșterului (1); de meșter; specific meșterului. – Meșter + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteresc
MEȘTERÉSC, -EÁSCĂ, meșterești, adj. (Rar) Care aparține meșterului (1); de meșter; specific meșterului. – Meșter + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meştereşte
MEȘTERÉȘTE adv. (Rar) În felul meșterului (1), ca un meșter. – Meșter + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșterește
MEȘTERÉȘTE adv. (Rar) În felul meșterului (1), ca un meșter. – Meșter + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meştergrindă
MEȘTERGRÍNDĂ, meștergrinzi, s. f. (Reg.) Grindă principală, pe care se sprijină grinzile transversale, la casele țărănești; faur-maur. – Din magh. mestergerenda (după grindă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meștergrindă
MEȘTERGRÍNDĂ, meștergrinzi, s. f. (Reg.) Grindă principală, pe care se sprijină grinzile transversale, la casele țărănești; faur-maur. – Din magh. mestergerenda (după grindă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteri
MEȘTERÍ, meșteresc, vb. IV. Tranz. 1. A executa, a face, a lucra; a prelucra. ♦ Tranz. și intranz. A lucra, a munci (cu pricepere) pentru a realiza ceva. 2. A pune la punct, a potrivi, a aranja, a repara, a meșteșugi. – Din meșter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteri
MEȘTERÍ, meșteresc, vb. IV. Tranz. 1. A executa, a face, a lucra; a prelucra. ♦ Tranz. și intranz. A lucra, a munci (cu pricepere) pentru a realiza ceva. 2. A pune la punct, a potrivi, a aranja, a repara, a meșteșugi. – Din meșter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşterie
MEȘTERÍE, meșterii, s. f. (Înv. și reg.) 1. Meserie; p. gener. profesie. 2. Măiestrie, pricepere, îndemânare. ♦ Însușire (ascunsă) a unui obiect. – Meșter + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșterie
MEȘTERÍE, meșterii, s. f. (Înv. și reg.) 1. Meserie; p. gener. profesie. 2. Măiestrie, pricepere, îndemânare. ♦ Însușire (ascunsă) a unui obiect. – Meșter + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteriţă
MÉȘTERIȚĂ, meșterițe, s. f. 1. (Pop.) Femeie sau, p. gener., ființă talentată, pricepută, îndemânatică. 2. (Pop.; adesea adjectival) Femeie care știe să descânte, să facă farmece, vrăji. 3. (Rar) Femeie care practică o meserie. ♦ Soția unui meșter. [Acc. și: meșteríță] – Meșter + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteriță
MÉȘTERIȚĂ, meșterițe, s. f. 1. (Pop.) Femeie sau, p. gener., ființă talentată, pricepută, îndemânatică. 2. (Pop.; adesea adjectival) Femeie care știe să descânte, să facă farmece, vrăji. 3. (Rar) Femeie care practică o meserie. ♦ Soția unui meșter. [Acc. și: meșteríță] – Meșter + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşug
MEȘTEȘÚG, meșteșuguri, s. n. I. 1. Meserie; p. gener. profesie, ocupație, îndeletnicire; meșteșugărie. 2. Ramură, disciplină (a științei, a artei); știință, artă, considerate ca discipline. ♦ Stil (artistic). 3. Pricepere, îndemânare, abilitate, talent. ♦ Artă, măiestrie; (rar) acțiune realizată cu pricepere, cu măiestrie. 4. Acțiune făcută (în ascuns) cu dibăcie, cu viclenie, în vederea atingerii unui scop; procedeu, sistem (ingenios, viclean). ♦ (Pop.) Viclenie, tertip, înșelătorie. II. (Înv. și pop.; concr.) 1. Unealtă, instrument. 2. Dispozitiv al unui obiect; parte componentă (cu rol activ) a unui sistem; meșteșugire. – Din magh. mesterség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșug
MEȘTEȘÚG, meșteșuguri, s. n. I. 1. Meserie; p. gener. profesie, ocupație, îndeletnicire; meșteșugărie. 2. Ramură, disciplină (a științei, a artei); știință, artă, considerate ca discipline. ♦ Stil (artistic). 3. Pricepere, îndemânare, abilitate, talent. ♦ Artă, măiestrie; (rar) acțiune realizată cu pricepere, cu măiestrie. 4. Acțiune făcută (în ascuns) cu dibăcie, cu viclenie, în vederea atingerii unui scop; procedeu, sistem (ingenios, viclean). ♦ (Pop.) Viclenie, tertip, înșelătorie. II. (Înv. și pop.; concr.) 1. Unealtă, instrument. 2. Dispozitiv al unui obiect; parte componentă (cu rol activ) a unui sistem; meșteșugire. – Din magh. mesterség.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugar
MEȘTEȘUGÁR, meșteșugari, s. m. Persoană calificată într-un meșteșug (I 1); persoană care are (și practică) un meșteșug; meseriaș. – Meșteșug + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugar
MEȘTEȘUGÁR, meșteșugari, s. m. Persoană calificată într-un meșteșug (I 1); persoană care are (și practică) un meșteșug; meseriaș. – Meșteșug + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugareţ
MEȘTEȘUGÁREȚ, -Ă, meșteșugareți, -e, adj. (Înv.) Iscusit, îndemânatic, dibaci, talentat. – Meșteșug + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugareț
MEȘTEȘUGÁREȚ, -Ă, meșteșugareți, -e, adj. (Înv.) Iscusit, îndemânatic, dibaci, talentat. – Meșteșug + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugăresc
MEȘTEȘUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, meșteșugărești, adj. Care aparține meșteșugarului sau ocupației lui, privitor la meșteșugar sau la ocupația lui. – Meșteșugar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugăresc
MEȘTEȘUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, meșteșugărești, adj. Care aparține meșteșugarului sau ocupației lui, privitor la meșteșugar sau la ocupația lui. – Meșteșugar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugări
MEȘTEȘUGĂRÍ, meșteșugăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A lucra în calitate de meșteșugar. – V. meșteșugar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugări
MEȘTEȘUGĂRÍ, meșteșugăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A lucra în calitate de meșteșugar. – V. meșteșugar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugărie
MEȘTEȘUGĂRÍE, meșteșugării, s. f. Meșteșug (I 1). – Meșteșugar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugărie
MEȘTEȘUGĂRÍE, meșteșugării, s. f. Meșteșug (I 1). – Meșteșugar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugi
MEȘTEȘUGÍ, meșteșugesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A efectua, a face un lucru (cu talent, cu pricepere). ♦ Tranz. și intranz. A unelti, a urzi, a plănui (împotriva cuiva). ♦ (Rar) A falsifica. – Din meșteșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugi
MEȘTEȘUGÍ, meșteșugesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A efectua, a face un lucru (cu talent, cu pricepere). ♦ Tranz. și intranz. A unelti, a urzi, a plănui (împotriva cuiva). ♦ (Rar) A falsifica. – Din meșteșug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugire
MEȘTEȘUGÍRE, meșteșugiri, s. f. 1. (Rar; mai ales fam.) Acțiunea de a meșteșugi și rezultatul ei. ♦ Talent, pricepere, îndemânare. ♦ Uneltire, șiretlic, vicleșug. 2. (Înv. și pop.; concr.) Meșteșug (II 2). – V. meșteșugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugire
MEȘTEȘUGÍRE, meșteșugiri, s. f. 1. (Rar; mai ales fam.) Acțiunea de a meșteșugi și rezultatul ei. ♦ Talent, pricepere, îndemânare. ♦ Uneltire, șiretlic, vicleșug. 2. (Înv. și pop.; concr.) Meșteșug (II 2). – V. meșteșugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugit
MEȘTEȘUGÍT, -Ă, meșteșugiți, -te, adj. 1. (Mai ales fam.) Lucrat cu artă, cu iscusință, cu talent; (despre acțiunile, manifestările oamenilor) iscusit, abil, priceput. 2. (Înv.) Viclean, șiret. 3. (Astăzi rar) Artificial, nefiresc, fals; căutat. – V. meșteșugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugit
MEȘTEȘUGÍT, -Ă, meșteșugiți, -te, adj. 1. (Mai ales fam.) Lucrat cu artă, cu iscusință, cu talent; (despre acțiunile, manifestările oamenilor) iscusit, abil, priceput. 2. (Înv.) Viclean, șiret. 3. (Astăzi rar) Artificial, nefiresc, fals; căutat. – V. meșteșugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meşteşugos
MEȘTEȘUGÓS, -OÁSĂ, meșteșugoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Iscusit, îndemânatic, abil. – Meșteșug + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meșteșugos
MEȘTEȘUGÓS, -OÁSĂ, meșteșugoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Iscusit, îndemânatic, abil. – Meșteșug + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meta-
META- Element de compunere însemnând „după” sau exprimând ideea de transformare, de schimbare, folosit la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. méta-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabioză
METABIÓZĂ s. f. (Biol.) Comensualism. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. métabiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabisulfit
METABISULFÍT, metabisulfiți, s. m. (Chim.) Sare a unui acid care, adăugată în soluție apoasă diluată, trece în sulfitul acidului respectiv și este folosită în vinificație. – Din fr. métabisulfite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolă
METABÓLĂ, metabole, s. f. Procedeu retoric prin care se repetă un enunț schimbând ordinea cuvintelor. [Acc. și: metábolă] – Din fr. métabole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolic
METABÓLIC, -Ă, metabolici, -ce, adj. Care se referă la metabolism, care aparține metabolismului. – Din fr. métabolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolism
METABOLÍSM s. n. Totalitatea proceselor complexe de sinteză, de asimilare (cu înmagazinare de energie), de degradare și de dezasimilare (însoțită de eliberare de energie), pe care le suferă substanțele dintr-un organism viu. ◊ Metabolism bazal = cantitatea de calorii produse într-o oră, în condiții de repaus al organismului, raportată la un metru pătrat din suprafața corpului. – Din fr. métabolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolit
METABOLÍT, metaboliți, s. m. (Biol.) Substanță care contribuie la procesele de metabolism. – Din fr. métabolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaboliza
METABOLIZÁ, metabolizez, vb. I. Tranz. A transforma substanțe prin procesul de metabolism. – De la metabolism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolizare
METABOLIZÁRE, metabolizări, s. f. Acțiunea de a metaboliza. – V. metaboliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metabolizat
METABOLIZÁT, -Ă, metabolizați, -te, adj. (Despre substanțe) Care a fost transformat prin procesul de metabolism. – V. metaboliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacarp
METACÁRP, metacarpuri, s. n. Parte din scheletul mâinii cuprinsă între carp și falange, formată din cinci oase dispuse radiar; os care formează baza fluierului la picioarele din față ale unor animale. – Din fr. métacarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacarpian
METACARPIÁN, -Ă, metacarpieni, -e, adj. Care aparține metacarpului, privitor la metacarp. [Pr.: -pi-an] – Din fr. métacarpien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacentric
METACÉNTRIC, -Ă, metacentrici, -ce, adj. (Mar.) Referitor la metacentru, care ține de metacentru. – Din fr. métacentrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacentru
METACÉNTRU, metacentre, s. n. Punctul în care verticala centrului de greutate al unui corp care plutește este intersectată de verticala centrului de carenă, aceasta din urmă fiind trasată pentru o poziție înclinată a corpului. – Din fr. métacentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacrilat
METACRILÁT, metacrilați, s. m. Sare sau ester al acidului metacrilic. ◊ Metacrilat de metil = ester al acidului metacrilic cu alcoolul metilic, lichid incolor, inflamabil, folosit la fabricarea plexiglasului. – Din fr. métacrylate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacrilic
METACRÍLIC adj. (În sintagma) Acid metacrilic = acid carbonic care se fabrică din acetonă și acid cianhidric și care se prezintă ca un lichid incolor cu miros neplăcut. – Din fr. métacrylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacromatic
METACROMÁTIC, -Ă, metacromatici, -ce, adj. (Biol.) Care prezintă metacromazie. – Din fr. métachromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacromazie
METACROMAZÍE s. f. (Med.) Însușirea de a se colora diferit în raport cu colorantul folosit sau cu țesuturile din jur. – Din fr. métachromasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metacronism
METACRONÍSM, metacronisme, s. n. Eroare de dată prin postdatare. – Din fr. métachronisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafază
METAFÁZĂ, metafaze, s. f. (Biol.) A doua fază în diviziunea celulei prin mitoză, în care fiecare cromozom se împarte în câte doi cromozomi. – Din fr. métaphase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafizic
METAFÍZIC, -Ă, metafizici, -ce, s. f., s. m., adj. 1. S. f. Parte a filosofiei care studiază știința despre ființa ca ființă (Aristotel), domeniul suprasensibilului de dincolo de lumea exterioară (Thomas d’Aquino), stabilirea principiilor prime indubitabile ale existenței și cunoașterii (Descartes, Spinoza, Leibnitz), cercetarea critică a condițiilor de posibilitate a gândirii noastre (Kant) etc. 2. S. m. (Înv.) Metafizician. 3. Adj. Care aparține metafizicii (1), privitor la metafizică; care nu poate fi perceput cu simțurile noastre, depășind cadrul realității; conform cu principiile metafizicii (1) – Din ngr. metafisikí, metafisikós, lat. metaphysica, germ. Metaphysik, metaphysisch, fr. métaphysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafizician
METAFIZICIÁN, -Ă, metafizicieni, -e, s. m. și f. Filosof care se ocupă de metafizică; adept al concepțiilor metafizice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. métaphysicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafonie
METAFONÍE, metafonii, s. f. Modificare a timbrului unei vocale din tema unui cuvânt sub influența unui sunet dintr-o silabă învecinată. – Din fr. métaphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaforă
METÁFORĂ, metafore, s. f. Figură de stil rezultată dintr-o comparație subînțeleasă prin substituirea cuvântului obiect de comparație cu cuvântul-imagine; p. gener. figură de stil. – Din lat. metaphora, it. metafora, fr. métaphore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaforic
METAFÓRIC, -Ă, metaforici, -ce, adj. Care ține de metaforă; propriu metaforei; exprimat prin metafore; bogat în metafore; p. gener. figurat. – Din germ. metaphorisch, fr. métaphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaforism
METAFORÍSM s. n. (Rar) Mod de exprimare în care se folosesc frecvent metaforele sau, p. gener., alte figuri de stil. – Metaforă + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaforiza
METAFORIZÁ, metaforizez, vb. I. Intranz. (Rar) A folosi mult metafore, a da unui cuvânt valoare metaforică. – Din fr. métaphoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaforizare
METAFORIZÁRE, metaforizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a metaforiza și rezultatul ei. – V. metaforiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafosfat
METAFOSFÁT, metafosfați, s. m. Sare a acidului metafosforic. ◊ Metafosfat de sodiu = sare de sodiu a acidului metafosforic, care se prezintă ca o masă amorfă, sticloasă, utilizată la dedurizarea apei, în tăbăcărie etc. – Din fr. métaphosphate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafosforic
METAFOSFÓRIC adj. (În sintagma) Acid metafosforic = acid oxigenat al fosforului. – Din fr. métaphosphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metafrază
METAFRÁZĂ, metafraze, s. f. 1. Transpunere a unei poezii în proză. 2. Anaforă care folosește sinonimele pentru a evita repetiția monotonă. – Din fr. métaphrase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metagalaxie
METAGALAXÍE s. f. Porțiune din Univers accesibilă în prezent observațiilor. – Din fr. métagalaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metagenetic
METAGENÉTIC, -Ă, metagenetici, -ce, adj. Conform cu metageneza, de metageneză. – Din fr. métagénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metageneză
METAGENÉZĂ s. f. (Biol.) Înmulțire în care alternează o generație sexuată cu alta asexuată. – Din fr. métagénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metagramă
METAGRÁMĂ, metagrame, s. f. Joc distractiv prin care se formează cuvinte noi înlocuind mereu câte o literă din cuvântul dat inițial. – Din fr. métagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metahirisi
METAHIRISÍ, metahirisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A folosi, a utiliza. ♦ A obișnui, a practica (un obicei). ♦ A dori, a pofti. 2. A exercita, a practica (o meserie, un negoț etc.); a face ceva, a se îndeletnici cu... – Din ngr. métahirísomai (viit. lui metahirízo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metal
METÁL, metale, s. n. 1. Nume generic dat oricărui element chimic cu luciu caracteristic, bun conducător de căldură și de electricitate, maleabil și ductil, de obicei solid la temperatura obișnuită; p. ext. aliaj format din două sau mai multe asemenea elemente chimice, din aceste elemente și alte materiale etc. ◊ Metal nobil = metal care se găsește în natură în cantități mici și care se oxidează sau se alterează cu greutate. Metal prețios = aurul, platina și argintul. Metal rar = metal care se găsește în cantități mici sau în stare dispersă în scoarța Pământului. ♦ Fig. Bani. 2. (Pop.; la pl.) Substanță chimică. [Pl. și: (rar) metaluri] – Din fr. métal, germ. Metall.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalazbest
METALAZBÉST, metalazbesturi, s. n. Material constituit dintr-o țesătură de fire metalice și de azbest, din care se fac garnituri la frânele automobilelor și la alte organe de mașini; ferodou. – Din germ. Metalasbest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaldehidă
METALDEHÍDĂ s. f. Compus macromolecular rezultat prin polimerizarea acetaldehidei în prezența acizilor, cristalin, de culoare albă, folosit drept combustibil. – Din fr. métaldéhyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalepsă
METALÉPSĂ, metalepse, s. f. Figură de stil înrudită cu metonimia, care constă în indicarea unui amănunt antecedent pentru a sugera consecința unui fapt, sau invers. – Din fr. métalepse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalic
METÁLIC, -Ă, metalici, -ce, adj. 1. Făcut din metal, de metal. ♦ Care are însușiri ca ale metalului, care are luciul sau culoarea metalului. 2. (Despre sunete, zgomote) Produs prin ciocnirea sau lovirea obiectelor de metal; cu rezonanță (ca) de metal. 3. Fig. Pătrunzător; aspru, strident, dur. – Din it. metallico, lat. metallicus, fr. métallique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalifer
METALIFÉR, -Ă, metaliferi, -e, adj. (Despre minerale, minereuri și zăcăminte ale acestora) Care conține metale, bogat în metale. – Din fr. métallifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalimbaj
METALIMBÁJ, metalimbaje, s. n. Metalimbă. – Meta- + limbaj (după fr. métalangage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalimbă
METALÍMBĂ, metalimbi, s. f. Totalitatea enunțurilor despre o anumită limbă (naturală sau formalizată) supusă analizei; metalimbaj. – Meta- + limbă (după fr. métalangue).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalingvistic
METALINGVÍSTIC, -Ă, metalingvistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a lingvisticii care studiază limbajul lingvistic. 2. Adj. Care aparține metalingvisticii, care se referă la metalingvistică. – Din fr. métalinguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalism
METALÍSM s. n. Teorie potrivit căreia valoarea metalului din care sunt făcuți banii este determinantă. – Din germ. Metalismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaliza
METALIZÁ, metalizez, vb. I. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat de metal în scopul protejării lui față de acțiunea agenților externi sau pentru a-i astupa porii, a-i da un aspect plăcut etc. – Din fr. métalliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalizare
METALIZÁRE, metalizări, s. f. Acțiunea de a metaliza și rezultatul ei. – V. metaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloceramică
METALOCERÁMICĂ s. f. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu fabricarea de piese, obiecte etc. din metale și aliaje pe baza pulberilor metalice. – Din fr. métallocéramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalochimic
METALOCHÍMIC, -Ă, metalochimici, -ce, adj. Care aparține metalochimiei, privitor la metalochimie. – Din fr. métallochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalochimie
METALOCHIMÍE s. f. Parte a chimiei care se ocupă cu studiul metalelor. – Din fr. métallochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalocromie
METALOCROMÍE s. f. (Tehn.) Arta de a colora suprafața metalelor. – Din fr. métallochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalogeneză
METALOGENÉZĂ s. f. Ramură a geologiei care studiază formarea și răspândirea zăcămintelor minerale în scoarța Pământului; (rar) metalogenie. – Din fr. métallogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalogenie
METALOGENÍE s. f. (Rar) Metalogeneză. – Din fr. métallogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalogică
METALÓGICĂ s. f. Disciplină care studiază fundamentele logicii, sistemele logice, expresiile logice și raporturile dintre acestea. – Din fr. métalogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalograf
METALOGRÁF, metalografi, s. m. Specialist în metalografie. – Din fr. métallographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalografic
METALOGRÁFIC, -Ă, metalografici, -ce, adj. Care aparține metalografiei, privitor la metalografie. – Din fr. métallographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalografie
METALOGRAFÍE s. f. 1. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu studiul structurii metalelor și a aliajelor și cu legătura dintre proprietățile și structurile acestora. 2. Procedeu de tipar înalt care folosește clișee din foi de metal gravate cu dalta. – Din fr. métallographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalogravură
METALOGRAVÚRĂ, (2) metalogravuri, s. f. 1. Procedeu de gravare cu dalta a clișeelor metalice, folosit la imprimarea timbrelor, bancnotelor, acțiunilor etc. 2. Clișeu metalic gravat prin procedeul de mai sus. – Din fr. métallogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloid
METALOÍD, metaloizi, s. m. Element (chimic) rău conducător de căldură și de electricitate, lipsit de luciu metalic și de ductilitate; nemetal. [Pl. și: (rar, n.) metaloide] – Din fr. métalloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloidic
METALOÍDIC, -Ă, metaloidici, -ce, adj. (Chim.) De natura metaloizilor; de metaloid. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. métalloïdique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloplastic
METALOPLÁSTIC, -Ă, metaloplastici, -ce, adj. Care are proprietăți de metal și de material plastic. – Din fr. métalloplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloplastie
METALOPLASTÍE, metaloplastii, s. f. Procedeu de obținere a unui material metaloplastic; modelare a unui astfel de material. – Din fr. métalloplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalosferă
METALOSFÉRĂ s. f. (Geol.) Barisferă. – Din fr. métallosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaloterapie
METALOTERAPÍE s. f. Tratament cu compuși metalici, folosit în unele boli. – Din fr. métallothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalotermie
METALOTERMÍE s. f. Procedeu de obținere a unor metale din compușii lor prin reducerea acestora cu ajutorul unui alt metal, a cărui afinitate față de oxigen, sulf etc. este mai mare decât a metalului care se extrage. – Din fr. métallothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalurg
METALÚRG, metalurgi, s. m. (Astăzi rar) Metalurgist. – Din germ. Metallurg, rus. metallurg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalurgic
METALÚRGIC, -Ă, metalurgici, -ce, adj. Care aparține metalurgiei, privitor la metalurgie, folosit în metalurgie. – Din fr. métallurgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalurgie
METALURGÍE s. f. 1. Știință care se ocupă cu studiul proprietăților fizice și chimice ale metalelor (și aliajelor lor), precum și cu studiul proceselor fizice și chimice care se produc la obținerea și la prepararea lor. 2. Tehnica extragerii și prelucrării în semifabricate a metalelor (industriale). ♦ Întreprindere sau secție într-o întreprindere în care se elaborează și se prelucrează metale. – Din fr. métallurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metalurgist
METALURGÍST, -Ă, metalurgiști, -ste, s. m. și f. Persoană calificată în prelucrarea industrială a metalelor; specialist în metalurgie; metalurg. – Din fr. métallurgiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamagnetism
METAMAGNETÍSM s. n. Formă specifică de magnetism, prezentată de unele substanțe. – Din fr. métamagnétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamatematică
METAMATEMÁTICĂ s. f. Știință care cercetează teoriile și adevărurile matematice din punctul de vedere al logicii matematice. – Din fr. métamathématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamer
METAMÉR, metamere, s. n. 1. Fiecare dintre elementele constitutive ale corpului viermilor anelizi și artropodelor, asemănătoare ca structură și așezate succesiv; segment. 2. Segment primitiv al embrionului. – Din fr. métamère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamerie
METAMERÍE, metamerii, s. f. 1. Împărțire a corpului unor animale în segmente asemănătoare, care se succedă. 2. Divizare a mezodermului și a corpului în metamere. – Din fr. métamérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorală
METAMORÁLĂ s. f. (Rar) Parte a teoriei etice care studiază principiile fundamentale ale moralei. – Din fr. métamorale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfic
METAMÓRFIC, -Ă, metamorfici, -ce, adj. Care aparține metamorfismului, privitor la metamorfism; care a suferit un metamorfism. – Din fr. métamorphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfism
METAMORFÍSM s. n. Totalitatea transformărilor mineralogice, structurale și chimice suferite de roci în stare solidă sub influența căldurii pământului, a presiunii și a reacțiilor chimice. – Din fr. métamorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfoza
METAMORFOZÁ, metamorfozez, vb. I. 1. Refl. (Despre unele animale inferioare) A se dezvolta prin metamorfoză. 2. Refl. și tranz. A căpăta sau a face să capete altă figură, altă înfățișare; fig. a(-și) schimba caracterul, firea, comportarea. ♦ (Mitol.) A (se) preface în plantă, în animal sau într-un lucru neînsuflețit. – Din fr. métamorphoser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfozabil
METAMORFOZÁBIL, -Ă, metamorfozabili, -e, adj. (Rar) Care se poate metamorfoza. – Din fr. métamorphosable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfozare
METAMORFOZÁRE, metamorfozări, s. f. Acțiunea de a (se) metamorfoza. – V. metamorfoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfozat
METAMORFOZÁT, -Ă, metamorfozați, -te, adj. 1. (Geol.) Care a suferit un metamorfism, care a fost afectat de metamorfism. 2. Care a suferit o metamorfoză; schimbat, transformat, modificat. – V. metamorfoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metamorfoză
METAMORFÓZĂ, metamorfoze, s. f. 1. Totalitatea transformărilor biologice pe care le suferă unele animale inferioare în cursul dezvoltării lor de la ieșirea din ou până la faza de adult. 2. Transformare morfologică și funcțională a unor organe ale plantelor. 3. Transformare, schimbare a înfățișării sau, fig., a caracterului, a felului de a fi al unei persoane; p. gener. transformare a unei ființe, a unui obiect etc. 4. (Mitol.) Transformare a unei ființe umane în animal, în plantă sau într-un lucru neînsuflețit. – Din fr. métamorphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metan
METÁN s. n. Gaz din grupa hidrocarburilor, fără culoare și fără miros, care arde în aer cu flacără albăstruie și care se formează din materia organică în descompunere. – Din fr. méthane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metanefridie
METANEFRÍDIE, metanefridii, s. f. (Biol.) Organ tubular deschis spre exterior și spre cavitatea generală a corpului la anelide și moluște având funcție excretoare și de expulzare a gameților. – Din fr. métanéphridie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metanephros
METANEPHRÓS s. m. (Biol.) Rinichiul definitiv care începe să funcționeze la vertebratele amniote în stadiul de adult. [Pr.: -fros] – Din fr. métanéphros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metanie
METÁNIE s. f. v. mătanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metanier
METANIÉR, metaniere, s. n. Cargobot folosit la transportarea metanului lichefiat. [Pr.: -ni-er] – Din fr. méthanier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metanira
Metanira, soția lui Celeus, regele din Eleusis, cu care a avut doi fii: pe Triptolemus și pe Demophon. Metanira a găzduit-o pe Demeter în timpul peregrinărilor zeiței care-și căuta fiica (v. și Demopho(o)n).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

metanol
METANÓL, metanoli, s. m. (Chim.) Alcool metilic. – Din fr. méthanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaplasmă
METAPLÁSMĂ, metaplasme, s. f. Schimbare survenită în forma unui cuvânt prin adăugarea sau prin înlăturarea unui sunet; formă a cuvântului rezultată din această schimbare. – Din fr. métaplasme, germ. Metaplasmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaplazie
METAPLAZÍE, metaplazii, s. f. (Med.) Proces de transformare a unui țesut diferențiat într-un țesut cu o altă structură morfologică. – Din fr. métaplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metapsihic
METAPSÍHIC, -Ă, metapsihici, -ce, adj. (Despre fenomene psihice) Care nu poate fi încă explicat științific. – Din fr. métapsychique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metapsihologie
METAPSIHOLOGÍE s. f. Studiul fenomenelor metapsihice. – Din fr. métapsychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metasomatic
METASOMÁTIC, -Ă, metasomatici, -ce, adj. (Geol.) Referitor la metasomatoză, care ține de metasomatoză. – Din engl. metasomatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metasomatoză
METASOMATÓZĂ, metasomatoze, s. f. Proces de substituire, moleculă cu moleculă, a elementelor dintr-un mineral cu altele noi. – Din fr. métasomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metastabil
METASTABÍL, -Ă, metastabili, -e, adj. (Despre echilibru) Care aparent este stabil, dar care la cea mai ușoară perturbație exterioară se distruge. – Din fr. métastable (după stabil).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metastabilitate
METASTABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi metastabil. – Din fr. métastabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metastatic
METASTÁTIC, -Ă, metastatici, -ce, adj. Care aparține metastazei, privitor la metastază, care se manifestă prin metastază. – Din fr. métastatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metastază
METASTÁZĂ, metastaze, s. f. 1. Apariție în cursul unei boli a unui focar patologic secundar într-o regiune a corpului situată în altă parte față de focarul primitiv. 2. (Fon.) Detentă. – Din fr. métastase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metastazic
METASTÁZIC, -Ă, metastazici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de metastază. – Metastază + suf. -ic (după fr. métastatique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatars
METATÁRS, metatarsuri, s. n. Parte din scheletul labei piciorului cuprinsă între tars și falange, formată din cinci oase dispuse radial. – Din fr. métatarse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatarsian
METATARSIÁN, -Ă, metatarsieni, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține metatarsului, privitor la metatars. 2. S. n. Os al metatarsului. [Pr.: -si-an] – Din fr. métatarsien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metateorie
METATEORÍE, metateorii, s. f. Teorie asupra unei teorii date, aplicată mai ales asupra sistemelor formalizate. [Pr.: -te-o-] – Din fr. métathéorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatetic
METATÉTIC, -Ă, metatetici, -ce, adj. (Lingv.) Referitor la metateză, care ține de metateză. – Din fr. métathétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metateza
METATEZÁ, pers. 3 metatezează, vb. I. Refl. pas. (Rar; despre cuvinte) A fi supuse metatezei, a-și modifica forma prin metateză. – V. metateză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatezat
METATEZÁT, -Ă, metatezați, -te, adj. Rezultat prin metateză. – V. metateza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metateză
METATÉZĂ, metateze, s. f. Modificare fonetică produsă prin schimbarea locului sunetelor sau al silabelor dintr-un cuvânt. – Din fr. métathèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatorace
METATORÁCE, metatorace, s. n. Segmentul posterior al toracelui insectelor. [Var.: metatoráx s. n.] – Din fr. métathorax (după torace).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatoracic
METATORÁCIC, -Ă, metatoracici, -ce, adj. (Zool.) Al metatoracelui. – Din fr. métathoracique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metatorax
METATORÁX s. n. v. metatorace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metaxenie
METAXENÍE s. f. (Biol.) Influență fiziologică a gametului patern asupra țesuturilor materne. – Din engl. metaxenia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metazoar
METAZOÁR, metazoare, s. n. (La pl.) Subregn de animale constituite dintr-un număr mare de celule variate ca structură și specializate funcțional; (și la sg.) animal care face parte din acest subregn. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. métazoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteahnă
METEÁHNĂ, metehne, s. f. (Pop.) 1. Defect, cusur, lipsă, imperfecțiune. ♦ Pasiune, patimă, slăbiciune. 2. Boală, infirmitate, beteșug. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metec
METÉC, meteci, s. m. (Livr.; în Grecia antică; la pl.) Categorie socială lipsită de drepturi politice, precum și de posibilitatea de a dobândi proprietăți imobiliare, alcătuită din străinii stabiliți într-o cetate; (și la sg.) persoană care făcea parte din această categorie socială. – Din fr. métèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metempsihoză
METEMPSIHÓZĂ s. f. Credința în transmigrația sufletelor individuale, care străbat, în vederea purificării, un lung ciclu de reincarnări succesive în animale, plante și oameni. – Din ngr. metempsíhosis, fr. métempsyc(h)ose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metencefal
METENCEFÁL, metencefale, s. n. Parte a creierului embrionar din care derivă cerebelul, protuberanța cerebrală etc. – Din fr. métencéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metensomatoză
METENSOMATÓZĂ s. f. (Rar) Concepție mistică potrivit căreia sufletul omenesc trece prin diferite corpuri spre a se apropia de perfecțiune. – Din fr. métensomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteo
MÉTEO adj. invar. Meteorologic. Buletin meteo. [Pr.: -te-o] – Din fr. météo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteor
METEÓR, meteori, s. m. 1. Fenomen atmosferic de natură apoasă, electrică sau optică. 2. Fenomen care constă în apariția, pe bolta cerească, a unui punct luminos (reprezentând corpuscule cosmice pătrunse în atmosfera terestră) care se mișcă cu mare viteză, lăsând uneori o dâră care se stinge după scurt timp; stea căzătoare. [Pr.: -te-or] – Din it. meteora, ngr. metéoron, fr. météore, germ. Meteor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoric
METEÓRIC, -Ă, meteorici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține meteorilor (1), referitor la meteori. ◊ Apă meteorică = apă care provine din precipitațiile atmosferice. 2. Adj. Care ține de meteori (2), privitor la meteori. ♦ Fig. Care se ivește pe neașteptate, produce o puternică impresie și trece repede; trecător; efemer. 3. S. f. Capitol al astronomiei care se ocupă cu studiul meteoriților. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorică
METEÓRICĂ s. f. 3. Capitol al astronomiei care se ocupă cu studiul meteoriților. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorism
METEORÍSM s. n. (Med.) Simptom caracterizat prin mărirea volumului abdomenului provocată de acumularea de gaze în stomac sau în intestin; balonare, meteorizație. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorit
METEORÍT, meteoriți, s. m. Fragment desprins dintr-un corp cosmic (care străbate atmosfera și cade pe suprafața Pământului). [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoritic
METEORÍTIC, -Ă, meteoritici, -ce, adj. 1. Care aparține meteoriților, privitor la meteoriți. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoritic
METEORÍTIC, -Ă, meteoritici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține meteoriților, privitor la meteoriți. 2. S. f. Ramură a astronomiei care studiază meteoriții. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoritică
METEORÍTICĂ s. f. 2. Ramură a astronomiei care studiază meteoriții. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorizaţie
METEORIZÁȚIE, meteorizații, s. f. Meteorism. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorizație
METEORIZÁȚIE, meteorizații, s. f. Meteorism. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorobiologic
METEOROBIOLÓGIC, -Ă, meteorobiologici, -ce, adj. Referitor la meteorobiologie. [Pr.: -te-o-ro-bi-o-] – De la meteorobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorobiologie
METEOROBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază influența factorilor meteorologici asupra organismelor vegetale și animale. [Pr.: -te-o-ro-bi-o-] – Din engl. meteorobiology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorograf
METEOROGRÁF, meteorografe, s. n. Aparat care măsoară și înregistrează, simultan și continuu, presiunea atmosferică, temperatura și umiditatea aerului. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorolog
METEOROLÓG, -Ă, meteorologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în meteorologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorologic
METEOROLÓGIC, -Ă, meteorologici, -ce, adj. Care ține de meteorologie sau de meteori, privitor la meteorologie sau la meteori. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorologie
METEOROLOGÍE s. f. Ramură a geofizicii care se ocupă cu studiul proprietăților atmosferei și cu fenomenele care au loc în aceasta. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoropat
METEOROPÁT, -Ă, meteoropați, -te, s. m. și f. (Med.) Persoană care reacționează patologic la modificările factorilor meteorologici. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoropatie
METEOROPATÍE, meteoropatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile cauzate sau influențate de fenomenele meteorologice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteoropatologie
METEOROPATOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul stărilor patologice provocate sau influențate de unii factori meteorologici. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorosensibil
METEOROSENSÍBIL, -Ă, meteorosensibili, -e, adj. (Rar) Meteosensibil. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoro-sensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorosensibilitate
METEOROSENSIBILITÁTE s. f. (Med.) Sensibilitate a unor persoane la fenomenele meteorologice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoro-sensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteorutier
METEORUTIÉR, -Ă, meteorutieri, -e, adj. (În sintagma) Buletin meteorutier = buletin meteorologic cu informații specifice circulației rutiere. [Pr.: -te-o-ru-ti-er] – Meteo + rutier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meteosensibil
METEOSENSÍBIL, -Ă, meteosensibili, -e, adj. Care prezintă meteorosensibilitate. [Pr.: -te-o-] – Cf. meteorosensibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meterez
METERÉZ, metereze, s. n. 1. Întăritură sau parte dintr-o întăritură militară din trecut; val^2. ♦ P. gener. (Rar) Întăritură la stâlpii unui pod. 2. (Înv.) Parapet (la partea superioară a zidurilor și turnurilor de apărare ale unei cetăți); crenel. [Pl. și: meterezuri] – Din tc. meteris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meterhanea
METERHANEÁ, meterhanele, s. f. (Înv.) Muzică turcească în care predominau tobele; p. restr. tobă. – Din tc. mehterhane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meticulos
METICULÓS, -OÁSĂ, meticuloși, -oase, adj. Care dă atenție tuturor amănuntelor, preocupat (în mod exagerat) de amănunte; minuțios, pedant. ♦ (Adesea adverbial) Făcut cu multă atenție și migală; scrupulos. ♦ (Adverbial) Cu de-amănuntul, amănunțit. – Din fr. méticuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meticulozitate
METICULOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi meticulos; minuțiozitate, scrupulozitate; pedanterie. – Din fr. méticulosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metida
Metida = Metis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

metil
METÍL s. m. Radical organic monovalent, derivat din metan prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. méthyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilare
METILÁRE, metilări, s. f. (Chim.) Proces de fixare a unei grupări metil pe o moleculă. – După fr. méthylation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilceluloză
METILCELULÓZĂ, metilceluloze, s. f. Eter metilic al celulozei, obținut prin tratarea celulozei, în mediu alcalin, cu sulfat sau clorură de metil. – Din fr. méthylcellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilcetonă
METILCETÓNĂ s. f. Compus organic lichid cu miros caracteristic, folosit ca solvent și ca intermediar la fabricarea unor medicamente și rășini sintetice; butanonă. – Din fr. méthylcétone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilen
METILÉN s. m. Radical organic bivalent, derivat din metan prin îndepărtarea a doi atomi de hidrogen. – Din fr. méthylène, germ. Methylen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilenică
METILÉNICĂ, metilenice, adj. (Chim.; în sintagma) Grupare metilenică = grupare organică ce conține radicalul metilen caracterizată prin mare reactivitate chimică în unele reacții de condensare sau cu metalele alcaline. – Din fr. méthylénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilfenol
METILFENÓL, metilfenoli, s. m. (Chim.) Crezol. – Din fr. méthylphénol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilic
METÍLIC, -Ă, metilici, -ce, adj. (Despre compuși) Care derivă din metan. ◊ Alcool metilic = lichid incolor, inflamabil, toxic, obținut prin distilarea lemnelor sau prin sinteză și folosit ca dizolvant în industria coloranților etc.; metanol. – Din fr. méthylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilmorfină
METILMORFÍNĂ s. f. (Farm.) Codeină. – Metil + morfină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metiloranj
METILORÁNJ s. n. Substanță organică din clasa coloranților azotici, care are proprietatea de a fi galbenă într-o soluție bazică, portocalie într-o soluție neutră și roșie într-o soluție acidă; heliantină. – Din fr. méthylorange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilstiren
METILSTIRÉN, metilstireni, s. m. (Chim.) Substanță organică, derivat al stirenului, folosită ca monomer în polimerizare. – Din fr. méthylstyrène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metiluree
METILURÉE s. f. Substanță chimică cristalină folosită în sinteze organice. – Din fr. méthylurée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metilviolet
METILVIOLÉT s. n. Substanță chimică folosită ca medicament antiseptic, antihelmintic și drept colorant în industria textilă și chimică. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. méthylviolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metionină
METIONÍNĂ s. f. Aminoacid indispensabil vieții omului și animalelor, conținând mari cantități de sulf, folosit și ca medicament în tratamentul afecțiunilor hepatice. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. méthionine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metis
METÍS, -Ă, metiși, -se, s. m. și f. 1. Descendent provenit din căsătoriile a doi indivizi de rase diferite. 2. (Și adjectival) Animal sau plantă provenite din încrucișarea a doi indivizi de rase diferite. – Din fr. métis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metis
Metis, fiica lui Oceanus și a lui Tethys și prima soție a lui Zeus. Cu ajutorul ei, Zeus l-a silit pe Cronus să-și verse înapoi copiii înghițiți (v. și Cronus). Fiindcă i se prezisese că avea să fie detronat de copilul pe care i-l va naște Metis, Zeus a înghițit-o la rîndu-i pe Metis, care era însărcinată. La împlinirea termenului, din capul cerescului părinte s-a născut Athena (v. și Athena).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

metisaj
METISÁJ, metisaje, s. n. Încrucișare a două rase de animale sau de plante. – Din fr. métissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metoc
METÓC, metocuri, s. n. Mănăstire mică, subordonată administrativ unei mănăstiri mai mari; proprietate imobiliară a unei mănăstiri; spec. clădire (sau grup de clădiri) care aparține unei mănăstiri și care servește ca loc de găzduire. [Var.: metóh, (reg.) mitóc s. n.] – Din sl. metohŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metocar
METOCÁR, metocari, s. m. Călugăr care are în grija lui un metoc. – Metoc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metod
METÓD s. n. v. metodă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodă
METÓDĂ, metode, s. f. 1. Mod (sistematic) de cercetare, de cunoaștere și de transformare a realității obiective. ◊ Loc. adv. Cu metodă = metodic, sistematic. 2. Procedeu sau ansamblu de procedee folosite în realizarea unui scop; metodologie (4). ♦ Manieră de a proceda. 3. Manual care cuprinde reguli și principii normative pentru învățarea sau pentru practicarea unei discipline, a unei arte etc.; ansamblu al acestor reguli și principii. [Var.: (înv.) metód s. n.] – Din fr. méthode, lat. methodus, germ. Methode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodic
METÓDIC, -Ă, metodici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care se conformează unei metode, făcut după un plan organizat; sistematic. – Din fr. méthodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodică
METÓDICĂ, (2) metodici, s. f. 1. Parte a didacticii generale care studiază principiile, metodele și formele de predare adaptate specificului fiecărui obiect de învățământ. 2. Carte care normează aceste metode și forme. – Din germ. Methodik, rus. metodika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodism
METODÍSM s. n. Confesiune protestantă rigoristă, fondată în sec. XVIII, care s-a separat de Biserica anglicană, promovând o viață ascetică cu respectarea posturilor și studiul metodic al învățăturilor Bibliei, răspândită azi în SUA. – Din fr. méthodisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodist
METODÍST^1, -Ă, metodiști, -ste, s. m. și f. Specialist în metodică. – Metodă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodist
METODÍST^2, -Ă, metodiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al metodismului. – Din fr. méthodiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodolog
METODOLÓG, -Ă, metodologi, -ge, s. m. și f. Specialist în metodologie. – Din fr. méthodologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodologic
METODOLÓGIC, -Ă, metodologici, -ce, adj. Care aparține metodologiei, privitor la metodologie. – Din fr. méthodologique, germ. metodologisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metodologie
METODOLOGÍE, metodologii, s. f. 1. Parte a filosofiei care se ocupă cu analiza teoretică a metodelor de cunoaștere. 2. Totalitatea metodelor de cercetare folosite într-o știință. 3. Metodă de cunoaștere cu maximum de generalitate; metoda cea mai generală de cunoaștere. 4. Metodă (2). – Din fr. méthodologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metoh
METÓH s. n. v. metoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metol
METÓL s. m. Substanță chimică de culoare albă, cristalizată, folosită ca developator fotografic. – Din fr. métol, germ. Metol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metonimic
METONÍMIC, -Ă, metonimici, -ce, adj. Care are caracterul unei metonimii, privitor la metonimie; bazat pe metonimie, care conține multe metonimii. – Din fr. métonymique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metonimie
METONIMÍE, metonimii, s. f. Figură de stil care constă în inversiunea voluntară a categoriilor logice ale întregului prin parte, ale părții prin întreg, ale cauzei prin efect, ale efectului prin cauză, ale abstractului prin concret, ale posesorului prin lucrul posedat etc. – Din fr. métonymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metopă
METÓPĂ, metope, s. f. Spațiu dintre triglifele frizei unui templu doric, închis cu o placă de piatră netedă sau decorată cu picturi sau cu basoreliefuri. – Din fr. métope, lat. metopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metopic
METÓPIC, -Ă, metopici, -ce, adj. (Anat.) Frontal. – Din fr. métopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metraj
METRÁJ, metraje, s. n. Lungime a unui material (măsurată în metri); cantitate de material, în special de țesături (care se vinde sau se măsoară cu metrul). ◊ (Film de) scurt metraj = film care are o lungime de maximum 1 500 de m de peliculă. (Film de) lung metraj = film care are o lungime mai mare de 1 500 m de peliculă. – Din fr. métrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metresă
METRÉSĂ, metrese, s. f. (Înv.) Amantă, întreținută, ibovnică. – Din fr. maîtresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metreză
METRÉZĂ, metreze, s. f. (Cin.) Instrument pentru măsurarea lungimii filmelor. [Pr.: metröză] – Din fr. métreuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metric
MÉTRIC, -Ă, metrici, -ce, adj. 1. (Despre sisteme de unități de măsură) Care are metrul (1) drept unitate fundamentală pentru lungime. ♦ Sistem metric = sistem internațional de măsurare a lungimilor, a greutăților și a capacităților bazat pe unități fixe, care cresc și descresc din zece în zece. 3. Care se referă la metru (2), compus într-un anumit metru; privitor la structura ritmică a versurilor. – Din fr. métrique, germ. Metrik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metric
MÉTRIC, -Ă, metrici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre sisteme de unități de măsură) Care are metrul (1) drept unitate fundamentală pentru lungime. ♦ Sistem metric = sistem internațional de măsurare a lungimilor, a greutăților și a capacităților bazat pe unități fixe, care cresc și descresc din zece în zece. 2. S. f. Ramură a poeticii care se ocupă cu studiul structurii versului și al unităților prozodice; totalitatea regulilor privind măsura versului; sistem de construire ritmică a versului. 3. Adj. Care se referă la metru (2), compus într-un anumit metru; privitor la structura ritmică a versurilor. 4. S. f. Ramură a muzicii care se ocupă cu studiul metrului (4). – Din fr. métrique, germ. Metrik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrică
MÉTRICĂ s. f. 2. Ramură a poeticii care se ocupă cu studiul structurii versului și al unităților prozodice; totalitatea regulilor privind măsura versului; sistem de construire ritmică a versului. 4. Ramură a muzicii care se ocupă cu studiul metrului (4). – Din fr. métrique, germ. Metrik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrică
MÉTRICĂ, metrice, s. f. (Înv. și reg.) Registru, condică (de stare civilă); certificat de naștere. [Var.: mítrică s. f.] – Din pol. metryka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrită
METRÍTĂ, metrite, s. f. Inflamație acută sau cronică a uterului. – Din fr. métrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metro
METRÓ s. n. v. metrou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metroanexită
METROANEXÍTĂ, metroanexite, s. f. Inflamație cronică sau acută a uterului și a anexelor acestuia (trompe și ovare). [Pr.: -tro-a-] – Din fr. métroannexite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrolog
METROLÓG, -Ă, metrologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în metrologie; persoană care lucrează în metrologie. – Din fr. métrologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrologic
METROLÓGIC, -Ă, metrologici, -ce, adj. Care aparține metrologiei, privitor la metrologie. – Din fr. métrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrologie
METROLOGÍE s. f. Parte a fizicii care se ocupă cu măsurările precise, cu stabilirea unităților și cu procedeele de măsură etc. ♦ Totalitatea activităților (legale și administrative) privitoare la măsurări, la etaloane, la aparate și instrumente de măsură, precum și la supravegherea folosirii lor economice. – Din fr. métrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metronom
METRONÓM, metronoame, s. n. Instrument care marchează, prin bătăile regulate ale unui pendul, intervale egale de timp și care se folosește în laboratoare, în muzică etc. [Pl. și: metronomuri] – Din fr. métronome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metronomie
METRONOMÍE s. f. Ramură a metrologiei care se ocupă cu studiul și cu perfecționarea etaloanelor de măsură. – Din fr. métronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metropatie
METROPATÍE, metropatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile uterului. – Din fr. métropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metropolă
METRÓPOLĂ, metropole, s. f. 1. Nume dat marilor orașe ale lumii (de obicei capitale de state). 2. Oraș sau stat antic, considerat în raport cu coloniile sale. 3. Stat considerat în raport cu coloniile sale. [Acc. și: metropólă] – Din fr. métropole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metropolitan
METROPOLITÁN, -Ă, metropolitani, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține unei metropole; care are caracter de metropolă; originar dintr-o metropolă. 2. S. n. (Rar) Metrou. – Din fr. métropolitain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metroragic
METRORÁGIC, -Ă, metroragici, -ce, adj. (Med.) Referitor la metroragie. – Din fr. métrorragique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metroragie
METRORAGÍE, metroragii, s. f. Eliminare de sânge provenit din uter, în afara ciclului menstrual; hemoragie uterină. – Din fr. métrorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metrou
METRÓU, metrouri, s. n. Mijloc de transport în comun pe cale ferată urbană subterană, mai rar aeriană sau la nivelul solului; tren subteran, metropolitan (2). [Var.: metró s. n.] – Din fr. métro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metroză
METRÓZĂ, metroze, s. f. (Med.) Afecțiune uterină de origine hormonală sau nervoasă. – Din fr. métrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

metru
MÉTRU, metri, s. m. 1. Unitate fundamentală de măsură pentru lungime din sistemul metric. 2. Instrument (alcătuit dintr-o riglă, bandă gradată de metal, de lemn etc.) egal cu un metru (1) și divizat în centimetri și milimetri, cu care se măsoară lungimile. ♦ Bucată de lemn (de foc) lungă de aproximativ un metru (1); stivă de lemne (de foc) egală cu aproximativ un metru cub. 3. Grup de silabe constituind unitatea de măsură a versului; p. ext. ritm determinat de împărțirea unui vers în silabe. 4. (Muz.) Ordinea succesiunii unităților de timp, determinată de accente tari sau slabe; sistemul de organizare a ritmului; ritm, cadență. – Din fr. mètre, lat. metrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

meu
MEU, MEA, mei, mele, pron. pos., adj. pos. I. Pron. pos. (Precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale”; înlocuiește numele obiectului posedat de vorbitor precum și numele vorbitorului) A mea e cartea. ◊ (La m. pl., înlocuiește numele familiei sau rudelor vorbitorului) Ai mei au plecat. ◊ (Înlocuiește numele avutului, bunurilor, preocupărilor etc. vorbitorului) Am și eu ale mele. ◊ Expr. (În legătură cu verbe ca „a rămâne”, „a fi” etc.) Pe-a mea = după dorința sau după părerea vorbitorului. II. Adj. pos. 1. (Indică posesiunea) Care aparține vorbitorului. Cartea mea e bună. 2. (Indică dependența, legătura reciprocă de înrudire, de prietenie, de vecinătate etc.) Tatăl meu este doctorul spitalului. 3. (Indică apartenența) Care ține de cel care vorbește; care îi este propriu. Glasul meu. 4. (Indică subiectul, autorul unei acțiuni) Greșeala mea. 5. (Indică obiectul direct sau indirect al unei acțiuni) Mama grija mea o are. 6. Care constituie obiectul unei preocupări a vorbitorului. – Lat. meus, mea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mexican
MEXICÁN, -Ă, mexicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Mexicului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Mexicului sau mexicanilor (1), privitor la Mexic sau la mexicani. – Mexic (n. pr.) + suf. -an. Cf. fr. mexicain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mexicancă
MEXICÁNCĂ, mexicance, s. f. (Fam.) Femeie care face parte din populația Mexicului sau este originară de acolo. – Mexican + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezalianţă
MEZALIÁNȚĂ, mezalianțe, s. f. Căsătorie cu o persoană de condiție socială considerată inferioară. [Pr.: -li-an-] – Din fr. mésalliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezalianță
MEZALIÁNȚĂ, mezalianțe, s. f. Căsătorie cu o persoană de condiție socială considerată inferioară. [Pr.: -li-an-] – Din fr. mésalliance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezanin
MEZANÍN, mezanine, s. n. Etaj mai scund situat între parter și primul etaj. – Din fr. mezzanine, it. mezzanino, germ. Mezzanin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezat
MEZÁT, mezaturi, s. n. (Pop.) Vânzare publică (a bunurilor unui datornic); licitație. ◊ Expr. A scoate la mezat = a pune la licitație. – Din tc. mezat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezdri
MEZDRÍ, mezdresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A ciopli, a netezi cu cuțitoaia. 2. (Despre capre, oi) A roade. – Din bg. mezdrja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezel
MEZÉL, mezeluri, s. n. (Mai ales la pl.) Nume generic dat mai multor preparate alimentare din carne, de tipul salamului. – Din tc. meze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezelar
MEZELÁR, mezelari, s. m. (Rar) Persoană care prepară sau vinde mezeluri. – Mezel + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezelărie
MEZELĂRÍE, mezelării, s. f. (Rar) Fabrică sau magazin de mezeluri. – Mezelar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezelic
MEZELÍC s. n. v. mizilic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezencefal
MEZENCEFÁL, mezencefale, s. n. Segment al creierului corespunzând părții superioare a trunchiului cerebral. – Din fr. mésencéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezenchim
MEZENCHÍM, mezenchime, s. n. Țesut conjunctiv embrionar, format din celule fusiforme sau stelate înglobate într-o substanță omogenă și din care se formează ulterior vasele sangvine și limfatice, țesutul conjunctiv etc. – Din fr. mésenchyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezenter
MEZENTÉR, mezentere, s. n. Foiță a peritoneului care învelește și leagă intestinul de peretele posterior al abdomenului și în care se găsesc vase sangvine și limfatice, nervi și ganglioni limfatici; prapur. – Din lat. mesentherium, fr. mésentère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezenteric
MEZENTÉRIC, -Ă, mezenterici, -ce, adj. Care aparține mezenterului, privitor la mezenter. – Din fr. mésentérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezenterită
MEZENTERÍTĂ, mezenterite, s. f. (Med.) Inflamație a mezenterului. – Din fr. mésentérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezentius
Mezentius, rege etrusc care a luptat alături de Turnus împotriva troienilor. A fost ucis în luptă de către Aeneas, atît el cît și fiul său, Lausus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mezenţiu
Mezențiu = Mezentius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mezențiu
Mezențiu = Mezentius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mezi
MEZI s. m. pl. (Mat.) Numitorul primului raport și numărătorul celui de al doilea raport al unei proporții, considerați împreună. – Cf. lat. medius, it. medio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezin
MEZÍN, -Ă, mezini, -e, adj., s. m. și f. 1. (Fratele) cel mai tânăr dintre mai mulți frați, considerat în raport cu aceștia. 2. (Pop.) (Fratele) al doilea dintre mai mulți frați, considerat în raport cu aceștia; (frate) mijlociu. – Din sl. mĕzinŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoblast
MEZOBLÁST, mezoblaste, s. n. (Anat.) Mezoderm. – Din fr. mésoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoblastic
MEZOBLÁSTIC, -Ă, mezoblastici, -ce, adj. (Anat.) Al mezoblastului. – Din fr. mésoblastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezocarp
MEZOCÁRP s. n. Parte cărnoasă a unui fruct, cuprinsă între coajă și sâmbure. – Din fr. mésocarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezocefal
MEZOCEFÁL, -Ă, mezocefali, -e, adj. (Med.; despre oameni; adesea substantivat) Care are craniul de formă intermediară între brahicefal și dolihocefal; (despre craniu) care are formă intermediară între brahicefal și dolihocefal. – Din fr. mésocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoderm
MEZODÉRM, mezoderme, s. n. Foiță mijlocie a embrionului, situată între ectoderm și endoderm, formată în cea mai mare parte din mezenchim. – Din fr. mésoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezodermic
MEZODÉRMIC, -Ă, mezodermici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la mezoderm. ◊ Muguri mezodermici = dilatații bilaterale simetrice ale peretelui endodermic al gastrulei, din care se dezvoltă mezodermul. – Din fr. mésodermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezodermoză
MEZODERMÓZĂ, mezodermoze, s. f. (Med.) Denumire generică pentru virozele care au afinitate pentru țesuturile și organele provenite din mezoderm. – Din fr. mésodermose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezofil
MEZOFÍL, (2) mezofile, s. n. 1. Țesut cuprins între epiderma superioară și cea inferioară a frunzei, format din celule care conțin clorofilă. 2. Microorganism care se dezvoltă la temperaturi medii. – Din fr. mésophylle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezofită
MEZOFÍTĂ, mezofite, adj., s. f. (Plantă) care se dezvoltă în regiuni cu climă temperată și în condiții de umiditate moderată. – Din fr. mésophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezogastric
MEZOGÁSTRIC, -Ă, mezogastrici, -ce, adj. (Anat.) Referitor la mezogastru, al mezogastrului. – Din fr. mésogastrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezogastru
MEZOGÁSTRU, mezogastre, s. n. (Anat.) Regiune mijlocie a abdomenului. – Din fr. mésogastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoglee
MEZOGLÉE, mezoglee, s. f. (Zool.) Strat intermediar gelatinos situat între straturile celulare externe și interne ale corpului spongierilor și celenteratelor. – Din fr. mésoglée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezolitic
MEZOLÍTIC, -Ă, mezolitici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține epocii situate între paleolitic și neolitic. 2. S. n. Epoca mijlocie a pietrei din perioada cuaternară, situată între epoca paleolitică și cea neolitică. ◊ Serie de strate geologice din mezolitic (2). – Din fr. mésolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezologic
MEZOLÓGIC, -Ă, mezologici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la mezologie, de mezologie. – Din fr. mésologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezologie
MEZOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază influența mediilor asupra organismelor. – Din fr. mésologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezomer
MEZOMÉR, -Ă, mezomeri, -e, adj. (Chim.; despre substanțe) Care este în stare de mezomerie. ◊ Structură (sau formulă) mezomeră = structură ipotetică limitată care ar oferi imaginea structurii electronice a unor substanțe. – Din fr. mésomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezomerie
MEZOMERÍE s. f. (Chim.) Fenomen de oscilare a structurii unei substanțe între formele ei izomere electronic; structură intermediară. – Din fr. mésomérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezomorf
MEZOMÓRF, -Ă, mezomorfi, -e, adj. (Fiz.; despre substanțe) Care prezintă stare mezomorfică. – Din fr. mésomorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezomorfică
MEZOMÓRFICĂ, mezomorfice, adj. (Fiz.; în sintagma) Stare mezomorfică = stare de agregare a materiei între starea cristalină și cea amorfă. – Din fr. mésomorphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezon
MEZÓN, mezoni, s. m. Particulă elementară instabilă, neutră sau cu sarcină electrică, având masa cuprinsă între masa electronului și cea a protonului. – Din fr. méson, germ. Meson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezonephros
MEZONEPHRÓS s. n. (Anat.) A doua fază în dezvoltarea rinichiului la embrion. [Pr.: -fros] – Din fr. mésonéphros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezonic
MEZÓNIC, -Ă, mezonici, -ce, adj. Referitor la mezoni, care aparține mezonilor. – Mezon + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezopauză
MEZOPÁUZĂ s. f. Strat atmosferic de tranziție între mezosferă și termosfera atmosferei terestre caracterizat prin valori termice minime. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. mésopause (după pauză).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezorelief
MEZORELIÉF, mezoreliefuri, s. n. (Geol.) Formă de relief cu dimensiuni reduse ca urmare a acțiunii de coroziune a agenților externi. [Pr.: -li-ef] – Din fr. mésorelief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoscaf
MEZOSCÁF, mezoscafe, s. n. Navă specială asemănătoare cu batiscafele și submarinele, folosită pentru cercetări subacvatice la adâncimi de câteva mii de metri. – Din fr. mésoscaphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezosferă
MEZOSFÉRĂ s. f. Înveliș cuprins între 1200 și 2900 km în adâncimea Pământului; strat atmosferic care se întinde deasupra stratosferei și sub ionosferă, respectiv între cca 50 și 85 km înălțime. – Din fr. mésosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezoteliu
MEZOTÉLIU, mezotelii, s. n. (Biol.) Strat de celule de origine mezodermică care căptușește cavitățile celomice ale vertebratelor. – Din fr. mésothélium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezotermal
MEZOTERMÁL, -Ă, mezotermali, -e, adj. Care se referă la stadiul depunerii mineralelor din soluții fierbinți, când se formează minereuri de cupru, plumb, zinc etc.; care aparține acestui stadiu. – Din fr. mésothermal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezotorace
MEZOTORÁCE, mezotorace, s. n. (Entom.) Al doilea segment al toracelui la insecte, de care sunt prinse aripile anterioare și a doua pereche de picioare. – Din fr. mésothorax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezotoracic
MEZOTORÁCIC, -Ă, mezotoracici, -ce, adj. (Entom.) Care ține de mezotorace. – Din fr. mésothoracique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezotron
MEZOTRÓN, mezotroni, s. m. (Fiz.) Mezon. – Din fr. mésotron, engl. mesotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezozaur
MEZOZÁUR, mezozauri, s. m. Reptilă fosilă în formă de șarpe, lungă până la aproximativ 12 m, care a trăit în mările calde cretacice. [Pr.: -za-ur] – Din fr. mésosaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezozoic
MEZOZÓIC, -Ă, mezozoici, -ce, adj., s. n. 1. S. n. Eră geologică caracterizată prin mișcări importante ale scoarței Pământului și prin apariția primelor păsări, a primelor mamifere și a primilor pești osoși; eră secundară. 2. Adj. Care aparține erei mezozoice (1), care se referă la această eră; secundar^2. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. mésozoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezozonă
MEZOZÓNĂ s. f. (Geol.) Zonă mediană de transformare metamorfică a Pământului. – Din fr. mésozone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezza-voce
MÉZZA-VÓCE adv. (Muz.; indică modul de executare) Cu intensitatea pe jumătate. [Pr.: méța-vóce] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezzo-forte
MÉZZO-FÓRTE adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu intensitate mijlocie, între piano și forte. [Pr.: méțo-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezzo-piano
MÉZZO-PIÁNO adv. (Muz.; indică modul de executare) Cu intensitate redusă, mai tare decât piano. [Pr.: méțo-piáno] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezzo-tinto
MÉZZO-TÍNTO s. n. Gen de gravură pe metal care se obține prin granularea plăcii cu un instrument special, astfel încât la imprimare să rezulte gradații treptate de luminozitate și nuanțe de negru intense și catifelate. [Pr.: méțo-tínto] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mezzosoprană
MEZZOSOPRÁNĂ, mezzosoprane, s. f. Voce de femeie situată ca registru între soprană și contraltă; cântăreață cu o asemenea voce. [Pr.: méțo-] – Din it. mezzo-soprano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mi
MI, mi, s. m. A treia notă muzicală din gama do major; semn care reprezintă această notă. – Din it., fr. mi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mia
MIA, miele, s. f. (Pop.) 1. Puiul de sex feminin al oii; oaie tânără. 2. (În forma mială) Arșic de miel. [Var.: (2) miálă s. f.] – Lat. agnella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mială
MIÁLĂ s. f. v. mia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mialgie
MIALGÍE, mialgii, s. f. Nume generic dat durerilor musculare care apar după eforturi fizice mari sau în diferite boli. [Pr.: -mi-al-] – Din fr. myalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miambal
MIÁMBAL s. n. (Înv.) Suc de lemn-dulce, coagulat și turnat în formă de bastonașe, folosit în trecut ca medicament contra tusei. [Pr.: mi-am-] – Din tc. meyanbalı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miar
MIÁR, miare, s. n. (Fam.) Bancnotă de o mie de lei; (fam.) o mie de lei. [Pr.: mi-ar] – Mie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miarţă
MIÁRȚĂ, miarțe, s. f. (Pop.) Ființă pipernicită; stârpitură. [Pl. și: mierțe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miarță
MIÁRȚĂ, miarțe, s. f. (Pop.) Ființă pipernicită; stârpitură. [Pl. și: mierțe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miasmatic
MIASMÁTIC, -Ă, miasmatici, -ce, adj. Care conține sau produce miasme; puturos, pestilențial. [Pr.: mi-as-] – Din fr. miasmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miasmă
MIÁSMĂ, miasme, s. f. Emanație rău mirositoare; duhoare, putoare, exalație. [Pr.: mi-as-] – Din fr. miasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miastenie
MIASTENÍE, miastenii, s. f. Boală a mușchilor scheletului, caracterizată prin oboseală anormală și rapidă, până la epuizare, la cele mai mici eforturi. [Pr.: mi-as-] – Din fr. myasthénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miatonie
MIATONÍE, miatonii, s. f. (Med.) Absență a tonusului muscular. [Pr.: mi-a-] – Din fr. myatonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miau
MIAU interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul pisicii; miorlau. ◊ Expr. (Substantivat; fam.) A-i lua cuiva miaul = a) a face pe cineva să tacă; b) a omorî pe cineva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miaul
MIÁUL subst. în expr. v. MIAU. Expr. (Substantivat; fam.) A-i lua cuiva miaul = a) a face pe cineva să tacă; b) a omorî pe cineva. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

miaun
MIÁUN, miaune, s. n. (Rar) Mieunat. [Pr.: mia-un] – Din mieuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miaut
MIÁUT, miaute, s. n. (Rar) Mieunat. [Pr.: mia-ut] – Din miau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miază
MIÁZĂ^1, miaze, s. f. Nume dat bolilor provocate de larvele unor insecte care se localizează în diferite țesuturi sau cavități. – Din it. miasi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miază
MIÁZĂ^2 s. f. (Înv. și pop.) Mijloc (al zilei sau al nopții). ◊ Expr. Ziua (la) miaza mare = în plină zi, la amiază. [Ih.: mi-a-] – Lat. media.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miazănoapte
MIAZĂNOÁPTE s. f. 1. Unul dintre cele patru puncte cardinale, aflat în direcția Stelei Polare, nord; p. ext. parte a globului pământesc, a unui continent, a unui oraș etc. situată spre acest punct cardinal. ♦ Lumea, popoarele din țările, ținuturile etc. situate în (sau spre) nord. 2. (Înv. și pop.) Miezul nopții. – Lat. mediam noctem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miazăzi
MIAZĂZÍ s. f. Punct cardinal opus nordului; sud; amiază; p. ext. parte a globului pământesc, a unui continent, a unui oraș etc. situată spre acest punct cardinal. ♦ Lumea, popoarele din țările, ținuturile etc. situate în (sau spre) sud. – Lat. mediam diem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mic
MIC, -Ă, mici, adj. 1. Care este sub dimensiunile obișnuite; de proporții reduse. ◊ Literă mică = minusculă. Degetul (cel) mic = cel mai subțire și mai scurt dintre degete, așezat lângă inelar. ◊ Loc. adv. În mic = pe scară redusă, fără amploare. ◊ Expr. A avea (pe cineva) la degetul (cel) mic = a) a dispune de cineva cum vrei; b) a fi cu mult superior altuia. ♦ Care ocupă o suprafață redusă. ♦ Cu capacitate redusă, puțin încăpător; strâmt. ♦ Scurt; mărunt, scund. ♦ (Substantivat, m.) Fel de mâncare din carne (de vacă) tocată, de forma unor cârnăciori, condimentați și fripți direct pe grătar; mititel. ♦ (Despre ape, gropi, prăpăstii etc.) Puțin adânc sau (relativ) îngust. ♦ Subțire. ♦ Îngust. Pălărie cu boruri mici. 2. Puțin numeros; redus, limitat. 3. (Despre sunet, glas etc.) Puțin intens; slab, încet, stins^2, scăzut. 4. (Despre zi, noapte etc.) Care durează puțin; scurt. 5. De vârstă fragedă; nevârstnic; tânăr. ◊ (Substantivat) Cei mici = copiii. ◊ Loc. adv. De mic = din copilărie. ◊ Expr. Cu mic, cu mare sau mic și mare = toată lumea. ♦ (Precedat de „cel” sau „cel mai”) Mezin. 6. Fără (prea) mare valoare; neînsemnat, neimportant. 7. Fig. (Despre oameni) Lipsit de noblețe sufletească, de caracter; meschin, josnic. ◊ Expr. Mic la minte = redus, mărginit. 8. Care se află pe o treaptă inferioară într-o ierarhie. ◊ Socru mic = tatăl miresei; (la pl.) părinții miresei. Soacră mică = mama miresei. – Probabil lat. *miccus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micaceu
MICACÉU, -ÉE, micacei, -cee, adj. (Despre roci, minerale) Care face parte din grupa micelor^1 sau care conține mică^2. – Din fr. micacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micafoliu
MICAFÓLIU, micafolii, s. n. Material electroizolant obținut din foi de mică^1 așezate prin lipire pe o bandă de hârtie, folosit în construcția mașinilor electrice. – Cf. fr. mica en feuille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micanită
MICANÍTĂ, micanite, s. f. Material electroizolant obținut din foițe de mică^1 lipite în straturi cu lianți organici și folosit mult în construcția mașinilor și a aparatelor electrice. – Din fr. micanite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micaşist
MICAȘÍST, micașisturi, s. n. Rocă șistoasă alcătuită în cea mai mare parte din straturi paralele de mică^1 și de cuarț. – Din fr. micaschiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micașist
MICAȘÍST, micașisturi, s. n. Rocă șistoasă alcătuită în cea mai mare parte din straturi paralele de mică^1 și de cuarț. – Din fr. micaschiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mică
MÍCĂ^1 s. f. Familie de minerale cristalizate, cu luciu sticlos, sidefos, care se desfac ușor în foițe subțiri (elastice și transparente), folosite în industria electrotehnică, a unor materiale de construcție, la fabricarea unor sorturi de hârtie și vopsele etc. – Din fr. mica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mică
MÍCĂ^2 s. f. (Pop.; în loc. adv.) Într-o (sau pe) mică de ceas = a) într-o clipă, foarte repede, imediat; b) foarte des, mereu. – Probabil lat. mica „fărâmă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micelă
MICÉLĂ, micele, s. f. Grup sau agregat de molecule care se formează în substanțele coloidale și în soluțiile lor. – Din fr. micelle, germ. Micelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micelian
MICELIÁN, -Ă, micelieni, -e, adj. (Bot.) Referitor la miceliu, al miceliului. [Pr.: -li-an] – Din fr. mycélien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miceliu
MICÉLIU, micelii, s. n. Sistem de filamente subțiri și ramificate care alcătuiește aparatul vegetativ al majorității ciupercilor. – Din fr. mycélium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micenian
MICENIÁN, -Ă, micenieni, -e, adj. Care aparține orașului grec Micene și civilizației lui, privitor la Micene și la civilizația lui. [Pr.: -ni-an] – Din fr. mycénien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miceniana
Miceniana = Mycenis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

michiduţă
MICHIDÚȚĂ s. m. (Fam. și glumeț) Drac; drăcușor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

michiduță
MICHIDÚȚĂ s. m. (Fam. și glumeț) Drac; drăcușor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mici
MICÍ, micesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Rar) A (se) micșora. – Din mic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miciman
MICIMÁN, micimani, s. m. (Înv.) Grad de subofițer în marină; persoană care avea acest grad. – Din rus. miciman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micime
MICÍME, (2) micimi, s. f. 1. Faptul de a fi mic; 2. Fig. Josnicie, meschinărie; micșorime. – Mic + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miciurinian
MICIURINIÁN, -Ă, miciurinieni, -e, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. Miciurinist (1). 2. S. m. și f. Miciurinist (2). [Pr.: -ni-an] – Miciurin (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miciurinism
MICIURINÍSM s. n. Teorie biologică potrivit căreia există o unitate între organism și condițiile sale de existență și care privește transformarea speciilor ca rezultat al îmbinării acțiunii directe a condițiilor de existență și a selecției naturale. – Miciurin (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miciurinist
MICIURINÍST, -Ă, miciuriniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține miciurinismului, privitor la miciurinism, care se întemeiază pe miciurinism; miciurinian (1). 2. S. m. și f. Adept al miciurinismului; miciurinism (2). – Miciurin[ism] + suf. -ist. Cf. rus. miciurineț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micofloră
MICOFLÓRĂ s. f. Totalitatea speciilor de ciuperci care cresc pe un anumit teritoriu. – Din fr. mycoflore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micolog
MICOLÓG, -Ă, micologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în micologie. – Din fr. mycologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micologic
MICOLÓGIC, -Ă, micologici, -ce, adj. Referitor la micologie, de micologie. – Din fr. mycologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micologie
MICOLOGÍE s. f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul ciupercilor. – Din fr. mycologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micoriză
MICORÍZĂ, micorize, s. f. Simbioză a rădăcinii plantelor superioare cu miceliul unei ciuperci. – Din fr. mycorhize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micosterol
MICOSTERÓL, micosteroli, s. m. Sterol care se găsește în ciuperci și în unele mucegaiuri, având un rol important în procesele celulare esențiale. – Din fr. mycostérol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micotic
MICÓTIC, -Ă, micotici, -ce, adj. (Med.) Referitor la micoze. – Din engl. mycotic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micotoxicoză
MICOTOXICÓZĂ, micotoxicoze, s. f. Intoxicație care apare la animale în urma consumului de furaje infectate cu unele ciuperci microscopice. – Cf. micoză, toxicoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micoză
MICÓZĂ, micoze, s. f. 1. Nume generic dat bolilor infecțioase provocate de ciuperci microscopice; microsporie. 2. Boală infecțioasă și contagioasă a plantelor, provocată de ciuperci parazite. – Din fr. mycose, germ. Mikose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micro
MICRO^1- Element de compunere însemnând „mic”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr. micro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micro
MÍCRO^2, micro, s. n. (Fam.) Microradiografie. – Prescurtare de la microradiografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microalia
MICROALIÁ microaliez, vb. I. Tranz. A alia metale (și metaloizi) în cantități extrem de reduse. [Pr.: -cro-a-li-a] – Micro^1- + alia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microaliat
MICROALIÁT, -Ă, microaliați, -te, adj. (Despre metale și metaloizi) Care a fost aliat cu altul, în cantități extrem de reduse. [Pr.: -cro-a-li-] – V. microalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microaliere
MICROALIÉRE, microalieri, s. f. Acțiunea de a microalia. [Pr.: -cro-a-li-] – V. microalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microamper
MICROAMPÉR, microamperi, s. m. Unitate de măsură pentru intensitatea curentului electric, egală cu o milionime de amper. [Pr.: -cro-am-] – Din fr. microampère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microampermetru
MICROAMPERMÉTRU, microampermetre, s. n. Instrument pentru măsurarea curenților electrici foarte slabi. [Pr.: -cro-am-] – Din fr. microampèremètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microanaliză
MICROANALÍZĂ, microanalize, s. f. Analiză chimică în care se lucrează cu cantități foarte mici de substanță, de ordinul miligramelor. [Pr.: -cro-a-] – Din fr. microanalyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microanchetă
MICROANCHÉTĂ, microanchete, s. f. Anchetă cu chestionar scurt, limitată la un număr mic de subiecți. [Pr.: -cro-an-] – Micro^1- + anchetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microantologie
MICROANTOLOGÍE, microantologii, s. f. Antologie de proporții reduse. [Pr.: -cro-an-] – Micro-1 + antologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microb
MICRÓB, microbi, s. m. Nume generic dat unor ființe vii unicelulare, microscopice, care trăiesc în sol, în apă, în aer, în corpul plantelor sau al animalelor și care sunt agenți ai bolilor infecțioase, ai fermentațiilor, putrefacțiilor etc. – Din fr. microbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbacterie
MICROBACTÉRIE, microbacterii, s. f. Bacterie de dimensiuni extrem de mici. – Micro^1- + bacterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbalanţă
MICROBALÁNȚĂ, microbalanțe, s. f. Balanță de laborator foarte sensibilă, destinată cântăririi cantităților mici de substanță. – Din fr. microbalance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbalanță
MICROBALÁNȚĂ, microbalanțe, s. f. Balanță de laborator foarte sensibilă, destinată cântăririi cantităților mici de substanță. – Din fr. microbalance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbar
MICROBÁR, microbari, s. m. (Fiz.) Barie. – Din engl. microbar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbarograf
MICROBAROGRÁF, microbarografe, s. n. (Fiz.) Barograf foarte sensibil care înregistrează variațiile foarte mici și rapide ale presiunii. – Din fr. microbarographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbian
MICROBIÁN, -Ă, microbieni, -e, adj. Care se referă la microbi, care este cauzat de microbi; care răspândește microbi. [Pr.: -bi-an] – Din fr. microbien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbicid
MICROBICÍD, -Ă, microbicizi, -de, adj., s. n. (Substanță) care distruge microbii. – Din fr. microbicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbiolog
MICROBIOLÓG, -Ă, microbiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în microbiologie; microbiologist. [Pr.: -bi-o-] – Din microbiologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbiologic
MICROBIOLÓGIC, -Ă, microbiologici, -ce, adj. Care aparține microbiologiei, privitor la microbiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbiologie
MICROBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care se ocupă cu studiul morfologiei și fiziologiei microorganismelor, precum și cu metodele de combatere a microorganismelor patologice pentru animale și plante și de folosire a celor utile. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbiologist
MICROBIOLOGÍST, -Ă, microbiologiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Microbiolog. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbism
MICROBÍSM s. n. Prezența în organism a unor germeni patogeni, uneori în stare latentă, ca urmare a rezistenței naturale sau dobândite a organismului respectiv. – Din fr. microbisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbist
MICROBÍST, -Ă, microbiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Spectator pasionat (în mod excesiv) la o întrecere sportivă (în special de fotbal). – Microb + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbofobie
MICROBOFOBÍE, microbofobii, s. f. Teamă patologică față de microbi. – Microb + fobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microbuz
MICROBÚZ, microbuze, s. n. Autobuz pentru un număr mic de pasageri. – Din fr. microbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcalculator
MICROCALCULATÓR, microcalculatoare, s. n. Calculator sau minicalculator simplu, ieftin, de mici dimensiuni, care folosește un singur limbaj și are lungimea cuvântului de 8-12 biți; microordinator, microcomputer. – Micro^1- + calculator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcantină
MICROCANTÍNĂ, microcantine, s. f. Cantină pentru un număr restrâns de oameni. – Micro^1- + cantină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcarieră
MICROCARIÉRĂ, microcariere, s. f. Carieră^1 de mici proporții. [Pr.: -ri-e-] – Micro^1- + carieră^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcefal
MICROCEFÁL, -Ă, microcefali, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care prezintă fenomenul de microcefalie. – Din fr. microcéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcefalie
MICROCEFALÍE s. f. Malformație congenitală caracterizată prin dezvoltarea insuficientă a craniului și a creierului. – Din fr. microcéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcentrală
MICROCENTRÁLĂ, microcentrale, s. f. Centrală electrică sau centrală de termoficare de mică putere, folosită mai ales la țară. – Din fr. microcentrale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microchimic
MICROCHÍMIC, -Ă, microchimici, -ce, adj. Referitor la microchimie, la microanaliză. – Din fr. microchimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microchimie
MICROCHIMÍE s. f. Ramură a chimiei care se ocupă cu studiul reacțiilor chimice dintre cantități foarte mici de substanță. – Din fr. microchimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microchirurgical
MICROCHIRURGICÁL, -Ă, microchirurgicali, -e, adj. Referitor la microchirurgie, care ține de microchirurgie. – De la microchirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microchirurgie
MICROCHIRURGÍE s. f. Chirurgie practicată la microscop. – Din fr. microchirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcinematografie
MICROCINEMATOGRAFÍE s. f. Filmare a unor fenomene observate la microscop. – Din fr. microcinématographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcip
MICROCÍP, microcipuri, s. n. Semiconductor de mici dimensiuni în care este sau urmează a fi inserat un circuit integrat. – Din engl. microchip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcircuit
MICROCIRCUÍT, microcircuite, s. n. Dispozitiv microelectronic cu o densitate mare de elemente de circuit echivalente care constituie o singură unitate. – Micro^1- + circuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcit
MICROCÍT, microcite, s. n. (Biol.) Globulă roșie de dimensiuni foarte mici. – Din fr., engl. microcyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcitoză
MICROCITÓZĂ, microcitoze, s. f. (Med.) Boală a sângelui manifestată prin prezența crescută de microcite. – Din fr. microcytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microclimat
MICROCLIMÁT, microclimate, s. n. Totalitatea condițiilor de climă (temperatură, umiditate, vânt) particulare unor spații mici; clima spațiului din imediata apropiere a solului; microclimă. – Din fr. microclimat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microclimatic
MICROCLIMÁTIC, -Ă, microclimatici, -ce, adj. Care aparține microclimatului, privitor la microclimat. – Din fr. microclimatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microclimă
MICROCLÍMĂ, microclime, s. f. Microclimat. – Din germ. Mikroklima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microclin
MICROCLÍN, microcline, s. n. Mineral din grupa feldspaților potasici, de culoare roz, galbenă, roșiatică sau verde, care constituie un element de bază al unor roci eruptive sau metamorfice și care este folosit în industria ceramicii și ca piatră semiprețioasă. – Din fr. microcline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micrococ
MICROCÓC, micrococi, s. m. Bacterie în formă de sferă, care se prezintă izolat sau în grup, de dimensiuni mai mici decât cocii. – Din fr. microcoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcomputer
MICROCOMPÚTER, microcomputere, s. n. Microcalculator. [Pr.: -piú-] – Din engl. microcomputer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcosm
MICROCÓSM s. n. v. microcosmos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcosmic
MICROCÓSMIC, -Ă, microcosmici, -ce, adj. Care aparține microcosmosului, privitor la microcosmos. – Din fr. microcosmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcosmos
MICROCÓSMOS, microcosmosuri, s. n. 1. (Fiz.) Lumea obiectelor microscopice, a moleculelor și a atomilor, a particulelor elementare etc. 2. (În filosofia medievală și a Renașterii) Omul sau organismul omenesc, considerat ca o reprezentare redusă a Universului; lumea interioară a omului. [Var.: microcósm s. n.] – Din fr. microcosme, lat. microcosmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcoulomb
MICROCOULÓMB, microcoulombi, s. m. Unitate de măsură pentru capacitatea electrică, egală cu o milionime de coulomb. [Pr.: -cu-] – Din fr. microcoulombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcristalin
MICROCRISTALÍN, -Ă, microcristalini, -e, adj. (Despre agregatele mineralelor și structura rocilor) Care este alcătuit din cristale microscopice. – Din fr. microcristallin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microcurent
MICROCURÉNT, microcurenți, s. m. (Med.) Curent (3) de mică intensitate. – Micro^1- + curent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdactil
MICRODACTÍL, -Ă, microdactili, -e, adj. (Med.) Care prezintă microdactilie. – Din fr. microdactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdactilie
MICRODACTILÍE, microdactilii, s. f. (Med.) Malformație a degetelor caracterizată prin dezvoltare insuficientă. – Din fr. microdactylie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdeltă
MICRODÉLTĂ, microdelte, s. f. 1. Deltă de mică întindere. 2. Machetă a unei delte. – Micro^1- + deltă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdisecţie
MICRODISÉCȚIE, microdisecții, s. f. Disecție fină făcută la microscop. [Pr.: -ți-e] – Din fr. microdissection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdisecție
MICRODISÉCȚIE, microdisecții, s. f. Disecție fină făcută la microscop. [Pr.: -ți-e] – Din fr. microdissection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdoză
MICRODÓZĂ, microdoze, s. f. (Farm., Med.) Doză de medicament cu concentrație foarte mică, folosită în homeopatie. – Micro^1- + doză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microdur
MICRODÚR s. n. Material sintetic înlocuitor pentru talpă și tocuri la încălțăminte. – Micro[poros] + dur[abil].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microeconomic
MICROECONÓMIC, -Ă, microeconomici, -ce, adj. Referitor la microeconomic. – Din fr. microéconomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microeconomie
MICROECONOMÍE s. f. Economia sau relațiile economice la nivelul fiecărei întreprinderi în parte. – Din fr. microéconomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelectronic
MICROELECTRÓNIC, -Ă, microelectronici, -ce, adj. II. 1. Referitor la microelectronică (I). 2. (Despre dispozitive electronice) Cu grad înalt de miniaturizare. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. microelectronic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelectronic
MICROELECTRÓNIC, -Ă, microelectronici, -ce, s. f., adj. I. S. f. Ramură a electronicii care studiază producerea și folosirea circuitelor electronice cu grad înalt de miniaturizare. II. Adj. 1. Referitor la microelectronică (I). 2. (Despre dispozitive electronice) Cu grad înalt de miniaturizare. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. microelectronic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelectronică
MICROELECTRÓNICĂ s. f. I. Ramură a electronicii care studiază producerea și utilizarea circuitelor electronice cu grad înalt de miniaturizare. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. microelectronic(s).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelectronografic
MICROELECTRONOGRÁFIC, -Ă, microelectronografici, -ce, adj. Referitor la microelectronografie. [Pr.: -cro-e-] – De la microelectronografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelectronografie
MICROELECTRONOGRAFÍE, microelectronografii, s. f. Fotografie făcută la microscop care permite studierea fenomenelor biologice celulare sub aspect electric. [Pr.: -cro-e-] – Micro^1- + electronografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microelement
MICROELEMÉNT, microelemente, s. n. Element chimic care intră în compoziția hormonilor, a enzimelor, a fermenților etc. și care se găsește în cantități foarte mici în sol și în organism. [Pr.: -cro-e-] – Din fr. micro-élément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microenciclopedie
MICROENCICLOPEDÍE, microenciclopedii, s. f. Enciclopedie cu volum restrâns de informații; (rar) minienciclopedie. [Pr.: -cro-en-] – Micro^1- + enciclopedie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microeseu
MICROESÉU, microeseuri, s. n. Eseu (1) scurt. [Pr.: -cro-e-] – Micro^1- + eseu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfarad
MICROFARÁD, microfarazi, s. m. Unitate de măsură pentru capacitatea electrică, egală cu o milionime de farad. – Din fr. microfarad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfaună
MICROFÁUNĂ s. f. Totalitatea animalelor microscopice de pe glob, dintr-o regiune sau dintr-un spațiu restrâns. [Pr.: -fa-u-] – Micro^1- + faună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfil
MICROFÍL, -Ă, microfili, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu frunze (foarte) mici. – Din fr. microfil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfilm
MICROFÍLM, microfilme, s. n. Film fotografic pe care sunt copiate documente sau cărți la o scară foarte mică, obținându-se o mare economie de spațiu. – Din fr. microfilm, germ. Mikrofilm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfilma
MICROFILMÁ, microfilmez, vb. I. Tranz. A reproduce documente sub formă de microfilme. – Din fr. microfilmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfilmare
MICROFILMÁRE, microfilmări, s. f. Acțiunea de a microfilma și rezultatul ei. – V. microfilma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfilmotecă
MICROFILMOTÉCĂ, microfilmoteci, s. f. Colecție de microfilme; p. ext. încăpere specială în care se păstrează astfel de colecții. – Micro^1- + filmotecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfită
MICROFÍTĂ, microfite, s. f. (Bot.) Plantă de dimensiuni mici și cu înmulțire rapidă. ◊ (Adjectival) Plantă microfită. – Din engl. microphyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfizică
MICROFÍZICĂ s. f. Ramură a fizicii care studiază particulele elementare; fizică atomică. – Din fr. microphysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfloră
MICROFLÓRĂ s. f. Floră microscopică. – Micro^1- + floră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfloristic
MICROFLORÍSTIC, -Ă, microfloristici, -ce, adj. Referitor la microfloră, de microfloră. – Micro^1- + floristic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfon
MICROFÓN, microfoane, s. n. Aparat care transformă vibrațiile sonore în oscilații electrice, folosit în radioteleviziune și în telecomunicații. – Din fr. microphone, germ. Mikrophon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfonic
MICROFÓNIC, -Ă, microfonici, -ce, adj. Care ține de microfon sau de microfonie (2). ◊ Efect microfonic = microfonie (2). – Din fr. microphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfonie
MICROFONÍE s. f. 1. Reacție acustică nedorită care apare între microfonul și difuzorul unui sistem electroacustic în condițiile unei amplificări mari sau ale amplasării acestora în încăperi necorespunzătoare din punct de vedere acustic. 2. Perturbație într-un sistem electroacustic datorată vibrației mecanice nedorite a unor componente ale acestuia; efect microfonic. – Din fr. microphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfonist
MICROFONÍST, -Ă, microfoniști, -ste, s. m. și f. Tehnician specializat în amplasarea și deplasarea microfoanelor. – Din fr. microfoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfosilă
MICROFOSÍLĂ, microfosile, s. f. Fosilă microscopică (3). – Din fr. microfossile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfotocopie
MICROFOTOCÓPIE, microfotocopii, s. f. Copie fotografică de dimensiuni foarte mici, obținută prin microfotografie. – Din fr. microphotocopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfotografic
MICROFOTOGRÁFIC, -Ă, microfotografici, -ce, adj. Care se folosește în microfotografie, care se obține prin microfotografie. – Din fr. microphotographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfotografie
MICROFOTOGRAFÍE, microfotografii, s. f. 1. Fotografie reprezentând imaginea mărită a unor ființe sau obiecte microscopice, obținută cu ajutorul unui aparat fotografic adaptat la un microscop. ♦ Fotografie de dimensiuni foarte mici, care, pentru a permite să i se distingă amănuntele, trebuie mărită. 2. Tehnica obținerii microfotografiilor (1). – Din fr. microphotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfotometru
MICROFOTOMÉTRU, microfotometre, s. n. Aparat folosit pentru determinarea, pe zone foarte mici, a opacității plăcilor fotografice. – Din fr. microphotomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfotoradiografie
MICROFOTORADIOGRAFÍE, microfotoradiografii, s. f. Tehnică radiologică prin care se pot realiza radiografii pulmonare de dimensiuni reduse; radiografie obținută prin această tehnică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. microphotoradiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microfulger
MICROFÚLGER, microfulgere, s. n. (Met.) Fulger (1) scurt, de mică intensitate. – Micro^1- + fulger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microgamet
MICROGAMÉT, microgameți, s. m. (Biol.) Gamet mascul. – Din engl. microgamete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microgenerator
MICROGENERATÓR, microgeneratoare, s. n. (Tehn.) Generator (III 1) de mică putere. – Din fr. microgénérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microglosar
MICROGLOSÁR, microglosare, s. n. Glosar cu număr mic de cuvinte și explicații sumare. ♦ Glosar care înregistrează vocabularul specific unui domeniu foarte restrâns. – Din fr. microglossaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microgram
MICROGRÁM, micrograme, s. n. Unitate de măsură a masei egală cu o milionime de gram; gama (3). – Din fr. microgramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microgrup
MICROGRÚP, microgrupuri, s. n. (În sociologie) Grup (2) mic. – Micro^1- + grup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microhală
MICROHÁLĂ, microhale, s. f. Hală (experimentală) de proporții mici. – Micro^1- + hală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microhenri
MICROHÉNRI, microhenri, s. m. (Fiz.) A milioana parte dintr-un henri. – Din fr., engl. microhenry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microhidrocentrală
MICROHIDROCENTRÁLĂ, microhidrocentrale, s. f. Hidrocentrală de putere mică. – Micro^1- + hidrocentrală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microimprimare
MICROIMPRIMÁRE, microimprimări, s. f. Înregistrare a undelor acustice pe plăci microsion. [Pr.: -cro-im-] – Micro^1- + imprimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microinterval
MICROINTERVÁL, microintervale, s. n. (Muz.) Interval mai mic decât un semiton [Pr.: -cro-in-] – Micro^1- + interval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microinterviu
MICROINTERVÍU, microinterviuri, s. n. Interviu scurt și concis; miniinterviu. [Pr.: -cro-in-] – Micro^1- + interviu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microlit
MICROLÍT, microlite, s. n. 1. Element cristalin microscopic, de formă prismatică sau tubulară, format prin cristalizarea topiturilor magmatice, care se găsește în unele roci vulcanice. 2. (La pl.) Unelte și arme mici din piatră, folosite în comuna primitivă. – Din fr. microlite, germ. Mikrolith.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromanometru
MICROMANOMÉTRU, micromanometre, s. n. (Fiz.) Manometru special pentru variațiile foarte mici de presiune. – Din fr. micromanomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micrometeorit
MICROMETEORÍT, micrometeoriți, s. m. Meteorit de dimensiuni foarte mici. [Pr.: -te-o-] – Micro^1- + meteorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micrometric
MICROMÉTRIC, -Ă, micrometrici, -ce, adj. 1. Care aparține micrometrului sau micrometriei, privitor la micrometru sau la micrometrie; care servește la măsurarea dimensiunilor mici și foarte mici. 2. (Despre șuruburi) Al cărui filet este foarte fin și precis prelucrat, putând fi utilizat la construcția instrumentelor de măsură. – Din fr. micrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micrometrie
MICROMETRÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu măsurarea dimensiunilor foarte mici. – Din fr. micrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micrometru
MICROMÉTRU, (1) micrometre, s. n., (2) micrometri, s. m. 1. S. n. Instrument mecanic de precizie, pentru măsurarea dimensiunilor mici și foarte mici. 2. S. m. (Rar) Micron. – Din fr. micromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromicetă
MICROMICÉTĂ, micromicete, s. f. (La pl.) Ciuperci mici, parazite sau saprofite, care nu pot fi văzute decât cu ajutorul aparatelor de mărit. – Din fr. micromycètes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromicron
MICROMICRÓN, micromicroni, s. m. (Fiz.) A milioana parte dintr-un micron. – Din fr. micromicron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromilimetru
MICROMILIMÉTRU, micromilimetri, s. m. Micron. – Din fr. micromillimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microminiaturiza
MICROMINIATURIZÁ, microminiaturizez, vb. I. Tranz. A miniaturiza în limite microscopice. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. microminiaturiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microminiaturizare
MICROMINIATURIZÁRE, microminiaturizări, s. f. Acțiunea de a microminiaturiza. [Pr.: -ni-a-] – V. microminiaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microminiaturizat
MICROMINIATURIZÁT, -Ă, microminiaturizați, -te, adj. Care a fost miniaturizat în limite microscopice. [Pr.: -ni-a-] – V. microminiaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromodul
MICROMODÚL, micromodule, s. n. (Electron.) Circuit realizat prin asamblarea ordonată și de mare densitate a unor componente electronice distincte care pot fi testate înainte de asamblare. – Din fr. micromodule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromolecular
MICROMOLECULÁR, -Ă, micromoleculari, -e, adj. (Fiz.) (Despre substanțe) Cu micromolecule. – Din fr. micromoleculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromoleculă
MICROMOLECÚLĂ, micromolecule, s. f. (Fiz.) Moleculă cu un număr mic de atomi. – Din fr. micromolécule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromonografie
MICROMONOGRAFÍE, micromonografii, s. f. Monografie de dimensiuni reduse. – Micro^1- + monografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micromotor
MICROMOTÓR, micromotoare, s. n. Motor electric de putere (foarte) mică. – Din fr. micromoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micron
MICRÓN, microni, s. m. Unitate de măsură pentru lungime egală cu a mia parte dintr-un milimetru; micrometru (2), micromilimetru. – Din fr. micron, germ. Mikron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micronezian
MICRONEZIÁN, -Ă, micronezieni, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) din Micronezia. [Pr.: -zi-an] – Din fr. micronésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micronucleu
MICRONUCLÉU, micronuclee, s. n. Nucleul mic al celulei care alcătuiește corpul unui infuzor. – Din fr. micronucleus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microobiect
MICROOBIÉCT, microobiecte, s. n. Obiect sau sistem de dimensiuni foarte mici. [Pr.: -cro-o-] – Micro^1- + obiect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microohm
MICROÓHM, microohmi, s. m. Unitate electrică de rezistență, egală cu a milioana parte dintr-un ohm. [Pr.: -cro-om] – Micro^1- + ohm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microordinator
MICROORDINATÓR, microordinatoare, s. n. Microcalculator. [Pr.: -cro-or-] – Din fr. micro-ordinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microorganism
MICROORGANÍSM, microorganisme, s. n. Nume dat organismelor microscopice vegetale sau animale. [Pr.: -cro-or-] – Din fr. micro-organisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micropaleontologie
MICROPALEONTOLOGÍE s. f. Ramură a paleontologiei care studiază microfosilele. [Pr.: -le-on-] – Din fr. micropaléontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microparticulă
MICROPARTÍCULĂ, microparticule, s. f. Particulă materială foarte mică. – Din fr. microparticule, engl. microparticle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micropil
MICROPÍL, micropile, s. n. Canal microscopic situat în partea apicală a ovulului plantelor superioare, prin care tubul polinic pătrunde la oosferă. – Din fr. micropyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microporos
MICROPORÓS, -OÁSĂ, microporoși, -oase, adj., s. n., s. m. pl. 1. Adj. (Despre cauciucul sintetic sau despre materiale fabricate din cauciuc sintetic) Care are o structură asemănătoare cu a buretelui artificial. 2. S. n. Cauciuc sintetic poros din care se confecționează talpă pentru încălțăminte. 3. S. m. pl. Încălțăminte confecționată din astfel de material sintetic. – Din fr. microporeux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microprocesor
MICROPROCESÓR, microprocesoare, s. n. Circuit integrat de mare densitate și complexitate, specializat pentru operații de calcul, comandă și control într-un computer sau alt sistem electronic. – Din engl. microprocessor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microproducţie
MICROPRODÚCȚIE, microproducții, s. f. Producție de serie mică, uneori experiementală. – Micro^1- + producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microproducție
MICROPRODÚCȚIE, microproducții, s. f. Producție de serie mică, uneori experiementală. – Micro^1- + producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microprotal
MICROPROTÁL, microprotale, s. n. Protal bărbătesc. – Din fr. microprothalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micropsie
MICROPSÍE, micropsii, s. f. Tulburare a vederii datorită căreia obiectele sunt percepute mai mici decât sunt în realitate. – Din fr. micropsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microradiografie
MICRORADIOGRAFÍE, microradiografii, s. f. Radiografie efectuată pe un film special, de dimensiuni reduse, în anumite condiții care să permită examinarea ulterioară sau mărirea acesteia până la dimensiunile necesare; micro^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. microradiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microraion
MICRORAIÓN, microraioane, s. n. Element teritorial urbanistic, constituit dintr-o suprafață de 20-50 de ha și din 5000-15000 de locuitori cuprinzând locuințe, magazine, școli etc. [Pr.: -ra-ion] – Micro^1- + raion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microreacţie
MICROREÁCȚIE, microreacții, s. f. Reacție chimică între cantități foarte mici de substanță. [Pr.: -re-ac-ți-e] – Din fr. microréaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microreacție
MICROREÁCȚIE, microreacții, s. f. Reacție chimică între cantități foarte mici de substanță. [Pr.: -re-ac-ți-e] – Din fr. microréaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microreceptor
MICRORECEPTÓR, microreceptoare, s. n. Ansamblu format de microfonul și receptorul telefonic cu legăturile aferente, reunite printr-un mâner și legate de aparatul telefonic printr-un cordon. – Micro^1- + receptor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microrecital
MICRORECITÁL, microrecitaluri, s. n. Recital cu un program scurt; minirecital. – Micro^1- + recital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microrelief
MICRORELIÉF, microreliefuri, s. n. (Geol.) Formă de relief de mică altitudine (movile, crovuri etc.). [Pr.: -li-ef] – Din fr. microrelief, rus. mikrorelief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microscop
MICROSCÓP, microscoape, s. n. Aparat optic construit pe baza unui sistem de lentile, care mărește foarte mult imaginea obiectelor foarte mici. – Din fr. microscope, germ. Mikroskop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microscopic
MICROSCÓPIC, -Ă, microscopici, -ce, adj. 1. Care nu se poate vedea sau cerceta decât cu microscopul. 2. Care aparține microscopului, privitor la microscop. 3. Fig. Foarte mic, minuscul; p. ext. fără valoare, neînsemnat. – Din fr. microscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microscopie
MICROSCOPÍE, microscopii, s. f. Examinare, analiză făcută cu microscopul. – Din fr. microscopie, germ. Mikroskopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsecundă
MICROSECÚNDĂ, microsecunde, s. f. (Fiz.) Unitate de timp egală cu a milioana parte dintr-o secundă. – Din germ. Mikrosekunde, fr. microseconde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microseism
MICROSEÍSM, microseisme, s. n. Cutremur de pământ de intensitate mică, înregistrat numai de aparate foarte sensibile. – Din fr. microséisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsion
MICROSIÓN, microsioane, s. n. Disc muzical de calitate superioară care are șanțul de înregistrare extrem de fin și turație redusă. [Pr.: -si-on] – Din fr. microsillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsistem
MICROSISTÉM, microsisteme, s. n. (Și în sintagma microsistem social) Sistem de integrare socială a unui individ sau a unui grup mic. – Micro^1- + sistem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsociolog
MICROSOCIOLÓG, microsociologi, s. m. Reprezentant, adept al microsociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsociologic
MICROSOCIOLÓGIC, -Ă, microsociologici, -ce, adj. Care aparține microsociologiei, referitor la microsociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsociologie
MICROSOCIOLOGÍE s. f. Studiul formei de sociabilitate în cadrul micilor grupuri sociale (oamenii dintr-o echipă, elevii dintr-o clasă etc.). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsomie
MICROSOMÍE s. f. (Biol.) Reducere a dimensiunilor corporale. – Din fr. microsomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microspor
MICROSPÓR, microspori, s. m. Spor al unor plante criptogame care dă naștere unui protal mascul. – Din fr. microspore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsporange
MICROSPORÁNGE, microsporange, s. n. Sporange în care se dezvoltă microsporii. – Din fr. microsporange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsporie
MICROSPORÍE, microsporii, s. f. (Med.) Micoză cauzată de un microspor. – Din fr. microsporie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsporocit
MICROSPOROCÍT, microsporocite, s. n. (Bot.) Celula mamă a polenului, care are în nucleu două rânduri de cromozomi, aduși de gametul femel și de cel mascul. – Din engl. microsporocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsporofilă
MICROSPOROFÍLĂ, microsporofile, s. f. Frunză pe care se dezvoltă microsporangele. – Micro^1- + sporofilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microsporogeneză
MICROSPOROGENÉZĂ, microsporogeneze, s. f. (Bot.) Proces de formare a microsporilor la plantele cu flori. – Din engl. microsporogenesis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microstagiune
MICROSTAGIÚNE, microstagiuni, s. f. Stagiune teatrală de scurtă durată, de obicei în cadrul unei deplasări. [Pr.: -gi-u-] – Micro^1- + stagiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microstructură
MICROSTRUCTÚRĂ, microstructuri, s. f. Structură de amănunt a materialelor, observată cu ajutorul microscopului sau prin alte procedee. ◊ (În sintagma) Microstructură socială = totalitatea relațiilor personale și interpersonale și a rețelelor de integrare care definesc existența socială a unui individ. – Din fr. microstructure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtelefon
MICROTELEFÓN, microtelefoane, s. n. Receptor telefonic cu dispozitiv de format numărul atașat la el. – Din fr. microtéléphone, germ. Mikrotelephon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtidă
MICROTÍDĂ, microtide, s. f. (La pl.) Familie de rozătoare din care face parte șoarecele de câmp; (și la sg.) animal din această familie. – Din engl. microtidae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtom
MICROTÓM, microtoame, s. n. Aparat special de secționat preparatele anatomice în felii subțiri, pentru a fi cercetate la microscop. – Din fr. microtome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtransmiţător
MICROTRANSMIȚĂTÓR, microtransmițătoare, s. n. Transmițător (2) de dimensiuni (extrem de) reduse. – Micro^1- + transmițător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtransmițător
MICROTRANSMIȚĂTÓR, microtransmițătoare, s. n. Transmițător (2) de dimensiuni (extrem de) reduse. – Micro^1- + transmițător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtraumatism
MICROTRAUMATÍSM, microtraumatisme, s. n. (Med.) Traumatism de mică intensitate care prin repetare frecventă poate deveni cauza unei boli profesionale. – Din fr. microtraumatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microtron
MICROTRÓN, microtroane, s. n. (Fiz.) Ciclotron de tip special folosit pentru accelerarea electronilor. – Din fr., engl. microtron, germ. Mikrotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microturbină
MICROTURBÍNĂ, microturbine, s. f. Turbină de dimensiuni reduse folosită în microhidrocentrale. – Micro^1- + turbină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microundă
MICROÚNDĂ, microunde, s. f. (Fiz.) Undă hertziană a cărei lungime de undă este cuprinsă între 1 cm și 1 m. [Pr.: -cro-un-] – Din fr. micro-onde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microunivers
MICROUNIVÉRS, microuniversuri, s. n. Microcosmos. [Pr.: -cro-u-] – Micro^1- + univers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microuzină
MICROUZÍNĂ, microuzine, s. f. Uzină de proporții reduse. [Pr.: -cro-u-] – Micro^1- + uzină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microvolt
MICROVÓLT, microvolți, s. m. Unitate de forță electromotoare sau de diferență de potențial, egală cu a milioana parte dintr-un volt. – Din fr. microvolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microvoltmetru
MICROVOLTMÉTRU, microvoltmetre, s. n. Instrument de măsură a tensiunilor joase de ordinul milionimilor de volt. – Din fr. microvoltmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microwatt
MICROWÁTT, microwați, s. m. (Fiz.) Unitate de putere egală cu a milioana parte dintr-un watt. [Pr.: -vat] – Din fr., engl. microwatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microzoar
MICROZOÁR, microzoare, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale de apă foarte mici, care se pot vedea numai cu microscopul; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. microzoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

microzonă
MICROZÓNĂ, microzone, s. f. 1. Regiune din masa solului arabil în care sunt grupate particule cu funcțiuni biochimice identice. 2. (În sociologie) Zonă de mică întindere. – Din fr. microzone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micsandră
MICSÁNDRĂ, micsandre, s. f. Numele a două plante erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina simplă sau ramificată, cu frunzele acoperite cu peri cenușii, cu flori albe, roșii, albastre sau violete, plăcut mirositoare; micșunea, vioară-roșie (Matthiola incana și annua). ◊ Compus: micsandră-sălbatică (sau -de-munte) = plantă erbacee cu flori mari, galbene, plăcut mirositoare (Erysimum officinalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşor
MICȘÓR, -OÁRĂ, micșori, -oare, adj. (Rar) Micuț. [Var.: micușór, -oáră adj.] – Mic + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșor
MICȘÓR, -OÁRĂ, micșori, -oare, adj. (Rar) Micuț. [Var.: micușór, -oáră adj.] – Mic + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşora
MICȘORÁ, micșorez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face (mai) mic (ca dimensiune, volum, durată, intensitate etc.); a (se) diminua, a (se) mici. ♦ Tranz. (Mat.) A da unui număr o valoare mai mică decât o are. 2. Tranz. A reduce, a scădea prețul, valoarea etc.; spec. a reduce ca număr, ca plafon etc. [Var.: (înv. și pop.) micșurá vb. I] – Din micșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșora
MICȘORÁ, micșorez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face (mai) mic (ca dimensiune, volum, durată, intensitate etc.); a (se) diminua, a (se) mici. ♦ Tranz. (Mat.) A da unui număr o valoare mai mică decât o are. 2. Tranz. A reduce, a scădea prețul, valoarea etc.; spec. a reduce ca număr, ca plafon etc. [Var.: (înv. și pop.) micșurá vb. I] – Din micșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşorare
MICȘORÁRE, micșorări, s. f. Acțiunea de a (se) micșora și rezultatul ei; diminuare, descreștere; scădere, reducere, împuținare. – V. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșorare
MICȘORÁRE, micșorări, s. f. Acțiunea de a (se) micșora și rezultatul ei; diminuare, descreștere; scădere, reducere, împuținare. – V. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşorat
MICȘORÁT, -Ă, micșorați, -te, adj. Făcut mai mic; redus, scăzut. – V. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșorat
MICȘORÁT, -Ă, micșorați, -te, adj. Făcut mai mic; redus, scăzut. – V. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşorel
MICȘORÉL, -EÁ, -ÍCĂ, micșorei, -ele adj. (Pop.) Diminutiv al lui micșor. – Micșor + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșorel
MICȘORÉL, -EÁ, -ÍCĂ, micșorei, -ele adj. (Pop.) Diminutiv al lui micșor. – Micșor + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşorime
MICȘORÍME, s. f. (Înv.) Micime. – Micșor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșorime
MICȘORÍME, s. f. (Înv.) Micime. – Micșor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşunea
MICȘUNEÁ, micșunele, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori parfumate, galbene-aurii, cultivată ca plantă ornamentală (Cheiranthus cheiri). ◊ Expr. Când va face plopul mere și răchita micșunele = niciodată. ♦ (Pop.) Micsandră. [Var.: micșunícă s. f.] – Cf. tc. menekșe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșunea
MICȘUNEÁ, micșunele, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori parfumate, galbene-aurii, cultivată ca plantă ornamentală (Cheiranthus cheiri). ◊ Expr. Când va face plopul mere și răchita micșunele = niciodată. ♦ (Pop.) Micsandră. [Var.: micșunícă s. f.] – Cf. tc. menekșe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşunică
MICȘUNÍCĂ s. f. v. micșunea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșunică
MICȘUNÍCĂ s. f. v. micșunea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micşura
MICȘURÁ vb. I v. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micșura
MICȘURÁ vb. I v. micșora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micturiţie
MICTURÍȚIE s. f. Nevoie permanentă de a urina. – Din fr. micturition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micturiție
MICTURÍȚIE s. f. Nevoie permanentă de a urina. – Din fr. micturition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micţiune
MICȚIÚNE, micțiuni, s. f. Emisie spontană de urină. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. miction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micțiune
MICȚIÚNE, micțiuni, s. f. Emisie spontană de urină. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. miction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micuşor
MICUȘÓR, -OÁRĂ adj. v. micșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micușor
MICUȘÓR, -OÁRĂ adj. v. micșor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micuţ
MICÚȚ, -Ă, micuți, -e, adj., s. n. 1. Adj. Diminutiv al lui mic; mititel, micșor. 2. S. n. (Reg.) Vagonet în formă de căldare, în care se descarcă și se transportă zgura de la furnal. – Mic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micuț
MICÚȚ, -Ă, micuți, -e, adj., s. n. 1. Adj. Diminutiv al lui mic; mititel, micșor. 2. S. n. (Reg.) Vagonet în formă de căldare, în care se descarcă și se transportă zgura de la furnal. – Mic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micuţel
MICUȚÉL, -EÁ, micuței, -ele, adj. (Pop.) Diminutiv al lui micuț. – Micuț + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

micuțel
MICUȚÉL, -EÁ, micuței, -ele, adj. (Pop.) Diminutiv al lui micuț. – Micuț + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

midas
Midas (sau Mida), rege frigian și fiul lui Gordius. Fiindcă s-a purtat bine cu Silenus, care se rătăcise din cortegiul lui Dionysus, zeul i-a făgăduit drept răsplată să-i îndeplinească orice dorință. Lacom de bogății, Midas a cerut ca tot ceea ce va atinge să se transforme în aur. Voia i s-a împlinit. Cînd a vrut însă să se ospăteze n-a putut pune nimic în gură căci, de îndată ce le atingea băutura și bucatele se transformau în aur. Însetat și înfometat, bogatul rege i-a cerut atunci lui Dionysus să-l scape de darul său împovărător. Zeul l-a îndemnat să se scalde în apele Pactolului. Midas s-a supus și a redevenit muritor de rînd. În schimb, apele în care s-a scăldat au rămas de atunci aurite. O altă întîmplare atribuită regelui frigian este judecata la care a fost chemat de către Apollo și Pan, ca să-și spună părerea. Cei doi se întreceau odată în măiestrie cîntînd. Întrebat care cîntă mai frumos, Midas i-a dat întîietate lui Pan. Mînios, Apollo a făcut atunci să-i crească, de o parte și de alta a capului, o pereche de urechi de măgar. Cuprins de rușine, Midas și le-a ascuns sub o scufie. Nimeni nu știa de existența lor, în afară de un sclav care venea să-l tundă. Acesta, martor al unui lucru atît de neobișnuit, nu s-a putut abține și, fiindcă fusese oprit să vorbească sub amenințarea pedepsei cu moartea, a făcut o gaură în pămînt și a șoptit acolo că „regele Midas are urechi de măgar”. Din pămînt a răsărit însă o trestie, ale cărei crengi, la adierea vîntului, spuneau tuturor secretul aflat. În felul acesta, în scurt timp toată lumea a aflat de pățania regelui.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

midi
MÍDI adj. invar. (Despre lungimea fustei, a rochiei etc.) Care ajunge până la jumătatea gambei. ◊ (Substantivat) Fustă, rochie, palton etc. midi. – Din fr., engl. midi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

midie
MÍDIE, midii, s. f. Moluscă marină comestibilă, cu cochiliile aproape triunghiulare, de culoare brună-violacee (Mytilus edulis). [Acc. și: midíe] – Din ngr. mídi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

midinetă
MIDINÉTĂ, midinete, s. f. Tânără lucrătoare sau vânzătoare în magazinele sau în atelierele de croitorie și de modă din Paris. – Din fr. midinette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

midriatic
MIDRIÁTIC, -Ă, midriatici, -ce, adj. Care provoacă midriaza. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. mydriatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

midriază
MIDRIÁZĂ, midriaze, s. f. Mărire a diametrului pupilei, care poate surveni fiziologic (la întuneric), patologic (în paralizia fibrelor circulare ale irisului) sau ca efect al administrării unor medicamente. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. mydriase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mie
MÍE, mii, num. card., s. f. I. Num. card. Numărul care în numărătoare are locul între 999 și 1001. 1. (Cu valoare adjectivală) O mie de ani. ◊ (La pl.; adesea prin exagerare, indică un număr foarte mare, nedeterminat) Mii de glasuri. 2. (Cu valoare substantivală) Unde merge mia, meargă și suta. ◊ Loc. adv. Cu miile (sau cu mia) = în număr foarte mare, cu duiumul. ◊ Expr. Mii și sute sau mii și mii = extrem de mulți. A avea o mie și o sută pe cap = a avea foarte multă treabă sau griji, nevoi etc. 3. (Intră în componența numeralelor adverbiale) De o mie de ori pe zi. II. S. f. Numărul abstract egal cu o mie (I). ♦ Bancnotă a cărei valoare este de o mie (I 1) de lei; miar. – Lat. milia (pl. lui mille).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mied
MIED, mieduri, s. n. (Pop.) Hidromel. – Din sl. medŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miel
MIEL, miei, s. m. Puiul (mascul al) oii, în primele luni de la naștere. ◊ Zăpada (sau omătul) mieilor = zăpada care cade uneori primăvara târziu. ♦ Blana prelucrată a puiului oii; carnea acestui animal. – Lat. agnellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielărea
MIELĂREÁ, mielărele, s. f. Arbust înalt de 1-4 m, cu frunze digitale și cu flori mici violete plăcut mirositoare, cultivat ca plantă decorativă (Vitex agnus castus). – Miel + suf. -ărea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielea
MÍELEA num. ord. v. miilea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielencefal
MIELENCEFÁL, mielencefale, s. n. (Anat.) Bulb rahidian. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélencéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielină
MIELÍNĂ, mieline, s. f. Teacă ce învelește fibra nervoasă, constituită din colesterol, fosfolipide, acizi grași etc. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myéline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielinic
MIELÍNIC, mielinici, adj. (În sintagma) Nerv mielinic = nerv învelit într-o teacă de mielină. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielinizare
MIELINIZÁRE, mielinizări, s. f. (Biol.) Proces de formare și acoperire a fibrelor nervoase cu mielină. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélinisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielită
MIELÍTĂ, mielite, s. f. Boală care constă în inflamarea nervilor mielinici. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieloblast
MIELOBLÁST s. n. (Biol.) Celulă tânără nediferențiată din măduva osoasă care produce leucocitele polinucleate din sânge. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myéloblaste, engl. myeloblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielocit
MIELOCÍT, mielocite, s. n. (Biol.) Celulă precursoare a leucocitelor care se găsește normal în măduva osoasă roșie și care apare în sânge în cazuri de leucemie. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélocyte, engl. myelocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielografie
MIELOGRAFÍE, mielografii, s. f. (Med.) Examen radiologic al canalului rahidian și al măduvei spinării. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielogramă
MIELOGRÁMĂ, mielograme, s. f. Determinare cantitativă și calitativă a elementelor celulare din măduvă, utilizată pentru stabilirea diagnosticului în numeroase boli de sânge. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielom
MIELÓM, mieloame, s. n. Boală malignă având originea în măduva osoasă, caracterizată prin apariția unor tumori pe oasele late. [Pr.: mi-e-.] – Pl. și: mielomuri] – Din fr. myélome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielopatie
MIELOPATÍE, mielopatii, s. f. Denumire generică pentru bolile măduvei spinării sau măduvei osoase. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieloză
MIELÓZĂ, mieloze, s. f. (Med.) Leucemie. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluş
MIELÚȘ, -Ă, mieluși, -e, s. m. și f. (Rar) Mielușel. – Miel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluș
MIELÚȘ, -Ă, mieluși, -e, s. m. și f. (Rar) Mielușel. – Miel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluşel
MIELUȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mielușei, -ele, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Diminutiv al lui miel; mieluș, mielușor, mieluț. 2. S. m. pl. (Pop.) Ninsoare în formă de mici particule sferice; ploaie cu gheață. – Miel + suf. -ușel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielușel
MIELUȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mielușei, -ele, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Diminutiv al lui miel; mieluș, mielușor, mieluț. 2. S. m. pl. (Pop.) Ninsoare în formă de mici particule sferice; ploaie cu gheață. – Miel + suf. -ușel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluşor
MIELUȘÓR, mielușori, s. m. (Rar) Mielușel (1). – Miel + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mielușor
MIELUȘÓR, mielușori, s. m. (Rar) Mielușel (1). – Miel + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluţ
MIELÚȚ, -Ă, mieluți, -e, s. m. și f. Mielușel (1). – Miel + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieluț
MIELÚȚ, -Ă, mieluți, -e, s. m. și f. Mielușel (1). – Miel + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miercuri
MIÉRCURI s. f. A treia zi a săptămânii, care urmează după marți. ♦ (Adverbial) Într-o zi de miercuri; (în forma miercurea) în fiecare miercuri; în miercurea imediat precedentă sau următoare. – Lat. mercuris [dies].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miere
MIÉRE s. f. Substanță semilichidă, gălbuie, dulce și aromată, foarte bogată în zaharuri, vitamine și enzime, culeasă și produsă de albine din nectarul florilor. ◊ Luna de miere = prima lună din viața conjugală. ◊ Loc. adj. De miere = generos, bun. ♦ Nectarul florilor. ◊ Compus: mierea-ursului = a) plantă erbacee cu frunzele catifelate, cu flori albastre-violete sau roșii (Pulmonaria officinalis); b) sâmbovină. – Lat. mel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieriu
MIERÍU^1, -ÍE, mierii, adj. (Reg.) Albastru (-deschis). – Mier (reg. „albastru” < lat.) + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieriu
MIERÍU^2, -ÍE, mierii, adj. De culoarea mierii. – Miere + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierlă
MIÉRLĂ, mierle, s. f. Pasăre cântătoare de pădure, neagră, cu cioc galben (masculul) și brună (femela) (Turdus merula). ◊ Mierlă sură (sau gulerată) = pasăre migratoare cu pene de culoare brună, cu un guler de pene albe în jurul gâtului (Turdus torquatus). Mierlă de pârâu = pescărel. – Lat. mer(u)la.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierlăi
MIERLĂÍ vb. IV v. miorlăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierlăitor
MIERLĂITÓR, -OÁRE adj. v. miorlăitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierli
MIERLÍ, mierlesc, vb. IV. Intranz. (Arg.) A muri. – Cf. țig. merau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierlică
MIERLÍCĂ, mierlici, s. f. (Rar) Mierliță. – Mierlă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierliţă
MIERLÍȚĂ, mierlițe, s. f. Diminutiv al lui mierlă; mierlică, mierlușcă, mierluță^1. – Mierlă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierliță
MIERLÍȚĂ, mierlițe, s. f. Diminutiv al lui mierlă; mierlică, mierlușcă, mierluță^1. – Mierlă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierloi
MIERLÓI, mierloi, s. m. Bărbătușul mierlei. – Mierlă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierluşcă
MIERLÚȘCĂ, mierluște, s. f. (Reg.) Mierliță. – Mierlă + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierlușcă
MIERLÚȘCĂ, mierluște, s. f. (Reg.) Mierliță. – Mierlă + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierluţă
MIERLÚȚĂ^1, mierluțe, s. f. (Pop.) Mierliță. – Mierlă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierluță
MIERLÚȚĂ^1, mierluțe, s. f. (Pop.) Mierliță. – Mierlă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierluţă
MIERLÚȚĂ^2, mierluțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albe în formă de steluțe și cu tulpina ramificată, formând tufe dese (Alsine verna). – Cf. germ. dial. Miere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierluță
MIERLÚȚĂ^2, mierluțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albe în formă de steluțe și cu tulpina ramificată, formând tufe dese (Alsine verna). – Cf. germ. dial. Miere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieros
MIERÓS, -OÁSĂ, mieroși, -oase, adj. 1. (Pop.; despre vorbe, privire etc.) Dulce, plăcut. ♦ Fig. Prefăcut, fals, ipocrit. 2. (Rar; despre albine) Care produce multă miere. – Miere + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierţă
MIÉRȚĂ, mierțe, s. f. (Reg.) Unitate de capacitate pentru cereale folosită în trecut în Moldova și în Transilvania, care a variat în timp și după regiuni. – Din magh. mérce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mierță
MIÉRȚĂ, mierțe, s. f. (Reg.) Unitate de capacitate pentru cereale folosită în trecut în Moldova și în Transilvania, care a variat în timp și după regiuni. – Din magh. mérce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieuna
MIEUNÁ, pers. 3 miáună, vb. I. Intranz. (Despre pisici) A scoate sunetul caracteristic speciei, a face miau, a miorlăi. [Pr.: mie-u-. – Var.: mioní vb. IV] – Din miau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mieunat
MIEUNÁT, mieunaturi, s. n. Faptul de a mieuna; sunetul caracteristic al pisicii; miaun, miaut. [Pr.: mie-u-] – V. mieuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miez
MIEZ, (2) miezi, s. m., (3) miezuri, s. n. 1. Parte interioară (moale) a unui fruct, a pâinii etc.; inimă (IV 3). ♦ Partea cea mai dinăuntru, centrală a unui lucru, a unui spațiu etc.; interior. 2. S. m. Spec. Partea din interior, comestibilă, a unei nuci. ◊ Expr. A hrăni (sau a crește pe cineva) cu miez de nucă = a ține pe cineva în huzur; a răsfăța. 3. S. n. (Tehn.) Corp detașabil folosit în turnătoria de piese pentru obținerea golurilor de turnare. 4. Fig. Partea esențială, fondul unei probleme; esență, fond. ♦ Valoare, sens; semnificație (adâncă), tâlc. ◊ Loc. adj. Cu miez = cu tâlc, substanțial. 5. (În sintagmele) Miezul nopții sau miez de noapte = a) ora 12 noaptea; b) perioadă din jurul orei 24; toiul nopții. Miezul zilei = a) ora 12 ziua, amiază; b) perioadă din jurul orei 12 ziua, toiul zilei. Miezul verii (sau iernii) = perioada de mijloc a verii (sau a iernii). [Pl. și: (2) mieji] – Lat. medius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miezos
MIEZÓS, -OÁSĂ, miezoși, -oase, adj. Cu (mult) miez. ♦ Fig. Plin de conținut; substanțial, valoros, important. – Miez + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miezuină
MIEZUÍNĂ, miezuini, s. f. (Pop.) 1. Hat, răzor (între ogoare). 2. Gard care desparte două case, două proprietăți. [Pl. și: miezuine] – Cf. miez, mejdină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miezuitor
MIEZUITÓR, -OÁRE, miezuitori, -oare, s. m. și f. Muncitor într-o turnătorie care pregătește miezul tiparelor în care se toarnă metalul topit. [Pr.: -zu-i-] – Miez + suf. -uitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migală
MIGÁLĂ s. f. Minuțiozitate și scrupulozitate în efectuarea unei munci; muncă făcută cu multă răbdare și meticulozitate; migăleală. – Din migăli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migăi
MIGĂÍ vb. IV v. migăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migăleală
MIGĂLEÁLĂ, migăleli, s. f. Migală. – Migăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migăli
MIGĂLÍ, migălesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A lucra cu răbdare și cu minuțiozitate; a bunghini. ♦ A lucra fără spor. [Var.: migăí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migălire
MIGĂLÍRE, migăliri, s. f. Acțiunea de a migăli. – V. migăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migălit
MIGĂLÍT, -Ă, migăliți, -te, adj. Lucrat cu migală. – V. migăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migălitură
MIGĂLITÚRĂ, migălituri, s. f. Lucru executat cu migală. – Migăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migălos
MIGĂLÓS, -OÁSĂ, migăloși, -oase, adj. 1. Care lucrează cu migală. 2. Care cere migală, făcut cu migală. – Migală + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migdal
MIGDÁL, migdali, s. m. Pom fructifer mediteranean, din familia rozaceelor, cu frunze lanceolate, cu flori albe sau trandafirii și cu fructe drupe comestibile (Amygdalus communis). – Din sl. migdalŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migdalat
MIGDALÁT, -Ă, migdalați, -te, adj. (Despre ochi) Ca migdala, de forma migdalei; alungit, codat. – Migdală + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migdală
MIGDÁLĂ, migdale, s. f. Fruct al migdalului, de formă alungită, al cărui sâmbure, cu gust dulce sau amar, este comestibil; p. restr. sâmburele acestui fruct. – Din migdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migdon
Migdon = Mygdon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

migmatit
MIGMATÍT, migmatite, s. n. Rocă metamorfică formată prin pătrunderea magmei granitice în rocile sedimentare. [Var.: migmatítă s. f.] – Din fr. migmatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migmatită
MIGMATÍTĂ s. f. v. migmatit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migmă
MÍGMĂ, migme, s. f. (Înv.) Amestec de liant, agregat mărunt și apă, asemănător mortarului, în care se pune cărămidă pisată și care este folosit în zidărie. – Din ngr. migma, lat. migma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mignon
MIGNÓN, -Ă, mignoni, -e, adj. (Adesea substantivat) Micuț; drăguț, delicat. [Pr.: -nion] – Din fr. mignon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migra
MIGRÁ, migrez, vb. I. Intranz. 1. (Despre populații) A se deplasa în masă dintr-o regiune în alta, dintr-o țară în alta. ♦ (Despre animale, mai ales despre păsări și pești) A se muta în masă din unele ținuturi în altele, în anumite epoci ale anului, în vederea reproducerii, în căutarea unor condiții mai bune de trai etc. 2. P. anal. (Despre particule) A se deplasa într-o anumită direcție, sub acțiunea unei diferențe de concentrație sau a altor factori. – Din migrație (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migrare
MIGRÁRE, migrări, s. f. Acțiunea de a migra și rezultatul ei; migrațiune. – V. migra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migrat
MIGRÁT adj. v. CIMERIENI. Populație de origine tracă, migrată în antichitate din nordul Mării Negre în Asia Mică. [Pr.: -ri-eni] [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

migrator
MIGRATÓR, -OÁRE, migratori, -oare, adj. Care migrează; călător. – Din fr. migrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migraţie
MIGRÁȚIE, migrații, s. f. 1. Deplasare în masă a unor triburi sau a unor populații de pe un teritoriu pe altul, determinată de factori economici, sociali, politici sau naturali; migrare. 2. Deplasare în masă a unor animale dintr-o regiune într-alta, în vederea reproducerii, a căutării de hrană etc.; migrare. 3. (În sintagmele) Migrația petrolului (sau țițeiului) = proces de deplasare a petrolului și a gazelor asociate din zăcământul în care au luat naștere în zone subterane străine. [Var.: migrațiúne s. f.] – Din fr. migration, lat. migratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migrație
MIGRÁȚIE, migrații, s. f. 1. Deplasare în masă a unor triburi sau a unor populații de pe un teritoriu pe altul, determinată de factori economici, sociali, politici sau naturali; migrare. 2. Deplasare în masă a unor animale dintr-o regiune într-alta, în vederea reproducerii, a căutării de hrană etc.; migrare. 3. (În sintagmele) Migrația petrolului (sau țițeiului) = proces de deplasare a petrolului și a gazelor asociate din zăcământul în care au luat naștere în zone subterane străine. [Var.: migrațiúne s. f.] – Din fr. migration, lat. migratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migraţiune
MIGRAȚIÚNE s. f. v. migrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migrațiune
MIGRAȚIÚNE s. f. v. migrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

migrenă
MIGRÉNĂ, migrene, s. f. Durere de cap intensă, de obicei pe o singură parte, însoțită de greață, de vărsături etc. – Din fr. migraine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihalţ
MIHÁLȚ, mihalți, s. m. Pește răpitor de râu, cu solzi mărunți de culoare brună-verzuie și având în vârful mandibulei un mic fir alungit; mântuș (Lota lota). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihalț
MIHÁLȚ, mihalți, s. m. Pește răpitor de râu, cu solzi mărunți de culoare brună-verzuie și având în vârful mandibulei un mic fir alungit; mântuș (Lota lota). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihoho
MIHOHÓ interj. Cuvânt care imită nechezatul calului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihona
MIHONÁ, pers. 3 mihonă, vb. I. Intranz. (Reg.) A necheza. [Var.: mihoní, pers. 3 mihonește, vb. IV] – Din mihoho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihoni
MIHONÍ vb. IV v. mihona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihoti
MIHOTÍ, pers. 3 mihotește, vb. IV. Intranz. A necheza. – Din mihoho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mihrab
MIHRÁB s. n. Altar într-o moschee, de forma unei nișe, bogat ornamentat și orientat spre Mecca. – Din tc. mihrap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miilea
MÍILEA, MÍA, num. ord. (Cu valoare adjectivală sau substantivală; precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al nouă sute nouăzeci și nouălea și al o mie unulea. [Pr.: mi-i-. – Var.: míelea num. ord.] – Mie + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miime
MIÍME, miimi, s. f. Număr egal cu a mia parte dintr-o unitate; a mia parte dintr-un întreg. ♦ Unitate de măsură pentru unghiuri, folosită în geometrie, în artilerie etc. – Mie + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miişoară
MIIȘOÁRĂ, miișoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mie. [Pr.: mi-i-] – Mie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miișoară
MIIȘOÁRĂ, miișoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mie. [Pr.: mi-i-] – Mie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mija
MÍJA s. f. art. (Reg.; adesea cu determinări) Nume dat unor jocuri de copii; mijoarca. – Din miji (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijeală
MIJEÁLĂ, mijeli, s. f. (Rar) Mijire. – Miji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miji
MIJÍ, mijesc, vb. IV. Intranz. 1. (La pers. 3) A începe să se zărească; a apărea, a se ivi. ◊ Expr. A miji (sau refl. impers.) a se miji de ziuă = a se face ziuă. A(-i) miji (cuiva) mustața = a începe să-i crească unui tânăr mustața, a fi pe punctul de a deveni bărbat. ♦ (Despre plante) A răsări, a încolți. 2. A strânge parțial pleoapele spre a vedea mai bine sau spre a se acomoda cu lumina ori cu întunericul. ◊ Tranz. Mijea ochii. ♦ (Despre ochi) A se închide (de somn sau de oboseală). – Din bg. miža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijire
MIJÍRE, mijiri, s. f. Acțiunea de a miji și rezultatul ei; apariție, ivire, mijeală; licărire. – V. miji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijit
MIJÍT, -Ă, mijiți, -te, adj. (Reg.; despre ochi) Întredeschis. – V. miji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijitor
MIJITÓR, -OÁRE, mijitori, -oare, adj. (Rar) Care mijește. – Miji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijloc
MÍJLOC, (I 2) mijlocuri, (II) mijloace, s. n. I. 1. Punct situat la egală depărtare de două extreme; centru; loc aflat în interiorul unui spațiu, la oarecare distanță de margine. ◊ Loc. adj. De mijloc = situat între limita superioară și cea inferioară; mijlociu. ◊ Loc. adv. La (sau în) mijloc = (aproximativ) în centru, în spațiul care separă două persoane sau două lucruri. ◊ Loc. prep. Prin mijlocul... = printre. Din mijlocul... = dintre. În mijlocul... = între^2. ◊ Expr. A fi la mijloc = a fi în cauză, în joc. A fi ceva la mijloc = a fi ceva nelămurit, necunoscut la baza unui lucru. A se pune (sau a sta) la mijloc = a interveni între două persoane care se ceartă, pentru a le împiedica să se ia la bătaie; a media într-un conflict. A-și pune capul (sau gâtul) la mijloc = a fi sigur de cele ce afirmă; a garanta. 2. Nume dat anumitor părți ale unor obiecte situate sau destinate a fi situate în partea (aproximativ) centrală a obiectului respectiv. 3. Parte a corpului omenesc cuprinsă între torace și șolduri; talie, brâu. ◊ Expr. A apuca (sau a prinde, a cuprinde, a ține etc.) de mijloc = a petrece brațul în jurul taliei cuiva (în semn de afecțiune). 4. (Înv.) Mediu^1, ambianță. 5. Moment situat la aceeași depărtare de începutul și sfârșitul unei acțiuni, al unei perioade de timp; jumătate. ◊ Loc. adv. La mijloc = între două momente; între un moment trecut și cel prezent. ◊ Loc. prep. În mijlocul... = în cursul..., în toiul..., în puterea... ♦ (Înv.) Veacul (sau vârsta) de mijloc = Evul Mediu. ♦ Parte a unei acțiuni, a unei narațiuni etc. situată între începutul și sfârșitul ei. 6. (Înv. și pop.) Ceea ce are calitatea, valoarea situată între o limită superioară și alta inferioară. ◊ Loc. adj. De mijloc = mijlociu, potrivit, mediocru. (Expr.) Cale (sau drum) de mijloc = poziție intermediară între două extreme, soluție moderată sau de compromis; atitudine ponderată. II. 1. Ceea ce servește pentru realizarea unui scop; (la pl.) posibilități (materiale sau morale) de care dispune cineva pentru un anumit scop; p. ext. cale, metodă, procedeu. ♦ Chip, fel. ♦ Posibilitate, putință. 2. (Concr.; la pl.) Unelte, utilaj. ◊ Mijloace de muncă = totalitatea mijloacelor materiale cu ajutorul cărora oamenii acționează asupra obiectelor muncii, modificându-le potrivit scopului urmărit. Mijloace de producție = totalitatea obiectelor muncii și a mijloacelor de muncă pe care oamenii le folosesc în procesul de producere a bunurilor materiale. Mijloace de circulație (sau de locomoție) = vehicule care servesc pentru deplasarea persoanelor sau a obiectelor. 3. (Concr.) Avere, bani, resurse, fonduri. [Acc. și: mijlóc] – Lat. medius locus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocar
MIJLOCÁR, -Ă, mijlocari, -e, adj. (Reg.) Mijlocaș (II 1). – Mijloc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocaş
MIJLOCÁȘ, -Ă, mijlocași, -e, adj., s. m., s. f. I. Adj., s. m. și f. (Ieșit din uz) (Țăran sau țărănime) care poseda pământ și alte mijloace de producție cu ajutorul cărora își asigura existența. II. S. m., adj. 1. (Nume dat unor obiecte, ființe sau unor părți ale lor) care, într-un anumit ansamblu, ocupă locul din centru sau care sunt situate între obiecte, ființe de același fel. 2. (La unele jocuri cu mingea) (Fiecare dintre jucătorii) care acționează între înaintarea și apărarea unei echipe. – Mijloc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocaș
MIJLOCÁȘ, -Ă, mijlocași, -e, adj., s. m., s. f. I. Adj., s. m. și f. (Ieșit din uz) (Țăran sau țărănime) care poseda pământ și alte mijloace de producție cu ajutorul cărora își asigura existența. II. S. m., adj. 1. (Nume dat unor obiecte, ființe sau unor părți ale lor) care, într-un anumit ansamblu, ocupă locul din centru sau care sunt situate între obiecte, ființe de același fel. 2. (La unele jocuri cu mingea) (Fiecare dintre jucătorii) care acționează între înaintarea și apărarea unei echipe. – Mijloc + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocel
MIJLOCÉL, mijlocele, s. n. Diminutiv al lui mijloc. – Mijloc + suf. el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijloci
MIJLOCÍ, mijlocesc, vb. IV. Intranz. A stărui pe lângă cineva în favoarea cuiva; a interveni, a intermedia. ♦ Tranz. A pune la cale, a înlesni. ♦ (Fil.) A realiza relația dintre alți doi termeni; a media. – V. mijloc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocire
MIJLOCÍRE, mijlociri, s. f. Acțiunea de a mijloci și rezultatul ei; intervenție, mediere, mediație. ◊ Loc. prep. Prin mijlocirea... = prin intermediul..., cu ajutorul... – V. mijloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlocitor
MIJLOCITÓR, -OÁRE, mijlocitori, -oare, s. m. și f. Persoană care mijlocește; intermediar, misit, samsar. – Mijloci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijlociu
MIJLOCÍU, -ÍE, mijlocii, adj. 1. Care se găsește la mijloc în spațiu etc. ◊ Deget mijlociu (și substantivat, n.) = deget situat între arătător și inelar. 2. (Adesea substantivat) Care este al doilea născut între trei frați, considerat în raport cu aceștia. 3. Care se situează între extrema superioară și cea inferioară în ceea ce privește dimensiunea, calitatea, valoarea etc.; de mijloc, potrivit, mediu^2. 4. (Sport; în sintagmele) Categorie mijlocie (mare) (și substantivat, f.) = categorie de greutate la box, lupte și haltere, situată între semimijlocie și semigrea. Categorie mijlocie mică (și substantivat f.) = categorie de greutate care cuprinde sportivii între 67 și 71 kg la box și 68 și 73 kg la lupte. – Mijloc + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mijoarca
MIJOÁRCA s. f. art. (Reg.) Mija. – Din mija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mikado
MIKADÓ s. m. Nume dat de europeni împăratului Japoniei. – Cuv. jap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milacop
MILACÓP, milacopi, s. m. Pește de mare cu corpul lung până la 65 cm, de culoare argintie dungată cu brun, acoperit cu solzi mari (Umbrina cirrhosa). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milanez
MILANÉZ, -Ă, milanezi, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din orașul Milano. 2. Adj. Care aparține orașului Milano sau milanezilor (1), privitor la Milano ori la milanezi. 3. S. f. Tricot de mătase folosit pentru confecționarea obiectelor de lenjerie. ◊ (Adjectival) Cămașă milaneză. – Milano (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milanion
Milanion, tînăr care s-a căsătorit cu Atalanta (v. Atalanta).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

milă
MÍLĂ^1, (rar) mile, s. f. 1. Sentiment de înțelegere și de compasiune față de suferința sau de nenorocirea cuiva; compătimire; îndurare; milostenie. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) milă = crud, nemilos, neîndurător. ◊ Loc. adv. De milă sau de mila cuiva = dintr-un sentiment de compătimire (față de cineva). ◊ Loc. conj. De milă să nu... = de teamă ca nu cumva să... ◊ Expr. De silă, de milă sau de milă, de silă = vrând-nevrând; de voie, de nevoie. (A fi) vrednic de milă = (a se afla) într-o situație jalnică, (a fi) demn de compătimit. A-i plânge (cuiva) de milă = a fi cuprins de părere de rău pentru suferințele sau pentru starea cuiva. A face (cuiva) milă = a provoca compătimirea, a fi vrednic de plâns. A avea milă de... = a se purta cu grijă, cu menajamente față de cineva sau de ceva. (Ți-e) mai mare mila = a) se zice când cineva se află într-o stare demnă de compătimire; b) (cu valoare de superlativ) foarte tare (sau mult, dureros etc.). (Pop.) Fără milă de păcat = fără teama de a greși. 2. Ajutor, binefacere; (concr.) pomană, milostenie. ◊ Expr. A cere milă = a) a cerși; b) a cere îndurare, iertare. 3. Stare jalnică, de compătimit în care se află cineva; mizerie. ♦ Tristețe, melancolie, jale. 4. Bunăvoință, bunătate, indulgență, înțelegere. ◊ Expr. (Pop.) A nu avea (sau a nu afla) milă (undeva sau la cineva) = a nu găsi bunăvoință (undeva sau la cineva). ♦ (În credințele religioase) Bunăvoință și ajutor pe care Dumnezeu le acordă omului; grație divină, ajutor, îndurare. ◊ Expr. Unde (sau pe ce) pune el mâna, pune și Dumnezeu mila, se spune despre acela căruia îi merg toate din plin. (Formulă întrebuințată mai ales în limbaj bisericesc) Dumnezeu (sau Domnul) să-și facă milă (de cineva sau cu cineva) = Dumnezeu să se îndure (de cineva). A lăsa (pe cineva) în mila Domnului = a lăsa (pe cineva) în voia sorții, a nu se mai interesa de el. (Fam.) Dumnezeu cu mila! = fie ce-o fi! cum o da Dumnezeu! Mila Domnului! = (exclamație care exprimă satisfacția sau adeziunea cuiva) slavă Domnului! (Înv.) Prin (sau din, cu) mila lui Dumnezeu, formulă de introducere la scrierile vechi, în acte administrative etc. – Din sl. milŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milă
MÍLĂ^2, mile, s. f. Unitate de măsură pentru distanțele terestre folosită în trecut, care a variat în timp și de la o țară la alta; (azi) unitate de măsură pentru distanțe egală cu 1609,3 m (folosită în Marea Britanie și în SUA). ◊ Milă marină = unitate de măsură pentru distanțe, folosită în navigație, egală cu 1852 m. – Din pol. mila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mildiograf
MILDIOGRÁF, mildiografe, s. n. Aparat care detectează condițiile producerii manei la vița-de-vie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. mildiographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milenar
MILENÁR, -Ă, milenari, -e, adj. Care există, care datează de o mie de ani, care durează de un mileniu; p. ext. care există de mii de ani. – Din fr. millénaire, lat. millenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mileniu
MILÉNIU, milenii, s. n. Perioadă de timp de o mie de ani; p. ext. (la pl.) perioadă extrem de lungă, de mii de ani. – Din lat. millenium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milesim
MILÉSIM s. n. 1. (Livr.) Cifra 1 care indică mia în exprimarea miilor în cifre. 2. Cifră (sau cifre) de pe o monedă, o marcă poștală etc. care indică data de emitere, o aniversare etc. [Var.: milézimă s. f.] – Din fr. millésime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milet
Milet = Miletus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

miletus
Miletus, fiul Deionei (sau al Ariei) și al zeului Apollo. A avut, la rîndul lui, doi copii: pe Caunus și pe Byblis (v. și Byblis). De teama regelui Minos, care voia să-l prindă, Miletus s-a refugiat în Asia Mică, unde a întemeiat cetatea cu același nume.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

milezimă
MILÉZIMĂ s. f. v. milesim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliamper
MILIAMPÉR, miliamperi, s. m. Unitate de măsură a intensității curentului electric, egală cu o miime dintr-un amper. [Pr.: -li-am-] – Din fr. milliampère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliampermetru
MILIAMPERMÉTRU, miliampermetre, s. n. Ampermetru pentru măsurarea intensităților reduse ale curentului electric. [Pr.: -li-am-] – Din fr. milliampèremètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliar
MILIÁR^1, -Ă, miliari, -e, adj., s. n. (Stâlp sau piatră) care este așezată din milă^2 în milă^2 sau, p. ext., din kilometru în kilometru la marginea șoselelor și drumurilor principale, pentru a indica distanțele. [Pr.: -li-ar. – Var.: (înv.) miliáriu s. n.] – Din lat. milliarius, fr. milliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliar
MILIÁR^2, -Ă, miliari, -e, adj. (Med.; despre unele formațiuni) De forma unui bob de mei. ◊ Tuberculoză miliară = granulie. [Pr.: -li-ar] – Din fr. miliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliard
MILIÁRD, miliarde, num. card. Număr egal cu o mie de milioane; bilion; p. ext. (la pl.) număr considerabil. [Pr.: -li-ard] – Din fr. milliard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliardar
MILIARDÁR, -Ă, miliardari, -e, s. m. și f. (Și adjectival) Persoană care posedă o avere evaluată în miliarde (de lei, de dolari etc.). [Pr.: -li-ar-] – Din fr. milliardaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliardime
MILIARDÍME, miliardimi, s. f. Număr egal cu a miliarda parte dintr-un întreg. [Pr.: -li-ar-] – Miliard + suf. -ime. Cf. fr. milliardième.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliariu
MILIÁRIU s. n. v. miliar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milibar
MILIBÁR, milibari, s. m. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu o miime de bar. – Din fr. millibar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milieu
MILIÉU, milieuri, s. n. Obiect din pânză (brodată) sau din dantelă, care se așază (ca ornament) pe o mobilă. – Din fr. milieu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miligram
MILIGRÁM, miligrame, s. n. Unitate de măsură pentru greutate (masă), egală cu o miime de gram. – Din fr. milligramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milihenri
MILIHÉNRI, milihenri, s. m. (Fiz.) A mia parte dintr-un henri. [Abr.: mH] – Din fr., engl. milihenry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mililambert
MILILAMBÉRT, mililamberți, s. m. (Fiz.) A mia parte dintr-un lambert. [Abr.: mL] – Din fr. millilambert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mililitru
MILILÍTRU, mililitri, s. m. Unitate de măsură pentru volum, egală cu o miime de litru. – Din fr. millilitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milimă
MILÍMĂ s. f. Monedă divizionară în Tunisia (a mia parte dintr-un dinar). (din tunis. millime < arab. mallim < fr. millième = miime < v. fr. milisme < lat. mīllēsimus = miime < mīlle = mie) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

milimetric
MILIMÉTRIC, -Ă, milimetrici, -ce, adj. 1. De mărimea unui milimetru; p. ext. foarte mic. ♦ (Adverbial) Cu mare exactitate. 2. (Despre scări ale unor instrumente) Gradat în milimetri. ◊ Hârtie milimetrică = hârtie liniată orizontal și vertical din milimetru în milimetru, întrebuințată în desenul tehnic sau pentru trasarea graficelor și a diagramelor. – Din fr. millimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milimetru
MILIMÉTRU, milimetri, s. m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu a mia parte dintr-un metru. – Din fr. millimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milimicron
MILIMICRÓN, milimicroni, s. m. A mia parte dintr-un micron. [Abr.: mµ] – Din fr. millimicron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milioersted
MILIOERSTED, milioerstezi, s. m. (Fiz.) A mia parte dintr-un oersted. [Pr.: -li-'ör-sted. – Abr.: mOe] – Din fr. millioersted.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milion
MILIÓN, milioane, num. card. Număr egal cu o mie de mii. ◊ (Fam.; în loc. adj. și adv.) De milioane = extraordinar (de frumos, de bun, de valoros etc.). [Pr.: -li-on] – Din fr. million.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milionar
MILIONÁR, -Ă, milionari, -e, s. m. și f. (Și adjectival) Persoană care posedă o avere evaluată în milioane (de lei, de dolari etc.). [Pr.: -li-o-] – Din fr. millionaire, germ. Millionär.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milionime
MILIONÍME, milionimi, s. f. Număr egal cu a milioana parte dintr-un întreg; a milioana parte dintr-un întreg. [Pr.: -li-o-] – Milion + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milionulea
MILIÓNULEA, MILIOÁNA, num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al 999999-lea și al 1000001-lea. [Pr.: -li-o-] – Milion + (u)le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliroentgen
MILIROENTGEN, miliroentgeni, s. m. (Fiz.) A mia parte dintr-un roentgen. [Pr.: -röntghen. – Abr.: mR] – Din fr. milliröntgen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milisecundă
MILISECÚNDĂ, milisecunde, s. f. A mia parte dintr-o secundă. – Din fr. milliseconde, engl. millisecond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milita
MILITÁ, militez, vb. I. Intranz. A desfășura o activitate intensă într-un domeniu social, politic, cultural; a lupta pentru un principiu, pentru o cauză. – Din fr. militer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militant
MILITÁNT, -Ă, militanți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care militează, care luptă intens pentru un principiu, pentru o cauză, care desfășoară o activitate susținută într-un domeniu social, politic, cultural; luptător, combatant. – Din fr. militant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militantism
MILITANTÍSM s. n. (Rar) Concepție, atitudine, activitate de militant. – Din fr. militantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militar
MILITÁR, -Ă, militari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din cadrele armatei sau care este chemată în armată pentru efectuarea stagiului militar, la concentrare sau la mobilizare; ostaș, oștean. 2. Adj. Care aparține armatei sau militarilor (1), privitor la armată sau la militari, specific armatei sau militarilor; făcut după principii proprii armatei; milităresc, ostășesc. ◊ Serviciu (sau stagiu) militar = stagiu pe care trebuie să-l efectueze toți bărbații valizi ai unei țări în care există această obligație. ♦ Realizat sau efectuat prin sau de către armată. – Din fr. militaire, lat. militaris, germ. Militär.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militarism
MILITARÍSM s. n. Politică de subordonare a activității de stat, și prin aceasta, a întregii vieți sociale intereselor de mărire a potențialului militar și de pregătire pentru război. – Din fr. militarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militarist
MILITARÍST, -Ă, militariști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține militarismului, privitor la militarism; propriu militarismului; războinic, agresiv. 2. S. m. și f. Adept al militarismului. – Din fr. militariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militariza
MILITARIZÁ, militarizez, vb. I. Tranz. A subordona întreprinderi, teritorii etc. unui regim militar sau unor scopuri militare; a organiza militărește. – Din fr. militariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militarizare
MILITARIZÁRE, militarizări, s. f. Acțiunea de a militariza. – V. militariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militarizat
MILITARIZÁT, -Ă, militarizați, -te, adj. Care este organizat militărește, condus de militari. – V. militariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milităresc
MILITĂRÉSC, -EÁSCĂ, militărești, adj. Militar (2). – Militar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milităreşte
MILITĂRÉȘTE adv. Din punct de vedere militar; ca militarii, în felul militarilor; ostășește, soldățește. – Militar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militărește
MILITĂRÉȘTE adv. Din punct de vedere militar; ca militarii, în felul militarilor; ostășește, soldățește. – Militar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

militărie
MILITĂRÍE s. f. Serviciu, stagiu militar; viață, profesie de militar; disciplină militară; armată, ostășie, cătănie. ◊ Expr. A lua (pe cineva) la militărie = a declara pe cineva la recrutare apt pentru serviciul militar; a încorpora (pe cineva). A-și face milităria = a efectua stagiul militar. (Fam.) A face militărie cu cineva = a se purta cu cineva aspru, a struni pe cineva. A se pune cu milităria pe cineva = a crea cuiva un regim (militar) sever, a ține din scurt. – Militar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milităroi
MILITĂRÓI, milităroi, s. m. Augmentativ depreciativ al lui militar; persoană cu purtări de militar. – Militar + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milităros
MILITĂRÓS, -OÁSĂ, milităroși, -oase, adj. Specific militarilor, de militar; p. ext. rigid, aspru. – Militar + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliţian
MILIȚIÁN, -Ă, milițieni, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană aflată în serviciul miliției (1). 2. S. m. Soldat din miliție (2). [Pr.: -ți-an] – Miliție + suf. -ian (după fr. milicien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milițian
MILIȚIÁN, -Ă, milițieni, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană aflată în serviciul miliției (1). 2. S. m. Soldat din miliție (2). [Pr.: -ți-an] – Miliție + suf. -ian (după fr. milicien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliţiancă
MILIȚIÁNCĂ, milițience, s. f. Femeie aflată în serviciul miliției (1). [Pr.: -ți-an-] – Milițian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milițiancă
MILIȚIÁNCĂ, milițience, s. f. Femeie aflată în serviciul miliției (1). [Pr.: -ți-an-] – Milițian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliţie
MILÍȚIE, miliții, s. f. 1. (În unele foste țări socialiste) Instituție de stat având drept scop menținerea ordinii publice și respectarea regulilor de conviețuire socială; reprezentanții acestei instituții; p. ext. clădirea în care își avea sediul această instituție; poliție. 2. (În vechea organizare militară) Armată nepermanentă sau de rezervă, care cuprindea și unele corpuri speciale de armată; p. ext. (pop.) serviciu militar, armată. – Din lat. militia, rus. milicÿa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliție
MILÍȚIE, miliții, s. f. 1. (În unele foste țări socialiste) Instituție de stat având drept scop menținerea ordinii publice și respectarea regulilor de conviețuire socială; reprezentanții acestei instituții; p. ext. clădirea în care își avea sediul această instituție; poliție. 2. (În vechea organizare militară) Armată nepermanentă sau de rezervă, care cuprindea și unele corpuri speciale de armată; p. ext. (pop.) serviciu militar, armată. – Din lat. militia, rus. milicÿa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milivolt
MILIVÓLT, milivolți, s. m. Unitate de măsură a tensiunii electrice, egală cu o miime de volt. – Din fr. millivolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milivoltmetru
MILIVOLTMÉTRU, milivoltmetre, s. n. Instrument de măsură pentru tensiuni electrice foarte joase (de tipul milivoltului). – Din fr. millivoltmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miliwatt
MILIWÁTT, miliwați, s. m. (Fiz.) A mia parte dintr-un watt. [Abr.: mW] – Din fr. milliwatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

millerit
MILLERÍT, millerite, s. n. Sulfură naturală de nichel, de culoare galbenă și cu luciu metalic puternic. – Din fr. millérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milog
MILÓG, -OÁGĂ, milogi, -oage, s. m. și f. Cerșetor (infirm). ♦ Persoană care se roagă de cineva cu insistență, înjosindu-se, pentru a obține ceva. ♦ (Reg.) Om infirm, schilod. – Din milă^1, probabil prin contaminare cu olog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milogeală
MILOGEÁLĂ, milogeli, s. f. Faptul de a se milogi. – Milogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milogi
MILOGÍ, milogesc, vb. IV. Refl. A cere de pomană; a cerși. ♦ A se ruga de cineva cu stăruință, înjositor, pentru a obține ceva. – Din milog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milogire
MILOGÍRE, milogiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a se milogi și rezultatul ei; lamentare, tânguire. – V. milogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milogit
MILOGÍT, -Ă, milogiți, -te, adj. (Rar; despre voce, grai) Plângător, plângăreț. – V. milogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milos
MILÓS, -OÁSĂ, miloși, -oase, adj. 1. Plin de milă^1, sensibil față de necazurile sau de nenorocirile altuia; blând, bun; compătimitor, milostiv. 2. Care dă de pomană; binefăcător, darnic. – Milă^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milosârdie
MILOSẤRDIE, milosârdii, s. f. (Înv.) Milă^1, îndurare. – Din sl. milosrŭdije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milostenie
MILOSTÉNIE, milostenii, s. f. 1. Binefacere, pomană. ♦ Spec. Danie făcută unei mănăstiri, unei biserici. 2. (Înv.) Milă^1 (1); altruism. – Din sl. milostinija, prin apropiere de cuvinte formate cu suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milostiv
MILOSTÍV, -Ă, milostivi, -e, adj., s. f. 1. Adj. Milos, îndurător; binevoitor, îngăduitor, iertător; p. ext. bun, blând. ♦ (Substantivat, m.) Epitet dat lui Dumnezeu. 2. Adj. Darnic, generos. 3. S. f. (Bot.) Veninariță. – Din sl. milostivŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milostivi
MILOSTIVÍ, milostivesc, vb. IV. Refl. A fi cuprins de milă^1, a i se face milă^1 (de cineva); a se îndura, a se îndupleca; a se înduioșa. – Din milostiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milostivire
MILOSTIVÍRE, milostiviri, s. f. Faptul de a se milostivi. 1. Milă^1, compătimire, îndurare; înduioșare, bunăvoință. 2. Binefacere, pomană, dar^2. ♦ Calitatea de a fi darnic, generos; dărnicie, generozitate. – V. milostivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

milui
MILUÍ, miluiesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva de pomană. ♦ Spec. (Înv.) A face o danie; a dărui. 2. A se arăta milostiv (1) față de cineva; a se îndura de cineva. – Din sl. milovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miluire
MILUÍRE, miluiri, s. f. Acțiunea de a milui și rezultatul ei. – V. milui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miluitor
MILUITÓR, -OÁRE, miluitori, -oare, adj. (Înv.) Darnic. [Pr.: -lu-i-] – Milui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miluţă
MILÚȚĂ s. f. (Pop.) Diminutiv al lui milă^1. – Milă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miluță
MILÚȚĂ s. f. (Pop.) Diminutiv al lui milă^1. – Milă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mim
MIM, (1) mimuri, s. n., (2) mimi, s. m. 1. S. n. Scurtă comedie la greci și la romani, alcătuită din scene simple. 2. S. m. Actor de pantomimă. – Din fr. mime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mima
MIMÁ, mimez, vb. I. Tranz. A reprezenta situații, sentimente etc. prin gesturi, fără cuvinte. ♦ A imita gesturile, apucăturile cuiva. – Din fr. mimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimansa
MIMÁNSA s. f. Școală filosofică indiană, fondată în sec. III î. H., care susținea că lumea veșnică, necreată și formată din atomi, se întemeiază pe un principiu material alături de unul spiritual. – Din fr. mimansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimant
MIMÁNT, -Ă, mimanți, -te, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care mimează. ♦ Figurant. – Mima + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimante
Mimante = Mimas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mimare
MIMÁRE, mimări, s. f. Acțiunea de a mima și rezultatul ei. – V. mima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimas
Mimas 1. Unul dintre giganții care au luptat împotriva olimpienilor. A fost ucis de trăsnetul lui Zeus. 2. Prietenul nedespărțit al lui Paris și unul dintre troienii care l-au întovărășit pe Aeneas în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mimetic
MIMÉTIC, -Ă, mimetici, -ce, adj. Care se referă la mimetism, care are mimetism. – Din fr. mimétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimetism
MIMETÍSM s. n. Proprietate a unor specii de animale sau plante de a se identifica cu mediul în care trăiesc (forma corpului, colorit) sau cu alte specii care dispun de mijloace de apărare (comportare, colorit). – Din fr. mimétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimetiza
MIMETIZÁ, mimetizez, vb. I. Tranz. (Rar) A imita. – Mimet[ism] + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimic
MÍMIC, -Ă, mimici, -ce, adj. 2. Care se referă la mim (2) sau la mimică (1); de mim (2). – Din fr. mimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimic
MÍMIC, -Ă, mimici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Arta de a exprima pe scenă, prin mișcările feței (și prin gesturi), sentimente și idei. ♦ Ansamblu de modificări ale fizionomiei, care exteriorizează anumite sentimente sau gânduri; expresie a feței, mină^2. 2. Adj. Care se referă la mim (2) sau la mimică (1); de mim (2). – Din fr. mimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimică
MÍMICĂ, mimici, s. f. 1. Arta de a exprima pe scenă, prin mișcările feței (și prin gesturi), sentimente și idei. ♦ Ansamblu de modificări ale fizionomiei, care exteriorizează anumite sentimente sau gânduri; expresie a feței, mină^2. – Din fr. mimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimodramatic
MIMODRAMÁTIC, -Ă, mimodramatici, -ce, adj. De mimodramă. – Din fr. mimodramatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimodramă
MIMODRÁMĂ, mimodrame, s. f. Operă dramatică în care actorii interpretează rolurile prin pantomimă. – Din fr. mimodrame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mimoză
MIMÓZĂ, mimoze, s. f. Numele mai multor specii de plante erbacee sau lemnoase, cu frunze compuse și cu flori mici, roz sau albe, care la cea mai mică atingere se repliază (Mimosa); spec. senzitivă (Mimosa pudica); p. restr. floarea acestor plante. – Din fr., lat. mimosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mina
MINÁ, minez, vb. I. Tranz. 1. A așeza, a pune explozibile, mine^1 (2) pe uscat sau în apă; a depune o încărcătură de exploziv într-o clădire, la un pod etc. pentru a le arunca în aer. 2. (Despre ape) A săpa, a roade un teren. ♦ Fig. A slăbi, a distruge treptat; a măcina. – Din fr. miner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minare
MINÁRE^1, minări, s. f. Acțiunea de a mina și rezultatul ei. – V. mina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minare
MINARÉ^2 s. f. v. minarea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minarea
MINAREÁ, minarele, s. f. (Înv.) Minaret. [Var.: minaré s. f.] – Din tc. minare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minaret
MINARÉT, minarete, s. n. Turn înalt anexă a unei moschei, amenajat în partea superioară cu un balcon circular, de unde muezinul cheamă credincioșii la rugăciune; minarea. [Var.: (rar) minarétă s. f.] – Din fr. minaret, germ. Minarett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minaretă
MINARÉTĂ s. f. v. minaret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minat
MINÁT, -Ă, minați, -te, adj. 1. În care sau sub care s-au pus mine^1 (2), cu mine^1. 2. Fig. Ruinat, distrus; nimicit. – V. mina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minavet
MINAVÉT, minavete, s. n. (Înv.) Flașnetă mică. [Pl. și: minaveturi. – Var.: minavétă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minavetă
MINAVÉTĂ s. f. v. minavet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mină
MÍNĂ^1, mine, s. f. 1. Loc subteran cu zăcăminte de substanțe minerale utile; complex de lucrări, de instalații în subteran și la suprafață, destinate exploatării, cu ajutorul puțurilor și galeriilor, a unui zăcământ de substanțe minerale utile; subteran, baie^2. ♦ Fig. Rezervor nesecat (de bogăție). 2. Armă explozivă folosită la distrugerea unor obiective terestre sau acvatice. 3. Bucată subțire cilindrică sau prismatică din grafit sau din alt material, folosită la confecționarea creioanelor. – Din fr. mine, germ. Mine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mină
MÍNĂ^2 s. f. Expresie a feței; fizionomie, chip, înfățișare. ◊ Expr. A avea (o) mină bună (sau rea) = a arăta bine (sau rău), a părea sănătos (sau bolnav). – Din fr. mine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mină
MÍNĂ^3, mine, s. f. Veche monedă grecească de aur sau de argint, a cărei valoare era egală cu o sută de drahme. – Din fr. mine, lat. mina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mincinos
MINCINÓS, -OÁSĂ, mincinoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este înclinat să spună minciuni; care spune minciuni, care minte; care nu se ține de cuvânt. 2. Fals, neadevărat, neîntemeiat. ♦ Fig. Amăgitor, înșelător; himeric. – Minciună + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minciog
MINCIÓG, mincioguri, s. n. Mică plasă în formă de coșuleț, agățată de un băț, folosită pentru a scoate din apă peștele prins cu năvodul sau cu undița; meredeu, ciorpac. [Pl. și: mincioáge] – Cf. ucr. misok „săculeț”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minciună
MINCIÚNĂ, minciuni, s. f. 1. Afirmație prin care se denaturează în mod deliberat adevărul; neadevăr. ◊ Expr. A da (sau a face) (pe cineva) de minciună sau a prinde (pe cineva) cu minciuna = a dovedi că cineva a spus un neadevăr. A purta (sau a duce, a ține) (pe cineva) cu minciuni = a promite mereu (ceva cuiva) fără a se ține de cuvânt; a duce cu vorba. ♦ Deprindere de a minți. ♦ Înșelăciune, vicleșug. ♦ Ficțiune, născocire, plăsmuire. ♦ (La pl.) Fleacuri, nimicuri. 2. Minciunea (2). – Lat. mentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minciunea
MINCIUNEÁ, -ÍCĂ, minciunele, s. f. 1. Diminutiv al lui minciună (1). 2. (Mai ales la pl.) Prăjitură făcută dintr-o foaie de aluat nedospit, prăjită în grăsime; minciună (2). – Minciună + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minciuni
MINCIUNÍ, minciunesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A minți. – Din minciună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mindir
MINDÍR, mindire, s. n. (Reg.) 1. Saltea umplută cu paie. 2. Plapumă; cuvertură. 3. Haină scurtă de iarnă, în portul popular, cu mâneci și vătuită. – Din tc. minder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mindirigiu
MINDIRIGÍU, mindirigii, s. m. (Înv. și reg.) Meseriaș care confecționează saltele și plăpumi. – Din tc. minderci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minei
MINÉI, mineie, s. n. Carte bisericească ortodoxă în care sunt indicate, pe luni și pe zile, slujbele religioase. – Din sl. mineĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miner
MINÉR, mineri, s. m. Muncitor calificat care lucrează într-o mină^1 (1). – Din fr. mineur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineral
MINERÁL, -Ă, minerali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Corp solid, cu o anumită compoziție chimică, existent în natură în stare cristalină sau amorfă, în componența rocilor și a minereurilor. 2. Adj. Care conține minerale (1), care ține de minerale, privitor la minerale, de natura mineralelor. ◊ Apă minerală sau ape (ori izvoare) minerale = apă care conține în soluție săruri, gaze sau substanțe radioactive care îi conferă proprietăți terapeutice; p. ext. loc, stațiune etc. unde se găsesc asemenea ape; tratament făcut cu astfel de ape. Ulei mineral = ulei obținut prin distilarea țițeiului. – Din fr. minéral, lat. mineralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralier
MINERALIÉR, mineraliere, s. n. Cargobot folosit la transportul minereurilor. [Pr.: -li-er] – Din fr. minéralier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineraliza
MINERALIZÁ, mineralizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma în mineral sau în apă minerală. – Din fr. minéraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizabil
MINERALIZÁBIL, -Ă, mineralizabili, -e, adj. (Rar) Care se poate mineraliza. – Din fr. minéralisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizare
MINERALIZÁRE, mineralizări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) mineraliza și rezultatul ei. 2. Mineralizație (2). – V. mineraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizat
MINERALIZÁT, -Ă, mineralizați, -te, adj. Care s-a transformat în mineral sau în apă minerală. – V. mineraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizator
MINERALIZATÓR, -OÁRE, mineralizatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care favorizează ori determină formarea sau cristalizarea unor minerale. 2. S. n. Substanță volatilă aflată în magmă, care ușurează cristalizarea acesteia prin reducerea viscozității sau printr-o acțiune catalitică. – Din fr. minéralisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizaţie
MINERALIZÁȚIE, mineralizații, s. f. 1. Cantitate de substanțe minerale, de săruri etc. dizolvate într-o apă subterană. 2. Acumulare de substanțe minerale din soluții în crăpăturile și porii rocilor; mineralizare (2). – Din fr. minéralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralizație
MINERALIZÁȚIE, mineralizații, s. f. 1. Cantitate de substanțe minerale, de săruri etc. dizolvate într-o apă subterană. 2. Acumulare de substanțe minerale din soluții în crăpăturile și porii rocilor; mineralizare (2). – Din fr. minéralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralog
MINERALÓG, -Ă, mineralogi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în mineralogie. – Din rus. mineralog, germ. Mineralog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralogic
MINERALÓGIC, -Ă, mineralogici, -ce, adj. Care ține de mineralogie, privitor la mineralogie. – Din fr. minéralogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineralogie
MINERALOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul complex al mineralelor. – Din germ. Mineralogie, rus. mineraloghiĭa, fr. minéralogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineraloid
MINERALOÍD, mineraloizi, s. m. (Geol.) Mineral de natură organică. – Din engl. mineraloid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minereu
MINERÉU, minereuri, s. n. Acumulare de unul sau mai multe minerale din care se pot extrage, pe scară industrială, unul sau mai multe metale sau combinații ale acestora. – Din fr. minerai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineri
MINERÍ, mineresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A lucra în mină^1 (1). – Din miner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineriadă
MINERIÁDĂ, mineriade, s. f. (Depr.) Denumire pentru deplasarea minerilor, în număr mare și în mai multe rânduri, în cursul deceniului 9 al sec. XX în sau spre București, însoțită de acțiuni violente. [Pr.: -ri-a-] – Miner + suf. -iadă (după cruciadă, olimpiadă etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineriadă
MINERIÁDĂ, mineriade, s. f. Revoltă a minerilor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

minerit
MINERÍT s. n. 1. Ramură a industriei extractive care se ocupă cu exploatarea zăcămintelor de minerale utile și a masivelor de roci, folosite fie în construcții, fie ca materii prime. 2. Îndeletnicire a minerului. – V. mineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineriţă
MINERÍȚĂ, minerițe, s. f. Muncitoare calificată care lucrează într-o mină^1 (1). – Miner + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mineriță
MINERÍȚĂ, minerițe, s. f. Muncitoare calificată care lucrează într-o mină^1 (1). – Miner + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minerva
Minerva, la romani, zeița înțelepciunii, a artelor și a strategiei războinice. La origine ea a fost o veche divinitate etruscă, identificată mai tîrziu cu Athena, din mitologia greacă (v. Athena).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minge
MÍNGE, mingi, s. f. 1. Obiect sferic (rar ovoidal), de diverse dimensiuni și greutăți, confecționat din cauciuc, piele, celuloid, material plastic etc. (umplut cu aer), care se folosește în diferite jocuri (sportive), în gimnastica medicală etc.; balon (1). 2. Joc cu mingea (1). [Var.: míngie s. f.] – Cf. sl. mêč.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minghinea
MINGHINEÁ s. f. v. menghină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mingie
MÍNGIE s. f. v. minge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mini
MINI^1- Element de compunere însemnând „mic”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr. mini-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mini
MÍNI^2 adj. invar. (Despre lungimea fustei) Care este (foarte) scurt (până deasupra genunchiului). ◊ (Substantivat) Fustă, palton etc. mini^2. – Din fr. mini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minia
Minia = Minyas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

miniatelier
MINIATELIÉR, miniateliere, s. n. Atelier mic. [Pr.: -ni-a-] – Mini^1- + atelier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniatural
MINIATURÁL, -Ă, miniaturali, -e, adj. Care se referă la miniaturi, privitor la miniaturi, care are dimensiunile unei miniaturi; p. ext. de proporții foarte mici; minuscul. [Pr.: -ni-a-] – Miniatură + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniatură
MINIATÚRĂ, miniaturi, s. f. 1. Operă de artă plastică (în special pictură) de dimensiuni reduse, lucrată cu multă finețe și minuțiozitate. ◊ În miniatură = a) (loc. adj.) de proporții reduse; b) (loc. adv.) pe plan restrâns, limitat; în mic. ♦ Desen ornamental sau figurativ executat în culori, care împodobea vechile cărți și manuscrise (religioase). ♦ Spectacol sau emisiune radiofonică ori de televiziune cu numere artistice scurte. ♦ Mică piesă muzicală. 2. Obiect de dimensiuni reduse; spec. obiect de mici dimensiuni care reproduce, la o scară mult redusă, un alt obiect. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. miniature, it. miniatura, germ. Miniatur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturism
MINIATURÍSM s. n. (Rar) Arta miniaturistului; p. ext. manieră artistică care constă în preocuparea pentru aspectele miniaturale, delicate ale realității. [Pr.: -ni-a-] – Miniatură + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturist
MINIATURÍST, -Ă, miniaturiști, -ste, s. m. și f. Artist care execută miniaturi. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. miniaturiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturistică
MINIATURÍSTICĂ s. f. Arta de a executa miniaturi. ♦ Studiul miniaturilor din manuscrisele vechi. [Pr.: -ni-a-] – Miniatură + suf. -istică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturiza
MINIATURIZÁ, miniaturizez, vb. I. Tranz. A executa în dimensiunile unei miniaturi; p. ext. a reda ceva la scară redusă. ♦ A reduce dimensiunile, greutatea și consumul specific în fabricarea unor mașini și aparate. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. miniaturiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturizare
MINIATURIZÁRE, miniaturizări, s. f. Acțiunea de a miniaturiza și rezultatul ei. [Pr.: -ni-a-] – V. miniaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniaturizat
MINIATURIZÁT, -Ă, miniaturizați, -te, adj. (Despre dispozitive electronice) Cu grad înalt de miniaturizare. [Pr.: -ni-a-] – V. miniaturiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniautomobil
MINIAUTOMOBÍL, miniautomobile, s. n. Automobil de dimensiuni reduse. [Pr.: -ni-a-u-] – Mini^1- + automobil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minibaschet
MINIBÁSCHET s. n. Joc de baschet cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. – Mini- + baschet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minibaschetbalist
MINIBASCHETBALÍST, -Ă, minibaschetbaliști, -ste, s. m. și f. Jucător de minibaschet. – Mini^1- + baschetbalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicalculator
MINICALCULATÓR, minicalculatoare, s. n. 1. Calculator de nivel mediu destinat efectuării de calcule complexe și prelucrării unui mare volum de date primite sau transmise utilizatorilor conectați prin terminale; miniordinator, minicomputer. 2. (Impr.) Calculator de buzunar. – Din fr. minicalculateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicampionat
MINICAMPIONÁT, minicampionate, s. n. Campionat cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. [Pr.: -pi-o-] – Mini^1- + campionat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicar
MINICÁR, minicare, s. n. Trenuleț acționat de un vehicul motorizat sau autocar mic, folosit pentru transportul persoanelor pe distanțe scurte. [Pl. și: minicaruri] – Din engl. minicar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicasetă
MINICASÉTĂ, minicasete, s. f. Casetă de mici dimensiuni folosită la minicasetofoane speciale. – Din fr. minicassette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicasetofon
MINICASETOFÓN, minicasetofoane, s. n. Casetofon portabil de mici dimensiuni la care se folosesc numai casete preînregistrate, ascultate în căști; walkman. – Mini^1- + casetofon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicomputer
MINICOMPÚTER, minicomputere, s. n. Minicalculator (1). [Pr.: -pü-] – Din engl. minicomputer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicontainer
MINICONTÁINER, minicontainere, s. n. Container de capacitate mică. – Mini^1- + container.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minicronică
MINICRÓNICĂ, minicronici, s. f. Cronică scurtă; (franțuzism) cronichetă. – Mini^1- + cronică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minidicţionar
MINIDICȚIONÁR, minidicționare, s. n. Dicționar cu inventar restrâns. [Pr.: -ți-o-] – Mini^1- + dicționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minidicționar
MINIDICȚIONÁR, minidicționare, s. n. Dicționar cu inventar restrâns. [Pr.: -ți-o-] – Mini^1- + dicționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minienciclopedie
MINIENCICLOPEDÍE, minienciclopedii, s. f. (Rar) Microenciclopedie. [Pr.: -ni-en-] – Mini^1- + enciclopedie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minieni
Minieni = Minyae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minier
MINIÉR, -Ă, minieri, -e, adj. Care ține de mină^1 (1), privitor la mină^1. ♦ În care se găsesc (multe) mine^1, în care se practică mineritul. [Pr.: -ni-er] – Din fr. minier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minifoileton
MINIFOILETÓN, minifoiletoane, s. n. Microfoileton. [Pr.: -fo-i-] – Mini^1- + foileton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minifotbal
MINIFÓTBAL s. n. Joc de fotbal cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. – Mini^1- + fotbal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minifrigider
MINIFRIGIDÉR, minifrigidere, s. n. Frigider de dimensiuni mici (alimentat de la acumulatorul autoturismului). – Mini^1- + frigider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minigolf
MINIGÓLF s. n. Joc de golf adaptat pentru un teren mic. – Din engl., fr. minigolf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniinterviu
MINIINTERVÍU, miniinterviuri, s. n. Microinterviu. [Pr.: -ni-in-] – Mini^1- + interviu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minijupă
MINIJÚPĂ, minijupe, s. f. Fustă scurtă mult deasupra genunchilor. – Mini^1- + jupă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minijupistă
MINIJUPÍSTĂ, minijupiste, s. f. (Fam.) Fată (sau femeie) care poartă minijupă. – Minijupă + suf. -istă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minilaborator
MINILABORATÓR, minilaboratoare, s. n. Laborator mic care dă rezultatul unei analize în timp foarte scurt, folosind echipament electronic (portabil). – Mini^1- + laborator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minim
MÍNIM^1, minimuri, s. n. Minimum (2). ◊ Minim de trai = cantitate de bunuri și de servicii strict necesare întreținerii vieții unei persoane sau a unei familii, la un anumit grad de dezvoltare a societății. – Din minimum, prin apropiere de minim^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minim
MÍNIM^2, -Ă, minimi, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care are dimensiunile, durata, intensitatea, valoarea etc. cea mai mică; foarte mic, neînsemnat, neglijabil, minimal. 2. S. f. Spec. Cea mai mică valoare pe care o poate avea, într-un anumit interval, o funcție sau o cantitate variabilă. ♦ Centru de joasă presiune atmosferică. 3. S. f. Categorie de greutate la box pentru juniorii între 42 și 45 kg. – Din lat. minimus, fr. minime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimagazin
MINIMAGAZÍN, minimagazine, s. n. Magazin mic; chioșc (alimentar). – Mini^1- + magazin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimagnetofon
MINIMAGNETOFÓN, minimagnetofoane, s. n. Magnetofon portabil de dimensiuni reduse. – Mini^1- + magnetofon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimal
MINIMÁL, -Ă, minimali, -e, adj. Minim^2 (1). ◊ Program (sau plan etc.) minimal = program (sau plan etc.) care cuprinde un ansamblu de sarcini minime ce trebuie îndeplinite cu precădere. Preț minimal = prețul cel mai mic cu care poate fi pusă în vânzare o marfă. – Din fr. minimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimaliza
MINIMALIZÁ, minimalizez, vb. I. Tranz. A diminua, a reduce (la minimum), a micșora nejustificat valoarea, importanța unei persoane, a unui lucru, a unei idei; a subaprecia, a bagateliza. – Minimal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimalizare
MINIMALIZÁRE, minimalizări, s. f. Acțiunea de a minimaliza și rezultatul ei. – V. minimaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimalizator
MINIMALIZATÓR, -OÁRE, minimalizatori, -oare, adj. Care minimalizează. – Minimaliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimarket
MINIMÁRKET, minimarketuri, s. n. Magazin de dimensiuni mici. – Din engl. mini-market.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimetru
MINIMÉTRU, minimetre, s. n. Instrument mecanic de măsurare a lungimilor prin metoda comparativă, folosit pentru verificarea dimensiunilor unor piese. – Din fr. minimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimiza
MINIMIZÁ, minimizez, vb. I. Tranz. A reduce la minimum; a minimaliza. – Din fr. minimiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimizare
MINIMIZÁRE, minimizări, s. f. Minimalizare. – V. minimiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimizat
MINIMIZÁT, -Ă, minimizați, -te, adj. Minimalizat. – V. minimiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimotoretă
MINIMOTORÉTĂ, minimotorete, s. f. Motoretă de mic litraj. – Mini^1- + motoretă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minimum
MÍNIMUM s. n., adv. 1. S. n. Punct, limită, fază reprezentând extrema inferioară. 2. S. n. Cea mai redusă cantitate, valoare, intensitate; minim^1. 3. Adv. În cantitatea, timpul, spațiul minim^2; cel puțin..., pe puțin...; măcar. – Din lat., fr. minimum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minioină
MINIÓINĂ s. f. Oină cu reguli de joc simplificate. [Pr.: -ni-oi-] – Mini^1- + oină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniordinator
MINIORDINATÓR, miniordinatoare, s. n. Minicalculator (1). [Pr.: -ni-or-] – Din fr. miniordinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minirecital
MINIRECITÁL, minirecitaluri, s. n. Microrecital. – Mini^1- + recital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minirugbi
MINIRÚGBI s. n. Rugbi cu reguli de joc modificate și adaptate copiilor. [Pr.: miniruibi] – Mini^1- + rugbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniscaf
MINISCÁF, miniscafuri, s. n. Ambarcațiune mică, de agrement, pentru două persoane, care se poate scufunda la adâncimi mici. – Mini^1- + [bati]scaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minister
MINISTÉR, ministere, s. n. 1. Organ central al administrației de stat care conduce o anumită ramură a activității și este reprezentat de un ministru; instituția respectivă; p. ext. clădirea în care își are sediul această instituție. 2. (Înv.) Funcție de ministru. 3. (Înv.) Guvern. – Din fr. ministère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministeriabil
MINISTERIÁBIL, ministeriabili, s. m. (Rar) Persoană care aspiră la demnitatea de ministru. [Pr.: -ri-a-] – Din it. ministeriabile. Cf. fr. ministrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministerial
MINISTERIÁL, -Ă, ministeriali, -e, adj. Care aparține unui ministru sau unui minister, privitor la un ministru sau la un minister, emis de un ministru sau de un minister; de ministru sau de minister. ◊ Bancă ministerială = locul pe care îl ocupă reprezentanții guvernului în incinta unui parlament. Coală (sau hârtie) ministerială (sau de format ministerial) = coală de hârtie de format obișnuit pentru cereri. Plic ministerial = plic de dimensiuni mari, în care pot încăpea acte fără să fie îndoite. [Pr.: -ri-al] – Din fr. ministériel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministeriat
MINISTERIÁT, ministeriate, s. n. (Rar) Perioadă în care un guvern sau un ministru este la putere. [Pr.: -ri-at] – Din fr. ministériat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministrant
MINISTRÁNT, ministranți, s. m. Ajutor de preot în ritualul catolic; paracliser. – Din it. ministrante, germ. Ministrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministreasă
MINISTREÁSĂ, ministrese, s. f. (Fam. și ir.) Soție de ministru. – Ministru + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ministru
MINÍSTRU, miniștri, s. m. Înalt funcționar de stat, membru al guvernului, care conduce un minister. – Din lat. minister, -tri, fr. ministre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minitelevizor
MINITELEVIZÓR, minitelevizoare, s. n. Televizor de mici dimensiuni. – Mini^1- + televizor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miniu
MÍNIU s. n. Oxid de plumb, de culoare roșie-portocalie, insolubil în apă, folosit la vopselărie. – Din lat., fr. minium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minivacanţă
MINIVACÁNȚĂ, minivacanțe, s. f. Vacanță de scurtă durată. – Mini^1- + vacanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minivacanță
MINIVACÁNȚĂ, minivacanțe, s. f. Vacanță de scurtă durată. – Mini^1- + vacanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minnesang
MINNESANG s. n. Poezie lirică de curte, creată de cavalerii medievali, în sec. XII, după model folcloric și sub influența trubadurilor provensali. [Pr.: mínezang] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minnesänger
MÍNNESÄNGER, minnesängeri, s. m. Cântăreț medieval german, autor și interpret de minnesang. [Pr.: minezengăr. – Var.: minnesinger s. m.] -Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minnesinger
MINNESÍNGER s. m. v. minnesänger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minnesota
MINNESOTA s. f. Rasă de porci originară din America, crescută pentru producția de carne. [Pr.: mi-ni-sắu-ta] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minoian
MINOIÁN s. n. Perioadă arhaică a civilizației cretane și grecești. [Pr.: -no-ian] – Din fr. minoen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minolă
MINÓLĂ, minole, s. f. Fruct exotic obținut din încrucișarea unui grepfrut cu o portocală. – Din lat. Tangello Minneola, denumirea științifică a fructului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minologhion
MINOLÓGHION, minologhioane, s. n. Carte bisericească ortodoxă care cuprinde numele și viețile sfinților, pe zile și pe luni. [Pr.: -ghi-on] – Din ngr. minológhion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minor
MINÓR, -Ă, minori, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu a împlinit încă vârsta majoratului. 2. Lipsit de importanță, neînsemnat, secundar; p. ext. șters, slab. 3. (Muz.; în sintagmele) Mod minor = mod a cărui gamă are la bază o terță mică. Gamă minoră sau mod minor = gamă sau mod în care semitonurile sunt dispuse între treptele a doua și a treia, a șasea și a șaptea. 4. (Log.; în sintagmele) Termen minor = termen care servește de subiect concluziei unui silogism. Premisă minoră = premisă care conține termenul minor al silogismului. – Din fr. mineur, lat. minor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minorat
MINORÁT s. n. (Rar) Vârstă a unei persoane minore; perioadă cât cineva este minor; starea persoanei minore; minoritate (2). – Minor + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minorit
MINORÍT, minoriți, s. m. Călugăr dintr-un ordin franciscan. – Din germ. Minorit, it. minorita, fr. minorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minoritar
MINORITÁR, -Ă, minoritari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care face parte dintr-o minoritate (1), care reprezintă cel mai mic număr dintr-o colectivitate. 2. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o minoritate politică sau națională. – Din fr. minoritaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minoritate
MINORITÁTE, minorități, s. f. 1. Partea (cea) mai puțin numeroasă a membrilor unei colectivități. ◊ Loc. adv. În minoritate = în inferioritate numerică. 2. (În sintagma) Minoritate națională = grup de oameni de aceeași limbă și etnie, care se deosebesc de cele ale majorității locuitorilor unui stat. 3. (Jur.) Minorat. – Din fr. minorité, lat. minoritas, -atis, germ. Minorität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minos
Minos, fiul lui Zeus și al Europei și frate cu Rhadamanthus și cu Sarpedon. Ca să domnească singur asupra Cretei, fără să mai împartă tronul cu frații săi, Minos a implorat ajutorul lui Poseidon. Pentru a-i cîștiga încrederea supușilor, zeul a făcut să iasă din apele mării, la porunca lui Minos, un taur de o frumusețe neobișnuită. Datorită acestei minuni săvîrșite, Minos a devenit rege al Cretei. El făgăduise în schimb să-i sacrifice animalul lui Poseidon, lucru pe care nu l-a mai făcut, atrăgîndu-și în felul acesta mînia zeului. Poseidon îl pedepsește: el face ca taurul să devină furios și să-i pustiască întreaga țară. Totodată, Pasiphaë, soția lui Minos, cu care acesta avea numeroși fii și fiice, e mistuită de o dragoste nefirească față de taur, cu care se împreună, dînd naștere unui copil monstruos, Minotaurul. În ajutorul regelui sosește însă Heracles, care izbutește să prindă animalul (v. și Heracles – prinderea taurului din Creta). De numele lui Minos este legată și o expediție, întreprinsă de el împotriva atenienilor ca să răzbune moartea fiului său, Androgeos (v. Androgeos). Cu ocazia înfrîngerii lor, atenienii sînt siliți să-i plătească lui Minos un tribut anual: acest tribut consta din șapte tineri și șapte tinere, pe care Minos îi ucidea dîndu-i ca hrană Minotaurului. Cu ajutorul Ariadnei, fiica lui Minos, Theseus răpune Monitaurul și-i izbăvește pe atenieni de sîngerosul tribut (v. și Ariadne, Theseus). O altă expediție legată de numele lui Minos este cea întreprinsă împotriva regelui Cocalus. Ca să-l pedepsească pe Daedalus, constructorul faimosului labirint, pentru complicitatea sa cu Pasiphaë, Minos a pornit război împotriva lui Cocalus, care-l adăpostea pe Daedalus la curtea sa. Acolo însă își găsește moartea, fiind ucis, la îndemnul fugarului, de către fetele lui Cocalus. În timpul vieții, regele Minos se deosebise prin destoinicia cu care-i cîrmuise pe cretani și prin calitățile sale de bun organizator și legiuitor. După moarte, se spunea că ar fi fost pus, datorită spiritului său de dreptate, să judece sufletele morților în Hades alături de Aeacus și de Rhadamanthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minotaur
MINOTÁUR, minotauri, s. m. (În mitologia greacă) Monstru cu cap de taur și trup de om. – Din fr. Minotaure, it. Minotauro, germ. Minotaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minotaur
Minotaur = Minotaurus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minotaurus
Minotaurus, ființă monstruoasă – jumătate taur și jumătate om – născută din dragostea nefirească nutrită de Pasiphaë, soția regelui Minos, pentru un taur (v. și Minos). Închis de regele Minos în faimosul labirint (v. și Daedalus), Monitaurul constituia spaima întregului ținut. Îi era adus, drept hrană, tributul pe care Minos îl pretindea atenienilor. Acest tribut consta din șapte tineri și șapte tinere, pe care Minotaurul îi devora în fiecare an. Theseus a fost cel care a pus capăt acestei fărădelegi: el a ucis Minotaurul, izbăvindu-i totodată pe atenieni de sîngerosul tribut (v. Theseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minta
Minta = Mintha.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mintal
MINTÁL, -Ă, mintali, -e, adj. 1. Care aparține minții, privitor la minte; care se produce, se petrece în minte. ◊ Alienație mintală = nebunie. Debil mintal = persoană care prezintă întârzieri sau opriri în dezvoltarea facultăților psihice. 2. Care se produce, se petrece în minte. – Din fr. mental, lat. mentalis (după minte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintă
MÍNTĂ s. f. v. mentă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minte
MÍNTE, minți, s. f. 1. Facultatea de a gândi, de a judeca, de a înțelege; rațiune, intelect. ◊ Loc. adj. Cu minte = cu judecată normală, sănătoasă; p. ext. înțelept. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) minte = nebun; nesocotit, nesăbuit. ◊ Expr. Ieșit din minți = nebun; care și-a pierdut cumpătul. A-și ieși din minți = a înnebuni; a-și pierde cumpătul. Întreg (sau zdravăn etc.) la minte = cu judecata normală, sănătoasă. A fi în toate mințile = a fi în deplinătatea facultăților mintale; a fi matur. A-și pierde mințile (sau mintea) sau a nu fi în toate mințile = a înnebuni sau a fi nebun. A învăța pe cineva minte = a pedepsi pe cineva pentru a-l face să fie mai rațional. A se frământa cu mintea sau a-și frământa mintea (sau mințile) = a se gândi mult, a-și bate capul. A-și aduna mințile = a nu mai fi distrat, a se concentra. A-i sta (cuiva) mintea în loc, se spune când cineva rămâne uluit și nu mai știe ce să facă sau ce să spună. ♦ Gând, cuget; imaginație; memorie. ◊ Expr. A-i veni cineva în minte sau a-i trece, a-i da, a-i trăsni cuiva ceva prin minte = a se gândi (dintr-odată) la cineva sau la ceva. A fi dus cu mintea (sau cu mințile) = a fi cufundat în gânduri. A avea (pe cineva sau ceva) în minte = a) a fi preocupat (de cineva sau de ceva); b) a avea intenția să facă ceva. 2. Judecată sănătoasă, mod just de a raționa; înțelepciune, chibzuință. ◊ Expr. A-i veni (cuiva) mințile acasă (sau la loc, la cap) sau a-și băga mințile în cap = a deveni mai înțelept, mai chibzuit; a se cuminți. A-și pune mintea cu cineva = a lua în serios pe cineva (care nu merită). A-i lua (sau a-i suci, a-i fura) cuiva mintea (sau mințile) = a face pe cineva să-și piardă judecata, să nu mai știe ce face. A scoate pe cineva din minți = a) a face pe cineva să-și piardă judecata, a zăpăci; b) a enerva la culme, a mânia. ♦ Inteligență, istețime, iscusință. ◊ Expr. A ajunge (sau a cădea, a fi etc.) în mintea copiilor = a avea judecata slăbită (din cauza bătrâneții). La mintea omului (sau a cocoșului) = ușor de înțeles, clar. 3. Imaginație, fantezie. – Lat. mens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintean
MINTEÁN, mintene, s. n. Haină bărbătească scurtă, cu sau fără mâneci, din dimie, de obicei împodobită cu găitane, folosită în portul popular. ♦ Pieptar sau tunică de stofă colorată, purtată în trecut de arnăuți sau de alte categorii de ostași. – Din tc. mintan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minten
MÍNTEN adv. (Reg.) Îndată, imediat, numaidecât; în grabă, repede; mintenaș. [Var.: mínteni adv.] – Din magh. menten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintenaş
MINTENÁȘ adv. (Reg.) Îndată, imediat, numaidecât; în grabă, repede; minten. – Minten + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintenaș
MINTENÁȘ adv. (Reg.) Îndată, imediat, numaidecât; în grabă, repede; minten. – Minten + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minteni
MÍNTENI adv. v. minten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintha
Mintha, fiica lui Cocytus, iubită de zeul Pluto. Geloasă, Persephone a transformat-o într-o plantă – menta.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mintie
MINTÍE, mintii, s. f. (Reg.) 1. Haină lungă, de obicei îmblănită. 2. Anteriu (preoțesc). – Cf. sb. mantija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mintos
MINTÓS, -OÁSĂ, mintoși, -oase, adj. (Pop.) Care are multă minte; deștept, inteligent, capabil; iscusit, isteț. ♦ Care dovedește inteligență, iscusință. – Minte + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minţi
MINȚÍ, mint, vb. IV. 1. Intranz. A face afirmații care denaturează în mod intenționat adevărul, a spune minciuni. ◊ Expr. (Fam.) Minte de stinge (sau de stă soarele-n loc, de stă ceasul, de-ngheață apele), se spune despre un om foarte mincinos. 2. Tranz. A induce în eroare pe cineva; a înșela. ◊ Expr. A-și minți foamea = a-și potoli temporar foamea cu mâncare puțină. ♦ Spec. A înșela în dragoste pe cineva. – Lat. mentiri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minți
MINȚÍ, mint, vb. IV. 1. Intranz. A face afirmații care denaturează în mod intenționat adevărul, a spune minciuni. ◊ Expr. (Fam.) Minte de stinge (sau de stă soarele-n loc, de stă ceasul, de-ngheață apele), se spune despre un om foarte mincinos. 2. Tranz. A induce în eroare pe cineva; a înșela. ◊ Expr. A-și minți foamea = a-și potoli temporar foamea cu mâncare puțină. ♦ Spec. A înșela în dragoste pe cineva. – Lat. mentiri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minţit
MINȚÍT s. n. Faptul de a minți. – V. minți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mințit
MINȚÍT s. n. Faptul de a minți. – V. minți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minţitor
MINȚITÓR, -OÁRE, mințitori, -oare, adj. (Rar) Care minte; înșelător, amăgitor. – Minți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mințitor
MINȚITÓR, -OÁRE, mințitori, -oare, adj. (Rar) Care minte; înșelător, amăgitor. – Minți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuna
MINUNÁ, minunez, vb. I. Refl. și tranz. A rămâne sau a face pe cineva să rămână uluit, uimit, surprins. ♦ Refl. A-și manifesta mirarea, admirația, surpriza; a se mira mult. – Din minune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minunare
MINUNÁRE, minunări, s. f. (Rar) Faptul de a (se) minuna; uimire. – V. minuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minunat
MINUNÁT, -Ă, minunați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care iese din comun (prin aspect, însușiri etc.); magnific; p. ext. care uimește prin frumusețe; încântător, splendid. ♦ Foarte bun, excepțional. 2. (În basme) Care face minuni, care este înzestrat cu însușiri supranaturale. ♦ Vrăjit, fermecat. 3. Mirat, surprins. – V. minuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minunăţie
MINUNĂȚÍE, minunății, s. f. 1. Minune (2). 2. Minune (3). – Minunat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minunăție
MINUNĂȚÍE, minunății, s. f. 1. Minune (2). 2. Minune (3). – Minunat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minune
MINÚNE, minuni, s. f. 1. Fenomen ieșit din comun, surprinzător, atribuit divinității sau altor forțe supranaturale. ◊ Loc. adv. Ca prin minune = dintr-odată, pe neașteptate. 2. P. gener. Lucru, fapt, fenomen uimitor, neobișnuit, extraordinar; minunăție. ◊ Cele șapte minuni ale lumii = șapte dintre operele celebre ale Antichității. ◊ Expr. Mare minune sau minune mare, exclamație care exprimă uimire, admirație, neîncredere etc. față de cele văzute sau auzite. Mare minune să... = m-aș mira să... Minunea minunilor, formulă care exprimă o apreciere superlativă. (Fam.) A se face de minune = a se face de râs; a produce uimire. 3. Lucru cu însușiri excepțional de frumoase, care uimește, produce admirație; minunăție. ◊ Loc. adj. și adv. De minune = admirabil, minunat, extraordinar. ♦ Persoană cu calități (fizice sau morale) excepționale. – Lat. *mirio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minus
MÍNUS, (1, 2) minusuri, s. n., (3) adv. 1. S. n. (Mat.) Semn de forma unei liniuțe orizontale, folosit pentru indicarea operației de scădere sau pentru caracterizarea numerelor sau mărimilor negative. 2. S. n. Deficit, lipsă. 3. Adv. Mai puțin, fără. – Din lat. minus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuscul
MINÚSCUL, -Ă, minusculi, -e, adj., s. f. 1. Adj. De dimensiuni (foarte) reduse, (foarte) mic, infim; miniatural. 2. Adj., s. f. (Literă) mică, de rând, folosită în mod obișnuit în interiorul cuvintelor. – Din lat. minusculus, fr. minuscule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minut
MINÚT, -Ă, (1) minute, (2) minuturi, s. n., s. f. I. S. n. 1. Unitate de măsură a timpului, egală cu șaizeci de secunde. ♦ P. gener. Interval scurt de timp. ◊ Loc. adj. și adv. La minut = (care se execută) pe loc, imediat. ◊ Loc. adv. Într-un minut = îndată, imediat. Din minut în minut = dintr-un moment în altul. ♦ Moment în care se întâmplă sau trebuie să se întâmple ceva. 2. (Concr.; la pl.) Mâncare (frugală) pregătită pe loc, la comanda consumatorului. 3. (Mat.) Unitate de măsură pentru unghiuri și arcuri, egală cu a șaizecea parte dintr-un grad. II. S. f. 1. Original (în creion) al unei hărți, al unui plan topografic etc., pe baza căruia se întocmește harta, planul topografic etc. respectiv. 2. (Jur.) Parte dintr-o hotărâre întocmită după terminarea deliberării, care cuprinde soluția dată de organul de justiție. 3. Document în care sunt consemnate hotărârile luate în urma unei consfătuiri. – Din fr. minute, it. minuto, rus. minuta, germ. Minute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minutaj
MINUTÁJ, minutaje, s. n. Timp stabilit (în minute) pentru desfășurarea unei competiții, ceremonii etc. – Din fr. minutage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minutar
MINUTÁR, minutare, s. n. Acul care indică minutele (I 1) pe cadranul ceasului. ♦ P. gener. (La pl.) Fiecare dintre cele două ace ale ceasului. – Minut + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuterie
MINUTERÍE, minuterii, s. f. Parte a unui ceas care imprimă minutarelor mișcarea de rotație. – Din fr. minuterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuţie
MINÚȚIE s. f. Minuțiozitate. ◊ Loc. adv. Cu minuție = amănunțit, minuțios, meticulos. [Acc. și: minuțíe] – Din fr. minutie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuție
MINÚȚIE s. f. Minuțiozitate. ◊ Loc. adv. Cu minuție = amănunțit, minuțios, meticulos. [Acc. și: minuțíe] – Din fr. minutie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuţios
MINUȚIÓS, -OÁSĂ, minuțioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care cercetează lucrurile în amănunt, cu multă atenție și răbdare; făcut cu deosebită atenție, cu grijă; meticulos. [Pr.: -ți-os] – Din fr. minutieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuțios
MINUȚIÓS, -OÁSĂ, minuțioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care cercetează lucrurile în amănunt, cu multă atenție și răbdare; făcut cu deosebită atenție, cu grijă; meticulos. [Pr.: -ți-os] – Din fr. minutieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuţiozitate
MINUȚIOZITÁTE, minuțiozități, s. f. Însușirea de a fi minuțios; meticulozitate, minuție. [Pr.: -ți-o-] – Minuțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minuțiozitate
MINUȚIOZITÁTE, minuțiozități, s. f. Însușirea de a fi minuțios; meticulozitate, minuție. [Pr.: -ți-o-] – Minuțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

minyae
Minyae, denumire purtată de locuitorii cetății Orchomenus, din Boeotia, după numele lui Minyas, primul lor rege.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

minyas
Minyas, erou eponim al minienilor și fiul lui Chryses (sau al lui Poseidon). A avut trei fiice: Alcithoë, Leucippe și Arsippe care au fost transformate de către Dionysus în lilieci, drept pedeapsă pentru faptul că le-au interzis sclavelor lor să participe la serbările date în cinstea zeului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mioară
MIOÁRĂ, mioare, s. f. Oaie tânără de la vârsta de 1 an până la 2 ani; p. gener. oaie. ♦ (Adjectival; despre oi) Tânără. [Pr.: mi-oa-] – Mia + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioarticular
MIOARTICULÁR adj. v. BATIESTEZIE. Sensibilitate profundă mioarticulară privind mișcările și poziția corpului. (<fr. bathyesthésie, engl. bathesthesia) [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mioblast
MIOBLÁST, mioblaste, s. n. (Biol.) Celulă embrionară a mezenchimului care dă naștere fibrelor musculare striate. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoblaste, engl. myoblast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocard
MIOCÁRD s. n. Mușchiul inimii, constituit din fibre musculare striate. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocardic
MIOCÁRDIC, -Ă, miocardici, -ce, adj. Care aparține miocardului, care se referă la miocard. [Pr.: mi-o-] – Miocard + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocardită
MIOCARDÍTĂ, miocardite, s. f. Inflamație acută sau cronică a miocardului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocardite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocardopatie
MIOCARDOPATÍE, miocardopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile miocardului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocardopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocel
MIOCÉL, miocele, s. n. (Med.) Hernie musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocen
MIOCÉN, -Ă, mioceni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Epoca inferioară a neogenului, caracterizată prin floră și faună asemănătoare cu cele actuale, în care s-au format contururile actuale ale continentelor și principalele lanțuri de munți. 2. Adj. Care aparține miocenului (1), privitor la miocen; miocenic. [Pr.: mi-o-] – Din fr. miocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocenic
MIOCÉNIC, -Ă, miocenici, -ce, adj. Care ține de miocen, privitor la miocen; miocen (2). [Pr.: mi-o-] – Din it. miocenico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocit
MIOCÍT, miocite, s. n. (Biol.) Celulă musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr., engl. myocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioclonie
MIOCLONÍE s. f. Contracție musculară bruscă, involuntară, dezordonată, întâlnită în unele boli nervoase. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoclonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miocrom
MIOCRÓM s. n. (Biol.) Pigment roșu prezent în țesutul muscular. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miodinie
MIODINÍE, miodinii, s. f. Durere musculară care apare în anumite cazuri de reumatism, nevralgie etc. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myodynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miofibrilă
MIOFIBRÍLĂ, miofibrile, s. f. Filament foarte fin al țesutului muscular, care determină contracția mușchilor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myofibrille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miofilament
MIOFILAMÉNT, miofilamente, s. n. (Anat.) Filament al miofibrilelor cu rol important în contracția mușchiului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myofilament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miogen
MIOGÉN s. n. Proteină de tipul albuminelor, care se găsește în țesutul muscular. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioglobina
MIOGLOBÍNA s. f. (Biol.) Proteină globulară care asigură depozitarea oxigenului în țesutul muscular la om și animale. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoglobine, engl. myoglobin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miograf
MIOGRÁF, miografe, s. n. Aparat pentru înregistrarea grafică a contracției musculare. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miografic
MIOGRÁFIC, -Ă, miografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la miografie, de miografie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. miographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miografie
MIOGRAFÍE, miografii, s. f. Înregistrare grafică a contracțiilor musculare cu ajutorul miografului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miogramă
MIOGRÁMĂ, miograme, s. f. (Med.) Diagramă a contracției musculare obținută la miograf. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miologic
MIOLÓGIC, -Ă, miologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la miologie, de miologie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miologie
MIOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care studiază natura, structura și funcțiile mușchilor; sarcologie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miom
MIÓM, miomuri, s. n. Tumoare benignă a țesutului muscular. [Pr.: mi-om. – Pl. și: mioame] – Din fr. myome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miomer
MIOMÉR, miomere, s. n. (Zool.) Segment al benzilor musculare longitudinale la acraniate și la pești, care înlesnește înotul. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioni
MIONÍ vb. IV v. mieuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miop
MIÓP, MIOÁPĂ, miopi, mioape, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de miopie. ♦ Fig. (Persoană) fără perspicacitate, cu vederi înguste. [Pr.: mi-op] – Din fr. myope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miopatic
MIOPÁTIC, -Ă, miopatici, -ce, adj. (Med.) Referitor la miopatie, de miopatie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miopatie
MIOPATÍE, miopatii, s. f. Afecțiune a sistemului muscular, în special de natură degenerativă, cu localizări diverse și caracter mai ales ereditar. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miopie
MIOPÍE, miopii, s. f. Tulburare a vederii caracterizată prin imposibilitatea de a distinge clar obiectele situate la distanță; miopism. ♦ Fig. Incapacitate de a vedea lucrurile în toată complexitatea lor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miopism
MIOPÍSM s. n. (Rar) Miopie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioplasmă
MIOPLÁSMĂ, mioplasme, s. f. Protoplasmă care înconjoară nucleul celulei musculare. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoplasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mior
MIÓR, miori, s. m. (Reg.) Miel mai mare; noaten. [Pr.: mi-or] – Din mioară (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorar
MIORÁR, miorari, s. m. (Reg.) Cioban care îngrijește mioarele și miorii. [Pr.: mi-o-] – Mior + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorc
MIORC interj. Cuvânt care imită orăcăitul broaștelor sau zgomotul produs de cel care se sufocă. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorcăi
MIORCĂÍ, pers. 3 miórcăie, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. (Despre broaște) A orăcăi. 2. Intranz. și refl. Fig. (Despre copii) A (se) smiorcăi. [Prez. ind. și: miorcăiesc] – Miorc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorcăire
MIORCĂÍRE, miorcăiri, s. f. Acțiunea de a (se) miorcăi și rezultatul ei. – V. miorcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorcăit
MIORCĂÍT s. n. Faptul de a (se) miorcăi; orăcăit; fig. smiorcăit. – V. miorcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorea
MIOREÁ, -ÍCĂ, miorele, s. f. Mioriță. [Pr.: mi-o-] – Mioară + suf. -ea. – Miorică: cu schimbare de sufix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioritic
MIORÍTIC, -Ă, mioritici, -ce, adj. 1. (Despre personaje, peisaje etc.) Din balada populară „Miorița”. ♦ P. anal. Care amintește de „Miorița”. 2. (În sintagma) Spațiu mioritic = spațiu geografic românesc al cărui relief ondulat cu munți și văi este prielnic păstoritului; univers spiritual specific românesc a cărui matrice o reprezintă spațiul geografic românesc (în concepția lui Lucian Blaga). [Pr.: mi-o-] – Miorița (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioriţă
MIORÍȚĂ, miorițe, s. f. Diminutiv al lui mioară; miorea. [Pr.: mi-o-] – Mioară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioriță
MIORÍȚĂ, miorițe, s. f. Diminutiv al lui mioară; miorea. [Pr.: mi-o-] – Mioară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlau
MIORLÁU interj. Cuvânt care imită strigătul pisicii; miau. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăi
MIORLĂÍ, miórlăi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pisici) A mieuna. 2. Intranz. și refl. Fig. (Depr.) A vorbi, a plânge cu glas subțire și tânguitor; a (se) smiorcăi. [Var.: (reg.) mierlăí, miorlâí vb. IV] – Din miorlau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăială
MIORLĂIÁLĂ, miorlăieli, s. f. Miorlăit^1. ♦ Fig. Plâns, vorbire afectată; cântare nearmonioasă. [Pr.: -lă-ia-] – Miorlăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăit
MIORLĂÍT^1, miorlăituri, s. n. Faptul de a (se) miorlăi; sunet caracteristic scos de pisică; miorlăială, miorlăitură; p. gener. sunet asemănător scos de alte animale sau de om. ♦ Fig. (Depr.) Plâns subțire și tânguitor. – V. miorlăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăit
MIORLĂÍT^2, -Ă, miorlăiți, -te, adj. (Despre pisici) Care miorlăie; miorlăitor. ♦ Fig. (Depr.; despre oameni sau glasul lor) Plângăreț, tânguitor. – V. miorlăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăitor
MIORLĂITÓR, -OÁRE, miorlăitori, -oare, adj. Miorlăit^2. [Pr.: -lă-i-. – Var.: (reg.) mierlăitór, -oáre adj.] – Miorlăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlăitură
MIORLĂITÚRĂ, miorlăituri, s. f. Miorlăit^1. ♦ Fig. Plâns, vorbire afectată. [Pr.: -lă-i-] – Miorlăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miorlâi
MIORLÂÍ vb. IV v. miorlăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioscleroză
MIOSCLERÓZĂ, mioscleroze, s. f. (Med.) Scleroză a țesutului muscular. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miospasm
MIOSPÁSM, miospasme, s. n. (Med.) Contracție musculară spasmodică; crampă musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myospasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miotomie
MIOTOMÍE, miotomii, s. f. Secționare a mușchilor. ♦ Parte a anatomiei care se ocupă cu disecția mușchilor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miotonie
MIOTONÍE s. f. Boală caracterizată prin tulburări în contracția mușchilor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miotonometru
MIOTONOMÉTRU, miotonometre, s. n. (Med.) Aparat care măsoară tonicitatea musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotonomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mioză
MIÓZĂ s. f. Contracție pronunțată a pupilei, care apare în timpul expunerii la lumină, la efortul de acomodare etc. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miozină
MIOZÍNĂ, miozine, s. f. Proteină de tipul globulinelor, care se găsește în țesutul muscular, cu rol important în contracția musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miozită
MIOZÍTĂ, miozite, s. f. Inflamație a unui mușchi striat. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miozotis
MIOZÓTIS s. m. (Bot.; livr.) Nu-mă-uita. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosotis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mir
MIR^1 s. n. (În loc. adj.) De mir = care nu aparține clerului; mirean. – Din sl. mirŭ „lume”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mir
MIR^2, miruri, s. n. Untdelemn aromat și sfințit, folosit la săvârșirea unor ritualuri în Biserica creștină. ◊ Expr. A lovi (sau a izbi, a trăsni pe cineva) la mir = a) a lovi (pe cineva) în frunte (mortal); b) a distruge, a nimici. A-i lua (cuiva) mirul = a omorî. – Din sl. miro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mira
MIRÁ^1, mir, vb. I. 1. Refl. și tranz. A fi surprins ori nedumerit sau a surprinde ori a nedumeri; a (se) minuna. ◊ Expr. (Refl.) Te miri cine = un oarecare (nechemat, incompetent). Te miri ce = un lucru neînsemnat, mărunt, o nimica toată. Te miri unde = cine știe unde, undeva. Te miri cum = nu se știe cum, fără voie. Mă miram eu să nu... = eram sigur că... Mă miram eu să... = eram sigur că nu... Să nu te miri dacă... = să nu ți se pară curios că..., e normal să... ♦ Refl. A-și manifesta surprinderea, nedumerirea, admirația. 2. Refl. A nu-și da seama, a se întreba. – Lat. mirari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mira
MIRÁ^2, mirez, vb. I. Refl. (Înv.) A se privi în sau ca într-o oglindă; a se oglindi. – Din fr. mirer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mira
Mira = Myrrha.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mirabil
MIRÁBIL, -Ă, mirabili, -e, adj. (Livr.) Minunat; extraordinar. – Din lat. mirabilis, it. mirabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirabilit
MIRABILÍT s. m. (Min.) Sulfat de sodiu natural folosit în industria chimică, a sticlei, în medicină etc. – Din engl. mirabilite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miracol
MIRÁCOL, miracole, s. n. Fenomen supranatural, minune; fapt, fenomen uimitor, extraordinar. [Var.: (înv.) mirácul s. n.] – Din lat. miraculum, it. miracolo, fr. miracle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miracul
MIRÁCUL s. n. v. miracol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miraculos
MIRACULÓS, -OÁSĂ, miraculoși, -oase, adj. 1. Care este produs printr-un miracol; supranatural; uimitor, extraordinar. ♦ (Substantivat, n. sg.) Totalitatea elementelor supranaturale din basme și legende. 2. Care face minuni, care produce efecte excepționale. – Din fr. miraculeux, lat. miraculosus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirador
MIRADÓR, miradoare, s. n. 1. Belvedere pe terasele palatelor. 2. Post de observație sau de pază (situat pe o înălțime). – Din fr. mirador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miragiu
MIRÁGIU s. n. v. miraj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miraj
MIRÁJ, miraje, s. n. I. 1. Fenomen optic produs prin refracția treptată a luminii în straturi de aer cu densități diferite, din cauza căruia, mai ales în deșert sau pe mare, apar la orizont imagini răsturnate ale unor părți din natură, ale unor obiecte îndepărtate etc., ca și cum s-ar reflecta într-o apă; p. ext. fata morgana. 2. Fig. Imagine înșelătoare; închipuire, iluzie deșartă. 3. Fig. Farmec, atracție irezistibilă. II. (În sintagma) Mirajul ouălor = operație de examinare a ouălor supuse incubației pentru a urmări dezvoltarea embrionului. [Var.: (rar) mirágiu s. n.] – Din fr. mirage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miralai
MIRALÁI, miralai, s. m. Ofițer care comanda un regiment în armata turcă. – Din tc. miralay.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirare
MIRÁRE, mirări, s. f. Faptul de a (se) mira. 1. Nedumerire; surprindere. ◊ Loc. adj. și adv. De mirare = surprinzător, uimitor. ◊ Expr. N-ar fi de mirare să... = e posibil să..., ne putem aștepta să... (Pop.) A-i fi cuiva de(-a) mirare(a) = a fi nedumerit, surprins, a se mira. 2. (Înv.) Admirație. ◊ Loc. adj. (Vrednic) de mirare = care merită admirație; minunat, admirabil. – V. mira^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirat
MIRÁT, -Ă, mirați, -te, adj. Nedumerit; surprins; uimit, uluit. – V. mira^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miraz
MIRÁZ^1, mirazuri, s. n. (Înv. și reg.) Moștenire. [Var.: mereáz s. n.] – Din tc. mirās.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miraz
MIRÁZ^2 s. n. (Reg.) Lucru care produce mirare; minunăție. – Cf. mira^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miră
MÍRĂ, mire, s. f. 1. Riglă gradată utilizată în topografie la măsurarea indirectă a distanțelor sau a înălțimilor. 2. Cătare (la armă). 3. Imagine-tip transmisă pe ecranul televizoarelor pentru reglarea imaginii acestora. – Din fr. mire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mire
MÍRE, miri, s. m. Nume purtat de bărbat în ziua sau în preajma căsătoriei sale. ♦ (La pl.) Nume dat, în ziua sau în preajma căsătoriei, celor două persoane care se căsătoresc. – Cf. alb. mirë „bun”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirean
MIREÁN, -Ă, mireni, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care nu aparține clerului; laic. – Din sl. mirjaninŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mireancă
MIREÁNCĂ, mirence, s. f. Femeie laică; mireană. – Mirean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mireasă
MIREÁSĂ, mirese, s. f. 1. Nume purtat de femeie în ziua sau în preajma căsătoriei sale. ◊ (Bis.) Mireasa Domnului = călugăriță. ◊ Expr. A plânge ca o mireasă = a plânge tare, cu foc. A mânca ca o mireasă = a mânca foarte puțin. A sta ca o mireasă = a nu lucra nimic, a sta degeaba. 2. Plantă erbacee cu frunzele verzi-gălbui pe margini și roșu-aprins în centru, cu flori albe și roșii dispuse în spice, cultivată ca plantă ornamentală (Coleus blumei). – Mire + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mireasmă
MIREÁSMĂ, miresme, s. f. 1. Miros plăcut și puternic, răspândit mai ales de plante și flori; parfum, aromă. 2. (La pl.) Uleiuri sau substanțe aromatice folosite pentru ungerea trupului, pentru parfumarea aerului etc.; balsam. – Din sl. mirizma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirenesc
MIRENÉSC, -EÁSCĂ, mirenești, adj. De mirean; laic. – Mirean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miresma
MIRESMÁ, miresmez, vb. I. Tranz. (Rar) A înmiresma. – Din mireasmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miresmare
MIRESMÁRE, miresmări, s. f. (Rar) Acțiunea de a miresma și rezultatul ei. – V. miresma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miresmat
MIRESMÁT, -Ă, miresmați, -te, adj. (Rar) Înmiresmat. – V. miresma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miriadă
MIRIÁDĂ, miriade, s. f. (Livr.; mai ales la pl.) Număr, cantitate foarte mare. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miriagram
MIRIAGRÁM, miriagrame, s. n. Unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 10000 de grame. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirialitru
MIRIALÍTRU, mirialitri, s. m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu 10000 de litri. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myrialitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miriametru
MIRIAMÉTRU, miriametri, s. m. Unitate de măsură pentru lungimi, egală cu 10000 de metri. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miriapod
MIRIAPÓD, miriapode, s. n. (La pl.) Clasă de animale inferioare, cu corpul vermiform și cu multe perechi de picioare; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -ri-a-] – Din lat. myriapoda, fr. myriapode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirific
MIRÍFIC, -Ă, mirifici, -ce, adj. (Livr.) Minunat, măreț. – Din fr. mirifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirişte
MÍRIȘTE, miriști, s. f. Teren agricol pe care au rămas, după recoltare, părțile inferioare ale tulpinilor de cereale sau de la alte plante cultivate; (colectiv) părțile inferioare ale acestor tulpini, rămase în pământ după recoltare. – Din bg. merište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miriște
MÍRIȘTE, miriști, s. f. Teren agricol pe care au rămas, după recoltare, părțile inferioare ale tulpinilor de cereale sau de la alte plante cultivate; (colectiv) părțile inferioare ale acestor tulpini, rămase în pământ după recoltare. – Din bg. merište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirmecofag
MIRMECOFÁG, -Ă, mirmecofagi, -ge, adj. (Zool.; despre animale) Care se hrănește cu furnici. – Din fr. myrmécophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirmecofil
MIRMECOFÍL, -Ă, mirmecofili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. f. (Plantă) în care trăiesc furnici sau care este polenizată de către furnici. 2. Adj., s. m. (Animal) care trăiește în simbioză cu furnicile. – Din fr. myrmécophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirmecologie
MIRMECOLOGÍE s. f. Studiu al furnicilor. – Din fr. myrmécologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirmidon
MIRMIDÓN, mirmidoni, s. m. (Livr.; în basme) Pitic^2. – Din fr. myrmidon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirmidoni
Mirmidoni = Myrmidones.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mirobolant
MIROBOLÁNT, -Ă, mirobolanți, -te, adj. (Livr.) Extraordinar, incredibil; minunat, magnific. – Din fr. mirobolant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirodenie
MIRODÉNIE, mirodenii, s. f. 1. Nume dat părților unor plante (exotice) folosite pentru a da mâncărurilor un gust picant sau aromat; p. gener. substanță aromatică alimentară; mirodie. 2. Mireasmă, aromă, parfum. 3. Numele a două plante din familia cruciferelor, cu flori plăcut mirositoare: a) plantă cu flori galbene-verzui, care crește la marginea pădurilor (Hesperis tristis); b) nopticoasă. [Pr.: -ni-e] – Mirodie + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirodie
MIRÓDIE, mirodii, s. f. (Înv.) Mirodenie. – Din bg. mirodija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mironosiţă
MIRONOSÍȚĂ, mironosițe, s. f. 1. (Bis.) Fiecare dintre femeile care, după Noul Testament, au dus balsamuri la mormântul lui Isus pentru a-i unge trupul; p. gener. femeie cucernică, smerită. ◊ Expr. A face pe mironosița = a-și lua aere de nevinovăție, a simula pietate și modestie. ♦ Epitet dat unei femei prefăcute, care simulează nevinovăția, modestia. 2. Specie de fluture cu aripile din față albe cu pete cafenii și cu cele din spate cenușii-albăstrii (Lymantria monacha). – Din sl. mironosica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mironosiță
MIRONOSÍȚĂ, mironosițe, s. f. 1. (Bis.) Fiecare dintre femeile care, după Noul Testament, au dus balsamuri la mormântul lui Isus pentru a-i unge trupul; p. gener. femeie cucernică, smerită. ◊ Expr. A face pe mironosița = a-și lua aere de nevinovăție, a simula pietate și modestie. ♦ Epitet dat unei femei prefăcute, care simulează nevinovăția, modestia. 2. Specie de fluture cu aripile din față albe cu pete cafenii și cu cele din spate cenușii-albăstrii (Lymantria monacha). – Din sl. mironosica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miros
MIRÓS, (1, 2) mirosuri, (3) miroase, s. n. 1. Simț prin care organismul percepe proprietățile unor substanțe, venind în contact cu particulele volatile degajate de acestea; capacitate de a percepe și deosebi aceste emanații; olfacție. ♦ Fig. Perspicacitate, intuiție, fler. 2. Emanație plăcută sau neplăcută pe care o degajă unele corpuri; proprietate a unor substanțe de a produce asemenea emanații; senzație olfactivă pe care o produce această emanație. 3. (Mai ales la pl.) Condiment, mirodenie. [Acc. și: míros] – Din mirosi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirosi
MIROSÍ, mirós, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A simți, a percepe un miros (2). ♦ Tranz. A apropia nasul de ceva sau de cineva inspirând adânc pentru a percepe mirosul; (despre animale) a adulmeca. 2. Intranz. A avea (și a răspândi) un miros (2). ◊ Expr. Miroase a... = prevestește, anunță (ceva). 3. Tranz. și intranz. Fig. (Fam.) A presimți, a bănui; a intui. ♦ Tranz. A dibui, a simți prezența cuiva sau a ceva. [Var.: (pop.) amirosí vb. IV] – Din sl. mirosati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirositor
MIROSITÓR, -OÁRE, mirositori, -oare, adj. Care are (și răspândește) un miros (2); odorific. – Mirosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miroznă
MIRÓZNĂ, mirozne, s. f. (Reg.) Miros plăcut, mireasmă. – Contaminare între mireasmă și miros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirt
MIRT, mirți, s. m. Arbust ornamental mediteraneean cu frunze alungite, persistente, cu flori mici, albe și parfumate (Myrtus communis). – Din lat. myrtus, fr. myrte, germ. Myrte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirtacee
MIRTACÉE, mirtacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu tulpina arborescentă, al cărei tip este mirtul; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. myrtacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirtil
Mirtil = Myrtilus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mirui
MIRUÍ^1, miruiesc, vb. IV. Tranz. 1. A unge pe credincioșii creștini cu mir^2 (pe frunte). 2. A consfinți în funcție un domnitor, un cleric etc. prin ungerea cu mir^2. ♦ P. gener. (Fam.) A numi într-o funcție (importantă). 3. Fig. (Fam.) A lovi pe cineva la cap; p. ext. a omorî. [Prez. ind. și: mírui] – Din sl. mirovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mirui
MIRUÍ^2, miruiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A câștiga; a strânge, a agonisi. – Din magh. nyerni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruială
MIRUIÁLĂ, miruieli, s. f. Miruit^1. [Pr.: -ru-ia-] – Mirui^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruire
MIRUÍRE, miruiri, s. f. Acțiunea de a mirui^1 și rezultatul ei. [Pr.: -ru-i-] – V. mirui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruit
MIRUÍT^1 s. n. Faptul de a mirui^1; miruială. – V. mirui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruit
MIRUÍT^2, -Ă, miruiți, -te, adj. Care a fost uns cu mir^2. – V. mirui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruitor
MIRUITÓR, miruitori, s. m. (Rar) Preot care miruiește^1. [Pr.: -ru-i-] – Mirui^1 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruţă
MIRÚȚĂ, miruțe, s. f. Plantă erbacee cu peri aspri și țepoși, cu flori purpurii sau violete (Anchusa officinalis). – Cf. mieriu^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miruță
MIRÚȚĂ, miruțe, s. f. Plantă erbacee cu peri aspri și țepoși, cu flori purpurii sau violete (Anchusa officinalis). – Cf. mieriu^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misadă
MISÁDĂ s. f. v. mesadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misandrie
MISANDRÍE, s. f. (Med.) Aversiune morbidă față de sexul masculin. – Din fr. misandrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misă
MÍSĂ, mise, s. f. Compoziție muzicală polifonică pentru cor și soliști, adesea cu acompaniament instrumental, scrisă pe textul tradițional al liturghiei catolice. – Din lat. missa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miscelaneu
MISCELANÉU, -ÉE, miscelanee, adj. (Livr.) (Despre rubrici în unele periodice sau publicații ori volume) Care are un conținut variat și care aparține, de obicei, mai multor autori. ◊ (Substantivat) Manuscris miscelaneu. – Din lat. miscellanea, fr. miscellanées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miscellanea
MISCELLÁNEA s. n. pl. Culegerea de articole, studii, extrase etc. variate. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miscellanea
MISCELLÁNEA s. n. pl. v. miscelaneu.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mischet
MISCHÉT s. n. Varietate de struguri tămâioși cu sâmburi foarte mici. – Din tc. miske [üzümü].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mischiu
MISCHÍU, -ÍE, mischii, s. n., adj. (Înv. și reg.) 1. S. n. Oțel de calitate superioară. 2. Adj. De culoarea oțelului; cenușiu-vânăt. – Din ngr. dimiski „de Damasc”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miscibil
MISCÍBIL, -Ă, miscibili, -e, adj. (Despre substanțe) Care poate forma (împreună cu altă substanță) un amestec omogen. – Din fr. miscible, lat. miscibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miscibilitate
MISCIBILITÁTE s. f. Proprietate a mai multor substanțe de a putea forma împreună un amestec omogen. – Din fr. miscibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misdiviziune
MISDIVIZIÚNE, misdiviziuni, s. f. (Biol.) Diviziune anormală, transversală, a centromerului. [Pr.: -zi-u-] – Din engl. misdivision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misenus
Misenus, ostaș troian, trîmbițașul lui Hector: După distrugerea Troiei, l-a însoțit pe Aeneas în Italia. De la el își trăgea numele Capul Misenum din Campania, pe ale cărui meleaguri a murit.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

misie
MÍSIE s. f. v. misiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misionar
MISIONÁR, -Ă, misionari, -e, s. m. și f. Persoană (de obicei călugăr sau preot) trimisă să răspândească creștinismul în țări cu altă religie dominantă. [Pr.: -si-o-] – Din it. missionario, fr. missionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misionariat
MISIONARIÁT, misionariate, s. n. Funcția misionarului. [Pr.: -si-o-na-ri-at] – Din fr. missionnariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misionarism
MISIONARÍSM s. n. Activitatea desfășurată de misionari. [Pr.: -si-o-] – Misionar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misir
MISÍR, misiri, s. m. 1. (Pop.) Cal de rasă (din Egipt). 2. Monedă turcească de aur (bătută la Cairo), care a circulat și în Țările Române; misirliu (1). – Din n. pr. Misir, numele (turcesc al) Egiptului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misirliu
MISIRLÍU, misirlii, s. m. 1. Misir (2). 2. Varietate de porumbei de rasă, cu ciocul mic. – Din tc. mısırlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misit
MISÍT, misiți, s. m. 1. Persoană care mijlocește o tranzacție comercială; intermediar, samsar. 2. (Înv.) Emisar, sol. – Din ngr. mesitis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misitie
MISITÍE, misitii, s. f. Ocupația misitului; plată pentru serviciile misitului. – Misit + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misiune
MISIÚNE, misiuni, s. f. 1. Însărcinare, împuternicire dată cuiva, sarcină de a face un anumit lucru. 2. Grup de persoane (oficiale) trimis într-o țară străină cu un anumit scop (de obicei diplomatic); delegație. ◊ Misiune diplomatică = oficiu sau reprezentanță diplomatică cu grad de ambasadă sau de legație, condusă de un ambasador sau de un ministru plenipotențiar. 3. Acțiune de propagare a creștinismului în țări cu altă religie dominantă; (cu sens colectiv) preoți trimiși într-o astfel de acțiune; p. ext. numele centrului religios de misiune (3). 4. Rol, rost, datorie, menire. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv., 1) mísie s. f.] – Din fr. mission, lat. missio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misivă
MISÍVĂ, misive, s. f. (Astăzi glumeț) Scrisoare, bilet. – Din fr. missive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mislete
MISLÉTE s. m. Numele literei m din alfabetul chirilic. – Din sl. myslite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misofobie
MISOFOBÍE, misofobii, s. f. (Med.) Teamă patologică de murdărie sau de contaminare. – Din it. misofobia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misogam
MISOGÁM, -Ă, misogami, -e, s. m. și f. Persoană care se teme de căsătorie. – Din fr. misogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misogamie
MISOGAMÍE s. f. Teamă, aversiune față de căsătorie. – Din germ. Misogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misoghin
MISOGHÍN, -Ă s. m., adj. v. misogin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misogin
MISOGÍN, -Ă, misogini, -e, s. m., adj. 1. (Persoană) care are aversiune sau dispreț față de femei. 2. Adj. Care manifestă aversiune sau dispreț față de femei. [Var.: misoghin, -ă s. m., adj.] – Din fr. misogyne, germ. Misogyn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misoginie
MISOGINÍE s. f. Atitudine de aversiune sau dispreț față de femei; misoginism. – Din fr. misogynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misoginie
MISOGINÍE ≠ misandrie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

misoginism
MISOGINÍSM s. n. Misoginie. – Misogin + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misolog
MISOLÓG, -Ă, misologi, -ge, s. m. și f. (Livr.) Persoană care are aversiune față de rațiune sau raționamente. – Din fr. misologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misologie
MISOLOGÍE s. f. (Livr.) Aversiune față de rațiune. – Din fr. misologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misoneism
MISONEÍSM s. n. (Livr.) Sentiment de neîncredere sau aversiune față de orice noutate, schimbare. [Pr.: -ne-ism] – Din fr. misonéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misopedie
MISOPEDÍE, misopedii, s. f. (Psih.) Repulsie patologică față de copii. – Din fr. misopedie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miss
MISS, miss, s. f. 1. (În țările anglofone) Domnișoară. 2. Titlu acordat de un juriu celei mai frumoase femei care participă la un concurs internațional sau național. [Pr.: mis] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistacocet
MISTACOCÉT, -Ă, mistacoceți, -te, adj., s. m., s. n. 1. Adj., s. m. (Pește) fără dinți. 2. S. n. (La pl.) Specie de cetacee asemănătoare balenei; (și la sg.) animal din această specie. – Din fr. mystacocète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistagog
MISTAGÓG, mistagogi, s. m. (În Antichitatea greacă) Preot care iniția pe cineva în misterele sacre; p. ext. epitet dat unui om înzestrat cu puterea de a pătrunde în adâncul lucrurilor, de a cunoaște aspectele ascunse ale realității. – Din fr. mystagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistagogic
MISTAGÓGIC, -Ă, mistagogici, -ce, adj. De mistagogie; care aparține mistagogilor. – Din fr. mystagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistagogie
MISTAGOGÍE s. f. Inițiere în misterele sacre făcută de mistagogi. – Din fr. mystagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistelă
MISTÉLĂ s. f. Must de struguri la care s-a adăugat alcool (de vin) pentru oprirea fermentației. – Din fr. mistelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mister
MISTÉR^1, mistere, s. n. 1. Ceea ce este (încă) neînțeles sau nedescoperit; taină; secret, enigmă. 2. Dogmă creștină pe care Biserica o consideră inaccesibilă rațiunii omenești. 3. (La pl.) Ritualuri religioase în Grecia și Roma antică la care participau doar cei inițiați. 4. (La pl.) Scrieri dramatice medievale în versuri, inițial cu caracter religios, reprezentate cu prilejul unor sărbători (religioase). [Var.: (înv.) mistériu s. n.] – Din fr. mystère, lat. mysterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mister
MÍSTER^2 s. m. (Mai ales în Anglia) Termen de adresare către un bărbat care nu are titlu nobiliar; domn. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misterios
MISTERIÓS, -OÁSĂ, misterioși, -oase, adj. Care este (încă) necunoscut sau greu de înțeles, tainic; care ascunde un mister^1 (1) sau este înconjurat de mister; enigmatic. [Pr.: -ri-os] – Din fr. mystérieux, it. misterioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misterioso
MISTERIOSO adv. (Muz.; indică modul de executare) Enigmatic; sumbru. [Pr.: -ri-ó-zo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misteriu
MISTÉRIU s. n. v. mister^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistic
MÍSTIC, -Ă, mistici, -ce, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care aparține misticismului, care se referă la misticism; care vădește misticism. 2. S. m. și f. Adept al misticismului. 3. Adj. Irațional sau inexplicabil pe cale rațională; secret, tainic. ◊ Testament mistic = testament secret. – Din fr. mystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistic
MÍSTIC, -Ă, mistici, -ce, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care aparține misticismului, care se referă la misticism; care vădește misticism. 2. S. m. și f. Adept al misticismului. 3. Adj. Irațional sau inexplicabil pe cale rațională; secret, tainic. ◊ Testament mistic = testament secret. 4. S. f. Totalitatea orientărilor și practicilor propagate de misticism sau de o doctrină mistică (1); p. ext. misticism. – Din fr. mystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistică
MÍSTICĂ s. f. 4. Totalitatea orientărilor și practicilor propagate de misticism sau de o doctrină mistică (1); p. ext. misticism. – Din fr. mystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misticism
MISTICÍSM, misticisme, s. n. Totalitatea atitudinilor și învățămintelor care rezultă din afirmația că realitatea autentică este inaccesibilă conștiinței și poate fi pătrunsă doar prin metode intuitiv-extatice; misticitate. ♦ Stare de spirit specifică misticului (2). – Din fr. mysticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

misticitate
MISTICITÁTE s. f. (Rar) Misticism. – Din fr. mysticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistifica
MISTIFICÁ, mistífic, vb. I. Tranz. A induce în eroare; a înșela; p. ext. a denatura, a falsifica adevărul. – Din fr. mystifier, it. mistificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistificabil
MISTIFICÁBIL, -Ă, mistificabili, -e, adj. Care poate fi mistificat, care se poate mistifica. – Mistifica + suf. -bil. Cf. fr. mystifiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistificare
MISTIFICÁRE, mistificări, s. f. Acțiunea de a mistifica și rezultatul ei; înșelare, înșelătorie; p. ext. falsificare a adevărului; mistificație. – V. mistifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistificator
MISTIFICATÓR, -OÁRE, mistificatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care mistifică. – Din fr. mystificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistificaţie
MISTIFICÁȚIE, mistificații, s. f. Mistificare. – Din fr. mystification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistificație
MISTIFICÁȚIE, mistificații, s. f. Mistificare. – Din fr. mystification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistral
MISTRÁL s. n. Vânt puternic, rece și uscat, care suflă iarna în Franța, din valea Ronului spre Marea Mediterană. – Din fr. mistral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistreţ
MISTRÉȚ, -EÁȚĂ, mistreți, -e, adj. I. (În sintagma) Porc mistreț (și substantivat, m.) = animal sălbatic cu corpul masiv, acoperit cu păr aspru, negru-sur, cu greabănul înalt, capul mare, bot alungit, ochii mici și caninii lungi și tăioși; porc sălbatic (Sus scrofa). II. (Pop.) 1. Care rezultă dintr-un amestec de rase; de calități diferite; amestecat, pestriț; p. ext. care e de valoare mijlocie. 2. (Despre vin, fructe etc.) Acrișor; (despre fructe) pădureț, sălbatic. – Lat. mixticius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistreț
MISTRÉȚ, -EÁȚĂ, mistreți, -e, adj. I. (În sintagma) Porc mistreț (și substantivat, m.) = animal sălbatic cu corpul masiv, acoperit cu păr aspru, negru-sur, cu greabănul înalt, capul mare, bot alungit, ochii mici și caninii lungi și tăioși; porc sălbatic (Sus scrofa). II. (Pop.) 1. Care rezultă dintr-un amestec de rase; de calități diferite; amestecat, pestriț; p. ext. care e de valoare mijlocie. 2. (Despre vin, fructe etc.) Acrișor; (despre fructe) pădureț, sălbatic. – Lat. mixticius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistrie
MISTRÍE, mistrii, s. f. Unealtă de zidărie formată dintr-o lamă triunghiulară sau trapezoidală de oțel, o tijă și un mâner, cu care se întinde mortarul pe zid. – Din ngr. mistri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistriire
MISTRIÍRE, mistriiri, s. f. v. MISTRII. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mistriit
MISTRIÍT, -Ă, mistriiți, -te, adj. v. MISTRII. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mistui
MISTUÍ, místui, vb. IV. 1. Tranz. A transforma alimentele introduse în organism în substanțe direct asimilabile de organism; a digera. ◊ Expr. A nu (putea) mistui (pe cineva sau ceva) = a nu putea suporta sau suferi (pe cineva sau ceva), a nu tolera. 2. Tranz. A distruge, a nimici. ♦ Refl. A înceta să mai existe; a dispărea, a pieri. ♦ Tranz. și refl. Spec. A (se) distruge prin ardere, a (se) preface în cenușă; a se topi. ♦ A cheltui (bani, averi), a irosi. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui sufletește, a (se) distruge moral și fizic (treptat). 4. Tranz. și refl. A (se) face nevăzut; a (se) ascunde. [Prez. ind. și: mistuiesc] – Din magh. emészteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistuială
MISTUIÁLĂ, mistuieli, s. f. (Rar) Mistuire. [Pr.: -tu-ia-] – Mistui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistuire
MISTUÍRE, mistuiri, s. f. Acțiunea de a (se) mistui și rezultatul ei; mistuială; digestie. [Pr.: -tu-i-] – V. mistui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mistuitor
MISTUITÓR, -OÁRE, mistuitori, -oare, adj. 1. Care mistuie (2); distrugător, nimicitor. 2. Fig. Care chinuiește (sufletește), care distruge moral și fizic (treptat). [Pr.: -tu-i-] – Mistui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişca
MIȘCÁ, mișc, vb. I. 1. Intranz., refl. și tranz. A ieși sau a face să iasă din starea de repaus, de imobilitate; a(-și) schimba locul, poziția. ◊ Expr. (Intranz.; fam.) A mișca din urechi = a sugera cuiva că îi dai un bacșiș; a da cuiva un bacșiș. ♦ Tranz. și refl. A pune sau a fi în funcțiune, a face să funcționeze sau a funcționa. 2. Refl. și intranz. A porni din loc, a începe să se deplaseze în spațiu, a înainta. ♦ Refl. A frecventa o anumită societate, a veni în contact cu... 3. Refl. și intranz. A ieși din pasivitate; a acționa; a se strădui. ♦ Refl. (Despre grupuri sociale, colectivități) A se împotrivi, a se agita, a se revolta. 4. Intranz. Fig. (Fam.) A dovedi (oarecare) pricepere, a ști să se descurce. ♦ (Despre acțiuni, întreprinderi) A da rezultate satisfăcătoare. 5. Tranz. Fig. A determina pe cineva să acționeze; a îndemna, a însufleți. 6. Tranz. A impresiona, a emoționa; a înduioșa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișca
MIȘCÁ, mișc, vb. I. 1. Intranz., refl. și tranz. A ieși sau a face să iasă din starea de repaus, de imobilitate; a(-și) schimba locul, poziția. ◊ Expr. (Intranz.; fam.) A mișca din urechi = a sugera cuiva că îi dai un bacșiș; a da cuiva un bacșiș. ♦ Tranz. și refl. A pune sau a fi în funcțiune, a face să funcționeze sau a funcționa. 2. Refl. și intranz. A porni din loc, a începe să se deplaseze în spațiu, a înainta. ♦ Refl. A frecventa o anumită societate, a veni în contact cu... 3. Refl. și intranz. A ieși din pasivitate; a acționa; a se strădui. ♦ Refl. (Despre grupuri sociale, colectivități) A se împotrivi, a se agita, a se revolta. 4. Intranz. Fig. (Fam.) A dovedi (oarecare) pricepere, a ști să se descurce. ♦ (Despre acțiuni, întreprinderi) A da rezultate satisfăcătoare. 5. Tranz. Fig. A determina pe cineva să acționeze; a îndemna, a însufleți. 6. Tranz. A impresiona, a emoționa; a înduioșa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişcare
MIȘCÁRE, mișcări, s. f. Acțiunea de a (se) mișca și rezultatul ei. I. 1. Ieșire din starea de imobilitate, de stabilitate, schimbare a locului, a poziției; deplasare a unui obiect sau a unei ființe. ◊ Mișcare seismică = cutremur de pământ. Mișcări tectonice sau mișcările scoarței = deplasări ale scoarței terestre produse de forțele interne sau de gravitație și care duc la schimbări geologice sau geografice. ◊ Expr. Nicio mișcare = liniște! tăcere! A (se) pune în mișcare = a începe sau a face să înceapă să se deplaseze. ♦ Schimbare a poziției corpului, a membrelor etc.; exerciții sau parte a unui exercițiu sportiv executate prin schimbarea poziției corpului, a membrelor etc.; p. ext. gest. ◊ Expr. (Fam.) În doi timpi și trei mișcări = foarte repede. ♦ Fiecare dintre mutările unei piese la o partidă de șah, de table etc. ◊ Expr. (Fam.) A prinde (sau a surprinde) mișcarea = a înțelege repede desfășurarea unei acțiuni sau rostul ei ascuns. ♦ Viteză cu care se execută o bucată muzicală sau o parte a ei; tempo. ♦ (Concr.) Parte dintr-o compoziție muzicală amplă executată într-un anumit tempo. 2. Activitate, acțiune, faptă. ◊ Loc. adv. În mișcare = într-o stare de agitație, de tulburare, de încordare. ◊ Expr. A (se) pune în mișcare = a intra (sau a determina pe cineva să intre) în acțiune; a face să se agite, să acționeze. ♦ (Fam.) Plimbare (pe jos). 3. Deplasare în spațiu, înaintare, circulație; p. ext. animație, agitație, forfotă. ♦ Serviciu care dirijează circulația trenurilor. ♦ (La pl.) Deplasare organizată, strategică, a unei unități militare. 4. Schimbare intervenită în repartizarea personalului sau a bunurilor dintr-o unitate; mutare dintr-un post în altul. 5. Acțiune care antrenează un număr mare de oameni în sprijinul unei idei, al unui scop comun. ♦ Acțiune (organizată) de masă cu caracter revendicativ; agitație, revoltă, revoluție. 6. Fig. Îndemn, impuls, imbold, pornire. ♦ (Rar) Sentiment, emoție. II. Categorie filosofică care desemnează totalitatea transformărilor și proceselor care au loc în Univers; p. gener. schimbare, transformare. – V. mișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișcare
MIȘCÁRE, mișcări, s. f. Acțiunea de a (se) mișca și rezultatul ei. I. 1. Ieșire din starea de imobilitate, de stabilitate, schimbare a locului, a poziției; deplasare a unui obiect sau a unei ființe. ◊ Mișcare seismică = cutremur de pământ. Mișcări tectonice sau mișcările scoarței = deplasări ale scoarței terestre produse de forțele interne sau de gravitație și care duc la schimbări geologice sau geografice. ◊ Expr. Nicio mișcare = liniște! tăcere! A (se) pune în mișcare = a începe sau a face să înceapă să se deplaseze. ♦ Schimbare a poziției corpului, a membrelor etc.; exerciții sau parte a unui exercițiu sportiv executate prin schimbarea poziției corpului, a membrelor etc.; p. ext. gest. ◊ Expr. (Fam.) În doi timpi și trei mișcări = foarte repede. ♦ Fiecare dintre mutările unei piese la o partidă de șah, de table etc. ◊ Expr. (Fam.) A prinde (sau a surprinde) mișcarea = a înțelege repede desfășurarea unei acțiuni sau rostul ei ascuns. ♦ Viteză cu care se execută o bucată muzicală sau o parte a ei; tempo. ♦ (Concr.) Parte dintr-o compoziție muzicală amplă executată într-un anumit tempo. 2. Activitate, acțiune, faptă. ◊ Loc. adv. În mișcare = într-o stare de agitație, de tulburare, de încordare. ◊ Expr. A (se) pune în mișcare = a intra (sau a determina pe cineva să intre) în acțiune; a face să se agite, să acționeze. ♦ (Fam.) Plimbare (pe jos). 3. Deplasare în spațiu, înaintare, circulație; p. ext. animație, agitație, forfotă. ♦ Serviciu care dirijează circulația trenurilor. ♦ (La pl.) Deplasare organizată, strategică, a unei unități militare. 4. Schimbare intervenită în repartizarea personalului sau a bunurilor dintr-o unitate; mutare dintr-un post în altul. 5. Acțiune care antrenează un număr mare de oameni în sprijinul unei idei, al unui scop comun. ♦ Acțiune (organizată) de masă cu caracter revendicativ; agitație, revoltă, revoluție. 6. Fig. Îndemn, impuls, imbold, pornire. ♦ (Rar) Sentiment, emoție. II. Categorie filosofică care desemnează totalitatea transformărilor și proceselor care au loc în Univers; p. gener. schimbare, transformare. – V. mișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişcat
MIȘCÁT, -Ă, mișcați, -te, adj. (Despre oameni) Care este impresionat, emoționat, tulburat; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează emoție, tulburare. – V. mișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișcat
MIȘCÁT, -Ă, mișcați, -te, adj. (Despre oameni) Care este impresionat, emoționat, tulburat; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează emoție, tulburare. – V. mișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişcător
MIȘCĂTÓR, -OÁRE, mișcători, -oare, adj. 1. Care se mișcă, se deplasează, înaintează; mobil. 2. Fig. Care impresionează, emoționează, tulbură. – Mișca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișcător
MIȘCĂTÓR, -OÁRE, mișcători, -oare, adj. 1. Care se mișcă, se deplasează, înaintează; mobil. 2. Fig. Care impresionează, emoționează, tulbură. – Mișca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişel
MIȘÉL, -EÁ, mișei, -ele, adj., s. m. și f. 1. (Om) de nimic, ticălos, nemernic; (om) laș, fricos. 2. (Înv.) (Om) de condiție modestă, de rând. 3. (Înv. și reg.) (Om) sărac, nevoiaș; (om) vrednic de plâns. 4. (Înv. și reg.) (Om) slab, bolnav, infirm; p. ext. (om) lipsit de energie. – Lat. misellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișel
MIȘÉL, -EÁ, mișei, -ele, adj., s. m. și f. 1. (Om) de nimic, ticălos, nemernic; (om) laș, fricos. 2. (Înv.) (Om) de condiție modestă, de rând. 3. (Înv. și reg.) (Om) sărac, nevoiaș; (om) vrednic de plâns. 4. (Înv. și reg.) (Om) slab, bolnav, infirm; p. ext. (om) lipsit de energie. – Lat. misellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişelesc
MIȘELÉSC, -EÁSCĂ, mișelești, adj. De mișel (1); ticălos, netrebnic, nemernic. – Mișel + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișelesc
MIȘELÉSC, -EÁSCĂ, mișelești, adj. De mișel (1); ticălos, netrebnic, nemernic. – Mișel + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişeleşte
MIȘELÉȘTE adv. Ca un mișel (1), nedemn; în chip mârșav; ca un laș, ca un fricos. – Mișel + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișelește
MIȘELÉȘTE adv. Ca un mișel (1), nedemn; în chip mârșav; ca un laș, ca un fricos. – Mișel + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişelie
MIȘELÍE, mișelii, s. f. 1. Caracter specific omului mișel (1); faptă, purtare, atitudine de om mișel (1); ticăloșie, mârșăvie, infamie. 2. (Înv.) Sărăcie, mizerie. – Mișel + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișelie
MIȘELÍE, mișelii, s. f. 1. Caracter specific omului mișel (1); faptă, purtare, atitudine de om mișel (1); ticăloșie, mârșăvie, infamie. 2. (Înv.) Sărăcie, mizerie. – Mișel + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişelnic
MIȘÉLNIC, -Ă, mișelnici, -ce, adj. (Rar) 1. De mișel (1); lamentabil; umilitor, degradant. 2. Care dovedește slăbiciune, lașitate; josnic; mârșav, mișelesc. – Mișel + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișelnic
MIȘÉLNIC, -Ă, mișelnici, -ce, adj. (Rar) 1. De mișel (1); lamentabil; umilitor, degradant. 2. Care dovedește slăbiciune, lașitate; josnic; mârșav, mișelesc. – Mișel + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişină
MÍȘINĂ, (1, 2, 3) mișini, (4) mișine, s. f. 1. (Reg.) Grămadă de cereale, de alimente etc. adunate ca provizie; strânsură; mulțime de bunuri, bogăție, avere. 2. (Reg.) Gaură în pământ sau mușuroi în care își depozitează unele animale hrana pentru iarnă; p. ext. vizuină, cuib; totalitatea animalelor dintr-o vizuină. 3. (Reg.) Mulțime, adunătură (de ființe). 4. Mică scobitură pe suprafața dinților (molari ai) calului și ai altor erbivore, care dispare în timp prin tocire și în funcție de care se poate stabili vârsta animalului. [Pl. și: mișini. – Var.: míșună s. f.] – Cf. rus. mîșina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișină
MÍȘINĂ, (1, 2, 3) mișini, (4) mișine, s. f. 1. (Reg.) Grămadă de cereale, de alimente etc. adunate ca provizie; strânsură; mulțime de bunuri, bogăție, avere. 2. (Reg.) Gaură în pământ sau mușuroi în care își depozitează unele animale hrana pentru iarnă; p. ext. vizuină, cuib; totalitatea animalelor dintr-o vizuină. 3. (Reg.) Mulțime, adunătură (de ființe). 4. Mică scobitură pe suprafața dinților (molari ai) calului și ai altor erbivore, care dispare în timp prin tocire și în funcție de care se poate stabili vârsta animalului. [Pl. și: mișini. – Var.: míșună s. f.] – Cf. rus. mîșina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişmaş
MIȘMÁȘ, mișmașuri, s. n. (Fam.) 1. Amestec de elemente eterogene; spec. amestec de băuturi. 2. Afacere necinstită, bazată pe înșelătorie; învârteală. – Din germ. Mischmasch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișmaș
MIȘMÁȘ, mișmașuri, s. n. (Fam.) 1. Amestec de elemente eterogene; spec. amestec de băuturi. 2. Afacere necinstită, bazată pe înșelătorie; învârteală. – Din germ. Mischmasch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişto
MIȘTÓ adj. invar. (Arg.) (Foarte) bun, (foarte) frumos. ♦ (Substantivat, n., în expr.) A lua (pe cineva) la mișto = a-și bate joc (de cineva), a ironiza. – Din țig. mišto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișto
MIȘTÓ adj. invar. (Arg.) (Foarte) bun, (foarte) frumos. ♦ (Substantivat, n., în expr.) A lua (pe cineva) la mișto = a-și bate joc (de cineva), a ironiza. – Din țig. mišto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miştocar
MIȘTOCÁR, -Ă, miștocari, -e, adj., s. m. și f. (Arg.) (Om) care ironizează ceva sau pe cineva. – Din mișto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miștocar
MIȘTOCÁR, -Ă, miștocari, -e, adj., s. m. și f. (Arg.) (Om) care ironizează ceva sau pe cineva. – Din mișto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miştocăresc
MIȘTOCĂRÉSC, -EÁSCĂ, miștocărești, adj. (Arg.) De miștocar. – Miștocar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miștocăresc
MIȘTOCĂRÉSC, -EÁSCĂ, miștocărești, adj. (Arg.) De miștocar. – Miștocar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişui
MIȘUÍ, pers. 3 míșuie, vb. IV. Intranz. (Rar) A mișuna. – Cf. mișuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișui
MIȘUÍ, pers. 3 míșuie, vb. IV. Intranz. (Rar) A mișuna. – Cf. mișuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişuială
MIȘUIÁLĂ, mișuieli, s. f. (Rar) Mișunare. [Pr.: -șu-ia-] – Mișui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișuială
MIȘUIÁLĂ, mișuieli, s. f. (Rar) Mișunare. [Pr.: -șu-ia-] – Mișui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişun
MÍȘUN, mișuni, s. m. (Zool.; reg.) Hârciog. – Cf. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișun
MÍȘUN, mișuni, s. m. (Zool.; reg.) Hârciog. – Cf. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişuna
MIȘUNÁ, pers. 3 míșună, vb. I. Intranz. (Despre ființe) A umbla de colo până colo; a forfoti, a viermui, a se foi^2, a colcăi, a mișui. – Cf. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișuna
MIȘUNÁ, pers. 3 míșună, vb. I. Intranz. (Despre ființe) A umbla de colo până colo; a forfoti, a viermui, a se foi^2, a colcăi, a mișui. – Cf. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişunare
MIȘUNÁRE, mișunări, s. f. (Rar) Faptul de a mișuna; aglomerație, mișcare, forfoteală, mișuială, mișuneală. – V. mișuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișunare
MIȘUNÁRE, mișunări, s. f. (Rar) Faptul de a mișuna; aglomerație, mișcare, forfoteală, mișuială, mișuneală. – V. mișuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişună
MÍȘUNĂ^1 s. f. (Rar) Forfotă, aglomerație; rumoare. – Din mișuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișună
MÍȘUNĂ^1 s. f. (Rar) Forfotă, aglomerație; rumoare. – Din mișuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişună
MÍȘUNĂ^2 s. f. v. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișună
MÍȘUNĂ^2 s. f. v. mișină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mişuneală
MIȘUNEÁLĂ, mișuneli, s. f. (Rar) Mișunare. – Mișuna + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mișuneală
MIȘUNEÁLĂ, mișuneli, s. f. (Rar) Mișunare. – Mișuna + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mit
MIT, mituri, s. n. (Adesea fig.) Povestire fabuloasă cu caracter sacru care cuprinde credințele unui popor despre originea Universului și a fenomenelor naturii, despre zei și eroi legendari etc.; p. gener. poveste, legendă, basm. ◊ Loc. adj. De mit = fantastic, fabulos, mitic. – Din ngr. mithos, fr. mythe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mită
MÍTĂ, mite, s. f. Sumă de bani sau obiecte primite, date ori promise unei persoane, cu scopul de a o determina să-și încalce obligațiile de serviciu sau să le îndeplinească mai conștiincios; șperț, șpagă^1. – Din sl. mito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitenă
MITÉNĂ, mitene, s. f. Mănușă care acoperă numai o parte a mâinii, lăsând descoperite ultimele două falange ale degetelor. – Din fr. mitaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mithraism
MITHRAÍSM s. n. Religie antică bazată pe cultul lui Mithra, zeul persan al luminii și adevărului. – Din engl. Mithraism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitic
MÍTIC, -Ă, mitici, -ce, adj. Care aparține unui mit, referitor la mit; legendar, fabulos. – Din fr. mythique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitică
MITÍCĂ, mitici, s. m. Persoană superficială și neserioasă. – Din n. pr. Mitică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miticesc
MITICÉSC, -EÁSCĂ, miticești, adj. (Rar; despre comportările, faptele, vorbele etc. oamenilor) Care este caracteristic miticismului; superficial, neserios. – Mitică (n. pr.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miticism
MITICÍSM, miticisme, s. n. (Fam.) Atitudine, comportare, faptă, vorbă etc. proprie persoanelor care se comportă ca tipul Mitică din opera lui I. L. Caragiale. – Mitică (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitifica
MITIFICÁ, mitífic, vb. I. Tranz. (Rar) A mitiza. – Din fr. mythifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitificare
MITIFICÁRE, mitificări, s. f. (Rar) Acțiunea de a mitifica; mitizare, mitologizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitificat
MITIFICÁT, -Ă, mitificați, -te, adj. (Rar) Mitizat, mitologizat. – V. mitifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miting
MÍTING, mitinguri, s. n. Întrunire publică pentru dezbaterea unui subiect politic sau social. ♦ Demonstrație sportivă. – Din engl., fr. meeting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitingist
MITINGÍST, -Ă, mitingiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Persoană care participă des la mitinguri. – Miting + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mititel
MITITÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mititei, -ele, adj., s. m. 1. Adj. Diminutiv al lui mic; micuț. ◊ Expr. De mititel = de mic copil; de tânăr. A se face mititel = a se strânge (pentru a nu fi văzut); p. ext. a lua o atitudine modestă, umilă (în fața cuiva). ♦ (Substantivat) Apelativ afectuos pentru a vorbi cu sau despre un copil ori (ir.) cu sau despre o ființă tânără, naivă. 2. S. m. Cârnăcior făcut din carne tocată, amestecată cu diverse condimente, care se mănâncă fript la grătar; mic. 3. S. m. (Pop.; art.) Unul dintre numele dracului. – Din mic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mititeluţ
MITITELÚȚ, -Ă, mititeluți, -e, adj. Diminutiv al lui mititel. – Mititel + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mititeluț
MITITELÚȚ, -Ă, mititeluți, -e, adj. Diminutiv al lui mititel. – Mititel + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitiza
MITIZÁ, mitizez, vb. I. Tranz. A transforma în mit persoane, obiecte etc.; (rar) a mitifica, a mitologiza. – Din it. mitizzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitizare
MITIZÁRE, mitizări, s. f. Acțiunea de a mitiza; mitificare, mitologizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitizat
MITIZÁT, -Ă, mitizați, -te, adj. Care a devenit un mit; mitificat, mitologizat. – V. mitiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitoc
MITÓC s. n. v. metoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocan
MITOCÁN, mitocani, s. m. Om cu comportări grosolane, vulgare; bădăran, mojic. ♦ (Înv.) Locuitor de la periferia unui oraș. – Mitoc + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocancă
MITOCÁNCĂ, mitocance, s. f. Femeie mojică, vulgară; bădărancă. – Mitocan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocănesc
MITOCĂNÉSC, -EÁSCĂ, mitocănești, adj. De mitocan; mojicesc, grosolan, vulgar. – Mitocan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocăneşte
MITOCĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca mitocanii, în felul mitocanilor. – Mitocan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocănește
MITOCĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca mitocanii, în felul mitocanilor. – Mitocan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocănie
MITOCĂNÍE, (2) mitocănii, s. f. 1. Atitudine, comportare, afirmație etc. de mitocan. 2. Mojicie, grosolănie, bădărănie, vulgaritate. – Mitocan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocănime
MITOCĂNÍME s. f. Mulțime de mitocani; totalitatea mitocanilor. – Mitocan + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocănos
MITOCĂNÓS, -OÁSĂ, mitocănoși, -oase, adj. De mitocan, specific mitocanului; grosolan, vulgar. – Mitocan + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocondrial
MITOCONDRIÁL, -Ă, mitocondriali, -e, adj. (Biol.) Referitor la mitocondrie, de mitocondrie. [Pr.: -dri-al] – Din fr. mitochondrial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitocondrie
MITOCÓNDRIE s. f. (Biol.) Organit citoplasmatic la plante și animale alcătuit din proteine, lipide și enzime care asigură celulei energia necesară. – Din fr. mitochondrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitograf
MITOGRÁF, -Ă, mitografi, -e, s. m. și f. Specialist în mitografie. – Din fr. mythographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitografic
MITOGRÁFIC, -Ă, mitografici, -ce, adj. Referitor la mitografie, de mitografie. – Din fr. mythographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitografie
MITOGRAFÍE s. f. Disciplină științifică care cercetează și compară structurile și sensurile miturilor. – Din fr. mythographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitolog
MITOLÓG, mitologi, s. m. Persoană care se ocupă cu studiul mitologiei. – Din fr. mythologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologic
MITOLÓGIC, -Ă, mitologici, -ce, adj. Care aparține mitologiei, care se referă la mitologie. ♦ Care se inspiră din mitologie. – Din fr. mythologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologie
MITOLOGÍE, mitologii, s. f. Totalitatea miturilor create de un popor sau de un grup de popoare înrudite. ♦ Disciplină care studiază geneza și evoluția miturilor, semnificația și simbolurile vehiculate de ele. – Din fr. mythologie, lat. mythologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologism
MITOLOGÍSM s. n. (Rar) Explicare (sistematică) a miturilor. ♦ Pasiune pentru mitologie, cultul mitologiei. – Din fr. mythologisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologiza
MITOLOGIZÁ, mitologizez, vb. I. Tranz. (Rar) A mitiza. – Cf. germ. mithologisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologizant
MITOLOGIZÁNT, -Ă, mitologizanți, -te, adj. Care mitologizează. – De la mitologiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologizare
MITOLOGIZÁRE, mitologizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a mitologiza. – V. mitologiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitologizat
MITOLOGIZÁT, -Ă, mitologizați, -te, adj. (Rar) Mitizat, mitificat. – V. mitologiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitoman
MITOMÁN, -Ă, mitomani, -e, s. m. și f. Persoană care suferă de mitomanie. – Din fr. mythomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitomanie
MITOMANÍE s. f. Boală mintală caracterizată prin nevoia patologică a unor persoane de a altera adevărul, de a fabula, de a inventa povești care le avantajează; p. gener. mania de a minți. – Din fr. mythomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitotic
MITÓTIC, -Ă, mitotici, -ce, adj. (Biol.) De mitoză. – Din fr. mitotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitoză
MITÓZĂ, mitoze, s. f. Diviziune celulară caracterizată prin apariția cromozomilor. – Din fr. mitose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitral
MITRÁL, -Ă, mitrali, -e, adj. Care se referă la valvula orificiului auriculo-ventricular stâng al inimii, care aparține acestei valvule, care afectează această valvulă. Insuficiență mitrală. Stenoză mitrală. – Din fr. mitral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitralia
MITRALIÁ, mitraliez, vb. I. Tranz. A supune un obiectiv tirului de mitralieră. ♦ Intranz. (Rar) A trage cu mitraliera. [Pr.: -li-a] – Din fr. mitrailler, it. mitragliare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitralie
MITRÁLIE, mitralii, s. f. 1. Proiectil de artilerie cu pereții subțiri, plin cu gloanțe care explodează la foarte scurt timp după ieșirea din țeavă. 2. Fiecare dintre bucățile mici de fier cu care se umpleau în trecut ghiulelele. – Din fr. mitraille, it. mitraglia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitralieră
MITRALIÉRĂ, mitraliere, s. f. Armă automată de calibru mic, ușor transportabilă, care execută foc continuu sau în rafale. [Pr.: -li-e-] – Din it. mitragliera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitraliere
MITRALIÉRE, mitralieri, s. f. Acțiunea de a mitralia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. mitralia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitralior
MITRALIÓR, mitraliori, s. m. Soldat specializat în folosirea mitralierei. [Pr.: -li-or] – Din fr. mitrailleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitră
MÍTRĂ^1, mitre, s. f. 1. Acoperământ al capului de formă sferică sau conică, uneori bogat ornamentat, purtat mai ales de arhierei în timpul slujbei religioase. ♦ Coroană purtată de regi, de împărați etc. 2. Acoperământ al capului de formă specială la vechile popoare orientale. – Din sl. mitra, ngr. mitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitră
MÍTRĂ^2, mitre, s. f. (Pop.) Uter. – Din ngr. mitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitrică
MÍTRICĂ s. f. v. metrică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitridatism
MITRIDATÍSM s. n. (Med.) Imunitate la otrăvuri obținută prin deprinderea organismului cu doze progresive de otravă. – Din fr. mithridatisme, engl. mithridatism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitridatiza
MITRIDATIZÁ, mitridatizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) obișnui să consume anumite otrăvuri, obținând imunitate față de ele. – Din fr. mithridatiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitridatizare
MITRIDATIZÁRE, mitridatizări, s. f. Imunitate față de o anumită otravă, datorită ingerării ei în cantități progresive. – V. mitridatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitrofor
MITROFÓR, mitrofori, adj. (Rar) Care are dreptul să poarte mitră^1 (1). – Din ngr. mitrofóros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitropolie
MITROPOLÍE, mitropolii, s. f. 1. Instituție administrativă a Bisericii ortodoxe, superioară episcopiei și inferioară patriarhiei, corespunzătoare unei provincii sau unei țări, care are în frunte un mitropolit. 2. Biserica și clădirile anexe care constituie sediul unei mitropolii (1). 3. Funcție de mitropolit. – Din sl. mitropolija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitropolit
MITROPOLÍT, mitropoliți, s. m. Rang în ierarhia Bisericii ortodoxe, inferior patriarhului și superior episcopului; persoană care deține acest rang. – Din sl. mitropolitŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitropolitan
MITROPOLITÁN, -Ă, mitropolitani, -e, adj. Care aparține mitropoliei sau mitropolitului, privitor la mitropolie sau la mitropolit. – Mitropolit + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mitui
MITUÍ, mituiesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva mită. – Mită + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mituială
MITUIÁLĂ, mituieli, s. f. Mituire; (concr.) mită. [Pr.: -tu-ia-] – Mitui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mituire
MITUÍRE, mituiri, s. f. Acțiunea de a mitui și rezultatul ei; mituială. [Pr.: -tu-i-] – V. mitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mituitor
MITUITÓR, -OÁRE, mituitori, -oare, s. m. și f. Persoană care mituiește. [Pr.: -tu-i-] – Mitui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţă
MÍȚĂ, mițe, s. f. (Mai ales la pl.) Fire din blana unor animale, care au crescut mai lungi, formând un cârlionț; smoc de păr sau de lână. ♦ Lână tunsă pentru prima oară de pe miei; lână (de calitate inferioară) tunsă de pe capul, coada și picioarele oilor. – Lat. *agnicius, -a „de miel”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miță
MÍȚĂ, mițe, s. f. (Mai ales la pl.) Fire din blana unor animale, care au crescut mai lungi, formând un cârlionț; smoc de păr sau de lână. ♦ Lână tunsă pentru prima oară de pe miei; lână (de calitate inferioară) tunsă de pe capul, coada și picioarele oilor. – Lat. *agnicius, -a „de miel”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţire
MIȚÍRE, mițiri, s. f. v. MIȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mițire
MIȚÍRE, mițiri, s. f. v. MIȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

miţit
MIȚÍT, -Ă, mițiți, -te, adj. v. MIȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mițit
MIȚÍT, -Ă, mițiți, -te, adj. v. MIȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

miţos
MIȚÓS, -OÁSĂ, mițoși, -oase, adj. (Despre blană, lână sau obiecte de blană, de lână) Cu fire lungi, crețe și bogate; flocos; (despre animale) care are blana, lâna cu fire lungi și dese. – Miță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mițos
MIȚÓS, -OÁSĂ, mițoși, -oase, adj. (Despre blană, lână sau obiecte de blană, de lână) Cu fire lungi, crețe și bogate; flocos; (despre animale) care are blana, lâna cu fire lungi și dese. – Miță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţui
MIȚUÍ, mițuiesc, vb. IV. (Pop.) Tranz. A tunde un miel, o oaie etc. de mițe. [Prez. ind. și: míțui] – Miță + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mițui
MIȚUÍ, mițuiesc, vb. IV. (Pop.) Tranz. A tunde un miel, o oaie etc. de mițe. [Prez. ind. și: míțui] – Miță + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţuială
MIȚUIÁLĂ, mițuieli, s. f. (Pop.) Mițuire. [Pr.: -țu-ia-] – Mițui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mițuială
MIȚUIÁLĂ, mițuieli, s. f. (Pop.) Mițuire. [Pr.: -țu-ia-] – Mițui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţuire
MIȚUÍRE, mițuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a mițui și rezultatul ei; mițuială, mițuit. [Pr.: -țu-i-] – V. mițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mițuire
MIȚUÍRE, mițuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a mițui și rezultatul ei; mițuială, mițuit. [Pr.: -țu-i-] – V. mițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miţuit
MIȚUÍT s. n. (Pop.) Mițuire. [Pr.: -țu-it] – V. mițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mițuit
MIȚUÍT s. n. (Pop.) Mițuire. [Pr.: -țu-it] – V. mițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miu
MIU, miu, s. m. Numele literei m din alfabetul grecesc. – Din fr. mu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miuţă
MIÚȚĂ s. f. (Sport) 1. Mijloc de realizare a pregătirii fotbalistice (în fotbalul de performanță), constând din întrecerea a două echipe, formate din 5-7 jucători, pe un spațiu redus (de obicei de-a latul terenului) și cu porți de dimensiuni foarte mici (1 m. x 0,5 m.). 2. Întrecere amicală, cu scop distractiv, între două echipe create ad-hoc, desfășurată după regulile fotbalului. [Sil. mi-ú-] [def. (1) Encicl. Ed. Fiz. și a Sport. din Rom. – 2002]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

miuță
MIÚȚĂ s. f. (Sport) 1. Mijloc de realizare a pregătirii fotbalistice (în fotbalul de performanță), constând din întrecerea a două echipe, formate din 5-7 jucători, pe un spațiu redus (de obicei de-a latul terenului) și cu porți de dimensiuni foarte mici (1 m. x 0,5 m.). 2. Întrecere amicală, cu scop distractiv, între două echipe create ad-hoc, desfășurată după regulile fotbalului. [Sil. mi-ú-] [def. (1) Encicl. Ed. Fiz. și a Sport. din Rom. – 2002]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mixa
MIXÁ, mixez, vb. I. Tranz. 1. A realiza mixajul unui film. 2. (Rar) A amesteca (1). – Din mixaj (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixaj
MIXÁJ, mixaje, s. n. Suprapunere pe aceeași pistă sonoră a tuturor elementelor auditive ale unui film (dialoguri, muzică, zgomote). – Din fr. mixage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixare
MIXÁRE, mixări, s. f. Acțiunea de a mixa și rezultatul ei. – V. mixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixedem
MIXEDÉM mixedeme, s. n. Boală endocrină datorată unei grave insuficiențe tiroidiene, care duce la scăderea funcțiilor organismului. – Din fr. myxoedème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixer
MÍXER, mixere, s. n. 1. Amestecător hidraulic folosit la prepararea laptelui de ciment pentru cimentarea sondelor. 2. Aparat electric care servește la amestecarea, baterea etc. alimentelor. – Din fr., engl. mixer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixomicetă
MIXOMICÉTĂ, moxomicete, s. f. (La pl.) Încrengătură de plante inferioare, constituind mase gelatinoase informe, care se hrănesc cu substanțe organice vegetale în descompunere; (și la sg.) plantă din această încrengătură. – Din fr. myxomycètes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixotrof
MIXOTRÓF, -Ă, mixotrofi, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care se hrănește cu substanțe organice preparate sau luate din mediul înconjurător. – Din fr. myxotrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixoviroză
MIXOVIRÓZĂ, mixoviroze, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile provocate de mixoviruși cum ar fi rujeola, oreionul, gripa și alte boli virale respiratorii. – Din fr. myxovirose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixovirus
MIXOVÍRUS, mixovirusuri, s. n. (Med.) Grup de virusuri din care fac parte virusurile gripale, al oreionului etc. [Pl. și: (m.) mixovíruși] – Din fr. myxovirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixt
MIXT, -Ă, micști, mixte, adj., s. f. pl. 1. Adj. Alcătuit din elemente deosebite (ca natură, origine, funcție etc.). ◊ Școală mixtă = școală în care învață elevi de ambele sexe. Cor mixt = cor compus din voci bărbătești și voci femeiești. Tren mixt = tren compus din vagoane de călători și vagoane de marfă. Număr mixt = număr compus din numere întregi și din fracții ordinare. 2. S. f. pl. Produse miniere naturale constituite din mai multe minerale concrescute, care trebuie sfărâmate în vederea separării substanțelor utile. – Din fr. mixte, lat. mixtus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixta
MIXTÁ, mixtez, vb. I. Tranz. A alcătui o școală sau o clasă cu elevi de ambele sexe. – Din mixt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixtiune
MIXTIÚNE, mixtiuni, s. f. (Farm.) Amestec de droguri într-un lichid pentru a prepara un medicament. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. mixtion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixtumcompositum
MIXTUM COMPOSITUM loc. s. n. (Livr.) Amestec artificial și nereușit. [Pr.: micstum compózitum] – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mixtură
MIXTÚRĂ, mixturi, s. f. 1. (Livr., depr.) Amestec de elemente eterogene; amestecătură. 2. Substanță, material, amestec etc. preparate prin amestecarea mai multor substanțe, materiale etc., de obicei lichide sau granulare. 3. (Muz.) Sunet deosebit obținut la orgă prin producerea simultană a unor timbre diferite. – Din fr. mixture, lat. mixtura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miza
MIZÁ, mizez, vb. I. Tranz. 1. A depune ca miză; a juca pe...; a ponta. 2. Fig. A conta pe..., a se bizui pe... – Din fr. miser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizanscenă
MIZANSCÉNĂ, mizanscene, s. f. (Rar) Realizarea scenică a unui spectacol prin care se stabilește locul, decorul, mișcarea, jocul actorilor; punere în scenă. – Din fr. mis en scène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizantrop
MIZANTRÓP, -Ă, mizantropi, -e, s. m. și f. Persoană stăpânită de mizantropie; p. ext. persoană nesociabilă, neprietenoasă, ursuză. – Din fr. misanthrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizantropic
MIZANTRÓPIC, -Ă, mizantropici, -ce, adj. Care se referă la mizantrop sau la mizantropie; care denotă mizantropie, provocat de mizantropie. – Din fr. misanthropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizantropie
MIZANTROPÍE s. f. Lipsă de încredere, dispreț, ură față de oameni; tendință de a evita societatea, de a se izola de oameni. – Din ngr. misanthropia, fr. misanthropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizare
MIZÁRE, mizări, s. f. Acțiunea de a miza și rezultatul ei; miză. – V. miza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

miză
MÍZĂ, mize, s. f. Sumă de bani pe care o depune fiecare dintre participanții la unele jocuri de noroc și care intră în posesia câștigătorului. ♦ Fig. Ceea ce constituie obiectul unei dispute. – Din fr. mise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizelic
MIZELÍC s. n. v. mizilic. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mizer
MIZÉR, -Ă, mizeri, -e, adj., s. m. și f. (Livr.) 1. Adj., s. m. și f. (Om) care se află într-o situație (materială) foarte proastă; (om) sărman, nenorocit. 2. Adj. (Despre starea, mediul în care se află ființele, obiectele etc.) Care denotă o situație foarte proastă; p. ext. sărăcăcios. [Acc. și: mízer] – Din lat. miser, -a, it. misero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizerabil
MIZERÁBIL, -Ă, mizerabili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) ticălos, nemernic, infam. 2. Adj. Lipsit de (orice) valoare, de însemnătate; de calitate foarte proastă. 3. Adj. Care se află într-o stare foarte proastă, vrednică de plâns; nenorocit, jalnic. ♦ Care denotă o situație foarte proastă; cu aspect urât, sărăcăcios. – Din fr. misérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizericordie
MIZERICÓRDIE s. f. (Livr.) Milă, îndurare, milostivire. – Din lat. misericordia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizericordios
MIZERICORDIÓS, -OÁSĂ, mizericordioși, -oase, adj. (Livr.) Îndurător, milostiv; generos. [Pr.: -di-os] – Din fr. miséricordieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizerie
MIZÉRIE, mizerii, s. f. 1. Stare de extremă sărăcie, situație jalnică. ◊ Loc. adj. De mizerie = sărăcăcios; sărac; cu care nu se poate trăi. ♦ Aspect exterior care denotă o mare sărăcie, murdărie ori dezordine. 2. Ceea ce provoacă neplăceri, greutăți, suferință, griji, necazuri. – Din lat. miseria, fr. misère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mizilic
MIZILÍC, mizilicuri, s. n. (Fam.) Gustare, aperitiv. ♦ Mâncare frugală. ♦ Fig. Fleac, bagatelă. [Var.: mezelíc s. n.] – Din tc. mezelik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlacă
MLÁCĂ, mlăci, s. f. (Reg.) Mlaștină, smârc. – Din bg., sb. mlaka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mladă
MLÁDĂ, mlăzi, s. f. 1. Mlădiță (1). 2. (Colectiv) Vegetație arborescentă; lăstăriș; desiș; pădure tânără și deasă. – Din sl. mladŭ, bg. mlada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlajă
MLÁJĂ, mlăji, s. f. 1. Arbust cu ramurile flexibile, cenușii sau verzi, cu frunzele lanceolate, puțin ondulate și acoperite cu peri mătăsoși, care crește mai ales pe malurile și pe prundișurile râurilor (Salix viminalis). ♦ Răchită. 2. Ramură tânără de mlajă (1) sau, p. gener., de salcie, de tei etc., tăiată din plantă și întrebuințată la împletitul coșurilor, la legatul viței-de-vie etc. – Refăcut din mladă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlaştină
MLÁȘTINĂ, mlaștini, s. f. Depresiune naturală de teren fără scurgere, în care se adună și stagnează apa provenită din precipitații, din inundații sau din pânza freatică; mlacă. – Din sl. *mlaština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlaștină
MLÁȘTINĂ, mlaștini, s. f. Depresiune naturală de teren fără scurgere, în care se adună și stagnează apa provenită din precipitații, din inundații sau din pânza freatică; mlacă. – Din sl. *mlaština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădia
MLĂDIÁ, mlădiez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) înclina, a (se) îndoi (ușor); a (se) legăna (ușor) într-o parte și în alta. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) modula. Mlădiez vocea. 3. Refl. Fig. A se adapta unei situații, a deveni conciliant, maleabil; a se supune. [Pr.: -di-a. – Prez. ind. și: mlắdii] – Din mlădiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiat
MLĂDIÁT, -Ă, mlădiați, -te, adj. (Rar) Mlădios (1). [Pr.: -di-at] – V. mlădia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiere
MLĂDIÉRE, mlădieri, s. f. Acțiunea de a (se) mlădia și rezultatul ei; mișcare mlădioasă. ♦ Însușirea de a fi mlădios, flexibil, elastic. [Pr.: -di-e-] – V. mlădia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiire
MLĂDIÍRE, mlădiiri, s. f. v. MLĂDII. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mlădiit
MLĂDIÍT, -Ă, mlădiiți, -te, adj. v. MLĂDII. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mlădior
MLĂDIÓR, -OÁRĂ, mlădiori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui mlădiu. [Pr.: -di-or] – Mlădiu + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădios
MLĂDIÓS, -OÁSĂ, mlădioși, -oase, adj. 1. Care se îndoaie cu ușurință (fără să se frângă); flexibil, elastic; mlădiat. 2. (Despre ființe, despre corpul lor sau despre părți ale corpului lor) Suplu, zvelt, elastic; cu mișcări grațioase; mlădiu. 3. Fig. (Despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care cedează, care se adaptează ușor; maleabil, conciliant. 4. Fig. (Despre sunete, voce etc.) Cu inflexiuni plăcute; melodios, armonios. [Pr.: -di-os] – Mlădia + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiţă
MLĂDÍȚĂ, mlădițe, s. f. 1. Ramură tânără, subțire și flexibilă a unei plante lemnoase; mladă (1), lăstar, vlăstar. 2. Fig. Descendent, urmaș, odraslă. – Din bg. mladica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiță
MLĂDÍȚĂ, mlădițe, s. f. 1. Ramură tânără, subțire și flexibilă a unei plante lemnoase; mladă (1), lăstar, vlăstar. 2. Fig. Descendent, urmaș, odraslă. – Din bg. mladica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlădiu
MLĂDÍU, -ÍE, mlădii, adj. (Rar) Mlădios (2). – Mladă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăştiniş
MLĂȘTINÍȘ, mlăștinișuri, s. n. (Rar) Teren mlăștinos. – Mlaștină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăștiniș
MLĂȘTINÍȘ, mlăștinișuri, s. n. (Rar) Teren mlăștinos. – Mlaștină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăştiniţă
MLĂȘTINÍȚĂ, mlăștinițe, s. f. Nume dat mai multor plante erbacee, cu frunze lanceolate, cu flori verzi, albe, roz și roșii (Epipactis). – Mlaștină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăștiniță
MLĂȘTINÍȚĂ, mlăștinițe, s. f. Nume dat mai multor plante erbacee, cu frunze lanceolate, cu flori verzi, albe, roz și roșii (Epipactis). – Mlaștină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăştinos
MLĂȘTINÓS, -OÁSĂ, mlăștinoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Cu mlaștini; noroios, mocirlos. – Mlaștină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlăștinos
MLĂȘTINÓS, -OÁSĂ, mlăștinoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Cu mlaștini; noroios, mocirlos. – Mlaștină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mlecin
MLÉCIN s. m. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu tulpina păroasă și cu flori albastre (Mulgedium alpinum). – Cf. sl. mlĕačĭnŭ „cu lapte”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mnemosina
Mnemosina = Mnemosyne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mnemosyne
Mnemosyne, una dintre titanide, fiica lui Uranus și a lui Gaea. Din unirea ei cu Zeus s-au născut cele două muze. Mnemosyne personifica Memoria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mnemotehnic
MNEMOTÉHNIC, -Ă, mnemotehnici, -ce, adj. 2. Care aparține mnemotehnicii (1), privitor la mnemotehnică. – Din fr. mnémotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mnemotehnic
MNEMOTÉHNIC, -Ă, mnemotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ansamblu de procedee care înlesnesc memorarea cunoștințelor pe baza unor asociații dirijate; mnemotehnie. 2. Adj. Care aparține mnemotehnicii (1), privitor la mnemotehnică. – Din fr. mnémotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mnemotehnică
MNEMOTÉHNICĂ s. f. 1. Ansamblu de procedee care înlesnesc memorarea cunoștințelor pe baza unor asociații dirijate; mnemotehnie. – Din fr. mnémotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mnemotehnie
MNEMOTEHNÍE s. f. Mnemotehnică. – Din fr. mnémotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mnesteu
Mnesteu = Mnestheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mnestheus
Mnestheus, unul dintre troienii care l-au însoțit pe Aeneas în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mnezic
MNÉZIC, -Ă, mnezici, -ce, adj. (Livr.) De memorie, al memoriei. – Din fr. mnésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moacă
MOÁCĂ, moace, s. f. 1. (Pop.) Bâtă lungă și groasă cu măciulie la un capăt; măciucă. 2. (Arg.) Cap; figură. ◊ Expr. (Fam.) A o lua la moacă = a primi o bătaie zdravănă. 3. (Fam.) Persoană (mai ales femeie) bleagă, înceată, leneșă. 4. (Iht.; reg.) Zglăvoacă. [Var.: moc s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moale
MOÁLE, moi, adj. I. 1. Care cedează ușor la apăsare, modificându-și forma; p. ext. afânat, pufos. ◊ Carne moale = carne fără oase. Ou moale = ou fiert sau copt astfel încât să nu fie complet coagulat. Lipire moale = operație de îmbinare, cu ajutorul unui metal străin în stare de fuziune, a două piese metalice care nu se încălzesc în prealabil. ◊ Expr. A-i fi (cuiva) moale sau a trăi (ori a se așeza) pe moale = a duce o viață liniștită, fără griji; a o duce bine; a-i fi bine. ♦ (Substantivat, n. sg. art.) Parte moale (I 1) a unui lucru. ◊ (Pop.) Moalele capului = fontanelă; p. ext. creștetul capului. ♦ (Despre gură, buze) Cărnos, fraged. ♦ Moleșit, flasc; puhav. ♦ Puțin consistent; subțire, apos. ♦ (Despre pâine, cozonac etc.) Proaspăt; fraged. ♦ (Despre icre) Proaspăt, neconservat. ♦ (Despre fructe) Zemos; mălăieț. ♦ Flexibil, elastic. 2. (Despre terenuri) Umed, reavăn, jilav. 3. (Despre metale și aliaje) Cu duritate mică; care poate fi ușor îndoit, zgâriat etc. 4. (Despre ființe, despre corpul sau despre părți ale corpului lor) Fără rezistență, fără putere; debil, slab, plăpând; gingaș, delicat. ♦ Sleit de puteri, istovit, vlăguit. 5. (Despre oameni) Lipsit de energie, de voință; apatic, indolent; bleg, leneș; cu fire slabă, nehotărâtă, influențabilă. ◊ Expr. A o lăsa (mai) moale = a ceda, a face concesii. II. 1. Cu suprafața netedă, fără asperități; neted. ♦ Catifelat, mătăsos; plăcut la atingere. 2. Necolțuros, rotunjit, unduios; p. ext. armonios, delicat. 3. (Despre culori, lumină, sunete) Lipsit de stridență, cu intensitate scăzută; domol, potolit; blând. 4. (Fon.; în opoziție cu dur; în sintagmele) Consoană moale = consoană palatalizată. Poziție moale = poziția unui sunet urmat de o silabă care conține o vocală palatală. 5. (Despre vreme, atmosferă, anotimpuri reci etc.) Călduț (și umed); p. ext. plăcut, blând. 6. (Despre ființe, despre însușiri și manifestări ale lor) Domol; blând, blajin. 7. (Despre mișcări) Ușor, abia simțit; încet, lent; lipsit de vlagă; slab. ♦ Care se mișcă încet, lin, domol; (despre ființe) lipsit de vioiciune, de sprinteneală. – Lat. mollis, -e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moar
MOAR, (2) moaruri, s. n. 1. Țesătură de mătase ori de bumbac mercerizat, care imită efectul optic obținut prin suprapunerea a două țesături rare și transparente. 2. Sortiment de moar (1). 3. (Tel.) Perturbație vizibilă pe ecranul unui televizor constând într-o rețea de linii cu deplasare aleatorie. – Din fr. moire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moaraj
MOARÁJ, moaraje, s. n. (Poligr.) Efect optic obținut prin suprapunerea a două tipare de clișee cu rețele de puncte sau de linii care formează între ele un unghi. – Din fr. moirage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moarat
MOARÁT, -Ă, moarați, -te, adj. Care are aspectul moarului (1). – Din fr. moiré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moară
MOÁRĂ, mori, s. f. 1. Instalație special amenajată pentru măcinarea cerealelor; clădire, construcție prevăzută cu asemenea instalații. ◊ Expr. A-i merge (sau a-i umbla, a-i toca) (cuiva) gura ca o moară (hodorogită sau stricată, neferecată etc.) = a vorbi mult (și inutil). Ca la moară = a) pe rând, în ordinea sosirii; b) (în legătură cu verbele „a intra”, „a ieși” sau cu echivalentele acestora) într-un continuu du-te-vino. A(-i) da (cuiva) apă la moară = a-i crea cuiva o situație favorabilă; a încuraja, a stimula. A-i veni (cuiva) apa la moară = a se schimba împrejurările în favoarea cuiva. A-i lua (sau a-i tăia) (cuiva) apa de la moară = a) a priva pe cineva de anumite avantaje de care s-a bucurat; b) a întrerupe pe cineva în timp ce vorbește, a nu-i permite să mai vorbească sau a face să nu mai vorbească. A mâna apa la moara sa = a căuta să tragă singur toate foloasele. A-i umbla (cuiva) moara = a-i merge bine, a-i merge toate din plin. A-i sta (cuiva) moara = a nu-i mai merge bine; a nu mai avea profituri, avantaje. A ajunge de la moară la râșniță = a ajunge rău; a decădea, a scăpăta. (Livr.) A se bate (sau a se lupta) cu morile de vânt = a întreprinde acțiuni inutile, ridicole; a se lupta cu dușmani ireali. ♦ (Depr.; de obicei urmat de determinări ca „hodorogită”, „stricată” etc.) Gură (considerată ca organ al vorbirii); p. ext. persoană care flecărește fără încetare; meliță. 2. Mașină de lucru sau instalație folosită pentru mărunțirea fină a unor materiale tari (minereuri, produse chimice etc.); clădire, construcție prevăzută cu asemenea mașini sau instalații. 3. (Înv.) Fabrică (în care materia primă era mărunțită, zdrobită, frământată). 4. (Reg.) Jocul de țintar. – Lat. mola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moare
MOÁRE s. f. (Reg.) Apă cu sare sau cu oțet (folosită la conservarea legumelor); lichid acru în care se țin ori s-au ținut murături; spec. zeamă de varză. ◊ Expr. A ști (sau a cunoaște) moarea cuiva = a cunoaște firea, obiceiurile cuiva. A mânca (sau a gusta) moarea (sau din moarea) cuiva = a avea de suportat supărarea, toanele cuiva. ♦ Fel de mâncare preparat cu saramură. ♦ Fig. Fel de a fi al cuiva; fire, temperament, caracter. – Probabil lat. moria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moarte
MOÁRTE, morți, s. f. 1. Încetare a vieții, oprire a tuturor funcțiilor vitale, sfârșitul vieții; răposare; deces. ◊ Loc. adj. Fără (de) moarte = a) veșnic, nemuritor; b) (despre obiecte) foarte durabil, foarte trainic. ◊ De moarte = a) loc. adj. și adv. mortal; b) loc. adj. (în textele bisericești; despre păcate, greșeli) care atrage osânda veșnică; c) loc. adj. și adv. fig. grozav, cumplit, teribil. ◊ Loc. vb. A face moarte de om = a omorî, a ucide. A-și face moarte (singur sau cu mâna lui) = a se sinucide, a se omorî. ◊ Expr. Pe viață și pe moarte = a) din toate puterile, cu înverșunare, punându-și viața în joc; b) pentru totdeauna. (A fi ori a se afla) pe patul de moarte sau pe patul morții = (a fi) în agonie. Între viață și moarte = în agonie, aproape de moarte. Ca de frica morții = înfrigurat, febril. Cu moartea în suflet = extrem de mâhnit, de îndurerat; disperat, deznădăjduit. A se da de ceasul morții = a depune eforturi disperate; a se frământa, a se neliniști extrem de mult. A da moartea în ceva = a muri în număr foarte mare. A azvârli (sau a băga) moartea-n țigani = a) a învinui pe nedrept pe cineva, a da vina pe alții; b) a lansa o idee, un proiect fără finalitate, care provoacă doar confuzie, derută. A da mâna cu moartea sau a vedea moartea cu ochii = a trece printr-o mare primejdie. (A fi) uitat de moarte = (a fi) foarte bătrân. A nu avea (sau a nu cunoaște) moarte = (despre obiecte) a fi foarte durabil. ♦ (Jur.) Moarte declarată = situație juridică creată unei persoane dispărute în împrejurări care fac să se prezume moartea sa fizică. Moarte fizică = moarte constatată prin act de deces. ♦ Fig. Dispariție, pieire. 2. Omor, ucidere; crimă, asasinat; p. ext. măcel, masacru. ◊ Expr. (Fam.) Moarte de om = mare înghesuială, îmbulzeală. ♦ Pedeapsă capitală; execuție. ◊ Expr. La moarte! formulă cu care se cerea pedeapsa capitală pentru un vinovat. 3. (Înv. și pop.) Mortalitate provocată de un flagel; p. ext. molimă, epidemie. 4. Ceea ce pricinuiește sau se crede că pricinuiește moarte (1). ◊ Expr. Moartea mea (sau ta, lui etc.) e... sau e moartea mea (ori ta, lui etc.), se spune pentru a arăta că un anumit lucru place cuiva în mod deosebit. 5. Compuse: moartea-puricelui = plantă erbacee din familia compozitelor, cu tulpină dreaptă, ramificată, păroasă, cu flori gălbui, dispuse în capitule (Inula conya); (Med. vet.; reg.) moartea-găinilor = cobe. – Lat. mors, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moaşă
MOÁȘĂ, moașe, s. f. 1. Femeie (cu pregătire specială) care asistă și îngrijește femeile la naștere. 2. (Pop.) Bunică; p. ext. femeie bătrână. – Cf. alb. moshë „vârstă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moașă
MOÁȘĂ, moașe, s. f. 1. Femeie (cu pregătire specială) care asistă și îngrijește femeile la naștere. 2. (Pop.) Bunică; p. ext. femeie bătrână. – Cf. alb. moshë „vârstă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moaşte
MOÁȘTE s. f. pl. (În religia creștină) Rămășițe mumificate din corpul unei persoane considerate sfântă; p. ext. veșmânt, parte de veșmânt sau orice alt obiect care a aparținut unei astfel de persoane (și căreia i se atribuie puteri supranaturale). ♦ P. gener. Corp mumificat; mumie. ♦ Fig. Vestigii prețioase ale trecutului. – Din sl. mošti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moaște
MOÁȘTE s. f. pl. (În religia creștină) Rămășițe mumificate din corpul unei persoane considerate sfântă; p. ext. veșmânt, parte de veșmânt sau orice alt obiect care a aparținut unei astfel de persoane (și căreia i se atribuie puteri supranaturale). ♦ P. gener. Corp mumificat; mumie. ♦ Fig. Vestigii prețioase ale trecutului. – Din sl. mošti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moaza
MOAZÁ, moazez, vb. I. Tranz. (Constr.) A îmbina cu moaze. – Din fr. moiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moazare
MOAZÁRE, moazări, s. f. Acțiunea de a moaza. – V. moaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moazat
MOAZÁT, -Ă, moazați, -te, adj. (Despre elemente de construcție) care a fost îmbinat cu moaze. – V. moaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moază
MOÁZĂ, moaze, s. f. (Constr.) Ansamblu format din două grinzi de lemn strânse între ele cu șuruburi, servind ca element de consolidare la o construcție din lemn. – Din fr. moise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobil
MOBÍL, -Ă, mobili, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care se mișcă, se deplasează sau care poate fi mișcat, deplasat. ◊ Bunuri mobile sau avere mobilă = avere constând din obiecte care se pot transporta dintr-un loc în altul. 2. S. n. Corp în mișcare. 3. Adj. Nestabil; schimbător, variabil. ♦ (Despre ochi, privire, figură) Care își schimbă ușor expresia; care este mereu în mișcare. 4. S. n. Cauză determinantă a unei acțiuni; impuls, imbold, scop, obiectiv. 5. S. n. Telefon portabil; celular. [Acc. și: (1) móbil. – Pl. și: (4) mobiluri] – Din fr. mobile, lat. mobilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobila
MOBILÁ, mobilez, vb. I. Tranz. A aranja, a înzestra o încăpere, o locuință cu mobilă. – Din mobilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilare
MOBILÁRE, mobilări, s. f. Acțiunea de a mobila și rezultatul ei; fel de a mobila. – V. mobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilat
MOBILÁT, -Ă, mobilați, -te, adj. Amenajat cu mobilă. ♦ Care se închiriază cu mobilă. – V. mobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilă
MÓBILĂ, mobile, s. f. (Mai ales la pl.) Obiect (cu destinație practică precisă) care servește la amenajarea unei locuințe, a unei instituții etc. și care se sprijină de obicei cu partea inferioară pe podea. ♦ (La sg.; cu sens colectiv) Mobilier. – Din fr. meuble, it. mobilia, germ. Möbel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobiliar
MOBILIÁR, -Ă, mobiliari, -e, adj. (Jur.) Alcătuit din bunuri mobile, care se referă la bunuri mobile. ♦ (Despre bunuri sau averi) Care poate fi transportat; mobil. [Pr.: -li-ar] – Din it. mobiliare, fr. mobilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilier
MOBILIÉR, mobiliere, s. n. Totalitatea mobilelor dintr-o încăpere, dintr-o locuință, dintr-o clădire; mobilă. ♦ Ansamblul mobilelor caracteristice unei epoci sau unui stil. [Pr.: -li-er] – Din fr. mobilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilitate
MOBILITÁTE, mobilități, s. f. 1. Capacitatea de a fi mobil (1), de a se mișca, de a-și schimba locul sau poziția; proprietatea de a fi mișcat, deplasat. ♦ Ușurință în mișcări; vioiciune, degajare, naturalețe (a mișcărilor). ♦ Capacitate a feței de a-și schimba ușor expresia, de a exterioriza stările sufletești. ♦ Instabilitate, nestatornicie. 2. Capacitate de a se schimba, de a se transforma; variabilitate. – Din fr. mobilité, lat. mobilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobiliza
MOBILIZÁ, mobilizez, vb. I. 1. Tranz. A chema sub arme, a convoca de urgență la unități (în vederea războiului); a trece de la starea de pace la cea de război. ◊ Expr. A mobiliza (pe cineva) pe loc = a păstra în timp de război (pe cineva) pe postul civil pe care-l ocupă, supunându-l disciplinei militare impuse de starea de război. ♦ Tranz. A chema într-un anumit loc, cu un anumit scop; a convoca, a întruni, a aduna. 2. A antrena o colectivitate la o acțiune sau la o activitate susținută, organizată și coordonată, de interes general. 3. Refl. A-și impune un efort sau o concentrare maximă pentru realizarea unui scop, a unei acțiuni etc. – Din fr. mobiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilizabil
MOBILIZÁBIL, -Ă, mobilizabili, -e, adj. Care este supus mobilizării; apt de a fi mobilizat. – Din fr. mobilisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilizare
MOBILIZÁRE, mobilizări, s. f. Acțiunea de a (se) mobiliza și rezultatul ei. – V. mobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilizat
MOBILIZÁT, -Ă, mobilizați, -te, adj. Chemat sub arme, supus mobilizării. – V. mobiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilizator
MOBILIZATÓR, -OÁRE, mobilizatori, -oare, adj. Care antrenează ori poate antrena o colectivitate la o acțiune de interes general; antrenant, stimulator. – Mobiliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mobilometru
MOBILOMÉTRU, mobilometre, s. n. (Tehn.) Vâscozimetru pentru determinarea consistenței lacurilor, vopselelor etc. – Din engl. mobilometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moc
MOC s. m. v. moacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moca
MÓCA s. f. Cafea care provine din orașul arab Moka; p. ext. cafea de calitate superioară; băutură caldă preparată din această cafea. – Cf. fr. moka, germ. Mokka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocan
MOCÁN, mocani, s. m. Locuitor (român) din regiunile muntoase (în special ale Transilvaniei), care posedă turme de oi; spec. cioban din aceste regiuni; mocârțan (1). – Moacă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocancă
MOCÁNCĂ, mocance, s. f. 1. Femeie (româncă) dintr-o regiune de munte (în special din Transilvania); soție sau fiică de mocan; mocăniță. 2. (La sg.; art.) Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans; mocănească. – Mocan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocasin
MOCASÍN, mocasini, s. m. Încălțăminte din piele netăbăcită, purtată de indienii din America de Nord. ♦ Încălțăminte foarte suplă și comodă, cu talpă plată, fără șireturi. – Din fr. mocassin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăi
MOCĂÍ, mócăi, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop. și fam.) 1. A lucra încet, fără spor; a (se) moșmondi, a (se) mocoși. 2. A pierde vremea cu nimicuri; a tândăli. [Prez. ind. și: mocăiesc] – Et. nec. Cf. moacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăială
MOCĂIÁLĂ, mocăieli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) mocăi. [Pr.: -că-ia-] – Mocăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăit
MOCĂÍT, -Ă, mocăiți, -te, adj., s. m. și f. (Pop. și fam.) 1. (Persoană) care lucrează încet, fără spor, care acționează sau umblă încet. 2. (Persoană) care își pierde vremea cu nimicuri. [Pr.: -că-it] – V. mocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocănaş
MOCĂNÁȘ, mocănași, s. m. 1. Diminutiv al lui mocan. 2. (La pl.; art.) Dans popular, inspirat din viața pastorală, răspândit, în trecut, în Moldova și în Dobrogea; melodie după care se execută acest dans. – Mocan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocănaș
MOCĂNÁȘ, mocănași, s. m. 1. Diminutiv al lui mocan. 2. (La pl.; art.) Dans popular, inspirat din viața pastorală, răspândit, în trecut, în Moldova și în Dobrogea; melodie după care se execută acest dans. – Mocan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăncuţă
MOCĂNCÚȚĂ, mocăncuțe, s. f. Diminutiv al lui mocancă. – Mocancă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăncuță
MOCĂNCÚȚĂ, mocăncuțe, s. f. Diminutiv al lui mocancă. – Mocancă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocănesc
MOCĂNÉSC, -EÁSCĂ, mocănești, adj., s. f. 1. Adj. De mocan, al mocanului, specific mocanilor, privitor la mocani. ◊ Oaie mocănească = varietate de oaie țurcană. Cal mocănesc = cal scund de munte. Porumb mocănesc = varietate de porumb cu bobul mare. 2. S. f. art. Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans; mocancă. – Mocan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăneşte
MOCĂNÉȘTE adv. Ca mocanii, în felul mocanilor. – Mocan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocănește
MOCĂNÉȘTE adv. Ca mocanii, în felul mocanilor. – Mocan + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocănime
MOCĂNÍME s. f. Grup, mulțime de mocani; totalitate a mocanilor. – Mocan + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăniţă
MOCĂNÍȚĂ, mocănițe, s. f. 1. Mocancă (1). 2. (Fam.) Tren de linie îngustă, care circulă în regiunile de munte. – Mocan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocăniță
MOCĂNÍȚĂ, mocănițe, s. f. 1. Mocancă (1). 2. (Fam.) Tren de linie îngustă, care circulă în regiunile de munte. – Mocan + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocârţan
MOCÂRȚÁN, mocârțani, s. m. 1. (Pop.) Mocan. 2. Epitet depreciativ dat unui om bădăran, mojic. – Cf. mocan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocârțan
MOCÂRȚÁN, mocârțani, s. m. 1. (Pop.) Mocan. 2. Epitet depreciativ dat unui om bădăran, mojic. – Cf. mocan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocheta
MOCHETÁ, mochetez, vb. I. Tranz. A acoperi podeaua unei camere cu mochetă. – Din mochetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mochetare
MOCHETÁRE, mochetări, s. f. Acțiunea de a mocheta. – V. mocheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mochetat
MOCHETÁT, -Ă, mochetați, -e, adj. (Despre podea) Care este acoperită cu mochetă; (despre camere) Care au podeaua acoperită cu mochetă. – V. mocheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mochetă
MOCHÉTĂ, (2) mochete, s. f. 1. Țesătură plușată, cu bătătură de in, cânepă sau material plastic și cu urzeală de lână, folosită pentru covoare. 2. Bucată din acest fel de țesătură, care acoperă (de obicei) toată suprafața podelei. – Din fr. moquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocire
MOCÍRE, mociri, s. f. v. MOCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mocirlă
MOCÍRLĂ, mocirle, s. f. Apă stătătoare (de mică întindere) provenită din ploi, revărsări etc. și plină de mâl, de noroi; loc mlăștinos, noroios; noroi, mâl. ♦ Fig. Decădere morală; mediu decăzut din punct de vedere moral. – Cf. bg. močilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocirlos
MOCIRLÓS, -OÁSĂ, mocirloși, -oase, adj. Plin de mocirle, de noroi, de mâl; mlăștinos, noroios. – Mocirlă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocit
MOCÍT, -Ă, mociți, -te, adj. v. MOCI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mocles
MÓCLES interj. v. mucles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocneală
MOCNEÁLĂ, mocneli, s. f. Faptul de a mocni; stare a ceea ce mocnește; p. ext. indispoziție, tristețe, posomoreală. – Mocni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocni
MOCNÍ, mocnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre foc) A arde înăbușit, fără flacără; a arde sub cenușă; a fi pe punctul de a se stinge. 2. Fig. A-și trece vremea fără folos, a sta inactiv; a lâncezi, a zăcea, a vegeta. 3. Fig. A sta în așteptare, gata să izbucnească; a nutri sentimente de ură, de revoltă etc.; a fierbe; a sta posomorât și tăcut. – Din sl. moknonti „a uda, a muia”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocnire
MOCNÍRE, mocniri, s. f. (Rar) Faptul de a mocni. – V. mocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocnit
MOCNÍT, -Ă, mocniți, -te, adj. 1. (Despre foc; adesea adverbial) Care arde înăbușit, înfundat, fără flacără; care este pe punctul de a se stinge. 2. Fig. Care lâncezește, care este fără viață, inactiv. 3. Fig. Reținut vreme îndelungată (dar gata oricând să izbucnească); tăcut, posomorât. 4. Care (pare că) ascunde o amenințare (gata să se declanșeze). 5. (Despre vreme, atmosferă) Înnorat, mohorât. ♦ (Despre ploaie) Încet și potolit, dar persistent. – V. mocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocofan
MOCOFÁN, mocofani, s. m. 1. Om prost, bleg. 2. Om bădăran, mojic. – Et. nec. Cf. moacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoşeală
MOCOȘEÁLĂ, mocoșeli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) mocoși. – Mocoși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoșeală
MOCOȘEÁLĂ, mocoșeli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) mocoși. – Mocoși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoşi
MOCOȘÍ, mocoșesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop. și fam.) A lucra îndelung, cu migală (la ceva); a pierde prea mult timp la o treabă, a lucra prea încet, cu prea multă migală; a-și pierde vremea; a (se) mocăi. – Cf. mocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoși
MOCOȘÍ, mocoșesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop. și fam.) A lucra îndelung, cu migală (la ceva); a pierde prea mult timp la o treabă, a lucra prea încet, cu prea multă migală; a-și pierde vremea; a (se) mocăi. – Cf. mocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoşit
MOCOȘÍT, -Ă, mocoșiți, -te, adj., s. m. și f. (Pop. și fam.) (Persoană) care lucrează prea încet, care nu are spor la lucru. – V. mocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mocoșit
MOCOȘÍT, -Ă, mocoșiți, -te, adj., s. m. și f. (Pop. și fam.) (Persoană) care lucrează prea încet, care nu are spor la lucru. – V. mocoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mod
MOD, moduri, s. n. 1. Fel de a fi, de a se manifesta, de a se desfășura al cuiva sau a ceva; cale, procedeu, metodă. ◊ Mod de viață (de trai) = fel de a concepe și a trăi viața; conținutul și formele specifice de satisfacere a nevoilor materiale și spirituale ale diferitelor grupuri sociale, în funcție de nivelul de trai, de tradiții, obiceiuri și mentalități. ♦ (Gram.; în sintagmele) Adverb de mod = adverb care arată felul cum se desfășoară acțiunea, cum este starea sau însușirea exprimată de un verb. Complement circumstanțial de mod = complement circumstanțial care arată cum ori în ce măsură se desfășoară sau apare la un moment dat o acțiune, o stare sau o însușire. Propoziție circumstanțială de mod = propoziție subordonată care arată felul cum se desfășoară acțiunea din regentă sau cum se înfățișează o calitate din regentă. 2. Categorie gramaticală specifică verbului, prin care se exprimă felul cum prezintă vorbitorul acțiunea; fiecare dintre formele flexionare ale verbului prin care se exprimă această categorie. 3. Sistemul raporturilor dintre sunetele muzicale, care determină dependența sunetelor instabile de cele stabile. Mod major și minor. – Din lat. modus, it. modo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modal
MODÁL, -Ă, modali, -e, adj. 1. (Gram.) Care aparține modului (2), care se referă la mod, care exprimă modul. 2. (Gram.) Care se referă la mod (1), care indică modul; de mod. 3. (Muz.) Care se referă la mod (3), care aparține modului. – Din fr. modal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modalitate
MODALITÁTE, modalități, s. f. 1. Procedeu, mijloc, metodă folosită în vederea realizării unui scop; mod (1), manieră. 2. (Log.) Determinare a caracterului necesar, contingent, posibil sau imposibil al unei judecăți. – Din fr. modalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modă
MÓDĂ, mode, s. f. 1. Obicei, deprindere colectivă, specifică la un moment dat unui mediu social; spec. gust, preferință generalizată la un moment dat privind îmbrăcămintea, ținuta, comportarea. ◊ Loc. adj. La modă = a) care corespunde gustului într-un anumit moment, care se folosește frecvent la un moment dat; modern; de actualitate, actual; b) (despre oameni) care se comportă conform gustului, preferințelor unui anumit mediu social (la un moment dat); foarte cunoscut sau apreciat la un moment dat. ◊ Expr. De modă veche = a) care nu mai corespunde cu gustul momentului, depășit, demodat, desuet; care aparține unor realități din trecut, ieșite din uz; b) (despre oameni) cu concepții vechi, depășite; care se conformează unui sistem sau unui principiu din trecut, învechit. 2. (În sintagmele) Magazin de mode = magazin de pălării femeiești (și de obiecte mărunte de îmbrăcăminte femeiască). Revistă (sau jurnal) de modă (sau de mode) = revistă care conține modele (noi) de îmbrăcăminte și de încălțăminte. Casă de modă (sau de mode) = atelier (de lux) unde se confecționează la comandă obiecte de îmbrăcăminte. – Din it. moda, germ. Mode, ngr. móda, fr. mode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modâlcă
MODẤLCĂ, modâlci, s. f. (Pop.) 1. Umflătură patologică (mică) care se poate forma pe diferite părți ale corpului omenesc. 2. Obiect sau parte a unui obiect care are forma unei modâlci (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modârlan
MODÂRLÁN adj., s. m. v. modoran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

model
MODÉL, modele, s. n. 1. Ceea ce poate servi ca orientare pentru reproduceri sau imitații; tipar. ♦ Reprezentare în mic a unui obiect; machetă. ♦ Tipul unui obiect confecționat. Model de pălărie. ♦ Obiect care, imprimat într-un material plastic, formează un tipar după care se realizează alte obiecte identice. ♦ Sistem teoretic sau material cu ajutorul căruia pot fi studiate indirect proprietățile și transformările altui sistem, mai complex, cu care primul sistem prezintă o analogie. 2. Persoană, realizare, operă care, prin valoare sau calități, poate servi ca exemplu; p. ext. exemplu, pildă servită de o asemenea persoană, realizare, operă. 3. Manechin. 4. Persoană care pozează unui pictor sau unui sculptor. 5. (Mat.) Sistem de relații matematice care leagă între ele mărimile de stare ale sistemului modelat. – Din fr. modèle, it. modello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modela
MODELÁ, modelez, vb. I. Tranz. A executa ceva după un anumit model (1); a da o anumită formă unui material plastic sau adus în stare plastică; a da materialului forma dorită; a fasona. ♦ A studia un obiect sau un fenomen inaccesibil cercetării directe, cu ajutorul unui model (1). ♦ Fig. A modifica după voie, a influența. – Din fr. modeler, it. modellare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelaj
MODELÁJ, modelaje, s. n. Modelare. – Din fr. modelage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelar
MODELÁR, -Ă, modelari, -e, s. m. și f. Persoană care creează modele (1). – Model + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelare
MODELÁRE, modelări, s. f. 1. Acțiunea de a modela și rezultatul ei; modelaj. 2. (Mat.) Reprezentare a unei relații prin simbolism matematic. – V. modela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelat
MODELÁT, -Ă, modelați, -te, adj. Căruia i s-a dat o anumită formă (după un model); spec. sculptat. – V. modela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelator
MODELATÓR, -OÁRE, modelatori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Artist care execută lucrări decorative din materiale plastice. ♦ Meseriaș care multiplică după un model dat. 2. S. n. Unealtă folosită (de sculptori) pentru modelare. – Din it. modellatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelărie
MODELĂRÍE, modelării, s. f. (Rar) Atelier (într-o întreprindere) în care se confecționează modele. – Model + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modeler
MODELÉR, -Ă s. m. și f. v. modelier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modeleu
MODELÉU, modelee, s. n. Relief sau impresie de relief redate într-o sculptură sau într-o pictură. – Din fr. modelé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelier
MODELIÉR, -Ă, modelieri, -e, s. m. și f. (Rar) Modelator. [Var.: modelér, -ă s. m. și f.] – Din engl. modeler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelism
MODELÍSM s. n. Activitate de construcție a unor modele (1) de mașini și aparate (în special la demonstrațiile din cadrul unor discipline școlare). – Model + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelist
MODELÍST, -Ă, modeliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Modelor. – Din fr. modéliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modeliza
MODELIZÁ, modelizez, vb. I. Tranz. (Rar) A modela. – Model + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelizare
MODELIZÁRE, modelizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a modeliza și rezultatul ei; modelare. – V. modeliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelling
MÓDELLING, s. n. Meseria de manechin. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modelor
MODELÓR, -OÁRE, modelori, -oare, s. m. și f. Lucrător care confecționează modele; modelist. – Din fr. modeleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modem
MÓDEM, modemuri, s. n. (Inform.) Dispozitiv care convertește semnalele digitale din terminalul unui calculator în semnale analogice pe care circuitele telefonice le pot transmite și invers. [Acc. și: modém. – Pl. și: modeme] – Din engl. modem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modenatură
MODENATÚRĂ, modenaturi, s. f. Proporția și forma diferitelor profiluri care decorează un element de arhitectură; ansamblul mulurilor unei construcții. – Din fr. modénature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modera
MODERÁ, moderez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A face să devină sau a deveni mai puțin intens, mai puțin mare; a (se) micșora, a (se) reduce. 2. A face să devină sau a deveni mai cumpătat, mai stăpânit; a (se) înfrâna, a (se) potoli. – Din fr. modérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderant
MODERÁNT, -Ă, moderanți, -te, adj. (Rar; despre oameni) Care moderează (2). – Din engl. moderant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderantism
MODERANTÍSM s. n. Atitudine și opinie proprii persoanelor moderate. ♦ Concepție bazată pe moderantism. – Din fr. modérantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderantist
MODERANTÍST, -Ă, moderantiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al moderantismului. – Din fr. modérantiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderare
MODERÁRE, moderări, s. f. Acțiunea de a (se) modera și rezultatul ei. – V. modera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderat
MODERÁT, -Ă, moderați, -te, adj. 1. De intensitate sau de mărime mijlocie, care nu este excesiv; micșorat, redus. ♦ (Despre prețuri) Care nu este prea ridicat; convenabil, modic. 2. Chibzuit, cumpătat, ponderat. – V. modera. Cf. fr. modéré, lat. moderatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderato
MODERÁTO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Potrivit, nu prea vioi. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderator
MODERATÓR, -OÁRE, moderatori, -oare, s. m., s. f., s. n., adj. 1. S. m. și f., adj. (Element) care moderează, ponderează, frânează, potolește. 2. S. m. și f. Persoană care conduce cu imparțialitate o dezbatere, de obicei, publică, o masă rotundă, o emisiune cu mai mulți participanți. 3. S. n. Dispozitiv de reglare a vitezei de mișcare a unui mecanism. 4. S. m. Substanță folosită pentru micșorarea energiei neutronilor la reactoarele nucleare. [Pl. și: (4, n.) moderatoare] – Din fr. modérateur, lat. moderator, it. moderatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderaţie
MODERÁȚIE, moderații, s. f. Însușirea de a fi moderat; atitudine moderată; micșorare, reducere; cumpătare, măsură. [Var.: moderațiúne s. f.] – Din lat. moderatio, fr. modération, it. moderazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderație
MODERÁȚIE, moderații, s. f. Însușirea de a fi moderat; atitudine moderată; micșorare, reducere; cumpătare, măsură. [Var.: moderațiúne s. f.] – Din lat. moderatio, fr. modération, it. moderazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderaţiune
MODERAȚIÚNE s. f. v. moderație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderațiune
MODERAȚIÚNE s. f. v. moderație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modern
MODÉRN, -Ă, moderni, -e, adj. Care aparține epocii actuale, care ține de prezent sau de trecutul apropiat; nou, recent, care corespunde stadiului actual al progresului; care este diferit de tradiție. ◊ Limbă modernă = limbă vorbită în zilele noastre sau într-o epocă apropiată nouă. Epocă modernă = perioadă după Renaștere, care cuprinde sec. XVI-XVIII, numite clasice. ♦ Conform cu moda zilei. – Din fr. moderne, it. moderno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernism
MODERNÍSM, modernisme, s. n. 1. Însușirea de a fi modern, caracterul a ceea ce este modern; atitudine modernă; preferință (exagerată) față de tot ceea ce este nou, modern. 2. Nume generic dat mișcărilor, tendințelor, experimentelor literare și artistice novatoare (manifestate începând din ultimele decenii ale sec. XIX până în cea de-a doua jumătate a sec. XX) și caracterizate prin exacerbarea modernității, respingerea tradiționalismului și academismului și prin proclamarea exclusivistă a unor noi principii de creație. – Din fr. modernisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernist
MODERNÍST, -Ă, moderniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține modernismului, privitor la modernism, specific modernismului. 2. S. m. și f. Adept al modernismului. – Din fr. moderniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernitate
MODERNITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este modern. ♦ Calitate a unui autor sau a unei opere de a fi moderne. ♦ Ansamblul trăsăturilor care definesc epoca sau spiritul modern. – Cf. fr. modernité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moderniza
MODERNIZÁ, modernizez, vb. I. Tranz. A adapta la cerințele, la realitățile prezentului, a face să corespundă stadiului contemporan al progresului; a înnoi. ♦ A da unui lucru un aspect modern, conform gusturilor și cerințelor actuale. ♦ A înzestra (o fabrică, o uzină etc.) cu instalații și utilaje moderne. ♦ Spec. A modifica un text, o ediție etc. pentru a fi în conformitate cu normele limbii actuale. – Din fr. moderniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernizare
MODERNIZÁRE, modernizări, s. f. Acțiunea de a moderniza și rezultatul ei; înnoire. – V. moderniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernizat
MODERNIZÁT, -Ă, modernizați, -te, adj. Adaptat, adus la nivelul exigențelor sau al cerințelor moderne. – V. moderniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modernizator
MODERNIZATÓR, -OÁRE, modernizatori, -oare, adj. (Rar) Care modernizează, care are tendința de a moderniza. – Moderniza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modest
MODÉST, -Ă, modești, -ste, adj. 1. Care este lipsit de îngâmfare; p. ext. moderat, cumpătat în purtare, în pretenții. 2. De proporții mici; de valoare sau de importanță redusă; lipsit de strălucire. – Din lat. modestus, fr. modeste, it. modesto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modestie
MODESTÍE s. f. Însușirea de a fi modest (1); lipsă de îngâmfare. – Din lat. modestia, fr. modestie, it. modestia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modic
MÓDIC, -Ă, modici, -ce, adj. (Livr.) De mică valoare; neînsemnat. ♦ (Despre prețuri) Moderat, convenabil. – Din lat. modicus, fr. modique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modicitate
MODICITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi modic. – Din fr. modicité, lat. modicitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modifica
MODIFICÁ, modífic, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) schimba aspectul, forma, conținutul; a (se) preface, a (se) transforma. ♦ Tranz. Spec. A rectifica, a corecta. – Din lat. modificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificabil
MODIFICÁBIL, -Ă, modificabili, -e, adj. Care poate fi modificat. – Din it. modificabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificare
MODIFICÁRE, modificări, s. f. Acțiunea de a (se) modifica și rezultatul ei; prefacere, transformare, modificație. – V. modifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificat
MODIFICÁT, -Ă, modificați, -te, adj. Căruia i s-a schimbat aspectul, forma, conținutul; transformat. – V. modifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificator
MODIFICATÓR, -OÁRE, modificatori, -oare, adj., s. m. 1. Care modifică. 2. S. m. Genă care schimbă funcția unei alte gene situate într-o poziție diferită decât cea determinată în structura cromozomului. – Din fr. modificateur, lat. modificator, it. modificatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificaţie
MODIFICÁȚIE, modificații, s. f. (Înv.) Modificare. – Din fr. modification, lat. modificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modificație
MODIFICÁȚIE, modificații, s. f. (Înv.) Modificare. – Din fr. modification, lat. modificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modilion
MODILIÓN, modilioane, s. n. Ornament arhitectonic în formă de consolă, care susține un vas, un bust etc. [Pr.: -li-on] – Din it. modiglione, fr. modillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modistă
MODÍSTĂ, modiste, s. f. Femeie care confecționează (și vinde) pălării de damă și diverse accesorii de podoabă. – Din fr. modiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modoran
MODORÁN, modorani, adj., s. m. (Reg.) (Om) grosolan, bădăran. [Var.: modârlán adj., s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modru
MÓDRU s. n. (Reg.) Mod, chip, fel; mijloc, putință, posibilitate. ◊ Loc. adv. Cu (sau la) modru = nimerit, potrivit. ◊ Expr. A nu fi (sau a nu avea) modru = a(-i) fi imposibil să... – Din magh. mod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modul
MODÚL, module, s. n. 1. Unitate de lungime convențională, folosită în arhitectura clasică pentru determinarea proporțiilor elementelor componente ale unei construcții, ale unui ordin arhitectonic. 2. (Mat.) Valoare absolută a unui număr real (fără a se ține seamă de semnul algebric). ♦ Număr pozitiv egal cu rădăcina pătrată a sumei pătratelor elementelor unui număr complex. 3. Fiecare dintre părțile principale (și detașabile) ale unei nave cosmice. ◊ Modul lunar = parte a vehiculului de explorare lunară. 4. Parte componentă a unui ansamblu (cu funcționalitate proprie). – Din fr. module.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modula
MODULÁ, modulez, vb. I. 1. Intranz. (Muz.) A trece de la o tonalitate la alta (după regulile armoniei). 2. Tranz. A exprima ceva prin inflexiuni ale vocii, a trece în chip melodios de la un ton la altul. 3. Refl. și tranz. A (se) modifica anumite mărimi caracteristice ale unei oscilații (spre a transmite semnale purtătoare de informații). 4. Tranz. (Înv.) A modela. – Din fr. moduler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modular
MODULÁR, -Ă, modulari, -e, adj. 1. Referitor la un modul, de modul. 2. Construit dintr-un ansamblu de module. – Din fr. modulaire, engl. modular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulare
MODULÁRE, modulări, s. f. Acțiunea de a (se) modula și rezultatul ei. – V. modula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulat
MODULÁT^1, -Ă, modulați, -te, adj. 1. (Despre sunete muzicale) Care a suferit o modulație (1). 2. (Fiz.) Cu modulații (2). – V. modula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulat
MODULÁT^2, -Ă, modulați, -te, adj. (Despre mobilă) Care este format din module. – Din modul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulator
MODULATÓR, -OÁRE, modulatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care modulează. 2. S. n. Aparat sau dispozitiv folosit pentru modularea unei oscilații. – Din fr. modulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulaţie
MODULÁȚIE, modulații, s. f. 1. (Muz.) Trecere de la o tonalitate la alta după regulile armoniei; variație a înălțimii și intensității în emiterea unui sunet sau a unui complex de sunete; serie de sunete care își schimbă tonalitatea. 2. (Fiz.) Variație a unui parametru al semnalului purtător de informații. – Din fr. modulation, it. modulazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulație
MODULÁȚIE, modulații, s. f. 1. (Muz.) Trecere de la o tonalitate la alta după regulile armoniei; variație a înălțimii și intensității în emiterea unui sunet sau a unui complex de sunete; serie de sunete care își schimbă tonalitatea. 2. (Fiz.) Variație a unui parametru al semnalului purtător de informații. – Din fr. modulation, it. modulazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modulometru
MODULOMÉTRU, modulometre, s. n. (Tehn.) Aparat pentru măsurarea sau controlul gradului de modulație (2). – Din fr. modulomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

modusvivendi
MÓDUS VIVÉNDI loc. s. n. 1. Mod de existență. 2. Posibilitate de împăcare a două părți aflate în litigiu; compromis. A găsi un modus vivendi. – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moerae
Moerae, zeițe care călăuzeau destinele omenești. Puterea lor era implacabilă și mai presus de voința zeilor. Moirele, născute din unirea lui Zeus cu Themis, erau trei la număr: Atropos, Clotho și Lachesis, supranumite „torcătoarele”, deoarece una torcea, alta depăna, iar cea de-a treia curma firul vieții muritorilor. În mitologia romană ele purtau numele de Parce.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mofetă
MOFÉTĂ, mofete, s. f. Produs gazos, folosit în terapeutica bolilor pulmonare, reumatice și ale circulației sângelui, conținând în principal dioxid de carbon, degajat în fazele finale ale activității vulcanice. – Din it. mofeta, fr. mofette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mofetic
MOFÉTIC, -Ă, mofetici, -ce, adj. Care aparține mofetei, privitor la mofetă. – Din it. mofetico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mofluz
MOFLÚZ, -Ă, mofluzi, -e, s. m. și f., adj. 1. (Înv.) (Om) falit; (om) sărăcit, ruinat; (om) sărac. ◊ Expr. A ieși (sau a rămâne) mofluz = a da faliment. 2. (Om) înșelat, păgubit; p. ext. (om) nemulțumit, dezamăgit, blazat. [Pl. și: mofluji. – Var.: muflúz, -ă s. m. și f., adj.] – Din tc. müflüz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mofluzi
MOFLUZÍ, mofluzesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A da faliment; p. ext. a se ruina; a sărăci. – Din mofluz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mofluzit
MOFLUZÍT, -Ă, mofluziți, -te, s. m. și f. (Înv.) Om falit; p. ext. om ruinat, sărăcit. – V. mofluzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moft
MOFT, mofturi, s. n. (Fam.) 1. Lucru, problemă fără valoare, fără însemnătate; fleac, nimic, bagatelă. ◊ Expr. A umbla cu mofturi = a invoca motive lipsite de temei. ♦ (Rar) Șmecherie, tertip. 2. (La pl.) Capricii, fandoseli, nazuri, fasoane. – Din tc. müft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moftangioaică
MOFTANGIOÁICĂ, moftangioaice, s. f. (Înv.) Femeie neserioasă, flecară, palavragioaică. – Moftangiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moftangiu
MOFTANGÍU, moftangii, s. m. (Înv.) Om neserios pe care nu se poate conta, flecar (și șmecher); moftolog. – Moft + suf. -angiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moftolog
MOFTOLÓG, moftologi, s. m. (Înv.) Moftangiu. – Din moftologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moftologic
MOFTOLÓGIC, -Ă, moftologici, -ce, adj. (Înv.) Lipsit de seriozitate. – Moftolog + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moftologie
MOFTOLOGÍE, moftologii, s. f. (Înv.) Șmecherie, tertip. – Din moft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mofturos
MOFTURÓS, -OÁSĂ, mofturoși, -oase, adj., s. m. și f. (Persoană) care face mofturi (2); (om) capricios, năzuros. – Moft + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mogâldeaţă
MOGÂLDEÁȚĂ, mogâldețe, s. f. 1. Ființă sau lucru care apare neconturat, neclar din cauza ceții, a întunericului sau a depărtării. ♦ Om mic de statură. 2. Mică ridicătură de pământ; grămadă mică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mogâldeață
MOGÂLDEÁȚĂ, mogâldețe, s. f. 1. Ființă sau lucru care apare neconturat, neclar din cauza ceții, a întunericului sau a depărtării. ♦ Om mic de statură. 2. Mică ridicătură de pământ; grămadă mică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moglan
MOGLÁN, moglani, s. m. (Reg.) Om mare, voinic și prost; om necioplit, bădăran. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mogorogi
MOGOROGÍ, mogorogesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A vorbi nedeslușit, neclar (arătându-și nemulțumirea); a bombăni, a bodogăni, a mormăi. ♦ Tranz. A cicăli; a ocărî. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mogorogire
MOGOROGÍRE, mogorogiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a mogorogi și rezultatul ei. – V. mogorogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mogul
MOGÚL, -Ă, moguli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din dinastia mongolă care a cucerit India. 2. Adj. Referitor la mogul (1), de mogul (1). 3. S. m. Fig. Persoană foarte importantă cu puteri discreționare. – Din engl. Mogul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohair
MOHAÍR, (2) mohairuri, s. n. 1. Păr de capră angora, folosit în industria textilă pentru stofe, covoare, fetru etc. 2. P. ext. postav sau stofă țesută din lână amestecată cu păr de capră angora (sau cu fire de mătase). [Pr.: -ha-ir] – Din fr. mohair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohican
MOHICÁN, -Ă, mohicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație de indieni răspândită de-a lungul coastei Oceanului Atlantic, în Canada și nord-estul Statelor Unite ale Americii, astăzi pe cale de dispariție; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. 2. Adj. Care aparține mohicanilor (1), privitor la mohicani. – Din fr. mohican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohor
MOHÓR, (2) mohoare, s. n. 1. Numele mai multor specii de plante erbacee din familia gramineelor, cu frunze liniare, ascuțite, cu flori stacojii, galbene-ruginii etc. dispuse în spice cilindrice, dintre care unele se cultivă ca plante furajere (Setaria). 2. Loc cultivat cu mohor (1) sau pe care crește mohor. – Din magh. mohar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohorâre
MOHORẤRE, mohorâri, s. f. Faptul de a (se) mohorî; fig. posomorâre, amărăciune, întristare. – V. mohorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohorât
MOHORẤT, -Ă, mohorâți, -te, adj. 1. Care are culoarea de la roșu-cărămiziu la roșu-vinețiu; p. gener. de culoare închisă; întunecat, sumbru. ♦ Lipsit de lumină, întunecos, sumbru. 2. Fig. (Despre oameni) Mâhnit, trist, posomorât. – V. mohorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohoreală
MOHOREÁLĂ, mohoreli, s. f. Starea omului mohorât; posomoreală, tristețe. – Mohorî + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mohorî
MOHORÎ́, mohorăsc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) colora în roșu (-închis) sau, p. gener., într-o culoare închisă; a (se) închide la culoare. 2. Fig. A (se) posomorî, a (se) întrista. – Din mohor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moimă
MÓIMĂ, moime, s. f. (Înv. și reg.) Maimuță. – Din magh. majom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moimiţă
MOIMÍȚĂ, moimițe, s. f. (Înv. și reg.) Maimuță. [Var.: momíță s. f.] – Moimă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moimiță
MOIMÍȚĂ, moimițe, s. f. (Înv. și reg.) Maimuță. [Var.: momíță s. f.] – Moimă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moina
MOINÁ, pers. 3 moinează, vb. I. (Reg.) Refl. și intranz. A se face moină, a începe să se dezghețe. – Din moină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moină
MÓINĂ, (2) moine, s. f. 1. Timp mai călduros și umed, care urmează iarna după o perioadă de îngheț; p. gener. timp umed și cețos; moloșag. 2. Teren agricol lăsat necultivat unul sau mai mulți ani (pentru a-și spori proprietățile productive). ♦ (Pop.) Ogor. – Cf. moale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moinos
MOINÓS, -OÁSĂ, moinoși, -oase, adj. (Despre timpul iernii) Umed și relativ călduros. – Moină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moiră
MOÍRĂ, Moire, s. f. pr. Personificare a destinului în mitologia greacă. În epocile homerice, Moira apare fie ca o forță impersonală, fie ca o divinitate implacabilă în fața căreia chiar și Zeus trebuie să se plece. La Hesiod, apar trei Moire: Clotho, care toarce firul vieții muritorilor, Lachesis, care îi determină lungimea, și Atropos care taie acest fir. La romani, corespunzătoare Moirelor sunt Parcele. [din Dicționar Enciclopedic Român, Ed. Politică 1965, vol. III]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moire
Moire = Moerae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mojar
MOJÁR, mojare, s. n. Vas de formă semisferică cu pereții groși, de porțelan, sticlă, metal, material plastic, care servește, în farmacii și în laboratoare, la mărunțirea fină a diferitelor substanțe prin frecarea lor cu ajutorul unui pistil. ♦ (Pop.) Piuliță (pentru pisat). ♦ (Reg.) Piua unui șteamp. – Din magh. mozsár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojdei
MOJDÉI s. n. v. mujdei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojdrean
MOJDREÁN, mojdreni, s. m. Arbore sau arbust cu frunze compuse, cu flori albe, mirositoare, a cărui coajă se folosește la vopsit; urm (Fraxinus ornus). – Din bg. măždrĕan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojic
MOJÍC, -Ă, mojici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Om) prost crescut, obraznic, impertinent; bădăran, mitocan. 2. S. m. și f. (Înv. și reg.) Țăran; p. gener. om de rând. 3. S. m. și f. (În forma mujic) Nume dat în trecut țăranilor ruși. [Var.: mujíc, -ă s. m. și f.] – Din rus. mužik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojicesc
MOJICÉSC, -EÁSCĂ, mojicești, adj. (Despre purtări, atitudini etc.) De mojic (1), specific mojicului; grosolan, vulgar, mitocănesc. – Mojic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojiceşte
MOJICÉȘTE adv. Ca un mojic (1), în felul mojicilor; în mod grosolan, vulgar. – Mojic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojicește
MOJICÉȘTE adv. Ca un mojic (1), în felul mojicilor; în mod grosolan, vulgar. – Mojic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojicie
MOJICÍE, mojicii, s. f. Faptă, atitudine sau vorbă de mojic (1); obrăznicie, grosolănie, bădărănie, mitocănie. – Mojic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojicime
MOJICÍME s. f. (Înv.) Mulțime de țărani sau de oameni simpli, de rând. – Mojic + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mojicos
MOJICÓS, -OÁSĂ, mojicoși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Grosolan, vulgar; mojicesc. – Mojic + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mol
MOL^1, moli, s. m. (Chim.) Moleculă-gram. – Din fr. mole, germ. Mol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mol
MOL^2, moluri, s. n. Dig de piatră construit spre larg, la intrarea într-un bazin portuar, pentru a micșora acțiunea valurilor sau pentru a forma cheiuri suplimentare. – Din it. molo, fr. môle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mol
MOL^3 subst. (Arg.) Vin. – Din țig. mol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mola
MÓLA^1 interj. Cuvânt folosit pentru a da comenzi pe vapoare; lasă! dă-i drumul! – Din tc. mola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mola
MOLÁ^2, molale, s. f. (Înv.) Preot musulman; judecător turc, superior cadiului, în marile orașe. [Var.: mulá s. f.] – Din tc. molla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mola
MOLÁ^3, molez, vb. I. Tranz. (Mar.) A da drumul complet unei parâme. – Din fr. moler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molal
MOLÁL, -Ă, molali, -e, adj. (Chim., Fiz.) De mol^1. Concentrație molală. – Din engl. molal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molalitate
MOLALITÁTE, molalități, s. f. (Chim., Fiz.) Molaritate. – Din engl. molality.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molan
MOLÁN^1, molani, s. m. Pește mic din apele de munte, cu corp cilindric, cu solzi mici și rari; molete^2, grindel (Nemachilus barbatulus). – Moale + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molan
MOLÁN^2 s. n. (Pop.) Vin roșu din struguri nealtoiți. – Mol^3 + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molar
MOLÁR^1, molari, adj. (În sintagma) Dinte molar (și substantivat, m.) = dinte mare situat în partea posterioară a arcadelor dentare, cu suprafața lată, cu mai multe rădăcini, care servește la sfărâmarea și măcinarea alimentelor; măsea. – Din fr. molaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molar
MOLÁR^2, -Ă, molari, -e, adj. (Chim.) Care aparține molului^1, privitor la mol^1. – Din fr. molaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molare
MOLÁRE, molări, s. f. Acțiunea de a mola^3. – V. mola^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molaritate
MOLARITÁTE, molarități, s. f. (Chim., Fiz.) Număr de moli^1 dizolvați într-un kilogram de solvent; molalitate. – Din fr. molarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molasă
MOLÁSĂ, molase, s. f. (Geol.) Conglomerat slab consolidat alcătuit de obicei din gresie feldspatică și ciment calcaros. – Din fr. mollasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molasic
MOLÁSIC, -Ă, molasici, -ce, adj. (Geol.) Din molasă. – Din fr. mollassique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molat
MOLÁT, -Ă, molați, -te, adj. (Despre parâme) Care a fost complet derulat. – V. mola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molatec
MOLÁTEC, -Ă adj. v. molatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molatic
MOLÁTIC, -Ă, molatici, -ce, adj., s. m. I. Adj. 1. (Cam) moale. 2. Cu pantă lină. 3. Lent, lin, domol; care se mișcă domol; cu mișcări leneșe. 4. Lipsit de energie, molâu. 5. Unduios. ♦ Galeș. 6. De intensitate scăzută. 7. Moleșitor; duios. II. S. m. (Iht.) Grindel. [Var.: molátec, -ă, adj.] – Moale + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molălău
MOLĂLẮU, molălăi, adj. (Reg.) Molâu. – Moale + suf. -ălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molătate
MOLĂTÁTE, molătăți, s. f. (Rar) Lipsă de avânt și de energie în mișcări, acțiuni. – Moale + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molâu
MOLẤU, -ẤIE, molâi, adj. (Adesea substantivat) 1. Lipsit de forță, de energie, de elan; încet, greoi, leneș. 2. Lipsit de voință, de hotărâre; indolent. [Pl. și: (f.) molâie] – Moale + suf. -âu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcom
MÓLCOM, -Ă, molcomi, -e, adj. (Adesea adverbial) Fără violență sau intensitate; liniștit, lin, domol, potolit. ◊ Expr. (Adverbial) A tăcea molcom = a păstra tăcere completă, a nu spune nimic. A sta (sau a ședea) molcom = a sta (sau a ședea) nemișcat, liniștit. ♦ Pașnic, blând, potolit. [Var.: mólcum, -ă, múlcom, -ă, adj.] – Din bg. mŭlkom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcomeală
MOLCOMEÁLĂ s. f. (Rar) Faptul de a fi molcom; încetineală. – Molcom + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcomi
MOLCOMÍ, molcomesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) liniști, a (se) potoli, a (se) calma. ♦ Tranz. A mângâia; a îmbuna, a împăca. [Var.: mulcomi vb. IV] – Din molcom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcomit
MOLCOMÍT, -Ă, molcomiți, -te, adj. (Pop.) Încet, lent, liniștit, domol. – V. molcomi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcomitor
MOLCOMITÓR, -OÁRE, molcomitori, -oare, adj. (Pop.) Care liniștește, potolește, calmează. – Molcomi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcotit
MOLCOTÍT adv. (Reg.) Cu glas domol, potolit, blând. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcum
MÓLCUM, -Ă adj. v. molcom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcuţ
MOLCÚȚ, -Ă, molcuți, -e, adj. (Pop.) Diminutiv al lui moale. – Moale + suf. -cuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molcuț
MOLCÚȚ, -Ă, molcuți, -e, adj. (Pop.) Diminutiv al lui moale. – Moale + suf. -cuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldav
MOLDÁV, -Ă, moldavi, -e, s. m. și f., adj. (Înv.) 1. S. m. și f. Moldovean. 2. Adj. Moldovenesc. – Din fr. moldave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldavit
MOLDAVÍT s. n. Ozocherită de culoare neagră, amestecată cu sticlă verde de origine cosmică, folosită pentru podoabe, care se găsește în Moldova. – Moldavia n. pr. (= Moldova) + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldă
MÓLDĂ, molde, s. f. (Reg.) Albie, covată. ♦ Vas în care se scurge mustul după ce au fost presați strugurii. ♦ Ladă în care curge făina la moară. – Din germ. Molde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldă
MÓLDĂ, mólde, s. f. ~ (din germ. Mulde < germ. de sus medie Mulde = copaie (1.), covată (1.) folosită la plămăditul pâinii < prob. transf. din muolter < v. germ. de sus muolt(e)ra, mulhtra < lat. mulotra = găleată întrebuințată la muls < mūlgere = a mulge) [et. WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moldo-
MOLDO- Element de compunere cu sensul de „moldovean”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din moldovean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovalah
MOLDOVALÁH, -Ă, moldovalahi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Român din Principatele Române. 2. Adj. Care aparține sau este caracteristic moldovalahilor (1), privitor la moldovalahi. [Var.: moldovláh, -ă s. m. și f., adj.] – Moldo- + valah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovean
MOLDOVEÁN, -Ă, moldoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Moldova; moldav. 2. Adj. Care aparține Moldovei sau moldovenilor (1), privitor la Moldova ori la moldoveni; moldovenesc, moldav. – Moldova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldoveancă
MOLDOVEÁNCĂ, moldovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Moldova. – Moldovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovenesc
MOLDOVENÉSC, -EÁSCĂ, moldovenești, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține moldovenilor sau Moldovei, privitor la moldoveni ori la Moldova, originar din Moldova, specific Moldovei sau moldovenilor. ♦ (Substantivat, f.) Graiul românesc vorbit de moldoveni. 2. S. f. art. Dans popular în ritm vioi, executat în cerc închis; melodie după care se execută acest dans. – Moldovean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldoveneşte
MOLDOVENÉȘTE adv. Ca moldovenii, în felul moldovenilor; în graiul moldovenesc. ◊ Expr. (Reg.) A o lua sau a (o) spune moldovenește = a acționa, a vorbi fățiș (și ferm). – Moldovean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovenește
MOLDOVENÉȘTE adv. Ca moldovenii, în felul moldovenilor; în graiul moldovenesc. ◊ Expr. (Reg.) A o lua sau a (o) spune moldovenește = a acționa, a vorbi fățiș (și ferm). – Moldovean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovenism
MOLDOVENÍSM, moldovenisme, s. n. Particularitate lingvistică specifică vorbirii moldovenilor. – Moldovean + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldoveniza
MOLDOVENIZÁ, moldovenizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) transforma în moldovean (1), a face să capete sau a căpăta trăsăturile caracteristice moldovenilor; a da sau a căpăta o formă corespunzătoare sistemului graiului moldovenesc. – Moldovean + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovenizare
MOLDOVENIZÁRE, moldovenizări, s. f. (Rar) Faptul de a (se) moldoveniza. – V. moldoveniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovenizat
MOLDOVENIZÁT, -Ă, moldovenizați, -te, adj. (Rar) Care a căpătat trăsături caracteristice moldovenilor; care a căpătat o formă corespunzătoare graiului moldovenesc. – V. moldoveniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moldovlah
MOLDOVLÁH, -Ă s. m. și f., adj. v. moldovalah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molecular
MOLECULÁR, -Ă, moleculari, -e, adj. Care aparține moleculei, privitor la moleculă; de natura moleculei. ◊ Masă moleculară = număr egal cu suma maselor atomilor care compun o moleculă. – Din fr. moléculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleculă
MOLECÚLĂ, molecule, s. f. Cea mai mică parte dintr-o substanță care mai păstrează compoziția procentuală și toate proprietățile chimice ale acelei substanțe. ◊ Moleculă-gram = cantitate dintr-o substanță a cărei greutate în grame este egală cu greutatea ei moleculară; mol^1. – Din fr. molécule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleschin
MOLESCHÍN, (2) moleschinuri, s. n. 1. Țesătură rezistentă de bumbac, foarte netedă și cu aspect de piele. 2. Sortiment de moleschin (2). – Din fr. moleskine, molesquine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molesta
MOLESTÁ, molestez, vb. I. Tranz. (Livr.) A brutaliza, a maltrata. ♦ A provoca neplăceri, a șicana, a necăji, a sâcâi. – Din lat. molestare, fr. molester, germ. molestieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molestare
MOLESTÁRE, molestări, s. f. Acțiunea de a molesta și rezultatul ei. – V. molesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleşeală
MOLEȘEÁLĂ, moleșeli, s. f. Senzație de diminuare a puterii, a energiei, adesea însoțită de somnolență; slăbiciune, moliciune; sfârșeală; toropeală. – Moleși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleșeală
MOLEȘEÁLĂ, moleșeli, s. f. Senzație de diminuare a puterii, a energiei, adesea însoțită de somnolență; slăbiciune, moliciune; sfârșeală; toropeală. – Moleși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleşi
MOLEȘÍ, moleșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă puterea, energia (fiind adesea cuprins de somnolență); a (se) muia, a slăbi. – Cf. moale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleși
MOLEȘÍ, moleșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă puterea, energia (fiind adesea cuprins de somnolență); a (se) muia, a slăbi. – Cf. moale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleşire
MOLEȘÍRE, moleșiri, s. f. Faptul de a (se) moleși și rezultatul ei; p. ext. moleșeală. – V. moleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleșire
MOLEȘÍRE, moleșiri, s. f. Faptul de a (se) moleși și rezultatul ei; p. ext. moleșeală. – V. moleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleşit
MOLEȘÍT, -Ă, moleșiți, -te, adj. Cuprins de moleșeală, de slăbiciune, lipsit de vlagă; slăbit, bleg, moale. – V. moleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleșit
MOLEȘÍT, -Ă, moleșiți, -te, adj. Cuprins de moleșeală, de slăbiciune, lipsit de vlagă; slăbit, bleg, moale. – V. moleși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleşitor
MOLEȘITÓR, -OÁRE, moleșitori, -oare, adj. Care moleșește, care provoacă moleșeală. ♦ Care predispune la somn. – Moleși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleșitor
MOLEȘITÓR, -OÁRE, moleșitori, -oare, adj. Care moleșește, care provoacă moleșeală. ♦ Care predispune la somn. – Moleși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molet
MOLÉT s. m. v. molete^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moleta
MOLETÁ, moletez, vb. I. Tranz. A imprima pe un obiect striuri, zimți etc. cu ajutorul moletei (1). – Din fr. moleter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moletare
MOLETÁRE, moletări, s. f. Acțiunea de a moleta și rezultatul ei. – V. moleta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moletă
MOLÉTĂ, molete, s. f. 1. Instrument prevăzut cu o rotiță cu muchia zimțată, folosit la moletare. 2. Roată de cablu cu diametru mare, folosită pentru ghidare în instalațiile de extracție sau pentru întinderea cablurilor de funiculare în instalațiile de transport. – Din fr. molette, germ. Molette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molete
MOLÉTE^1, moleți, s. m. (Pop.) 1. Larva morarului (2), de forma unui vierme solzos de culoare gălbuie sau cafenie, care trăiește în făina de grâu. 2. Boală de copii care se manifestă prin febră, diaree, vărsături și uscarea mucoasei nazale. [Var.: molét s. m.] – Din bg. molec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molete
MOLÉTE^2, (1, 2) moleți, s. m., (3) molete, s. n. 1. S. m. (Iht.; reg.) Molan. 2. S. m. (Reg.) Numele mai multor specii de conifere. 3. S. n. Tumoare seroasă care se formează pe glezna calului. – Moale + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moletieră
MOLETIÉRĂ, moletiere, s. f. (Astăzi rar) Obiect de îmbrăcăminte militară format dintr-o fâșie de stofă, cu care se înfășoară pulpa piciorului, peste pantalon, de la gleznă până sub genunchi. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. molletière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molfăi
MOLFĂÍ, mólfăi, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mesteca un aliment în gură cu greutate (din cauza lipsei dinților); a clefăi, a morfoli; p. ext. a mânca încet, fără poftă. ♦ A roade în dinți sau a învârti prin gură un lucru necomestibil. 2. Fig. A rosti (ceva) nedeslușit; a îngăima. [Prez. ind. și: molfăiesc] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molfăială
MOLFĂIÁLĂ, molfăieli, s. f. (Fam.) Molfăit. [Pr.: -fă-ia-] – Molfăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molfăire
MOLFĂÍRE, molfăiri, s. f. (Rar) Molfăit. [Pr.: -fă-i-] – V. molfăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molfăit
MOLFĂÍT s. n. (Fam.) Acțiunea de a molfăi și rezultatul ei; zgomot produs de cel care molfăie; molfăială, molfăire, molfăitură. [Pr.: -fă-it] – V. molfăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molfăitură
MOLFĂITÚRĂ, molfăituri, s. f. (Rar) Molfăit. [Pr.: -fă-i-] – Molfăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molibdat
MOLIBDÁT, molibdați, s. m. Sare a acidului molibdenic. – Din fr. molybdate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molibden
MOLIBDÉN s. n. Metal de culoare albă-argintie, lucios și maleabil, inoxidabil la temperatura obișnuită, folosit la fabricarea unor oțeluri speciale. [Acc. și: molíbden] – Din fr. molybdène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molibdenic
MOLIBDÉNIC adj. (În sintagma) Acid molibdenic = acid oxigenat al molibdenului. – Molibden + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molibdenit
MOLIBDENÍT s. n. Sulfură naturală de molibden, de culoare plumburie, cristalizată, din care se extrage molibdenul. [Var.: molibdenítă s. f.] – Din fr. molybdénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molibdenită
MOLIBDENÍTĂ s. f. v. molibdenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molicel
MOLICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, molicei, -ele, adj. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui moale; molișor. – Moale + suf. -icel, -icea, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moliciune
MOLICIÚNE, moliciuni, s. f. 1. Însușirea de a fi moale sau mlădios; flexibilitate; p. ext. obiect care are această însușire. 2. Lipsă de vigoare, de putere; stare de moleșeală, de sfârșeală; lipsă de perseverență, de hotărâre; p. ext. viață ușuratică. 3. Intensitate scăzută (a sunetelor); delicatețe, grație, dulceață. 4. Stare de calm; destindere. – Moale + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molid
MOLÍD, molizi, s. m. Arbore rășinos, din familia pinaceelor, înalt până la 50 de metri, cu coroana piramidală, frunzele aciculare și conuri care atârnă (Picea excelsa). [Var.: molíft, (pop.) molídv s. m.] – Cf. alb. molikë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molidiş
MOLIDÍȘ, molidișuri, s. n. (Rar) Pădure de molizi (sau în care predomină molidul); loc unde cresc molizi. [Var.: (pop.) molidviș s. n.] – Molid + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molidiș
MOLIDÍȘ, molidișuri, s. n. (Rar) Pădure de molizi (sau în care predomină molidul); loc unde cresc molizi. [Var.: (pop.) molidviș s. n.] – Molid + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molidv
MOLÍDV s. m. v. molid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molidviş
MOLIDVÍȘ s. n. v. molidiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molidviș
MOLIDVÍȘ s. n. v. molidiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molie
MÓLIE, molii, s. f. Nume generic dat mai multor specii de fluturi mici de noapte, ale căror larve atacă lucrurile de origine vegetală sau animală. ◊ Compuse: molia-zidurilor sau molie-de-casă = mic crustaceu terestru cu corpul oval, cenușiu, care trăiește în locuri umede și întunecoase (Oniscus murarius); molia-stupilor = găselniță^1. – Din sl. molĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molift
MOLÍFT s. m. v. molid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moliftă
MOLÍFTĂ, molifte, s. f. 1. (În ritualul Bisericii ortodoxe) Rugăciune (citită de preot pentru iertarea păcatelor, în împrejurări speciale); p. ext. oficierea acestei rugăciuni. 2. (Înv.) Termen de reverență folosit față de clerici. [Var.: (înv.) molítvă, molítfă s. f.] – Din sl. molitva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molimă
MÓLIMĂ, molime, s. f. (Pop.) Boală cu caracter epidemic; (la oameni) epidemie; (la animale) epizootie; p. ext. boală care atacă un număr mare de plante. – Din ngr. mólema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molipseală
MOLIPSEÁLĂ, molipseli, s. f. (Rar) Molipsire. – Molipsi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molipsi
MOLIPSÍ, molipsesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A (se) îmbolnăvi prin contaminare; a (se) contamina. 2. Fig. A se lăsa influențat de cineva sau a influența pe cineva (în rău). – Din ngr. mólepsa (aor. lui molévo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molipsire
MOLIPSÍRE, molipsiri, s. f. Faptul de a (se) molipsi; contaminare. – V. molipsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molipsit
MOLIPSÍT, -Ă, molipsiți, -te, adj. Căruia i s-a transmis o boală molipsitoare; infectat, contaminat. – V. molipsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molipsitor
MOLIPSITÓR, -OÁRE, molipsitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care molipsește; contagios. – Molipsi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molişor
MOLIȘÓR, -OÁRĂ, molișori, -oare, adj., s. f. pl. 1. Adj. (Rar) Molicel. 2. S. f. pl. Mică plantă erbacee din familia orhideelor, cu tulpina dreaptă și cu flori verzi-gălbui, dispuse în spic la vârful tulpinii (Liparis loeselii). – Moale + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molișor
MOLIȘÓR, -OÁRĂ, molișori, -oare, adj., s. f. pl. 1. Adj. (Rar) Molicel. 2. S. f. pl. Mică plantă erbacee din familia orhideelor, cu tulpina dreaptă și cu flori verzi-gălbui, dispuse în spic la vârful tulpinii (Liparis loeselii). – Moale + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molitfă
MOLÍTFĂ s. f. v. moliftă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molitfă
MOLÍTFĂ s. f. v. molitvă. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

molitfelnic
MOLITFÉLNIC s. n. v. molitvelnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molitvă
MOLÍTVĂ s. f. v. moliftă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molitvelnic
MOLITVÉLNIC, molitvelnice, s. n. Carte de ritual ortodox, care cuprinde o serie de rugăciuni. [Var.: molitvénic, molitfélnic s. n.] – Din sl. molitvĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molitvenic
MOLITVÉNIC s. n. v. molitvelnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moloh
MOLÓH, molohi, s. m. (Livr.) Simbol al cruzimii, al lăcomiei, al rapacității; persoană, colectivitate cu astfel de însușiri. – Din n. pr. Moloh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molon
MOLÓN, moloane, s. n. Bloc de piatră naturală prelucrat pe fețele vizibile, folosit în zidărie. – Din fr. moellon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molos
MOLÓS, moloși, s. m. Specie de câine de talie foarte mare, cu părul lung și moale. – Din fr. molosse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molos
Molos = Molossus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

molossus
Molossus, fiul regelui Pyrrhus și al Andromachăi și frate cu Pielus și cu Pergamus. După moartea tatălui său, Molossus a fost o vreme persecutat de Hermione și era cît pe ce să fie ucis. A reușit însă să scape cu viață, iar după căsătoria mamei sale cu Helenus și după moartea acestuia, i-a urmat la tronul Epirului. În amintirea lui, o parte dintre locuitorii Epirului au luat numele de moloși.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

moloşag
MOLOȘÁG, moloșaguri, s. n. (Reg.) Moină (1). – Moale + suf. -oșag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moloșag
MOLOȘÁG, moloșaguri, s. n. (Reg.) Moină (1). – Moale + suf. -oșag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molotru
MOLÓTRU, molotri, s. m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albastre și cu fructul în formă de păstaie (Trigonella besseriana). ♦ (Reg.) Molură. – Din sl. molotrĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moloz
MOLÓZ, molozuri, s. n. Material sub formă de pulbere de tencuială, spărturi de cărămidă și mortar, provenit din dărâmarea unor ziduri sau după executarea unor lucrări de zidărie. – Din tc. moloz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molton
MOLTÓN, (2) moltoane, s. n. 1. Țesătură groasă, ușoară și moale de bumbac, de obicei pufoasă pe amândouă fețele. 2. Sortiment de molton (1). – Din fr. molleton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molură
MOLÚRĂ, moluri, s. f. Plantă erbacee aromatică cu flori galbene dispuse în umbele, ale cărei fructe sunt folosite în medicină; molotru (Foeniculum vulgare). – Cf. mălură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

molus
Molus, unul dintre fiii lui Deucalion și tatăl lui Meriones.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

moluscă
MOLÚSCĂ, moluște, s. f. (La pl.) Încrengătură de nevertebrate cu corpul moale (adesea închis într-o cochilie) și de obicei cu un picior musculos; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din fr. mollusque, germ. Molluske.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momâiaţă
MOMÂIÁȚĂ, momâiețe, s. f. (Reg.) Mogâldeață. [Pr.: -mâ-ia-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momâiață
MOMÂIÁȚĂ, momâiețe, s. f. (Reg.) Mogâldeață. [Pr.: -mâ-ia-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momâie
MOMẤIE, momâi, s. f. 1. Schelet de lemn înfășurat în paie și acoperit de zdrențe, înfățișând un om, care se așază pe un teren cultivat pentru a speria și alunga păsările și animalele dăunătoare; sperietoare, măgăoaie. 2. Fig. Epitet dat unei ființe urâte. ♦ Mogâldeață. 3. (Înv.) Semn care se pune la hotarul unei moșii; semn de aliniere. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momârlan
MOMÂRLÁN^1, momârlani, s. m. (Reg.) 1. Om prost, necioplit, bădăran. 2. Numele unui dans popular. ◊ (În construcția) De-a momârlanul = numele unui joc de copii. – Cf. mârlan, modârlan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momârlan
MOMÂRLÁN^2, momârlane, s. n. (Reg.) 1. Moviliță de pământ făcută de râme. 2. Mănunchi de paie sau de zdrențe care se pune ca semn de hotar sau ca sperietoare pe un teren cultivat. – Cf. momâie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momeală
MOMEÁLĂ, momeli, s. f. 1. Faptul de a momi; p. ext. mijloc viclean folosit pentru a ademeni, a înșela pe cineva; ceea ce ademenește pe cineva; înșelăciune. ◊ Expr. Cu șosele, cu momele = cu viclenii, cu făgăduieli mincinoase. 2. Spec. Mâncare care se aruncă peștilor sau care se pune în undiță spre a-i ademeni; hrană pe care o pune vânătorul pentru a atrage vânatul; nadă. [Pl. și: momele] – Momi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moment
MOMÉNT, momente, s. n. 1. Interval scurt de timp; clipă, secundă. ◊ Loc. adj. De moment = de scurtă durată; efemer; vremelnic. ◊ Loc. adv. Pentru moment = provizoriu, deocamdată, pentru scurt timp. Pe moment = în prima clipă, în acea clipă. În tot momentul = în permanență, tot timpul. La moment = imediat, pe loc; p. ext. la timp. Din moment în moment sau dintr-un moment într-altul = imediat, chiar acum; curând, îndată. (Nici)un moment = deloc, niciodată. ◊ Loc. conj. Din moment ce... = de vreme ce..., deoarece... ♦ Perioadă scurtă în desfășurarea unui proces; fază, etapă. ◊ Ultimele momente (ale unui om) = clipele dinainte de moarte. ◊ Loc. adv. În momentul de față = actualmente, în prezent. Din primul moment = chiar de la început. În ultimul moment = chiar înainte de expirarea ultimului termen, când nu mai este nicio clipă de pierdut. La un moment dat = într-un anumit timp (nedeterminat); deodată. Un moment, se spune pentru a solicita cuiva o clipă de răgaz, o întrerupere. ♦ Episod din acțiunea unei scrieri literare; p. ext. specie a genului epic în care este surprins un instantaneu semnificativ din viața cotidiană. ♦ Dată, termen. ♦ Mărime fizică care caracterizează localizarea sau repartiția spațială a unei alte mărimi în raport cu un punct, cu o axă sau cu un plan. 2. Ocazie favorabilă; prilej. – Din lat. momentum, fr. moment, it. momento, germ. Moment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momentan
MOMENTÁN, -Ă, momentani, -e, adj. 1. Care durează un moment sau puțin timp; temporar, trecător. ♦ (Gram.; despre verbe și timpuri verbale) Care exprimă acțiuni de durată scurtă. 2. Care se referă la momentul de față; actual. ♦ (Adverbial) Numaidecât; în clipa de față; pentru un moment. [Var.: momentanéu, -ée adj.] – Din lat. momentaneus, it. momentaneo, fr. momentané, germ. momentan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momentaneu
MOMENTANÉU, -ÉE adj. v. momentan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momentos
MOMENTÓS, -OÁSĂ, momentoși, -oase, adj. (Înv.) De actualitate; p. ext. important pentru timpul de față. – Moment + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momi
MOMÍ, momesc, vb. IV. Tranz. A atrage pe cineva prin promisiuni mincinoase sau prin măguliri, prin daruri etc.; a ademeni; a amăgi; a înșela. ♦ A seduce. ♦ Spec. A ademeni cu momeală pești sau alte animale, pentru a le prinde. ♦ A liniști, a potoli, a domoli (pentru scurt timp). – Din bg. mamja, sb. mamiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momire
MOMÍRE, momiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a momi și rezultatul ei. – V. momi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momitor
MOMITÓR, -OÁRE, momitori, -oare, adj. (Rar) Care momește; ademenitor. – Momi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiţă
MOMÍȚĂ^1, momițe, s. f. (Pop.) Ganglion. ♦ Spec. Glandă de la pieptul și de la gâtul unor animale, din care se prepară anumite mâncăruri. – Din bg. momica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiță
MOMÍȚĂ^1, momițe, s. f. (Pop.) Ganglion. ♦ Spec. Glandă de la pieptul și de la gâtul unor animale, din care se prepară anumite mâncăruri. – Din bg. momica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiţă
MOMÍȚĂ^2 s. f. v. moimiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiță
MOMÍȚĂ^2 s. f. v. moimiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiţărie
MOMIȚĂRÍE, momițării, s. f. (Înv. și reg.) Maimuțăreală. – Momiță2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momițărie
MOMIȚĂRÍE, momițării, s. f. (Înv. și reg.) Maimuțăreală. – Momiță2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiţe
MOMÍȚE s. f. pl. (Pop.; în expr.) A umbla cu chichițe și momițe = a încerca să înșele pe cineva. – Cf. momi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momițe
MOMÍȚE s. f. pl. (Pop.; în expr.) A umbla cu chichițe și momițe = a încerca să înșele pe cineva. – Cf. momi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momiţoi
MOMIȚÓI, momițoi, s. m. (Reg.) Augmentativ al lui momiță^2; masculul maimuței. – Momiță^2 + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momițoi
MOMIȚÓI, momițoi, s. m. (Reg.) Augmentativ al lui momiță^2; masculul maimuței. – Momiță^2 + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

momus
Momus, personificare a sarcasmului și a zeflemelii răutăcioase.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

monac
MONÁC, -Ă s. m. și f. v. monah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monadă
MONÁDĂ, monade, s. f. 1. (Fil.) Termen (folosit de Leibniz) pentru a desemna singura substanță adevărată, ca entitate spirituală, fără întindere spațială, capabilă de percepții și tendințe, dar fără legătură cu celelalte. 2. Organism inferior, microscopic, unicelular, care face trecerea de la plante la animalele cele mai simple. – Din fr. monade, germ. Monade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monadelf
MONADÉLF, monadelfe, adj. (Bot.; despre androceul florii) Care are toate staminele unite prin filamentele lor, formând o coloană. – Din fr. monadelphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monadologie
MONADOLOGÍE s. f. (Fil.; rar) Teorie a monadelor. – Din fr. monadologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monah
MONÁH, -Ă, monahi, -e, s. m. și f. Călugăr. [Var.: monác, -ă s. m. și f.] – Din sl. monahŭ, ngr. monahós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monahal
MONAHÁL, -Ă, monahali, -e, adj. Care aparține monahului, specific monahului sau vieții de monah; călugăresc, monahicesc. – Monah + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monahicesc
MONAHICÉSC, -EÁSCĂ, monahicești, adj. Monahal. – Monah + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monahie
MONAHÍE^1 s. f. (Rar) Monahism. – Monah + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monahie
MONAHÍE^2, monahii, s. f. Călugăriță. – Din sl. monahija, ngr. monahi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monahism
MONAHÍSM s. n. 1. Stare, viață, calitate de monah; călugărie, monahie^1. 2. Instituția călugăriei. – Monah + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monandră
MONÁNDRĂ, monandre, adj. (Bot.; despre flori) Care are o singură stamină. – Din fr. monandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarc
MONÁRC s. m. v. monarh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarh
MONÁRH, monarhi, s. m. Conducător suprem al unei monarhii; suveran. [Var.: (înv.) monárc s. m.] – Din ngr. monárhis, germ. Monarch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarhic
MONÁRHIC, -Ă, monarhici, -ce, adj. 1. Care aparține monarhului sau monarhiei, privitor la monarh sau la monarhie. 2. (Despre idei, grupări) Care acceptă și susține monarhia. – Din fr. monarchique, germ. monarchisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarhie
MONARHÍE, monarhii, s. f. 1. Formă de guvernământ în care puterea supremă în stat aparține monarhului (rege, împărat, țar, șah, emir etc.) și se transmite de obicei ereditar. ◊ Monarhie absolută = formă de conducere a statului bazată pe puterea nelimitată a monarhului. Monarhie constituțională = formă de conducere a statului monarhic în care prerogativele monarhului sunt limitate prin constituție. 2. Stat care are ca formă de guvernământ monarhia (1). – Din ngr. monarhía, lat. monarchia, germ. Monarchie, fr. monarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarhism
MONARHÍSM s. n. Doctrină politică a partizanilor monarhiei (1). – Din fr. monarchisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monarhist
MONARHÍST, -Ă, monarhiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care aparține monarhiei (1), privitor la monarhie, care susține monarhia; care se bazează pe monarhie. 2. S. m. și f. Adept, partizan al monarhiei; regalist. – Din fr. monarchiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monastic
MONÁSTIC, -Ă, monastici, -ce, adj. Mănăstiresc. ♦ De călugăr, propriu călugărului; călugăresc. – Din fr. monastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monastire
MONASTÍRE s. f. v. mănăstire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monastiresc
MONASTIRÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mănăstiresc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monazit
MONAZÍT, monazite, s. n. Fosfat natural al unor pământuri rare, de culoare galbenă-brună, roșie sau cafenie. – Din fr. monazite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monden
MONDÉN, -Ă, mondeni, -e, adj. Care aparține înaltei societăți, care ține de viața de lux și de petreceri a acestei societăți; care reflectă sau privește o astfel de viață. ♦ (Adesea substantivat) Căruia îi place viața de societate, care frecventează reuniunile înaltei societăți. – Din fr. mondain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondenitate
MONDENITÁTE, mondenități, s. f. Eveniment, întâmplare, particularitate a vieții mondene. ♦ Faptul de a fi monden; înclinare spre viața mondenă. – Din fr. mondanité (după modern).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondial
MONDIÁL, -Ă, mondiali, -e, adj. Care aparține lumii întregi, privitor la lumea întreagă; răspândit, cunoscut în toată lumea; care antrenează și interesează lumea întreagă. ♦ La care participă întreaga lume (sau majoritatea țărilor). [Pr.: -di-al] – Din fr. mondial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondializa
MONDIALIZÁ, mondializez, vb. I. Tranz. A extinde la scară mondială. [Pr.: -di-a-] – Din fr. mondialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondializare
MONDIALIZÁRE, mondializări, s. f. Acțiunea de a mondializa. [Pr.: -di-a-] – V. mondializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondializat
MONDIALIZÁT, -Ă, mondializați, -te, adj. Care s-a extins la scară mondială. [Pr.: -di-a-] – V. mondializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondir
MONDÍR s. n. v. mundir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondiraş
MONDIRÁȘ s. n. v. mundiraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondiraș
MONDIRÁȘ s. n. v. mundiraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondoeconomie
MONDOECONOMÍE s. f. Economie mondială; cosmoeconomie. – Mondo- (< fr. monde) + economie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mondoramă
MONDORÁMĂ, mondorame, s. f. Emisiune (3), rubrică (2) ce oferă o viziune de ansamblu asupra evenimentelor de pe glob. – Mondo- (< fr. monde) + [pano]ramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monedă
MONÉDĂ, monede, s. f. Ban de metal (rar de hârtie) care are sau a avut curs legal pe teritoriul unui stat; p. gener. ban de metal (de valoare mică); mărunțiș. ◊ Expr. A bate (sau a tăia, a face) monedă = a emite bani de metal. A bate monedă (din sau cu ceva) = a insista, a face caz (de ceva). A plăti (cuiva) cu aceeași monedă = a răspunde (cuiva) printr-o comportare similară. (Fam.) Asta e moneda plătită, se spune despre o întâmplare neplăcută survenită în viața cuiva ca o pedeapsă pentru fapta sau faptele rele făcute; faptă și răsplată. [Pl. și: monezi. – Var.: monétă s. f.] – Din ngr. monédha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monegasc
MONEGÁSC, -Ă, monegasci, -sce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația principatului Monaco sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține principatului Monaco sau monegascilor (1), privitor la acest principat sau la monegasci. [Pl. și: monegaști, -ste] – Din fr. monégasque, it. monegasco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moneră
MONÉRĂ, monere, s. f. (Biol.) Protozoar ipotetic, fără nucleu, care ar face trecerea de la materia fără viață la cea vie. – Din fr. monère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moneta
Moneta, în mitologia romană, denumire purtată de Iuno.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

monetar
MONETÁR, -Ă, monetari, -e, adj., s. n., s. m. 1. Adj. Care aparține monedei, privitor la monedă. ◊ Sistem monetar = ansamblul reglementărilor legale cu privire la moneda unui stat. 2. S. n. Inventar al banilor, sortați după valoare, pe fișicuri și monede, întocmit de un mânuitor de bani la predarea casei. 3. S. m. (Rar) Persoană care lucrează la baterea de monede. – Din fr. monétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monetă
MONÉTĂ s. f. v. monedă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monetărie
MONETĂRÍE, monetării, s. f. Întreprindere (de stat) unde se bat monedele. ♦ (Colectiv) Monede. – Monetă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monetiza
MONETIZÁ, monetizez, vb. I. Tranz. (Rar) A transforma metalul în monedă, a bate monedă. – Din fr. monétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monetizare
MONETIZÁRE, monetizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a monetiza și rezultatul ei. – V. monetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongol
MONGÓL, -Ă, mongoli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Mongoliei sau este originară de acolo; p. ext. persoană care face parte din una dintre populațiile care locuiesc în Asia Centrală. 2. Adj. Care aparține Mongoliei sau mongolilor (1), privitor la Mongolia ori la mongoli; mongolic. – Din fr. mongol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongolic
MONGÓLIC, -Ă, mongolici, -ce, adj. Mongol (2). ◊ Limbi mongolice = familie de limbi vorbite de către mongoli (1) pe un vast teritoriu din Asia. – Din fr. mongolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongolid
MONGOLÍD, -Ă s. m. și f., adj. v. mongoloid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongolism
MONGOLÍSM s. n. Boală congenitală cauzată de prezența unui cromozom suplimentar și care se caracterizează prin debilitate mintală și printr-un facies de tip mongoloid (2). – Din fr. mongolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongolist
MONGOLÍST, -Ă, mongoliști, -ste, s. m. și f. Specialist în mongolistică. – Din germ. Mongolist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongolistică
MONGOLÍSTICĂ s. f. Disciplină științifică care studiază limba, cultura și civilizația mongolă. – Din germ. Mongolistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mongoloid
MONGOLOÍD, -Ă, mongoloizi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Denumirea uneia dintre cele trei mari rase omenești, răspândită în Asia Centrală, Asia de Est și de Sud-Est; (și la sg.) persoană care aparține acestei rase. 2. Adj. Care prezintă caractere fizice asemănătoare cu ale unui mongol (1); care se referă la mongoloid (1). [Var.: mongolid, -ă s. m. și f., adj.] – Din fr. mongoloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monilioză
MONILIÓZĂ, monilioze, s. f. Boală a pomilor fructiferi provocată de o specie de ciuperci, care se manifestă prin apariția pe fructe a unor cercuri concentrice de mucegai, urmată de putrezirea acestora. [Pr.: -li-o-] – Din fr. moniliose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monism
MONÍSM s. n. Doctrină filosofică potrivit căreia la baza tuturor fenomenelor lumii se află un singur principiu, fie material, fie spiritual; p. gener. orice concepție care explică printr-un singur principiu multitudinea fenomenelor dintr-un domeniu determinat. – Din fr. monisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monist
MONÍST, -Ă, moniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține monismului, privitor la monism. 2. S. m. și f. Adept al monismului. – Din fr. moniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitor
MONITÓR^1, monitoare, s. n. Navă fluvială de război, blindată, de tonaj mic, cu tunuri protejate cu turele. – Din fr. monitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitor
MONITÓR^2, -OÁRE, monitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. (Ieșit din uz) Elev care menținea ordinea și disciplina în clasă, în lipsa profesorului. ♦ Elev foarte bun la învățătură, care ajuta pe profesor la predare (instruind o grupă de elevi). ♦ Persoană care învață sau supraveghează pe cei ce doresc să practice schiul. 2. S. n. Aparat de control al unei instalații de telecomunicații, care urmărește imaginea proiectată de aparatele de luat vederi. 3. S. n. (Urmat de determinări) Titlu dat unor periodice (oficiale). – Din fr. moniteur, lat. monitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitorial
MONITORIÁL, -Ă, monitoriale, adj. (În sintagma) Sistem monitorial = metodă pedagogică de predare prin monitori^2 (1). [Pr.: -ri-al] – Din engl., fr. monitorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitorială
MONITORIÁLĂ adj. f. v. monitorial. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

monitoriza
MONITORIZÁ, monitorizez, vb. I. Tranz. A supraveghea prin intermediul monitorului^2 (2) sau al altui aparat specializat. – Monitor^2 + suf. -iza (după engl. monitor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitorizare
MONITORIZÁRE, monitorizări, s. f. Acțiunea de a monitoriza. – V. monitoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monitorizat
MONITORIZÁT, -Ă, monitorizați, -te, adj. Care este pus sub supravegherea monitorului^2 (2) sau a altui aparat specializat. – V. monitoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moniţiune
MONIȚIÚNE, monițiuni, s. f. (Livr.) Avertisment dat de un reprezentant al Bisericii catolice; p. gener. observație, mustrare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. monition, it. monizione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monițiune
MONIȚIÚNE, monițiuni, s. f. (Livr.) Avertisment dat de un reprezentant al Bisericii catolice; p. gener. observație, mustrare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. monition, it. monizione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mono
MONO^1- Element de compunere cu sensul de „unic”, „singur”, „o dată”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. mono-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mono
MONO^2 adj. invar. Monofonic. – Din fr., engl. mono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoachenă
MONOACHÉNĂ, monoachene, s. f. Fruct format dintr-o singură achenă. [Pr.: -no-a-] – Mono- + achenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoacid
MONOACÍD, -Ă, monoacizi, -de, adj. (Despre acizi) Care are în moleculă un singur atom de hidrogen. [Pr.: -no-a-] – Din fr. monoacide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoarticular
MONOARTICULÁR, -Ă, monoarticulari, -e, adj. (Anat.) Cu o singură articulație. [Pr.: -no-ar-] – Din fr. monoarticulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoatomic
MONOATÓMIC, -Ă, monoatomici, -ce, adj. (Despre molecule) Format dintr-un singur atom; (despre substanțe) cu molecula formată dintr-un singur atom. [Pr.: -no-a-] – Din fr. monoatomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoax
MONOÁX, -Ă, monoacși, -xe, adj. (Tehn.) Care are un singur ax (1). [Pr.: -no-ax] – Din fr. monoaxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monobazic
MONOBÁZIC, monobazici, adj. (Despre acizi) Care are în molecula lui un singur atom de hidrogen, apt de a fi înlocuit cu un metal și formând numai o singură serie de săruri. – Din fr. monobasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoblepsie
MONOBLEPSÍE, monoblepsii, s. f. Defect al vederii care constă în neputința de a vedea clar cu ambii ochi, în timp ce cu fiecare în parte bolnavul vede bine. – Din fr. monoblepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monobloc
MONOBLÓC, (1) adj. invar., (2) monoblocuri, s. n. 1. Adj. invar. Care este constituit dintr-o singură piesă, dintr-o singură bucată. 2. S. n. Dispozitiv, aparat sau sistem tehnic format dintr-un singur bloc nedemontabil. – Din fr. monobloc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monobrăzdar
MONOBRĂZDÁR, monobrăzdare, adj., s. n. (Plug) cu un singur brăzdar. – Mono- + brăzdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocameral
MONOCAMERÁL, -Ă, monocamerali, -e, adj. (Despre sistemul politic și legislativ din unele state) Cu o singură cameră (III). – Din fr. monocamérale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocameralism
MONOCAMERALÍSM s. n. Sistem politic bazat pe adunarea monocamerală. – Din fr. monocaméralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocarp
MONOCÁRP, -Ă, monocarpi, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care înflorește și face fruct o singură dată în timpul vieții. – Din fr. monocarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocarpelar
MONOCARPELÁR, -Ă, monocarpelari, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care are gineceul format dintr-o singură carpelă. – Din fr. monocarpellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocelular
MONOCELULÁR, -Ă, monocelulari, -e, adj. (Despre organisme) Care este format dintr-o singură celulă; unicelular. – Mono- + celular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocer
MONOCÉR, monoceri, s. m. Animal (fabulos) cu un singur corn. – Din fr. monocère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monociclic
MONOCÍCLIC, -Ă, monociclici, -ce, adj. (Biol.; despre unele specii) Care prezintă o singură perioadă de înmulțire pe an. – Din fr. monocyclique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocilindric
MONOCILÍNDRIC, -Ă, monocilindrici, -ce, adj. (Despre motoare, compresoare) Cu un singur cilindru. – Din fr. monocylindrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocilindru
MONOCILÍNDRU, monocilindri, s. m. Motor cu ardere internă, cu un singur cilindru. – Din mono- + cilindru.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

monocinetic
MONOCINÉTIC, -Ă, monocinetici, -ce, adj. (Fiz.; despre fascicule) Care este format din particule cu aceeași viteză. – Din fr. monocinétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocip
MONOCÍP, monocipuri, s. n. (Electron.) Circuit integrat cu schemă electrică la comandă, realizat după o tehnologie de proiectare tipizată. – Din engl. monochip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocit
MONOCÍT, monocite, s. n. Leucocit mare, cu nucleu nesegmentat. [Var.: monocítă s. f.] – Din fr. monocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocită
MONOCÍTĂ s. f. v. monocit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocitoză
MONOCITÓZĂ, monocitoze, s. f. (Med.) Creșterea monocitelor din sânge în diverse stări infecțioase. – Din fr. monocytose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoclat
MONOCLÁT, -Ă, monoclați, -te, adj., s. m. (Rar) (Bărbat) care poartă monoclu. – Din monoclu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoclinal
MONOCLINÁL, -Ă, monoclinali, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre structuri geologice cutate) Care aparține unui singur flanc cutat. 2. S. n. Succesiune de strate care prezintă aceeași înclinare și același sens. – Din fr. monoclinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoclinic
MONOCLÍNIC, -Ă, monoclinici, -ce, adj. (Despre cristale) În formă de prisme oblice cu baza dreptunghiulară. ◊ Sistem monoclinic = sistem cristalografic cu simetrie inferioară, în care se încadrează cristalele definite mai sus. – Din fr. monoclinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoclorurat
MONOCLORURÁT, -Ă, monoclorurați, -te, adj. (Chim.; despre substanțe, compuși, molecule) Care are un atom de clor apărut prin clorurare. – După fr. monochloré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoclu
MONÓCLU, monocluri, s. n. Lentilă rotundă, concavă sau convexă, care se fixează în orbita unui ochi pentru a corecta un defect de vedere. ♦ P. anal. Pansament făcut la un singur ochi. – Din fr. monocle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocord
MONOCÓRD, -Ă, monocorzi, -de, adj., (2) monocorduri, s. n. 1. Adj. (Despre instrumente muzicale; adesea substantivat) Care are o singură coardă; care vibrează într-un singur ton. ♦ Fig. (Despre opere literare, artistice) Monoton, inexpresiv. 2. S. n. Străvechi instrument muzical cu o singură coardă. [Pl. și: (2) monocorde] – Din fr. monocorde, lat. monochordum, germ. Monochord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocorp
MONOCÓRP, (2) monocorpuri, adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Tip de caroserie specifică anumitor autoturisme, care nu prezintă degroșări pronunțate nici ale părții față, la nivelul parbrizului, nici ale părții spate, la nivelul lunetei, habitaclul înglobând în el, aparent, atât compartimentul motor cât și portbagajul spate; este cunoscută și sub denumirea de caroserie într-un volum. 2. S. n. Autoturism cu caroserie într-un volum. – Din fr. monocorp.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

monocotiledon
MONOCOTILEDÓN, -Ă, monocotiledoni, -one, adj., s. f. (Rar) Monocotiledonat. – Din lat. monocotyledon, fr. monocotylédone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocotiledonat
MONOCOTILEDONÁT, -Ă, monocotiledonați, -te, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Al cărei embrion are un singur cotiledon; monocotiledon. 2. S. f. (La pl.) Clasă de plante superioare erbacee, rar lemnoase, cu frunze care prezintă nervuri paralele, cu flori compuse din trei sau șase elemente și cu embrionul alcătuit dintr-un singur cotiledon; (și la sg.) plantă din această clasă. – Din fr. monocotylédoné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocristal
MONOCRISTÁL, monocristale, s. n. Cristal cu atomii și moleculele dispuse într-o rețea cristalină spațială neîntreruptă. – Din fr. monocristal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocrom
MONOCRÓM, -Ă, monocromi, -e, adj. 1. Care are o singură culoare; monocromatic. 2. (Despre picturi) Executat în valorile apropiate ale aceluiași ton. ♦ Fig. Plictisitor, uniform, monoton. – Din fr. monochrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocromatic
MONOCROMÁTIC, -Ă, monocromatici, -ce, adj. Cu o singură culoare, monocrom (1). ♦ (Despre radiații) Care este alcătuit din componente cu aceeași lungime de undă. – Din fr. monochromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocromator
MONOCROMATÓR, monocromatoare, s. n. Dispozitiv optic care servește la separarea radiațiilor monocromatice dintr-un fascicul complex. ♦ Dispozitiv electromagnetic care servește la separarea unui fascicul de particule monocinetice dintr-un fascicul neomogen. – Din fr. monochromateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocromie
MONOCROMÍE, monocromii, s. f. 1. Procedeu de pictură sau de tipar care constă în folosirea unei singure culori; predominare a unei culori într-un tablou. 2. Reproducere într-o singură culoare. – Din fr. monochromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocular
MONOCULÁR, -Ă, monoculari, -e, adj. 1. (Med.; despre vedere) Care se realizează cu un singur ochi. 2. (Fiz.; despre sisteme optice) Cu un singur ocular. – Din fr. monoculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monocultură
MONOCULTÚRĂ, monoculturi, s. f. 1. Sistem de cultivare a aceleiași specii de plante mai mulți ani consecutiv pe același teren. 2. Predominare a plantațiilor de un anumit fel într-o țară, într-o regiune etc. – Din fr. monoculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodactil
MONODACTÍL, -Ă, monodactili, -e, adj., s. n. (Picior) cu un singur deget; soliped. – Din fr. monodactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodia
MONODIÁ, monodiez, vb. I. Tranz. A cânta o monodie. [Pr.: -di-a] – Din monodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodiat
MONODIÁT, -Ă, monodiați, -te, adj. (Despre opere muzicale) Care este interpretat ca monodie. – V. monodia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodic
MONÓDIC, -Ă, monodici, -ce, adj. (Muz.) Care este specific monodiei, de monodie. – Din fr. monodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodie
MONODÍE, monodii, s. f. Melodie executată de o singură voce sau de un ansamblu la unison sau la octavă. – Din fr. monodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodiere
MONODIÉRE, monodieri, s. f. (Muz.) Acțiunea de a monodia. – V. monodia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monodramă
MONODRÁMĂ, monodrame, s. f. Piesă de teatru cu un singur personaj. – Din germ. Monodrama, it. monodramma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoelectrovalent
MONOELECTROVALÉNT, -Ă, monoelectrovalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are electrovalența egală cu unitatea. [Pr.: -no-e-] – Mono- + electrovalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofag
MONOFÁG, -Ă, monofagi, -ge, adj., s. m. și f. (Organism) al cărui mod de nutriție este monofagia. – Din it. monofago.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofagie
MONOFAGÍE s. f. Mod de nutriție bazat pe un singur tip de hrană, propriu mai ales paraziților. – Din fr. monophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofazat
MONOFAZÁT, -Ă, monofazați, -te, adj. (Fiz.; despre un circuit electric alternativ) Care este alimentat cu o singură sursă de tensiune sau cu mai multe surse având tensiunile în fază; (despre o mașină, o instalație) care folosește circuitul electric descris mai sus; monofazic. – Din fr. monophasé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofazic
MONOFÁZIC, -Ă, monofazici, -ce, adj. (Fiz.) Monofazat. ♦ (Despre substanțe omogene) Care prezintă, la un moment dat, o singură stare de agregare. – Din monofazat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofazie
MONOFAZÍE, monofazii, s. f. (Med.) Tulburare de vorbire care se manifestă prin repetarea aceluiași sunet, cuvânt etc. – Din engl. monophasia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofil
MONOFÍL, monofile, adj. (Bot.; despre caliciul florilor) Care este format dintr-o singură petală. – Din fr. monophylle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofiletic
MONOFILÉTIC, -Ă, monofiletici, -ce, adj. (Biol.; despre populații) Care descinde dintr-un strămoș comun sau dintr-o singură populație. – Din fr. monophylétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofizit
MONOFIZÍT, -Ă, monofiziți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține monofizitismului, privitor la monofizitism. 2. S. m. și f. Adept al monofizitismului. – Din fr. monophysite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofizitism
MONOFIZITÍSM s. n. Învățătură creștină despre unica natură a lui Isus Hristos, cea divină. – Monofizit + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoflor
MONOFLÓR, -Ă, adj. (Despre miere, polen etc.) Care a fost cules de la o singură specie de floare. – Mono- + flor[al].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofobie
MONOFOBÍE s. f. Stare patologică caracterizată prin frica de singurătate. – Din fr. monophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofonă
MONOFÓNĂ, monofone, adj. (Muz.; despre melodii) Care este executat de o singură voce sau de un singur instrument. – Din monofonie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofonematic
MONOFONEMÁTIC, -Ă, monofonematici, -ce, adj. (Lingv.; despre grupuri de sunete) Care are valoarea unui singur fonem. – Din fr. monophonématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofonic
MONOFÓNIC, -Ă, monofonici, -ce, adj. (Fiz.) De monofonie, al monofoniei. – Din fr. monophonique, engl. monophonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofonie
MONOFONÍE s. f. (Fiz.) Procedeu tehnic de transmitere și captare a sunetului prin intermediul unui singur canal. – Din fr. monophonie, engl. monophony.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monofoto
MONOFÓTO s. n. Monotip adaptat pentru culegerea prin fotografiere. – Din germ. Monophoto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoftong
MONOFTÓNG, monoftongi, s. m. Vocală provenită din reducerea unui diftong. – Din fr. monophtongue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoftonga
MONOFTONGÁ, pers. 3 monoftonghează, vb. I. Refl. (Despre diftongi) A se reduce la o singură vocală. – Din fr. monophtonguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoftongare
MONOFTONGÁRE, monoftongări, s. f. Faptul de a se monoftonga. – V. monoftonga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoftongat
MONOFTONGÁT, -Ă, monoftongați, -te, adj. (Despre diftongi) Care este redus la o singură vocală. – V. monoftonga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogam
MONOGÁM, -Ă, monogami, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. Persoană care practică monogamia. 2. Adj. (Despre căsătorie, familie) Bazat pe monogamie. ♦ (Despre plante) Unisexuat. – Din fr. monogame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogamic
MONOGÁMIC, -Ă, monogamici, -ce, adj. Monogam. – Din fr. monogamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogamie
MONOGAMÍE s. f. Formă de căsătorie în care unui bărbat sau unei femei i se interzice să aibă, în același timp, mai multe soții, respectiv mai mulți soți. ♦ Stare a unei plante monogame. – Din germ. Monogamie, fr. monogamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenetic
MONOGENÉTIC, -Ă, monogenetici, -ce, adj. Conform cu monogeneza, de monogeneză. – Mono- + genetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogeneză
MONOGENÉZĂ, monogeneze, s. f. (Biol.) Reproducere directă, fără alternare de generații sexuate și asexuate. ♦ P. ext. Punct unic de plecare, izvor comun al unui lucru, al unui fenomen. – Din fr. monogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenic
MONOGÉNIC, -Ă, monogenici, -ce, adj. (Biol.; despre un caracter) Care este condiționat de o singură genă sau de o pereche de gene. – Din fr. monogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenie
MONOGENÍE s. f. (Biol.) Producere de către o femelă numai de descendenți masculi sau numai de descendenți femele. – Din fr. monogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenism
MONOGENÍSM s. n. Teorie antropologică care consideră că specia umană are origine unică. – Din fr. monogénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenist
MONOGENÍST, -Ă, monogeniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al monogenismului. – Din fr. monogéniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogenopatie
MONOGENOPATÍE, monogenopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiuni condiționate de o singură mutație genetică. – Probabil din fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogermă
MONOGÉRMĂ, monogerme, adj. (Bot.; despre semințe) Cu un singur germen. – Din germ. monogerm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monograf
MONOGRÁF, -Ă monografi, -e s. m. și f. (Rar la f.) Autor al unei monografii. – Din fr. monographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monografia
MONOGRAFIÁ, monografiez, vb. I. Tranz. A trata monografic. [Pr.: -fi-a] – Din monografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monografic
MONOGRÁFIC, -Ă, monografici, -ce, adj. Care ține de monografie, privitor la monografie, propriu monografiei. – Din fr. monographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monografie
MONOGRAFÍE, monografii, s. f. Studiu științific amplu asupra unui subiect anumit, tratat detaliat și cvasiexhaustiv. – Din fr. monographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monografist
MONOGRAFÍST, -Ă, monografiști, -ste, s. m. și f. Specialist în realizarea unei monografii; monograf. – Monografie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogram
MONOGRÁM s. n. v. monogramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogramă
MONOGRÁMĂ, monograme, s. f. Semn scris, gravat sau brodat, format prin alăturarea sau împletirea inițialelor numelui și prenumelui unei persoane. [Var.: monográm s. n.] – Din fr. monogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monogranular
MONOGRANULÁR, -Ă, monogranulari, -e, adj. Compus din granule de aceeași mărime. – Mono- + granular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohibrid
MONOHIBRÍD, -Ă, monohibrizi, -de, adj., s. m. (Biol.) (Organism) provenit din monohibridare. – Din fr. monohybride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohibrida
MONOHIBRIDÁ, monohibridez, vb. I. Tranz. (Biol.) A încrucișa indivizi care diferă printr-un singur caracter. – Din fr. monohybrider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohibridare
MONOHIBRIDÁRE, monohibridări, s. f. Acțiunea de a monohibrida. – V. monohibrida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohibridat
MONOHIBRIDÁT, -Ă, monohibridați, -te, adj. (Despre specii, indivizi) Care a fost încrucișat cu indivizi care diferă printr-un singur caracter. – V. monohibrida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohibridism
MONOHIBRIDÍSM s. n. (Biol.) Încrucișare între indivizi care diferă printr-un singur caracter; monohibridare. – Din fr. monohybridisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monohidrat
MONOHIDRÁT, monohidrați, s. m. (Chim.) Hidrat al unei substanțe solide care conține o singură moleculă de apă. – Din fr. monohydrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoic
MONÓIC, -Ă, monoici, -ce, adj. (Despre plante) Care are flori unisexuate, masculine sau feminine, dispuse pe același individ. – Din fr. monoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoideism
MONOIDEÍSM s. n. (Fil.) Predominare a unei singure idei în gândire. [Pr.: -no-i-] – Din fr. monoïdéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolingv
MONOLÍNGV, -Ă, monolingvi, -e, adj. (Despre dicționare, ediții etc.) Într-o singură limbă; unilingv. – Din fr. monolingue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolingvism
MONOLINGVÍSM s. n. Folosire a unei singure limbi (cea maternă) de către același individ sau același grup social. – Din fr. monolinguisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolit
MONOLÍT, -Ă, monoliți, -te, adj. Care este constituit dintr-o singură bucată, dintr-un singur bloc (1). ♦ Fig. Bine închegat, sudat; unitar, omogen; trainic, monolitic. ♦ (Substantivat, n.) Monument construit dintr-un singur bloc de piatră. – Din fr. monolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolitic
MONOLÍTIC, -Ă, monolitici, -ce, adj. Privitor la monolit; de monolit. ♦ Fig. Bine închegat, unitar. – Din fr. monolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolitism
MONOLITÍSM s. n. (Rar) Însușirea de a fi monolitic. – Din fr. monolithisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolitizare
MONOLITIZÁRE, monolitizări, s. f. Operație prin care elemente de construcție din beton turnate separat se solidarizează pentru a prelua împreună sarcinile exterioare. – Din monolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monolitizat
MONOLITIZÁT adj. v. monolitiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

monolog
MONOLÓG, monologuri, s. n. 1. Scenă dintr-o lucrare dramatică în care un personaj, fiind singur pe scenă, își exprimă cu glas tare gândurile. ♦ Monolog interior = procedeu literar specific romanului sau nuvelei de analiză psihologică, prin care este reprodus fluxul gândirii personajului. ♦ Lucrare dramatică de proporții reduse, destinată să fie interpretată de către un singur actor. 2. Vorbire neîntreruptă a cuiva, fără a da altuia timp pentru replică; vorbire cu sine însuși. [Pl. și: monoloage] – Din fr. monologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monologa
MONOLOGÁ, monologhez, vb. I. Intranz. A vorbi singur, a vorbi cu sine însuși. – Din fr. monologuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monologic
MONOLÓGIC, -Ă, monologici, -ce, adj. (Rar) Care se bazează pe monolog (interior), de monolog. – Din fr. monologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monom
MONÓM, monoame, s. n. 1. Expresie algebrică în care intervin numai semnele înmulțirii și ale împărțirii. 2. Fig. Șir, succesiune neîntreruptă (unul după altul). – Din fr. monôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoman
MONOMÁN, -Ă, monomani, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de monomanie. – Din fr. monomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomaniac
MONOMANIÁC, -Ă, monomaniaci, -ce, adj. (Med.; rar) Monoman. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. monomaniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomanie
MONOMANÍE, monomanii, s. f. Stare patologică manifestată prin obsesia unui singur gând; idee fixă. – Din fr. monomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomembră
MONOMÉMBRĂ, monomembre, adj. (Gram.; despre propoziții) Format dintr-un singur cuvânt. – Mono- + membră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomer
MONOMÉR, monomeri, s. m. Substanță chimică simplă, de obicei organică, cu masă moleculară mică și cu caracter nesaturat, care intră în constituția unui polimer. – Din fr. monomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monometalism
MONOMETALÍSM s. n. Sistem monetar bazat pe un singur etalon metalic (aurul sau argintul); teorie care preconizează acest sistem. – Din fr. monométallisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monometalist
MONOMETALÍST, -Ă, monometaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre sisteme monetare, teorii economice) Care se bazează pe monometalism. 2. Adj., s. m. și f. Adept al monometalismului. – Din fr. monométaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monometru
MONOMÉTRU, monometre, s. n. 1. Vers compus dintr-un singur metru. 2. Vers compus din metri de același fel. – Din fr. monomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomorfematic
MONOMORFEMÁTIC, -Ă, monomorfematici, -ce, adj. (Lingv.) Format dintr-un singur morfem. – Mono- + morfem + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monomotoare
MONOMOTOÁRE adj. f. v. monomotor. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

monomotor
MONOMOTÓR, monomotoare, adj., s. n. (Avion) care este prevăzut cu un singur motor. – Din fr. monomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mononucleară
MONONUCLEÁRĂ, mononucleare, s. f. Globulă albă a sângelui cu un singur nucleu. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. mononucléaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mononucleoză
MONONUCLEÓZĂ s. f. (În sintagma) Mononucleoză infecțioasă = boală infecțioasă acută, benignă, frecventă la copii și la tineri, care se manifestă prin febră și prin creșterea numărului de limfocite și de monocite din sânge și prin mărirea ganglionilor limfatici. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. mononucléose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoparental
MONOPARENTÁL, -Ă, monoparentali, -e, adj. Care are numai un singur părinte, de obicei mama. – Din fr. monoparental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopetal
MONOPETÁL, -Ă, monopetali, -e, adj. (Despre flori) Cu o singură petală; (despre plante) care are flori cu o singură petală. – Din fr. monopétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoplan
MONOPLÁN, monoplane, s. n. Avion cu o singură aripă, așezată transversal și simetric față de fuzelaj. – Din fr. monoplan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoplastidă
MONOPLASTÍDĂ, monoplastide, s. f. Organism viu, format dintr-o singură celulă (plurinucleară sau uninucleară). – Din fr. monoplastide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoplegie
MONOPLEGÍE, monoplegii, s. f. Paralizie a unui singur membru sau al unei părți din corp. – Din fr. monoplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoploid
MONOPLOÍD, -Ă, monoploizi, -de, adj. (Biol.; despre celule sau organisme vii, adesea substantivat) Al cărui nucleu are un singur set de cromozomi. – Din engl. monoploid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopodial
MONOPODIÁL, -Ă, monopodiali, -e, adj. (Bot.; despre ramificațiile tulpinii) Cu un singur ax principal; monopodic. [Pr.: -di-al] – Din engl. monopodial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopodic
MONOPÓDIC, -Ă, monopodici, -ce, adj. (Bot.) Monopodial. – Din engl. monopodic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopodie
MONOPODÍE, monopodii, s. f. 1. Structură metrică alcătuită dintr-un singur picior. 2. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin existența unui singur picior. – Din fr. monopodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopodiu
MONOPÓDIU, monopodii, s. n. Mod de ramificație a tulpinii în care axul principal crește continuu. – Din fr. monopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopol
MONOPÓL, monopoluri, s. n. 1. Drept exclusiv al cuiva, de obicei al statului, de a dispune de ceva, de a efectua ceva; dominație într-un domeniu, într-una sau mai multe ramuri economice. ♦ (Pop.) Rachiu fabricat de o întreprindere care deține un monopol (1). 2. Privilegiu exclusiv, de drept și de fapt, pe care îl posedă un individ, o întreprindere sau un organism public de a fabrica, de a vinde sau de a exploata anumite bunuri sau servicii. ♦ Firmă sau companie care exercită un control exclusiv asupra producției și comercializării unui produs material sau serviciu, pe un anumit teritoriu, astfel încât are posibilitatea să stabilească atât prețul de vânzare unitar, cât și cantitatea de produse sau de servicii oferite. 3. Fig. Drept exclusiv pe care și-l arogă cineva. – Din germ. Monopol, fr. monopole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopolism
MONOPOLÍSM s. n. Tendință de a forma monopoluri; sistem de asociere a marilor întreprinderi pentru a forma monopoluri (2). – Monopol + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopolist
MONOPOLÍST, -Ă, monopoliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Organizat pe bază de monopol, privitor la monopol. 2. S. m. și f. Persoană care deține un monopol, participant la conducerea unui monopol. – Din fr. monopoliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopoliza
MONOPOLIZÁ, monopolizez, vb. I. Tranz. 1. A exercita un monopol, a pune stăpânire, cu drept de monopol, pe un domeniu de activitate; a supune unui monopol. 2. Fig. A acapara, a-și aroga drepturi exclusive asupra cuiva sau a ceva; a reține întreaga atenție sau interesul cuiva. – Din fr. monopoliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopolizare
MONOPOLIZÁRE, monopolizări, s. f. Acțiunea de a monopoliza și rezultatul ei. – V. monopoliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopolizat
MONOPOLIZÁT, -Ă, monopolizați, -te, adj. Care ține de regimul monopolurilor, care aparține monopolurilor sau este supus unui monopol. – V. monopoliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopolizator
MONOPOLIZATÓR, -OÁRE, monopolizatori, -oare, adj. Care monopolizează. – Monopoliza + suf. -tor. Cf. it. monopolizzatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopost
MONOPÓST, monoposturi, s. n. Mașină de curse căreia i s-au adus îmbunătățiri majore și care nu a fost încă lansată pe pista de concurs. – Din fr. monoposte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoproducţie
MONOPRODÚCȚIE, monoproducții, s. f. Specializare îngustă a unei economii naționale care se limitează la o singură ramură economică. – Mono- + producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoproducție
MONOPRODÚCȚIE, monoproducții, s. f. Specializare îngustă a unei economii naționale care se limitează la o singură ramură economică. – Mono- + producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monopter
MONOPTÉR, -Ă, monopteri, -e, adj., s. n. (Edificiu circular) cu acoperișul susținut pe un singur rând de coloane. – Din fr. monoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monorai
MONORÁI, monoraiuri, s. n. Monoșină. – Din fr. monorail.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monorefringent
MONOREFRINGÉNT, -Ă, monorefringenți, -te, adj. (Fiz.; despre substanțe) Cu monorefringență. – Din fr. monoréfringent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monorefringenţă
MONOREFRINGÉNȚĂ s. f. (Fiz.) Proprietate a unei substanțe de a emite o singură rază refractată pentru fiecare rază incidentă. – Din fr. monoréfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monorefringență
MONOREFRINGÉNȚĂ s. f. (Fiz.) Proprietate a unei substanțe de a emite o singură rază refractată pentru fiecare rază incidentă. – Din fr. monoréfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monorimă
MONORÍMĂ, monorime, adj. (Despre poezii) Care are aceeași rimă la toate versurile. ♦ (Substantivat) Repetare a aceleiași rime într-o strofă sau poem. – Din fr. monorime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoscop
MONOSCÓP, monoscoape, s. n. Tub cu fascicul electronic, folosit în televiziune pentru generarea unui semnal de imagine corespunzător unei imagini fixe. – Din fr. monoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosemantic
MONOSEMÁNTIC, -Ă, monosemantici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care are un singur sens. – Din fr. monosémantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosemantism
MONOSEMANTÍSM s. n. (Lingv.) Caracter al cuvintelor monosemantice; monosemie. – Din fr. monosémantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosemie
MONOSEMÍE s. f. (Lingv.) Monosemantism. – Din fr. monosémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosepal
MONOSEPÁL, -Ă, monosepali, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care are o singură sepală; (despre plante) care are florile cu o singură sepală. – Din fr. monosépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosilab
MONOSILÁB, -Ă, monosilabi, -e, adj., s. f. (Cuvânt) format dintr-o singură silabă. – Din fr. monosyllabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosilabic
MONOSILÁBIC, -Ă, monosilabici, -ce, adj. Care are o singură silabă; format din monosilabe. ♦ (Despre limbi) Format (mai ales) din cuvinte cu o singură silabă. – Din fr. monosyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monosperm
MONOSPÉRM, -Ă, monospermi, -e, adj. (Despre fructe) Care are o singură sămânță. – Din fr. monosperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monostih
MONOSTÍH, monostihuri, s. n. Poezie sau strofă alcătuită dintr-un singur vers. ♦ Poem alcătuit din versuri având același metru. – Din fr. monostiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monostil
MONOSTÍL, monostiluri, s. n. (Arhit.) Coloană izolată. – Din fr. monostyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monostrofă
MONOSTRÓFĂ, monostrofe, s. f. Poezie formată dintr-o singură strofă. – Mono- + strofă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoşină
MONOȘÍNĂ, monoșine, s. f. Cale de rulare pentru tracțiune terestră sau suspendată care folosește o singură șină; monorai. – Mono- + șină (după fr. monorail).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoșină
MONOȘÍNĂ, monoșine, s. f. Cale de rulare pentru tracțiune terestră sau suspendată care folosește o singură șină; monorai. – Mono- + șină (după fr. monorail).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoteism
MONOTEÍSM s. n. (Bis.) Credința într-o divinitate unică și distinctă de lume. – Din fr. monothéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoteist
MONOTEÍST, -Ă, monoteiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de monoteism, privitor la monoteism. 2. S. m. și f. Adept al monoteismului. – Din fr. monothéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotelism
MONOTELÍSM s. n. (Rar) Învățătură creștină, din sec. VII, care nu admite decât o singură voință în Isus Hristos, cea divină. – Din fr. monothélisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotelit
MONOTELÍT, monoteliți, s. m. (Rar) Adept al monotelismului. – Din fr. monothélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotematic
MONOTEMÁTIC, -Ă, monotematici, -ce, adj. Cu o singură temă. – Din engl. monothematic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotip
MONOTÍP, -Ă, monotipi, -e, adj., (2) monotipuri, s. n. 1. Adj. (Rar) Făcut după un singur model, de un singur tip. 2. S. n. (Tipogr.) Mașină care culege și toarnă literele una câte una. – Din fr. monotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotipist
MONOTIPÍST, -Ă, monotipiști, -ste, s. m. și f. Muncitor care lucrează la monotip (2). – Din it. monotipista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoton
MONOTÓN, -Ă, monotoni, -e, adj. (Despre glas, sunete, melodii; adesea adverbial) Care are sau care păstrează mereu același ton. ♦ Fig. Care indispune, plictisește etc. prin lipsa de variație sau de varietate; uniform. – Din fr. monotone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotonie
MONOTONÍE, monotonii, s. f. Lipsă de varietate în ton; ceea ce este monoton. ♦ Fig. Lipsă de variație sau de varietate; uniformitate plictisitoare. – Din fr. monotonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotoniza
MONOTONIZÁ, monotonizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) face monoton. – Din fr. monotoniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotonizare
MONOTONIZÁRE, monotonizări, s. f. (Rar) Faptul de a (se) monotoniza. – V. monotoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotonizat
MONOTONIZÁT, -Ă, monotonizați, -te, adj. Care a devenit monoton. – V. monotoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotrem
MONOTRÉM, monotreme, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere primitive, ovipare, cu cioc și cu corpul acoperit cu păr (sau țepi), cărora le lipsesc mameloanele; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ◊ (Adjectival) Mamifer monotrem. [Var.: monotrémă s. f.] – Din fr. monotrème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monotremă
MONOTRÉMĂ s. f. v. monotrem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monovalent
MONOVALÉNT, -Ă, monovalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice sau radicali chimici) Care are valența unu. – Din fr. monovalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoverb
MONOVÉRB, monoverbe, s. n. Joc distractiv care constă în a reprezenta un cuvânt prin litere combinate între ele sau prin figuri, sensul acestuia reieșind din poziția elementelor componente. – Din it. monoverbo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoxid
MONOXÍD, monoxizi, s. m. (Chim.) Oxid cu un singur atom de oxigen în moleculă. – Din fr. monoxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monoxil
MONOXÍL, -Ă, monoxili, -e, adj., s. n. (Barcă primitivă) construită dintr-un trunchi de copac scobit. – Din fr. monoxyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monozaharidă
MONOZAHARÍDĂ, monozaharide, s. f. Substanță chimică organică din clasa glucidelor, care poate fi obținută prin hidroliza zaharurilor și care nu se poate desface în zaharide mai simple. – Din fr. monosaccharide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monsenior
MONSENIÓR, monseniori, s. m. Titlu acordat în Occident principilor din familiile domnitoare, cardinalilor și altor înalți prelați; persoană cu acest titlu. – Din fr. monseigneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monstru
MÓNSTRU, monștri, s. m. 1. Ființă mitologică cu corpul format din părți ale unor animale diferite sau din unele părți de om și altele de animal. 2. Ființă care se naște cu mari anomalii fizice; pocitanie; fig. om cu mari defecte morale, om josnic, crud, denaturat. 3. Namilă, matahală. ♦ Fig. (Adjectival) De proporții mari, extraordinar, neobișnuit. – Din lat. monstrum, fr. monstre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monstruos
MONSTRUÓS, -OÁSĂ, monstruoși, -oase, adj. 1. Care are un aspect respingător, ieșit din comun, care se abate de la normal, ca un monstru, anormal, cu mari anomalii; urât, oribil, hidos; fig. neestetic, neartistic. ♦ Fig. Îngrozitor, rău, denaturat. 2. Exagerat de mare; enorm, colosal. [Pr.: -stru-os] – Din fr. monstrueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monstruozitate
MONSTRUOZITÁTE, monstruozități, s. f. Faptul de a fi monstruos; ceea ce este ieșit din comun și respingător ca aspect, ceea ce este monstruos. ♦ Fig. Ceea ce produce groază, repulsie; grozăvie, cruzime. [Pr.: -stru-o-] – Din fr. monstruosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monşer
MONȘÉR s. m. (Fam.) Termen familiar cu care o persoană se adresează unui bărbat. – Din fr. mon cher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monșer
MONȘÉR s. m. (Fam.) Termen familiar cu care o persoană se adresează unui bărbat. – Din fr. mon cher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mont
MONT, monturi, s. n. Parte care rămâne după amputarea unei mâini sau a unui picior; ciot. ♦ Capăt proeminent al unui os sau al unei articulații; spec. proeminență patologică a unui os sau a unei articulații, îndeosebi la degetul gros de la picior. – Din bont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monta
MONTÁ^1, montez, vb. I. Tranz. 1. A fixa la locul lor diferite piese ale unui sistem tehnic; a asambla, a îmbina. ♦ A potrivi, a amplasa la locul de funcționare o parte a unui mecanism, a unui obiect. ♦ A fixa pietre prețioase într-o bijuterie. 2. A pregăti reprezentarea unui spectacol artistic, a pune în scenă. 3. Fig. A pune la cale. ♦ A întărâta pe cineva împotriva cuiva; a ațâța. – Din fr. monter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monta
MONTÁ^2, pers. 3 montează, vb. I. Tranz. (Despre animale masculine) A efectua o montă, a fecunda. – Din montă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montaj
MONTÁJ, montaje, s. n. 1. Montare^1; (concr.) ansamblu, sistem rezultat în urma unei montări. 2. Reunire a unor imagini (picturale, grafice, fotografice) independente sau a unora care fac parte dintr-o compoziție pentru a obține un ansamblu; (concr.) ansamblu realizat astfel. 3. Fază finală în tehnica de lucru a unui film, care cuprinde selectarea scenelor, stabilirea ordinii și lungimii definitive a secvențelor, mixajul cu acompaniamentul sonor etc. în conformitate cu succesiunea indicată de scenariu și cu viziunea artistică a regizorului. 4. Combinarea într-o ordine succesivă logică și într-un tot unitar a scenelor și a episoadelor caracteristice dintr-o operă literară, dintr-o compoziție muzicală etc., în vederea unei transmisii radiofonice, de televiziune sau pentru un spectacol. Montaj literar. – Din fr. montage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montan
MONTÁN, -Ă, montani, -e, adj. De munte, de la munte, specific muntelui. – Din lat. montanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montant
MONTÁNT, -Ă, montanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Ridicat în sus, înălțat, înalt. 2. S. m. Bară de lemn sau de metal care se așază vertical într-o construcție și care servește ca piesă de susținere. – Din fr. montant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montare
MONTÁRE^1, montări, s. f. Acțiunea de a monta^1 și rezultatul ei. – V. monta^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montare
MONTÁRE^2, montări, s. f. Montă (1). – V. monta^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montat
MONTÁT, -Ă, montați, -te, adj. (Despre piese, instalații etc.) Care a fost pus, fixat, îmbinat la locul potrivit. – V. monta^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montator
MONTATÓR, -OÁRE, montatori, -oare, s. m. și f. Tehnician care montează diferite părți ale unor obiecte sau aparate; montor. – Monta^1 + suf. -tor. Cf. it. montatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montă
MÓNTĂ, monte, s. f. 1. Împerechere a două animale de sex opus în vederea reproducerii; montare^2. 2. Herghelie de armăsari pentru reproducere. – Din fr. monte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montgolfier
MONTGOLFIÉR, montgolfiere, s. n. Aerostat primitiv umplut cu aer cald. [Pr.: -fi-er. – Var.: montgolfiéră s. f.] – Din fr. montgolfière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montgolfieră
MONTGOLFIÉRĂ s. f. v. montgolfier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monticul
MONTÍCUL, monticuli, s. m. 1. (Geol.) Formă de relief cu aspect de movilă; munte mic, colină. 2. (Anat.) Mică proeminență. [Var.: montículă s. f.] – Din fr. monticule, lat. monticula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monticulă
MONTÍCULĂ s. f. v. monticul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montmorillonit
MONTMORILLONÍT, montmorillonite, s. n. Alumosilicat natural de magneziu, aluminiu și fier, din grupa mineralelor argiloase, moale, gras, absorbant, de culoare albă, folosit la purificarea diferitelor soluții, în industria textilă, a cauciucului, cosmetică, alimentară etc. [Pr.: -ri-lo-] – Din fr. montmorillonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montor
MONTÓR, -OÁRE, montori, -oare, s. m. și f. (Rar) Montator. – Din fr. monteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

montură
MONTÚRĂ, monturi, s. f. Piesă sau parte a unui sistem tehnic în care se montează o altă piesă a acestuia. ♦ Spec. Mod de fixare a pietrelor prețioase într-o bijuterie; garnitură de metal care fixează o piatră prețioasă într-o bijuterie sau care adăpostește mecanismul unui ceasornic. – Din germ. Montur, fr. monture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monţian
MONȚIÁN, -Ă, monțieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al eocenului inferior, caracterizat prin faună de gasteropode, lamelibranhiate și foraminifere. 2. Adj. Care aparține monțianului (1), privitor la monțian; din monțian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. montien, germ. Montien, engl. Montian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monțian
MONȚIÁN, -Ă, monțieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Primul etaj al eocenului inferior, caracterizat prin faună de gasteropode, lamelibranhiate și foraminifere. 2. Adj. Care aparține monțianului (1), privitor la monțian; din monțian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. montien, germ. Montien, engl. Montian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monument
MONUMÉNT, monumente, s. n. 1. Operă de sculptură sau de arhitectură destinată să perpetueze amintirea unui eveniment sau a unei personalități remarcabile; p. ext. construcție arhitectonică de proporții mari sau de o deosebită valoare. ♦ Fig. Orice operă, document istoric sau creație culturală de însemnătate națională sau internațională. 2. (În sintagma) Monument al naturii = plantă, animal, formațiune naturală, teritoriu etc. de mare însemnătate științifică sau estetică, considerate bunuri ale întregului popor, ocrotite prin lege și conservate pentru posteritate. – Din fr. monument, lat. monumentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumental
MONUMENTÁL, -Ă, monumentali, -e, adj. Care aparține monumentelor, privitor la monumente; p. ext. grandios, măreț, impunător prin proporțiile sale. ♦ Fig. Remarcabil. – Din lat. monumentalis, fr. monumental, it. monumentale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumentalism
MONUMENTALÍSM s. n. Calitatea a ceea ce este monumental; grandoare, măreție, monumentalitate. – Monumental + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumentalist
MONUMENTALÍST, -Ă, monumentaliști, -ste, s. m. și f. (Rar) Autor de lucrări monumentale. – Monumental + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumentalitate
MONUMENTALITÁTE s. f. Însușirea de a fi monumental; calitatea a ceea ce este monumental; grandoare, măreție. – Din fr. monumentalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumentaliza
MONUMENTALIZÁ, monumentalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A da sau a căpăta un caracter grandios, măreț. – Din fr. monumentaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

monumentalizare
MONUMENTALIZÁRE, monumentalizări, s. f. Acțiunea de a monumentaliza și rezultatul ei. – V. monumentaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mop
MOP, mopuri, s. n. Spălător pentru pardoseli din gresie, mozaic, linoleum etc., format dintr-un pămătuf din fâșii de material textil prins într-un mâner lung. – Din engl. mop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mop
MOP, mopuri, s. n. Obiect de uz gospodăresc pentru spălat dușumelele, constând dintr-un mănunchi de sfori răsucite sau de fâșii de material absorbant, montat pe o coadă lungă ca de mătură. – Din engl. mop.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moped
MOPÉD, mopeduri, s. n. Vehicul hibrid, între bicicletă și motocicletă, putându-se deplasa fie cu ajutorul pedalelor, fie cu ajutorul unui mic motor (de regulă, sub 50 cc). Sinonim cu ciclomotor. – Din engl. moped.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mops
MOPS, (1) mopși, s. m., (2) mopsuri, s. n. 1. S. m. Câine de talie mică, cu capul mare, globulos, cu botul turtit, cu părul scurt și neted; buldog. ♦ Epitet dat unei persoane cu nasul turtit. 2. S. n. Clește cu fălci curbate folosit la strângerea țevilor, a vanelor etc. în cadrul operațiilor de montare. – Din germ. Mops.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mopsus
Mopsus 1. Fiul lui Manto și al zeului Apollo, era un prezicător vestit care a trăit pe vremea războiului troian (v. și Calchas). 2. Unul dintre fiii lui Ampycus, care i-a însoțit pe argonauți în expediția lor către Colchis. A murit în Libya, pe drumul de întoarcere, fiind mușcat de un șarpe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mor
MOR interj. (De obicei repetat) Cuvânt care redă mormăitul ursului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moracee
MORACÉE, moracee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase, rareori erbacee, cu frunze alterne, întregi sau lobate, cu flori dispuse în inflorescențe și fructe nucule, achene sau drupe, reunite într-un fruct compus; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. moracée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moral
MORÁL, -Ă, (I) morali, -e, adj., (II) moraluri, s. n. I. Adj. 1. Care aparține moralei, conduitei admise și practicate într-o societate, care se referă la morală; etic; care este conform cu morala; cinstit, bun; moralicesc. ♦ Care conține o învățătură; moralizator. 2. Care aparține psihicului, spiritului, intelectului, care se referă la psihic, spirit sau intelect; spiritual, intelectual. II. S. n. 1. Ansamblul facultăților sufletești și spirituale. 2. Stare afectivă, dispoziție sufletească temporară care privește puterea, dorința, fermitatea de a suporta pericolele, oboseala, dificultățile. ♦ Curaj, tărie sufletească. ◊ Expr. A ridica moralul (cuiva) = a îmbărbăta (pe cineva). A(-i) scădea (cuiva) moralul = a (se) demoraliza, a (se) descuraja. – Din lat. moralis, -e, fr. moral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morală
MORÁLĂ, (3) morale, s. f. 1. Ansamblul convingerilor, atitudinilor, deprinderilor reflectate și fixate în principii, norme, reguli, determinate istoric și social, care reglementează comportarea și raporturile indivizilor între ei, precum și dintre aceștia și colectivitate și a căror respectare se întemeiază pe conștiință și pe opinia publică; etică. 2. Disciplină științifică care se ocupă cu normele de comportare a oamenilor în societate; (concr.) carte care cuprinde aceste norme; etică. 3. Concluzie moralizatoare cuprinsă într-o scriere, mai ales într-o fabulă; învățătură. ♦ (Fam.) Dojană, mustrare. – Din lat. moralis, fr. morale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralicesc
MORALICÉSC, -EÁSCĂ, moralicești, adj. (Înv.) Moral (I 1). – Moral + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moraliceşte
MORALICÉȘTE adv. 1. Moralmente. 2. (Înv.) După regulile moralei. – Moral + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralicește
MORALICÉȘTE adv. 1. Moralmente. 2. (Înv.) După regulile moralei. – Moral + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralism
MORALÍSM s. n. (Rar) Predominare a moralei într-o doctrină (filosofică). – Din fr. moralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralist
MORALÍST, -Ă, moraliști, -ste, s. m. și f. 1. Filosof, gânditor, scriitor etc. care se preocupă de probleme de morală. 2. (Fam.; peior.) Persoană căreia îi place să facă morală, să dojenească mereu. – Din fr. moraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralitate
MORALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este moral (I 1); natura, caracterul, valoarea unui fapt, a conduitei unei persoane sau a unei colectivități din punct de vedere moral. ♦ Comportare, conduită, moravuri în conformitate cu principiile morale; cinste, bună purtare. – Din lat. moralitas, -atis, fr. moralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moraliza
MORALIZÁ, moralizez, vb. I. Tranz. 1. A da cuiva învățături morale. 2. (Fam.) A face cuiva morală; a mustra, a dojeni. – Din fr. moraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralizant
MORALIZÁNT, -Ă, moralizanți, -te, adj. (Rar) Moralizator. – Din fr. moralisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralizare
MORALIZÁRE, moralizări, s. f. Acțiunea de a moraliza și rezultatul ei. – V. moraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralizator
MORALIZATÓR, -OÁRE, moralizatori, -oare, adj. Care contribuie la crearea unei atmosfere morale, la răspândirea moralei, care dă învățături morale, care moralizează pe cineva; educativ. ♦ (Și substantivat; peior.) Care propovăduiește principiile morale cu ostentație. – Din fr. moralisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moralmente
MORALMÉNTE adv. Din punctul de vedere al moralei (1), sub raport moral (I 1); moralicește. – Din fr. moralement, it. moralmente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morar
MORÁR, morari, s. m. 1. Proprietar sau conducător al unei mori; muncitor într-o moară. ♦ Muncitor într-o întreprindere în care se macină diferite materii. 2. Gândac cu aripile lucioase, brune sau negre, care trăiește prin mori; gândac de făină (Tenebrio molitor). – Moară + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moratoriu
MORATÓRIU, -IE, moratorii, s. n., adj. 1. S. n. Amânare pe o anumită perioadă a plății datoriilor unui debitor, acordată de o instanță judecătorească după declararea lui în stare de faliment; amânare a plății datoriilor publice și particulare scadente, stabilită prin lege, pe un anumit timp sau pe întreaga perioadă în care există împrejurări speciale. 2. Adj. Care ține de moratoriu (1), privitor la un moratoriu; care acordă un termen de plată (amânat). ◊ Dobânzi moratorii = dobânzile pe care urmează să le plătească cineva de la data acordării moratoriului până la achitarea datoriilor. Daune moratorii = despăgubiri care se acordă creditorului în caz de întârziere de plată a unei obligații de către debitor și care se calculează din momentul trimiterii somației. – Din it. moratorio, lat. moratorium, germ. Moratorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morav
MORÁV, -Ă, moravi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Moravia. 2. Adj. Care aparține Moraviei sau moravilor (1), privitor la Moravia ori la moravi. – Din fr. morave. Cf. n. pr. Moravia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moravuri
MORÁVURI s. n. pl. Totalitatea obiceiurilor și deprinderilor unui popor, ale unui grup social sau ale unei persoane; conduită morală, moralitate. ◊ Bunele moravuri = decență în comportare. – Din năravuri (refăcut după lat. mos, moris).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moră
MÓRĂ, more, s. f. (În prozodia latină) Timp necesar pentru pronunțarea unei silabe scurte. – Din lat. mora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăraş
MORĂRÁȘ, morărași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui morar; morărel. – Morar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăraș
MORĂRÁȘ, morărași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui morar; morărel. – Morar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăreasă
MORĂREÁSĂ, morărese, s. f. Morăriță. – Morar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morărel
MORĂRÉL, morărei, s. m. (Rar) Morăraș. – Morar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăresc
MORĂRÉSC, -EÁSCĂ, morărești, adj. (Rar) Care aparține morii sau morarului, privitor la moară sau la morar, caracteristic morii sau morarului. – Morar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morări
MORĂRÍ, morăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A practica meseria de morar, a fi morar. – Din morar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morărie
MORĂRÍE s. f. (Rar) Morărit (1). – Morar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morărit
MORĂRÍT s. n. 1. Meseria morarului; morărie. 2. Operație de măcinare a cerealelor (sau a altor materiale). ♦ Ramură industrială care se ocupă cu prelucrarea prin zdrobire și mărunțire a boabelor de cereale, producând făină, crupe, griș, orez decorticat etc. 3. Impozit care se plătea în trecut în Țările Române pe mori. – V. morări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăriţă
MORĂRÍȚĂ, morărițe, s. f. 1. Soție de morar; stăpâna unei mori; morăreasă. 2. (La sg. art.; reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Morar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morăriță
MORĂRÍȚĂ, morărițe, s. f. 1. Soție de morar; stăpâna unei mori; morăreasă. 2. (La sg. art.; reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Morar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morb
MORB, morburi, s. n. (Livr.) Boală. ◊ Morbul lui Pott = tuberculoză osoasă localizată la coloana vertebrală. – Din lat. morbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbid
MORBÍD, -Ă, morbizi, -de, adj. Care indică o stare bolnăvicioasă sau rezultă dintr-o astfel de stare; nesănătos (din punct de vedere fizic sau moral). – Din lat. morbidus, fr. morbide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbideţă
MORBIDÉȚĂ s. f. v. morbidețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbideță
MORBIDÉȚĂ s. f. v. morbidețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbideţe
MORBIDÉȚE s. f. (Livr.) Rafinament bolnăvicios, moliciune, sensibilitate excesivă; lipsă de vitalitate, de energie. ♦ Delicatețe și moliciune reflectate în creații artistice (mai ales plastice). [Var.: morbidéță s. f.] – Din it. morbidezza, fr. morbidesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbidețe
MORBIDÉȚE s. f. (Livr.) Rafinament bolnăvicios, moliciune, sensibilitate excesivă; lipsă de vitalitate, de energie. ♦ Delicatețe și moliciune reflectate în creații artistice (mai ales plastice). [Var.: morbidéță s. f.] – Din it. morbidezza, fr. morbidesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbiditate
MORBIDITÁTE s. f. 1. Faptul de a fi bolnav. 2. Caracterul a ceea ce este morbid; predispoziție la îmbolnăvire. 3. Raportul dintre numărul bolnavilor și întreaga populație dintr-un loc dat într-o anumită perioadă de timp. – Din fr. morbidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morbos
MORBÓS, -OÁSĂ, morboși, -oase, adj. (Rar) Bolnav; bolnăvicios. – Din lat. morbosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morcov
MÓRCOV, morcovi, s. m. 1. Plantă leguminoasă din familia umbeliferelor, cu rădăcina groasă în formă de con, de culoare galbenă-roșiatică și cu gust dulce, folosită în alimentație (Daucus carota sativa). ◊ Morcov sălbatic (sau de câmp) sau morcovul câmpului = rușinea-fetei (Daucus carota). 2. (Arg. și fam.) Fiecare dintre bornele fixate pe marginile unei șosele. – Din bg. morkov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morcoveancă
MORCOVEÁNCĂ, morcovence, s. f. Plantă erbacee cu frunze lucitoare, cu flori albe dispuse în umbele și cu fructe ovale, care crește în regiunile muntoase (Pleurospermum austriacum). – Morcov + suf. -eancă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morcovel
MORCOVÉL, morcovei, s. m. Diminutiv al lui morcov. – Morcov + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morcoviu
MORCOVÍU, -ÍE, morcovii, adj. (Rar) De culoarea morcovului; roșcat, portocaliu. – Morcov + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordace
MORDÁCE adj. invar. (Livr.) Mușcător (2). – Din lat. mordacis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordacitate
MORDACITÁTE s. f. (Livr.) Caracter mușcător, ironic, caustic (al unui cuvânt, al unui comentariu etc.). – Din lat. mordacitas, -atis, fr. mordacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordansare
MORDANSÁRE s. f. Tratament cu substanțe chimice speciale, aplicat fibrelor textile în scopul fixării pe ele a coloranților fără afinitate sau cu afinitate foarte mică pentru fibra respectivă. – Cf. fr. mordançage, mordancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordant
MORDÁNT, -Ă, mordanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Livr.) Mușcător, caustic. 2. S. m. Substanță chimică care fixează coloranții pe fibrele textile. 3. S. m. Mordent. [Var.: mordént s. m.] – Din fr. mordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordent
MORDÉNT^1, mordenți, s. m. (Muz.) Ornament care constă în succesiunea rapidă a notei reale din melodie cu nota alăturată și revenirea la aceeași notă reală. – Din it. mordente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mordent
MORDÉNT^2 s. m. v. mordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morenă
MORÉNĂ, morene, s. f. Formă acumulativă de relief, alcătuită din material detritic transportat de ghețari și depus în locul de topire a gheții. – Din fr. moraine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morendo
MORÉNDO adv. (Muz.; indică modul de executare) Micșorând treptat intensitatea sunetului până la dispariția lui totală. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morenic
MORÉNIC, -Ă, morenici, -ce, adj. (Geogr.) De morenă. – Din fr. morainique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moresc
MORÉSC, -Ă, (1) morești, adj., s. f. 1. Adj. (Înv.) Maur. 2. S. f. (Muz.) Dans maur cu ritm vioi. [Adj. f. și: moreáscă] – Din fr. moresque, it. moresco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfem
MORFÉM, morfeme, s. n. (Gram.) Element morfologic (afix, accent, desinență, alternanță fonetică, cuvânt auxiliar etc.) cu ajutorul căruia se formează, de la o rădăcină, cuvinte și forme flexionare noi; cea mai mică unitate din structura morfologică a cuvântului cu un sens determinat (lexical sau gramatical). – Din fr. morphème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfematic
MORFEMÁTIC, -Ă, morfematici, -ce, adj. Care ține de morfem, privitor la morfem. – Morfem + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfeu
Morfeu = Morpheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

morfină
MORFÍNĂ s. f. Substanță alcaloidă extrasă din opiu, folosită drept calmant, narcotic sau stupefiant; morfiu. – Din fr. morphine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfinism
MORFINÍSM s. n. Intoxicație provocată de folosirea excesivă a morfinei. – Din fr. morphinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfinoman
MORFINOMÁN, -Ă, morfinomani, -e, s. m. și f. Persoană care folosește în mod obișnuit morfină, care suferă de morfinomanie. – Din fr. morphinomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfinomanie
MORFINOMANÍE s. f. Toxicomanie care constă în introducerea repetată în organism, prin injecții, a unor doze din ce în ce mai mari de morfină. – Din fr. morphinomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfiu
MÓRFIU s. n. (Reg.) Morfină. – Din germ. Morphium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfofiziologic
MORFOFIZIOLÓGIC, -Ă, morfofiziologici, -ce, adj. (Biol.) Care ține de morfofiziologie, privitor la morfofiziologie, care se referă la structura și la funcția unui organism sau a unui organ. [Pr.: -zi-o-] – Din morfofiziologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfofiziologie
MORFOFIZIOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studierea raportului dintre structura celulelor, a țesuturilor sau a organelor și funcțiile lor. [Pr.: -zi-o-] – Morfo[logie] + fiziologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfogen
MORFOGÉN, -Ă, morfogeni, -e, adj. (Biol.; rar) Morfogenetic (1). – Din fr. morphogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfogenetic
MORFOGENÉTIC, -Ă, morfogenetici, -ce, adj. 1. (Biol.) De morfogeneză (1); (rar) morfogen. 2. (Geol.) Care contribuie la crearea formelor de relief. – Din fr. morphogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfogeneză
MORFOGENÉZĂ s. f. 1. Proces de formare a structurilor morfologice ale organismelor. 2. Ramură a geomorfologiei care studiază originea formelor de relief; morfogenie. – Din fr. morphogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfogenie
MORFOGENÍE s. f. Ramură a geomorfologiei care se ocupă cu studiul originii formelor de relief. – Din fr. morphogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfognozie
MORFOGNOZÍE s. f. (Med.) Identificare a formei obiectelor numai prin pipăit. – Din fr. morphognosie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfoleală
MORFOLEÁLĂ, morfoleli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a morfoli și rezultatul ei. – Morfoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfoli
MORFOLÍ, morfolesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mesteca un aliment cu gingiile, în lipsa dinților; a molfăi; p. ext. a mânca încet, cu greutate, fără poftă, a mesteca alene; a morfologi. ◊ Expr. A morfoli vorbele = a vorbi nedeslușit, a îngăima, a bolborosi. ♦ A învârti între dinți, a roade un lucru necomestibil. 2. P. anal. A suci și a răsuci un lucru pe toate părțile; a frământa, a mototoli. ♦ Fig. A degrada, a întina, a terfeli, a deteriora, a strica. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfolit
MORFOLÍT, -Ă, morfoliți, -te, adj. (Fam.) 1. (Despre vorbe) Îngăimat, nedeslușit. 2. (Despre obiecte) Terfelit, stricat. – V. morfoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfologi
MORFOLOGÍ, morfologesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A morfoli (1). – Cf. morfoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfologic
MORFOLÓGIC, -Ă, morfologici, -ce, adj. 1. Privitor la structura organismelor plantelor și animalelor și la structura solului (terestru). 2. (Lingv.) Care privește studiul părților de vorbire și flexiunea lor, care ține de morfologie (2), privitor la morfologie. – Din fr. morphologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfologie
MORFOLOGÍE s. f. 1. Știință care studiază forma și structura organismelor plantelor și animalelor la nivel macroscopic sau microscopic. 2. Parte a structurii gramaticale constituită din totalitatea regulilor privitoare la formarea cuvintelor, la structura lor internă și la modificările lor formale în diferitele lor folosiri; parte a gramaticii care se ocupă cu studiul acestor reguli. – Din fr. morphologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfonem
MORFONÉM, morfoneme, s. n. (Lingv.) Fonem care intră în alternanțe morfologice. – Din fr. morphonème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfonologic
MORFONOLÓGIC, -Ă, morfonologici, -ce, adj. (Lingv.) De morfonologie. – Din fr. morphonologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfonologie
MORFONOLOGÍE s. f. Disciplină lingvistică având ca obiect studierea utilizării în morfologie a mijloacelor fonologice ale unei limbi. – Din fr. morphonologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfopatolog
MORFOPATOLÓG, -Ă, morfopatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în morfopatologie. – Din morfopatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morfopatologie
MORFOPATOLOGÍE s. f. (Biol.) Ramură a morfologiei (1) care studiază forma și structurile diferitelor organe în condiții patologice. – Din fr. morphopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morganatică
MORGANÁTICĂ, morganatice, adj. (În sintagmele) Căsătorie morganatică = căsătorie între un bărbat dintr-o familie domnitoare și o femeie de rang social inferior. Soție morganatică = soție care a contractat o căsătorie morganatică și care nu beneficiază de toate drepturile acordate soțului. – Din fr. morganatique, lat. morganaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morganism
MORGANÍSM s. n. (Biol.) Concepție potrivit căreia substratul material al eredității este cromozomul, în care genele sunt dispuse liniar, în puncte precise. – Din germ. Morganismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morganist
MORGANÍST, -Ă, morganiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al morganismului. – Din germ. Morganist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morgă
MÓRGĂ^1, morgi, s. f. Clădire special amenajată în care se depun cadavrele neidentificate și unde se fac autopsii în cazul când este necesar să se constate cauza morții; institut medico-legal. ♦ Sală specială într-un spital unde se depun morții pentru constatarea cauzei decesului. – Din fr. morgue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morgă
MÓRGĂ^2 s. f. (Livr.) Atitudine afectată și disprețuitoare; aroganță, trufie, îngâmfare. – Din fr. morgue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moria
MÓRIA s. f. Tulburare psihică manifestată printr-o stare de euforie, bună dispoziție exagerată și tendința de a face glume. [Pr.: -ri-a] – Din ngr. moría.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morion
MORIÓN, (1) morioane, s. n. 1. Coif metalic cu marginea răsfrântă și cu o creastă înălțată pe calotă, utilizat în sec. XVI. 2. Varietate de cuarț de culoare neagră sau brună, utilizată ca piatră semiprețioasă la confecționarea unor bijuterii. [Pr.: -ri-on] – Din fr. morion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morisc
MORÍSC, -Ă, morisci, -sce, s. m., adj. (Rar) 1. S. m. (La pl.) Populație maură din Peninsula Iberică, convertită cu forța la catolicism la sfârșitul sec. XV, persecutată și după creștinare și expulzată din Spania; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține moriscilor (1), privitor la morisci. – Din sp. morisco, fr. morisque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morişcă
MORÍȘCĂ, moriști, s. f. 1. Mașină agricolă de vânturat cereale. 2. Râșniță cu care se macină pesmet, cafea, piper etc. 3. Moară mică pusă în mișcare de vânt, de apă sau cu mâna. 4. Jucărie care înfățișează aripile sau roata unei mori de vânt; jucărie care se învârte în mână și produce un sunet caracteristic (folosită și pentru a speria păsările din semănături). ◊ Morișcă de vânt = obiect ornamental, imitând aripile unei mori de vânt, pus pe acoperișul caselor, care, la bătaia vântului, se rotește în direcția acestuia. 5. (În sintagma) Morișcă hidrometrică (sau hidraulică) = aparat format dintr-un rotor, cu una sau cu mai multe palete, care se rotește sub acțiunea curentului de apă și servește la măsurarea vitezei unui curs de apă. – Moară + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morișcă
MORÍȘCĂ, moriști, s. f. 1. Mașină agricolă de vânturat cereale. 2. Râșniță cu care se macină pesmet, cafea, piper etc. 3. Moară mică pusă în mișcare de vânt, de apă sau cu mâna. 4. Jucărie care înfățișează aripile sau roata unei mori de vânt; jucărie care se învârte în mână și produce un sunet caracteristic (folosită și pentru a speria păsările din semănături). ◊ Morișcă de vânt = obiect ornamental, imitând aripile unei mori de vânt, pus pe acoperișul caselor, care, la bătaia vântului, se rotește în direcția acestuia. 5. (În sintagma) Morișcă hidrometrică (sau hidraulică) = aparat format dintr-un rotor, cu una sau cu mai multe palete, care se rotește sub acțiunea curentului de apă și servește la măsurarea vitezei unui curs de apă. – Moară + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morman
MORMÁN, mormane, s. n. Îngrămădire de obiecte de același fel; cantitate (mare) dintr-un material strâns la un loc; grămadă, maldăr. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăi
MORMĂÍ, mórmăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre urși) A scoate sunete scurte și joase, caracteristice speciei; a mormorosi. ♦ P. ext. (Despre alte animale) A scoate sunete groase asemănătoare cu ale ursului. 2. Fig. (Despre oameni) A vorbi nedeslușit, pe un ton coborât sau nazal, de obicei cu intenția de a manifesta o nemulțumire; a bombăni, a mârâi. ◊ Loc. adv. Pe mormăite = mormăind (pentru a-și arăta nemulțumirea); cu nemulțumire, fără plăcere, cârtind. [Prez. ind. și: mormăiesc. – Var.: (reg.) mornăí vb. IV] – Mor + m[or] + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăială
MORMĂIÁLĂ, mormăieli, s. f. Mormăit^1. [Pr.: -mă-ia-] – Mormăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăire
MORMĂÍRE, mormăiri, s. f. Acțiunea de a mormăi și rezultatul ei. – V. mormăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăit
MORMĂÍT^1, mormăituri, s. n. Faptul de a mormăi; mormăială, mormăitură; sunete caracteristice pe care le scoate ursul sau, p. ext., alte animale. ♦ Rostire nedeslușită, pe ton coborât, a cuvintelor (arătând nemulțumire). – V. mormăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăit
MORMĂÍT^2, -Ă, mormăiți, -te, adj. (Despre cuvinte, sunete) Rostit încet și nedeslușit; îngăimat. [Var.: mornăít, -ă adj.] – V. mormăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormăitură
MORMĂITÚRĂ, mormăituri, s. f. (Rar) Mormăit^1. [Pr.: -mă-i-] – Mormăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormânt
MORMẤNT, morminte, s. n. Groapă săpată în pământ pentru înhumarea celor decedați; loc special amenajat unde este înmormântat cineva. ◊ Expr. A duce (pe cineva) la mormânt sau a băga (pe cineva) în mormânt = a pricinui moartea cuiva; p. ext. a necăji, a chinui foarte mult (pe cineva). A intra în mormânt = a muri. ♦ Monument funerar; cavou. [Pl. și: mormânturi] – Lat. monumentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormânta
MORMÂNTÁ, mormântez, vb. I. Tranz. (Reg.) A înmormânta. – Din mormânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormântal
MORMÂNTÁL, -Ă, mormântali, -e, adj. 1. De mormânt. ◊ Tăcere (sau liniște) mormântală = tăcere (sau liniște) deplină, absolută. 2. De înmormântare, funebru. – Mormânt + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormântare
MORMÂNTÁRE, mormântări, s. f. (Reg.) Înmormântare. – V. mormânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormoloc
MORMOLÓC, mormoloci, s. m. 1. Larvă cu coadă a batracienilor în prima fază de dezvoltare, având branhii în loc de plămâni. 2. Fig. (Fam.) Om molatic, lipsit de energie, încet în mișcări. ♦ Epitet glumeț dat copiilor mici. – Din sb. mrmoljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormon
MORMÓN, -Ă, mormoni, -e, s. m. și f. Membru al unei secte creștine din Statele Unite ale Americii, care propovăduiește întoarcerea apropiată a lui Isus Hristos și care inițial practica poligamia. – Din fr. mormon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormonism
MORMONÍSM s. n. Doctrina religioasă a mormonilor. – Din fr. mormonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mormorosi
MORMOROSÍ, mormorosesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A mormăi (1). – Contaminare între mormăi și bolborosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mornăi
MORNĂÍ vb. IV v. mormăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mornăit
MORNĂÍT, -Ă adj. v. mormăit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moroaică
MOROÁICĂ, moroaice, s. f. (În superstiții) Strigoaică. – Moroi + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morocăneală
MOROCĂNEÁLĂ, morocăneli, s. f. (Reg.) Acțiunea de a morocăni; mustrare, cicăleală. – Morocăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morocăni
MOROCĂNÍ, morocănesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A certa pe cineva mereu; a mustra, a cicăli. – Cf. magh. morog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morocănos
MOROCĂNÓS, -OÁSĂ, morocănoși, -oase, adj. (Despre oameni) Ursuz, posomorât, tăcut, posac; (despre înfățișarea, manifestările oamenilor) care trădează, exprimă o proastă dispoziție sufletească. – Morocăni + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moroi
MORÓI, moroi, s. m. (În superstiții) Strigoi, vârcolac, pricolici. – Cf. sl. mora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moron
MORÓN s. m. v. morun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moronaş
MORONÁȘ s. m. v. morunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moronaș
MORONÁȘ s. m. v. morunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moroşan
MOROȘÁN, -Ă, moroșeni, -e, s. m. și f. (Reg.) Maramureșean. – Cf. maramureșean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moroșan
MOROȘÁN, -Ă, moroșeni, -e, s. m. și f. (Reg.) Maramureșean. – Cf. maramureșean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morpheus
Morpheus, zeul viselor și unul dintre cei o mie de fii ai lui Hypnus. Li se înfățișa oamenilor în timpul somnului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mors
Mors, la romani, zeița morții și una dintre divinitățile Infernului. Mai tîrziu ea a fost identificată cu zeul Thanatos, din mitologia greacă (v. și Thanatos).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

morsă
MÓRSĂ, morse, s. f. Mamifer carnivor din mările polare, lung de 3-4 metri, gros și greoi, cu membre scurte în formă de lopeți, cu caninii superiori foarte dezvoltați; vacă-de-mare (Odobaenus rosmarus). – Din fr. morse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morse
MÓRSE s. n. (Și în sintagma alfabet Morse) Cod telegrafic în care literele alfabetului sunt reprezentate prin puncte și linii. ♦ (De obicei în sintagmele aparat sau telegraf Morse) Aparat cu care se transmit semnale telegrafice cu acest cod. – Din fr. morse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mort
MORT, MOÁRTĂ, morți, moarte, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. (Despre ființe) Care nu mai trăiește, care a murit. ◊ Expr. A se face mort în păpușoi sau (substantivat) a face pe mortul în păpușoi = a se face că nu știe nimic, a simula nevinovăția, a face pe prostul. A o lăsa moartă (în păpușoi) = a lăsa o chestiune încurcată, a renunța la ceva. A fi mort fără (sau după) cineva sau ceva = a nu putea trăi fără cineva sau ceva, a fi îndrăgostit de cineva sau de ceva; a ține mult la cineva sau la ceva. A fi mai mult mort (decât viu) = a fi istovit, epuizat (de boală, de frică etc.). Nici mort sau mort-tăiat = (în construcții negative) cu niciun preț, sub niciun motiv, în niciun caz. Mort-copt = cu orice preț, necondiționat, neapărat; vrând-nevrând, cu chiu cu vai. A umbla (sau a se ține) mort după... = a) a lupta, a se zbate pentru a obține ceva; b) a-și manifesta dragostea față de cineva străduindu-se să fie mereu în preajma lui. A fi beat mort (sau mort de beat) = a fi foarte beat. ♦ Limbă moartă = limbă care nu mai este vorbită din motive de ordin istoric, vorbitorii ei dispărând în timp sau suferind transformări radicale. Inventar mort = totalitatea uneltelor, a mașinilor, a mijloacelor de transport care aparțin unei gospodării sau unei întreprinderi. Timp mort = lipsă de activitate a forțelor de muncă sau a mașinilor; întrerupere neprevăzută a muncii. Unghi mort = unghi care nu poate fi atins de un proiectil lansat dintr-o gură de foc deoarece nu se poate realiza o traiectorie corespunzătoare sau din cauza interpunerii unor obstacole pe traiectorie. Punct mort = poziție a unui mecanism bielă-manivelă care corespunde momentului când biela și manivela au axele în prelungire sau suprapuse. (Expr.) A ajunge la un (sau într-un) punct mort = a ajunge la un impas, în imposibilitate de a găsi o soluție. Linie moartă = linie de cale ferată care servește numai pentru garare. (Expr.) A fi (sau a se afla, a trece) pe linie moartă = a nu mai juca un rol de seamă, a fi înlăturat dintr-un post de răspundere. Fier-mort = fier de calitate inferioară. ♦ (Fam.; despre aparate, motoare etc.) Care nu mai funcționează. 2. (Despre părți ale corpului) Cu funcțiile vitale pierdute; paralizat, înțepenit. ◊ (Pop.) Carne (sau piele) moartă = carne sau piele care se formează deasupra rănilor și prin care nu trec ramificațiile nervoase. 3. (Despre plante) Uscat, veșted. 4. Fig. (Despre lucruri) Fără viață, neînsuflețit; nemișcat, încremenit. ♦ Lipsit de zgomot, de activitate, de viață; liniștit. ♦ (Despre culori, nuanțe) Fără strălucire; șters. II. S. m. și f. Persoană care a murit, defunct, decedat; trupul neînsuflețit al unei persoane așezat în coșciug sau înmormântat. ◊ Expr. Mortul de la groapă nu se mai întoarce, se spune despre un lucru pierdut definitiv, despre ceva care nu mai poate fi îndreptat. Apa morților = fata morgana. A scula (sau a trezi, a deștepta) și morții (sau din morți), se spune despre zgomote sau surse de zgomote foarte intense și stridente. A umbla (sau a merge) ca după mort = a merge foarte încet. Ca la mort = (în legătură cu verbe ca „a se aduna”, „a veni”) în număr (foarte) mare. – Lat. mortuus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortadella
MORTADÉLLA s. f. Varietate de cârnat italienesc. – Din it. mortadella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortal
MORTÁL, -Ă, mortali, -e, adj. 1. Care provoacă moartea, aducător de moarte; ucigător. ◊ Salt mortal = figură acrobatică foarte periculoasă, constând dintr-o mișcare de rotire totală a corpului în aer. 2. Specific unui mort (II), ca de mort. 3. Extraordinar, nemaipomenit (de bun, de frumos etc.). – Din lat. mortalis, it. mortale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortalitate
MORTALITÁTE s. f. Indice rezultat din raportarea numărului de decese dintr-o populație, într-o anumită perioadă, la totalul populației respective, pe un anumit teritoriu. ◊ Mortalitate infantilă = frecvența deceselor în primul an de viață la o mie de copii născuți vii. – Din fr. mortalité, lat. mortalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortar
MORTÁR, mortare, s. n. Material de construcție constituit dintr-un amestec de var, nisip, apă, ciment sau ipsos etc., care se folosește ca element de legătură între materiale de construcție solide. – Din lat. mortarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortăciune
MORTĂCIÚNE, mortăciuni, s. f. Stârv, hoit, leș de animale și de păsări; p. ext. cadavru. ♦ Fig. Ființă foarte slabă, lipsită de energie și de sănătate. – Lat. morticina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morteza
MORTEZÁ, mortezez, vb. I. Tranz. A prelucra un metal prin așchiere cu ajutorul unei morteze. – Din fr. mortaiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortezare
MORTEZÁRE, mortezări, s. f. Acțiunea de a morteza și rezultatul ei. – V. morteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortezat
MORTEZÁT s. n. Mortezare. – V. morteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morteză
MORTÉZĂ, morteze, s. f. Mașină de prelucrare prin așchiere a suprafețelor metalice cu profil complex, cu ajutorul unor cuțite speciale. – Din fr. mortaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortezor
MORTEZÓR, -OÁRE, mortezori, -oare, s. m. și f. Lucrător la morteză. – Din fr. mortaiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortier
MORTIÉR, mortiere, s. n. (Mil.) 1. Gură de foc de calibru mare sau mijlociu, cu țeavă scurtă și cu traiectoria de curbură mare, cu care se trage asupra obiectivelor din spatele unor obstacole. 2. (În forma mortieră) deschidere îngustă în zidul unei fortificații, care permite apărătorilor să tragă cu arma. [Pr.: -ti-er. – Var.: mortiéră s. f.] – Din fr. mortier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortieră
MORTIÉRĂ s. f. v. mortier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortifiant
MORTIFIÁNT, -Ă, mortifianți, -te, adj. (Livr.) Chinuitor. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. mortifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortifica
MORTIFICÁ, mortífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) supune la chinuri fizice sau morale; a (se) tortura. – După fr. mortifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortificare
MORTIFICÁRE, mortificări, s. f. Acțiunea de a (se) mortifica și rezultatul ei; chinuire, torturare. – V. mortifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortificat
MORTIFICÁT, -Ă, mortificați, -te, adj. 1. (Despre țesuturi organice) Care nu mai este viu; mort, distrus; necrozat, cangrenat. 2. (Rar) Torturat, chinuit. – V. mortifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortificaţie
MORTIFICÁȚIE, mortificații, s. f. 1. Distrugere a unui țesut organic; necrozare. 2. (Rar) Chinuire, torturare; fig. (la pl.) neplăceri, vexațiuni. – Din fr. mortification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortificație
MORTIFICÁȚIE, mortificații, s. f. 1. Distrugere a unui țesut organic; necrozare. 2. (Rar) Chinuire, torturare; fig. (la pl.) neplăceri, vexațiuni. – Din fr. mortification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortinatalitate
MORTINATALITÁTE s. f. Indice rezultat din raportul dintre numărul de copii născuți morți și numărul total al copiilor născuți vii, într-o anumită perioadă, pe un anumit teritoriu. – Din fr. mortinatalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mortuar
MORTUÁR, -Ă, mortuari, -e, adj. Care ține de mort (II), de moarte sau de înmormântare, privitor la mort, la moarte sau la înmormântare; funerar, funebru. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. mortuaire, lat. mortuarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morţeşte
MORȚÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca la mort (II), ca după mort. – Mort + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morțește
MORȚÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca la mort (II), ca după mort. – Mort + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morţiş
MORȚÍȘ adv. (Pop. și fam.) Cu orice preț, cu încăpățânare, cu insistență. – Moarte + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morțiș
MORȚÍȘ adv. (Pop. și fam.) Cu orice preț, cu încăpățânare, cu insistență. – Moarte + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morţiu
MORȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A urla a morțiu = a urla lung și trist (ca o prevestire de moarte). – Moarte + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morțiu
MORȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A urla a morțiu = a urla lung și trist (ca o prevestire de moarte). – Moarte + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moruă
MORÚĂ, morue, s. f. Pește din mările arctice din al cărui ficat se extrage untura de pește; cod^2 (Gadus morrhua). – Din fr. morue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morulă
MORÚLĂ, morule, s. f. Primul stadiu în dezvoltarea embrionară a metazoarelor, în timpul căruia embrionul capătă aspectul de mură. – Din fr. morula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morun
MORÚN, moruni, s. m. Specie de pește din familia sturionilor, cu corpul masiv, gros, ajungând până la lungimea de 4 m, cu capul mic, cu botul triunghiular, apreciat pentru carnea și icrele lui negre (Huso huso). [Var.: morón s. m.] – Din bg. moruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morunaş
MORUNÁȘ, morunași, s. m. Diminutiv al lui morun. ♦ Pește teleostean de ape dulci, asemănător cu crapul, de culoare cenușie-albăstrie, cu botul prelung (Vimba vimba). [Var.: moronáș s. m.] – Morun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morunaș
MORUNÁȘ, morunași, s. m. Diminutiv al lui morun. ♦ Pește teleostean de ape dulci, asemănător cu crapul, de culoare cenușie-albăstrie, cu botul prelung (Vimba vimba). [Var.: moronáș s. m.] – Morun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morvă
MÓRVĂ, morve, s. f. Boală contagioasă la cai sau la alte animale, caracterizată prin ulcerații pe mucoasa nazală, pe piele și pe alte organe, și care se poate transmite și la om, fiind mortală; răpciugă. – Din fr. morve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

morvos
MORVÓS, -OÁSĂ, morvoși, -oase, adj. Bolnav de morvă; răpciugos. – Din fr. morveux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosafir
MOSAFÍR, -Ă s. m. și f. v. musafir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosc
MOSC, (1) moști, s. m., (2) moscuri, s. n. 1. S. m. Mamifer rumegător de mărimea unei căprioare, lipsit de coarne, cu caninii superiori foarte lungi, originar din Asia (Moschus moschiferus). 2. S. n. Substanță cu miros pătrunzător și plăcut, secretată de masculul moscului (1), care se folosește în industria parfumurilor, în cosmetică și în medicină. ◊ Mosc sintetic = substanță chimică sintetică, al cărei miros imită pe cel al moscului natural. – Din ngr. móskos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscal
MOSCÁL s. m. v. muscal^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscat
MOSCÁT, -Ă, moscați, -te, adj. (Rar) Cu miros de mosc; parfumat cu mosc. ◊ Bou moscat = mamifer răspândit în Groenlanda și în regiunile arctice ale Americii, intermediar între oi și vitele cornute, asemănător cu boul, cu corpul acoperit cu păr des și lung, a cărui carne miroase a mosc (2) (Ovibos moschatus). – Mosc + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscălesc
MOSCĂLÉSC, -EÁSCĂ adj. v. muscălesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscăleşte
MOSCĂLÉȘTE adv. v. muscălește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscălește
MOSCĂLÉȘTE adv. v. muscălește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moschee
MOSCHÉE, moschei, s. f. Edificiu în care se oficiază serviciul religios la mahomedani. [Pl. și: moschee] – Din fr. mosquée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moschicesc
MOSCHICÉSC, -EÁSCĂ, moschicești, adj. (Înv.) Rusesc; moscovit. – Mosc (înv. „Moscova”) + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moscovit
MOSCOVÍT, -Ă, moscoviți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Moscova. 2. Adj. Care aparține Moscovei sau moscoviților (1), privitor la Moscova ori la moscoviți; p. ext. rusesc. – Din fr. moscovite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moslim
MOSLÍM, moslimi, s. m. (Înv.) Mahomedan. [Var.: muslím s. m.] – Din tc. müslim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosor
MOSÓR, mosoare, s. n. Piesă cilindrică de lemn, de metal sau de material plastic, cu capetele în formă de discuri, pe care se înfășoară ață, fire de mătase, sârmă etc.; p. ext. piesa împreună cu firele înfășurate pe ea. – Din tc. masura, sb. mosur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosora
MOSORÁ, mosorez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A bobina. – Din mosor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosorare
MOSORÁRE, mosorări, s. f. (Tehn.) Bobinare. – V. mosora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosorat
MOSORÁT, -Ă, mosorați, -te, adj. (Tehn.) Bobinat. – V. mosora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mosorel
MOSORÉL, mosorele, s. n. Diminutiv al lui mosor. – Mosor + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mostră
MÓSTRĂ, mostre, s. f. 1. Exemplar luat dintr-o serie de obiecte identice sau cantitate mică dintr-o marfă, dintr-un material etc., după care se pot aprecia anumite însușiri ale acestora; probă, eșantion. ♦ Model. ◊ Târg de mostre = târg la care un stat sau diverse întreprinderi expun mostre (1) pentru reclamă și pentru informarea cumpărătorilor. 2. Fig. Exemplu, pildă. [Var.: (reg.) mústră s. f.] – Din ngr. móstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moş
MOȘ, moși, s. m. I. 1. Bărbat (mai) în vârstă; unchiaș, moșneag; p. restr. apelativ cu care cineva mai tânăr se adresează unui bărbat mai în vârstă. ◊ Moș Martin sau (rar) moș Ursilă = ursul. ◊ Expr. A-i veni moș Ene pe la gene = a i se face somn, a începe să moțăie. 2. (Înv. și reg.) Bunic; (mai ales la pl.) ascendent (mai îndepărtat), înaintaș, strămoș. ◊ Expr. De când cu moș Adam = din vremurile de demult. Din (sau de la) moși-strămoși = moștenit de la strămoși, păstrat din generație în generație; de demult, din vremuri străvechi. A spune (sau a înșira, a îndruga) moși pe groși (sau moși păroși) = a îndruga nimicuri, a spune vorbe fără temei, minciuni, a povesti lucruri fanteziste. La moșii cei verzi = niciodată, la paștele cailor. De când cu moșii verzi (sau roșii) = de foarte multă vreme. ♦ (Reg.) Unchi. 3. Personaj mascat, reprezentând un bătrân, care însoțește brezaia sau care apare în diferite creații dramatice populare; moșneag. 4. (Pop.; la pl.; de obicei art.) Ființe imaginare despre care se crede că alungă iarna; fiecare dintre cele nouă zile din luna martie care urmează după zilele babelor. 5. (La pl.; în tradițiile populare) Nume dat mai multor sărbători religioase în care se fac slujbe și pomeni pentru morți. ♦ Bâlci tradițional organizat în sâmbăta dinaintea Rusaliilor; p. ext. târg care se ține în diverse localități și unde, pe un anumit loc, sunt amenajate și organizate o serie de distracții publice. ◊ Expr. A se strânge (sau a se aduna) lumea ca la moși = a se aduna lume multă pentru a vedea ceva neobișnuit. II. Partea cu cârlig a unei copci. ♦ Disc al unei capse, care se îmbucă în celălalt disc. – Din moașă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moș
MOȘ, moși, s. m. I. 1. Bărbat (mai) în vârstă; unchiaș, moșneag; p. restr. apelativ cu care cineva mai tânăr se adresează unui bărbat mai în vârstă. ◊ Moș Martin sau (rar) moș Ursilă = ursul. ◊ Expr. A-i veni moș Ene pe la gene = a i se face somn, a începe să moțăie. 2. (Înv. și reg.) Bunic; (mai ales la pl.) ascendent (mai îndepărtat), înaintaș, strămoș. ◊ Expr. De când cu moș Adam = din vremurile de demult. Din (sau de la) moși-strămoși = moștenit de la strămoși, păstrat din generație în generație; de demult, din vremuri străvechi. A spune (sau a înșira, a îndruga) moși pe groși (sau moși păroși) = a îndruga nimicuri, a spune vorbe fără temei, minciuni, a povesti lucruri fanteziste. La moșii cei verzi = niciodată, la paștele cailor. De când cu moșii verzi (sau roșii) = de foarte multă vreme. ♦ (Reg.) Unchi. 3. Personaj mascat, reprezentând un bătrân, care însoțește brezaia sau care apare în diferite creații dramatice populare; moșneag. 4. (Pop.; la pl.; de obicei art.) Ființe imaginare despre care se crede că alungă iarna; fiecare dintre cele nouă zile din luna martie care urmează după zilele babelor. 5. (La pl.; în tradițiile populare) Nume dat mai multor sărbători religioase în care se fac slujbe și pomeni pentru morți. ♦ Bâlci tradițional organizat în sâmbăta dinaintea Rusaliilor; p. ext. târg care se ține în diverse localități și unde, pe un anumit loc, sunt amenajate și organizate o serie de distracții publice. ◊ Expr. A se strânge (sau a se aduna) lumea ca la moși = a se aduna lume multă pentru a vedea ceva neobișnuit. II. Partea cu cârlig a unei copci. ♦ Disc al unei capse, care se îmbucă în celălalt disc. – Din moașă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşcăi
MOȘCĂÍ, móșcăi sau moșcăiésc, vb. refl. – V. mocăi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moșcăi
MOȘCĂÍ, móșcăi sau moșcăiésc, vb. refl. – V. mocăi.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moşcondi
MOȘCONDÍ, moșcondesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A moșmoni (2). – Cf. moșcoti, moșmondi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșcondi
MOȘCONDÍ, moșcondesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A moșmoni (2). – Cf. moșcoti, moșmondi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşcoti
MOȘCOTÍ, moșcotesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A dibui, a pipăi. 2. Refl. A se învârti de colo până colo, fără rost. – Cf. moșmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșcoti
MOȘCOTÍ, moșcotesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A dibui, a pipăi. 2. Refl. A se învârti de colo până colo, fără rost. – Cf. moșmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşi
MOȘÍ, moșesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A da ajutorul necesar unei femei la naștere; a da nou-născutului primele îngrijiri, a-i tăia buricul. 2. Intranz. și refl. A lucra încet, a se trudi mult la un lucru, a se căzni (fără succes); a se mocăi, a se mocoși. – Din moașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moși
MOȘÍ, moșesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A da ajutorul necesar unei femei la naștere; a da nou-născutului primele îngrijiri, a-i tăia buricul. 2. Intranz. și refl. A lucra încet, a se trudi mult la un lucru, a se căzni (fără succes); a se mocăi, a se mocoși. – Din moașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşic
MOȘÍC, moșici, s. m. (Fam.; folosit mai ales ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșic
MOȘÍC, moșici, s. m. (Fam.; folosit mai ales ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşică
MOȘÍCĂ, moșici, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui moașă. ♦ Bunică; p. ext. femeie bătrână, băbuță. – Moașă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșică
MOȘÍCĂ, moșici, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui moașă. ♦ Bunică; p. ext. femeie bătrână, băbuță. – Moașă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşie
MOȘÍE, moșii, s. f. 1. Mare proprietate funciară aflată în stăpânirea, de obicei ereditară, a unui moșier; proprietate (mare) de pământ cultivabil. ♦ (Înv. și pop.) Avere moștenită; p. gener. orice bun moștenit. ♦ (Fam.) Lucru de care cineva poate dispune cum vrea. 2. (Înv.) Pământ strămoșesc; patrie. – Moș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșie
MOȘÍE, moșii, s. f. 1. Mare proprietate funciară aflată în stăpânirea, de obicei ereditară, a unui moșier; proprietate (mare) de pământ cultivabil. ♦ (Înv. și pop.) Avere moștenită; p. gener. orice bun moștenit. ♦ (Fam.) Lucru de care cineva poate dispune cum vrea. 2. (Înv.) Pământ strămoșesc; patrie. – Moș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşier
MOȘIÉR, moșieri, s. m. Proprietar al unei moșii; latifundiar. [Pr.: -și-er] – Moșie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșier
MOȘIÉR, moșieri, s. m. Proprietar al unei moșii; latifundiar. [Pr.: -și-er] – Moșie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşiereasă
MOȘIEREÁSĂ, moșierese, s. f. Proprietară a unei moșii; soție de moșier; moșieriță. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșiereasă
MOȘIEREÁSĂ, moșierese, s. f. Proprietară a unei moșii; soție de moșier; moșieriță. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşieresc
MOȘIERÉSC, -EÁSCĂ, moșierești, adj. Care aparține moșierului sau moșierimii, privitor la moșier sau la moșierime. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșieresc
MOȘIERÉSC, -EÁSCĂ, moșierești, adj. Care aparține moșierului sau moșierimii, privitor la moșier sau la moșierime. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşierime
MOȘIERÍME s. f. Categorie socială formată din marii proprietari funciari. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșierime
MOȘIERÍME s. f. Categorie socială formată din marii proprietari funciari. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşieriţă
MOȘIERÍȚĂ, moșierițe, s. f. (Rar) Moșiereasă. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșieriță
MOȘIERÍȚĂ, moșierițe, s. f. (Rar) Moșiereasă. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşinoi
MOȘINÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșinoi
MOȘINÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşioară
MOȘIOÁRĂ, moșioare, s. f. Diminutiv al lui moșie. [Pr.: -și-oa-] – Moșie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșioară
MOȘIOÁRĂ, moșioare, s. f. Diminutiv al lui moșie. [Pr.: -și-oa-] – Moșie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşire
MOȘÍRE, moșiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a moși (1); moșit. – V. moși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșire
MOȘÍRE, moșiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a moși (1); moșit. – V. moși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşiroi
MOȘIRÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșiroi
MOȘIRÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşit
MOȘÍT, moșituri, s. n. Faptul de a moși; ocupația, îndeletnicirea de moașă. – V. moși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșit
MOȘÍT, moșituri, s. n. Faptul de a moși; ocupația, îndeletnicirea de moașă. – V. moși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşit
MOȘÍT, -Ă, moșiți, -te, adj. v. MOȘI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moșit
MOȘÍT, -Ă, moșiți, -te, adj. v. MOȘI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moşmoană
MOȘMOÁNĂ, moșmoane, s. f. 1. Fructul comestibil al moșmonului, aproape sferic, moale, suculent și cu gust dulce-acrișor. 2. Epitet pentru un om moale, nehotărât, molâu. – Din tc. mușmula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmoană
MOȘMOÁNĂ, moșmoane, s. f. 1. Fructul comestibil al moșmonului, aproape sferic, moale, suculent și cu gust dulce-acrișor. 2. Epitet pentru un om moale, nehotărât, molâu. – Din tc. mușmula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmoane
MOȘMOÁNE s. f. pl. (Pop.; în superstiții) Vrăji, descântece, farmece; p. ext. obiecte folosite în astfel de practici. – Din moșmoni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmoane
MOȘMOÁNE s. f. pl. (Pop.; în superstiții) Vrăji, descântece, farmece; p. ext. obiecte folosite în astfel de practici. – Din moșmoni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmoli
MOȘMOLÍ vb. IV v. moșmoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmoli
MOȘMOLÍ vb. IV v. moșmoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmon
MOȘMÓN, moșmoni, s. m. Arbore fructifer din familia rozaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunze eliptice, cu flori mari, albe și cu fructe comestibile (Mespilus germanica). – Din moșmoană (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmon
MOȘMÓN, moșmoni, s. m. Arbore fructifer din familia rozaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunze eliptice, cu flori mari, albe și cu fructe comestibile (Mespilus germanica). – Din moșmoană (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmondi
MOȘMONDÍ, moșmondesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Fam.) A se mișca încet și stângaci; a lucra încet, neîndemânatic, a migăli la ceva. – Cf. moșmon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmondi
MOȘMONDÍ, moșmondesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Fam.) A se mișca încet și stângaci; a lucra încet, neîndemânatic, a migăli la ceva. – Cf. moșmon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmondit
MOȘMONDÍT, -Ă, moșmondiți, -te, adj. (Fam.) (Despre lucruri) Făcut la nimereală, fără îndemânare. ♦ (Adesea substantivat) Care lucrează încet, fără spor; neîndemânatic, mocăit, mocoșit. – V. moșmondi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmondit
MOȘMONDÍT, -Ă, moșmondiți, -te, adj. (Fam.) (Despre lucruri) Făcut la nimereală, fără îndemânare. ♦ (Adesea substantivat) Care lucrează încet, fără spor; neîndemânatic, mocăit, mocoșit. – V. moșmondi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşmoni
MOȘMONÍ, moșmonesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. și refl. A face mișcări încete și greoaie. ♦ A lucra încet, neîndemânatic și fără spor; a se mocăi, a se mocoși. 2. Intranz. și tranz. A face ceva cu mișcări neprecise, a-și face de lucru; a moșcondi. 3. Intranz. A căuta, a dibui; a adulmeca. [Var.: moșmolí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșmoni
MOȘMONÍ, moșmonesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. și refl. A face mișcări încete și greoaie. ♦ A lucra încet, neîndemânatic și fără spor; a se mocăi, a se mocoși. 2. Intranz. și tranz. A face ceva cu mișcări neprecise, a-și face de lucru; a moșcondi. 3. Intranz. A căuta, a dibui; a adulmeca. [Var.: moșmolí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşneag
MOȘNEÁG, moșnegi, s. m. 1. Bărbat în vârstă; moș. 2. Unul dintre personajele jocului popular numit capra, brezaia sau turca, reprezentând un bărbat bătrân; moș. – Cf. moș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșneag
MOȘNEÁG, moșnegi, s. m. 1. Bărbat în vârstă; moș. 2. Unul dintre personajele jocului popular numit capra, brezaia sau turca, reprezentând un bărbat bătrân; moș. – Cf. moș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnean
MOȘNEÁN, moșneni, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Țăran liber, posesor în devălmășie al unei proprietăți de pământ moștenite de la un străbun comun; moștean, răzeș. 2. (Înv.) Moștenitor, succesor. 3. (Înv. și reg.) Băștinaș. – Cf. moștean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnean
MOȘNEÁN, moșneni, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Țăran liber, posesor în devălmășie al unei proprietăți de pământ moștenite de la un străbun comun; moștean, răzeș. 2. (Înv.) Moștenitor, succesor. 3. (Înv. și reg.) Băștinaș. – Cf. moștean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnegărie
MOȘNEGĂRÍE s. f. (Rar.) 1. (Cu sens colectiv) Mulțime de moșnegi. 2. Epitet batjocoritor pentru un moșneag (1). – Moșneag + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnegărie
MOȘNEGĂRÍE s. f. (Rar.) 1. (Cu sens colectiv) Mulțime de moșnegi. 2. Epitet batjocoritor pentru un moșneag (1). – Moșneag + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnegel
MOȘNEGÉL, moșnegei, s. m. Moșneguț. – Moșneag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnegel
MOȘNEGÉL, moșnegei, s. m. Moșneguț. – Moșneag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnegesc
MOȘNEGÉSC, -EÁSCĂ, moșnegești, adj. De moșneag (1), specific moșnegilor. – Moșneag + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnegesc
MOȘNEGÉSC, -EÁSCĂ, moșnegești, adj. De moșneag (1), specific moșnegilor. – Moșneag + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnegeşte
MOȘNEGÉȘTE adv. (Rar) În felul moșnegilor, ca moșnegii, bătrânește; p. ext. domol, încet. – Moșneag + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnegește
MOȘNEGÉȘTE adv. (Rar) În felul moșnegilor, ca moșnegii, bătrânește; p. ext. domol, încet. – Moșneag + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşneguţ
MOȘNEGÚȚ, moșneguți, s. m. (Rar.) Diminutiv al lui moșneag (1); moșnegel. – Moșneag + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșneguț
MOȘNEGÚȚ, moșneguți, s. m. (Rar.) Diminutiv al lui moșneag (1); moșnegel. – Moșneag + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşnenesc
MOȘNENÉSC, -EÁSCĂ, moșnenești, adj. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Care aparține moșnenilor (1), privitor la moșneni, de moșnean; răzeșesc, moștenesc. – Moșnean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșnenesc
MOȘNENÉSC, -EÁSCĂ, moșnenești, adj. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Care aparține moșnenilor (1), privitor la moșneni, de moșnean; răzeșesc, moștenesc. – Moșnean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşoroi
MOȘORÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșoroi
MOȘORÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moştean
MOȘTEÁN, moșteni, s. m. (Înv. și reg.) Moșnean (1). – Cf. moșnean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moștean
MOȘTEÁN, moșteni, s. m. (Înv. și reg.) Moșnean (1). – Cf. moșnean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moştenesc
MOȘTENÉSC, -EÁSCĂ, moștenești, adj. (Înv. și reg.) De moștean; moșnenesc, răzeșesc. – Moștean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moștenesc
MOȘTENÉSC, -EÁSCĂ, moștenești, adj. (Înv. și reg.) De moștean; moșnenesc, răzeșesc. – Moștean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşteni
MOȘTENÍ, moștenesc, vb. IV. Tranz. 1. A dobândi un bun, un patrimoniu, o avere etc., prin moștenire. ♦ A deveni succesoral, moștenitorul cuiva. ♦ P. ext. A deține pe cale ereditară o însușire, o caracteristică etc. 2. P. gener. A obține, a dobândi. – Din moștean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșteni
MOȘTENÍ, moștenesc, vb. IV. Tranz. 1. A dobândi un bun, un patrimoniu, o avere etc., prin moștenire. ♦ A deveni succesoral, moștenitorul cuiva. ♦ P. ext. A deține pe cale ereditară o însușire, o caracteristică etc. 2. P. gener. A obține, a dobândi. – Din moștean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moştenire
MOȘTENÍRE, moșteniri, s. f. Faptul de a moșteni. 1. Transmitere a patrimoniului unei persoane decedate către una sau mai multe persoane în viață, în temeiul legii, al unui testament sau al unui contract de donație de bunuri viitoare. 2. Fig. Patrimoniu de valori morale, idei, fenomene culturale, intelectuale, artistice care se transmit de la o generație la alta. ♦ P. ext. Caracter fizic, însușiri care se transmit ereditar. – V. moșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moștenire
MOȘTENÍRE, moșteniri, s. f. Faptul de a moșteni. 1. Transmitere a patrimoniului unei persoane decedate către una sau mai multe persoane în viață, în temeiul legii, al unui testament sau al unui contract de donație de bunuri viitoare. 2. Fig. Patrimoniu de valori morale, idei, fenomene culturale, intelectuale, artistice care se transmit de la o generație la alta. ♦ P. ext. Caracter fizic, însușiri care se transmit ereditar. – V. moșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moştenit
MOȘTENÍT, -Ă, moșteniți, -te, adj. Rămas de la înaintași; dobândit prin moștenire; ereditar. – V. moșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moștenit
MOȘTENÍT, -Ă, moșteniți, -te, adj. Rămas de la înaintași; dobândit prin moștenire; ereditar. – V. moșteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moştenitor
MOȘTENITÓR, -OÁRE, moștenitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care moștenește, care are drept de succesiune legală sau testamentară. ♦ Persoană care urmează pe cineva într-un post, într-o demnitate; succesor, urmaș. ◊ (Și adjectival) Prinț moștenitor sau moștenitorul tronului = persoană care urmează la tron după moartea unui suveran. 2. Fiu, copil (în raport cu părinții săi). – Moșteni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moștenitor
MOȘTENITÓR, -OÁRE, moștenitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care moștenește, care are drept de succesiune legală sau testamentară. ♦ Persoană care urmează pe cineva într-un post, într-o demnitate; succesor, urmaș. ◊ (Și adjectival) Prinț moștenitor sau moștenitorul tronului = persoană care urmează la tron după moartea unui suveran. 2. Fiu, copil (în raport cu părinții săi). – Moșteni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşuleţ
MOȘULÉȚ, moșuleți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui moș (I 1); moșic, moșulică. – Moș + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșuleț
MOȘULÉȚ, moșuleți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui moș (I 1); moșic, moșulică. – Moș + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşulică
MOȘULÍCĂ, moșulici, s. m. (Fam.; folosit adesea ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșulică
MOȘULÍCĂ, moșulici, s. m. (Fam.; folosit adesea ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşuroi
MOȘURÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moșuroi
MOȘURÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moşuroi
MOȘUROÍ vb. v. MUȘUROÍ^2. A grămădi pământ la rădăcina unei plante, pentru a favoriza dezvoltarea ei. ♦ Refl. Fig. (Despre elemente care pot forma grămezi) A se îngrămădi. [Var.: moșuroí, mușiroí vb. IV] – Din mușuroi^1. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

moșuroi
MOȘUROÍ vb. v. MUȘUROÍ^2. A grămădi pământ la rădăcina unei plante, pentru a favoriza dezvoltarea ei. ♦ Refl. Fig. (Despre elemente care pot forma grămezi) A se îngrămădi. [Var.: moșuroí, mușiroí vb. IV] – Din mușuroi^1. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

motan
MOTÁN, motani, s. m. Masculul pisicii; cotoi, motoc, pisoi. ♦ Epitet dat unei persoane tăcute, ascunse, ipocrite, care nu-și exteriorizează gândurile sau sentimentele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motănaş
MOTĂNÁȘ, motănași, s. m. Diminutiv al lui motan; motănel. – Motan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motănaș
MOTĂNÁȘ, motănași, s. m. Diminutiv al lui motan; motănel. – Motan + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motănel
MOTĂNÉL, motănei, s. m. Motănaș. – Motan + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motănime
MOTĂNÍME s. f. (Cu sens colectiv) Mulțime de motani; neamul motanilor. – Motan + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motel
MOTÉL, moteluri, s. n. Unitate hotelieră de dimensiune mică sau medie, amplasată de obicei pe marginea șoselelor intens circulate. – Din fr., engl. motel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motelier
MOTELIÉR, -Ă, motelieri, -e, adj. De motel, specific motelului. [Pr.: -li-er] – Motel + suf. -ier (după hotelier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motet
MOTÉT, motete, s. n. Gen de muzică vocală religioasă polifonică, cu sau fără acompaniament muzical, în care fiecărei strofe sau fiecărui verset din text îi corespunde o melodică și o ritmică proprii. – Din fr. motet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motilitate
MOTILITÁTE, motilități, s. f. (Fiziol.) Proprietate a unor organe cu musculatura netedă de a efectua mișcări de contracție și de relaxare; motricitate. – Din fr. motilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motiv
MOTÍV, motive, s. n. I. Cauza, rațiunea, temeiul subiectiv al unei acțiuni; imboldul care împinge la o acțiune sau care determină o acțiune; mobil. ◊ Loc. adv. Fără motiv = nejustificat. ◊ Loc. conj. Pentru motivul că... = fiindcă, deoarece. ♦ Pretext. ◊ Loc. conj. Pe motiv că... = pretextând că..., aducând argumentul că... ◊ Expr. A da cuiva motiv să... = a provoca pe cineva să..., a da cuiva pretext să... II. 1. Cel mai mic element constitutiv al unei piese muzicale, din dezvoltarea căruia ia naștere tema muzicală; temă, melodie, intonație. 2. Element pictural, sculptural sau de broderie, folosit într-o compoziție decorativă sau arhitecturală. 3. Idee fundamentală sau temă principală a unei opere literare. – Din fr. motif, it. motivo, germ. Motiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motiva
MOTIVÁ, motivez, vb. I. Tranz. A expune cauzele unui fapt, ale unei atitudini, ale unei acțiuni; a aduce explicații, argumente în favoarea unei acțiuni, a unei hotărâri; a justifica. ♦ Spec. (Despre elevi, studenți) A prezenta o motivare (scrisă) pentru justificarea absențelor de la cursuri. ♦ A îndreptăți o acțiune, un gest etc. – Din fr. motiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivabil
MOTIVÁBIL, -Ă, motivabili, -e, adj. Care poate fi motivat. – Motiva + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivare
MOTIVÁRE, motivări, s. f. Acțiunea de a motiva și rezultatul ei; justificare. ♦ Spec. Bilet prin care se justifică absențele unui elev sau ale unui student de la cursuri. – V. motiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivat
MOTIVÁT, -Ă, motivați, -te, adj. 1. Care se justifică printr-un motiv. 2. (Psih.) Care se produce în vederea unui scop. – V. motiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivaţie
MOTIVÁȚIE, motivații, s. f. Totalitatea motivelor sau mobilurilor (conștiente sau nu) care determină pe cineva să efectueze o anumită acțiune sau să tindă spre anumite scopuri. – Din fr. motivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivație
MOTIVÁȚIE, motivații, s. f. Totalitatea motivelor sau mobilurilor (conștiente sau nu) care determină pe cineva să efectueze o anumită acțiune sau să tindă spre anumite scopuri. – Din fr. motivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivaţional
MOTIVAȚIONÁL, -Ă, motivaționali, -e, adj. Care servește de motivație; cu motivație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. motivationnel, engl. motivational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motivațional
MOTIVAȚIONÁL, -Ă, motivaționali, -e, adj. Care servește de motivație; cu motivație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. motivationnel, engl. motivational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moto-
MOTO- Element de compunere însemnând „pus în mișcare cu ajutorul unui motor”, „echipat cu un motor”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. ◊ (Folosit independent) Mijloace moto. – Din fr. moto-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoaşcă
MOTOÁȘCĂ, motoaște, s. f. (Reg.) Boccea mică, legăturică făcută dintr-o basma cu capetele înnodate, în care se țin sau se transportă obiecte mărunte. – Din ucr. motočka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoașcă
MOTOÁȘCĂ, motoaște, s. f. (Reg.) Boccea mică, legăturică făcută dintr-o basma cu capetele înnodate, în care se țin sau se transportă obiecte mărunte. – Din ucr. motočka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motobal
MOTOBÁL s. n. Joc sportiv de echipe, în care mingea este lovită de sportivi de pe motocicletă sau cu motocicleta și introdusă în poarta adversarului. – Din fr. motoball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoblindat
MOTOBLINDÁT, motoblindate, s. n. Autovehicul blindat care se mișcă pe pneuri sau pe șenile, dotat cu armament și folosit pe câmpul de luptă. – Moto- + blindat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoc
MOTÓC, motoci, s. m. (Reg.) Motan. – Cf. motan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocel
MOTOCÉL, motocei, s. m. Ghemuleț; canaf, ciucure. – Motoc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocicletă
MOTOCICLÉTĂ, motociclete, s. f. Autovehicul pe două roți în linie sau cu trei roți în triunghi isoscel, montate pe un cadru, cu motor cu ardere internă, construit pentru una sau două persoane. – Din fr. motocyclette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motociclism
MOTOCICLÍSM s. n. Ramură sportivă care se practică pe motociclete (cu două sau cu trei roți) împărțite în clase după capacitatea cilindrică. – Din fr. motocyclisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motociclist
MOTOCICLÍST, -Ă, motocicliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care conduce o motocicletă; sportiv care practică motociclismul. 2. Adj. Care aparține motocicliștilor (1) sau motociclismului, privitor la motocicliști sau la motociclism; care folosește motocicleta. – Din fr. motocycliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motociclu
MOTOCÍCLU, motocicluri, s. n. 1. Autovehicul cu trei roți (mai rar, cu două) care are ghidonul fixat pe roata directoare din față. 2. (Înv.) Motocicletă. – Din fr. motocycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocompresor
MOTOCOMPRESÓR, motocompresoare, s. n. Agregat constituit dintr-un compresor și un motor cu benzină sau electric, montate pe un cadru cu una sau cu două osii, folosit pe șantiere și în ateliere pentru producerea aerului comprimat. – Din fr. motocompresseur, rus. motokompresor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocositoare
MOTOCOSITOÁRE, motocositori, s. f. Cositoare mecanică. – Moto- + cositoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocros
MOTOCRÓS, motocrosuri, s. n. Cursă de motociclism care se desfășoară pe teren accidentat și în care plecările se dau de obicei în grup, pe clase, după capacitatea cilindrică a motocicletei. ◊ Motocros nautic = cursă care se desfășoară pe apă, cu ambarcațiuni speciale, pe trasee în circuit sau în linie dreaptă; motonautică. – Din fr. moto-cross.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocrosist
MOTOCROSÍST, motocrosiști, s. m. Sportiv specializat în cursele de motocros. – Motocros + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motocultură
MOTOCULTÚRĂ, motoculturi, s. f. Agricultură mecanizată. – Din fr. motoculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motodrom
MOTODRÓM, motodromuri, s. n. Teren special amenajat pentru exerciții de conducere auto și curse; autodrom. – Moto- + [aero]drom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoflete
MOTOFLÉTE, motofleți, s. m. (Reg.) Om neîndemânatic, moale, prost, nătâng. – Cf. mototol, nătăflete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motofreză
MOTOFRÉZĂ, motofreze, s. f. Mașină agricolă echipată cu motor și un disc cu cuțite care pregătește pământul pentru cultură. – Moto- + freză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motofurgonet
MOTOFURGONÉT s. n. v. motofurgonetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motofurgonetă
MOTOFURGONÉTĂ, motofurgonete, s. f. Furgonetă autopropulsată; autofurgonetă. [Var.: motofurgonét s. n.] – Moto- + furgonetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motolog
MOTOLÓG, -OÁGĂ, motologi, -oage, s. m. și f., adj. (Reg.) (Om) greoi la minte; tont, prost. – Cf. mototol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motomecanizare
MOTOMECANIZÁRE s. f. Mecanizare făcută cu ajutorul motoarelor. – Moto- + mecanizare. Cf. fr. motomécaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motomecanizat
MOTOMECANIZÁT, -Ă, motomecanizați, -te, adj. Prevăzut cu mijloace proprii de tracțiune auto. – Moto- + mecanizat. Cf. it. motomeccanizzato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motomitralieră
MOTOMITRALIÉRĂ, motomitraliere, s. f. Autovehicul special, armat cu una sau cu mai multe mitraliere. [Pr.: -li-e-] – Moto- + mitralieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motonautică
MOTONAÚTICĂ s. f. Motocros nautic. [Pr.: -na-u-] – Din fr. motonautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motonavă
MOTONÁVĂ, motonave, s. f. Navă pusă în mișcare de o elice, de roți cu zbaturi etc., antrenate de unul sau de mai multe motoare cu ardere internă. – Moto- + navă. Cf. it. motonave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoplanor
MOTOPLANÓR, motoplanoare, s. n. Planor cu motor auxiliar. – Din fr. motoplaneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoplug
MOTOPLÚG, motopluguri, s. n. Plug mecanic pus în mișcare de un tractor sau formând un ansamblu cu acesta. – Moto- + plug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motopompă
MOTOPÓMPĂ, motopompe, s. f. Agregat constituit dintr-o pompă și un motor (cu benzină sau electric), montate pe un șasiu comun, folosit în grădinărie, la stingerea incendiilor etc. – Din fr. motopompe, rus. motopompa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motopropulsor
MOTOPROPULSÓR, motopropulsoare, s. n. Agregat al avioanelor sau al elicopterelor compus dintr-un motor cu ardere internă sau o turbină cu gaz, cuplat cu o elice propulsatoare sau portantă. – Din fr. motopropulseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motor
MOTÓR, -OÁRE, motori, -oare, s. n., adj. I. S. n. Mașină de forță care transformă o formă de energie oarecare în energie mecanică convertibilă în lucru mecanic (pentru acționarea altei mașini, a unui vehicul etc.). ◊ Motor termic = motor care transformă energia termică a unui combustibil în energie mecanică. Motor electric = motor care transformă energia electrică în energie mecanică. Motor eolian = motor care transformă energia vântului în energie mecanică. Motor hidraulic = motor care transformă energia hidraulică (a unei mase de apă în mișcare sau a unui fluid sub presiune) în energie mecanică. Motor cu plasmă = motor cu reacție în care agentul motor este constituit dintr-un gaz ionizat aflat în stare de plasmă. Motor fotonic = motor cu reacție la care agentul motor îl constituie fotonii. Motor ionic = motor cu reacție în care agentul motor este constituit din particule încărcate cu aceeași sarcină electrică (ioni pozitivi) accelerate prin mari diferențe de potențial. Motor nuclear = motor acționat cu ajutorul energiei nucleare obținute prin fisiune. ◊ Compus Motor-rachetă = sistem de propulsie folosit în atmosfera rarefiată sau în spațiul cosmic, la care combustibilul este un amestec de carburant și comburant. II. 1. Adj. Care pune ceva în mișcare, care produce o mișcare, care comandă o mișcare; motoriu. 2. Adj., s. n. Factor, agent (persoană) care declanșează o acțiune, care stimulează pe cineva sau ceva, care dă impuls unei acțiuni. – Din fr. moteur, lat. motor, germ. Motor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoraş
MOTORÁȘ, motorașe, s. n. Diminutiv al lui motor (I); motor mic, de mică putere. – Motor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoraș
MOTORÁȘ, motorașe, s. n. Diminutiv al lui motor (I); motor mic, de mică putere. – Motor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoreactor
MOTOREACTÓR, motoreactoare, s. n. Agregat folosit pentru propulsia avioanelor, format dintr-un motor cu ardere internă și un compresor. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. motoréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoretă
MOTORÉTĂ, motorete, s. f. Motocicletă ușoară, pusă în mișcare de un motor cu putere mică și prevăzută cu pedale pentru acționarea auxiliară cu picioarele. – Din fr. motorette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoretist
MOTORETÍST, -Ă, motoretiști, -ste, s. m. și f. Conducător de motoretă. – Motoretă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motorină
MOTORÍNĂ, motorine, s. f. Amestec lichid de hidrocarburi obținut prin distilarea țițeiului sau a unor produse sintetice, folosit drept combustibil la motoarele cu autoaprindere sau ca materie primă în industria chimică. – Din germ. Motorin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motorist
MOTORÍST, -Ă, motoriști, -ste, s. m. și f. (Rar) Specialist în mecanică; persoană care face, repară sau asigură întreținerea utilajelor, a mașinilor, a aparatelor; mecanic. – Din rus. motorist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoriu
MOTÓRIU, -IE, motorii, adj. (Rar) Motor (II). – Din lat. motorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoriza
MOTORIZÁ, motorizez, vb. I. Tranz. A înzestra cu motor, cu tracțiune mecanică; a înlocui tracțiunea animală prin tracțiune mecanică. – Din fr. motoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motorizare
MOTORIZÁRE, motorizări, s. f. Acțiunea de a motoriza și rezultatul ei. – V. motoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motorizat
MOTORIZÁT, -Ă, motorizați, -te, adj. Care utilizează tracțiune mecanică; echipat cu motor. ♦ (Substantivat, n. pl.) Unitate militară care folosește mijloace mecanizate de luptă, în special tancuri. – V. motoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motoscuter
MOTOSCÚTER, motoscutere, s. n. Scuter cu dubiță folosit în transportul comercial. – Din fr. motoscooter, engl. motor scooter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motostivuitor
MOTOSTIVUITÓR, motostivuitoare, s. n. Stivuitor acționat de un motor cu ardere internă. – Din moto- + stivuitor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mototol
MOTOTÓL, -OÁLĂ, mototoli, -oale, s. n., adj. 1. S. n. Obiect făcut cocoloș; ghem, ghemotoc. ◊ Expr. A face (pe cineva) mototol = a doborî (pe cineva) la pământ, a lăsa nemișcat, inert. A se face mototol = a se strânge, a se ghemui (de durere etc.). 2. Adj. (Adesea substantivat) Încet la lucru, bleg, moale; nătâng, prost. – Din mototoli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mototoli
MOTOTOLÍ, mototolesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face mototol, a (se) strânge ghem, a (se) ghemui. ♦ A (se) șifona, a (se) cocoloși; a (se) boți. – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mototolire
MOTOTOLÍRE, mototoliri, s. f. Acțiunea de a (se) mototoli și rezultatul ei. – V. mototoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mototolit
MOTOTOLÍT, -Ă, mototoliți, -te, adj. Făcut mototol (1), strâns ghem; ghemuit; înghesuit. ♦ Șifonat, boțit. – V. mototoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mototricicletă
MOTOTRICICLÉTĂ, mototriciclete, s. f. Vehicul folosit mai ales pentru transportul mărfurilor, având roata din față directoare și cele două roți din spate motoare. – Moto^1- + tricicletă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motrice
MÓTRICE, motrice, adj. (În sintagma) Forță motrice = forță care produce o mișcare, forță care comandă o mișcare. [Acc. și: motríce] – Din fr. motrice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motricitate
MOTRICITÁTE s. f. Capacitate a activității nervoase superioare de a trece rapid de la un proces de excitație la altul, de la un anumit stereotip dinamic la altul; p. ext. motilitate. – Din fr. motricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motroşi
MOTROȘÍ, motroșesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A căuta, a scotoci; a trebălui. – Cf. mătrăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motroși
MOTROȘÍ, motroșesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A căuta, a scotoci; a trebălui. – Cf. mătrăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motroşire
MOTROȘÍRE, motroșiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a motroși. – V. motroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motroșire
MOTROȘÍRE, motroșiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a motroși. – V. motroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

motto
MÓTTO, mottouri, s. n. Citat luat, de obicei, dintr-o operă consacrată sau semnată de un autor celebru, pus la începutul unei lucrări, a unui capitol etc. cu scopul de a releva ideea fundamentală a scrierii respective. [Scris și: moto] – Din it. motto, germ. Motto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţ
MOȚ^1, moțuri, s. n. 1. Șuviță de păr (mai lung și mai des) din frunte sau din creștetul capului (la oameni și la animale). ◊ Expr. (Fam.) (A fi) cu moț (în frunte) sau mai cu moț = (a se socoti) mai important, mai deosebit, mai iscusit, mai grozav. A spune lucrurile cu moț = a exagera, a înflori ceva. Moț și el, se spune când cineva intervine (nechemat) într-o discuție. A lua (pe cineva) de moț = a trage de păr. ♦ Șuviță de păr legată cu o panglică; p. ext. panglica cu care se leagă această șuviță. ♦ (Fam.; mai ales la pl., în forma moațe) Șuviță de păr răsucită pe un șiret, o hârtie etc. pentru a se încreți; p. ext. șiret, hârtie etc. folosite în acest scop; bigudiu. 2. Smoc de pene de pe capul unor păsări. 3. Panaș, ciucure confecționat din diferite materiale, care se atârnă la fes, scufie, căciuliță etc. 4. Pielea roșie-albăstruie de pe capul curcanului, care atârnă în jos; creastă. ◊ Compus: moțul-curcanului = a) plantă erbacee mare cu flori roșii, roz sau albe în formă de spice care atârnă în jos (Polygonum orientale); b) plantă erbacee cu flori roșii, mici, așezate în spice lungi, care atârnă ca o coadă (Amaranthus caudatus). 5. Nume dat unor inflorescențe. 6. (Reg.) Plantă acvatică cu flori verzui, unite în spic, care ies la suprafața apei (Potamogeton perfoliatus). 7. Partea superioară ascuțită, prelungită sau bulbucată, a unor lucruri; vârf. [Pl. și: moațe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moț
MOȚ^1, moțuri, s. n. 1. Șuviță de păr (mai lung și mai des) din frunte sau din creștetul capului (la oameni și la animale). ◊ Expr. (Fam.) (A fi) cu moț (în frunte) sau mai cu moț = (a se socoti) mai important, mai deosebit, mai iscusit, mai grozav. A spune lucrurile cu moț = a exagera, a înflori ceva. Moț și el, se spune când cineva intervine (nechemat) într-o discuție. A lua (pe cineva) de moț = a trage de păr. ♦ Șuviță de păr legată cu o panglică; p. ext. panglica cu care se leagă această șuviță. ♦ (Fam.; mai ales la pl., în forma moațe) Șuviță de păr răsucită pe un șiret, o hârtie etc. pentru a se încreți; p. ext. șiret, hârtie etc. folosite în acest scop; bigudiu. 2. Smoc de pene de pe capul unor păsări. 3. Panaș, ciucure confecționat din diferite materiale, care se atârnă la fes, scufie, căciuliță etc. 4. Pielea roșie-albăstruie de pe capul curcanului, care atârnă în jos; creastă. ◊ Compus: moțul-curcanului = a) plantă erbacee mare cu flori roșii, roz sau albe în formă de spice care atârnă în jos (Polygonum orientale); b) plantă erbacee cu flori roșii, mici, așezate în spice lungi, care atârnă ca o coadă (Amaranthus caudatus). 5. Nume dat unor inflorescențe. 6. (Reg.) Plantă acvatică cu flori verzui, unite în spic, care ies la suprafața apei (Potamogeton perfoliatus). 7. Partea superioară ascuțită, prelungită sau bulbucată, a unor lucruri; vârf. [Pl. și: moațe] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţ
MOȚ^2, MOÁȚĂ, moți, moațe, s. m. și f. Nume dat locuitorilor din jurul Abrudului și Câmpenilor; p. ext. locuitorii autohtoni din partea centrală a Munților Apuseni; moțogan. – De la moț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moț
MOȚ^2, MOÁȚĂ, moți, moațe, s. m. și f. Nume dat locuitorilor din jurul Abrudului și Câmpenilor; p. ext. locuitorii autohtoni din partea centrală a Munților Apuseni; moțogan. – De la moț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţa
MOȚÁ, moțez, vb. I. Tranz. și refl. (Fam.) A(-și) aranja moțul^1 (1); p. ext. a (se) găti, a (se) împodobi; a se împopoțona. – Din moț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moța
MOȚÁ, moțez, vb. I. Tranz. și refl. (Fam.) A(-și) aranja moțul^1 (1); p. ext. a (se) găti, a (se) împodobi; a se împopoțona. – Din moț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţare
MOȚÁRE, moțări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) moța și rezultatul ei. – V. moța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțare
MOȚÁRE, moțări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) moța și rezultatul ei. – V. moța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţat
MOȚÁT, -Ă, moțați, -te, adj. 1. (Despre oameni și animale) Care poartă moț^1 (1), cu moț. ♦ Fig. Care caută să iasă în evidență, care se crede superior; îndrăzneț. 2. Cu vârf ascuțit, țuguiat. – V. moța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțat
MOȚÁT, -Ă, moțați, -te, adj. 1. (Despre oameni și animale) Care poartă moț^1 (1), cu moț. ♦ Fig. Care caută să iasă în evidență, care se crede superior; îndrăzneț. 2. Cu vârf ascuțit, țuguiat. – V. moța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţăi
MOȚĂÍ, móțăi, vb. IV. Intranz. 1. A ațipi șezând; a dormi ușor și intermitent; a picoti, a dormita. 2. A da din cap (în semn de afirmație, de salut, de mustrare). [Prez. ind. și: moțăiesc] – Moț^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțăi
MOȚĂÍ, móțăi, vb. IV. Intranz. 1. A ațipi șezând; a dormi ușor și intermitent; a picoti, a dormita. 2. A da din cap (în semn de afirmație, de salut, de mustrare). [Prez. ind. și: moțăiesc] – Moț^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţăială
MOȚĂIÁLĂ, moțăieli, s. f. Faptul de a moțăi; moțăit, moțăitură. – Moțăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțăială
MOȚĂIÁLĂ, moțăieli, s. f. Faptul de a moțăi; moțăit, moțăitură. – Moțăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţăit
MOȚĂÍT s. n. Moțăială. – V. moțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțăit
MOȚĂÍT s. n. Moțăială. – V. moțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţăitură
MOȚĂITÚRĂ, moțăituri, s. f. (Rar) Moțăială. [Pr.: -ță-i-] – Moțăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțăitură
MOȚĂITÚRĂ, moțăituri, s. f. (Rar) Moțăială. [Pr.: -ță-i-] – Moțăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţesc
MOȚÉSC, -EÁSCĂ, moțești, adj. Care aparține Țării Moților sau moților^2, privitor la Țara Moților sau la moți^2, caracteristic moților^2. – Moț^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțesc
MOȚÉSC, -EÁSCĂ, moțești, adj. Care aparține Țării Moților sau moților^2, privitor la Țara Moților sau la moți^2, caracteristic moților^2. – Moț^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţional
MOȚIONÁL, -Ă, moționali, -e, adj. (Gram.; despre sufixe) Care servește la moțiune (2); (despre derivate) format cu un astfel de sufix. [Pr.: -ți-o-] – Moțiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțional
MOȚIONÁL, -Ă, moționali, -e, adj. (Gram.; despre sufixe) Care servește la moțiune (2); (despre derivate) format cu un astfel de sufix. [Pr.: -ți-o-] – Moțiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţiune
MOȚIÚNE, moțiuni, s. f. 1. Hotărâre a unei adunări, aprobată prin vot, prin care aceasta își exprimă atitudinea, doleanțele sau revendicările în anumite probleme majore. 2. Procedeu de formare a substantivelor feminine de la cele masculine sau a celor masculine de la feminine prin adăugarea anumitor sufixe, pentru a exprima deosebirea de sex la oameni și la animale. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. motion, lat. motio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțiune
MOȚIÚNE, moțiuni, s. f. 1. Hotărâre a unei adunări, aprobată prin vot, prin care aceasta își exprimă atitudinea, doleanțele sau revendicările în anumite probleme majore. 2. Procedeu de formare a substantivelor feminine de la cele masculine sau a celor masculine de la feminine prin adăugarea anumitor sufixe, pentru a exprima deosebirea de sex la oameni și la animale. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. motion, lat. motio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţogan
MOȚOGÁN, -Ă, moțogani, -e, s. m. și f. (Reg.) Moț^2. – Din moț^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțogan
MOȚOGÁN, -Ă, moțogani, -e, s. m. și f. (Reg.) Moț^2. – Din moț^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţogancă
MOȚOGÁNCĂ, moțogance, s. f. (Reg.) Româncă din Munții Apuseni; moață. – Moțogan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțogancă
MOȚOGÁNCĂ, moțogance, s. f. (Reg.) Româncă din Munții Apuseni; moață. – Moțogan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţpan
MOȚPÁN, moțpani, s. m. (Reg.) 1. (Ir.) Domn; boier. 2. Bărbat ușuratic, neserios, ștrengar; om de nimic. – Din pol. miscipan, mospan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțpan
MOȚPÁN, moțpani, s. m. (Reg.) 1. (Ir.) Domn; boier. 2. Bărbat ușuratic, neserios, ștrengar; om de nimic. – Din pol. miscipan, mospan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţpancă
MOȚPÁNCĂ, moțpance, s. f. (Reg.; ir.) Doamnă, boieroaică. – Moțpan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțpancă
MOȚPÁNCĂ, moțpance, s. f. (Reg.; ir.) Doamnă, boieroaică. – Moțpan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moţpănoi
MOȚPĂNÓI, moțpănoi, s. m. (Reg.; ir.) Augmentativ al lui moțpan. – Moțpan + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moțpănoi
MOȚPĂNÓI, moțpănoi, s. m. (Reg.; ir.) Augmentativ al lui moțpan. – Moțpan + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mouse
MOUSE, mouse-uri, s. n. Dispozitiv acționat manual, conectat la calculator, a cărui deplasare pe o suprafață antrenează deplasarea cursorului pe ecranul monitorului. [Pr.: maŭs] – Din engl. mouse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mov
MOV adj. invar., (2) movuri, s. n. 1. Adj. invar. Care are culoarea violet-deschisă a florilor de stânjenel. 2. S. n. Culoarea, nuanța mov (1). – Din fr. mauve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

movilă
MOVÍLĂ, movile, s. f. 1. Ridicătură de pământ naturală, mai mică și mai rotunjită decât dealul, care se află de obicei în regiunile de câmpie sau de podișuri joase. 2. Mică ridicătură de pământ sau de pietre, făcută de om pentru a servi ca semn de hotar, de aducere-aminte pentru un mort etc. 3. Grămadă de obiecte (de același fel); morman, maldăr. – Din sl. mogyla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

movili
MOVILÍ, movilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A așeza grămadă, în formă de movilă. – V. movilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

movilire
MOVILÍRE, moviliri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a movili și rezultatul ei. – V. movili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

movilit
MOVILÍT, -Ă, moviliți, -te, adj. (Reg.) Așezat, clădit în formă de movilă. – V. movili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviliţă
MOVILÍȚĂ, movilițe, s. f. Diminutiv al lui movilă; moviluță. – Movilă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviliță
MOVILÍȚĂ, movilițe, s. f. Diminutiv al lui movilă; moviluță. – Movilă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviloi
MOVILÓI, moviloaie, s. n. (Rar) Augmentativ al lui movilă. – Movilă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviluţă
MOVILÚȚĂ, moviluțe, s. f. Moviliță. – Movilă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviluță
MOVILÚȚĂ, moviluțe, s. f. Moviliță. – Movilă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

moviolă
MOVIÓLĂ, moviole, s. f. Aparat de proiecție pentru montajul filmului sonor. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. moviola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaic
MOZAÍC^1, mozaicuri, s. n. 1. Lucrare de tehnică decorativă, care constă în asamblarea artistică a unor bucăți mici de marmură, de ceramică, de sticlă, de smalț etc. de diferite culori, lipite între ele cu mortar sau cu mastic. 2. Fig. Amestec de elemente eterogene. 3. Viroză a plantelor, manifestată prin apariția unor pete decolorate pe frunze, care alternează cu porțiuni colorate normal, având aspectul de mozaic (1). – Din fr. mosaïque, it. mosaico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaic
MOZÁIC^2, -Ă, mozaici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de mozaism, privitor la mozaism. 2. S. m. și f. Adept al mozaismului. [Pr.: -za-ic] – Din fr. mosaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaica
MOZAICÁ, mozaichez, vb. I. Tranz. (Rar) A decora cu mozaicuri^1; a face să aibă aspect de mozaic^1. [Pr.: -za-i-] – Din mozaic^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaicar
MOZAICÁR, -Ă, mozaicari, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Lucrător specializat în tehnica mozaicului^1, care face lucrări de mozaic^1; mozaist. [Pr.: -za-i-] – Mozaic^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaicare
MOZAICÁRE, mozaicări, s. f. (Rar) Acțiunea de a mozaica. [Pr.: -za-i-] – V. mozaica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaicat
MOZAICÁT, -Ă, mozaicați, -te, adj. Care a fost împodobit cu mozaicuri^1; care are aspect de mozaic^1. [Pr.: -za-i-] – V. mozaica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaism
MOZAÍSM s. n. Religie monoteistă a evreilor, fondată, potrivit legendei, de Moise la sfârșitul sec. XIII î. H. ale cărei principii sunt cuprinse în Vechiul Testament; religie mozaică; iudaism. – Din fr. mosaïsme, it. mosaismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozaist
MOZAÍST, -Ă, mozaiști, -ste, s. m. și f. Mozaicar. – Din fr. mosaïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozambican
MOZAMBICÁN, -Ă, mozambicani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Mozambicului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Mozambicului sau mozambicanilor (1), care se referă la Mozambic ori la mozambicani. – Mozambic (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozartian
MOZARTIÁN, -Ă, mozartieni, -e, adj. Care aparține lui Mozart, compus de Mozart; în maniera lui Mozart. [Pr.: -țar-ti-an] – Din fr. mozartien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozoleală
MOZOLEÁLĂ, mozoleli, s. f. (Reg.) Faptul de a (se) mozoli. – Mozoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozoli
MOZOLÍ, mozolesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A frământa ceva în gură cu saliva, fără a mușca sau a sfărâma cu dinții; a molfăi, a morfoli. 2. Tranz. și refl. A (se) murdări, a (se) mânji. ♦ Tranz. A spăla prost, de mântuială, superficial. – Din magh. majszol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozolit
MOZOLÍT, -Ă, mozoliți, -te, adj. (Reg.) Murdar; prost spălat. – V. mozoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mozzarella
MOZZARÉLLA s. f. Tip de brânză nefermentată, obținută din lapte de bivoliță. [Pr.: moțarela] – Din it. mozzarella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mraniţă
MRÁNIȚĂ s. f. Îngrășământ agricol natural provenit din gunoi de grajd bine fermentat sau din resturi vegetale (în special frunze) descompuse. – Din sl. *smradŭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mraniță
MRÁNIȚĂ s. f. Îngrășământ agricol natural provenit din gunoi de grajd bine fermentat sau din resturi vegetale (în special frunze) descompuse. – Din sl. *smradŭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mrăniţos
MRĂNIȚÓS, -OÁSĂ, mrănițoși, -oase, adj. (Despre pământ) Peste care s-a împrăștiat mraniță; îngrășat cu mraniță. – Mraniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mrănițos
MRĂNIȚÓS, -OÁSĂ, mrănițoși, -oase, adj. (Despre pământ) Peste care s-a împrăștiat mraniță; îngrășat cu mraniță. – Mraniță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mreajă
MREÁJĂ, mreje, s. f. 1. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă foarte ușoară, cu ochiuri relativ mari și împletită din ață subțire, cu ajutorul căreia se pescuiește în porțiunile liniștite ale apelor curgătoare sau în bălți. ♦ Coteț de pescuit. 2. Fig. (Mai ales la pl.) Mijloc viclean de a prinde sau de a înșela pe cineva; cursă, laț; p. ext. situație în care se află o persoană ademenită. ♦ Ceea ce încătușează libertatea, independența cuiva. 3. P. anal. (Adesea la pl.) Pânză de păianjen. [Var.: mréjă s. f.] – Din sl. mrĕža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mreană
MREÁNĂ, mrene, s. f. Pește de râu înrudit cu crapul, cu corpul alungit, cu solzi de culoare verde-cenușie pe spate și alburie pe burtă, care poate ajunge până la o greutate de 4-5 kg (Barbus barbus). – Din bg. mrĕana, sb. mrena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mrejă
MRÉJĂ s. f. v. mreajă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mreji
MREJÍ, mrejesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A împleti mreje. ♦ Fig. A umbla cu intrigi. – Din mreajă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mrenuţă
MRENÚȚĂ, mrenuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mreană. – Mreană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mrenuță
MRENÚȚĂ, mrenuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mreană. – Mreană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mu
MU interj. (Adesea repetat și cu „u” prelungit) Cuvânt care redă strigătul specific al vitelor cornute. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muabil
MUÁBIL, -Ă, muabili, -e, adj. (Livr.) Schimbător. [Pr.: mu-a-] – Din fr. muable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muabilitate
MUABILITÁTE, s. f. (Livr.) Capacitate, posibilitate de schimbare; instabilitate. [Pr.: mu-a-] – Din fr. muabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muc
MUC, (I) mucuri, s. n., (II) muci, s. m. I. S. n. 1. Vârf (înnegrit prin ardere) al unui fitil de lampă, de lumânare, de candelă; p. gener. fitilul întreg. 2. Bucățică rămasă dintr-o lumânare aproape consumată sau dintr-o țigară fumată. II. S. m. (Mai ales la pl.) Secreție (vâscoasă) produsă de glandele nazale și eliminată prin nări. ◊ Expr. (Fam.) A-i pica mucul (sau mucii) undeva (sau la cineva), se spune despre cineva care merge prea des undeva. A-i pica mucul (sau mucii) după cineva = a fi foarte îndrăgostit de cineva. Nu dai nici mucii pe el, se spune despre o persoană lipsită de orice valoare. – Refăcut din pl. muci (< lat. mucci).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucalit
MUCALÍT, -Ă, mucaliți, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care știe să stârnească râsul, păstrând un aer serios; poznaș. – Din tc. mukallit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucalitlâc
MUCALITLẤC, mucalitlâcuri, s. n. (Înv.) Vorbă de râs, glumă; povestire nostimă. – Din tc. mukallitlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucar
MUCÁR, mucări, s. n. (Mai ales la pl.) Unealtă în formă de foarfece cu care se taie capătul ars al mucului lumânării sau al candelei, pentru a înviora flacăra; mucarniță. – Muc + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucarer
MUCARÉR, mucareruri, s. n. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) 1. Firman de reînnoire a domniei sau de confirmare a domnilor români de către Poarta Otomană. 2. Sumă de bani plătită Porții Otomane de către domnii Țărilor Române, începând din sec. XVII, pentru a obține la fiecare trei ani reînnoirea domniei. – Din tc. mukarrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucarnic
MUCÁRNIC, mucarnici, s. m. (Rar) Slujbaș care avea sarcina să aprindă și să stingă felinarele sau lumânările de pe străzi. – Mucar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucarniţă
MUCÁRNIȚĂ, mucarnițe, s. f. (Înv.) Mucar. – Muc + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucarniță
MUCÁRNIȚĂ, mucarnițe, s. f. (Înv.) Mucar. – Muc + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucava
MUCAVÁ, mucavale, s. f. Produs industrial de papetărie, realizat din diferite semifabricate fibroase, folosit la lucrările de legătorie, la confecționarea cutiilor, ambalajelor etc. – Din tc. mukavva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucări
MUCĂRÍ, mucăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A reteza mucul unei lumânări care fumegă. 2. A reteza vârful unor tulpini, al unor inflorescențe. – Muc + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucărit
MUCĂRÍT s. n. (Reg.) Faptul de a mucări. – V. mucări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucea
MÚCEA s. m. și f. (Fam.) Copil căruia îi curg mucii (II); p. ext. copilandru; epitet dat unui tânăr care are pretenții nepotrivite cu vârsta. – Muc + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muced
MÚCED, -Ă, mucezi, -de, adj. Care este acoperit, pătruns de mucegai; mucegăit, mucegăios. ♦ (Despre cărți, hârtie) Îngălbenit de vreme; degradat. ♦ (Reg.) De culoarea mucegaiului; fumuriu, negru-vânăt. – Lat. mucidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegai
MUCEGÁI, mucegaiuri, s. n. Nume dat ciupercilor saprofite sau parazite care se dezvoltă pe suprafața substanțelor organice, pe ziduri, pe pietre etc. sub forma unui strat ca pâsla, cenușiu sau verzui, și care provoacă degradarea mediului pe care se dezvoltă; p. ext. igrasie; mucezeală. [Var.: mucigái s. n.] – Din muced.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegăi
MUCEGĂÍ, pers. 3 mucegăiește, vb. IV. Intranz. și refl. A prinde mucegai, a se acoperi, a fi pătruns de mucegai; a mucezi. [Var.: mucigăí vb. IV] – Din mucegai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegăială
MUCEGĂIÁLĂ, mucegăieli, s. f. Strat de mucegai; p. ext. igrasie. – Mucegăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegăios
MUCEGĂIÓS, -OÁSĂ, mucegăioși, -oase, adj. (Rar) Muced. – Mucegai + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegăire
MUCEGĂÍRE, mucegăiri, s. f. Acțiunea de a (se) mucegăi; mucezire. – V. mucegăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucegăit
MUCEGĂÍT, -Ă, mucegăiți, -te, adj. Acoperit de mucegai; mucezit, muced. [Var.: mucigăít, -ă adj.] – V. mucegăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucenic
MUCENÍC^1, mucenici, s. m. (Pop.; de obicei la pl.) Un fel de colăcel (împletit în formă de 8) preparat din aluat copt sau fiert, cu nuci și cu zahăr sau cu miere, care se mănâncă în ziua de 9 martie. – Cf. rus. mučnik „plăcintă de secară”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucenic
MUCENÍC^2, -Ă, mucenici, -ce, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Martir creștin din primele secole după Hristos; p. gener. persoană care suferă, care se sacrifică pentru ideile, convingerile sale. 2. S. m. pl. Sărbătoare creștină pentru pomenirea a patruzeci de martiri, care se prăznuiește la 9 martie. – Din sl. mučenikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucenicie
MUCENICÍE, (2) mucenicii, s. f. 1. Viața de suferință, de chin a mucenicului^2 (1). 2. P. gener. Suferință extremă, martiriu, chin. – Mucenic^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muceniţă
MUCENÍȚĂ, mucenițe, s. f. Mucenică^2 (1). – Din sl. mučenica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muceniță
MUCENÍȚĂ, mucenițe, s. f. Mucenică^2 (1). – Din sl. mučenica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucezeală
MUCEZEÁLĂ, mucezeli, s. f. Faptul de a mucezi; (concr.) mucegai. – Mucezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucezi
MUCEZÍ, mucezesc, vb. IV. Intranz. și refl. A prinde mucegai; a (se) mucegăi. ♦ Fig. A trăi inactiv, a duce o viață monotonă; a lâncezi. – Din muced.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucezire
MUCEZÍRE, muceziri, s. f. Acțiunea de a (se) mucezi; mucegăire. – V. mucezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucezit
MUCEZÍT, -Ă, muceziți, -te, adj. Mucegăit. – V. mucezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muche
MÚCHE s. f. v. muchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muchie
MÚCHIE, muchii, s. f. 1. Linie de intersecție a două fețe ale unui corp geometric. ◊ Loc. adv. Pe muchie = la limită, la extremă. 2. Margine, dungă a unui lucru, a unei suprafețe. ◊ Expr. Bătuți pe muchie = (despre o sumă de bani) din care nu lipsește nimic, care este întreagă, exactă. 3. Marginea din afară, porțiune laterală a unor obiecte. ♦ Marginea palmei dinspre degetul cel mic. ♦ Partea opusă tăișului unor unelte de tăiat. ◊ Expr. (Ca sau cât) (de) o muchie de cuțit = foarte îngust, foarte subțire; foarte puțin. Pe muchie de cuțit = într-o situație critică, în primejdie. 4. Partea cea mai înaltă, ascuțită și prelungită, a unui munte, a unui deal, a unei stânci; creastă, coamă, culme; p. ext. coastă a unui munte sau a unui deal; pantă, povârniș. [Pr.: -chi-e. – Var.: múche s. f.] – Probabil lat. *mutila (= mutulus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muchier
MUCHIÉR, muchiere, s. n. Rindea care servește la îndreptatul muchiilor scândurilor. [Pr.: -chi-er] – Muchie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucigai
MUCIGÁI s. n. v. mucegai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucigăi
MUCIGĂÍ vb. IV v. mucegăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucigăit
MUCIGĂÍT, -Ă adj. v. mucegăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucilaginos
MUCILAGINÓS, -OÁSĂ, mucilaginoși, -oase, adj. Ca mucilagiul; vâscos. – Din fr. mucilagineux, lat. mucilaginosus, it. mucillagginoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucilagiu
MUCILÁGIU, mucilagii, s. n. 1. Substanță cleioasă care se află în semințele de cereale, de leguminoase sau de plante uleioase, folosită, pentru proprietățile ei emoliente, în medicină, la aplicarea de cataplasme, loțiuni etc. 2. Material cleios (dăunător) rezultat prin degradarea compușilor celulozei din pasta de hârtie, sub acțiunea unor ciuperci și bacterii. ♦ Material cleios obținut prin măcinarea și hidratarea pastei de hârtie, până la pierderea caracterului ei fibros. – Din fr. mucilage, lat. mucilago.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucină
MUCÍNĂ, mucine, s. f. Substanță semifluidă care intră în componența mucoasei gastrice și a unor mucusuri. – Din fr. mucine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muciorniţă
MUCIÓRNIȚĂ s. f. Nămol rău mirositor care se găsește pe fundul lacurilor și al mlaștinilor, provenit din putrefacția plantelor acvatice plutitoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muciorniță
MUCIÓRNIȚĂ s. f. Nămol rău mirositor care se găsește pe fundul lacurilor și al mlaștinilor, provenit din putrefacția plantelor acvatice plutitoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucles
MÚCLES interj. (Arg.) Tăcere! ssst! [Var.: mócles interj.] – Din țig. muk les.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucoasă
MUCOÁSĂ, mucoase, s. f. (Anat.) Membrană care căptușește organele cavitare și canalele ce se deschid la exterior sau în altă cavitate. – Din fr. muqueux, -euse, lat. mucosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucoitină
MUCOITÍNĂ, mucoitine, s. f. Component al mucinei, obținut prin hidroliza acesteia. [Pr.: -co-i-] – Din fr. mucoïtine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucopolizaharidă
MUCOPOLIZAHARÍDĂ, mucopolizaharide, s. f. Substanță alcătuită din polizaharide și proteine, care se găsește în organismul animalelor, ca parte constitutivă a cartilajelor. – Din fr. mucopolysaccharide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucoproteidă
MUCOPROTEÍDĂ, mucoproteide, s. f. Materie mucoasă care se găsește în secrețiile glandelor din corpul animalelor. – Din fr. mucoprotéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucos
MUCÓS, -OÁSĂ, mucoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are muci la nas, căruia îi curg mucii, plin de muci. ♦ Epitet dat unei persoane tinere obraznice, neserioase sau cu pretenții nepotrivite cu vârsta; țângău. 2. (Despre membranele unor organe) Care produce mucus. 3. (Despre secreții organice) Care are aspect cleios, gelatinos. – Muc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucozitate
MUCOZITÁTE, mucozități, s. f. Cantitate mare de mucus. ♦ Lichid vâscos pe care îl conțin unele plante. – Din fr. mucosité, it. mucosità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muculeţ
MUCULÉȚ, (1) muculeți, s. m., (2) muculețe, s. n. 1. S. m. (Rar) Diminutiv al lui muc; mucușor. 2. Rest de țigară, de lumânare; mucușor. – Muc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muculeț
MUCULÉȚ, (1) muculeți, s. m., (2) muculețe, s. n. 1. S. m. (Rar) Diminutiv al lui muc; mucușor. 2. Rest de țigară, de lumânare; mucușor. – Muc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucus
MÚCUS s. n. Secreție produsă de celulele mucoase ale unor glande. – Din lat., fr. mucus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucuşor
MUCUȘÓR, (1) mucușori, s. m., (2) mucușoare, s. n. 1. (Rar) Muculeț (1). 2. Muculeț (2). – Muc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mucușor
MUCUȘÓR, (1) mucușori, s. m., (2) mucușoare, s. n. 1. (Rar) Muculeț (1). 2. Muculeț (2). – Muc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mudejar
MUDEJÁR, -Ă, mudejari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (În Castilia) Musulman care și-a păstrat religia sub dominația creștină. 2. Adj. (În sintagma) Arta mudejară = artă musulmană, dezvoltată în Spania, după Reconquista, adaptată și integrată artei occidentale. [Pr.: mudehar] – Din fr. mudéjar, sp. mudéjar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mudir
MUDÍR, mudiri, s. m. (Înv.) Administrator al unei unități teritoriale. – Din tc. müdir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muezin
MUEZÍN, muezini, s. m. Musulman însărcinat să anunțe din minaret ora fiecăreia dintre cele cinci rugăciuni rituale zilnice. [Pr.: mu-e-] – Din tc. müezzin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mufă
MÚFĂ, mufe, s. f. (Tehn.) 1. Cilindru de metal care servește la îmbinarea sau la ramificarea conductelor, a cablurilor etc.; manșon. 2. Partea lărgită de la capătul unui tub care servește la îmbinarea acestuia cu alt tub. – Din germ. Muffe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muflă
MÚFLĂ, mufle, s. f. 1. Cameră a unui cuptor industrial sau de laborator, cu pereții refractari, în care materialul supus încălzirii nu vine în contact direct cu combustibilul sau cu gazele de ardere. 2. Dispozitiv construit din mai mulți scripeți, folosit pentru ridicarea greutăților mari. – Din fr. moufle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muflon
MUFLÓN, mufloni, s. m. (La pl.) Gen de mamifere care cuprinde reprezentanți ai ovinelor sălbatice, cu coarne groase, în spirală (Ovis); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. mouflon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mufluz
MUFLÚZ, -Ă, s. m. și f., adj. v. mofluz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muftiu
MUFTÍU, muftii, s. m. Căpetenie religioasă a unei comunități musulmane având competența de a da sfaturi în probleme de respectare a cultului islamic. ◊ Marele muftiu = conducătorul cultului islamic dintr-o țară, având și atribuții judecătorești. – Din tc. müftí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muget
MÚGET, mugete, s. n. I. Strigăt prelung, caracteristic, scos de unele animale cornute; răget. II. P. anal. 1. Strigăt puternic, sfâșietor al omului; urlet, răcnet. 2. Șuierat puternic produs de unele mașini, sirene etc. 3. Zgomot puternic produs de vânt, de furtună, de ape etc.; vuiet, vâjâit. – Mugi + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugi
MUGÍ, pers. 3 mugește, vb. IV. Intranz. I. (Despre unele animale cornute) A scoate sunete prelungi, caracteristice; a zbiera, a rage. II. P. anal. 1. (Despre oameni) A striga puternic; a urla, a răcni. 2. (Despre unele instrumente muzicale, unelte etc.) A produce (prin lovire, frecare, explozie etc.) sunete puternice, supărătoare. ♦ (Despre arme de foc) A bubui puternic. 3. (Despre ape și despre vânt) A vui puternic; a urla. [Prez. ind. pers. 3 și: múge] – Lat. mugire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugilid
MUGILÍD, mugilide, s. n. (La pl.) Familie de pești marini care au solzi și pe cap (Mugilidae); (și la sg.) pește din această familie. – Din fr. mugilidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugind
MUGÍND, -Ă, muginzi, -de, adj. (Rar) Mugitor. – V. mugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugire
MUGÍRE, mugiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a mugi și rezultatul ei. – V. mugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugit
MUGÍT s. n. (Rar) Muget. – V. mugi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugitor
MUGITÓR, -OÁRE, mugitori, -oare, adj. 1. (Despre unele animale) Care mugește (I); mugind. 2. P. anal. (Despre ape, furtuni) Care vuiește, care urlă cu putere. – Mugi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugur
MÚGUR, muguri, s. m. 1. Organ al plantelor superioare, format dintr-un vârf vegetativ și din frunze tinere (nedezvoltate încă) acoperite de frunzulițe solzoase. 2. Excrescență mică, de natură patologică, pe unele organe. 3. Parte a pieptului dintre picioarele de dinainte la vitele cornute, la cerb, la căprioară și la alte animale sălbatice. [Var.: múgure s. m.] – Cf. alb. mugull.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugura
MUGURÁ vb. I v. muguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muguraş
MUGURÁȘ, mugurași, s. m. Diminutiv al lui mugur (1); mugurel. – Mugur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muguraș
MUGURÁȘ, mugurași, s. m. Diminutiv al lui mugur (1); mugurel. – Mugur + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugurat
MUGURÁT, -Ă adj. v. mugurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugure
MÚGURE s. m. v. mugur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugurel
MUGURÉL, mugurei, s. m. Muguraș. – Mugur + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muguri
MUGURÍ, pers. 3 mugurește, vb. IV. Intranz. (Înv. și reg.) A înmuguri. [Var.: mugurá vb. I] – Din mugur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugurire
MUGURÍRE, muguriri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a muguri și rezultatul ei; înmugurire. – V. muguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mugurit
MUGURÍT, -Ă, muguriți, -te, adj. (Înv. și reg.) Înmugurit. [Var.: mugurát, -ă adj.] – V. muguri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muhafiz
MUHAFÍZ, muhafizi, s. m. (Înv.) Comandant militar turc al unei cetăți. – Din tc. muhafiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muhaia
MUHAIÁ, muhaiele, s. f. (Înv.; astăzi fam.) Prost, fraier; hahaleră. [Pr.: -ha-ia] – Din tc. mühayye „pregătit”, „gata”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muhur
MUHÚR s. n. (Înv.; astăzi în filatelie) Pecete, sigiliu. – Din tc. mühür.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muhurdar
MUHURDÁR, muhurdari, s. m. (Înv.) Dregător însărcinat cu păstrarea sigiliului domnesc. – Din tc. mühürdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muia
MUIÁ, moi, vb. I. 1. Tranz. A introduce un obiect într-un lichid, a îmbiba cu lichid; a înmuia. ♦ Spec. A băga rufele în apă cu un detergent și a le ține câtva timp înainte de a le spăla. ♦ A întinge cu pâine sau cu mămăligă în sos, în grăsime etc. 2. Tranz. A uda, a stropi. ♦ A scălda. 3. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai moale, mai puțin consistent, mai puțin țeapăn. ◊ Expr. (Tranz.) A muia oasele (sau ciolanele) cuiva = a bate foarte tare pe cineva. 4. Refl. A-și pierde puterile, a slăbi, a se moleși. ♦ (Despre ger) A scădea în intensitate, a deveni mai puțin aspru. 5. Tranz. și refl. Fig. A (se) potoli, a (se) calma, a (se) liniști. ♦ A (se) îmblânzi, a (se) înduioșa; a (se) îndupleca. 6. Tranz. și refl. (Fon.) A (se) palataliza. – Din moale. Cf. fr. mouiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiant
MUIÁNT, -Ă, muianți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Tehn.; despre substanțe) Care face să devină elastic, moale, suplu; emolient. 2. S. m. Produs chimic folosit în industria textilă pentru înlăturarea cerurilor și a grăsimilor de pe fibre. – Din fr. mouillant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiat
MUIÁT^1 s. n. Muiere^2. – V. muia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiat
MUIÁT^2, -Ă, muiați, -te, adj. 1. Introdus într-un lichid, umezit, îmbibat cu lichid. 2. Cu hainele îmbibate cu apă; plouat, stropit, udat. 3. Fig. Stors de puteri, lipsit de energie, moleșit, vlăguit. ♦ Abătut, demoralizat, descurajat. ♦ (Despre glas, voce) Potolit, liniștit, calmat; domol, încet. 4. (Despre țesături sau obiecte de îmbrăcăminte) Întrețesut cu fir de aur; p. ext. (despre oameni) îmbrăcat cu astfel de haine; îmbrăcat frumos, împodobit. 5. (Fon.; despre consoane) Palatalizat. – V. muia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muică
MÚICĂ, muici, s. f. (Reg.) Mamă, maică. – Cf. mamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieratec
MUIERÁTEC, -Ă adj. v. muieratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieratic
MUIERÁTIC, -Ă, muieratici, -ce, adj. (Fam.) 1. Afemeiat. 2. Muieresc, femeiesc. [Var.: muierátec, -ă adj.] – Muiere^1 + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muierce
MUIÉRCE s. f. v. muiercea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiercea
MUIÉRCEA, muiercea, s. m. (Pop.) Bărbat muieratic, afemeiat; bărbat căruia îi place să se amestece în îndeletniciri specific femeiești, care se comportă ca o femeie. [Var.: muiérce s. f.] – Din muiere^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiere
MUIÉRE^1, muieri, s. f. (Pop.) 1. Femeie. 2. Spec. Femeie căsătorită; soție. – Lat. mulier, -eris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiere
MUIÉRE^2, muieri, s. f. Acțiunea de a (se) muia; muiat^1. – V. muia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieresc
MUIERÉSC, -EÁSCĂ, muierești, adj. (Înv. și pop.) De muiere^1, femeiesc; caracteristic unei femei. – Muiere^1 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muiereşte
MUIERÉȘTE adv. (Înv. și pop.; adesea depr.) Ca o muiere^1; femeiește. – Muiere^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muierește
MUIERÉȘTE adv. (Înv. și pop.; adesea depr.) Ca o muiere^1; femeiește. – Muiere^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieret
MUIERÉT, (2) muiereturi, s. n. (Înv. și pop.; azi depr.) 1. (La sg. cu sens colectiv) Mulțime, grup de femei; muierime. 2. (La pl.) Femei. – Muiere^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieri
MUIERÍ, muieresc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre bărbați; depr.) A avea însușiri sau a adopta atitudini de femeie. – Din muiere^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muierime
MUIERÍME s. f. (Reg.; cu sens colectiv) Muieret (1). – Muiere^1 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieros
MUIERÓS, -OÁSĂ, muieroși, -oase, adj. 1. (Înv. și reg.; depr.) Femeiesc, muieresc. 2. (Reg.) Afemeiat. – Muiere^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieruşă
MUIERÚȘĂ, muierușe, s. f. (Rar) Muierușcă (1). – Muiere^1 + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muierușă
MUIERÚȘĂ, muierușe, s. f. (Rar) Muierușcă (1). – Muiere^1 + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muieruşcă
MUIERÚȘCĂ, muieruște, s. f. 1. Diminutiv al lui muiere^1; muierușă. 2. (Înv. și reg.) Femelă. – Muiere^1 + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muierușcă
MUIERÚȘCĂ, muieruște, s. f. 1. Diminutiv al lui muiere^1; muierușă. 2. (Înv. și reg.) Femelă. – Muiere^1 + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mujahedin
MUJAHEDÍN, mujahedini, s. m. Combatant încadrat în unități paramilitare care luptă împotriva dușmanilor islamului. – Din fr. moudjahidin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mujdei
MUJDÉI, mujdeie, s. n. Preparat alimentar din usturoi pisat, apă (sau oțet) și sare, care servește ca adaos la unele mâncăruri. [Var.: mojdéi s. n.] – Must + de + ai („usturoi”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mujic
MUJÍC, -Ă s. m. și f. v. mojic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mul
MUL^1 s. n. (Geol.) Humus pământos, fin, slab acid, afânat, brun-închis sau negru, caracteristic solurilor în care descompunerea masei vegetale se face mai repede decât acumularea ei. – Din fr. mull, germ. Mull.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mul
MUL^2, muli, s. m. (Rar) Catâr. – Din lat. mulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mul
MUL^3 subst. v. mulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mula
MULÁ^1, mulez, vb. I. Tranz. 1. A da formă unui obiect, prin presarea materialului plastic în tipare sau în matrițe. ♦ Fig. A da forma dorită, a modela, a fasona; a transforma. 2. A scoate în relief, a contura corpul sau o parte a corpului omenesc. ♦ Refl. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) A se lipi de corp (scoțându-i în evidență formele). – Din fr. mouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mula
MULÁ^2 s. f. v. mola^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulaj
MULÁJ, mulaje, s. n. Reproducere în ipsos, în ceară etc. a unui obiect, obținută prin mulare. ♦ Model executat din pânză sau din hârtie, după care se croiește un obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. moulage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulare
MULÁRE, mulări, s. f. Acțiunea de a (se) mula^1 și rezultatul ei. – V. mula^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulatru
MULÁTRU, -Ă, mulatri, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană născută dintr-un bărbat alb și o negresă sau dintr-o femeie albă și un negru. 2. Adj. Care ține de mulatri (1), privitor la mulatri. – Din fr. mulâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulă
MÚLĂ, mule, s. f. (Rar) Mulaj; p. ext. tipar, formă [Var.: mul subst.] – Din fr. moule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulciber
Mulciber, denumire purtată de zeul Vulcanus, datorită faptului că topea metalele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mulcom
MÚLCOM, -Ă adj. v. molcom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulcomi
MULCOMÍ vb. IV v. molcomi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulgară
MULGÁRĂ, mulgare, adj., s. f. (Reg.) (Oaie, vacă) mulgătoare. [Pl. și: mulgări] – Mulge + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulgător
MULGĂTÓR, -OÁRE, mulgători, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care mulge vacile, oile, caprele. 2. Adj. (Pop.; despre oi, vaci, capre) Care se (poate) mulge, care are lapte; mulgară. – Mulge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulge
MÚLGE, mulg, vb. III. Tranz. 1. A extrage, manual sau mecanic, laptele din mamelele sau din ugerul femelelor unor animale domestice. ◊ Mașină de muls = aparat destinat mulgerii mecanice. ◊ Expr. Vacă bună de muls = persoană sau situație care poate fi exploatată, de pe urma căreia, prin abuz, se pot trage foloase. 2. Fig. A trage foloase, a profita; a exploata pe cineva. 3. Compus: (Zool.; pop.) mulge-capre s. f. = lipitoare. – Lat. mulgere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulgere
MÚLGERE, mulgeri, s. f. Acțiunea de a mulge și rezultatul ei; muls^1, mulsoare, mulsură. – V. mulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulina
MULINÁ, mulinez, vb. I. Tranz. A răsuci două sau mai multe fire de mătase pentru a obține un fir mai uniform, cu aspect mai frumos și cu o rezistență mai mare. – Din fr. mouliner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulinare
MULINÁRE, mulinări, s. f. Acțiunea de a mulina și rezultatul ei. – V. mulina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulinet
MULINÉT s. n. v. mulinetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulinetă
MULINÉTĂ, mulinete, s. f. 1. Dispozitiv folosit în special în pescuitul sportiv cu lanseta, fixat pe vergile de pescuit și constituit dintr-o bobină cu manivelă, care servește la înfășurarea firului, și dintr-un mecanism de frânare. 2. Mică elice folosită la frânele aerodinamice de încercare. 3. Elice mică montată în partea anterioară a unei elice propulsoare de avion pentru reglarea automată a pasului acesteia. – Din fr. moulinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulineu
MULINÉU, mulineuri, s. n. Fir de mătase, de bumbac sau de lână obținut prin mulinare și folosit la cusături artistice, la broderii etc.; p. ext. jurubiță din astfel de fire. – Din fr. mouliné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mullit
MULLÍT s. n. Silicat de aluminiu foarte refractar, incolor sau roz, cu luciu sticlos, conținut în materiale aluminoase și argiloase. – Din engl. mullite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muls
MULS^1, mulsuri, s. n. Mulgere. – V. mulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muls
MULS^2, -Ă, mulși, -se, adj. (Despre vaci, oi etc.) Căreia i s-a extras lapte din mamele sau din uger; (despre lapte) care a fost extras din mamele sau din uger. – V. mulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulsoare
MULSOÁRE, mulsori, s. f. (Pop.) Mulgere. – Muls^1 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulsură
MULSÚRĂ, mulsuri, s. f. (Reg.) Mulgere. – Muls^1 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mult
MULT, -Ă, mulți, -te, adj., adv. 1. Adj. Care se află în mare număr, în cantitate mare sau în sorturi diferite; de intensitate deosebită, de proporții mari, de durată lungă. ◊ Loc. adv. De (mai) multe ori sau în (mai) multe rânduri = în mod repetat, adesea. ◊ Expr. A nu mai avea zile multe = a fi aproape de moarte. ♦ (Substantivat, n. pl.) Lucruri, fapte, întâmplări numeroase (și variate). ◊ Expr. A nu ști multe = a) a trece repede la acțiune, a lua hotărâri energice; b) a se supăra ușor. Mult cu multul sau multul cu mult = oricât de mult, foarte mult. Multe (și de) toate = lucruri de tot felul; probleme variate. Multe și mărunte = a) lucruri, probleme de tot felul; b) fleacuri, nimicuri. Și mai multe nu = neapărat, cu orice preț. 2. Adv. În cantitate însemnată, în mare măsură; în mod intens, stăruitor; cu valoare mare; pe o distanță mare; în timp îndelungat; de repetate ori. ◊ Cu mult = în foarte mare măsură. Cel mult = a) maximum; b) în cel mai bun caz. Mai mult = a) în special, mai ales, îndeosebi; b) (reg.; în construcții negative) de acum înainte, din acest moment. De mult = a) dintr-o vreme îndepărtată, de altădată; din vechime; b) de timpuriu, devreme. ◊ Loc. conj. De mult ce = din cauza, datorită cantității, duratei, intensității (extreme) etc. ◊ Expr. Mai mult sau mai puțin = oarecum, relativ. (Asta) e prea mult = (asta) întrece măsura, depășește ceea ce trebuie sau se cuvine. Mult și bine = vreme îndelungată. A nu mai avea mult = a) a fi aproape de sfârșitul unei acțiuni; b) a fi aproape de sfârșitul vieții, a nu mai avea de trăit decât puține zile. ♦ (Înv. și reg.; înaintea unui adjectiv sau a unui adverb, dă acestora valoare de superlativ) În cel mai înalt grad; foarte, extrem. [Gen.-dat. pl. m. și f. multora] – Lat. multus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multi-
MULTI- Element de compunere exprimând ideea de pluralitate, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. multi-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multianual
MULTIANUÁL, -Ă, multianuali, -e, adj. Din mai mulți ani. [Pr.: -ti-a-nu-al] – Multi- + anual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multicel
MULTICÉL, -ÍCĂ, multicei, -ele, adj., adv. Multișor. ◊ Loc. adv. De multicel = cam de multă vreme. – Mult + suf. -icel, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multicelular
MULTICELULÁR, -Ă, multicelulari, -e, adj. Care este alcătuit din (mai) multe celule; pluricelular. – Din fr. multicellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multicolor
MULTICOLÓR, -Ă, multicolori, -e, adj. Colorat în culori variate; care are mai multe culori; policrom. – Din fr. multicolore, lat. multicolor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multicultural
MULTICULTURÁL, -Ă, multiculturali, -e, adj. (Despre țări, regiuni etc.) Care are mai multe culturi. – Din engl. multicultural, fr. multiculturel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiculturalism
MULTICULTURALÍSM s. n. Coexistență a mai multor culturi diferite, într-o societate etc. – Din engl. multiculturalism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiculturalitate
MULTICULTURALITÁTE s. f. Existența mai multor culturi în cadrul aceleiași țări. – Din fr. multiculturalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multidimensional
MULTIDIMENSIONÁL, -Ă, multidimensionali, -e, adj. Care are mai multe dimensiuni; pluridimensional [Pr.: -si-o-] – Din fr. multidimensionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multidimensionalitate
MULTIDIMENSIONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este multidimensional; pluridimensionalitate. [Pr.: -si-o-] – Multidimensional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multidisciplinar
MULTIDISCIPLINÁR, -Ă, multidisciplinari, -e, adj. (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transferul de concepție și metodologie între două sau mai multe discipline; pluridisciplinar, interdisciplinar. – Din fr. multidisciplinaire, engl. multidisciplinary.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multidisciplinaritate
MULTIDISCIPLINARITÁTE s. f. Caracter multidisciplinar; pluridisciplinaritate, interdisciplinaritate. – Multidisciplinar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiform
MULTIFÓRM, -Ă, multiformi, -e, adj. Care are sau poate avea mai multe forme, aspecte. – Din fr. multiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multifuncţional
MULTIFUNCȚIONÁL, -Ă, multifuncționali, -e, adj. (Despre obiecte) Care poate îndeplini mai multe funcții, cu mai multe întrebuințări. [Pr.: -ți-o-] – Multi- + funcțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multifuncțional
MULTIFUNCȚIONÁL, -Ă, multifuncționali, -e, adj. (Despre obiecte) Care poate îndeplini mai multe funcții, cu mai multe întrebuințări. [Pr.: -ți-o-] – Multi- + funcțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multifuncţionalitate
MULTIFUNCȚIONALITÁTE s. f. Calitatea de a fi multifuncțional. [Pr.: -ți-o-] – Multi- + funcționalitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multifuncționalitate
MULTIFUNCȚIONALITÁTE s. f. Calitatea de a fi multifuncțional. [Pr.: -ți-o-] – Multi- + funcționalitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multigrad
MULTIGRÁD, -Ă, multigrade, adj. (Despre substanțe, uleiuri etc.) A cărui viscozitate nu este influențată de variațiile de temperatură. – Din fr. multigrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multigradă
MULTIGRÁDĂ adj. f. v. multigrad. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

multilateral
MULTILATERÁL, -Ă, multilaterali, -e, adj. Care îmbrățișează mai multe aspecte ale realității, care se desfășoară pe mai multe planuri, orientat în mai multe sensuri. – Din fr. multilatéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multilateralitate
MULTILATERALITÁTE s. f. Faptul de a fi multilateral, însușirea, starea a ceea ce este multilateral. – Multilateral + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multilingv
MULTILÍNGV, -Ă, multilingvi, -e, adj. (Rar) Care este sau poate fi exprimat în mai multe limbi. – Din fr. multilingue (după bilingv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multilingvism
MULTILINGVÍSM s. n. (Rar) Caracterul a ceea ce este multilingv. – Din fr. multilinguisme (după bilingvism).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multilobat
MULTILOBÁT, -Ă, multilobați, -te, adj. (Despre frunze) Care este divizat în numeroși lobi. – Din fr. multilobé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multimedia
MULTIMÉDIA adj. invar. Referitor la mai multe media^2; difuzat prin mai multe media. Campanie publicitară multimedia. – Din fr. multimédia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multimetru
MULTIMÉTRU, multimetre, s. n. Aparat electric pentru măsurarea tensiunilor, curenților și uneori a rezistențelor electrice. – Din fr. multimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multimilenar
MULTIMILENÁR, -Ă, multimilenari, -e, adj. Care datează de mai multe milenii, care a dăinuit timp de mai multe milenii. ♦ P. ext. Extrem de vechi. – Multi- + milenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multimiliardar
MULTIMILIARDÁR, -Ă, multimiliardari, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care are o avere de mai multe miliarde. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. multimilliardaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multimilionar
MULTIMILIONÁR, -Ă, multimilionari, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care are o avere de mai multe milioane. [Pr.: -li-o-] – Din fr. multimillionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multinaţional
MULTINAȚIONÁL, -Ă, multinaționali, -e, adj. (Despre state) În care trăiesc mai multe națiuni; (despre acțiuni) la care participă mai multe națiuni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. multinational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multinațional
MULTINAȚIONÁL, -Ă, multinaționali, -e, adj. (Despre state) În care trăiesc mai multe națiuni; (despre acțiuni) la care participă mai multe națiuni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. multinational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipar
MULTIPÁR, -Ă, multipari, -e, adj. (Despre animale) Care naște mai mulți pui deodată. ♦ (Despre femei; și substantivat, f.) Care a avut mai mulți copii, mai multe nașteri. – Din fr. multipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipartid
MULTIPARTÍD, multipartide, adj. (În sintagma) Sistem multipartid = sistem politic în care există mai multe partide. – Din engl. multipartide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipartidism
MULTIPARTIDÍSM, s. n. Sistem multipartid. – Din engl. multipartidism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipartit
MULTIPARTÍT, -Ă, multipartiți, -te, adj. Cu mai multe părți. – Din fr. multipartite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplan
MULTIPLÁN, multiplane, adj., s. n. (Avion) cu mai multe aripi suprapuse. – Din fr. multiplan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplet
MULTIPLÉT, multipleți, s. m. (Fiz.) Grup de linii spectrale cu frecvențe foarte apropiate. – Din fr. multiplet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplex
MULTIPLÉX adj. invar. (În sintagma) Sistem multiplex = procedeu folosit în telecomunicații pentru transmiterea simultană a mai multor mesaje pe același circuit al unei linii electrice sau prin intermediul aceleiași unde electromagnetice. – Din fr. multiplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplexare
MULTIPLEXÁRE, multiplexări, s. f. Tehnica sistemelor multiplex. – Cf. engl. multiplexing.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

multiplica
MULTIPLICÁ, multíplic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să fie sau a deveni mai numeros. 2. Tranz. A reproduce un obiect, un text etc. în mai multe exemplare prin diverse procedee tehnice. 3. Tranz. (Mat.) A efectua operația de înmulțire; a înmulți. – Din lat. multiplicare, fr. multiplier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicabil
MULTIPLICÁBIL, -Ă, multiplicabili, -e, adj. Care poate fi multiplicat. – Multiplica + suf. -bil (după fr. multipliable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicare
MULTIPLICÁRE, multiplicări, s. f. Acțiunea de a (se) multiplica și rezultatul ei; înmulțire, sporire, reproducere, multiplicație. – V. multiplica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicativ
MULTIPLICATÍV, -Ă, multiplicativi, -e, adj. Care multiplică. ◊ (Gram.) Numeral multiplicativ = numeral care arată în ce proporție crește o cantitate sau se desfășoară o acțiune. – Din fr. multiplicatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicator
MULTIPLICATÓR, (1) multiplicatori, s. m., (2) multiplicatoare, s. n. 1. S. m. (Mat.) Factor al unui produs; număr sau expresie cu care se înmulțește o altă expresie matematică. 2. S. n. Aparat sau mașină de multiplicare, în special aparat care multiplică un text. – Din fr. multiplicateur, lat. multiplicator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicaţie
MULTIPLICÁȚIE, multiplicații, s. f. (Rar) Multiplicare. – Din fr. multiplication, lat. multiplicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicație
MULTIPLICÁȚIE, multiplicații, s. f. (Rar) Multiplicare. – Din fr. multiplication, lat. multiplicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplicitate
MULTIPLICITÁTE s. f. Faptul de a fi în număr mare; mulțime; pluralitate, diversitate. ♦ (Mat.) Număr care arată de câte ori o soluție satisface o anumită ecuație. – Din fr. multiplicité, lat. multiplicitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiplu
MULTÍPLU, -Ă, multipli, -e, s. m., adj. 1. S. m. (Mat.) Număr întreg divizibil cu un număr întreg dat; produs rezultat din înmulțirea unui număr dat cu un număr întreg. 2. S. m. (Mat.) Fiecare dintre unitățile de măsură mai mari decât unitatea-tip, considerate în raport cu aceasta. 3. Adj. (La pl.) Care este în număr mai mare și de mai multe feluri; numeros, felurit. 4. Adj. (La sg.) Care are o structură complexă, care prezintă aspecte diverse; multilateral. – Din fr. multiple, lat. multiplus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipol
MULTIPÓL, multipoli, s. m. 1. Sistem de perechi de sarcini electrice, una pozitivă și una negativă, egale ca mărime. 2. Rețea electrică având mai multe borne de acces. – Multi- + pol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multipolar
MULTIPOLÁR, -Ă, multipolari, -e, adj. (Despre mașini electrice) Care are mai multe perechi de poli magnetici sau mai multe borne electrice de acces. – Din fr. multipolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multiprogramare
MULTIPROGRAMÁRE, multiprogramări, s. f. (Inform.) Tehnică de exploatare a unui sistem de calcul prin care două sau mai multe programe sunt rulate simultan de un calculator. – După engl. multiprogrammy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multisecular
MULTISECULÁR, -Ă, multiseculari, -e, adj. Care durează sau care există de mai multe veacuri. – Din fr. multiséculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multispot
MULTISPÓT adj. invar. (Electron.; despre tuburi catodice) Cu mai multe spoturi. – Din engl. multispot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multistandard
MULTISTÁNDARD adj. invar. (Tehn.) Compatibil cu mai multe standarde. – Din engl. multistandard.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

multişor
MULTIȘÓR, -OÁRĂ, multișori, -oare, adj., adv. (Fam.) Diminutiv al lui mult; (care este) destul de mult, cam mult; multicel. ◊ De multișor = a) loc. adj. care datează, există de mult timp; vechi; b) loc. adv. de o vreme destul de îndelungată. – Mult + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multișor
MULTIȘÓR, -OÁRĂ, multișori, -oare, adj., adv. (Fam.) Diminutiv al lui mult; (care este) destul de mult, cam mult; multicel. ◊ De multișor = a) loc. adj. care datează, există de mult timp; vechi; b) loc. adv. de o vreme destul de îndelungată. – Mult + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multitudine
MULTITÚDINE, multitudini, s. f. Mulțime (de oameni); număr mare (de lucruri); aspect variat (sub care se prezintă o problemă). – Din lat. multitudo, -inis, fr. multitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multivalv
MULTIVÁLV, -Ă, multivalvi, -e, adj. (Bot.; despre fructe) Cu mai multe valve. – Din fr. multivalve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multivibrator
MULTIVIBRATÓR, multivibratoare, s. n. Circuit electronic, generator de oscilații de relaxare, folosind rezistoare, condensatoare și elemente neliniare de circuit. – Din fr. multivibrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multivitamină
MULTIVITAMÍNĂ, multivitamine, s. f. Compus organic complex care conține mai multe vitamine. – Din. engl. multivitamin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

multivitaminizat
MULTIVITAMINIZÁT, -Ă, multivitaminizați, -te, adj. Cu multe vitamine. – De la multivitamină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţam
MULȚÁM interj. (Pop.; adesea cu valoare verbală) Cuvânt cu care se răspunde la o urare sau la un salut ori prin care se exprimă cuiva mulțumirea, recunoștința etc. pentru un serviciu, un dar etc. – Din mulțămi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțam
MULȚÁM interj. (Pop.; adesea cu valoare verbală) Cuvânt cu care se răspunde la o urare sau la un salut ori prin care se exprimă cuiva mulțumirea, recunoștința etc. pentru un serviciu, un dar etc. – Din mulțămi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţămi
MULȚĂMÍ vb. IV v. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțămi
MULȚĂMÍ vb. IV v. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţămire
MULȚĂMÍRE s. f. v. mulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțămire
MULȚĂMÍRE s. f. v. mulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţămit
MULȚĂMÍT, -Ă adj. v. mulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțămit
MULȚĂMÍT, -Ă adj. v. mulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţămitor
MULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. mulțumitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțămitor
MULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. mulțumitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţime
MULȚÍME, mulțimi, s. f. 1. (La sg., adesea cu determinări) Număr mare de ființe sau de lucruri, cantitate mare. 2. (La sg.) Lume multă strânsă laolaltă, grămadă de oameni; spec. masele largi ale populației; colectivitate. 3. (Mat.) Ansamblu de obiecte, numite elemente, grupate fie prin indicarea tuturor elementelor, fie prin formularea unei proprietăți caracteristice lor și numai lor. ◊ Mulțime vidă = mulțime (3) care nu conține nici un element. Mulțimi disjuncte = mulțimi (3) care nu au nici un element comun. Mulțimi echivalente = mulțimi (3) între care se poate stabili o corespondență biunivocă. – Mult + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțime
MULȚÍME, mulțimi, s. f. 1. (La sg., adesea cu determinări) Număr mare de ființe sau de lucruri, cantitate mare. 2. (La sg.) Lume multă strânsă laolaltă, grămadă de oameni; spec. masele largi ale populației; colectivitate. 3. (Mat.) Ansamblu de obiecte, numite elemente, grupate fie prin indicarea tuturor elementelor, fie prin formularea unei proprietăți caracteristice lor și numai lor. ◊ Mulțime vidă = mulțime (3) care nu conține nici un element. Mulțimi disjuncte = mulțimi (3) care nu au nici un element comun. Mulțimi echivalente = mulțimi (3) între care se poate stabili o corespondență biunivocă. – Mult + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţumesc
MULȚUMÉSC interj. (Adesea cu valoare verbală) Cuvânt cu care se exprimă cuiva recunoștința pentru ceva sau ca răspuns la o urare, la un salut etc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțumesc
MULȚUMÉSC interj. (Adesea cu valoare verbală) Cuvânt cu care se exprimă cuiva recunoștința pentru ceva sau ca răspuns la o urare, la un salut etc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţumi
MULȚUMÍ, mulțumesc, vb. IV. 1. Intranz. A exprima (cuiva) recunoștința sau satisfacția pentru o manifestare de politețe, un dar, un bine etc. care i s-a făcut. 2. Tranz. A răsplăti, a recompensa pe cineva. 3. Tranz. A satisface pe cineva, a face pe placul cuiva; a bucura. 4. Refl. A fi, a se socoti satisfăcut; a nu pretinde mai mult. ♦ (Pop.) A se lăsa de ceva, a renunța la..., a se sătura de... [Prez. ind. și: (reg.) mulțám. – Var.: (reg.) mulțămí vb. IV] – Din formula de urare (la) mulți ani!
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțumi
MULȚUMÍ, mulțumesc, vb. IV. 1. Intranz. A exprima (cuiva) recunoștința sau satisfacția pentru o manifestare de politețe, un dar, un bine etc. care i s-a făcut. 2. Tranz. A răsplăti, a recompensa pe cineva. 3. Tranz. A satisface pe cineva, a face pe placul cuiva; a bucura. 4. Refl. A fi, a se socoti satisfăcut; a nu pretinde mai mult. ♦ (Pop.) A se lăsa de ceva, a renunța la..., a se sătura de... [Prez. ind. și: (reg.) mulțám. – Var.: (reg.) mulțămí vb. IV] – Din formula de urare (la) mulți ani!
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţumire
MULȚUMÍRE, mulțumiri, s. f. Acțiunea de a (se) mulțumi; exprimare a recunoștinței; răsplătire. ♦ Satisfacție, plăcere, bucurie, fericire, mulțumită; cuvânt, gest prin care se mulțumește (1) cuiva pentru ceva. [Var.: (reg.) mulțămíre s. f.] – V. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțumire
MULȚUMÍRE, mulțumiri, s. f. Acțiunea de a (se) mulțumi; exprimare a recunoștinței; răsplătire. ♦ Satisfacție, plăcere, bucurie, fericire, mulțumită; cuvânt, gest prin care se mulțumește (1) cuiva pentru ceva. [Var.: (reg.) mulțămíre s. f.] – V. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţumit
MULȚUMÍT, -Ă, mulțumiți, -te, adj., s. f., prep. 1. Adj. Care se simte bine, căruia nu-i lipsește nimic; satisfăcut, îndestulat. ♦ Bucuros. 2. S. f. (Înv. și pop.) Recunoștință (exprimată prin cuvinte sau prin recompense materiale); (concr.) ceea ce se oferă drept răsplată. 3. S. f. (Înv. și pop.) Bucurie, satisfacție. 4. Prep. (În forma mulțumită; construit cu dativul) Datorită..., cu ajutorul..., prin intermediul... [Var.: (reg.) mulțămít, -ă adj.] – V. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțumit
MULȚUMÍT, -Ă, mulțumiți, -te, adj., s. f., prep. 1. Adj. Care se simte bine, căruia nu-i lipsește nimic; satisfăcut, îndestulat. ♦ Bucuros. 2. S. f. (Înv. și pop.) Recunoștință (exprimată prin cuvinte sau prin recompense materiale); (concr.) ceea ce se oferă drept răsplată. 3. S. f. (Înv. și pop.) Bucurie, satisfacție. 4. Prep. (În forma mulțumită; construit cu dativul) Datorită..., cu ajutorul..., prin intermediul... [Var.: (reg.) mulțămít, -ă adj.] – V. mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulţumitor
MULȚUMITÓR, -OÁRE, mulțumitori, -oare, adj. 1. Care corespunde cerințelor, care produce mulțumire; satisfăcător; care convinge, convingător. 2. (Astăzi rar; și substantivat) Care exprimă sau păstrează recunoștință; recunoscător. [Var.: (reg.) mulțămitór, -oáre adj.] – Mulțumi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulțumitor
MULȚUMITÓR, -OÁRE, mulțumitori, -oare, adj. 1. Care corespunde cerințelor, care produce mulțumire; satisfăcător; care convinge, convingător. 2. (Astăzi rar; și substantivat) Care exprimă sau păstrează recunoștință; recunoscător. [Var.: (reg.) mulțămitór, -oáre adj.] – Mulțumi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mulură
MULÚRĂ, muluri, s. f. Profil arhitectural în relief cu funcție ornamentală. – Din fr. moulure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumă
MÚMĂ s. f. v. mamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumbaşir
MUMBAȘÍR, mumbașiri, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujbaș însărcinat cu încasări și cu execuții fiscale. [Var.: bumbașír s. m.] – Din tc. mübașir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumbașir
MUMBAȘÍR, mumbașiri, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujbaș însărcinat cu încasări și cu execuții fiscale. [Var.: bumbașír s. m.] – Din tc. mübașir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumetal
MUMETÁL s. n. Aliaj de nichel, crom, cupru și fier, cu permeabilitate magnetică mare, folosit la fabricarea miezurilor magnetice pentru transformatoare. [Pr.: miumetal] – Din engl. mumetal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumie
MUMÍE, mumii, s. f. Cadavru conservat printr-o îmbălsămare specială. ♦ Fig. (Depr.) Om foarte slab, foarte palid sau lipsit de vlagă. – Din ngr. múmia, it. mummia, germ. Mumie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumifia
MUMIFIÁ vb. I v. mumifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumifiant
MUMIFIÁNT, -Ă, mumifianți, -te, adj. Care mumifică. [Pr.: -fi-ant] – Mumifia + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumifiat
MUMIFIÁT, -Ă adj. v. mumificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumifica
MUMIFICÁ, mumífic, vb. I. 1. Tranz. A îmbălsăma; a transforma în mumie. ♦ Refl. Fig. (Rar) A încremeni, a se opri la un anumit stadiu de dezvoltare. 2. Refl. (Despre fructe) A se zbârci, a se usca ca urmare a atacului unor ciuperci. [Var.: mumifiá vb. I] – Din it. mummificare. Cf.fr. momifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumificare
MUMIFICÁRE, mumificări, s. f. Acțiunea de a (se) mumifica și rezultatul ei. [Var.: mumifiére s. f.] – V. mumifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumificat
MUMIFICÁT, -Ă, mumificați, -te, adj. Transformat în mumie; p. ext. uscat, zbârcit. [Var.: mumifiát, -ă adj.] – V. mumifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumificaţie
MUMIFICÁȚIE, mumificații, s. f. (Rar) Mumificare. – Din fr. mumification, it. mummificazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumificație
MUMIFICÁȚIE, mumificații, s. f. (Rar) Mumificare. – Din fr. mumification, it. mummificazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mumifiere
MUMIFIÉRE s. f. v. mumificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncă
MÚNCĂ, munci, s. f. 1. Desfășurare a unei activități fizice sau intelectuale îndreptată spre un anumit scop; activitate prin care omul modifică și adaptează lucrurile din natură pentru satisfacerea trebuințelor sale. ♦ (La pl.) Lucru la câmp, lucrul câmpului; lucrări agricole. 2. (Concr.) Folos material, bun agonisit prin lucru; agoniseală, câștig, profit. 3. Efort de a realiza ceva; strădanie; ocupație, îndeletnicire. 4. (Înv. și pop.; la pl.) Torturi, cazne. 5. (Înv. și pop.) Durere, suferință (fizică sau morală); chin. ♦ Spec. (Sens curent; la pl.) Durerile nașterii. – Din sl. monka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncel
MUNCÉL, muncele, s. n. Munte sau deal mic, care constituie o treaptă mai coborâtă a unui lanț sau a unui masiv muntos, cu structură cutată, alcătuit din roci dure. – Lat. monticellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munci
MUNCÍ, muncesc, vb. IV. 1. Intranz. A desfășura o activitate, a depune un efort fizic sau intelectual pentru a produce, a crea ceva; a avea o ocupație; a lucra. ♦ Tranz. A efectua munci agricole, a lucra pământul, câmpul. 2. Refl. A-și da osteneală; a se strădui, a se trudi. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A supune la cazne, a tortura. 4. Refl. și intranz. (Înv. și pop.) A suporta suferințe fizice sau morale; a se chinui, a pătimi. ♦ Tranz. (Despre sentimente, gânduri etc.) A provoca suferințe (morale sau fizice), a preocupa în mod intens, a consuma. ◊ Expr. (Refl.) A se munci cu gândul = a se frământa. – Din sl. monciti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncire
MUNCÍRE, munciri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) munci și rezultatul ei; suferință, tortură, chin. – V. munci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncit
MUNCÍT, -Ă, munciți, -te, adj. 1. Ostenit, trudit, istovit. 2. (Despre terenuri agricole) Lucrat, cultivat. 3. Câștigat, agonisit cu multă osteneală. ♦ Făcut, executat cu multă trudă, cu atenție, cu migală. 4. (Înv.) Torturat, chinuit. – V. munci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncitor
MUNCITÓR, -OÁRE, muncitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care muncește; p. ext. harnic, activ. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care lucrează nemijlocit pentru obținerea unor bunuri sau în activitatea de întreținere și reparare a acestora. 3. Adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) care torturează, chinuiește, căznește. – Munci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncitoresc
MUNCITORÉSC, -EÁSCĂ, muncitorești, adj. Care aparține muncitorilor (2), privitor la muncitori. – Muncitor + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncitoreşte
MUNCITORÉȘTE adv. Ca muncitorii (2), în felul muncitorilor. – Muncitor + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncitorește
MUNCITORÉȘTE adv. Ca muncitorii (2), în felul muncitorilor. – Muncitor + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncitorime
MUNCITORÍME s. f. Totalitatea muncitorilor (2); mulțime de muncitori. – Muncitor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munculiţă
MUNCULÍȚĂ, munculițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui muncă; muncușoară. – Muncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munculiță
MUNCULÍȚĂ, munculițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui muncă; muncușoară. – Muncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncuşoară
MUNCUȘOÁRĂ, muncușoare, s. f. (Pop.) Munculiță. – Muncă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muncușoară
MUNCUȘOÁRĂ, muncușoare, s. f. (Pop.) Munculiță. – Muncă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mundan
MUNDÁN, -Ă, mundani, -e, adj. (Livr.) Lumesc. – Din lat. mundanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mundir
MUNDÍR, mundire, s. n. (Înv.) Tunică sau, p. gener., uniformă (militară). [Var.: mondír s. n.] – Din rus. mundir, magh. mondúr, mundér.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mundiraş
MUNDIRÁȘ, mundirașe, s. n. (Înv.) Diminutiv al lui mundir. [Var.: mondiráș s. n.] – Mundir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mundiraș
MUNDIRÁȘ, mundirașe, s. n. (Înv.) Diminutiv al lui mundir. [Var.: mondiráș s. n.] – Mundir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mungerie
MUNGERÍE, mungerii, s. f. (Înv.) Lumânărie. – Mungiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mungiu
MUNGÍU, mungii, s. m. (Înv.) Lumânărar. – Din tc. munçu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

municipal
MUNICIPÁL, -Ă, municipali, -e, adj. Care aparține unui municipiu, privitor la un municipiu, de municipiu. – Din fr. municipal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

municipalitate
MUNICIPALITÁTE, municipalități, s. f. Administrația unui municipiu (1); totalitatea organelor de conducere ale unui municipiu; persoanele care alcătuiesc aceste organe; p. ext. oraș municipal; municipiu (1). – Din fr. municipalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

municipaliza
MUNICIPALIZÁ, municipalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A transforma un oraș în municipiu (1). – Din fr. municipaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

municipalizare
MUNICIPALIZÁRE, municipalizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a municipaliza și rezultatul ei. – V. municipaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

municipiu
MUNICÍPIU, municipii, s. n. 1. Oraș mare, având un rol economic, social, politic și cultural însemnat; p. ext. administrația unui astfel de oraș; municipalitate. 2. Nume dat orașelor romane (din Italia sau din imperiu) care aveau dreptul la autonomie în treburile interne. – Din lat. municipium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munificent
MUNIFICÉNT, -Ă, munificenți, -te, adj. (Livr.) Foarte darnic; generos. – Din fr. munificent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munificenţă
MUNIFICÉNȚĂ, munificențe, s. f. (Livr.) Generozitate. – Din fr. munificence, it. munificenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munificență
MUNIFICÉNȚĂ, munificențe, s. f. (Livr.) Generozitate. – Din fr. munificence, it. munificenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muniţie
MUNÍȚIE, muniții, s. f. Denumire generică dată cartușelor pentru armamentul de infanterie, grenadelor de tot felul, proiectilelor de artilerie, bombelor de aviație etc. – Din germ. Munition, lat. munitio, fr. munition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muniție
MUNÍȚIE, muniții, s. f. Denumire generică dată cartușelor pentru armamentul de infanterie, grenadelor de tot felul, proiectilelor de artilerie, bombelor de aviație etc. – Din germ. Munition, lat. munitio, fr. munition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munte
MÚNTE, munți, s. m. 1. Ridicătură a scoarței pământului mai mare decât dealul, de obicei stâncoasă și depășind înălțimea de 800 de metri. ◊ Expr. Prin munți și văi = peste tot, pretutindeni, pe tot întinsul. ♦ Regiune, zonă muntoasă. 2. Fig. Grămadă, cantitate mare (și înaltă) din ceva; morman. ♦ Om foarte înalt (și solid). 3. (În sintagma) Munte de pietate = întreprindere de credit specializată în acordarea de credite pe baza amanetării obiectelor de uz personal; casă de lombard. – Lat. mons, -tem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntean
MUNTEÁN, -Ă, munteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Muntenia. 2. S. m. Persoană care locuiește la munte sau este originară de la munte. 3. Adj. Care aparține locuitorilor de la munte, specific locuitorilor de la munte; muntenesc. – Munte + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munteancă
MUNTEÁNCĂ, muntence, s. f. 1. Femeie care face parte din populația Munteniei sau care este originară de acolo. 2. Femeie care locuiește la munte sau este originară de la munte. – Muntean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntenegrean
MUNTENEGREÁN, -Ă, muntenegréni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Muntenegrului. 2. Adj. Care aparține Muntenegrului sau populației ei, privitor la Muntenegru sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Idiomul vorbit în Muntenegru. (din n. pr. Muntenegru + suf. -ean)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

muntenegreancă
MUNTENEGREÁNCĂ, muntenegrénce, s. f. Femeie care face parte din populația de bază a Muntenegrului sau este originară de acolo. (din muntenegrean + suf. -că)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

muntenesc
MUNTENÉSC, -EÁSCĂ, muntenești, adj. 1. Care aparține Munteniei sau muntenilor (1), privitor la Muntenia sau la munteni, care provine din Muntenia. 2. De (la) munte. – Muntean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munteneşte
MUNTENÉȘTE adv. 1. Ca muntenii (1), în graiul locuitorilor din Muntenia. 2. Ca la munte, în felul muntenilor (2). – Muntean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntenește
MUNTENÉȘTE adv. 1. Ca muntenii (1), în graiul locuitorilor din Muntenia. 2. Ca la munte, în felul muntenilor (2). – Muntean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntenism
MUNTENÍSM, muntenisme, s. n. Particularitate lingvistică specifică graiului din Muntenia. – Muntenia (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munteniza
MUNTENIZÁ, muntenizez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A-și însuși sau a face să-și însușească felul de a fi sau de a vorbi al muntenilor (1). – Muntean + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntenizare
MUNTENIZÁRE, muntenizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a se munteniza și rezultatul ei; adoptare a graiului sau a obiceiurilor din Muntenia. – V. munteniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntenizat
MUNTENIZÁT, -Ă, muntenizați, -te, adj. (Rar) Adaptat la specificul muntenesc (1); transformat după modelul graiului din Muntenia. – V. munteniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

munticel
MUNTICÉL, munticei, s. m. (Rar) Diminutiv al lui munte (1); muntișor. – Munte + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntişor
MUNTIȘÓR, muntișori, s. m. (Rar) Munticel. – Munte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntișor
MUNTIȘÓR, muntișori, s. m. (Rar) Munticel. – Munte + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muntos
MUNTÓS, -OÁSĂ, muntoși, -oase, adj. Cu munți, format din munți, bogat în munți; de munte, al muntelui. – Munte + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mur
MUR^1, muri, s. m. Nume dat mai multor specii de arbuști din familia rozaceelor, cu tulpina spinoasă, cu frunze palmat-compuse, cu flori albe sau roz dispuse în umbele și cu fructele comestibile (Rubus). – Lat. morus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mur
MUR^2, muri, s. m. (Înv.) Zid. – Din lat. murus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mura
MURÁ, murez, vb. I. Tranz. 1. A ține unele legume într-o soluție de oțet sau în saramură pentru a le face să se acrească și să se conserve. ♦ Refl. (Despre unele legume ținute în oțet sau în saramură) A deveni acru și bun de mâncat; a se acri. 2. A conserva nutrețurile în stare suculentă printr-un proces de fermentare. 3. A muia în apă plantele textile (în cursul procesului de prelucrare); a pune la topit. 4. Fig. A uda tare, până la piele. – Din moare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mural
MURÁL, -Ă, murali, -e, adj. Aflat pe un zid; destinat să stea pe un perete. ◊ Pictură murală = pictură care, datorită tehnicii folosite (frescă, tempera etc.) aderă perfect la zidul pe care este executată. Hartă murală = hartă mare de atârnat pe perete. – Din fr. mural, lat. muralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muralist
MURALÍST, -Ă, muraliști, -ste, s. m. și f. Specialist în picturi murale. – Din engl. muralist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murare
MURÁRE, murări, s. f. Acțiunea de a (se) mura și rezultatul ei. – V. mura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murat
MURÁT, -Ă, murați, -te, adj. 1. (Despre unele legume) Fermentat, acrit (într-o soluție de oțet sau în saramură). 2. (Despre plante furajere) Conservat printr-un proces de fermentare. 3. Fig. Ud până la piele, ud leoarcă. – V. mura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mură
MÚRĂ^1, mure, s. f. Fructul comestibil, negru și lucios, al murului^1. ◊ Expr. Mură-n gură = lucru (obținut) fără muncă, fără osteneală, de-a gata. – Lat. mora (pluralul, devenit sg., al lui morum „mură”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mură
MÚRĂ^2, mure, s. f. (Reg.; mai ales la pl.) Glandă, ganglion de la pieptul sau de la gâtul unor animale. – Cf. alb. mullë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mură
MÚRĂ^3, mure, s. f. Parâmă folosită pentru a trage spre proră colțurile inferioare ale velelor pătrate. – Din it. mura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murătură
MURĂTÚRĂ, murături, s. f. Legumă sau fruct fermentat, conservate în saramură sau în oțet. – Mura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murdar
MURDÁR, -Ă, murdari, -e, adj. 1. Plin de pete, acoperit de praf, de murdării, îmbâcsit de necurățenie; nespălat, întinat. ♦ (Despre ființe) Care nu se spală, care nu respectă curățenia. ♦ (Despre apă, lumină etc.) Lipsit de claritate; tulbure. 2. Fig. Josnic, mârșav, ticălos, degradant. ♦ (Despre cuvinte) Necuviincios, obscen, trivial. – Din tc. murdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murdarisire
MURDARISÍRE s. f. v. murdarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

murdarisit
MURDARISÍT adj. v. murdarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

murdări
MURDĂRÍ, murdăresc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) face murdar, a (se) umple de murdărie; a (se) păta, a (se) mânji. 2. Fig. A (se) compromite, a (se) înjosi, a (se) degrada. – Din murdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murdărie
MURDĂRÍE, murdării, s. f. 1. Stare a ceea ce este murdar (1); (concr.) strat de necurățenie care acoperă sau îmbâcsește ceva; resturi nefolositoare; gunoi. ♦ Excremente. 2. Fig. Caracter, comportare, faptă vrednică de dispreț, degradantă, josnică; imoralitate, mârșăvie. ♦ Vorbă necuviincioasă, obscenă. – Murdar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murdărire
MURDĂRÍRE, murdăriri, s. f. Acțiunea de a (se) murdări și rezultatul ei. – V. murdări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mureşean
MUREȘEÁN, -Ă, mureșeni, -e, s. m. adj. (Bărbat) originar sau locuitor din regiunea Mureșului. – Mureș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mureșean
MUREȘEÁN, -Ă, mureșeni, -e, s. m. adj. (Bărbat) originar sau locuitor din regiunea Mureșului. – Mureș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mureşeancă
MUREȘEÁNCĂ, mureșence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din regiunea Mureșului. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Mureșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mureșeancă
MUREȘEÁNCĂ, mureșence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din regiunea Mureșului. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Mureșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murg
MURG^1, murguri, s. n. 1. (Înv. și pop.) Amurg. 2. (Rar) Zori de zi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murg
MURG^2, -Ă, murgi, -ge, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre unele animale, mai ales despre cai sau despre părul lor) Negru-roșcat, castaniu-închis sau cenușiu; p. gener. de culoare închisă. 2. S. m. și f. Cal de culoare murgă^2 (1); p. gener. cal. ◊ Expr. A intrat murga în sat = s-a înserat. – Cf. alb. murg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murgi
MURGÍ^1, pers. 3 murgește, vb. IV. Intranz. (Înv. și reg.) A se însera, a amurgi. – Din murg^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murgi
MURGÍ^2, murgesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A căpăta o culoare închisă, întunecată. – Din murg^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murgit
MURGÍT s. n. (Înv. și reg.) Amurg. – V. murgi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murguleţ
MURGULÉȚ, murguleți, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui murg^2 (2); murgușor. 2. (Art.) Numele unui dans popular din Muntenia, cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Murg^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murguleț
MURGULÉȚ, murguleți, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui murg^2 (2); murgușor. 2. (Art.) Numele unui dans popular din Muntenia, cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Murg^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murguşor
MURGUȘÓR, murgușori, s. m. (Rar) Murguleț (1). – Murg^2 + -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murgușor
MURGUȘÓR, murgușori, s. m. (Rar) Murguleț (1). – Murg^2 + -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murguţ
MURGÚȚ, -Ă, murguți, -e, adj., s. m. și f. (Rar) Diminutiv al lui murg^2. – Murg^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murguț
MURGÚȚ, -Ă, murguți, -e, adj., s. m. și f. (Rar) Diminutiv al lui murg^2. – Murg^2 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muri
MURÍ, mor, vb. IV. Intranz. 1. A înceta de a mai trăi, de a mai fi în viață; a răposa, a deceda, a sucomba, a expia. ◊ Expr. A muri cu zile = a deceda în urma unei boli insuficient îngrijite sau în împrejurări neprevăzute. ♦ (Prin exagerare) A suferi foarte tare, a se simți covârșit de o durere, de un sentiment etc. ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „după”) A ține foarte mult la cineva sau la ceva, a-i plăcea nespus, a iubi cu patimă. 2. (Despre plante) A se usca, a se veșteji. 3. Fig. A înceta de a mai fi văzut sau auzit; a se pierde treptat, a se stinge. – Lat. moriri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muribund
MURIBÚND, -Ă, muribunzi, -de, adj., s. m. și f. (Ființă) pe moarte, în agonie; p. ext. (ființă) fără vlagă, foarte slabă care nu mai are mult de trăit. – Din fr. moribond, lat. moribundus (după muri).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murid
MURÍD, muride, s. n. (La pl.) Familie de rozătoare mici, cu coadă lungă și cu bot ascuțit (Muridae); (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. muridés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murind
MURÍND, -Ă, murinzi, -de, adj., s. m. și f. (Înv.) 1. Adj. Care se află pe moarte; care este specific muribundului. 2. S. m. și f. Muribund. – V. muri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murire
MURÍRE, muriri, s. f. (Înv.) Faptul de a muri (1); moarte. – V. muri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muriş
MURÍȘ, murișuri, s. n. (Reg.) Loc unde cresc tufe de mur^1; desiș de muri^1. – Mur^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muriș
MURÍȘ, murișuri, s. n. (Reg.) Loc unde cresc tufe de mur^1; desiș de muri^1. – Mur^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murişoară
MURIȘOÁRĂ, murișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mură^1. – Mură^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murișoară
MURIȘOÁRĂ, murișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui mură^1. – Mură^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muritor
MURITÓR, -OÁRE, muritori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care nu trăiește veșnic, care este în mod inevitabil supus morții. ◊ Expr. Muritor de foame = foarte sărac. 2. S. m. și f. Om (considerat ca ființă trecătoare); pământean. – Muri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmui
MURMUÍ, múrmui, vb. IV. Intranz. (Înv.) A murmura. [Prez. ind. și murmuiesc] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmuială
MURMUIÁLĂ, murmuieli, s. f. (Înv.) Murmur (1). – Murmui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmuitor
MURMUITÓR, -OÁRE, murmuitori, -oare, adj. (Înv.) Murmurător. [Pr.: -mu-i-] – Murmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmur
MÚRMUR, murmure, s. n. 1. Succesiune de sunete (slab și monoton articulate), de cuvinte rostite încet și neclar; zgomot confuz de voci; rumoare, murmuială. ♦ P. anal. Zgomot surd și continuu produs de un motor sau de o mașină în acțiune; zumzet, bâzâit. ♦ Exprimare a unei nemulțumiri, a unei dezaprobări prin cuvinte rostite cu jumătate de glas; protest înfundat al unei mulțimi; cârteală, murmurare. 2. Zgomot ușor, prelung și monoton produs de o apă curgătoare, de frunzișul mișcat de vânt etc. – Din lat. murmur, fr. murmure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmura
MURMURÁ, múrmur, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A rosti cuvinte sau a intona o melodie încet, nedeslușit, monoton, șoptit. ♦ Intranz. A protesta cu jumătate de glas; a se plânge, a cârti, a bombăni. 2. Intranz. (La pers. 3) A produce un zgomot ușor și continuu; a fremăta; a susura. – Din lat. murmurare, fr. murmurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmurare
MURMURÁRE, murmurări, s. f. Acțiunea de a murmura și rezultatul ei. – V. murmura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmurător
MURMURĂTÓR, -OÁRE, murmurători, -oare, adj. Care murmură; șopotitor, susurător, murmuitor. – Murmura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murmurând
MURMURẤND, -Ă, murmurânzi, -de, adj. (Rar) Murmurător, șopotitor. – V. murmura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mursă
MÚRSĂ^1, murse, s. f. 1. (Reg.) Băutură fermentată preparată din miere amestecată cu apă sau cu lapte; hidromel. 2. (Înv.) Suc, zeamă, must (de fructe, de flori etc.) – Lat. [aqua] mulsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mursă
MÚRSĂ^2, murse, s. f. (Înv.) Semn mic și negru pus pe obraz pentru a imita o aluniță; aluniță artificială. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murseca
MURSECÁ, múrsec, vb. I. Tranz. 1. (Pop.) A mușca rupând, sfâșiind. 2. (Reg.) A strivi, a zdrobi oasele sau carnea unei ființe (vii); a învineți. ♦ Fig. A bate pe cineva. [Var.: mursicá vb.I] – Lat. morsicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mursecat
MURSECÁT, -Ă, mursecați, -te, adj. (Pop.; despre ființe vii sau despre carnea lor) Rupt, sfâșiat cu dinții. – V. murseca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mursica
MURSICÁ vb. I v. murseca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

murui
MURUÍ, muruiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A acoperi pereții sau pardoseala unei case cu un strat neted de lut muiat cu apă; a lipi. ♦ A astupa crăpăturile din pereții lucrărilor subterane cu un material argilos. 2. A unge suprafața unui aluat cu muruială (3), înainte de a-l băga în cuptor. 3. A mânji, a murdări; a mâzgăli. – Cf. ucr. murovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muruială
MURUIÁLĂ, muruieli, s. f. (Reg.) 1. Muruire. 2. (Concr.) Lut sau alt material cu care se muruiește un perete, pardoseala etc. 3. (Concr.) Amestec de făină cu apă, ouă etc. cu care se unge pâinea, mălaiul etc., înainte de a fi băgate în cuptor. – Murui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muruire
MURUÍRE, muruiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a murui și rezultatul ei; muruială. – V. murui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muruit
MURUÍT, -Ă, muruiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pereți) Acoperit, lipit cu muruială (2). 2. Murdar, mânjit. – V. murui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mus
MUS, muși, s. m. Elev marinar. – Din fr. mousse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musaca
MUSACÁ, musacale, s. f. Mâncare preparată din carne tocată și felii de vinete, de cartofi sau de dovlecei, așezate în straturi alternative și coaptă în cuptor. – Din tc. musakka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musae
Musae, fiicele lui Zeus și ale Mnemosynei, considerate drept inspiratoare ale muzicii, ale dansului și ale poeziei și patroane ale artelor în general. Ele îi desfătau pe zeii Olympului cu cîntecele lor la ospețe și la serbări. Au participat, de pildă, în această calitate, la nunta Harmoniei cu Cadmus, la cea a lui Thetis cu Peleus etc. Se născuseră în Thracia, anume în Pieria (de unde și denumirea pe care o purtau, de Pierides), și sălășluiau în pădurile umbroase ale Heliconului și ale Parnassului. Erau nouă surori: Clio – muza istoriei, Euterpe – muza poeziei lirice, Thalia – muza comediei, Melpomene – muza tragediei, Terpsichore – muza dansului, Erato – muza poeziei erotice, Poly(hy)mnia – muza retoricii, Urania – muza astronomiei și Calliope(a) – muza poeziei epice. În mitologia romană muzele purtau numele de Camene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

musaeus
Musaeus, tînăr înrudit (sau prieten) cu Orpheus, de la care deprinsese măiestria muzicii. Se spunea că Musaeus cînta atît de frumos, încît viersul său îi vindeca pe cei bolnavi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

musafir
MUSAFÍR, -Ă, musafiri, -e, s. m. și f. Persoană care vizitează pe cineva sau căreia i se oferă vremelnic ospitalitate; oaspete, invitat. [Var.: mosafír, -ă s. m. și f.] – Din tc. misāfir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musafirlâc
MUSAFIRLẤC, musafirlâcuri, s. n. (Înv.; azi depr.) 1. Vizită; p. ext. schimb de vizite, petrecere. 2. (Cu sens colectiv) Musafiri mulți și de tot felul. – Din tc. misafirlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musaget
MUSAGÉT, musageți, s. m. Conducător al muzelor în Antichitatea greco-romană. – Din fr. musagète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musai
MÚSAI adv. (Pop.) 1. Neapărat, negreșit, în mod necesar. 2. (Cu funcție predicativă) E absolut necesar, trebuie. 3. Cu insistență, cu încăpățânare, morțiș. – Din magh. muszáj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musaip
MUSAÍP, musaipi, s. m. Înalt demnitar la curtea sultanului; confident al sultanului; consilier, sfetnic al domnului. – Din tc. musahip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscal
MUSCÁL^1, muscaluri, s. n. (Înv. și pop.) Nai. – Din tc. miskal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscal
MUSCÁL^2, muscali, s. m. 1. (Înv. și pop.) Locuitor din orașul Moscova sau din împrejurimi; p. gener. rus; (la pl. art.) poporul rus. 2. (Înv. și reg.) Birjar (de origine rusă). ♦ Birjă. [Var.: moscál s. m.] – Din rus., ucr., pol. moskal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscalagiu
MUSCALAGÍU, muscalagii, s. m. (Înv. și pop.) Cântăreț din nai; naist. – Din tc. miscalci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscar
MUSCÁR, muscari, s. m. 1. Pescar care prinde peștele cu undița, întrebuințând ca nadă muște. 2. Numele mai multor păsări migratoare insectivore (Muscicapa). 3. Gândăcel insectivor de formă lunguiață, cu gâtul de culoare roșie, cu o pată neagră pe partea ventrală și cu aripile negre (Catharis fusca). – Muscă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscardină
MUSCARDÍNĂ, muscardine, s. f. Boală a viermilor de mătase, provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor pete de culoare închisă. – Din fr. muscardine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscarină
MUSCARÍNĂ s. f. Alcaloid foarte toxic, puternic inhibitor cardiac, prezent în unele ciuperci otrăvitoare. – Din fr. muscarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscat
MUSCÁT adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. (Despre struguri sau vin) Tămâios. 2. S. n. Vin care se obține din struguri muscați (1) ◊ (Urmat de determinări care arată varietatea) Muscat otonel. – Din fr. muscat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscă
MÚSCĂ, muște, s. f. I. 1. Denumire dată mai multor genuri de insecte cu aparatul bucal adaptat pentru supt și înțepat, dintre care cea mai cunoscută (Musca domestica) trăiește pe lângă casa omului; p. gener. (pop.) nume dat oricărei insecte mici, zburătoare, căreia nu i se cunoaște numele. ◊ Expr. Să se audă musca! = să fie tăcere deplină, să fie liniște perfectă. Rău de muscă = a) (despre cai) nărăvaș; b) (despre oameni) care nu-și poate înfrâna simțurile; senzual. A cădea (sau a se băga) ca musca-n lapte = a sosi undeva într-un moment rău ales sau a interveni într-o discuție în mod nepotrivit. A fi (sau a se ști, a se simți) cu musca pe căciulă = a fi (sau a se ști, a se simți) vinovat. A se aduna (sau a se strânge, a veni) ca muștele (la miere) = a se aduna undeva în număr mare. A muri ca muștele = a muri în număr foarte mare. A se speria de toate muștele = a se speria de orice fleac, de toate nimicurile. ◊ Compuse: musca-țețe = insectă din Africa Ecuatorială, care transmite boala somnului (Glossina palpalis); muscă-columbacă = insectă de circa 5 mm lungime, care inoculează la vite și la oameni o substanță foarte toxică (Simulium columbaczensis); muscă-verde = insectă de culoare verde, cu reflexe metalice, care depune ouăle pe cadavre, pe alimente (mai ales pe carne) etc. (Lucilia caesar); muscă-cenușie-de-carne = insectă de culoare cenușie, care depune larvele pe alimente, pe carne etc. (Sarcophaga carnaria); muscă-de-cal = insectă de culoare brună-roșcată, parazită pe suprafața corpului unor animale (Hippobosca equina); musca-cireșelor = insectă de culoare neagră care depune ouă în cireșe în perioada coacerii (Rhagoletis cerasi); muscă-de-varză = insectă ale cărei larve atacă varza și alte plante din familia cruciferelor (Chortophila brassicae); muscă-mare (sau -albastră, -de-carne) sau musca-hoiturilor = specie de muscă mare, cu abdomenul albastru lucios, care își depune ouăle pe cadavre, pe alimente etc. (Calliphora vomitoria); muscă-bețivă = insectă foarte mică, care trăiește în roiuri și își depune ouăle în must (Drosophila funebris sau fenestrarum). ♦ Muscă artificială = imitație de insecte sau de larve, montată pe cârligul de pescuit și folosită ca momeală pentru pești. 2. (Înv. și pop.) Albină. II. P. anal. 1. (La oameni) Smoc de păr lăsat să crească sub buza inferioară. ♦ Mustață foarte mică. 2. (Reg.) Cavitate înnegrită pe care o prezintă dinții calului, după care i se poate aprecia vârsta. 3. (Pop.) Vână neagră la rădăcina nasului (evidentă la unele persoane). 4. (La tir) Punct negru situat în mijlocul panoului de tragere; (la pl.) lovituri în centrul țintei. 5. (Reg.) Punct de broderie la cusăturile cu motive naționale. 6. (Sport) Categorie de greutate în care sunt încadrați sportivii între 49 și 51 kg la box, iar la lupte juniorii până la 48 kg și seniorii până la 52 kg. – Lat. musca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscălesc
MUSCĂLÉSC, -EÁSCĂ, muscălești, adj. (Înv. și pop.) Care aparține muscalilor^2, privitor la muscali^2, care provine din țara muscalilor^2; rusesc. [Var.: moscălésc, -eáscă adj.] – Muscal^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscăleşte
MUSCĂLÉȘTE adv. (Înv.) Rusește. [Var.: moscăléște adv.] – Muscal^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscălește
MUSCĂLÉȘTE adv. (Înv.) Rusește. [Var.: moscăléște adv.] – Muscal^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscălime
MUSCĂLÍME s. f. (Înv.) Mulțime de muscali^2; totalitatea muscalilor^2. – Muscal^2 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscărie
MUSCĂRÍE, s. f. Mulțime de muște, roi de muște; muscărime. – Muscă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscărime
MUSCĂRÍME s. f. Muscărie. – Muscă + suf. -ărime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscel
MUSCÉL, muscele, s. n. Culme deluroasă prelungită, puțin înaltă și cu povârnișuri domoale, care face tranziția între regiunea de munte și cea de deal, fiind de obicei acoperită cu pășuni, fânețe și livezi cu pomi fructiferi. [Var.: mușcél s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muschet
MUSCHÉT s. n. v. muschetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muschetar
MUSCHETÁR, muschetari, s. m. Soldat infanterist înarmat cu muschetă în Evul Mediu; nobil care făcea parte din corpul de cavalerie în serviciu la curtea regilor Franței. [Var.: mușchetár s. m.] – Din fr. mousquetaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muschetă
MUSCHÉTĂ, muschete, s. f. Armă de foc portativă din Evul Mediu, cu fitil, asemănătoare cu archebuza. [Var.: muschét s. n.] – Din fr. mousquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muschetărie
MUSCHETĂRÍE, muschetării, s. f. (Rar) Mulțime de muschete, totalitatea muschetelor. – Muschetă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscheton
MUSCHETÓN, muschetoane, s. n. Veche armă de foc de calibru mai mare decât muscheta. – Din fr. mousqueton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscoi
MUSCÓI, muscoi, s. m. Augmentativ al lui muscă (I); p. restr. muscă mare. – Muscă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscovit
MUSCOVÍT, muscovite, s. n. Varietate de mică incoloră sau de culoare albă-gălbuie, utilizată ca izolant termic și electric. – Din fr. muscovite, rus. muskovite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscular
MUSCULÁR, -Ă, musculari, -e, adj. Care aparține mușchilor^2 (1), privitor la mușchi^2. [Var.: mușchiulár, -ă adj.] – Din fr. musculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musculat
MUSCULÁT, -Ă, musculați, -te, adj. (Rar) Musculos. – Din lat. musculatus. Cf. fr. musclé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musculatură
MUSCULATÚRĂ, musculaturi, s. f. Totalitatea mușchilor^2 (1) corpului sau ai unui organ; sistemul muscular al corpului. [Var.: mușchiulatúră s. f.] – Din fr. musculature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musculiţă
MUSCULÍȚĂ, musculițe, s. f. Diminutiv al lui muscă (I); muscă mică; muscuță. ◊ Musculiță de brânză = muscă mică, neagră, lucioasă, ale cărei larve trăiesc pe alimente, alterându-le (Piophila casei). Musculiță de oțet (sau bețivă) = gen de insectă din ordinul dipterelor, ale cărei larve trăiesc în materii care fermentează sau putrezesc (Drosophila). – Muscă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musculiță
MUSCULÍȚĂ, musculițe, s. f. Diminutiv al lui muscă (I); muscă mică; muscuță. ◊ Musculiță de brânză = muscă mică, neagră, lucioasă, ale cărei larve trăiesc pe alimente, alterându-le (Piophila casei). Musculiță de oțet (sau bețivă) = gen de insectă din ordinul dipterelor, ale cărei larve trăiesc în materii care fermentează sau putrezesc (Drosophila). – Muscă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musculos
MUSCULÓS, -OÁSĂ, musculoși, -oase, adj. Care are mușchi^2 (1) puternici; plin de mușchi^2; mușchios^2, musculat. [Var.: mușchiulós, -oásă adj.] – Din fr. musculeux, lat. musculosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscuţă
MUSCÚȚĂ, muscuțe, s. f. (Rar) Musculiță. – Muscă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muscuță
MUSCÚȚĂ, muscuțe, s. f. (Rar) Musculiță. – Muscă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muselim
MUSELÍM, muselimi, s. m. Locțiitor de guvernator al unui district la turci. – Din tc. müsellim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muselin
MUSELÍN s. n. v. muselină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muselină
MUSELÍNĂ, museline, s. f. Țesătură de bumbac sau de mătase, subțire și străvezie, din care se confecționează îmbrăcăminte ușoară, perdele etc. ♦ Stofă de lână foarte fină. [Var.: muselín, muslín s. n.] – Din fr. mousseline, pol. múslin, tc. muslín.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

museu
Museu = Musaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

music-hall
MUSIC-HALL, music-halluri, s. n. Spectacol bazat în general pe o acțiune dramatică unitară, care se desfășoară alternând scenele vorbite cu numere muzicale și coregrafice, cu largă răspândire în sec. XX; p. ext. teatru sau local public în care se reprezintă astfel de spectacole. [Pr.: miúzik-hol] – Din engl., fr. music-hall.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musiu
MUSÍU s. m. (Înv.) Termen de adresare către un bărbat. – Din fr. monsieur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

müsli
MÜSLI s. n. pl. Amestec de fulgi de cereale și de fructe uscate, care se consumă de obicei muiate în lapte. – Din fr. mu(e)sli, germ. müesli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muslim
MUSLÍM s. m. v. moslim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muslin
MUSLÍN s. n. v. muselină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muson
MUSÓN, musoni, s. m. Vânt periodic stabil, caracteristic pentru părțile sudice ale Asiei, care bate șase luni dinspre continent spre ocean (iarna) și șase luni dinspre ocean spre continent (vara). – Din fr. mousson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musonic
MUSÓNIC, -Ă, musonici, -ce, adj. Referitor la muson, al musonilor; legat de muson. – Muson + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

must
MUST, musturi, s. n. 1. Suc dulce care nu a început încă să fermenteze, obținut prin zdrobirea și presarea boabelor de struguri sau, p. ext., a altor fructe ori plante. 2. Zeamă, suc pe care îl conțin unele fructe. 3. Seva arborilor. 4. (Pop.) Zeamă din gunoiul vitelor. 5. Lichid cu care este îmbibat pământul după topirea zăpezii. – Lat. mustum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustang
MUSTÁNG, mustángi, s. m. ~ (cf. engl. mustang < sp. (mex., înv.) mestengo = animal fără stăpân < sp. mesteño = (despre animale) fără stăpân (în spec. vite și cai); neîmblânzit, sălbatic (în spec. vite și cai) < sp. Mesta = târg (anual) al crescătorilor de vite și cai < lat. med. (animalia) mixta = animale diferite, amestecate < part. al lui miscere = a amesteca) [MW, DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mustaţă
MUSTÁȚĂ, mustăți, s. f. I. 1. Părul care crește deasupra buzei superioare la bărbați. ◊ Expr. (Fam.) A-i râde (sau a-i zâmbi cuiva) mustața = a se bucura. A râde (sau a-i zâmbi) pe sub mustață = a râde (sau a zâmbi) pe ascuns sau reținut (și ironic). A trage (sau a duce) la mustață = a bea mult. ♦ (La pl.) Fire lungi de păr care cresc împrejurul botului unor animale. 2. Fiecare dintre antenele insectelor și ale crustaceelor. II. P. anal. 1. (La pl.) Fire lungi și subțiri care cresc pe spicul cerealelor. 2. (Pop.; la pl.) Mătasea porumbului. 3. (Pop.; la pl.) Rădăcinile adventive ale porumbului, cepei, viței-de-vie etc. 4. (La pl.) Fire de sârmă întrebuințate în construcții pentru susținerea structurii sau a tavanelor false; vergele de oțel care rămân la exterior după turnarea unei piese de beton. [Var.: (pop.) mustéață s. f.] – Lat. *mustacea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustață
MUSTÁȚĂ, mustăți, s. f. I. 1. Părul care crește deasupra buzei superioare la bărbați. ◊ Expr. (Fam.) A-i râde (sau a-i zâmbi cuiva) mustața = a se bucura. A râde (sau a-i zâmbi) pe sub mustață = a râde (sau a zâmbi) pe ascuns sau reținut (și ironic). A trage (sau a duce) la mustață = a bea mult. ♦ (La pl.) Fire lungi de păr care cresc împrejurul botului unor animale. 2. Fiecare dintre antenele insectelor și ale crustaceelor. II. P. anal. 1. (La pl.) Fire lungi și subțiri care cresc pe spicul cerealelor. 2. (Pop.; la pl.) Mătasea porumbului. 3. (Pop.; la pl.) Rădăcinile adventive ale porumbului, cepei, viței-de-vie etc. 4. (La pl.) Fire de sârmă întrebuințate în construcții pentru susținerea structurii sau a tavanelor false; vergele de oțel care rămân la exterior după turnarea unei piese de beton. [Var.: (pop.) mustéață s. f.] – Lat. *mustacea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăci
MUSTĂCÍ, mustăcesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) 1. A râde pe sub mustață, a zâmbi reținut. 2. A strâmba din nas, a fi nemulțumit de ceva. – Din mustață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăcioară
MUSTĂCIOÁRĂ, mustăcioare, s. f. Diminutiv al lui mustață (I). – Mustață + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăcios
MUSTĂCIÓS, -OÁSĂ, mustăcioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are mustăți (I) mari și dese. 2. (Despre cereale) Cu țepi lungi și deși. 3. (Despre unele plante) Cu mustăți (II 3). [Var.: musteciós, -oásă adj.] – Mustață + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăcire
MUSTĂCÍRE, mustăciri, s. f. (Rar) Faptul de a mustăci; semn de nemulțumire, cârtire. – V. mustăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăreaţă
MUSTĂREÁȚĂ s. f. (Pop.) Sevă; spec. seva arborilor. – Must + suf. -ăreață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustăreață
MUSTĂREÁȚĂ s. f. (Pop.) Sevă; spec. seva arborilor. – Must + suf. -ăreață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustărie
MUSTĂRÍE, mustării, s. f. Loc unde se face sau se vinde must (1). – Must + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musteaţă
MUSTEÁȚĂ s. f. v. mustață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musteață
MUSTEÁȚĂ s. f. v. mustață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustecios
MUSTECIÓS, -OÁSĂ adj. v. mustăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustelidă
MUSTELÍDĂ, mustelide, s. f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore mici și mijlocii, cu corpul suplu, coada lungă și cu picioarele mici, a căror blană, la unele specii, este prețioasă; (și la sg.) animal care face parte din această familie. – Din fr. mustélidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musti
MUSTÍ, pers. 3 mustește, vb. IV. 1. (Despre lichide) A se ivi (din abundență), a ieși la suprafață îmbibând totul. 2. A fi plin de sevă sau de alt lichid. – Din must.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustimetru
MUSTIMÉTRU, mustimetre, s. n. Instrument destinat măsurării densității și procentului de zahăr din must. [Var.: mustométru s. n.] – Din fr. mustimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustire
MUSTÍRE, mustiri, s. f. Acțiunea de a musti și rezultatul ei. – V. musti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustometru
MUSTOMÉTRU s. n. v. mustimetru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustos
MUSTÓS, -OÁSĂ, mustoși, -oase, adj. 1. (Despre fructe) Plin de must; zemos, suculent. 2. (Despre pământ) Gras, mănos. – Must + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustra
MUSTRÁ, mústru, vb. I. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) dojeni, a(-și) imputa, a(-și) reproșa. ◊ Expr. (Tranz.) A-l mustra (pe cineva) cugetul (sau conștiința) = a avea remușcări, a se căi. – Lat. monstrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustrare
MUSTRÁRE, mustrări, s. f. Acțiunea de a (se) mustra și rezultatul ei; dojană. ♦ Sancțiune disciplinară care constă în notificarea scrisă făcută unui angajat care nu și-a îndeplinit obligațiile de serviciu și căruia i se recomandă să ia măsuri de îndreptare. ◊ Mustrare de conștiință = (mai ales la pl.) părere de rău, remușcare, căință. – V. mustra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustră
MÚSTRĂ^1, mustre, s. f. (Înv. și pop.) Exercițiu militar; instrucție, manevră. [Var.: mústru, múștru s. n.] – Din pol. musztra, magh. mustra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustră
MÚSTRĂ^2 s. f. v. mostră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustrător
MUSTRĂTÓR, -OÁRE, mustrători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Dojenitor; plin de reproșuri. – Mustra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustru
MÚSTRU s. n. v. mustră^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustui
MUSTUÍ, mustuiesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A zdrobi și a presa strugurii pentru a obține mustul. 2. Refl. (Despre fructe) A fermenta. – Must + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustuială
MUSTUIÁLĂ, mustuieli, s. f. (Pop.) Faptul de a mustui; (concr.) amestec de must, resturi de boabe și de ciorchini, obținut prin mustuire. – Mustui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustuire
MUSTUÍRE, mustuiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) mustui și rezultatul ei. – V. mustui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustuitor
MUSTUITÓR, mustuitoare, s. n. (Pop.) Unealtă de lemn formată dintr-un băț ramificat la capăt, cu care se zdrobesc strugurii pentru a se obține mustul. [Pr.: -tu-i-] – Mustui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mustuitură
MUSTUITÚRĂ, mustuituri, s. f. (Pop.) Struguri zdrobiți înainte de a fi storși; mustuială. [Pr.: -tu-i-] – Mustui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

musulman
MUSULMÁN, -Ă, musulmani, -e, adj., s. m. și f. Mahomedan; p. restr. turc. – Din fr. musulman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşama
MUȘAMÁ, mușamale, s. f. 1. Pânză impermeabilă prin lăcuire sau prin ceruire pe una dintre fețe, folosită în gospodărie, în ateliere etc. pentru protecție; obiect făcut dintr-o asemenea pânză. ◊ Expr. A face (un lucru) mușama = a ascunde, a mușamaliza. 2. (Art.) Numele unui dans popular vioi, jucat de perechi în cerc; melodie după care se execută acest dans. – Din tc. mușamba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușama
MUȘAMÁ, mușamale, s. f. 1. Pânză impermeabilă prin lăcuire sau prin ceruire pe una dintre fețe, folosită în gospodărie, în ateliere etc. pentru protecție; obiect făcut dintr-o asemenea pânză. ◊ Expr. A face (un lucru) mușama = a ascunde, a mușamaliza. 2. (Art.) Numele unui dans popular vioi, jucat de perechi în cerc; melodie după care se execută acest dans. – Din tc. mușamba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşamaliza
MUȘAMALIZÁ, mușamalizez, vb. I. Tranz. (Fam.) A ascunde, a acoperi o acțiune urâtă, necinstită, reprobabilă; a cocoloși. – Mușama + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușamaliza
MUȘAMALIZÁ, mușamalizez, vb. I. Tranz. (Fam.) A ascunde, a acoperi o acțiune urâtă, necinstită, reprobabilă; a cocoloși. – Mușama + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşamalizare
MUȘAMALIZÁRE, mușamalizări, s. f. (Fam.) Acțiunea de a mușamaliza și rezultatul ei. – V. mușamaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușamalizare
MUȘAMALIZÁRE, mușamalizări, s. f. (Fam.) Acțiunea de a mușamaliza și rezultatul ei. – V. mușamaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşca
MUȘCÁ, mușc, vb. I. 1. Tranz. A-și înfige dinții în ceva și a strânge tare (provocând durere, rănind sau sfâșiind). ◊ Expr. A-și mușca mâinile (sau degetele) = a) a avea remușcări; b) a se înfuria. A-și mușca limba (sau buzele) = a-și ascunde un sentiment puternic, a se stăpâni. A-l mușca pe cineva de inimă să... = a se lăsa ispitit să..., a fi cât pe-aci să... A mușca pământul = a cădea la pământ (rănit sau mort); p. ext. a muri (1). ♦ (Despre insecte) A pișca, a înțepa; a pricinui durere, usturime. ♦ Fig. A provoca cuiva o senzație chinuitoare, neplăcută (de frig, foame etc.). 2. Intranz. și tranz. A rupe cu dinții o porțiune dintr-un aliment (pentru a mânca). 3. Tranz. Fig. A ataca cu vorbe răutăcioase, sarcastice; a înțepa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușca
MUȘCÁ, mușc, vb. I. 1. Tranz. A-și înfige dinții în ceva și a strânge tare (provocând durere, rănind sau sfâșiind). ◊ Expr. A-și mușca mâinile (sau degetele) = a) a avea remușcări; b) a se înfuria. A-și mușca limba (sau buzele) = a-și ascunde un sentiment puternic, a se stăpâni. A-l mușca pe cineva de inimă să... = a se lăsa ispitit să..., a fi cât pe-aci să... A mușca pământul = a cădea la pământ (rănit sau mort); p. ext. a muri (1). ♦ (Despre insecte) A pișca, a înțepa; a pricinui durere, usturime. ♦ Fig. A provoca cuiva o senzație chinuitoare, neplăcută (de frig, foame etc.). 2. Intranz. și tranz. A rupe cu dinții o porțiune dintr-un aliment (pentru a mânca). 3. Tranz. Fig. A ataca cu vorbe răutăcioase, sarcastice; a înțepa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcare
MUȘCÁRE, mușcări, s. f. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei; mușcat. – V. mușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcare
MUȘCÁRE, mușcări, s. f. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei; mușcat. – V. mușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcat
MUȘCÁT s. n. (Rar) Mușcare. – V. mușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcat
MUȘCÁT s. n. (Rar) Mușcare. – V. mușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcată
MUȘCÁTĂ, mușcate, s. f. Numele mai multor plante erbacee perene, cu frunze reniforme, palmat-lobate și cu flori roșii, albe sau roz dispuse în umbele, cultivate ca plante decorative (Pelargonium). – Din bg. muškato, magh. muskáta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcată
MUȘCÁTĂ, mușcate, s. f. Numele mai multor plante erbacee perene, cu frunze reniforme, palmat-lobate și cu flori roșii, albe sau roz dispuse în umbele, cultivate ca plante decorative (Pelargonium). – Din bg. muškato, magh. muskáta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcător
MUȘCĂTÓR, -OÁRE, mușcători, -oare, adj. 1. Care mușcă; care provoacă o senzație dureroasă de arsură, de usturime. 2. Fig. (Despre oameni; p. ext. despre cuvinte) Plin de ironie; malițios, caustic, înțepător. – Mușca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcător
MUȘCĂTÓR, -OÁRE, mușcători, -oare, adj. 1. Care mușcă; care provoacă o senzație dureroasă de arsură, de usturime. 2. Fig. (Despre oameni; p. ext. despre cuvinte) Plin de ironie; malițios, caustic, înțepător. – Mușca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcătură
MUȘCĂTÚRĂ, mușcături, s. f. 1. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei. ♦ Senzație dureroasă de arsură, usturime. ♦ Felul în care apropie cineva dinții pentru a mușca. ♦ Fig. Vorbă mușcătoare, ironie usturătoare; înțepătură. 2. Rană, semn produs prin mușcare. 3. Bucată dintr-un aliment atât cât poate cineva mușca o dată. – Mușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcătură
MUȘCĂTÚRĂ, mușcături, s. f. 1. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei. ♦ Senzație dureroasă de arsură, usturime. ♦ Felul în care apropie cineva dinții pentru a mușca. ♦ Fig. Vorbă mușcătoare, ironie usturătoare; înțepătură. 2. Rană, semn produs prin mușcare. 3. Bucată dintr-un aliment atât cât poate cineva mușca o dată. – Mușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşcel
MUȘCÉL s. n. v. muscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușcel
MUȘCÉL s. n. v. muscel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchetar
MUȘCHETÁR s. m. v. muschetar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchetar
MUȘCHETÁR s. m. v. muschetar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchi
MUȘCHI^1, mușchi, s. m. (La pl.) Clasă de plante criptogame fără rădăcină, care cresc în grupuri de fire permanent verzi în locurile umede și umbroase și au ca organe de reproducere anteridii și arhegoane; (și la sg.) plantă din această clasă. ♦ Numele unor licheni asemănători cu plantele descrise mai sus. – Lat. musculus (< musculus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchi
MUȘCHI^1, mușchi, s. m. (La pl.) Clasă de plante criptogame fără rădăcină, care cresc în grupuri de fire permanent verzi în locurile umede și umbroase și au ca organe de reproducere anteridii și arhegoane; (și la sg.) plantă din această clasă. ♦ Numele unor licheni asemănători cu plantele descrise mai sus. – Lat. musculus (< musculus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchi
MUȘCHI^2, mușchi, s. m. 1. Organ al corpului la toate vertebratele și la majoritatea nevertebratelor, format dintr-un țesut fibros și cărnos care, datorită proprietăților lui fundamentale, contractibilitatea și elasticitatea, pune în mișcare diferite organe și părți ale corpului. 2. Bucată de carne de animal desprinsă din regiunea șirei spinării, întrebuințată în alimentație. – Lat. musculus (< mus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchi
MUȘCHI^2, mușchi, s. m. 1. Organ al corpului la toate vertebratele și la majoritatea nevertebratelor, format dintr-un țesut fibros și cărnos care, datorită proprietăților lui fundamentale, contractibilitatea și elasticitatea, pune în mișcare diferite organe și părți ale corpului. 2. Bucată de carne de animal desprinsă din regiunea șirei spinării, întrebuințată în alimentație. – Lat. musculus (< mus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchios
MUȘCHIÓS^1, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Care a prins mușchi^1, acoperit cu mușchi^1. – Mușchi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchios
MUȘCHIÓS^1, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Care a prins mușchi^1, acoperit cu mușchi^1. – Mușchi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchios
MUȘCHIÓS^2, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Musculos. – Mușchi^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchios
MUȘCHIÓS^2, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Musculos. – Mușchi^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchiular
MUȘCHIULÁR, -Ă adj. v. muscular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchiular
MUȘCHIULÁR, -Ă adj. v. muscular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchiulatură
MUȘCHIULATÚRĂ s. f. v. musculatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchiulatură
MUȘCHIULATÚRĂ s. f. v. musculatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchiuleţ
MUȘCHIULÉȚ, mușchiuleți, s. m. Diminutiv al lui mușchi^2 (2). – Mușchi^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchiuleț
MUȘCHIULÉȚ, mușchiuleți, s. m. Diminutiv al lui mușchi^2 (2). – Mușchi^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşchiulos
MUȘCHIULÓS, -OÁSĂ adj. v. musculos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușchiulos
MUȘCHIULÓS, -OÁSĂ adj. v. musculos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşeţel
MUȘEȚÉL s. m. Plantă erbacee anuală, medicinală, din familia compozitelor, cu frunze divizate și cu flori albe pe margini și galbene în centru, foarte aromatice, grupate în capitule terminale; romaniță (Matricaria chamomilla). – Mușat (reg. „frumos”) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușețel
MUȘEȚÉL s. m. Plantă erbacee anuală, medicinală, din familia compozitelor, cu frunze divizate și cu flori albe pe margini și galbene în centru, foarte aromatice, grupate în capitule terminale; romaniță (Matricaria chamomilla). – Mușat (reg. „frumos”) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşina
MUȘINÁ, pers. 3 múșină, vb. I. Tranz. și intranz. (Reg.; despre unele animale) A adulmeca, a mirosi; a căuta. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușina
MUȘINÁ, pers. 3 múșină, vb. I. Tranz. și intranz. (Reg.; despre unele animale) A adulmeca, a mirosi; a căuta. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşinoi
MUȘINÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușinoi
MUȘINÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşiroi
MUȘIRÓI^1 s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușiroi
MUȘIRÓI^1 s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşiroi
MUȘIROÍ^2 vb. IV v. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușiroi
MUȘIROÍ^2 vb. IV v. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşiroit
MUȘIROÍT s. n. v. mușuroit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușiroit
MUȘIROÍT s. n. v. mușuroit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşiţă
MÚȘIȚĂ, mușițe, s. f. 1. Nume dat îngrămădirii de insecte care se formează în jurul butoaielor cu vin, al vaselor de oțet sau al fructelor în fermentație. 2. Mulțime de larve care se dezvoltă vara pe carne sau pe cadavre din ouăle depuse de o specie de muscă. 3. (Reg.) Nume dat unor insecte parazite care atacă rădăcinile și frunzele unor plante. 4. (Reg.) Mucegai; umezeală. – Din bg. mušica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușiță
MÚȘIȚĂ, mușițe, s. f. 1. Nume dat îngrămădirii de insecte care se formează în jurul butoaielor cu vin, al vaselor de oțet sau al fructelor în fermentație. 2. Mulțime de larve care se dezvoltă vara pe carne sau pe cadavre din ouăle depuse de o specie de muscă. 3. (Reg.) Nume dat unor insecte parazite care atacă rădăcinile și frunzele unor plante. 4. (Reg.) Mucegai; umezeală. – Din bg. mušica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşlui
MUȘLUÍ, pers. 3 mușluiește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre unele animale) A scotoci cu botul pentru a găsi de mâncare, a umbla adulmecând; a mușina. – Cf. mușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușlui
MUȘLUÍ, pers. 3 mușluiește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre unele animale) A scotoci cu botul pentru a găsi de mâncare, a umbla adulmecând; a mușina. – Cf. mușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştar
MUȘTÁR (1) s. m., (2, 3) s. n., (4) muștaruri, s. n. 1. S. m. Nume dat mai multor plante erbacee anuale din familia cruciferelor, cu tulpini ramificate, cu flori galbene și cu semințe mici, rotunde (Brassica, Sinapis). 2. S. n. Sămânța muștarului (1), folosită la prepararea unui condiment picant sau pentru cataplasme contra durerilor nevralgice. 3. S. n. Condiment sub formă de pastă moale, de culoare galbenă-verzuie, obținut prin prelucrarea semințelor descrise mai sus cu adaos de zahăr, sare, acid acetic, cimbru etc. ◊ Expr. (Fam.) A-i sări (cuiva) muștarul = a se înfuria, a se supăra. 4. S. n. (La pl.) Diferite sorturi de muștar (3). – Din magh. mustár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștar
MUȘTÁR (1) s. m., (2, 3) s. n., (4) muștaruri, s. n. 1. S. m. Nume dat mai multor plante erbacee anuale din familia cruciferelor, cu tulpini ramificate, cu flori galbene și cu semințe mici, rotunde (Brassica, Sinapis). 2. S. n. Sămânța muștarului (1), folosită la prepararea unui condiment picant sau pentru cataplasme contra durerilor nevralgice. 3. S. n. Condiment sub formă de pastă moale, de culoare galbenă-verzuie, obținut prin prelucrarea semințelor descrise mai sus cu adaos de zahăr, sare, acid acetic, cimbru etc. ◊ Expr. (Fam.) A-i sări (cuiva) muștarul = a se înfuria, a se supăra. 4. S. n. (La pl.) Diferite sorturi de muștar (3). – Din magh. mustár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştarieră
MUȘTARIÉRĂ, muștariere, s. f. (Rar) Vas special în care se păstrează muștarul (3). [Pr.: -ri-e-] – Muștar + suf. -ieră (după fr. moutardier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștarieră
MUȘTARIÉRĂ, muștariere, s. f. (Rar) Vas special în care se păstrează muștarul (3). [Pr.: -ri-e-] – Muștar + suf. -ieră (după fr. moutardier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştea
MUȘTEÁ, muștele, s. f. Ciocan de cizmărie sau de cojocărie cu care se bat cusăturile sau se netezește pielea. – Din tc. mușta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștea
MUȘTEÁ, muștele, s. f. Ciocan de cizmărie sau de cojocărie cu care se bat cusăturile sau se netezește pielea. – Din tc. mușta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşteriu
MUȘTERÍU, mușterii, s. m. (Pop.) Cumpărător, client. – Din tc. müșteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușteriu
MUȘTERÍU, mușterii, s. m. (Pop.) Cumpărător, client. – Din tc. müșteri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştiuc
MUȘTIÚC, muștiucuri, s. n. 1. Piesă detașabilă (de ebonită, de os sau de metal) la instrumentele muzicale de suflat, prin care se suflă. 2. Capătul metalic cu care se termină un furtun și care servește la concentrarea și dirijarea jetului de lichid. 3. Piesă de metal sau de lemn căptușită cu tablă și montată la capătul de presare al preselor folosite la fasonarea cărămizilor, a țiglelor etc. – Din germ. Mundstück.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștiuc
MUȘTIÚC, muștiucuri, s. n. 1. Piesă detașabilă (de ebonită, de os sau de metal) la instrumentele muzicale de suflat, prin care se suflă. 2. Capătul metalic cu care se termină un furtun și care servește la concentrarea și dirijarea jetului de lichid. 3. Piesă de metal sau de lemn căptușită cu tablă și montată la capătul de presare al preselor folosite la fasonarea cărămizilor, a țiglelor etc. – Din germ. Mundstück.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştru
MÚȘTRU s. n. v. mustră^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștru
MÚȘTRU s. n. v. mustră^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştrului
MUȘTRULUÍ, muștruluiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Fam.) A deprinde soldații cu exercițiul militar; a instrui. ♦ P. ext. A instrui, a învăța cu asprime; a struni. 2. (Fam.) A mustra, a dojeni, a certa; a bate. – Muștru + suf. -ului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștrului
MUȘTRULUÍ, muștruluiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Fam.) A deprinde soldații cu exercițiul militar; a instrui. ♦ P. ext. A instrui, a învăța cu asprime; a struni. 2. (Fam.) A mustra, a dojeni, a certa; a bate. – Muștru + suf. -ului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muştruluială
MUȘTRULUIÁLĂ, muștruluieli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a muștrului și rezultatul ei; mustrare, dojană; p. ext. bătaie. – Muștrului + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muștruluială
MUȘTRULUIÁLĂ, muștruluieli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a muștrului și rezultatul ei; mustrare, dojană; p. ext. bătaie. – Muștrului + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşunoi
MUȘUNÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușunoi
MUȘUNÓI s. n. v. mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşuroi
MUȘURÓI^1, mușuroaie, s. n. 1. Moviliță formată din țărâna pe care o aruncă la suprafața solului furnicile, cârtițele etc. când își sapă coridoarele subterane; p. ext. grup de furnici care locuiesc într-un furnicar; furnicar. 2. Grămadă de pământ adunată la rădăcina unor plante pentru a le sprijini, a le feri de vânt, de îngheț sau pentru a le favoriza dezvoltarea. 3. (Urmat de determinări) Grămadă (mică). 4. (Reg.) Ridicătură mică de pământ; movilă, deal. [Var.: (înv. și reg.) moșinói, moșirói, moșorói, moșurói, mușinói, mușirói, mușunói s. n.] – Lat. mus araneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușuroi
MUȘURÓI^1, mușuroaie, s. n. 1. Moviliță formată din țărâna pe care o aruncă la suprafața solului furnicile, cârtițele etc. când își sapă coridoarele subterane; p. ext. grup de furnici care locuiesc într-un furnicar; furnicar. 2. Grămadă de pământ adunată la rădăcina unor plante pentru a le sprijini, a le feri de vânt, de îngheț sau pentru a le favoriza dezvoltarea. 3. (Urmat de determinări) Grămadă (mică). 4. (Reg.) Ridicătură mică de pământ; movilă, deal. [Var.: (înv. și reg.) moșinói, moșirói, moșorói, moșurói, mușinói, mușirói, mușunói s. n.] – Lat. mus araneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşuroi
MUȘUROÍ^2, mușuroiesc, vb. IV. Tranz. A îngrămădi pământ la rădăcina unei plante, pentru a o proteja sau pentru a favoriza dezvoltarea ei. ♦ Refl. Fig. A se aduna, a se strânge, a se grămădi. [Var.: mușiroí vb. IV] – Din mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușuroi
MUȘUROÍ^2, mușuroiesc, vb. IV. Tranz. A îngrămădi pământ la rădăcina unei plante, pentru a o proteja sau pentru a favoriza dezvoltarea ei. ♦ Refl. Fig. A se aduna, a se strânge, a se grămădi. [Var.: mușiroí vb. IV] – Din mușuroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşuroire
MUȘUROÍRE, mușuroiri, s. f. Acțiunea de a (se) mușuroi^2 și rezultatul ei; mușuroit. – V. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușuroire
MUȘUROÍRE, mușuroiri, s. f. Acțiunea de a (se) mușuroi^2 și rezultatul ei; mușuroit. – V. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muşuroit
MUȘUROÍT s. n. Mușuroire. [Var.: mușiroít s. n.] – V. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mușuroit
MUȘUROÍT s. n. Mușuroire. [Var.: mușiroít s. n.] – V. mușuroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mut
MUT, -Ă, muți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care nu poate vorbi, care este lipsit de facultatea vorbirii. ◊ Expr. (Substantivat; fam.) Asta să i-o spui lui mutu, se spune cuiva în afirmațiile căruia n-ai încredere, care exagerează, care minte. Unde a dus (surdul roata și) mutul iapa = foarte departe. 2. Adj. (Despre acțiuni, atitudini ale omului) Care se face, se petrece în tăcere, care nu se exprimă prin cuvinte. ◊ Cor mut = ansamblu vocal care execută o melodie fără cuvinte. Film mut = film cinematografic care înregistrează numai imagini, fără coloană sonoră. Scenă mută = scenă dintr-o lucrare dramatică în care personajele nu vorbesc, ci își exprimă sentimentele prin gesturi, atitudini, mimică etc. Literă mută = literă din cadrul unui cuvânt care nu se pronunță. 3. Adj. Care nu vrea sau nu poate să vorbească la un moment dat sau în anumite împrejurări; p. ext. căruia nu-i place să vorbească (mult), care este tăcut din fire, taciturn. ♦ (Adverbial) Fără zgomot. 4. Adj. (Despre elemente ale naturii etc.) Tăcut, liniștit. 5. S. m. și f. (Reg.) Om slut; om nepriceput, prost, nătâng. – Lat. mutus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muta
MUTÁ, mut, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca din locul în care se găsește și a (se) așeza în alt loc; a (se) deplasa; a (se) strămuta, a (se) transfera. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A-i muta (cuiva) fălcile (sau căpriorii) = a-i trage (cuiva) o palmă cu putere, a lovi peste obraz. ♦ A (se) transfera dintr-un serviciu în altul. 2. Refl. A se stabili (cu locuința) în alt loc, a-și schimba domiciliul. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A înlocui, a schimba (cu altceva sau cu altcineva); a modifica, a transforma. ♦ A schimba cursul, direcția. ◊ Expr. A-și muta gândul = a se răzgândi, a renunța. 4. (La jocul de șah) A efectua o mutare. – Lat. mutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutabil
MUTÁBIL, -Ă, mutabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi mutat, deplasat; care poate fi schimbat, transformat. – Din fr. mutable, lat. mutabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutabilitate
MUTABILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi mutabil. – Din fr. mutabilité, lat. mutabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutacism
MUTACÍSM s. n. 1. Refuz deliberat de comunicare în virtutea unei tendințe simulatorii sau datorită atitudinii de supraestimare, opoziționism etc. 2. Pronunțare a unei consoane (mai ales a lui m, b, p) în locul alteia. – Din fr. mutacisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutagen
MUTAGÉN, -Ă, mutageni, -e, adj., s. m. (Biol.) (Agent) care produce modificări în structura genetică a organismelor la nivel de genă, cromozom, genom. – Din fr. mutagène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutageneză
MUTAGENÉZĂ, mutageneze, s. f. (Biol.) Proces de modificare a materialului genetic datorită unui agent mutagen. – Din fr. mutagenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutant
MUTÁNT, mutanți, s. m. 1. (Biol.) Individ cu caractere transmisibile, diferite de cele ale formei parentale. 2. (Mitol.) Personaj fabulos (zeu, vrăjitor, animal etc.) care are capacitatea de a se metamorfoza într-o altă ființă, plantă, fenomen al naturii etc. – Din fr. mutant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutare
MUTÁRE, mutări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) muta și rezultatul ei; mutat. 2. (Spec.) Deplasare a pieselor făcută alternativ de adversari în cursul unei partide de șah. – V. muta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutat
MUTÁT, mutaturi, s. n. Mutare. – V. muta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutatismutandis
MUTÁTIS MUTÁNDIS loc. adv. Schimbând ceea ce este de schimbat. – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutativ
MUTATÍV, -Ă, mutativi, -e, adj. (Rar) Cu caracter de mutație. – Din engl. mutative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutator
MUTATÓR, mutatoare, s. n. 1. Aparat sau instalație care transformă curentul electric alternativ în curent continuu sau cel continuu în alternativ și care permite variația amplitudinii, a frecvenței și a fazei curentului alternativ. 2. Genă care mărește rata generală a mutațiilor (2). – Din fr. mutateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutaţie
MUTÁȚIE, mutații, s. f. 1. Schimbare de domiciliu sau de sediu; îndeplinire a formelor legale în legătură cu mutarea dintr-o locuință sau dintr-o localitate în alta; viză de mutare. ♦ Înregistrare a unei schimbări intervenite în statutul personal sau de serviciu al unei persoane sau în situația militară a cuiva. 2. Prefacere, transformare, schimbare, modificare (radicală). ♦ Spec. (Biol.) Modificare a însușirilor ereditare ale organismului apărută în urma restructurărilor și schimbărilor materialului genetic (cromozomi și gene). ♦ Spec. (Fon.) Transformare sistematică a unei serii de sunete în altele. ◊ Mutație consonantică (sau a consoanelor) = transformare a unor consoane ocluzive în limbile germanice. 3. (Jur.) Transmitere a unui bun dintr-o proprietate în alta. – Din fr. mutation, lat. mutatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutație
MUTÁȚIE, mutații, s. f. 1. Schimbare de domiciliu sau de sediu; îndeplinire a formelor legale în legătură cu mutarea dintr-o locuință sau dintr-o localitate în alta; viză de mutare. ♦ Înregistrare a unei schimbări intervenite în statutul personal sau de serviciu al unei persoane sau în situația militară a cuiva. 2. Prefacere, transformare, schimbare, modificare (radicală). ♦ Spec. (Biol.) Modificare a însușirilor ereditare ale organismului apărută în urma restructurărilor și schimbărilor materialului genetic (cromozomi și gene). ♦ Spec. (Fon.) Transformare sistematică a unei serii de sunete în altele. ◊ Mutație consonantică (sau a consoanelor) = transformare a unor consoane ocluzive în limbile germanice. 3. (Jur.) Transmitere a unui bun dintr-o proprietate în alta. – Din fr. mutation, lat. mutatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutaţionism
MUTAȚIONÍSM s. n. Teorie biologică potrivit căreia speciile noi sunt produsul mutațiilor (2), fără intervenția selecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutaționism
MUTAȚIONÍSM s. n. Teorie biologică potrivit căreia speciile noi sunt produsul mutațiilor (2), fără intervenția selecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutaţionist
MUTAȚIONÍST, -Ă, mutaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mutaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutaționist
MUTAȚIONÍST, -Ă, mutaționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mutaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutazilit
MUTAZILÍT, mutazilíți, s. m. Aparținător al unei școli teologice islamice (Mutazilia) care a contribuit, în principal, la dezvoltarea sistemului dogmatic al Islamului sunnit prin adoptarea sistemului de gândire grecesc și folosirea procedeelor logice de demonstrație. Sub domnia califilor abbasizi și ca rezultat al luptelor politico-dogmatice din prima jumătate a secolului al VIII-lea, mutaziliții au constituit școala teologică conducătoare. Principiile de bază ale dogmaticii lor erau învățătura unității absolute a lui Dumnezeu (care excludea orice antropomorfism) și a dreptății lui Dumnezeu, care condiționa libertatea de voință a oamenilor. Învățătura mutaziliților a creării Coranului a devenit, vremelnic, dogmă de stat. Chiar dacă dogmatica mutaziliților a fost mai târziu abandonată, ea continuă să existe sub diverse forme modificate până în prezent. (din n. pr. Al-Mutazim) [Brockhaus]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mutălău
MUTĂLẮU, mutălăi, s. m. (Reg.) Om tăcut, care vorbește puțin; om posac, morocănos; p. ext. om prost, nerod. – Mut + suf. -ălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutătoare
MUTĂTOÁRE, mutători, s. f. 2. Plantă erbacee agățătoare, veninoasă, din familia cucurbitaceelor, cu rădăcina groasă, cărnoasă, cu flori albe-gălbui și cu fructele în formă de boabe roșii (Bryonia dioica). – Muta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutător
MUTĂTÓR, -OÁRE, mutători, -oare, adj., 1. (Reg.) Care se poate mișca, care se mută dintr-un loc în altul. – Muta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutelcă
MUTÉLCĂ, mutelci, s. f. Piesă de metal de mărime variabilă care are la mijloc o gaură cu filet în care se îmbucă spirala unui șurub sau o tijă cu filet. – Din pol., ucr. muterka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutesc
MUTÉSC, -EÁSCĂ, mutești, adj. (Rar) Caracteristic muților; care nu se exprimă prin vorbe. [Var.: muțésc, -eáscă adj.] – Mut + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muteşte
MUTÉȘTE adv. Pe tăcute, fără vorbă. [Var.: muțéște adv.] – Mut + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutește
MUTÉȘTE adv. Pe tăcute, fără vorbă. [Var.: muțéște adv.] – Mut + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutică
MÚTICĂ, mutice, adj. (Despre frunze) Care se termină cu un organ prelungit (spin etc.). – Din fr. mutique, lat. muticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutila
MUTILÁ, mutilez, vb. I. Tranz. A tăia, a amputa (o parte a corpului), a schilodi; p. ext. a sluți, a desfigura. – Din fr. mutiler, lat. mutilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutilant
MUTILÁNT, -Ă, mutilanți, -te, adj. Care mutilează. – Din fr. mutilant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutilare
MUTILÁRE, mutilări, s. f. Acțiunea de a mutila și rezultatul ei; schilodire; p. ext. sluțire, desfigurare. – V. mutila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutilat
MUTILÁT, -Ă, mutilați, -te, adj. Ciuntit, schilodit; p. ext. desfigurat. – V. mutila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutilator
MUTILATÓR, -OÁRE, mutilatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care mutilează; mutilant. – Din fr. mutilateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutism
MUTÍSM s. n. Muțenie; p. ext. tăcere încăpățânată. – Din fr. mutisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutitate
MUTITÁTE s. f. (Med.) Muțenie (1). – Din fr. mutité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muton
MUTÓN^1, mutoni, s. m. (Biol.) Cea mai mică unitate din interiorul unei gene care, dacă e schimbată, poate provoca o mutație (2). – Din fr., engl. mouton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muton
MUTÓN^2 s. n. Blană de oaie vopsită și prelucrată. ♦ Haină confecționată din această blană. – Din fr. mouton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutră
MÚTRĂ, mutre, s. f. (Fam.) Figură, obraz, față; p. ext. înfățișare, fizionomie. ◊ Expr. Nu e de mutra lui = e mai presus de ceea ce i se cuvine. După mutra cuiva = după condiția socială a cuiva. A face mutre = a face mofturi, nazuri, a nu fi de acord. ♦ P. ext. Persoană, individ. – Din ngr. mútra (pl. lui mútron).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutrişoară
MUTRIȘOÁRĂ, mutrișoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mutră. – Mutră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutrișoară
MUTRIȘOÁRĂ, mutrișoare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui mutră. – Mutră + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutu
MÚTU subst. în expr. v. MUT. Expr. (Substantivat; fam.) Asta să i-o spui lui mutu, se spune cuiva în afirmațiile căruia n-ai încredere, care exagerează, care minte.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

mutual
MUTUÁL, -Ă, mutuali, -e, adj. Care se face în mod reciproc și simultan. ◊ Inducție mutuală = inducție electromagnetică exercitată reciproc între două circuite străbătute de curenți electrici variabili. ♦ (Impr.) Care are loc reciproc și fără cuvinte. [Pr.: -tu-al] – Din fr. mutuel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutualism
MUTUALÍSM s. n. 1. Sistem de solidaritate și de ajutor reciproc. 2. (Biol.) Viețuire laolaltă a mai multor organisme diferite ca specie. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutualist
MUTUALÍST, -Ă, mutualiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al mutualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutualitate
MUTUALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este mutual; p. ext. mutualism. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutulă
MUTÚLĂ, mutule, s. f. (Arhit.) Ornament al antablamentului în stilul doric, care corespunde cu trigliful. – Din fr. mutule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mutulică
MUTULÍCĂ, mutulici, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (Fam.) Persoană tăcută, timidă, care vorbește puțin; persoană prostuță, bleagă. 2. S. f. (Bot.) Plantă al cărei rizom se întrebuințează ca leac împotriva durerilor abdominale (Scopalia carniolica). – Mut + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţenie
MUȚÉNIE, muțenii, s. f. 1. Stare a celui mut, lipsă a capacității de a vorbi; mutism, muție. 2. Tăcere, liniște deplină. [Pr.: -ni-e] – Mut + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțenie
MUȚÉNIE, muțenii, s. f. 1. Stare a celui mut, lipsă a capacității de a vorbi; mutism, muție. 2. Tăcere, liniște deplină. [Pr.: -ni-e] – Mut + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţesc
MUȚÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mutesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțesc
MUȚÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mutesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţeşte
MUȚÉȘTE adv. v. mutește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțește
MUȚÉȘTE adv. v. mutește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţi
MUȚÍ, muțesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) 1. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. 2. (Despre sunete, voci etc.) A scădea în intensitate; a amuți. – Din mut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muți
MUȚÍ, muțesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) 1. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. 2. (Despre sunete, voci etc.) A scădea în intensitate; a amuți. – Din mut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţie
MUȚÍE s. f. (Pop.) Muțenie. – Mut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muție
MUȚÍE s. f. (Pop.) Muțenie. – Mut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţire
MUȚÍRE, muțiri, s. f. Faptul de a muți; muțenie, tăcere. – V. muți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțire
MUȚÍRE, muțiri, s. f. Faptul de a muți; muțenie, tăcere. – V. muți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţiu
MUȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A lătra a muțiu = a lătra înfundat. – Contaminare între mut și pustiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțiu
MUȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A lătra a muțiu = a lătra înfundat. – Contaminare între mut și pustiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţunache
MUȚUNÁCHE, muțunache, s. m. Păpușă (în teatrul de marionete) care reprezintă un personaj amuzant sau grotesc; maimuțoi. ♦ Epitet dat unui tânăr spilcuit, de o eleganță exagerată și ușor ridicolă; filfizon. [Var.: muțunáchi s. m.] – Cf. ngr. mutsúna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțunache
MUȚUNÁCHE, muțunache, s. m. Păpușă (în teatrul de marionete) care reprezintă un personaj amuzant sau grotesc; maimuțoi. ♦ Epitet dat unui tânăr spilcuit, de o eleganță exagerată și ușor ridicolă; filfizon. [Var.: muțunáchi s. m.] – Cf. ngr. mutsúna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muţunachi
MUȚUNÁCHI s. m. v. muțunache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muțunachi
MUȚUNÁCHI s. m. v. muțunache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muză
MÚZĂ, muze, s. f. 1. (În mitologia greacă) Fiecare dintre cele nouă divinități alegorice ocrotitoare și inspiratoare ale artelor și ale științelor, considerate fiice ale lui Zeus și ale Mnemosinei; spec. zeiță a poeziei, care inspiră pe poeți. 2. Inspirație poetică. 3. (Livr.) Poezie, literatură. – Din lat., it. musa, fr. muse, ngr. músa, germ. Muse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muze
Muze = Musae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

muzeal
MUZEÁL, -Ă, muzeali, -e, adj. Care aparține unui muzeu, care se referă la un muzeu, de muzeu. [Pr.: -ze-al] – Muzeu + suf. -al. Cf. germ. museal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeistic
MUZEÍSTIC, -Ă, muzeistici, -ce, adj., (Livr.) 1. Care aparține muzeologiei, referitor la muzeologie. – Muzeu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeistic
MUZEÍSTIC, -Ă, muzeistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține muzeologiei, referitor la muzeologie. 2. S. f. Muzeologie. – Muzeu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeistică
MUZEÍSTICĂ s. f. (Livr.) 2. Muzeologie. – Muzeu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeograf
MUZEOGRÁF, -Ă, muzeografi, -e, s. m. și f. Specialist în muzeografie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeografic
MUZEOGRÁFIC, -Ă, muzeografici, -ce, adj. Care aparține muzeografiei, privitor la muzeografie, de muzeografie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeografie
MUZEOGRAFÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu clasarea, inventarierea și descrierea obiectelor din patrimoniu, realizarea concretă a muzeelor, valorificarea colecțiilor unui muzeu. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographie, germ. Museographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeolog
MUZEOLÓG, -Ă, muzeologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în muzeologie. [Pr.: -ze-o-] – Din muzeologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeologie
MUZEOLOGÍE s. f. Știință care are ca obiect studiul organizării muzeelor, având ca obiect principal cercetarea și conservarea patrimoniului. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeotehnică
MUZEOTÉHNICĂ s. f. Ramură a muzeologiei consacrată metodelor și mijloacelor folosite aplicativ în cadrul unui muzeu. [Pr.: -ze-o-] – Muzeu + tehnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzeu
MUZÉU, muzee, s. n. Instituție care se ocupă cu strângerea, păstrarea, cercetarea, punerea în valoare și expunerea obiectelor care prezintă interes istoric, științific, artistic etc.; clădire în care sunt păstrate și expuse astfel de obiecte. ◊ Loc. adj. De muzeu = a) rar, prețios; b) (ir.) învechit. – Din lat. museum, germ. Museum, fr. musée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzical
MUZICÁL, -Ă, muzicali, -e, adj. 1. Care aparține muzicii (1), privitor la muzică, de sau pentru muzică. ♦ În care se execută piese, compoziții muzicale. ♦ Înzestrat cu simț, cu talent pentru muzică. 2. (Despre sunete, voce etc.; adesea adverbial) Armonios, melodios. – Din fr. musical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicalism
MUZICALÍSM s. n. Tendință în arta modernă după care muzica poate fi reprezentată pictural prin culori, arabescuri etc. – Din fr. musicalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicalitate
MUZICALITÁTE s. f. Caracter muzical; însușirea de a fi muzical; armonie, sonoritate armonioasă. ♦ Particularitate, în special a poeziei, rezultată din aliterațiile, ritmul, cadența și intonația versurilor. – Din fr. musicalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicaliza
MUZICALIZÁ, muzicalizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face să fie muzical. – Din engl. musicalize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicalizare
MUZICALIZÁRE, muzicalizări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a muzicaliza. – V. muzicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicalizat
MUZICALIZÁT, -Ă, muzicalizați, -te, adj. (Livr.) Care a devenit muzical. – V. muzicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicant
MUZICÁNT, -Ă, muzicanți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care cântă la un instrument muzical. 2. Persoană a cărei profesie este practicarea muzicii; lăutar. 3 (Înv.) Persoană care cunoaște, se ocupă cu muzica, are aptitudini pentru muzică; p. ext. compozitor. – Din it. musicante, germ. Musikant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzică
MÚZICĂ, (4) muzici, s. f. 1. Arta de a exprima sentimente și idei cu ajutorul sunetelor combinate într-o manieră specifică. 2. Știință a sunetelor considerate sub raportul melodiei, al ritmului și al armoniei. 3. (Adesea fig.) Creație componistică, melodie, cântec; p. ext. executare sau audiere a unei compoziții muzicale. ◊ Expr. (Fam.) A-i face (cuiva) muzică = a-i face (cuiva) gălăgie, scandal. 4. Orchestră. ◊ Muzică militară = fanfară. Muzica sferelor = pretinse sunete bizare emise de vânturile solare și de pulsațiile corpurilor planetelor; cântecul planetelor. – Din lat., it. musica, fr. musique, germ. Musik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzician
MUZICIÁN, -Ă, muzicieni, -e, s. m. și f. Persoană care compune sau execută compoziții muzicale. ♦ Persoană care cunoaște arta muzicii (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. musicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicograf
MUZICOGRÁF, -Ă, muzicografi, -e, s. m. și f. Specialist în muzicografie. – Din fr. musicographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicografic
MUZICOGRÁFIC, -Ă, muzicografici, -ce, adj. De muzicografie. – Din fr. musicographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicografie
MUZICOGRAFÍE s. f. Totalitatea studiilor consacrate muzicii. – Din fr. musicographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicolog
MUZICOLÓG, -Ă, muzicologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în muzicologie. – Din fr. musicologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicologic
MUZICOLÓGIC, -Ă, muzicologici, -ce, adj. Referitor la muzicologie, care aparține muzicologiei. – Muzicologie + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicologie
MUZICOLOGÍE s. f. Știință care studiază muzica în toate domeniile și manifestările ei. – Din it. musicologia, fr. musicologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicoman
MUZICOMÁN, -Ă, muzicomani, -e, s. m. și f. (Rar) Persoană pasionată de muzică; meloman. – Din fr. musicomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicomanie
MUZICOMANÍE s. f. (Rar) Pasiune (exagerată) pentru muzică. – Din fr. musicomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicotecă
MUZICOTÉCĂ, muzicoteci, s. f. Colecție de piese muzicale; p. ext. mobilă în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru audierea muzicii. – Din fr. musicothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicoterapie
MUZICOTERAPÍE s. f. Tratament al unor boli nervoase cu ajutorul audițiilor muzicale. – Din fr. musicothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicuţă
MUZICÚȚĂ, muzicuțe, s. f. Mic instrument muzical de suflat; armonică de gură. ♦ (Arg.) Gură (considerată ca organ al vorbirii); p. ext. scandal, ceartă. – Muzică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

muzicuță
MUZICÚȚĂ, muzicuțe, s. f. Mic instrument muzical de suflat; armonică de gură. ♦ (Arg.) Gură (considerată ca organ al vorbirii); p. ext. scandal, ceartă. – Muzică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

mycenis
Mycenis, denumire purtată de Iphigenia, pentru faptul că se născuse în cetatea Mycenae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

mygdon
Mygdon, unul dintre frații Hecubei, participant la războiul troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

myrmidones
Myrmidones, popor din Thessalia, al cărui erou eponim a fost Myrmidon, unul dintre fiii lui Zeus. Mirmidonii au participat la războiul troian sub conducerea lui Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

myrrha
Myrrha, mama lui Adonis, pe care l-a născut din dragostea incestuoasă pe care a nutrit-o pentru tatăl ei, Cinyras (v. și Adonis). A fost metamorfozată într-un arbore de smirnă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

myrtilus
Myrtilus, fiul lui Hermes și vizitiul lui Oenomaus, regele Pisei. A ajutat-o pe Hippodamia, fiica regelui, să se căsătorească cu Pelope, punînd la cale un vicleșug care a atras moartea lui Oenomaus (v. și Hippodamia). După căsătoria celor doi se spunea că Myrtilus, și el la rîndul său îndrăgostit de Hippodamia, ar fi fost ucis de către Pelops, care l-a aruncat în mare. Înainte de a muri, el l-a blestemat pe Pelops împreună cu întregul neam al pelopizilor. După moarte, Myrtilus a fost transformat de către divinul său părinte într-o constelație – a Vizitiului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

n
N, n, s. m. 1. A șaptesprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat prin această literă (consoană nazală dentală). [Pr.: en, ne, nî. – PI. și (1, n.) n-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

na
NA interj. 1. (Fam., cu valoare verbală) Poftim! ia! ține! ◊ Expr. Na-ți-o (bună) sau na-ți-o frântă (că ți-am dres-o), se spune pentru a arăta contrarietate, surpriză, decepție sau pentru a marca lipsa de acord cu cele spuse de cineva. ♦ Exclamație care însoțește gestul unei lovituri; p. ext. (în limbajul copiilor, de obicei repetat, cu valoare de substantiv) bătaie. 2. (Exprimă nerăbdare, nemulțumire, surprindere față de un lucru neplăcut) Iată! uite! ei! 3. Strigăt cu care se cheamă sau se gonesc unele animale domestice. 4. (Adesea repetat) Strigăt de voie bună folosit ca refren în unele jocuri și cântece populare. – Cf. alb., bg., ngr., magh. na.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nabab
NABÁB, nababi, s. m. 1. (În Evul Mediu, în India și în alte țări din Orient) Titlu purtat de guvernatorii regiunilor desprinse din Imperiul Marilor Moguli; persoană care avea acest titlu. 2. Epitet pentru o persoană foarte bogată. – Din fr. nabab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nabederniţă
NABEDÉRNIȚĂ, nabedernițe, s. f. Bucată de țesătură brodată cu fir pe care este reprezentată scena Învierii, purtată la brâu de arhierei sau de unii preoți la ceremonii. [Var.: nebedérnică s. f.] – Din sl. nabedrĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nabederniță
NABEDÉRNIȚĂ, nabedernițe, s. f. Bucată de țesătură brodată cu fir pe care este reprezentată scena Învierii, purtată la brâu de arhierei sau de unii preoți la ceremonii. [Var.: nebedérnică s. f.] – Din sl. nabedrĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nacafa
NACAFÁ, nacafale, s. f. (Înv. și reg.) 1. Pretenție; capriciu, toană. 2. Preocupare, pasiune. 3. Necaz, neajuns; belea, pacoste. [PI. și: năcăfale. – Var. năcăfálă s. f.] – Din tc. nafaka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nacealnic
NACEÁLNIC, nacealnici, s. m. (Înv.) Șef al unui serviciu sau al unei instituții (civile, militare sau religioase); conducător; p. ext. comandant. – Din rus. nacealnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nacelă
NACÉLĂ, nacele, s. f. 1. Cabină (deschisă) suspendată de un balon pentru a transporta echipajul, lestul, instrumentele de bord etc. ♦ Cabină metalică închisă în care se află motoarele unui dirijabil. 2. Vas de laborator de formă alungită, folosit pentru calcinări. – Din fr. nacelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nacrit
NACRÍT s. n. Varietate de caolinit care se află în natură sub formă de cristale lamelare și se utilizează în industria ceramică. – Din fr. nacrite, germ. Nakrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nacru
NÁCRU s. n. (Livr.) Sidef. – Din fr. nacre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadă
NÁDĂ, (1) nade, (2) năzi, s. f. 1. Hrană naturală sau artificială care se pune într-o unealtă de pescuit sau într-o cursă pentru a atrage peștii sau alte animale; momeală. ♦ Fig. Ispită, tentație; cursă. 2. Parte înnădită, adăugată la un obiect; înnăditură. [PI. și: (2) nade] – Din bg. nada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadăjduire
NĂDĂJDUÍRE, nădăjduiri, s. f. (Rar) Speranță, nădejde (1). – V. nădăjdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadiceancă
NADICEÁNCĂ, nadicence, s. f. (Reg.) Trăsură mică și ușoară, neacoperită; brișcă. [Var.: nadișáncă s. f.] – Din ucr. naĩtyčanka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadir
NADÍR s. n. (Astron.) Punct de pe bolta cerească, opus zenitului, situat la intersecția verticalei locului cu emisfera cerească inferioară. – Din fr. nadir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadiral
NADIRÁL, -Ă, nadirali, -e, adj. (Rar) Care aparține nadirului, privitor la nadir. – Din fr. nadiral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadişancă
NADIȘÁNCĂ s. f. v. nadiceancă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadișancă
NADIȘÁNCĂ s. f. v. nadiceancă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadoleancă
NADOLEÁNCĂ, nadolence, adj. (Reg.; despre găini) Care aparține unei rase originare din Anatolia. – Nadolean (reg. „din Anatolia” < Anadol „Anatolia” < tc.) + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nadpis
NÁDPIS, nadpisuri, s. n. (Înv.) Rezoluție, apostilă (pusă pe o cerere). [Var.: nátpis s. n.] – Din rus. nadpis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naft
NAFT s. n. v. naftă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftalen
NAFTALÉN s. n. (Chim.) Naftalină. – Din fr. naphtalène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftalină
NAFTALÍNĂ s. f. Substanță cristalizată, lucioasă, albă, cu miros specific, extrasă din gudroanele de la distilarea uscată a cărbunilor de pământ și folosită în industria chimică, ca insecticid, la conservarea blănurilor și a materialelor textile etc. ◊ Expr. (Fam.) (Parc-ar fi) scos de la naftalină = a) se spune despre ceva învechit, demodat, desuet; b) se spune despre ceva revenit în atenție după o lungă uitare. A pune (ceva) la naftalină = a nu te mai interesa ceva; a da uitării. – Din fr. naphtaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftă
NÁFTĂ s. f. (Înv. și reg.) Petrol brut; petrol lampant. [Var.: naft s. n.] – Din sl. nafta, ngr. náftha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftenat
NAFTENÁT, naftenați, s. m. Sare a acidului naftenic, folosită în industria săpunurilor. – Din fr. naphténate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftenă
NAFTÉNĂ, naftene, s. f. (Chim.; înv.) Hidrocarbură ciclică saturată. – Din fr. naphtènes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftenic
NAFTÉNIC, naftenici, adj. (În sintagma) Acid naftenic = acid organic cu miros pătrunzător, care se extrage din petrolul distilat. – Din fr. naphténique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftol
NAFTÓL, naftoli, s. m. Substanță cristalizată, insolubilă în apă, cu miros caracteristic, extrasă din naftalină, folosită ca materie primă în industria coloranților și cea farmaceutică. – Din fr. naphtol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naftolat
NAFTOLÁT, naftolați, s. m. Sare sau ester al unui naftol. ♦ Derivat metalic al naftolului, folosit ca antiseptic. – Din fr. naphtolate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nafură
NÁFURĂ s. f. v. anafură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nagaică
NAGÁICĂ, nagaice, s. f. (Reg.) Cnut. [Pl. și: năgăici] – Din rus. nagaika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nagâţ
NAGẤȚ, nagâți, s. m. Pasăre migratoare de baltă din ordinul caradriiformelor, de mărimea unui porumbel, cu penele negre-verzui pe spate și pe piept, albe pe pântece și cu un moț negru în creștet (Vanellus vanellus); bibic^2. ♦ Epitet glumeț dat în special copiilor. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nagâț
NAGẤȚ, nagâți, s. m. Pasăre migratoare de baltă din ordinul caradriiformelor, de mărimea unui porumbel, cu penele negre-verzui pe spate și pe piept, albe pe pântece și cu un moț negru în creștet (Vanellus vanellus); bibic^2. ♦ Epitet glumeț dat în special copiilor. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nagodă
NÁGODĂ, nagode, s. f. (Reg.) 1. Ființă sau lucru ciudat, bizar; minunăție, ciudățenie. 2. (La pl.) Credințe, convingeri superstițioase. – Din ucr. nahoda „întâmplare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nahlap
NAHLÁP, nahlapi, s. m. (Reg.) Val sau vârtej (mare) făcut de o apă curgătoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naht
NAHT s. n. (Înv.; în loc. adj. și adv.) În naht = cu bani gata, în numerar, peșin. ◊ (Adjectival) Bani naht. – Din ngr. náhti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nai
NAI, naiuri, s. n. Numele a două instrumente muzicale populare de suflat: a) instrument compus dintr-un sistem de fluiere de dimensiuni diferite, lipite în ordinea mărimii lor; b) fluier de trestie cu șapte găuri. – Din tc. nay, ney.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naiadă
NAIÁDĂ, naiade, s. f. (Mitol.) Nimfă a izvoarelor, a lacurilor și a apelor curgătoare. [Pr.: na-ia-] – Din fr. naïade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naiade
Naiade = Nai(a)des.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

naiades
Nai(a)des, nimfe ale izvoarelor și ale apelor în mijlocul cărora trăiau (v. și Nymphae). Naiadele erau genii ale naturii, fiicele lui Zeus, după o versiune, după o alta ale lui Oceanus. (Uneori naiadele unei ape curgătoare erau socotite drept fiice ale zeului apei respective). De numele naiadelor erau legate numeroase episoade amoroase ale zeilor olimpieni. Veșnic tinere și frumoase, ele erau înzestrate cu darul profeției și dețineau tainele apelor tămăduitoare și ale vindecărilor miraculoase.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

naiba
NÁIBA s. m. art. (Fam.; adesea în imprecații) Dracul, diavolul. ◊ Loc. adj. și adv. Al naibii (de...) = grozav, teribil, foarte, peste măsură (de...). ◊ Expr. A da de (sau a vedea pe) naiba = a o păți, a da de bucluc, a-și găsi beleaua. A da (sau a lăsa pe cineva sau ceva) naibii (sau la naiba) = a nu se mai interesa (de cineva sau de ceva), a renunța la... A nu avea nici pe naiba = a se simți bine, a fi perfect sănătos, a nu avea absolut nimic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naibei
NÁIBEI s. f. art. g.-d. v. naiba. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

naibii
NÁIBII s. f. art. g.-d. v. naiba. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

naică
NÁICĂ s. f. (Reg.) Termen de respect folosit la țară pentru o femeie mai în vârstă. – Din sb. najka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nailon
NÁILON, (2) nailonuri, s. n. 1. Fibră textilă poliamidică obținută pe cale sintetică, folosită la confecționarea țesăturilor subțiri și a multor produse tehnice. 2. Țesătură fabricată din aceste fibre. [Pl. și: nailoane] – Din engl. nylon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naingiu
NAINGÍU, naingii, s. m. (Înv.) Naist. [Pr.: na-in-] – Nai + suf. -ingiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naintaş
NAINTÁȘ, -Ă adj. v. înaintaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naintaș
NAINTÁȘ, -Ă adj. v. înaintaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nainte
NAÍNTE adv. v. înainte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naisan
NAISÁN s. m. v. neisan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naist
NAÍST, -Ă, naiști, -ste, s. m. și f. Cântăreț la nai; naingiu; neisan. – Nai + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naiv
NAÍV, -Ă, naivi, -e, adj. (Despre oameni; adesea adverbial și substantivat) 1. Lipsit de experiență și de prefăcătorie, simplu, natural, credul, sincer. ♦ Care arată, denotă naivitate (1). 2. (Peior.) Lipsit de judecată matură. ♦ Care arată, denotă naivitate (2), lipsă de judecată matură. ♦ Adj., s. m. (Pictor), mai ales amator sau autodidact, care ignoră perspectiva, anatomia și legile proporțiilor și ale compoziției, inspirându-se adesea din pictura populară. – Din fr. naïf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naivitate
NAIVITÁTE, naivități, s. f. 1. Însușirea de a fi naiv (1); comportare de om naiv; simplitate; nevinovăție, ingenuitate, candoare. 2. (Peior.) Lipsă de maturitate în judecată și în comportare; p. ext. vorbă, faptă, atitudine de om naiv (2). [Pr.: na-i-] – Din fr. naïveté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nalbar
NALBÁR s. m. v. nălbar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nalbă
NÁLBĂ, nalbe, s. f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia malvaceelor, care cresc spontan ori se cultivă ca plante decorative și medicinale. – Lat. malva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nalt
NALT, -Ă adj. v. înalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namesnic
NAMÉSNIC s. m. v. namestnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namestie
NAMÉSTIE, namestii, s. f. (Înv. și reg.) Clădire cu toate dependințele; p. restr. dependință, acaret. – Din sl. namĕstije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namestnic
NAMÉSTNIC, namestnici, s. m. (Înv.) Locțiitor sau reprezentant al unui funcționar într-o funcție importantă (laică sau bisericească). [Var.: namésnic s. m.] – Din sl. namĕstĕnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namiază
NAMIÁZĂ, nămiezi, s. f. (Pop.) 1. Amiază. ◊ Expr. Ziua namiaza mare = în plină zi. 2. Masa care se ia în jurul amiezei; prânz. 3. Loc, punct unde ajunge Soarele pe cer (aproximativ) la amiază; zenit. [Pl. și: namiezi. – Var.: (reg.) nămiáză s. f., nămiéz, nămiézi, namiéz s. n.] – În + amiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namibian
NAMIBIÁN, -Ă, namibieni, -e, s. m. și £, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Namibiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Namibiei sau namibienilor (1), privitor la Namibia ori la namibieni. [Pr.: -bi-an] – Namibia (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namiez
NAMIÉZ s. n. v. namiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

namilă
NÁMILĂ, namile, s. f. Ființă sau lucru foarte mare; matahală, colos. ♦ Ființă fantastică de proporții foarte mari și cu înfățișare îngrozitoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nan
NAN, -Ă, nani, -e, s. m. și f. (Rar) Pitic. – Din lat. nanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nană
NÁNĂ, nane, s. f. Termen de respect cu care se adresează la țară cineva unei surori mai mari sau unei femei mai în vârstă ori despre care se vorbește. – Cf. bg., sb. nana, alb. nanë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nanchin
NÁNCHIN s. n. v. nanghin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nandralău
NANDRALẮU, nandralăi, s. m. (Reg.) Vlăjgan; p. ext. derbedeu, pușlama. – Cf. handralău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nandu
NANDÚ, nandu, s. m. (La pl.) Gen de păsări alergătoare, asemănătoare cu struțul, cu picioare lungi și cu aripi relativ mici, care trăiesc în America de Sud (Rhea); (și la sg.) pasăre care face parte din acest gen. [Acc. și: nándu] – Din fr. nandou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nanghin
NANGHÍN s. n. Țesătură de bumbac foarte deasă și rezistentă, folosită la confecționarea dosurilor de perne. [Var.: nanchín s. n.] – Din fr. nankin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nani
NÁNI interj. (Adesea repetat; mai ales în cântece de leagăn) Cuvânt cu care se îndeamnă copiii la somn. ◊ Expr. (În limbajul copiilor; substantivat) A face nani = a se culca, a adormi; a dormi. – Cf. ngr. náni, náni, bg. nani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nanism
NANÍSM s. n. 1. Anomalie caracterizată prin creșterea insuficientă în înălțime raportată la media vârstei și a speciei sau a rasei respective. 2. Încetinire sau oprire a creșterii plantelor ca rezultat al unor condiții nefavorabile sau al acțiunii unor agenți patogeni. – Din fr. nanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nanomelie
NANOMELÍE s. f. Anomalie congenitală constând din proporțiile anormal de mici ale unuia sau ale mai multor membre. – Din fr. nanomélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nanosecundă
NANOSECÚNDĂ, nanosecunde, s. f. (Inform.) A miliarda parte dintr-o secundă. – Din fr. nanoseconde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nansuc
NANSÚC s. n. (Rar) Țesătură foarte subțire de bumbac sau de mătase. – Din fr. nansouk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naos
NÁOS, naosuri, s. n. Partea principală a unei biserici ortodoxe, situată între altar și pronaos; navă. ♦ Cella. – Din ngr. naos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nap
NAP, napi, s. m. 1. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze în rozetă și cu rădăcina cărnoasă, de formă aproximativ sferică, comestibilă (Brassica napus). ◊ Expr. (Gol) nap sau ca un nap, ca napul = complet dezbrăcat; p. ext. foarte sărac. 2. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galbene, având tuberculii cu un conținut nutritiv bogat, folosită ca furaj; nap porcesc (Helianthus tuberosus). – Lat. napus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napalm
NAPÁLM s. n. Substanță cu aspect gelatinos, realizată inițial dintr-un amestec de palmitat de sodiu cu benzină și, ulterior, și din amestec de benzen cu polistiren, folosită la fabricarea bombelor incendiare și la aruncătoarele de flăcări. – Din fr., engl. napalm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napodez
NAPODÉZ s. n. Substanță care servește la lipit. – Napo[chim] (n. pr.) + [a]dez[iv].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napoia
NAPOIÁ vb. I v. înapoia^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napoleon
NAPOLEÓN, (1) napoleoni, s. m. 1. Veche monedă franceză de aur în valoare de 20 de franci, cu efigia lui Napoleon I și, mai târziu, cu cea a lui Napoleon al IlI-lea, care a circulat și la noi. 2. Varietate de mere de mărime mijlocie, cu pielița subțire și netedă, de culoare albă-gălbuie, cu pulpa albă, moale, fină, dulce și parfumată. ♦ Varietate de pere de mărime mijlocie, cu pielița subțire, netedă, de culoare verzuie sau galbenă cu puncte cafenii, cu pulpa albă, dulce și foarte mustoasă. ♦ Varietate de struguri cu boabe mari, ovale, gălbui, cu pielița groasă și miezul nu prea cărnos. [Pr.: -le-on] – Din fr. napoléon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napoleonian
NAPOLEONIÁN, -Ă, napoleonieni, -e, adj. Care aparține lui Napoleon I sau epocii sale, privitor la Napoleon I sau la epoca sa. [Pr.: -le-o-ni-an] – Din fr. napoléonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napolitană
NAPOLITÁNĂ, napolitane, s. f. Produs de cofetărie preparat din straturi de foi cu umplutură de cremă. – Din fr. [tranche]napolitaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

napristan
NAPRISTÁN adv. v. năpristan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nara
NARÁ, narez, vb. I. Tranz. A povesti, a istorisi. – Din lat., it. narrare, fr. narrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naramz
NARÁMZ, naramzi, s. m. (Înv. și reg.) Portocal. ♦ Varietate de portocal (Citrus bigaradia), ale cărui fructe au gust amar. [Var.: nerámz s. m., narámză s. f.] – Din naramză^1 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naramzat
NARAMZÁT, -Ă, naramzați, -te, adj. (Înv. și reg.) Portocaliu; roșu-deschis. [Var.: narămzát, -ă, nerămzát, -ă, nărâmzát, -ă, nărânzát, -ă adj.] – Naramză^1 + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naramză
NARÁMZĂ^1, naramze, s. f. (Înv. și reg.) Fructul naramzului; portocală (amară). [Var.: nărámză s. f.] – Din ngr. nerántzi, neránzi, bg. neranza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naramză
NARÁMZĂ^2 s. f. v. naramz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naramziu
NARAMZÍU, -ÍE, naramzii, adj. v. (Înv. și reg.) Portocaliu; roșu-deschis. [Var.: narangiuíu, -íe, narâmzíu, -íe, nerămzíu, -íe adj.] – Din tc. narenci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narangiu
NARANGÍU, -ÍE adj. v. naramziu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narativ
NARATÍV, -Ă, narativi, -e, adj. Care aparține narațiunii, privitor la narațiune, specific narațiunii. – Din fr. narratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narativitate
NARATIVITÁTE s. f. Caracter narativ. – Narativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naratologic
NARATOLÓGIC, -Ă, naratologici, -ce, adj. Care ține de naratologie, privitor la naratologie. – De la naratologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naratologie
NARATOLOGÍE, s. f. Ramură modernă a teoriei literare, inițiată de școala formală rusă și continuată de structuralism, care studiază gramaticile și lumile ficționale ale textelor narative. – Din fr. narratologie, engl. narratology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narator
NARATÓR, -OÁRE, naratori, -oare, s. m. și f. Autor al unei narațiuni, povestitor. – Din lat. narrator, fr. narrateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naraţie
NARÁȚIE s. f. v. narațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narație
NARÁȚIE s. f. v. narațiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naraţiune
NARAȚIÚNE, narațiuni, s. f. Expunere, relatare în formă literară a unui fapt, a unui eveniment etc., specifică genului epic; povestire. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) naráție s. f.] – Din fr. narration, lat. narratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narațiune
NARAȚIÚNE, narațiuni, s. f. Expunere, relatare în formă literară a unui fapt, a unui eveniment etc., specifică genului epic; povestire. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) naráție s. f.] – Din fr. narration, lat. narratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nară
NÁRĂ, nări, s. f. 1. Fiecare dintre cele două orificii exterioare ale cavității nazale prin care respiră și miros oamenii și unele animale. ◊ Expr. Cu nările (sau nara) în vânt = cu capul ridicat, cu o ținută semeață; p. ext. mândru, plin de sine. A se umfla în nări sau a-și umfla nările = a-și lua un aer semeț; p. ext. a-și da importanță, a se îngâmfa. 2. Piesă metalică în formă de tub amplasată pe puntea sau pe bordajul unei nave, prin care iese lanțul ancorei în afara bordului. [Var.: (reg.) náre s. f.] – Lat. naris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narămzat
NARĂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narâmziu
NARÂMZÍU, -ÍE adj. v. naramziu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcis
NARCÍS^1 s. m. sg. Om încântat, îndrăgostit de propriul său aspect fizic. ♦ Tânăr deosebit de frumos. – Din fr. narcisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcis
NARCÍS^2 s. m. v. narcisă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcis
Narcis = Narcissus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

narcisă
NARCÍSĂ, narcise, s. f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia amarilidaccelor cu frunze lungi, ușor îndoite pe nervura principală, cu flori solitare, albe sau galbene, fin parfumate (Narcissus). [Var.: (rar) narcís s. m.] – Din fr. narcisse, lat. narcissus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcisiac
NARCISIÁC, -Ă, narcisiaci, -ce, adj. (Livr.) Narcisic. [Pr.: -si-ac] – Narcis^1 + suf. -iac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcisic
NARCÍSIC, -Ă, narcisici, -ce, adj. (Livr.) De narcis^1; caracteristic celui stăpânit de narcisism; narcisiac. – Din fr. narcissique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcisism
NARCISÍSM s. n. Atenție excesivă față de propria persoană fizică; dragoste admirație, adesea patologică, față de propria persoană; dragoste de sine. – Din fr. narcissisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcisist
NARCISÍST, -Ă, narcisiști, -ste, adj. Care aparține narcisismului, referitor la narcisism. – Narcis^1 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcissus
Narcissus, fiul regelui Cephisus și al nimfei Liriope. Narcissus era un tînăr frumos, care, deși iubit de multe fete tinere și de nimfe (v. și Echo), disprețuia dragostea. Drept pedeapsă Nemesis l-a făcut să se uite odată într-o fîntînă și, văzîndu-și chipul în apă, să se îndrăgostească de propria-i înfățișare. Cucerit de imaginea tînărului frumos pe care-l vedea, dar pe care nu-l putea ajunge, Narcissus s-a stins în cele din urmă de durere. Pe locul unde a murit nefericitul tînăr a răsărit o floare – narcisa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

narcoanaliză
NARCOANALÍZĂ, narcoanalize, s. f. (Med.) Metodă psihanalitică de investigare a subconștientului în condiții de narcoză. [Pr.: -co-a-] – Din fr. narcoanalyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcolepsie
NARCOLEPSÍE s. f. Acces brusc manifestat printr-o nevoie irezistibilă de a dormi. – Din fr. narcolepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcoleptic
NARCOLÉPTIC, -Ă, narcoleptici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de narcolepsie. – Din fr. narcoleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcoman
NARCOMÁN, -Ă, narcomani, -e, s. m. și f. Persoană care folosește în mod obișnuit narcotice. – Din narcomanie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcomanie
NARCOMANÍE s. f. (Med.) Dependență provocată de folosirea abuzivă a narcoticelor. – Din fr. narcomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcoterapie
NARCOTERAPÍE, narcoterapii, s. f. (Med.) Somnoterapie. – Din fr. narcothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcotic
NARCÓTIC, -Ă, narcotici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. Care provoacă narcoză. 2. Substanță cu ajutorul căreia se poate provoca somnul. – Din fr. narcotique, germ. narkotisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcotină
NARCOTÍNĂ, narcotine, s. f. Substanță extrasă din opiu, folosită în farmacie ca antipiretic și tonic. – Din fr. narcotine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcotiza
NARCOTIZÁ, narcotizez, vb. I. Tranz. A administra cuiva un narcotic pentru a-i provoca narcoza. – Din fr. narcotiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcotizare
NARCOTIZÁRE, narcotizări, s. f. Acțiunea de a narcotiza și rezultatul ei. – V. narcotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcotizator
NARCOTIZATÓR, narcotizatori, s. m. Persoană care administrează pacientului narcoticul înaintea intervenției chirurgicale. – Narcotiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narcoză
NARCÓZĂ, narcoze, s. f. Stare de suspendare temporară a sensibilității, mobilității și cunoștinței, provocată artificial prin acțiunea narcoticelor asupra centrilor nervoși. – Din fr. narcose, germ. Narkose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nard
NARD s. m. 1. Nume dat mai multor specii de plante erbacee originare din regiunea munților Himalaia (Nardostachys); spec. plantă cu rădăcina scurtă și groasă, fibroasă și foarte aromată, cu frunze moi și flori roșii-purpurii (Nardostachys iatamansi). 2. Esență parfumată extrasă din rădăcina de nard (1). – Din ngr. nárdos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nare
NÁRE s. f. v. nară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narghelea
NARGHELEÁ s. f. v. narghilea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narghelegiu
NARGHELEGÍU, narghelegii, s. m. Slujbaș la Curtea domnească din Țările Române care pregătea domnului narghileaua. – Din tc. nargileci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narghilea
NARGHILEÁ, narghilele, s. f. Lulea de tip oriental prevăzută cu țeavă lungă și flexibilă, al cărei capăt de jos este fixat într-un vas cu apă parfumată, prin care trece fumul înainte de a fi inspirat. [Var.: (înv.) nargheleá s. f.] – Din tc. nargile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narodnic
NARÓDNIC, -Ă, narodnici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține narodnicismului, privitor la narodnicism; narodnicist. 2. S. m. și f. Adept al narodnicismului. – Din rus. narodnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narodnicism
NARODNICÍSM s. n. Mișcare social-politică a intelectualității din Rusia în a doua jumătate a sec. XIX, care socotea țărănimea forța socială capabilă să răstoarne țarismul și să instaureze socialismul. – Narodnic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narodnicist
NARODNICÍST, -Ă, narodniciști, -ste, adj. Narodnic (1). – Narodnic + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nart
NART, narturi, s. n. 1. Sumă de bani fixată în trecut de autorități ca limită maximă a impozitului pe produse, pe vite etc. 2. (În Evul Mediu, în Moldova și în Țara Românească) Preț maximal fixat de autorități pentru vânzarea anumitor mărfuri de primă necesitate; p. ext. preț al unei mărfi. 3. Normă de muncă pe care țăranii clăcași erau obligați să o presteze într-o zi pe moșia boierului. – Din tc. nark.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nartex
NÁRTEX, nartexuri, s. n. (în arhitectura creștină veche) Vestibul al unei bazilici; (în arhitectura bizantină) pronaos. – Din fr. narthex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

narval
NARVÁL, narvali, s. m. Mamifer cetaceu asemănător cu delfinul, lung de 5-6 m, care trăiește în mările înghețate din nord, masculul având doi dinți canini, dintre care unul cu lungimea de circa trei metri (Monodon monoceros). – Din fr. narval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nas
NAS, nasuri, s. n. 1. Parte mediană proeminentă a feței, situată între frunte și gură, servind ca organ al respirației și al mirosului. ◊ Loc adv. Sub (sau, rar, în) nasul cuiva sau sub nas = în imediata apropiere, în fața, sub ochii cuiva. (în legătură cu verbe ca „a vorbi”, „a cânta” etc.) Pe nas = cu timbru nazal. ◊ Expr. A avea nas sau a-și ridica nasul = a îndrăzni, a cuteza. (Fam.) A-și lua nasul la purtare = a deveni prea îndrăzneț, a se obrăznici. A (nu-)și cunoaște (sau vedea, ști) lungul nasului = a (nu-)și da seama cât e în stare să facă cu puterile proprii; a (nu-)și da seama de măsura pe care trebuie s-o păstreze față de alții; a (nu) se comporta cuviincios. (Fam.) A-i cădea (sau a-i pica) nasul cuiva = a-și pierde îndrăzneala sau îngâmfarea, a rămâne rușinat, umilit. (Fam.) Nu-ți cade (sau pică) nasul dacă... = nu ți se întâmplă nimic, nu-ți pierzi demnitatea dacă... Nu-i ajungi (nici) cu prăjina la nas = e foarte încrezut. (A umbla sau a fi, a se ține) cu nasul (pe) sus = a (fi) încrezut, sfidător. A strâmba din nas = a fi nemulțumit. A da nas (cuiva) = a îngădui prea multe (cuiva). A tăia (sau a scurta) nasul (cuiva) sau a da (cuiva) peste nas = a pedepsi, a rușina, a umili, a pune la locul lui (pe cineva). A-i scoate (cuiva ceva) pe nas = a-i reproșa (cuiva ceva) (cu răutate). A (nu) fi (sau face) de nasul cuiva = a (nu) fi potrivit cu cineva, a (nu) corespunde cuiva, a (nu) fi pentru cineva, a (nu) i se cuveni cuiva. A-i veni (cuiva) muștarul la nas sau a-i tremura (cuiva) nasul = a se supăra; a se enerva, a se înfuria. A fi cu nasul de ceară = a fi foarte susceptibil. A lăsa (sau a pune) nasul în jos sau în pământ = a se rușina, a se simți vinovat. A se întoarce (de undeva) cu nasul în jos = a se întoarce rușinat. (Fam.) Să-ți fie în nas! = să-ți fie rușine! (Fam.) A-și băga (sau a-și vârî) nasul în ceva (sau undeva, în toate, unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca într-o afacere, într-o problemă (care nu-1 privește). A duce (sau a purta) de nas (pe cineva) = a) a domina, a stăpâni, a conduce (pe cineva), determinându-1 să facă ceva (care nu este în interesul său); b) a amăgi, a înșela (pe cineva). A scoate panglici pe nas = a exagera; a minți. A(-i) trece (cuiva) pe la (sau pe lângă) nas = a(-i) trece pe dinaintea ochilor; a pierde un prilej favorabil. A da (cuiva) cu ceva pe la nas = a tenta (pe cineva). (Fam.) A arunca (cuiva ceva) în nas = a spune (cuiva ceva) direct, fără menajamente. A-i râde cuiva în nas = a râde cuiva în față, bătându-și joc de el. (Fam.) A-i ieși (sau a-i da) pe nas = a o păți, a i se înfunda. (Fam.) A(-i) întoarce nasul (cuiva) = a ignora ostentativ (pe cineva), a întoarce spatele (cuiva). A trânti (sau a închide (cuiva) ușa în nas = a) a refuza să primească (pe cineva); b) a pleca supărat de la cineva, închizând ușa cu putere. A se împiedica de nas = a avea nasul excesiv de lung. A nu vedea de nas = a fi neatent. A nu vedea mai departe decât lungul nasului = a fi mărginit. A da cu nasul (pe undeva) = a trece (pe undeva) în grabă sau întâmplător. (Fam.) A-și arăta sau a(-și) scoate nasul (la iveală) = a apărea, a se înfățișa. A da nas(ul) cu cineva = a se întâlni cu cineva pe neașteptate (și fără a dori). (A se întâlni) nas în nas (cu cineva) = (a se întâlni) față în față (cu cineva). Nu miroase a nas de om = nu e faptă de om vrednic. (Ir.) îi curge untura (sau grăsimea) pe nas = e foarte slab. ♦ Fig. Miros dezvoltat, fin; simț de orientare în împrejurări dificile, capacitate de intuire exactă a unei situații. ♦ (Rar) Față, obraz, cap. 2. Proeminență a unei piese, care servește la fixarea piesei într-o anumită poziție sau la ghidarea, ridicarea sau distanțarea unei alte piese. 3. Partea anterioară a fuzelajului unui avion sau a corpului unei nave. – Lat. nasus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nascorniţă
NASCÓRNIȚĂ, nascornițe, s. f. (Entom.; reg.) Nasicorn. – Nasicorn + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nascorniță
NASCÓRNIȚĂ, nascornițe, s. f. (Entom.; reg.) Nasicorn. – Nasicorn + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nasicorn
NASICÓRN, nasicorni, s. m. Insectă coleopteră mare de culoare castanie, cu perișori roșcați pe picioare, al cărei mascul are la cap un corn curbat înapoi; nascorniță (Oryctes nasicornis). – Din fr. nasicorne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nasol
NASÓL, -OÁLĂ, nasoli, -oale, adj., s. m. și f. (Fam.) 1. Adj., s. m. și f. (Om) urât sau ridicol. 2. Adj. (Despre obiecte) De proastă calitate; urât, uzat; caraghios. – Din țig. nasvalo „bolnav”, nasul „rău, meschin”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nastie
NASTÍE, nastii, s. f. Fiecare dintre mișcările organelor plantelor, spontane sau provocate de variațiile de lumină, temperatură etc. – Din fr. nastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nastratinesc
NASTRATINÉSC, -EÁSCĂ, nastratinești, adj. (Rar) Ager, isteț și mucalit. – Din n. pr. Nastratin [Hogea] + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nasture
NÁSTURE, nasturi, s. m. 1. Obiect de metal, sidef, os, lemn, material plastic etc., de diferite forme, care servește la încheiatul hainelor, al fețelor de pernă etc. sau ca ornament la o haină; bumb. 2. (Reg.) Tabletă, comprimat, pastilă (conținând o substanță medicamentoasă). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naş
NAȘ^1, nași, s. m. Numele literei „n” din alfabetul chirilic. – Din sl. našĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naș
NAȘ^1, nași, s. m. Numele literei „n” din alfabetul chirilic. – Din sl. našĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naş
NAȘ^2, -Ă, nași, -e, s. m. și f. 1. Persoană care ține în brațe pruncul în timpul botezului, devenind astfel părintele lui spiritual. ◊ Expr. A fi nașul cuiva = a ști să potolească, să facă inofensiv pe cineva; a-i veni cuiva de hac, a învăța pe cineva minte. A-și găsi nașul = a da de o persoană care știe să pună la punct (pe cineva), să strunească (pe cineva). 2. Nun. [Var.: (înv. și pop.) nănáș, -ă, (înv. și reg.) nânáș, -ă s. m. și f.] – Nun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naș
NAȘ^2, -Ă, nași, -e, s. m. și f. 1. Persoană care ține în brațe pruncul în timpul botezului, devenind astfel părintele lui spiritual. ◊ Expr. A fi nașul cuiva = a ști să potolească, să facă inofensiv pe cineva; a-i veni cuiva de hac, a învăța pe cineva minte. A-și găsi nașul = a da de o persoană care știe să pună la punct (pe cineva), să strunească (pe cineva). 2. Nun. [Var.: (înv. și pop.) nănáș, -ă, (înv. și reg.) nânáș, -ă s. m. și f.] – Nun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naşte
NÁȘTE, nasc, vb. III. 1. Tranz. A aduce pe lume un copil, a da viață unui copil. ♦ A făta. 2. Refl. A căpăta viață, a veni pe lume, a începe să trăiască. ◊ Intranz. Ce naște din pisică șoareci mănâncă. 3. Tranz. Fig. A crea, a plăsmui, a produce; a provoca, a stârni. 4. Refl. Fig. A se forma, a se ivi, a se isca, a apărea. – Lat. nascere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naște
NÁȘTE, nasc, vb. III. 1. Tranz. A aduce pe lume un copil, a da viață unui copil. ♦ A făta. 2. Refl. A căpăta viață, a veni pe lume, a începe să trăiască. ◊ Intranz. Ce naște din pisică șoareci mănâncă. 3. Tranz. Fig. A crea, a plăsmui, a produce; a provoca, a stârni. 4. Refl. Fig. A se forma, a se ivi, a se isca, a apărea. – Lat. nascere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naştere
NÁȘTERE, nașteri, s. f. Acțiunea de a (se) naște și rezultatul ei. 1. Aducerea sau venirea pe lume a unei ființe; spec. act fiziologic prin care fătul, ajuns în stadiul de maturitate, este expulzat sau extras din cavitatea uterină; parturiție. ◊ Casă de nașteri = maternitate (din mediul rural). Zi de naștere sau ziua nașterii = zi în care s-a născut cineva; sărbătorire care are loc cu prilejul acestei zile. Nașterea Domnului (sau lui Hristos) = Crăciunul. înainte de nașterea lui Hristos = înaintea erei noastre. După (sau de la) nașterea lui Hristos = din (sau în) era noastră. ◊ Loc. adj. și adv. Din naștere = a) (încă) de când s-a născut; b) conform unei predispoziții naturale. ◊ Loc. adv. Prin naștere = prin structură, prin înclinațiile înnăscute. 2. Origine, proveniență. ◊ Loc. adv. De (sau din) naștere = originar din...; de naționalitate sau de origine etnică... 3. Fig. Apariție, ivire, creare. ◊ Loc. vb. A lua naștere = a apărea, a se ivi. A da naștere = a crea, a produce, a cauza. – V. naște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naștere
NÁȘTERE, nașteri, s. f. Acțiunea de a (se) naște și rezultatul ei. 1. Aducerea sau venirea pe lume a unei ființe; spec. act fiziologic prin care fătul, ajuns în stadiul de maturitate, este expulzat sau extras din cavitatea uterină; parturiție. ◊ Casă de nașteri = maternitate (din mediul rural). Zi de naștere sau ziua nașterii = zi în care s-a născut cineva; sărbătorire care are loc cu prilejul acestei zile. Nașterea Domnului (sau lui Hristos) = Crăciunul. înainte de nașterea lui Hristos = înaintea erei noastre. După (sau de la) nașterea lui Hristos = din (sau în) era noastră. ◊ Loc. adj. și adv. Din naștere = a) (încă) de când s-a născut; b) conform unei predispoziții naturale. ◊ Loc. adv. Prin naștere = prin structură, prin înclinațiile înnăscute. 2. Origine, proveniență. ◊ Loc. adv. De (sau din) naștere = originar din...; de naționalitate sau de origine etnică... 3. Fig. Apariție, ivire, creare. ◊ Loc. vb. A lua naștere = a apărea, a se ivi. A da naștere = a crea, a produce, a cauza. – V. naște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nat
NAT s. m. (Pop.) Om, ins, individ. ◊ Tot natul = fiecare, oricare; toată lumea. – Lat. natus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natal
NATÁL, -Ă, natali, -e, adj. De care este legat cineva sau ceva prin naștere, în care s-a născut cineva; de baștină, de origine. ◊ Limbă natală = limbă maternă. – Din fr. natal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natalitate
NATALITÁTE s. f. Indice rezultat din raportarea nou-născuților vii la mia de locuitori într-o anumită perioadă de timp și care indică frecvența nașterilor în cadrul unei populații date. – Din fr. natalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natantol
NATANTÓL, -OÁLĂ, natantoli, -oale, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prostănac, nătâng, neghiob; neîndemânatic. [Var.: nătăntól, -oálă adj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nataţie
NATÁȚIE s. f. Înotul practicat ca sport. – Din fr. natation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natație
NATÁȚIE s. f. Înotul practicat ca sport. – Din fr. natation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nativ
NATÍV, -Ă, nativi, -e, adj. 1. (Despre însușiri) înnăscut, natural (I 4); firesc. 2. (Chim.; despre elemente, mai ales despre metale) Care se găsește în zăcămintele din scoarța pământului în stare pură, necombinată cu alte substanțe. – Din lat. nativus, fr. natif, germ. nativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natpis
NÁTPIS s. n. v. nadpis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natră
NÁTRĂ, natre, s. f. Parte a urzelii dintre ițe și sulul de dinapoi sau de dinainte al războiului de țesut; p. ext. urzeală învârtită pe sul; p. gener. toată urzeala de pe război și de pe sulul de dinapoi. – Din bg. sb. natra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natriu
NÁTRIU s. n. (Chim.) Sodiu. – Din fr. natrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natural
NATURÁL, -Ă, naturali, -e, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care se referă la natură (1), care aparține naturii; care se găsește în natură. ◊ Bogăție naturală = bogăție (necultivată) a solului sau a subsolului, a unei regiuni, a unei țări. Științele naturale = științele naturii, v. natură. Graniță naturală = graniță marcată de o apă sau de o formă de relief. Drept natural = (în concepția unor filosofi) drept considerat ca imuabil și universal, care ar exista în afara structurilor sociale, decurgând fie din natura sau rațiunea umană, fie din voința sau rațiunea divină. 2. Care este generat, produs, creat de natură (1), fără intervenția omului; p. ext. veritabil, curat, pur. Lipsit de artificiu, de rafinament, simplu, spontan, fără efort sau constrângere. ◊ (Adverbial) Vorbește natural. 4. Care este conform cu natura cuiva, înnăscut, nativ; propriu, specific cuiva. 5. Care concordă, se potrivește cu faptele din realitatea obiectivă, cu ordinea firească a lucrurilor; normal, firesc. ◊ Moarte naturală = moarte survenită în chip firesc, moarte bună (din cauza bătrâneții). Mărime naturală = (reproducere în) mărime reală a modelului în artele plastice și în fotografie. ♦ (Despre copii) Născut în afara căsătoriei; nelegitim, bastard. II. Adv. Firește, desigur, bineînțeles. III. S. n. (Astăzi rar) Naturalețe, simplitate. – Din lat. naturalis, it. naturale, fr. naturel, germ. Naturell.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturaleţe
NATURALÉȚE s. f. Lipsă de artificialitate, de afectare; comportare firească, atitudine naturală (I 3). – Din it. naturalezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturalețe
NATURALÉȚE s. f. Lipsă de artificialitate, de afectare; comportare firească, atitudine naturală (I 3). – Din it. naturalezza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturalism
NATURALÍSM s. n. 1. Curent sau tendință în artă și literatură, care se caracterizează prin observarea riguroasă a faptelor din realitatea obiectivă, prin redarea lor fidelă, prin preferința pentru aspectele urâte, vulgare ale naturii omenești etc. 2. Concepție filosofică conform căreia nu există nimic în afara naturii, nimic supranatural. 3. Teorie etică care întemeiază noțiunea binelui pe un principiu situat în afara moralei (evoluție biologică, plăcere etc.), viața morală fiind o prelungire a celei biologice. – Din fr. naturalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturalist
NATURALÍST, -Ă, naturaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și fi Persoană care se ocupă cu studiul științelor naturii. 2. Adj. Care aparține naturalismului, privitor la naturalism. – Din fr. naturaliste, germ. Naturalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturaliza
NATURALIZÁ, naturalizez, vb. I. 1. Tranz. A acorda unui străin cetățenia statului în care locuiește. ♦ Refl. (Despre străini) A obține dreptul de cetățean al statului în care locuiește. 2. (Biol.) Tranz. fact. și refl. A adapta plante și animale la un mediu nou, acestea devenind părți constitutive ale florei sau faunei respective. – Din fr. naturaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturalizare
NATURALIZÁRE, naturalizări, s. f. Acțiunea de a (se) naturaliza și rezultatul ei. – V. naturaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturalizat
NATURALIZÁT, -Ă, naturalizați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care a obținut cetățenia noului stat în care s-a stabilit. 2. (Despre plante și animale) Care a devenit apt să trăiască într-un mediu nou. – V. naturaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

natură
NATÚRĂ, naturi, s. f. 1. Lumea materială; univers, fire; totalitatea ființelor și a lucrurilor din Univers; p. restr. lumea fizică înconjurătoare, cuprinzând vegetația, formele de relief, clima. ◊ Științele naturii = științe care au ca obiect fenomenele lumii înconjurătoare, lumea anorganică și organică; științele naturale. Natură moartă = gen al picturii și graficii care înfățișează subiecte neînsuflețite (flori, obiecte ceramice etc.) grupate sau aranjate într-un anumit decor; natură statică. ◊ Loc. adj. și adv. După natură = având ca model obiectele din realitate. ◊ În natură = a) (loc. adv.) în realitate, aievea, în persoană; b) (loc. adj. și adv.) în obiecte, în produse (nu în bani). 2. Ansamblul legilor după care se dezvoltă Universul; Universul considerat ca o forță activă, creatoare, condusă după anumite legi. 3. Ansamblu de însușiri pe care o ființă le are din naștere, care rezultă din conformația sa și care o caracterizează, constituind esența sa; fel propriu de a fi al cuiva; fire, temperament. 4. Caracter specific al unui lucru, însușire caracteristică; calitate. ◊ Loc. adj. De natură să... = capabil să..., apt să..., potrivit să... ◊ Expr. Este în natura lucrurilor = este firesc, e de la sine înțeles. – Din fr. nature, lat., it. natura, germ. Natur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturism
NATURÍSM s. n. 1. Cult al naturii. ♦ Teorie potrivit căreia adorația forțelor naturii stă la originea religiei. 2. Sistem terapeutic bazat pe folosirea unei medicații naturale. – Din fr. naturisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naturist
NATURÍST, -Ă, naturiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține naturismului, privitor la naturism, bazat pe naturism. 2. Persoană care are cultul pentru natură și ideea reîntoarcerii la viața primitivă. – Din fr. naturiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţie
NÁȚIE s. f. v. națiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nație
NÁȚIE s. f. v. națiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţional
NAȚIONÁL, -Ă, naționali, -e, adj. Care este propriu sau aparține unei națiuni, unui stat, care caracterizează o națiune sau un stat; care se referă la o națiune, la un stat sau le reprezintă; care este întreținut sau instituit de stat; (despre instituții de cultură) în care se vorbește limba națiunii respective. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalis, fr. național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

național
NAȚIONÁL, -Ă, naționali, -e, adj. Care este propriu sau aparține unei națiuni, unui stat, care caracterizează o națiune sau un stat; care se referă la o națiune, la un stat sau le reprezintă; care este întreținut sau instituit de stat; (despre instituții de cultură) în care se vorbește limba națiunii respective. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalis, fr. național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţional-socialism
NAȚIONÁL-SOCIALÍSM s. n. Doctrină politică rasistă și naționalistă, inițiată de Hitler, bazată pe ideea superiorității rasei ariene, încercând să justifice violența, genocidul, războaiele de cotropire; nazism. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-lism] – Din germ. Nationalsozialismus, fr. national-socialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

național-socialism
NAȚIONÁL-SOCIALÍSM s. n. Doctrină politică rasistă și naționalistă, inițiată de Hitler, bazată pe ideea superiorității rasei ariene, încercând să justifice violența, genocidul, războaiele de cotropire; nazism. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-lism] – Din germ. Nationalsozialismus, fr. national-socialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţional-socialist
NAȚIONÁL-SOCIALÍST, -Ă, național-socialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține național-socialismului, privitor la național-socialism. 2. S. m. și f. Adept al național-socialismului. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-list] – Din germ. Nationalsozialist, fr. national-socialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

național-socialist
NAȚIONÁL-SOCIALÍST, -Ă, național-socialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține național-socialismului, privitor la național-socialism. 2. S. m. și f. Adept al național-socialismului. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-list] – Din germ. Nationalsozialist, fr. national-socialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionalism
NAȚIONALÍSM s. n. Ideologie și politică derivate din conceptul de națiune, care a contribuit în sec. XVIII-XX la cristalizarea conștiinței naționale și la formarea națiunilor și statelor naționale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționalism
NAȚIONALÍSM s. n. Ideologie și politică derivate din conceptul de națiune, care a contribuit în sec. XVIII-XX la cristalizarea conștiinței naționale și la formarea națiunilor și statelor naționale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionalist
NAȚIONALÍST, -Ă, naționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care propagă naționalismul, care are la bază sau susține naționalismul, referitor la naționalism. 2. S. m. și f. Adept al naționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalista, fr. nationaliste, it. nazionalista, germ. Nationalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționalist
NAȚIONALÍST, -Ă, naționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care propagă naționalismul, care are la bază sau susține naționalismul, referitor la naționalism. 2. S. m. și f. Adept al naționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalista, fr. nationaliste, it. nazionalista, germ. Nationalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionalitate
NAȚIONALITÁTE, naționalități, s. f. 1. Apartenență a unei persoane la o anumită națiune; cetățenie. 2. Totalitatea însușirilor specifice unei națiuni; caracter național. 3. Apartenență a unei persoane juridice, a unei nave sau aeronave la un anumit stat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationalité, germ. Nationalität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționalitate
NAȚIONALITÁTE, naționalități, s. f. 1. Apartenență a unei persoane la o anumită națiune; cetățenie. 2. Totalitatea însușirilor specifice unei națiuni; caracter național. 3. Apartenență a unei persoane juridice, a unei nave sau aeronave la un anumit stat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationalité, germ. Nationalität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionaliza
NAȚIONALIZÁ, naționalizez, vb. I. Tranz. 1. A trece din proprietate particulară în proprietatea statului activele unei companii sau ale unui domeniu de activitate, în baza unor argumente politice și economice. 2. (Rar) A imprima sau a da caracter național, a adapta la specificul național. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționaliza
NAȚIONALIZÁ, naționalizez, vb. I. Tranz. 1. A trece din proprietate particulară în proprietatea statului activele unei companii sau ale unui domeniu de activitate, în baza unor argumente politice și economice. 2. (Rar) A imprima sau a da caracter național, a adapta la specificul național. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionalizare
NAȚIONALIZÁRE, naționalizări, s. f. Acțiunea de a naționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționalizare
NAȚIONALIZÁRE, naționalizări, s. f. Acțiunea de a naționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţionalizat
NAȚIONALIZÁT, -Ă, naționalizați, -te, adj. Trecut în proprietatea statului. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naționalizat
NAȚIONALIZÁT, -Ă, naționalizați, -te, adj. Trecut în proprietatea statului. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naţiune
NAȚIÚNE, națiuni, s. f. Comunitate umană caracterizată prin unitatea de teritoriu, conștiința identității istorice și culturale și, în general, prin unitate de limbă și religie. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) náție s. f.] – Din lat. națio, -onis, it. nazione, fr. nation, rus. națiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

națiune
NAȚIÚNE, națiuni, s. f. Comunitate umană caracterizată prin unitatea de teritoriu, conștiința identității istorice și culturale și, în general, prin unitate de limbă și religie. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) náție s. f.] – Din lat. națio, -onis, it. nazione, fr. nation, rus. națiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naufragia
NAUFRAGIÁ, naufragiez, vb. I. Intranz. 1. (Despre nave; p. ext. despre oameni) A suferi un naufragiu. 2. Fig. A ajunge într-o situație nedorită, nepotrivită, departe de propriile aspirații. [Pr.: na-u-fra-gi-a] – Din naufragiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naufragiat
NAUFRAGIÁT, -Ă, naufragiați, -te, adj. (Despre nave; p. ext. despre oameni; adesea substantivat) Care a suferit un naufragiu. [Pr.: na-u-fra-gi-at] – V. naufragia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naufragiere
NAUFRAGIÉRE, naufragieri, s. f. Faptul de a naufragia; naufragiu. [Pr.: na-u-fra-gi-e-re] – V. naufragia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naufragiu
NAUFRÁGIU, naufragii, s. n. Accident suferit de o navă, care duce la scufundarea ei sau la imposibilitatea de a-și continua călătoria. [Pr.: na-u-] – Din lat. naufragium, it. naufragio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naupatie
NAUPATÍE, naupatii, s. f. (Med.) Rău de mare. [Pr.: na-u-] – Din fr. naupathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naupliades
Naupliades, denumire purtată de Palamedes, fiul lui Nauplius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

naupliadul
Naupliadul = Naupliades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

naupliu
Naupliu = Nauplius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nauplius
NAÚPLIUS s. m. Prima formă larvară a crustaceelor, care are un ochi și trei perechi de apendice. [Pr.: na-u-pli-us] – Din fr. nauplius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nauplius
Nauplius, regele eubeenilor și tatăl lui Palamedes. Aflînd de moartea fiului său, care căzuse nevinovat, ucis cu pietre, datorită vicleniei lui Odysseus, Nauplius pune la cale un plan de răzbunare. Cînd flota grecească, întorcîndu-se de la Troia, trecea noaptea prin dreptul capului Caphareus – loc stîncos și plin de primejdii – Nauplius aprinde focuri pe înălțimile prăpăstioase. Crezînd că se află în apropierea unui port, grecii și-au îndreptat corăbiile către uscat, zdrobindu-le de stînci. Și-a găsit moartea astfel, printre alții, și Aiax, fiul lui Oileus. Odysseus însă, principalul vinovat de moartea lui Palamedes, a scăpat. Aflînd că e teafăr, Nauplius s-a sinucis, aruncîndu-se în valuri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nauruan
NAURUÁN, -Ă, nauruani, -e, s. m. și fi, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Nauru sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Nauru sau nauruanilor (1), privitor la Republica Nauru sau la nauruani. ♦ (Substantiv, f.) Limbă vorbită de nauruani. – Nauru (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nausicaa
Nausicaa, frumoasa fiică a lui Alcinous, regele feacilor, și a reginei Arete. Cînd Odysseus a naufragiat mînat de furtună pe țărmurile Phaeaciei, Nausicaa l-a întîmpinat pe malul mării și l-a condus la palatul tatălui ei (v. și Alcinous).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nausithous
Nausithous 1. Fiul zeului Poseidon și al Periboeei și rege al feacilor. A avut, la rîndul lui, un fiu, pe Alcinous. 2. Fiul lui Odysseus și al lui Calypso (sau Circe).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nausitou
Nausitou = Nausithous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nautic
NAÚTIC, -Ă, nautici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care servește la navigație, privitor la navigație. ♦ (Despre sporturi) Care se practică pe apă. 2. S. f. Știința și tehnica de a conduce o navă (1). [Pr.: na-u-] – Din lat. nauticus, it. nautico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nautil
NAUTÍL, nautili, s. m. Gen de animale cefalopode cu cochilia externă spiralată; spec. moluscă din mările calde, cu corpul închis într-o scoică împărțită în mai multe compartimente (Nautilus pompilius). [Pr.: na-u-. – Var.: nautílus s. m.] – Din fr. nautile, lat. nautilus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nautiloid
NAUTILOÍD, nautiloide, s. n. (La pl.) Ordin de cefalopode fosile și actuale cu cochilia externă împărțită în mai multe compartimente; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: na-u-] – Din fr. nautiloïdées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nautilus
NAUTÍLUS s. m. v. nautil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naval
NAVÁL, -Ă, navali, -e, adj. Care ține de nave (1) sau de navigație, privitor la nave sau la navigație. – Din fr. naval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navă
NÁVĂ, nave, s. f. 1. Vehicul construit, amenajat și echipat pentru a pluti și a se deplasa pe (și sub) apă, în scopul efectuării transporturilor de mărfuri sau de oameni, executării unor lucrări tehnice etc.; vas. 2. (Adesea urmat de determinări) Aeronavă; spec. aeronavă pentru zborurile extraterestre. 3. Naos. – Din fr. nave, lat. navis, it. nave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navetă
NAVÉTĂ^1, navete, s. f. 1. Instrument de forma unui ac lung cu care se lucrează plase, fileuri. 2. Parcurgerea de către o persoană a unui drum dus și întors, cu regularitate, de obicei între două localități (relativ apropiate). A face naveta. 3. Vehicul de transport în comun care asigură legătura între două puncte relativ apropiate, efectuând regulat drumuri dus și întors. ◊ Navetă spațială = vehicul spațial cu echipaj uman care se lansează în spațiu cu ajutorul unei rachete puternice și revine pe Pământ cu mijloacele proprii de bord. 4. Obiect (în formă de ladă compartimentată) care servește la transportul unor produse alimentare. – Din fr. navette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navetă
NAVÉTĂ^2, navete, s. f. Plantă oleaginoasă înrudită cu rapița, cu frunze late acoperite cu peri și cu semințe mici, de culoare castanie (Brassica rapa oleifera). – Din fr. navette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navetist
NAVETÍST, -Ă, navetiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care face naveta^1 (2) cu un mijloc de transport. – Navetă^1 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

naviga
NAVIGÁ, navighez, vb. I. Intranz. 1. (Despre nave; la pers. 3) A se deplasa pe apă; a pluti; (despre aeronave) a se deplasa în aer sau în cosmos; a zbura. 2. (Despre oameni) A călători cu o navă sau cu o aeronavă; a conduce mersul unei nave sau al unei aeronave. 3. (Inform.) A trece de la o informație la alta într-un document hipertext sau hipermedia. – Din lat., it. navigare, fr. naviguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigabil
NAVIGÁBIL, -Ă, navigabili, -e, adj. (Despre ape) Care permite navigația. – Din fr. navigable, it. navigabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigabilitate
NAVIGABILITÁTE s. f. Însușirea unei ape de a fi navigabilă. – Din fr. navigabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigabilizat
NAVIGABILIZÁT adj. v. navigabiliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

navigant
NAVIGÁNT, -Ă, naviganți, -te, adj. Care navighează. ◊ Personal navigant = personal care face parte din echipajul unei nave sau aeronave. – Din fr. navigant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigare
NAVIGÁRE s. f. Acțiunea de a naviga și rezultatul ei. – V. naviga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigator
NAVIGATÓR, -OÁRE, navigatori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care întreprinde lungi călătorii pe mări și oceane; persoană care conduce o navă (1) sau face parte din personalul unei nave; p. ext. persoană care călătorește pe apă. 2. Membru al echipajului unei aeronave care conduce efectiv zborul ei. – Din fr. navigateur, it. navigatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigaţie
NAVIGÁȚIE, navigații, s. f. 1. Faptul de a naviga; drum parcurs de un vehicul maritim, fluvial, aerian sau spațial; călătorie făcută cu o navă. 2. Știința și tehnicade a conduce o navă sau o aeronavă. 3. Transport organizat de mărfuri sau de persoane cu o navă sau o aeronavă. – Din fr. navigation, lat. navigatio, it. navigazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigație
NAVIGÁȚIE, navigații, s. f. 1. Faptul de a naviga; drum parcurs de un vehicul maritim, fluvial, aerian sau spațial; călătorie făcută cu o navă. 2. Știința și tehnicade a conduce o navă sau o aeronavă. 3. Transport organizat de mărfuri sau de persoane cu o navă sau o aeronavă. – Din fr. navigation, lat. navigatio, it. navigazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navigraf
NAVIGRÁF, navigrafe, s. n. Instrument de bord al unei aeronave, cu ajutorul căruia se determină deriva și viteza față de sol și se trasează drumul parcurs. – Din fr. navigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navlon
NAVLÓN s. n. v. navlu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navlosi
NAVLOSÍ, navlosesc, vb. IV. Tranz. A închiria un vas de transport (aparținând unui proprietar particular). – Din ngr. enávlosa (aor. al lui navlóno).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navlosire
NAVLOSÍRE, navlosiri, s. f. Faptul de a navlosi. – V. navlosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navlositor
NAVLOSITÓR, navlositori, s. m. Persoană care navlosește o navă. – Navlosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navlu
NÁVLU, navluri, s. n. Chirie plătită pentru folosirea unui vas de transport (aparținând unui proprietar particular); costul transportului pe apă al persoanelor sau al mărfurilor; spec. (în forma navlon) taxă care se percepea în Țările Române pentru transportul pe Dunăre. [Var.: navlón s. n.] – Din ngr. návlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navomodel
NAVOMODÉL, navomodele, s. n. Macheta unei nave (1). – Navă + model.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navomodelism
NAVOMODELÍSM s. n. 1. Tehnica construirii navomodelelor. 2. Concurs sportiv de navomodele. – Navomodel + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

navomodelist
NAVOMODELÍST, -Ă, navomodeliști, -ste, s. m. și f. Constructor de navomodele. – Navomodel + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazal
NAZÁL, -Ă, nazali, -e, adj. 1. Care ține de nas (1), privitor la nas, al nasului. 2. (Fon.; despre voce, sunete; adesea adverbial) Care are un timbru specific, rezultat din faptul că, în timpul emiterii, aerul este expirat (exclusiv sau parțial) pe nas (1); p. ext. (despre timbru, rezonanță) caracteristic pentru vocea sau pentru sunetele emise pe nas. ♦ (Substantivat, f.) Sunet nazal (2); spec. consoană nazală. – Din fr. nasal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazalitate
NAZALITÁTE s. f. Particularitate a unui sunet de a fi pronunțat cu timbru nazal (2). – Din fr. nasalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazaliza
NAZALIZÁ, nazalizez, vb. I. Tranz. A pronunța nazal (2) un sunet, a da unui sunet nuanță nazală. ♦ Refl. A căpăta un caracter nazal (2). – Din fr. nasaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazalizare
NAZALIZÁRE, nazalizări, s. f. Faptul de a (se) nazaliza. – V. nazaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazalizat
NAZALIZÁT, -Ă, nazalizați, -te, adj. (Fon.; despre sunete, voce) Care a fost supus nazalizării, care a devenit nazal (2). – V. nazaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazar
NAZÁR, nazaruri, s. n. (Înv.) Favoare, hatâr. ◊ Expr. A avea (pe cineva) la nazar = a acorda protecție, bunăvoință (cuiva), a avea (pe cineva) în grație. – Din tc. nazar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazareean
NAZAREEÁN, -Ă, nazareeni, -e, s. m. și f. 1. Nume dat de evrei primilor creștini; persoană care purta acest nume. ♦ Grupare iudeo-creștină din paleocreștinism; persoană care aparținea acestei grupări. 2. Adept al unei secte de fanatici creștini, apărută la începutul sec. XIX în Elveția și răspândită ulterior în Ungaria. 3. Persoană aparținând unui grup de pictori germani stabiliți la Roma la începutul sec. XIX, care se inspirau din tradiția medievală și din cea a primitivilor italieni din Renașterea timpurie. – Din fr. nazaréen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazarinean
NAZARINEÁN, -Ă, nazarineni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația orașului Nazareth sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Nazarethului sau nazarinenilor, privitor la Nazareth sau la nazarineni. – Din sl. nazareanin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazâr
NAZẤR, nazâri, s. m. 1. Înalt funcționar turc, șef al unui departament în guvernul Imperiului Otoman; guvernator (turc) al unui oraș. 2. Slujbaș de rang superior în administrația Țărilor Române; căpetenie peste vătafii plaiurilor; supraveghetor, administrator. 3. Vătaf de țigani (domnești). [Var.: nazír s. m.] – Din tc. nāzir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazir
NAZÍR s. m. v. nazâr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazism
NAZÍSM s. n. Național-socialism. – Din fr. nazisme, germ. Nazismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazist
NAZÍST, -Ă, naziști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține nazismului, privitor la nazism. 2. S. m. și f. Adept al nazismului, membru al Partidului Național-Socialist German creat de Hitler. – Din nazism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazofaringian
NAZOFARINGIÁN, -Ă, nazofaringieni, -e, adj. Care ține de nas (1) și de faringe, referitor la nas și la faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. nasopharyngien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nazuri
NÁZURI s. n. pl. (Fam.) Capricii, mofturi, toane. ◊ Expr. A face nazuri = a se comporta ca un om răsfățat, afectat, cu pretenții schimbătoare sau nechibzuite. – Din tc. nāz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbădaică
NĂBĂDÁICĂ, năbădăici, s. f. (Reg.; mai ales la pl.) 1. Acces de furie, de mânie. 2. (Criză de) epilepsie. – Năbădăi^1 + suf. -aică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbădaie
NĂBĂDÁIE, năbădăi, s. f. (Pop.) 1. Acces de furie, de mânie. ◊ Loc. adj. Cu năbădăi = năbădăios (1). ◊ Expr. A băga (pe cineva) în năbădăi = a) a înspăimânta; b) a face să-și piardă calmul, stăpânirea de sine. 2. (Pop.) Criză epileptică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbădăi
NĂBĂDĂÍ, năbădăiesc, vb. IV. Refl. (Rar; despre animale) A manifesta neastâmpăr; a se frământa, a se agita. – Din năbădaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbădăios
NĂBĂDĂIÓS, -OÁSĂ, năbădăioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. (Pop. și fam.) Care se supără ușor, care își iese repede din fire. ♦ Care se ține de glume, de farse. ♦ (Despre animale) Nărăvaș. 2. (Reg.) Epileptic. – Din năbădaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbădăire
NĂBĂDĂÍRE, năbădăiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) năbădăi și rezultatul ei. – V. năbădăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năboi
NĂBÓI^1, năboiuri, s. n. (Înv. și reg.) Puhoi, torent provocat de umflarea apelor (în timpul primăverii). – Cf. sb. n a b o j.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năboi
NĂBOÍ^2, năboiesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Reg.) 1. (Despre ape; la pers. 3) A se revărsa, a inunda, a potopi. 2. (Despre ființe) A năvăli, a se năpusti. – Din năboi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năboire
NĂBOÍRE, năboiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) năboi^2 și rezultatul ei. – V. năboi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuc
NĂBÚC s. n. Imitație de piele de antilopă, de obicei de culoare albă, cu aspect mat, catifelat, obținută din piei de bovine. [Var.: nubúc s. n.] – Din germ. Nubuk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuşeală
NĂBUȘEÁLĂ, năbușeli, s. f. (Pop.) Căldură mare; zăduf, zăpușeală. – Năbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbușeală
NĂBUȘEÁLĂ, năbușeli, s. f. (Pop.) Căldură mare; zăduf, zăpușeală. – Năbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuşi
NĂBUȘÍ, năbușesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) sufoca, a (se) înnăbuși. ♦ Tranz. Fig. A împiedica dezvoltarea, desfășurarea sau manifestarea unei acțiuni, a unui proces, a unui sentiment etc. ♦ Tranz. Fig. A face să nu se vadă, să nu se simtă, să nu se audă. 2. Tranz. A potoli, a stinge focul. 3. Intranz. (Adesea fig.) A se revărsa, a inunda; a invada. ♦ (Despre sânge, lacrimi) A podidi. [Prez. ind. și: năbuș] – Cf. sb. năbušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuși
NĂBUȘÍ, năbușesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) sufoca, a (se) înnăbuși. ♦ Tranz. Fig. A împiedica dezvoltarea, desfășurarea sau manifestarea unei acțiuni, a unui proces, a unui sentiment etc. ♦ Tranz. Fig. A face să nu se vadă, să nu se simtă, să nu se audă. 2. Tranz. A potoli, a stinge focul. 3. Intranz. (Adesea fig.) A se revărsa, a inunda; a invada. ♦ (Despre sânge, lacrimi) A podidi. [Prez. ind. și: năbuș] – Cf. sb. năbušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuşire
NĂBUȘÍRE, năbușiri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) năbuși. – V. năbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbușire
NĂBUȘÍRE, năbușiri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) năbuși. – V. năbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuşitor
NĂBUȘITÓR, -OÁRE, năbușitori, -oare, adj. (Pop.) Înăbușitor, sufocant. – Năbuși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbușitor
NĂBUȘITÓR, -OÁRE, năbușitori, -oare, adj. (Pop.) Înăbușitor, sufocant. – Năbuși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năbuzna
NĂBÚZNA adv. (Reg.; în loc. vb.) A da năbuzna = a năvăli, a da buzna. – Din buzna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năcaz
NĂCÁZ s. n. v. necaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năcăfală
NĂCĂFÁLĂ s. f. v. nacafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năcăji
NĂCĂJÍ vb. IV v. necăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năcăjit
NĂCĂJÍT, -Ă adj. v. necăjit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năclăi
NĂCLĂÍ, năclăiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) îmbiba sau a (se) acoperi cu substanțe cleioase, unsuroase, murdare; p. ext. a (se) murdări. 2. Refl. (Rar; despre sânge) A se închega, a se coagula. – Din bg. nakleja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năclăială
NĂCLĂIÁLĂ, năclăieli, s. f. Faptul de a (se) năclăi; (concr.) substanță cleioasă, grasă, murdară (care năclăiește). [Pr.: -clă-ia-] – Năclăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năclăios
NĂCLĂIÓS, -OÁSĂ, năclăioși, -oase, adj. Năclăit. [Pr.: -clă-ios] – Năclăi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năclăit
NĂCLĂÍT, -Ă, năclăiți, -te, adj. Îmbibat sau acoperit cu o substanță cleioasă, unsuroasă, murdară; năclăios. ♦ (Rar; despre sânge) închegat, coagulat. – V. năclăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădăjdui
NĂDĂJDUÍ, nădăjduiesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A avea speranța sau convingerea că ceea ce dorești este realizabil, a crede că cele dorite se vor îndeplini; a spera. [Var.: (înv.) nădejduí vb. IV] – Nădejde + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădejde
NĂDÉJDE, nădejdi, s. f. Încredere sau convingere că ceea ce faci ori dorești se va realiza; speranță, nădăjduire; încredere în sprijinul, în ajutorul cuiva sau a ceva, certitudine că cineva sau ceva va fi favorabil, de ajutor. ◊ Loc. adj. De nădejde = în care poți avea toată încrederea. ◊ Loc. adv. De (sau cu) nădejde = așa cum trebuie, foarte bine; solid, temeinic. ◊ Loc. vb. A trage nădejde = a spera, a nădăjdui. ◊ Expr. În nădejdea... = în speranța..., bazându-se pe... A se lăsa în nădejdea (cuiva) = a conta (pe...), a se bizui (pe...). A-și pune (sau a avea) nădejdea (în cineva) = a se baza pe sprijinul (cuiva), a se încrede (în...). Slabă nădejde = puțin probabil, nesigur. ♦ (Concr.) Ceea ce dă încrederea, certitudinea că se va realiza dorința cuiva. – Din sl. nadežda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădejdui
NĂDEJDUÍ vb. IV v. nădăjdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădrag
NĂDRÁG, nădragi, s. m. (Pop. și fam.; de obicei la pl. cu valoare de sg.) 1. Pantaloni. 2. Izmene. – Din sl. nadragy, magh. nadrág.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădrăgar
NĂDRĂGÁR, nădrăgari, s. m. (Pop.) Nume depreciativ dat de țărani orășenilor. – Nădrag + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădrăgel
NĂDRĂGÉL, nădrăgei, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui nădrag. – Nădrag + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduf
NĂDÚF, (3) nădufuri, s. n. (Pop.) 1. Senzație de greutate în respirație, care constituie simptomul mai multor boli; sufocare, înecăciune; spec. astmă. 2. Căldură mare, înăbușitoare; caniculă, arșiță, zăpușeală. 3. Supărare, necaz, ciudă, mânie. [Var.: (reg.) nădúh s. n.] – Din sl. *naduch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduh
NĂDÚH s. n. v. năduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşeală
NĂDUȘEÁLĂ, nădușeli, s. f. 1. Faptul de a (se) năduși (1); nădușire; (concr.) substanță lichidă secretată de glandele sudoripare; sudoare, transpirație. ◊ Expr. A-l trece pe cineva (toate) nădușelile = a) a munci din greu (transpirând din abundență); b) a fi cuprins de spaimă, de emoție. 2. (Pop.) Căldură mare, înăbușitoare; arșiță, zăpușeală, caniculă. – Năduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădușeală
NĂDUȘEÁLĂ, nădușeli, s. f. 1. Faptul de a (se) năduși (1); nădușire; (concr.) substanță lichidă secretată de glandele sudoripare; sudoare, transpirație. ◊ Expr. A-l trece pe cineva (toate) nădușelile = a) a munci din greu (transpirând din abundență); b) a fi cuprins de spaimă, de emoție. 2. (Pop.) Căldură mare, înăbușitoare; arșiță, zăpușeală, caniculă. – Năduși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşi
NĂDUȘÍ, nădușesc, vb. IV. 1. Intranz. A secreta nădușeală (1); a transpira, a asuda. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) sufoca, a (se) înăbuși. – Din bg. naduša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduși
NĂDUȘÍ, nădușesc, vb. IV. 1. Intranz. A secreta nădușeală (1); a transpira, a asuda. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) sufoca, a (se) înăbuși. – Din bg. naduša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşire
NĂDUȘÍRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) năduși (1); nădușeală. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădușire
NĂDUȘÍRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) năduși (1); nădușeală. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşit
NĂDUȘÍT, -Ă, nădușiți, -te, adj. 1. Transpirat, asudat. 2. (Pop.) Care este pe punctul de a se sufoca, de a se îneca sau care a murit sufocat. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădușit
NĂDUȘÍT, -Ă, nădușiți, -te, adj. 1. Transpirat, asudat. 2. (Pop.) Care este pe punctul de a se sufoca, de a se îneca sau care a murit sufocat. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşit
NĂDUȘÍT, -Ă, nădușiți, -te, adj. 1. Transpirat, asudat. 2. (Pop.) Care este pe punctul de a se sufoca, de a se îneca sau care a murit sufocat. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădușit
NĂDUȘÍT, -Ă, nădușiți, -te, adj. 1. Transpirat, asudat. 2. (Pop.) Care este pe punctul de a se sufoca, de a se îneca sau care a murit sufocat. – V. năduși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năduşitor
NĂDUȘITÓR, -OÁRE, nădușitori, -oare, adj. (Rar, despre căldură, vreme etc.) Sufocant, apăsător. – Năduși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nădușitor
NĂDUȘITÓR, -OÁRE, nădușitori, -oare, adj. (Rar, despre căldură, vreme etc.) Sufocant, apăsător. – Năduși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năframă
NĂFRÁMĂ, năframe, s. f. Bucată de pânză de in, cânepă, bumbac, borangic etc. tivită pe margini și adesea împodobită cu cusături, folosită ca basma, batistă, ștergar etc. – Din tc. mahrama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfrămioară
NĂFRĂMIOÁRĂ, năfrămioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui năframă; năfrămiță, năfrămuță. – Năframă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfrămiţă
NĂFRĂMÍȚĂ, năfrămițe, s. f. (Rar) Năfrămioară. – Năframă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfrămiță
NĂFRĂMÍȚĂ, năfrămițe, s. f. (Rar) Năfrămioară. – Năframă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfrămuţă
NĂFRĂMÚȚĂ, năfrămuțe, s. f. (Rar) Năfrămioară. – Năframă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfrămuță
NĂFRĂMÚȚĂ, năfrămuțe, s. f. (Rar) Năfrămioară. – Năframă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năfurică
NĂFURÍCĂ, năfurici, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze penate și cu flori gălbui, dispuse în capitule mici; peliniță (Artemisia annua). – Cf. nafură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năgară
NĂGÁRĂ s. f. 1. Plantă erbacee din familia gramineelor, caracteristică vegetației din stepe, cu paiul înalt, frunzele înguste și spicul cu fire lungi și aspre (Stipa capillata). 2. (Reg.) Colilie. 3. (Rar) Neghină. [Var.: negáră s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năgăruş
NĂGĂRÚȘ s. n. (Rar) Loc unde crește (multă) năgară. – Năgară + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năgăruș
NĂGĂRÚȘ s. n. (Rar) Loc unde crește (multă) năgară. – Năgară + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năhut
NĂHÚT s. m. v. năut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năier
NĂIÉR, năieri, s. m. (Rar) Luntraș; corăbier. [Pr.: nă-ier] – Naie (înv. „corabie” < lat.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năimeală
NĂIMEÁLĂ, năimeli, s. f. (Înv. și reg.) Închiriere, arendare; (concr.) chirie, arendă. [Pr.: nă-i-] – Năimi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năimi
NĂIMÍ, năimesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) angaja, a (se) tocmi pentru o muncă plătită. 2. Tranz. A închiria; a arenda. [Pr.: nă-i-. – Var.: nămí vb. IV] – Din năiem (înv. „chirie” < sl.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năimit
NĂIMÍT, -Ă, năimiți, -te, s. m. și f., adj. (Înv. și pop.) 1. S. m. și f., adj. (Persoană) angajată cu plată pentru a efectua o muncă (temporară). 2. Adj. Care este dat sau luat cu chirie. [Pr.: nă-i-] – V. năimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năimitor
NĂIMITÓR, năimitori, s. m. (Înv.) Persoană care angajează pe cineya pentru o muncă (temporară). ♦ Persoană angajată cu plată pentru a efectua o muncă (temporară). [Pr.: nă-i-] – Năimi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năjit
NĂJÍT s. n. (Pop.) Nume generic dat nevralgiilor, durerilor de dinți, inflamațiilor urechii etc. – Din bg. nežit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năjiţă
NĂJÍȚĂ s. f. v. nojiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năjiță
NĂJÍȚĂ s. f. v. nojiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălbar
NĂLBÁR^1 s. m. Fluture mare cu aripile albe cu nervuri negre, ale cărui omizi distrug frunzele pomilor fructiferi, ale verzei etc. (Aporia crataegi). [Var.: nalbár s. m.] – Din alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălbar
NĂLBÁR^2, nălbari, s. m. (Reg.) Veterinar. – Din nălban (înv. și reg. „veterinar” < tc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălbi
NĂLBÍ vb. IV v. înălbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălbit
NĂLBÍT, -Ă adj. v. înălbit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălticel
NĂLTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ adj. v. înălticel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năltişor
NĂLTIȘÓR, -OÁRĂ adj. v. înăltișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năltișor
NĂLTIȘÓR, -OÁRĂ adj. v. înăltișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năltuţ
NĂLTÚȚ, -Ă adj. v. înăltuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năltuț
NĂLTÚȚ, -Ă adj. v. înăltuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălţa
NĂLȚÁ vb. I v. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălța
NĂLȚÁ vb. I v. înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălţime
NĂLȚÍME s. f. v. înălțime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălțime
NĂLȚÍME s. f. v. înălțime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălucă
NĂLÚCĂ, năluci, s. f. 1. Apariție fantastică, imaginară; arătare, fantomă, vedenie, nălucire (1); spec. strigoi. ♦ (Adverbial, pe lângă verbe de mișcare) Foarte repede. 2. Imagine fugară și înșelătoare, închipuire deșartă; iluzie, himeră, năluceală. ◊ Expr. (Reg.) A-și face nălucă = a) a se speria, a se înspăimânta; b) a se amăgi, a se înșela; c) a i se părea că vede sau că aude ceva. 3. Obiect în formă de peștișor, făcut din lemn sau din metal sclipitor, pe care îl folosesc pescarii drept nadă artificială pentru peștii răpitori; p. gener. momeală, nadă. – Din năluci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năluceală
NĂLUCEÁLĂ, năluceli, s. f. (Rar) Nălucă (2). – Năluci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năluci
NĂLUCÍ, nălucesc, vb. IV. 1. Refl. A i se părea cuiva că vede, că aude ceva; a i se năzări; p. ext. a-și închipui, a-și imagina. 2. Intranz. A se înfățișa, a apărea, a se ivi, vag sau fugitiv, vederii. ♦ A apărea în gând, a-i trece prin minte. 3. Tranz. (Rar) A uimi, a fermeca, a încânta (prin frumusețe, strălucire etc.). – Cf. luci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălucire
NĂLUCÍRE, năluciri, s. f. Faptul de a (se) năluci; (concr.) nălucă. – V. năluci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălucit
NĂLUCÍT, -Ă, năluciți, -te, adj. Care există numai în închipuirea cuiva; plăsmuit de imaginație, de minte. ♦ (Rar; despre oameni) Uluit, zăpăcit. – V. năluci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nălucitor
NĂLUCITÓR, -OÁRE, nălucitori, -oare, adj. Care uimește (prin frumusețe, strălucire etc.); încântător, fermecător. – Năluci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămete
NĂMÉTE, nămeți, s. m. (Mai ales la pl.) Cantitate mare de zăpadă (ninsă sau adunată de viscol); troian, noian. ♦ P. ext. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Cantitate mare din ceva; grămadă, morman. – Din bg. namet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămetenie
NĂMETÉNIE, nămetenii, s. f. (Rar) Matahală, namilă. – Cf. nămete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămeţi
NĂMEȚÍ, pers. 3 nămețește, vb. IV. Tranz. (Pop.) A acoperi cu multă zăpadă; a troieni, a înzăpezi. [Var.: nemețí vb. IV] – Din nămete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămeți
NĂMEȚÍ, pers. 3 nămețește, vb. IV. Tranz. (Pop.) A acoperi cu multă zăpadă; a troieni, a înzăpezi. [Var.: nemețí vb. IV] – Din nămete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămeţire
NĂMEȚÍRE, nămețiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a nămeți; troienire, înzăpezire. – V. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămețire
NĂMEȚÍRE, nămețiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a nămeți; troienire, înzăpezire. – V. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămeţit
NĂMEȚÍT, -Ă, nămețiți, -te, adj. (Pop.) Acoperit cu multă zăpadă; troienit, înzăpezit. – V. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămețit
NĂMEȚÍT, -Ă, nămețiți, -te, adj. (Pop.) Acoperit cu multă zăpadă; troienit, înzăpezit. – V. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămi
NĂMÍ vb. IV v. năimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămiază
NĂMIÁZĂ s. f. v. namiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămiez
NĂMIÉZ s. n. v. namiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămiezi
NĂMIÉZI s. n. v. namiază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămol
NĂMÓL, nămoluri, s. n. Sediment moale alcătuit din particule fine, de culoare închisă, cu miros caracteristic și uneori cu proprietăți terapeutice, depus pe fundul bazinelor acvatice, mai ales al apelor stătătoare, sau rămas după inundație la malul unui râu; mâl; p. ext. noroi. ◊ Expr. A face (băi de) nămol = a-și unge corpul cu un strat de nămol în scopuri curative. ♦ Fig. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Cantitate, volum mare din ceva. [Var.: (pop.) nomól s. n.] – Din ucr. namil, -olu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămoli
NĂMOLÍ, nămolesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) înnămoli. [Var.: (pop.) nomolí vb. IV] – Din nămol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămolit
NĂMOLÍT, -Ă, nămoliți, -te, adj. Plin de nămol; împotmolit în nămol. [Var.: (pop.) nomolít, -ă adj.] – V. nămoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămolos
NĂMOLÓS, -OÁSĂ, nămoloși, -oase, adj. Plin de nămol; mâlos, mocirlos. [Var.: (pop.) nomolós, -oásă adj.] – Nămol + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nămoloterapie
NĂMOLOTERAPÍE, nămoloterapii, s. f. Terapie prin aplicarea unui strat subțire de nămol bogat în componente organice și anorganice. – Nămol + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nănaş
NĂNÁȘ, -Ă s. m. și f. v. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nănaș
NĂNÁȘ, -Ă s. m. și f. v. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpastă
NĂPÁSTĂ, năpaste, s. f. 1. Nenorocire mare; pacoste, calamitate. 2. Învinuire nedreaptă, acuzație neîntemeiată; calomnie. 3. (Înv.) Nedreptate, prigoană, persecuție. 4. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Bir pe care îl plăteau locuitorii unui sat în locul celor fugiți sau amendă plătită de un țăran pe pământul căruia s-a săvârșit un omor în împrejurări necunoscute. 5. (Reg.) Prostovol. [Pl. și: năpăști] – Din sl. napastĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpatcă
NĂPÁTCĂ, năpătci, s. f. (Reg.) Crâsnic (pentru pescuit). – Din ucr. napadka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpădi
NĂPĂDÍ, năpădesc, vb. IV. 1. Tranz. A invada, a cotropi; a cuprinde din toate părțile, a împresura; a acoperi, a umple. ♦ Fig. A copleși, a doborî, a birui. ♦ (Despre plâns, râs) A-l cuprinde, a-l apuca (pe cineva) cu putere, fără a se putea stăpâni; a podidi. 2. Intranz. A se repezi asupra cuiva sau undeva; a se năpusti, a năvăli, a tăbărî. ♦ A apărea undeva în număr sau în cantitate mare, a se înmulți peste măsură. 3. Intranz. și tranz. (Despre sânge, lacrimi) A țâșni, a izbucni (cu putere și în cantitate mare); a umple, a acoperi pe cineva sau ceva. ♦ Fig. A apărea, a se manifesta brusc, a izbucni violent. Mulțumirea îi năpădește în ochi. – Din sl. napasti, -padja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpădire
NĂPĂDÍRE, năpădiri, s. f. Acțiunea de a năpădi și rezultatul ei; invazie, cotropire. – V. năpădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpădit
NĂPĂDÍT, -Ă, năpădiți, -te, adj. Cuprins din toate părțile; împresurat, invadat. – V. năpădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpăstui
NĂPĂSTUÍ, năpăstuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A face cuiva o nedreptate, un rău; a nedreptăți, a persecuta, a asupri pe cineva. 2. A învinui pe nedrept; a ponegri, a calomnia, a defăima. – Din sl. napastovati. Cf. năpastă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpăstuire
NĂPĂSTUÍRE, năpăstuiri, s. f. Acțiunea de a năpăstui și rezultatul ei; asuprire, împilare; ponegrire, defăimare, calomnie. – V. năpăstui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpăstuit
NĂPĂSTUÍT, -Ă, năpăstuiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este nedreptățit, căruia i se face un rău; asuprit, oprimat. ♦ Defăimat, calomniat. – V. năpăstui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpăstuitor
NĂPĂSTUITÓR, -OÁRE, năpăstuitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care năpăstuiește pe cineva; asupritor; calomniator. [Pr.: -tu-i-] – Năpăstui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpârcă
NĂPẤRCĂ, năpârci, s. f. I. 1. Specie de șopârlă lipsită de membre, cu corpul lung de 25-30 cm, cilindric, de culoare cenușie, acoperit cu solzi strălucitori (Anguis fragilis). ♦ P. gener. (Reg.) Șopârlă. 2. (Pop.) Viperă. ◊ Expr. Pui de năpârcă = om rău, perfid. 3. Epitet dat unei persoane foarte rele, perfide, primejdioase. II. P. anal. (Reg.) 1. Bici; fiecare dintre curelele unui gârbaci. 2. Luntre mică și îngustă. [Pl. și: (reg.) năpârce] – Cf. alb. neperke, nepertke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpârli
NĂPÂRLÍ, năpârlesc, vb. IV. Intranz. (Despre animale) A suferi o năpârlire; a-și schimba părul, penele sau pielea; (despre păr, pene, piele) a cădea de pe corp în cursul năpârlirii. – Din bg. napărlja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpârlire
NĂPÂRLÍRE, năpârliri, s. f. Faptul de a năpârli; proces (periodic) de înnoire a învelișului corpului la unele animale, determinat de factori endocrini. – V. năpârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpârlit
NĂPÂRLÍT, -Ă, năpârliți, -te, adj. Care a suferit o năpârlire. – V. năpârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpârstoc
NĂPÂRSTÓC, -OÁCĂ, năpârstoci, -oace, s. m. și f., s. n. 1. S. n. (Pop.) Degetar (folosit la cusut). 2. S. m. și f. (Fam.) Epitet dat unui copil (mic). ♦ (Peior.) Persoană mică de statură; fig. om neajutorat, neputincios. – Din bg. naprăstok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năprasnă
NĂPRÁSNĂ, năprasne, s. f. (Înv. și reg.) Întâmplare nefericită, groaznică (ivită pe neașteptate). ◊ Loc. adv. De năprasnă = pe neașteptate, dintr-odată, fără veste. – Din sl. naprasĩno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năprasnic
NĂPRÁSNIC, -Ă, năprasnici, -ce, adj., s. m., s. f. I. Adj. 1. (Adesea adverbial) Care survine în mod neprevăzut, dintr-odată; care se petrece fulgerător (și neplăcut); neașteptat, subit. 2. (Adesea adverbial) Care nu poate fi stăpânit; năvalnic, impetuos. ♦ (Despre oameni) Care nu-și poate stăpâni sentimentele, care acționează cu violență; impulsiv, violent; aprig. 3. Care înspăimântă, îngrozește (prin comportare); îngrozitor, cumplit. 4. Care depășește cu mult limitele obișnuite (prin mărime, intensitate); extraordinar, cumplit. ♦ (Substantivat, m.; rar) Om voinic, vlăjgan. II. Subst. 1. S. m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene- albe, cu frunze rigide acoperite cu peri moi și cu tulpina dreaptă (Chrysanthemum corymbosum). 2. S. f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, păroasă, cu frunze palmate și cu flori roșii-roz și miros neplăcut (Geranium robertianum). – Din sl. naprasĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năprăsnicie
NĂPRĂSNICÍE, năprăsnicii, s. f. (Înv.) Violență, cruzime. – Năprasnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năprăsnicire
NĂPRĂSNICÍRE, năprăsniciri, s. f. v. NĂPRĂSNICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

năpristan
NĂPRISTÁN adv. (Înv. și reg.) Îndată, numaidecât; fără întârziere. [Var.: napristán adv.] – Din sl. neprĕstanĭno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năprui
NĂPRÚI, -IE, năprui, adj., s. m. și f. (Reg.) (Om) prost, idiot. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpusti
NĂPUSTÍ, năpustesc, vb. IV. 1. Refl. A se repezi asupra cuiva sau undeva (adesea cu intenții agresive); a năvăli, a tăbărî; a da buzna. 2. Tranz. (Înv. și reg.) A lăsa în părăsire; a abandona; a neglija. – Din sl. napustiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpustire
NĂPUSTÍRE, năpustiri, s. f. Acțiunea de a (se) năpusti și rezultatul ei; năvală. – V. năpusti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năpustit
NĂPUSTÍT, -Ă, năpustiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Lăsat în părăsire; abandonat. – V. năpusti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năramză
NĂRÁMZĂ s. f. v. naramză^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărav
NĂRÁV, năravuri, s. n. 1. Obicei, deprindere rea; cusur, viciu, nărăveală, nărăvie. ◊ Expr. A (se) învăța cu nărav = a (se) obișnui să ceară, să pretindă ceva ca pe un drept al său. 2. (Înv. și pop.) Deprindere, obicei; fel de a fi, comportare. ♦ Fire, temperament. – Din sl. nravŭ. Cf. bg. nărav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvaş
NĂRĂVÁȘ, -Ă, nărăvași, -e, adj. (Despre cai sau alte animale) Care nu se lasă strunit, care mușcă, azvârle din picioare etc.; vicios, arțăgos. – Nărav + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvaș
NĂRĂVÁȘ, -Ă, nărăvași, -e, adj. (Despre cai sau alte animale) Care nu se lasă strunit, care mușcă, azvârle din picioare etc.; vicios, arțăgos. – Nărav + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăveală
NĂRĂVEÁLĂ, nărăveli, s. f. 1. (Pop.) Nărav (1). 2. (Reg,; în expr.) Om cu (sau de) nărăveală = om cu care te poți împăca, te poți înțelege. – Nărăvi + suf. -eaîă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvi
NĂRĂVÍ, nărăvesc, vb. IV. 1. (Pop.) Refl. și tranz. A lua sau a face să ia un obicei rău; a (se) deprinde, a (se) învăța cu nărav (1). 2. Refl. și tranz. (Înv. și pop.) A (se) obișnui, a (se) deprinde. 3. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A cădea de acord; a se înțelege, a se împăca. – Din nărav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvie
NĂRĂVÍE, nărăvii, s. f. (Reg.) Nărav (1). – Nărav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvire
NĂRĂVÍRE, nărăviri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) nărăvi. – V. nărăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărăvit
NĂRĂVÍT, -Ă, nărăviți, -te, adj. (Pop.) Care are deprinderi, apucături rele; prost crescut, grosolan. ♦ Spec. (Despre cai sau alte animale) Nărăvaș. ♦ Care este deprins, obișnuit cu ceva. – V. nărăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărâmzat
NĂRÂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărânzat
NĂRÂNZÁT, -Ă adj. v. naramzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărod
NĂRÓD, -OÁDĂ adj., s. m. și f. v. nerod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărtilă
NĂRTÍLĂ s. m. (Reg.) Năsăilă. – Cf. nărtos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărtos
NĂRTÓS, -OÁSĂ, nărtoși, -oase, adj. (Rar) Cu nasul mare; năsos, năsut. ♦ Fig. Mândru; arogant. – Cf. nărtilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nărui
NĂRUÍ, nắrui, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) dărâma, a (se) surpa, a (se) prăbuși; spec. a (se) ruina. ♦ Refl. (Despre ființe) A se prăbuși cu toată greutatea corpului; p. ext. a muri (prăbușindu-se). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năruire
NĂRUÍRE, năruiri, s. f. Acțiunea de a (se) nărui și rezultatul ei. ♦ (Înv.; concr.) Ruină, dărâmătură (a unei construcții). – V. nărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năruit
NĂRUÍT, -Ă, năruiți, -te, adj. Dărâmat, surpat, prăbușit; spec. (despre construcții) ruinat. – V. nărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năruitură
NĂRUITÚRĂ, năruituri, s. f. (Rar) Ruină a unei construcții; dărâmătură. [Pr.: -ru-i-] – Nărui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsadă
NĂSÁDĂ, năsade, s. f. 1. (Pop.; colectiv) Snopi de cereale desfăcuți și împrăștiați pe arie pentru a fi treierați (cu vitele). ♦ (Reg.) Teanc. 2. (Reg.) Arie (unde se treieră cerealele). – Din năsădi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsădi
NĂSĂDÍ, năsădesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A așeza snopii de cereale pe arie pentru a fi treierați (cu vitele); p. ext. a curăța, a aranja o arie în vederea treieratului. ♦ P. gener. A risipi, a împrăștia. – Din sl. nasaditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsădire
NĂSĂDÍRE, năsădiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a năsădi și rezultatul ei. – V. năsădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsădit
NĂSĂDÍT s. n. (Pop.) Faptul de a năsădi. – V. năsădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsăilă
NĂSĂÍLĂ s. m. (Pop.) Om cu nasul mare; nărtilă. – Nas + suf. -ăilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsălie
NĂSĂLÍE, năsălii, s. f. (Pop.) Suport de lemn (ca o targă) pe care se așază coșciugul cu mortul pentru a fi transportat (la biserică sau la cimitir). – Din sl. nosilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsăudean
NĂSĂUDEÁN, -Ă, năsăudeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Năsăud sau din județul Bistrița-Năsăud. 2. Adj. Care aparține orașului Năsăud sau județului Bistrița-Năsăud ori năsăudenilor (1), referitor la orașul Năsăud sau la județul Bistrița-Năsăud ori la năsăudeni. [Pr.: -să-u-] – Năsăud (n. pr.) + suf. -eati,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsăudeancă
NĂSĂUDEÁNCĂ, năsăudence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Năsăud sau din județul Bistrița-Năsăud. [Pr.: -să-u-] – Năsăudean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsâlnic
NĂSẤLNIC, -Ă adj. v. năsilnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsâlnicie
NĂSÂLNICÍE s. f. v. năsilnicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născare
NĂSCÁRE, născări, s. f. (Pop.) Naștere. ◊ Loc. adj. și adv. Din născare = din naștere. – Naște + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născător
NĂSCĂTÓR, -OÁRE, născători, -oare, adj., s. f. 1. Adj., s. f. (Înv. și pop.) (Femeie) care naște sau a născut unul sau mai mulți copii. 2. S. f. (în Biserica creștină) Fecioara Maria, mama lui Isus Hristos. – Naște + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născând
NĂSCẤND, -Ă, născânzi, -de, adj. (Rar) Care este pe cale să apară, să se formeze, care începe să existe, să se manifeste. – V. naște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născior
NĂSCIÓR, născioare, s. n. (Rar) Năsuc. – Năsuc + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născoceală
NĂSCOCEÁLĂ, născoceli, s. f. Născocire. – Născoci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născoci
NĂSCOCÍ, născocesc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a crea ceva (ce nu a mai existat până atunci); a descoperi, a inventa. 2. Tranz. A scorni, a plăsmui (lucruri închipuite, neexistente, neadevărate); p. ext. a minți. 3. Refl. (Rar) A se naște, a se isca, a se ivi, a se întâmpla. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născocire
NĂSCOCÍRE, născociri, s. f. Acțiunea de a (se) născoci și rezultatul ei; ceea ce născocește cineva; născoceală. – V. născoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născocitor
NĂSCOCITÓR, -OÁRE, născocitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) 1. Care creează, născocește (1); inventiv. 2. Care scornește, plăsmuiește, născocește (2); p. ext. mincinos. – Născoci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născocitură
NĂSCOCITÚRĂ, născocituri, s. f. (Rar) Ceea ce născocește cineva; plăsmuire. – Născoci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născut
NĂSCÚT^1 s. n. Faptul de a (se) naște; p. ext. ziua nașterii cuiva. ♦ Spec. Nașterea lui Isus Hristos; p. ext. sărbătoarea bisericească ținută în ziua acestei nașteri; Crăciun. – V. naște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

născut
NĂSCÚT^2, -Ă, născuți, -te, s. m. și f., adj. (Cel) care a căpătat viață, a luat ființă, a venit pe lume. ◊ Întâiul (sau primul, al doilea, al treilea etc.) născut = copilul cel mai mare (sau al doilea, al treilea etc. copil) dintr-o familie. Nou-născut = a) copil care abia s-a născut; sugaci; b) fig. renăscut. – V. naște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsilnic
NĂSÍLNIC, -Ă, năsilnici, -ce, adj. (Înv. și reg.) 1. Violent, brutal; rău, aspru, neîndurător. 2. Nemulțumit, cârcotaș, mofturos, îndărătnic. [Var.: năsấlnic, -ă adj.] – Din sl. nasilĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsip
NĂSÍP s. n. v. nisip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsipire
NĂSIPÍRE, năsipiri, s. f. v. năsipi. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

năsipiş
NĂSIPÍȘ s. n. v. nisipiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsipiș
NĂSIPÍȘ s. n. v. nisipiș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsipit
NĂSIPÍT, -Ă adj. v. nisipit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsipos
NĂSIPÓS, -OÁSĂ adj. v. nisipos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsoi
NĂSÓI, năsoaie, s. n. Augmentativ al lui nas; nas mare. – Nas + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsos
NĂSÓS, -OÁSĂ, năsoși, -oase, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care are nasul mare; nărtos, năsut. – Nas + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstaşnic
NĂSTÁȘNIC, -Ă, năstașnici, -ce, adj. (Reg.) Vioi, zburdalnic, neastâmpărat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstașnic
NĂSTÁȘNIC, -Ă, năstașnici, -ce, adj. (Reg.) Vioi, zburdalnic, neastâmpărat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstăvi
NĂSTĂVÍ, năstăvesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A conduce, a îndruma, a sfătui, a povățui. – Din sl. nastaviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstrapă
NĂSTRÁPĂ, năstrape, s. f. (Înv. și pop.) 1. Vas (de băut); cană; potir, cupă. 2. Cantitate de lichid cuprinsă într-o năstrapă (1). – Din bg. năstrap, sb. nastrap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstruşnic
NĂSTRÚȘNIC, -Ă, năstrușnici, -ce, adj. 1. Care iese din comun; neobișnuit, ciudat, bizar. 2. Care depășește cu mult (prin proporții, intensitate, calitate etc.) limitele obișnuite; extraordinar, strașnic, grozav. – Cf. sl. nestruženŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstrușnic
NĂSTRÚȘNIC, -Ă, năstrușnici, -ce, adj. 1. Care iese din comun; neobișnuit, ciudat, bizar. 2. Care depășește cu mult (prin proporții, intensitate, calitate etc.) limitele obișnuite; extraordinar, strașnic, grozav. – Cf. sl. nestruženŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstruşnicie
NĂSTRUȘNICÍE, năstrușnicii, s. f. Faptă, idee, comportare etc. năstrușnică (1); ciudățenie. – Năstrușnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năstrușnicie
NĂSTRUȘNICÍE, năstrușnicii, s. f. Faptă, idee, comportare etc. năstrușnică (1); ciudățenie. – Năstrușnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsturar
NĂSTURÁR, năsturari, s. m. (Rar) Persoană care face sau vinde nasturi. – Nasture + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsturaş
NĂSTURÁȘ, năsturași, s. m. Năsturel (1). – Nasture + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsturaș
NĂSTURÁȘ, năsturași, s. m. Năsturel (1). – Nasture + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsturărie
NĂSTURĂRÍE, năsturării, s. f. (Rar) Atelier în care se fac nasturi; magazin în care se vând nasturi. – Nasture + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsturel
NĂSTURÉL, năsturei, s. m. 1. Diminutiv al lui nasture; năsturaș. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina târâtoare, cu flori mici, albe, grupate în inflorescențe bogate, folosită ca salată și ca plantă medicinală (Nasturtium ojficinale). – Nasture + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsuc
NĂSÚC, năsucuri, s. n. Diminutiv al lui nas; năsușor, năsuț. – Nas + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsuşor
NĂSUȘÓR, năsușoare, s. n. (Rar) Năsuc. – Nas + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsușor
NĂSUȘÓR, năsușoare, s. n. (Rar) Năsuc. – Nas + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsut
NĂSÚT, -Ă, năsuți, -te, adj. (Reg.) 1. Năsos. ♦ Fig. Curios; obraznic. 2. (Despre oi) De culoare neagră cu o pată albă pe bot sau de culoare albă cu o pată neagră pe bot. – Lat. nasutus, -a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsuţ
NĂSÚȚ, năsuțuri, s. n. Năsuc. – Nas + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năsuț
NĂSÚȚ, năsuțuri, s. n. Năsuc. – Nas + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşel
NĂȘÉL, -EÁ, nășei, -ele, s. m. și f. (Rar) Nășic. – Naș^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășel
NĂȘÉL, -EÁ, nășei, -ele, s. m. și f. (Rar) Nășic. – Naș^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşi
NĂȘÍ, nășesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A(-i) fi (cuiva) naș^2 la botez sau la cununie. 2. Tranz. (Fam.) A numi pe cineva naș2, a i se adresa cuiva cu numele de naș^2. – V. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năși
NĂȘÍ, nășesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A(-i) fi (cuiva) naș^2 la botez sau la cununie. 2. Tranz. (Fam.) A numi pe cineva naș2, a i se adresa cuiva cu numele de naș^2. – V. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşic
NĂȘÍC, -Ă, nășici, -ce, s. m. și f. (Pop.) Diminutiv al lui naș^2; nășel. – Naș^2 + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășic
NĂȘÍC, -Ă, nășici, -ce, s. m. și f. (Pop.) Diminutiv al lui naș^2; nășel. – Naș^2 + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşicuţă
NĂȘICÚȚĂ, nășicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui nășico. – Nășică + suf. -ață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășicuță
NĂȘICÚȚĂ, nășicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui nășico. – Nășică + suf. -ață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşie
NĂȘÍE s. f. (Fam.) Faptul de a fi naș^2 (la botez sau la cununie); legătură de înrudire între naș^2 și fin; calitatea de naș^2. – Naș^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășie
NĂȘÍE s. f. (Fam.) Faptul de a fi naș^2 (la botez sau la cununie); legătură de înrudire între naș^2 și fin; calitatea de naș^2. – Naș^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşire
NĂȘÍRE, nășiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a năși și rezultatul ei. – V. năși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășire
NĂȘÍRE, nășiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a năși și rezultatul ei. – V. năși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năşit
NĂȘÍT s. n. (Fam.) Faptul de a năși (1). – V. năși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nășit
NĂȘÍT s. n. (Fam.) Faptul de a năși (1). – V. năși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătăflete
NĂTĂFLÉTE adj., s. m. v. nătăfleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătăfleţ
NĂTĂFLÉȚ, -EÁȚĂ, nătăfleți, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care este lipsită de istețime, care nu știe să se descurce, pe care o înșală cu ușurință toți; p. ext. (om) prost, tont, nătâng. [Var.: nătăfléte adj., s. m.] – Probabil contaminare între nătărău și fleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătăfleț
NĂTĂFLÉȚ, -EÁȚĂ, nătăfleți, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care este lipsită de istețime, care nu știe să se descurce, pe care o înșală cu ușurință toți; p. ext. (om) prost, tont, nătâng. [Var.: nătăfléte adj., s. m.] – Probabil contaminare între nătărău și fleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătăntol
NĂTĂNTÓL, -OÁLĂ adj. v. natantol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătărăie
NĂTĂRĂÍE, nătărăii, s. f. (Înv. și reg.) Nesocotință, nechibzuință, prostie, nerozie. – Nătărău + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătărău
NĂTĂRẮU, nătărăi, adj., s. m. (Om) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; prost, neghiob, netot, nătâng. – Netare (înv. „(om) slab, neputincios” < ne- + tare) + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătăroaică
NĂTĂROÁICĂ, nătăroaice, adj., s. f. (Femeie) prostănacă, toantă, neghioabă, idioată. – Nătărău + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătâng
NĂTẤNG, -Ă, nătângi, -ge, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) fără inteligență, fără pricepere; prostănac, neghiob, nătântoc. 2. Adj. (Despre sentimente, manifestări, acțiuni ale omului) Fără sens, fără rost, lipsit de rațiune; prostesc. 3. Adj., s. m. și f. (Rar) (Om) nepriceput, naiv, neîndemânatic. 4. Adj., s. m. și f. (Om) îndărătnic, încăpățânat; (om) supărăcios, nervos. – Din sl. netengŭ „leneș”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătângi
NĂTÂNGÍ, nătângesc, vb. IV. Refl. 1. (Rar) A deveni nătâng (1); a se prosti, a se tâmpi. 2. (Pop.) A se încăpățâna, a se îndărătnici; a se îndârji, a se înverșuna. – V. nătâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătângie
NĂTÂNGÍE, nătângii, s. f. (Rar) 1. Lipsă de inteligență, de pricepre; p. ext. faptă, vorbă, atitudine de om nătâng (1); neghiobie, prostie. 2. Îndărătnicie, încăpățânare. – Nătâng + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nătântoc
NĂTÂNTÓC, -OÁCĂ, nătăntoci, -oace, adj., s. m. și f. (Înv. și reg.) Nătâng (1). – Cf. nătâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năţăluire
NĂȚĂLUÍRE s. f. v. nățălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nățăluire
NĂȚĂLUÍRE s. f. v. nățălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

năţăluit
NĂȚĂLUÍT adj. v. nățălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nățăluit
NĂȚĂLUÍT adj. v. nățălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

năuc
NĂÚC, -Ă, năuci, -ce, adj. (Adesea substantivat) 1. Amețit, buimăcit (din cauza unei emoții puternice, a unei dureri, a unui zgomot etc.); dezorientat, zăpăcit, buimac, uluit, năucit. 2. (Înv. și pop.) Nătâng (1), prost, nepriceput. – Din sl. neukŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năuceală
NĂUCEÁLĂ, năuceli, s. f. Starea omului năuc (1); stare de amețeală, de zăpăceală, de buimăceală. [Pr.: nă-u-] – Năuci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năuci
NĂUCÍ, năucesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni năuc; a (se) prosti, a (se) tâmpi; a (se) ameți, a (se) zăpăci, a (se) buimăci, a (se) ului. [Pr.: nă-u-] – Din năuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năucie
NĂUCÍE s. f. (Rar) Faptul de a fi năuc; starea celui năuc. [Pr.: nă-u-] – Năuc + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năucire
NĂUCÍRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) năuci. [Pr.: nă-u-] – V. năuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năucit
NĂUCÍT, -Ă, năuciți, -te, adj. Amețit, buimăcit; dezorientat, zăpăcit, uluit, perplex; năuc (1). [Pr.: nă-u-] – V. năuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năucitor
NĂUCITÓR, -OÁRE, năucitori, -oare, adj. Care năucește sau poate năuci. [Pr.: nă-u-] – Năuci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năuntru
NĂÚNTRU adv. v. înăuntru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năut
NĂÚT s. m. Plantă din familia leguminoaselor, cu frunze compuse, flori liliachii sau albe și fructe păstăi, care conțin semințe de formă sferică neregulată (Cicer arietinum). ♦ P. restr. Semințele comestibile ale acestei plante, folosite mai ales pentru a înlocui cafeaua sau pentru a se amesteca cu aceasta. [Var.: (înv.) năhút s. m.] – Din tc. nohud, bg. nahut, nohut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năutiu
NĂUTÍU, -ÍE, năutii, adj. De culoarea semințelor de năut; gălbui. [Pr.: nă-u-. – Var.: (reg.) nohutíu, -ie adj.] – Năut + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvală
NĂVÁLĂ, năvale, s. f. 1. Faptul de a se îngrămădi (cu grabă) undeva; înghesuială, îmbulzeală; (concr.) mulțime de oameni sau de obiecte (în mișcare). ♦ Loc. vb. A da năvală = a năvăli. 2. Faptul de a se repezi undeva, spre sau în ceva; mișcare impetuoasă, fugă. ♦ Grabă, iuțeală, zor. ♦ (Adverbial) În chip năvalnic, impetuos. 3. Faptul de a se repezi la cineva cu intenții agresive. 4. Izbucnire, răbufnire (extrem de violentă); revărsare abundentă (și violentă). – Din năvăli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvalnic
NĂVÁLNIC, -Ă, năvalnici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi domolit, stăpânit; furtunos, impetuos, aprig, violent; strașnic, cumplit. ♦ (Despre ape curgătoare) Care curge repede. 2. S. m. Specie de ferigă cu frunze mari, lucitoare, în formă de lance, dispuse în rozete, folosită în medicina populară (Scolopendrium vulgare). – Năvală + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvădi
NĂVĂDÍ, năvădesc, vb. IV. Tranz. (Pop.; la războiul de țesut) A trece firele urzelii prin ițe și spată, în ordinea cerută de modelul țesăturii. [Var.: (reg.) nevedí, nividí vb. IV] – Din sl. navoditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvădire
NĂVĂDÍRE, năvădiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a năvădi și rezultatul ei; năvădit. – V. năvădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvădit
NĂVĂDÍT s. n. (Pop.) Năvădire. – V. năvădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvăli
NĂVĂLÍ, năvălesc, vb. IV. Intranz. 1. A se repezi asupra cuiva sau undeva cu intenții agresive, dușmănoase, criminale etc. ♦ Spec. A se repezi asupra dușmanului sau asupra unui loc deținut de acesta. 2. A se repezi, a se năpusti undeva, spre ceva, a fugi în grabă la cineva, a da buzna. ♦ A intra sau a ieși în grabă (și pe neașteptate, în neorânduială ori în mare cantitate). 3. A reveni în mare grabă și în mare număr undeva, la cineva; a se îngrămădi, a se îmbulzi, a se înghesui. ♦ (Despre sânge) A se strânge în cantitate mare (într-un organ sau într-o parte a corpului). – Din sl. navaljati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvălire
NĂVĂLÍRE, năvăliri, s. f. Acțiunea de a năvăli și rezultatul ei. – V. năvăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvălitor
NĂVĂLITÓR, -OÁRE, năvălitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, armată, stat etc.) care năvălește (1); agresor, invadator, cotropitor. – Năvăli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvălnicie
NĂVĂLNICÍE s. f. (Rar) Impetuozitate. – Năvalnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvârlii
NĂVÂRLÍI s. f. pl. (Reg.) Convulsii epileptice; p. ext. toane, năbădăi, furii. – Cf. bg. navărleia se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvârlios
NĂVÂRLIÓS, -OÁSĂ, năvârlioși, -oase, adj. (Reg.) Apucat de convulsii epileptice; p. ext. furios, năbădăios, arțăgos. [Pr.: -li-os] – Năvârlii + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvleg
NĂVLÉG, -EÁGĂ, năvlegi, -ge, adj., s. m. și f. (Reg.) 1. Adj., s. m. și f. Nătâng (1); (om) bădăran, necioplit. 2. Adj. (Despre părți ale corpului) Bolnav; schilod. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvod
NĂVÓD, năvoade, s. n. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă mare prevăzută la mijloc cu un sac, cu care se înconjoară și se adună peștele de pe suprafețe întinse de apă. [Var.: (reg.) nevód s. n.] – Din sl. nevodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvodar
NĂVODÁR, năvodari, s. m. 1. Pescar cu năvodul. 2. Lucrător (în industria textilă) care face sfori, frânghii, plase de pescuit etc. 3. Pasăre de baltă cu pene negre și albe, cu picioare lungi și cu ciocul încovoiat în sus (Recurvirostra avosetta). – Năvod + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvodi
NĂVODÍ, năvodesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A pescui cu năvodul. – Din năvod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvodire
NĂVODÍRE, năvodiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a năvodi și rezultatul ei. – V. năvodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năvrap
NĂVRÁP, năvrapi, s. m. Pedestraș din armata neregulată a Imperiului Otoman; p. ext. năvălitor, jefuitor. – Din sl. navrapŭ „jaf”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzatic
NĂZÁTIC, -Ă, năzatici, -ce, adj. (Reg.; despre cai) Sperios, fricos. – Naz[uri] + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzăreală
NĂZĂREÁLĂ, năzăreli, s. f. Năzărire; sperietură. – Năzări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzări
NĂZĂRÍ, năzár, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Refl. A i se părea cuiva că vede sau că aude ceea ce nu există; a i se năluci. ♦ A-i veni cuiva deodată o idee (ciudată), o toană, un capriciu. 2. Intranz. și refl. A se arăta vederii (pentru scurt timp); a se întrezări. ♦ Tranz. A vedea (nedeslușit, de departe); a zări, a observa. [Prez. ind. și: năzăresc] – Din sl. nazirati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzărire
NĂZĂRÍRE, năzăriri, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a i (se) năzări cuiva ceva; (concr.) ceea ce apare sau i se pare că apare cuiva; apariție, închipuire, năzăreală, năzăritură; vedenie, halucinație. – V. năzări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzăritură
NĂZĂRITÚRĂ, năzărituri, s. f. (Pop.) Năzărire. – Năzări + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzbâtie
NĂZBÂTÍE, năzbâtii, s. f. Faptă, vorbă, idee etc. glumeață, lipsită de seriozitate; poznă, ștrengărie, glumă, ghidușie; farsă. [Var.: năzbutíe s. f.] – Cf. sl. sŭbytije „întâmplare”, ucr. nezbutnyĩ, rus. nesbîtnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzbutie
NĂZBÚTIE s. f. v. năzbâtie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzdravan
NĂZDRAVÁN, -Ă adj. v. năzdrăvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzdravăn
NĂZDRÁVĂN, -Ă adj. v. năzdrăvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzdrăvan
NĂZDRĂVÁN, -Ă, năzdrăvani, -e, adj. 1. (În basme; adesea substantivat) înzestrat cu puteri miraculoase; spec. care are darul de a ști și prevesti ce se va întâmpla. 2. Extrem de priceput, de iscusit, de dibaci, de deștept; admirabil, nemaipomenit, extraordinar, grozav (de frumos, de interesant etc.). 3. Care se ține de pozne, care provoacă haz prin ceea ce spune sau face; glumeț, poznaș, ghiduș. [Var.: năzdraván, -ă, năzdrávăn, -ă, nezdrávăn, -ă adj.] – Pref. ne- + zdravăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzdrăvănie
NĂZDRĂVĂNÍE, năzdrăvănii, s. f. 1. (În basme) Puterea, însușirea sau fapta unei ființe năzdrăvane (1). ♦ Faptă, ispravă, întâmplare etc. ieșită din comun, extraordinară, de necrezut; minunăție. 2. Faptă, vorbă, idee etc. glumeață, năstrușnică; glumă, poznă, năzbâtie, ștrengărie; p. ext. faptă, vorbă etc. șireată; șiretlic, vicleșug. – Năzdrăvan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzui
NĂZUÍ, năzuiesc, vb. IV. Intranz. 1. A tinde către ceva; a aspira, a râvni. ♦ Refl. și intranz. (Reg.) A se strădui, a se trudi; a încerca. 2. (Înv.) A se îndrepta spre cineva sau undeva după ajutor, a recurge, a apela la sprijinul, bunăvoința, îndurarea cuiva. 3. (Înv. și reg.) A se îndrepta, a se duce spre..., a ținti să ajungă la... – Et. nec. Cf. magh. néz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzuinţă
NĂZUÍNȚĂ, năzuințe, s. f. Dorință puternică și consecventă spre ceva; aspirație, tendință. – Năzui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzuință
NĂZUÍNȚĂ, năzuințe, s. f. Dorință puternică și consecventă spre ceva; aspirație, tendință. – Năzui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzuire
NĂZUÍRE, năzuiri, s. f. Acțiunea de a (se) năzui și rezultatul ei. – V. năzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

năzuros
NĂZURÓS, -OÁSĂ, năzuroși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Care face nazuri, care are toane; mofturos, capricios, pretențios. – Nazuri + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nânaş
NÂNÁȘ, -Ă s. m. și f. v. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nânaș
NÂNÁȘ, -Ă s. m. și f. v. naș^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nea
NEA^3 s. m. (Pop. și fam.; urmat de un prenume masculin sau de un nume de familie) Termen de respect cu care se adresează un copil sau o persoană mai tânără unui bărbat mai în vârstă. – De la nene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nea
NEA^1 interj. (Pop.) Strigăt cu care se îndeamnă la mers, se cheamă, se opresc sau se gonesc unele animale domestice. – Cf. n a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nea
NEA^2 s. f. (Înv. și reg. și în limbajul poetic) Zăpadă. ◊ Loc. adj. De nea = alb strălucitor ca zăpada. [Var.: neáuă s. f.] – Lat. nix, nivis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neabătut
NEABĂTÚT, -Ă, neabătuți, -te, adj. 1. Care nu se abate din drumul pe care a apucat. 2. Care nu se abate de la un principiu, de la o normă; dârz, consecvent, ferm, intransigent. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + abătut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neabil
NEABÍL, -Ă, neabili, -e, adj. Neîndemânatic, stângaci; inabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + abil (după fr. non-habile).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neabonat
NEABONÁT, -Ă, neabonați, -te, adj. Care nu beneficiază de un abonament. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + abonat (după fr. non-abonne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neabordabil
NEABORDÁBIL, -Ă, neabordabili, -e, adj. Care nu poate fi abordat; inabordabil; p. ext inaccesibil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + abordabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neacademic
NEACADÉMIC, -Ă, neacademici, -ce, adj. 1. Care nu aparține academiei sau academismului. 2. Lipsit de solemnitate, de convenționalism. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + academic (după engl. non-academic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaccentuat
NEACCENTUÁT, -Ă, neaccentuați, -te, adj. 1. (Despre vocale, silabe, cuvinte) Care nu poartă accent, care nu este scos în relief. 2. Fig. Lipsit de culoare, de strălucire; șters (2). [Pr.: ne-ac-cen-tu-at] – Pref. ne- + accentuat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neacceptabil
NEACCEPTÁBIL, -Ă, neacceptabili, -e, adj. Care nu poate fi acceptat, admis; inacceptabil. [Pr.: ne-ac-] – Pref. ne- + acceptabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neacceptare
NEACCEPTÁRE, neacceptări, s. f. Refuz de a accepta; respingere, inacceptare. [Pr.: ne-ac-] – Pref. ne- + acceptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaccidentat
NEACCIDENTÁT, -Ă, neaccidentați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care a ieșit nevătămat dintr-un accident. 2. (Despre terenuri, drumuri etc.) Care nu prezintă neregularități. [Pr.: ne-ac-] – Pref. ne-+ accidentat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neacoperit
NEACOPERÍT, -Ă, neacoperiți, -te, adj. 1. Care nu are acoperiș; care nu are capac; descoperit (1). 2. (Despre acțiuni, fapte) Care nu este justificat prin măsuri și acte normative; descoperit (2). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + acoperit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neacordat
NEACORDÁT, -Ă, neacordați, -te, adj. 1. (Gram.; despre unele părți de propoziție) Care nu este în același caz, număr, gen și persoană cu termenul determinat. 2. (Despre premii, titluri) Care nu a fost atribuit. 3. (Despre instrumente muzicale) Care nu a fost supus acordării; care nu mai este acordat; dezacordat, discordat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + acordat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neactual
NEACTUÁL, -Ă, neactuali, -e, adj. Care nu este actual sau în actualitate; inactual. [Pr.: ne-ac-tu-al] – Pref. ne- + actual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadaptare
NEADAPTÁRE, neadaptări, s. f. Neputință de adaptare. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adaptare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadaptat
NEADAPTÁT, -Ă, neadaptați, -te, adj. Care nu s-a adaptat; inadaptat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adaptat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadecvat
NEADECVÁT, -Ă, neadecvați, -te, adj. Care nu corespunde, nu este potrivit; nepotrivit, inadecvat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adecvat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neademenit
NEADEMENÍT, -Ă, neademeniți, -te, adj. Care nu se lasă ademenit sau influențat în rău; integru. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + ademenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaderent
NEADERÉNT, -Ă, neaderenți, -te, adj. Care nu aderă; inaderent. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aderent (după engl. non-adherent).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaderenţă
NEADERÉNȚĂ, neaderențe, s. f. 1. Lipsă de aderență la un partid, la o mișcare, la o asociație etc. 2. Imposibilitate de a adera (2). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aderență (după engl. non-adherence).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaderență
NEADERÉNȚĂ, neaderențe, s. f. 1. Lipsă de aderență la un partid, la o mișcare, la o asociație etc. 2. Imposibilitate de a adera (2). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aderență (după engl. non-adherence).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadevăr
NEADEVẮR, neadevăruri, s. n. Lipsă de conformitate cu realitatea; afirmație inexactă, falsă sau mincinoasă; neexactitate; falsitate, minciună. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adevăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadevărat
NEADEVĂRÁT, -Ă, neadevărați, -te, adj. Care nu este adevărat; fals, mincinos; inexact, neexact. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adevărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadmis
NEADMÍS adj. v. SOLECISM. Greșeală de sintaxă (neadmisă de normele limbii literare). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neadmisibil
NEADMISÍBIL, -Ă, neadmisibili, -e, adj. Care nu poate fi admis, primit, acceptat; inadmisibil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + admisibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadormire
NEADORMÍRE, neadormiri, s. f. (Pop.) Atenție, grijă, veghe. ◊ Loc. adv. Cu neadormire = a) atent, cu grijă; b) neîncetat, continuu. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adormire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neadormit
NEADORMÍT, -Ă, neadormiți, -te, adj. Care nu doarme, treaz; fig. care veghează atent; activ; neobosit. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + adormit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neafectat
NEAFECTÁT, -Ă, neafectați, -te, adj. (Despre oameni și unele manifestări ale lor) Care nu este afectat, prefăcut, prețios, nefiresc. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + afectat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neafiliat
NEAFILIÁT, -Ă, neafiliați, -te, adj. Care nu este afiliat unei organizații, instituții etc. [Pr.: ne-a-fi-li-at] – Pref. ne- + afiliat (după fr. non-affilie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neagă
NEÁGĂ s. f. (Pop.) Persoană încăpățânată, rea, care contrazice mereu și care face totul numai după capul ei. ◊ Expr. A sta neagă-rea pe capul cuiva (sau în spinarea cuiva) = a nu lăsa în pace pe cineva, a nu-l slăbi din ochi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaglutinat
NEAGLUTINÁT, -Ă, neaglutinați, -te, adj. (Despre materiale) Ale cărui particule nu sunt lipite unele de altele prin adeziune. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aglutinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neagresiune
NEAGRESIÚNE, neagresiuni, s. f. Principiu fundamental de drept internațional care condamnă folosirea forței în relațiile dintre state. ◊ Pact de neagresiune = convenție între state care se angajează reciproc să nu utilizeze agresiunea în relațiile dintre ele. [Pr.: ne-a-gre-si-u-] – Pref. ne- + agresiune (după fr. non-agression).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neagresiv
NEAGRESÍV, -Ă, neagresivi, -e, adj. Care nu este agresiv; pașnic, blând. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + agresiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neagresivitate
NEAGRESIVITÁTE, neagresivități, s. f. însușirea de a nu fi agresiv. ♦ (Rar) Neagresiune. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + agresivitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neagricol
NEAGRICÓL, -Ă, neagricoli, -e, adj. 1. (Despre terenuri) Care nu ține de agricultură, care nu se folosește în agricultură. 2. (Despre o regiune, o țară) Care nu își sprijină economia în special pe agricultură. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + agricol (după fr. non-agricole).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neajungere
NEAJUNGÉRE, neajungeri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a nu ajunge, de a nu fi îndestulător; stare a ceea ce nu ajunge, nu este suficient. + Sărăcie, lipsă, mizerie. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + ajungere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neajuns
NEAJÚNS, neajunsuri, s. n. 1. Greutate, dificultate, neplăcere, necaz. 2. Lipsă, scădere; defect, cusur; dezavantaj. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + ajuns.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neajutător
NEAJUTĂTÓR, -OÁRE, neajutători, -oare, adj. Care nu ajută. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + ajutător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neajutorat
NEAJUTORÁT, -Ă, neajutorați, -te, adj. 1. Lipsit de ajutor, de sprijin, de apărare. 2. Lipsit de posibilități, de resurse (materiale). 3. Care nu se descurcă singur; nepriceput, stângaci, neîndemânatic. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + ajutorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealăturat
NEALĂTURÁT adj. v. NEANEXAT. Care nu este alipit, alăturat, adăugat, atașat la ceva; nealăturat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nealcoolic
NEALCOÓLIC, -Ă, nealcoolici, -ce, adj. 1. (Despre substanțe, mai ales despre băuturi) Care nu conține alcool (2). 2. (Despre persoane) Care nu consumă băuturi alcoolice. [Pr.: ne-al-] – Pref. ne- + alcoolic (după fr. non-alcoolise).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealimentar
NEALIMENTÁR adj. v. COST. Sumă de bani cheltuită pentru producerea sau cumpărarea unui bun, efectuarea unei lucrări, prestarea unui serviciu etc. ◊ Costul vieții = totalitatea cheltuielilor pentru bunuri alimentare și nealimentare, precum și a serviciilor utilizate, pe o familie, într-o perioadă determinată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nealiniat
NEALINIÁT, -Ă, nealiniați, -te, adj. (Despre țări, state, mișcări) Care duce o politică de nealiniere. [Pr.: ne-a-li-ni-at] – Pref. ne- + aliniat. Cf. fr. n o n – a l i g n e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealiniere
NEALINIÉRE, nealinieri, s. f. Politică de neutralitate față de cele două blocuri antagoniste (occidental și comunist) practicată în timpul Războiului Rece de statele din Lumea a Treia. [Pr.: ne-a-li-ni-e-re] – Pref. ne-+ aliniere. Cf. fr. non-alignement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealtădată
NEALTĂDÁTĂ adv. (Rar; în expr.) Ca nealtădată = cum nu a mai fost, ca niciodată, ca nicicând. [Pr.: ne-a!-] – Pref. ne- + altădată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealterabil
NEALTERÁBIL, -Ă, nealterabili, -e, adj. (Despre materii organice) Care nu se alterează, nu se strică; inalterabil. [Pr.: ne-al-] – Pref. ne- + alterabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealterare
NEALTERÁRE, nealterări, s. f. Acțiunea de a nu (se) altera. [Pr.: ne-al-] – Pref. ne- + alterare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealterat
NEALTERÁT, -Ă, nealterați, -te, adj. 1. (Despre materii organice) Care nu este stricat, descompus. 2. (Despre produse alimentare, chimice etc.) Care nu este denaturat, falsificat. 3. (Fon.; despre sunete) Care nu s-a modificat; neschimbat. [Pr.: ne-al-] – Pref. ne- + alterat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealtoit
NEALTOÍT, -Ă, nealloiți, -te, adj. Care nu a fost supus altoirii. [Pr.: ne-al-to-it] – Pref. ne- + altoit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nealtul
NEÁLTUL, -Ă, nealții, -tele, pron. nehot. (Rar; în expr.) Ca nealtul = ca nimeni altul. [Pr.: ne-al-] – Pref. ne- + altul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neam
NEÁM, neamuri, s. n., adv. I. S. n. 1. Popor, națiune. ◊ Loc. adj. De neam (sau de neamul lui) sau neam de... = de origine, de naționalitate. ◊ Expr. De tot neamul sau de toate neamurile = de toate naționalitățile; p. ext. de toate felurile, de toate speciile. A-și trage neamul din... = a proveni de la..., a se trage din... ♦ Uniune de ginți și de triburi din Comuna primitivă; p. ext. seminție; trib; populație. 2. Totalitatea persoanelor înrudite între ele prin sânge sau prin alianță; persoană care face parte din aceeași familie cu cineva (în raport cu acesta); rudă. ◊ Expr. De neam (bun, mare etc.) = dintr-o familie nobilă sau dintr-o familie de oameni corecți, cumsecade. Neam prost = om bădăran, mitocan. A fi neam după Adam sau a fi neam (de) a cincea (sau a șasea, a noua) spiță = a fi rudă foarte îndepărtată sau a nu fi rudă deloc cu cineva. 3. (Înv. și pop.) Rând de oameni din aceeași generație; generație. 4 Expr. Neam de neamul meu (sau tău etc.) sau neam de neam = a) (în propoziții afirmative) din tată în fiu, din moși-strămoși, din generație în generație; b)(în propoziții negative) nimeni din familia mea (sau ta etc.). ♦ (Înv. și reg.) Partea de țarină pe care o lucrează o familie. 4. (La pl.; în Evul Mediu) Mulțime de boieri; clasă boierească; familie boierească; denumire a urmașilor boierilor mari sau veliți, care ocupau dregătoriile importante. 5. Categorie de oameni care au aceeași profesie sau anumite însușiri ori interese comune. 6. Specie, gen, varietate, fel, soi. ♦ Neamul omenesc = genul uman, omenirea. II. Adv. (Reg. și fam.) Deloc, câtuși de puțin, nimic. – Din magh. nem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neamabil
NEAMÁBIL, -Ă, neamabili, -e, adj. Care nu este amabil, lipsit de bunăvoință; nepoliticos. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + amabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neameliorat
NEAMELIORÁT adj. v. INFUZIE (2). Încrucișare a unei rase neameliorate cu o rasă ameliorată timp de una sau două generații. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neamenajat
NEAMENAJÁT adj. v. ȘLEAU^1. Drum de țară natural, neamenajat, bătătorit de căruțe. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neamestec
NEAMÉSTEC s. n. Faptul de a nu se amesteca; principiu de drept internațional care interzice unui stat sau unui grup de state să se amestece în treburile interne ale altui stat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + amestec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neamestecat
NEAMESTECÁT, -Ă, neamestecați, -te, adj. utilizat în DLRM în definiția pentru PRÍSNE adv. (Înv. și reg.) În întregime, cu totul. ♦ (Adjectival) Curat, neamestecat. – Slav (v. sl. prisĩnŭ).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neamintit
NEAMINTÍT adj. v. OMIS. Care a fost lăsat la o parte, trecut cu vederea; neamintit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neamţ
NEAMȚ, nemți, s. m. German sau austriac. ◊ Expr. (Fam.) A lua (sau a fura) luleaua neamțului = a se îmbăta. – Din sl. nĕmĩcĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neamț
NEAMȚ, nemți, s. m. German sau austriac. ◊ Expr. (Fam.) A lua (sau a fura) luleaua neamțului = a se îmbăta. – Din sl. nĕmĩcĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neamţofil
NEAMȚOFÍL, -Ă s. m. și f., adj. v. nemțofil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neamțofil
NEAMȚOFÍL, -Ă s. m. și f., adj. v. nemțofil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neanalizabil
NEANALIZÁBIL, -Ă, neanalizabili, -e, adj. (Despre texte, cuvinte) Care nu poate fi analizat; inanalizabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + analizabil (după fr. non-analysable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neanexat
NEANEXÁT, -Ă, neanexați, -te, adj. Care nu este alipit, alăturat, adăugat, atașat la ceva; nealăturat. ♦ (Despre teritorii) Care nu este încorporat (prin violență). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + anexat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neangajat
NEANGAJÁT, -Ă, neangajați, -te, adj. Care nu este angajat; spec. (despre state) care nu face parte din marile blocuri care domină lumea actuală. [Pr.: ne-an-] – Pref. ne- + angajat. Cf. fr. n o n – e n g a g é.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neanimat
NEANIMÁT, -Ă, neanimați, -te, adj. Care este fără viață prin structura sau esența lui; neînsuflețit, inanimat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + animat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neant
NEÁNT s. n. Neființă, nonexistență, nimic. [Pr.: ne-ant] – Din fr. néant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neantagonic
NEANTAGÓNIC, -Ă, neantagonici, -ce, adj. Neantagonist. [Pr.: ne-an-] – Pref. ne- + antagonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neantagonist
NEANTAGONÍST, -Ă, neantagoniști, -ste, adj. Care nu se află în antagonism, lipsit de caracter antagonist; neantagonic. [Pr.: ne-an-] – Pref. ne- + antagonist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neantizat
NEANTIZÁT adj. v. neantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neanunţat
NEANUNȚÁT adj. v. EXTEMPORAL. Probă scrisă, neanunțată, de obicei din lecția curentă, dată elevilor pentru verificarea periodică a cunoștințelor; lucrare de control. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neanunțat
NEANUNȚÁT adj. v. EXTEMPORAL. Probă scrisă, neanunțată, de obicei din lecția curentă, dată elevilor pentru verificarea periodică a cunoștințelor; lucrare de control. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neaoş
NEÁOȘ, -Ă, neaoși, -e, adj. 1. Autentic, adevărat, veritabil; curat, sadea. 2. Care s-a născut, s-a format și s-a dezvoltat pe teritoriul pe care trăiește și în prezent; autohton, indigen, băștinaș. [Pr.: nea-oș] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaoș
NEÁOȘ, -Ă, neaoși, -e, adj. 1. Autentic, adevărat, veritabil; curat, sadea. 2. Care s-a născut, s-a format și s-a dezvoltat pe teritoriul pe care trăiește și în prezent; autohton, indigen, băștinaș. [Pr.: nea-oș] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaoşism
NEAOȘÍSM, (1) neaoșisme, s. n. 1. (Fam.) Cuvânt sau expresie care are un căutat aspect autohton, arhaic sau popular. 2. Tendință în literatură caracterizată prin abuzul de cuvinte arhaice și populare (rare). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaoșism
NEAOȘÍSM, (1) neaoșisme, s. n. 1. (Fam.) Cuvânt sau expresie care are un căutat aspect autohton, arhaic sau popular. 2. Tendință în literatură caracterizată prin abuzul de cuvinte arhaice și populare (rare). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaoşist
NEAOȘÍST, -Ă, neaoșișii, -ste, adj., s. m. 1. Adj. Care aparține neaoșismului (2), privitor la neaoșism; (despre stil, formă etc.) care abundă în neaoșisme (1). 2. (Fam.) S. m. Persoană care abuzează de neaoșisme (1) (în vorbire sau în scris). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaoșist
NEAOȘÍST, -Ă, neaoșișii, -ste, adj., s. m. 1. Adj. Care aparține neaoșismului (2), privitor la neaoșism; (despre stil, formă etc.) care abundă în neaoșisme (1). 2. (Fam.) S. m. Persoană care abuzează de neaoșisme (1) (în vorbire sau în scris). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neapărat
NEAPĂRÁT, -Ă, neapărați, -te, adj., adv. I. Adj. 1. De care nu te poți lipsi, care este (absolut) necesar; indispensabil. ◊ Expr. A fi de (sau a avea) neapărată nevoie (sau trebuință) = a fi de (sau a avea) absolută nevoie. 2. (Rar) Căruia nu i te poți împotrivi, care nu poate fi ocolit, evitat sau omis; fatal, inevitabil. II. Adv. în mod necesar, cu orice preț; negreșit. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + apărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaplicabil
NEAPLICÁBIL, -Ă, neaplicabili, -e, adj. Care nu poate fi pus în practică; inaplicabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aplicabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaplicabilitate
NEAPLICABILITÁTE s. f. Lipsă de aplicabilitate sau imposibilitate de a fi pus în practică; inaplicabilitate. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aplicabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neapreciat
NEAPRECIÁT, -Ă, neapreciați, -te, adj. Care nu este apreciat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + apreciat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nearanjat
NEARANJÁT, -Ă, nearanjați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care nu este pus în ordine. ♦ (Despre oameni) Cu ținuta exterioară neîngrijită. 2. (Despre oameni) Care nu și-a făcut un rost în viață. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aranjat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nearat
NEARÁT, -Ă, nearați, -te, adj. (Despre suprafețe de pământ) Care nu a fost arat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + arat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nearipat
NEARIPÁT adj. v. AFID. Subordin de insecte homoptere, cuprinzând păduchii de plante mici, cu forme aripate și nearipate (Aphidinea); (și la sg.) insectă care face parte din acest subordin. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nearmonios
NEARMONIÓS, -OÁSĂ, nearmonioși, -oase, adj. Care nu are armonie^1, ale cărui părți componente nu formează un tot bine închegat și echilibrat. [Pr.: ne-ar-mo-ni-os] – Pref. ne- + armonios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nearmonizat
NEARMONIZÁT adj. v. BĂLȚA. (Fam.) A vopsi în culori variate (și nearmonizate); a tărca. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nearomat
NEAROMÁT, -Ă, nearomați, -te, adj. Care nu are aromă; fără aromă. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + aromat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nearticulat
NEARTICULÁT, -Ă, nearticulați, -te, adj. 1. (Fon.; despre sunete) Care nu este articulat; (despre cuvinte) pronunțat neclar, îngăimat. 2. (Gram.) Care nu este însoțit de articol (hotărât); în care cuvintele nu sunt însoțite de articol (hotărât). 3. (Fiziol.) Care nu este format din articulații, care nu are articulații. [Pr.: ne-ar-] – Pref. ne- + articulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neartificial
NEARTIFICIÁL, -Ă, neartificiali, -e, adj. Care nu este artificial; natural, firesc. [Pr.: ne-ar-ti-fi-ci-al] – Pref. ne- + artificial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neartistic
NEARTÍSTIC, -Ă, neartistici, -ce, adj. Care nu aparține artei. ♦ Care nu corespunde principiilor estetice; lipsit de valoare artistică. [Pr.: ne-ar-] – Pref. ne- + artistic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neascultare
NEASCULTÁRE s. f. Act de nesupunere, lipsă de ascultare, indisciplină; încălcare a unei porunci. [Pr.: ne-as-] – Pref. ne- + ascultare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neascultător
NEASCULTĂTÓR, -OÁRE, neascultători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care nu ascultă (de cineva sau de ceva), care nu se supune; p. ext. rău, obraznic. [Pr.: ne-as-] – Pref. ne- + ascultător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neascuţit
NEASCUȚÍT, -Ă, neascuțiți, -te, adj. (Despre obiecte) Care nu este ascuțit; fără vârf, rotunjit. [Pr.: ne-as-] – Pref. ne- + ascuțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neascuțit
NEASCUȚÍT, -Ă, neascuțiți, -te, adj. (Despre obiecte) Care nu este ascuțit; fără vârf, rotunjit. [Pr.: ne-as-] – Pref. ne- + ascuțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasemănat
NEASEMĂNÁT, -Ă, neasemănați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi asemănat cu nimic; care nu are pereche deoarece depășește limitele, însușirile obișnuite; fără seamăn, incomparabil, neasemuit, unic. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + asemănat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasemuit
NEASEMUÍT, -Ă, neasemuiți, -te, adj. (Adesea adverbial) Neasemănat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + asemuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasigurat
NEASIGURÁT, -Ă, neasigurați, -te, adj. Care nu este asigurat; care nu este pus la adăpost de pericol. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + asigurat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasimilabil
NEASIMILÁBIL, -Ă, neasimilabili, -e, adj. Care nu poate fi asimilat (ușor); inasimilabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + asimilabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasimilat
NEASIMILÁT, -Ă, neasimilați, -te, adj. 1. Care nu este asimilat prin metabolism. ♦ (Despre cunoștințe, idei) Care nu a fost însușit (corespunzător). 2. (Despre produse noi) Care nu a fost introdus în fabricație. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + asimilat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neasortat
NEASORTÁT adj. v. BĂLȚĂTURĂ. Pată de culoare deschisă la animalele bălțate. ♦ Obiect colorat țipător, cu culori multe și neasortate, încărcat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neastâmpăr
NEASTẤMPĂR s. n. Faptul de a fi neastâmpărat; starea celui neastâmpărat; lipsă de astâmpăr; neliniște, impaciență, agitație. [Pr.: ne-as-] -Pref. ne- + astâmpăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neastâmpărat
NEASTÂMPĂRÁT, -Ă, neastâmpărați, -te, adj. 1. Care nu se astâmpără sau care nu poate fi astâmpărat; spec. (despre oameni, firea, temperamentul lor) care se agită continuu; agitat, neliniștit. 2. (Despre copii) (Excesiv de) vioi, zglobiu, zburdalnic, zvăpăiat; p. ext. obraznic, rău. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Vioi, jucăuș. [Pr.: ne-as-] – Pref. ne- + astâmpărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaşteptat
NEAȘTEPTÁT^1 s. n. (în loc. adv.) Pe neașteptate = fără să te aștepți, deodată. [Pr.: ne-aș-] – Pref. ne- + așteptat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neașteptat
NEAȘTEPTÁT^1 s. n. (în loc. adv.) Pe neașteptate = fără să te aștepți, deodată. [Pr.: ne-aș-] – Pref. ne- + așteptat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neaşteptat
NEAȘTEPTÁT^2, -Ă, neașteptați, -te, adj. (Adesea adverbial) La care nu te aștepți, care se întâmplă sau se ivește subit, fără veste; neprevăzut, intempestiv. [Pr.: ne-aș-] – Pref. ne- + așteptat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neașteptat
NEAȘTEPTÁT^2, -Ă, neașteptați, -te, adj. (Adesea adverbial) La care nu te aștepți, care se întâmplă sau se ivește subit, fără veste; neprevăzut, intempestiv. [Pr.: ne-aș-] – Pref. ne- + așteptat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatacabil
NEATACÁBIL, -Ă, neatacabili, -e, adj. Care nu poate fi atacat, contestat; inatacabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atacabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neataşabil
NEATAȘÁBIL, -Ă, neatașabili, -e, adj. Care nu poate fi atașat. ♦ (Fig.) Nesociabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atașabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatașabil
NEATAȘÁBIL, -Ă, neatașabili, -e, adj. Care nu poate fi atașat. ♦ (Fig.) Nesociabil. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atașabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatârnare
NEATÂRNÁRE, neatârnări, s. f. Independență (politică). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atârnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatârnat
NEATÂRNÁT, -Ă, neatărnați, -te, adj. Care nu depinde de cineva sau de ceva; independent. [Pr.: ne-a-] -Pref. ne- + atârnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatent
NEATÉNT, -Ă, neatenți, -te, adj. Care nu este atent; care arată lipsă de atenție; absent, distrat. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatenţie
NEATÉNȚIE s. f. Lipsă de atenție; atitudine, gest, vorbă etc. care dovedește lipsa de atenție (față de cineva). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatenție
NEATÉNȚIE s. f. Lipsă de atenție; atitudine, gest, vorbă etc. care dovedește lipsa de atenție (față de cineva). [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatestat
NEATESTÁT, -Ă, neatestați, -te, adj. Care nu este atestat, confirmat. ♦ (Despre cercetători, cadre didactice) Care nu este confirmat în grad. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atestat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatins
NEATÍNS, -Ă, neatinși, -se, adj. Care nu este sau nu a fost atins de nimeni sau de nimic; p. ext. intact, întreg. ♦ Pe care nu-l poți atinge, impalpabil; la care nu se poate ajunge, inaccesibil. Culmi neatinse. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + atins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neatrăgător
NEATRĂGĂTÓR adj. v. PLICTISEALĂ (1). Stare sufletească apăsătoare, ușoară depresiune morală provocată de singurătate, de lipsa de ocupație sau de o ocupație neatrăgătoare, de monotonie etc.; gol sufletesc, urât, plictis. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neauă
NEÁUĂ s. f. v. nea^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neautentic
NEAUTÉNTIC, -Ă, neautentici, -ce, adj. Care nu este autentic; inautentic. [Pr.: ne-a-u-] – Pref. ne- + autentic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neautomat
NEAUTOMÁT adj. v. TELEFONIST. Persoană care face serviciu la o centrală telefonică neautomată, stabilind legăturile telefonice. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neautorizat
NEAUTORIZÁT, -Ă, neautorizați, -te, adj. Care nu este autorizat, împuternicit să facă, să spună etc. ceva. [Pr.: ne-a-u-] – Pref. ne- + autorizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neauzit
NEAUZÍT, -Ă, neauziți, -te, adj. (Despre sunete, zgomote etc.) Care nu se aude; imperceptibil. ♦ (Cu valoare de superlativ) De care nu s-a mai auzit; extraordinar, nemaiauzit, nemaipomenit. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + auzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neavenit
NEAVENÍT, -Ă, neaveniți, -te, adj. (Jur.; în sintagma) Nul și neavenit = lipsit de valabilitate, considerat ca inexistent. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + avenit (< fr. avenu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neavere
NEAVÉRE s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a nu avea avere, de a fi sărac; p. ext. lipsă, sărăcie. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + avere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neavizat
NEAVIZÁT, -Ă, neavizați, -te, adj. Care nu este avizat, informat; nepregătit. [Pr.: ne-a-] – Pref. ne- + avizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebăgare
NEBĂGÁRE s. f. (În expr.) (Din) nebăgare de (sau în) seamă = a) (din) lipsă de atenție; (din) neglijență; (din) imprudență; b) (din) lipsă de considerație față de cineva sau de ceva. – Pref. ne- + băgare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebăgat
NEBĂGÁT^1 s. n. (În expr.) Pe nebăgate de (sau în) seamă = fără a (se) observa; pe nesimțite. – Pref. ne- + băgat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebăgat
NEBĂGÁT^2, -Ă, nebăgați, -te, adj. (În expr.) Nebăgat în seamă = a) care nu este luat în considerație, care este trecut cu vederea; b) care nu a fost văzut, observat. – Pref. ne- + băgat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebănuit
NEBĂNUÍT, -Ă, nebănuiți, -te, adj. Care nu poate fi bănuit, presupus; neașteptat, neprevăzut; p. ext. foarte mare. – Pref. ne- + bănuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebăut
NEBĂÚT s. n. (În loc. adv.) Pe nebăute = înainte de a fi băut ceva; fără să fi băut ceva. – Pref. ne- + băut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebântuit
NEBÂNTUÍT, -Ă, nebăntiuți, -te, adj. Liniștit, netulburat; nevătămat, teafar, întreg. – Pref. ne- + bântuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebedernică
NEBEDÉRNICĂ s. f. v. nabederniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebeligerant
NEBELIGERÁNT, -Ă, nebeligeranți, -te, adj. (Despre state, țări) Care manifestă o stare de nebeligeranță. – Pref. ne- + beligerant. Cf. fr. n o n – b e l l i g e r a n t.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebeligeranţă
NEBELIGERÁNȚĂ s. f. Stare a unei națiuni, care, fără a manifesta o strictă neutralitate, se abține de a lua parte efectivă la un conflict armat. – Pref. ne- + beligeranță. Cf. fr. non-belligerance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebeligeranță
NEBELIGERÁNȚĂ s. f. Stare a unei națiuni, care, fără a manifesta o strictă neutralitate, se abține de a lua parte efectivă la un conflict armat. – Pref. ne- + beligeranță. Cf. fr. non-belligerance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebiruit
NEBIRUÍT, -Ă, nebiruiți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi biruit; invincibil. – Pref ne- + biruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebulos
NEBULÓS, -OÁSĂ, nebuloși, -oase, s. f., adj. 1. S. f. Corp ceresc difuz alcătuit din gaze sau din pulberi, aflat în spațiile dintre stelele galaxiei noastre; sistem stelar cu lumină difuză, aflat dincolo de limitele galaxiei noastre. 2. Adj. Fig. Neclar, imprecis, confuz, neguros, incert. – Din fr. nébuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebulozitate
NEBULOZITÁTE, nebulozități, s. f. Gradul de acoperire cu nori a bolții cerești; starea cerului acoperit de nori. ♦ Fig. Lipsă de claritate (vizuală, în idei etc.); confuzie. – Din lat. nebulositas, fr. nébulosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebun
NEBÚN, -Ă, nebuni, -e, adj., s. m., s. f. I. 1. Adj., s. m. și f. (Om) care suferă de o boală mintală; alienat, dement. ◊ Expr. A fi (sau a umbla) nebun după cineva (sau după ceva) = a fi foarte îndrăgostit de cineva; a-i plăcea foarte mult cineva sau ceva. Ești nebun? se spune pentru a arăta dezaprobare sau mirare, surpriză față de faptele sau de afirmațiile cuiva. A (o) face pe nebunul = a-și acorda o importanță exagerată, a fi mereu mândru, cu nasul pe sus, nemulțumit. 2. Adj., s. m. și f. (Om) lipsit de judecată dreaptă, de rațiune; (om) nesocotit, necugetat, nechibzuit. 3. Adj., s. m. și f. (Ființă) neastâmpărată, zvăpăiată, vioaie. 4. Adj. Care arată, trădează nebunie. II. Adj. 1. Care nu are limite, margini, măsură; p. ext. enorm, extraordinar; groaznic, cumplit. Un lux nebun. 2. (Înv. și pop.) Care nu este bun; rău. III. S. m. 1. (Rar) Măscărici, bufon (la Curtea seniorilor feudali sau la Curțile regale). 2. Piesă la jocul de șah. – Pref. ne- + bun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunariţă
NEBUNÁRIȚĂ, nebunarițe, s. f. (Bot.; pop.) Măselariță. – Nebun + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunariță
NEBUNÁRIȚĂ, nebunarițe, s. f. (Bot.; pop.) Măselariță. – Nebun + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunatic
NEBUNÁTIC, -Ă, nebunatici, -ce, adj. Vioi, zglobiu, zburdalnic; zvăpăiat. ♦ Care trădează, exprimă vioiciune, neastâmpăr, zburdălnicie. – Nebun + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebuneală
NEBUNEÁLĂ, nebuneli, s. f. (Pop.) Nebunie. – Nebun + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunesc
NEBUNÉSC, -EÁSCĂ, nebunești, adj. Care denotă lipsă de rațiune, de minte; necugetat, nesocotit. ♦ Care depășește cu mult intensitatea, mărimea, cantitatea etc. obișnuită; excesiv, exagerat. – Nebun + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebuneşte
NEBUNÉȘTE adv. 1. În mod necugetat, nesocotit; orbește. 2. În mod excesiv; foarte tare, foarte mult. – Nebun + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunește
NEBUNÉȘTE adv. 1. În mod necugetat, nesocotit; orbește. 2. În mod excesiv; foarte tare, foarte mult. – Nebun + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebuni
NEBUNÍ, nebunesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A înnebuni. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) Nu mă nebuni! exclamație folosită pentru a exprima mirarea (și neîncrederea) față de cele auzite. – Din nebun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunie
NEBUNÍE, nebunii, s. f. 1. Pierdere a judecății din cauza unei boli mintale; demență, alienație mintală. ◊ Loc. adv. (Fam.) La nebunie = foarte mult, enorm. 2. Lipsă de judecată dreaptă, de minte, de cumpănire; nechibzuință, nesocotință, prostie. ♦ Neastâmpăr, zburdălnicie. 3. Faptă, vorbă etc. nesocotită, extravagantă, prostie; faptă de om nebun. ♦ (Mai ales la pl.) Faptă lipsită de seriozitate; năzbâtie, ghidușie, ștrengărie, năzdrăvănie, poznă. – Nebun + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunire
NEBUNÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a nebuni și rezultatul ei. – V. nebuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nebunit
NEBUNÍT, -Ă, nebuniți, -te, adj. (Rar) Înnebunit, nebun. – V. nebuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necalculabil
NECALCULÁBIL, -Ă, necalculabili, -e, adj. Care nu poate fi calculat; p. ext. imens, enorm, incalculabil. – Pref. ne- + calculabil (după fr. incalculable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necalificat
NECALIFICÁT, -Ă, necalificați, -te, adj. Care nu este calificat. – Pref. ne- + calificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necanalizat
NECANALIZÁT, -Ă, necanalizați, -te, adj. 1. (Despre cursul unei ape) Care nu este îndreptat pe un canal (1). 2. (Despre o localitate) Care nu are canalizare. – Pref. ne- + canalizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necanonic
NECANÓNIC adj. v. LIBER^2 (3). (Despre acțiuni) Care nu este supus unei restricții cu caracter arbitrar. ◊ Traducere liberă = traducere care redă conținutul originalului în formele proprii limbii în care se traduce, fără să respecte riguros forma originalului. Versuri libere = rânduri de poezie neprozodică, în care normele prozodice, dacă apar, sunt aplicate necanonic, după dorința autorului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necastrat
NECASTRÁT, -Ă, necastrați, -te, adj. v. ARMĂSÁR, armăsari, s. m. Cal mascul necastrat; p. ext. cal falnic, mândru, iute. [Var.: (reg.) harmăsár s. m.] – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necaz
NECÁZ, necazuri, s. n. 1. Stare a celui necăjit; supărare, mâhnire, tristețe, amărăciune; suferință. ◊ Expr. La necaz = în momente de supărare; într-un moment critic, în primejdie. 2. Ceea ce provoacă cuiva o suferință fizică sau morală; neajuns, neplăcere, impas; (la pl.) încercări, greutăți. 3. Pornire împotriva cuiva; mânie, furie, ciudă, pică. ◊ Loc. prep. în necazul (cuiva) = cu intenția de a supăra (pe cineva). A avea necaz (pe cineva) = a fi supărat (pe cineva), a purta (cuiva) pică. A-i fi (cuiva) necaz = a-i fi ciudă, a-i părea rău (de ceva). A-i face (cuiva) în necaz = a supăra (pe cineva) intenționat. De necaz = ca ripostă la o nemulțumire; pentru a-și exprima ciuda, mânia. [Var.: (reg.) năcáz s. n.] – Cf. sl. nacazŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necăcios
NECĂCIÓS, -OÁSĂ adj. v. înecăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necăji
NECĂJÍ, necăjesc, vb. IV. 1. Tranz. A pricinui cuiva un necaz, o neplăcere; a face cuiva sânge rău; a mânia, a amărî, a supăra. ♦ A sâcâi, a tachina pe cineva; a agasa, a plictisi. ♦ Refl. A se enerva, a se mânia. 2. Refl. A depune eforturi (mari) pentru realizarea unui scop; a-și da osteneala, a se trudi; a se căzni. [Var.: (reg.) năcăjí vb. IV] – Din necaz. Cf. sl. nakazati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necăjicios
NECĂJICIÓS, -OÁSĂ, necăjicioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) Care se necăjește ușor; supărăcios, irascibil. – Necăji + suf. -cios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necăjire
NECĂJÍRE, necăjiri, s. f. Acțiunea de a (se) necăji și rezultatul ei. – V. necăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necăjit
NECĂJÍT, -Ă, necăjiți, -te, adj. 1. Care are un necaz; supărat, amărât, trist, mâhnit. ♦ Care exprimă supărare, mâhnire, tristețe. Față necăjită. ♦ Plin de supărări, de neajunsuri. 2. Care duce o viață grea; chinuit, muncit; p. ext. sărac, sărman. 3. Nemulțumit (de ceva sau de cineva), contrariat, enervat, întărâtat. [Var.: năcăjít, -ă adj.] – V. necăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necălcat
NECĂLCÁT, -Ă, necălcați, -te, adj. 1. (Despre haine, rufe etc.) Care nu este călcat cu fierul; șifonat, mototolit, boțit. 2. (Despre locuri, drumuri etc.) Care nu a fost sau nu poate fi străbătut, unde nu a ajuns, pe unde nu a umblat încă nimeni; neatins de picior (de om), neumblat. – Pref. ne- + călcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necălit
NECĂLÍT adj. v. ȘEVERUI. A netezi flancurile dinților roților dințate necălite. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necăsătorit
NECĂSĂTORÍT, -Ă, necăsătoriți, -te, adj. Care nu este căsătorit; celibatar. – Pref. ne- + căsătorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nece
NECÉ pron. v. CE (I. 2.) Pentru care motiv? din care cauză? Ce te miri? ◊ Expr. (În formule de răspuns) De ce nu? = a) cum să nu, desigur; b) se poate, e posibil. De ce, de nece, se spune cuiva pentru a încheia discuția când nu vrei să-i răspunzi la întrebare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necelular
NECELULÁR adj. v. HISTOLOGIE. Parte a biologiei care studiază țesuturile organice, celulele, formațiile necelulare și structura lor microscopică. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necernut
NECERNÚT adj. v. DIN (VII). (Construcția prepozițională indică materia din care este făcut un lucru) Mămăligă din făină necernută. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necerut
NECERÚT adj. v. OFERI (1). A propune cuiva (în semn de atenție, de bunăvoință etc.) să primească un lucru necerut; a da în dar, a pune la dispoziție. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necesar
NECESÁR, -Ă, necesari, -e, adj. 1. De care este nevoie, de care nu se poate lipsi cineva; indispensabil, trebuincios. ♦ Strictul necesar = cantitate minimă (din ceva), indispensabilă pentru un anumit scop. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este (neapărat) trebuincios la ceva. Necesarul de semințe. 2. Care nu poate să nu existe sau să nu se întâmple (în condiții date). – Din fr. nécessaire, lat. necessarius, it. necessario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necesarian
NECESARIÁN, -Ă, necesarieni, -e, s. m. și f. Membru al unei secte religioase din Marea Britanie, care consideră că oamenii acționează conform unei predestinări, negând întru totul libertatea propriei voințe. [Pr.: -ri-an] – Din engl. necessarian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necesarmente
NECESARMÉNTE adv. (Rar) în mod necesar, în mod obligatoriu; inevitabil. – Din fr. nécessairement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necesita
NECESITÁ, pers. 3 necesită, vb. I. Tranz. A cere (în mod imperios), a reclama (ceva necesar), a pretinde, a impune. Problema necesită o analiză specială. – Din fr. nécessiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necesitate
NECESITÁTE, necesități, s. f. 1. Ceea ce se cere, se impune să se facă; ceea ce este de absolută trebuință; trebuință, nevoie. ◊ Expr. De primă necesitate = absolut necesar, indispensabil (traiului). ♦ Spec. (La pl. art.) Proces fiziologic de evacuare a fecalelor și a urinei. 2. Categorie filosofică care desemnează însușirile și raporturile care au un temei intern, decurgând inevitabil din esența lucrurilor. ◊ Loc. adv. Cu necesitate = în mod imperios, obligatoriu, neapărat, inevitabil. 3. Utilitate, oportunitate. – Din lat. necessitas, -atis, fr. nécessité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necessitas
Necessitas, în mitologia romană, zeița și personificarea Necesității absolute. L-a hrănit pe Iupiter cînd era copil.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nechemat
NECHEMÁT, -Ă, nechemați, -te, adj., s. m. și f. 1. (Om) care nu a fost chemat, poftit, invitat (undeva); care nu este dorit (undeva). 2. (Om) care nu este indicat, îndreptățit (să spună sau să facă ceva); nepriceput, incompetent, ignorant. – Pref. ne- + chemat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechez
NECHÉZ, nechezuri, s. n. (Rar) Nechezat^2. – Din necheza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necheza
NECHEZÁ, pers. 3 nechează, vb. I. Intranz. 1. (Despre cai; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei; a râncheza. 2. (Despre oameni; ir. sau depr.) A râde într-un fel asemănător cu nechezatul^2. – Cf. râncheza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechezare
NECHEZÁRE, nechezări, s. f. (Rar) Nechezat^2. – V. necheza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechezat
NECHEZÁT^1 adv. (Rar; în expr.) A râde nechezat = a râde într-un mod asemănător cu nechezatul^2. – V. necheza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechezat
NECHEZÁT^2, nechezaturi, s. n. Faptul de a necheza; strigăt caracteristic al calului; nechezătură, nechez, nechezare. – V. necheza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechezător
NECHEZĂTÓR, -OÁRE, nechezători, -oare, adj. (Rar) Care nechează. – Necheza + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechezătură
NECHEZĂTÚRĂ, nechezături, s. f. (Rar) Nechezat^2. – Necheza + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechibzuinţă
NECHIBZUÍNȚĂ, (2) nechibzuințe, s. f. 1. Lipsă de judecată, de cumpănire. 2. P. ext. faptă nesocotită, nesocotință, ușurință. – Pref. ne- + chibzuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechibzuință
NECHIBZUÍNȚĂ, (2) nechibzuințe, s. f. 1. Lipsă de judecată, de cumpănire. 2. P. ext. faptă nesocotită, nesocotință, ușurință. – Pref. ne- + chibzuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechibzuit
NECHIBZUÍT, -Ă, nechibzuiți, -te, adj. Lipsit de judecată, de înțelepciune (în ceea ce face sau spune); necugetat, nechitit. ♦ Care nu a fost bine gândit, bine cumpănit; care denotă nesocotință. – Pref. ne- + chibzuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nechitit
NECHITÍT, -Ă, nechitiți, -te, adj. (Reg.) Nesocotit, nechibzuit. – Pref. ne- + chitit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necicatrizat
NECICATRIZÁT, -Ă, necicatrizați, -te, adj. Care nu s-a cicatrizat încă. – Pref. ne- + cicatrizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necimentat
NECIMENTÁT adj. v. FALUN. (Geol.) Depozit necimentat format (în zona litorală a mărilor) din resturile cochiliilor de moluște. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necinste
NECÍNSTE s. f. Lipsă de cinste, de probitate; ocară, insultă; rușine, dezonorare. – Pref. ne- + cinste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necinsti
NECINSTÍ, necinstesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi de rușine; a (se) dezonora, a (se) compromite. ♦ Tranz. A profana. ♦ Tranz. A viola o femeie; a batjocori. – Pref. ne- + cinsti. Cf. necinste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necinstire
NECINSTÍRE, necinstiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) necinsti și rezultatul ei. – V. necinsti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necinstit
NECINSTÍT, -Ă, necinstiți, -te, adj. Lipsit de cinste, de probitate; incorect; escroc. ♦ Care trădează lipsă de cinste, de probitate. – Pref. ne- + cinstit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necinstitor
NECINSTITÓR, -OÁRE, necinstitori, -oare, adj. (Înv.) Care necinstește; dezonorant, infamant. – Necinsti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necioplire
NECIOPLÍRE s. f. (Rar) Grosolănie, bădărănie. – Pref. ne- + cioplire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necioplit
NECIOPLÍT, -Ă, neciopliți, -te, adj. 1. Care nu este cioplit, netezit. 2. Fig. Lipsit de educație (și de cultură), cu apucături grosolane; grosolan, bădăran, nedelicat. ♦ Care arată, trădează grosolănie, bădărănie. – Pref. ne- + cioplit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neciteţ
NECITÉȚ, -EÁȚĂ, neciteți, -țe, adj. Care nu se poate citi sau care se citește cu greu; ilizibil, indescifrabil. – Pref. ne- + citeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neciteț
NECITÉȚ, -EÁȚĂ, neciteți, -țe, adj. Care nu se poate citi sau care se citește cu greu; ilizibil, indescifrabil. – Pref. ne- + citeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necitit
NECITÍT adj. v. TĂIA (I. 1.). A despărți, a separa ceva în bucăți cu ajutorul unui obiect tăios sau prin diferite procedee fizice și chimice; a diviza, a scinda, a despica, a fragmenta, a îmbucătăți. ◊ Expr. A-și tăia (singur) craca (sau creanga) de sub picioare = a-și primejdui situația printr-o acțiune negândită. A tăia nodul gordian = a găsi soluția unei probleme grele, a rezolva, a clarifica o situație încurcată. Poți să tai lemne pe dânsul, se spune despre cineva care doarme adânc. ♦ Spec. A desprinde, a desface filele unei cărți necitite, unite la margini. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necivilizat
NECIVILIZÁT, -Ă, necivilizați, -te, adj. 1. (Despre popoare, societăți etc.) Care se află într-un stadiu primitiv de dezvoltare, civilizație și cultură. 2. (Despre oameni) Care nu este manierat, politicos. – Pref. ne- + civilizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neclar
NECLÁR, -Ă, neclari, -e, adj. Care nu se vede, nu se distinge sau nu se înțelege bine. – Pref. ne- + clar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neclaritate
NECLARITÁTE, neclarități, s. f. Lipsă de claritate. ♦ Idee sau exprimare lipsită de claritate, confuză, echivocă. – Pref. ne- + claritate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neclătit
NECLĂTÍT, -Ă, neclătiți, -te, adj. 1. (Despre rufe, vase etc.) Care nu este clătit. 2. (Înv.) Neclintit. – Pref. ne- + clătit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neclintire
NECLINTÍRE, neclintiri, s. f. Stare de nemișcare; imobilitate, fixitate. – Pref. ne- + clintire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neclintit
NECLINTÍT, -Ă, neclintiți, -te, adj. Care nu se mișcă, nu se clintește (din loc); nemișcat, imobil, neclătit. ♦ În care nu se mișcă nimic, în care nu intervine nicio schimbare. ♦ Fig. Care nu se modifică; neschimbat, statornic, stabil. ♦ Fig. Ferm, hotărât, inflexibil. – Pref. ne- + clintit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necoafat
NECOAFÁT adj. v. PLEATĂ (1). (Mai ales la pl.) Părul capului lăsat să crească până pe umeri sau să atârne pe spate (împletit în cozi); p. ext. păr (nearanjat, necoafat). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necoagulabil
NECOAGULÁBIL adj. v. ALBUMOZĂ. Derivat necoagulabil al albuminei. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necoagulat
NECOAGULÁT, -Ă, necoagulați, -te, adj. ce apare în DEX în explicația lexemului VITEZĂ (2). Raportul dintre spațiul parcurs de un mobil și timpul folosit pentru parcurgerea acestui spațiu; raportul dintre variația unei mărimi și timpul în care se produce această variație. ◊ Viteză cosmică = viteză cuprinsă între 7,912-16,6 km/secundă imprimată navelor cosmice de la înscrierea pe o orbită circulară a Pământului până la părăsirea sistemului solar. ♦ Spec. Ritmul în care se produce sau se repetă un proces chimic, fiziologic, electric etc., raportat la o unitate de timp. ◊ Viteză de sedimentare = interval de timp în care se depun hematiile în sângele rămas necoagulat, servind la diagnosticarea sau urmărirea evoluției unor boli.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necoagulat
NECOAGULÁT, -Ă, necoagulați, -te, adj. ce apare în DLRM în explicația lexemului ZEAMĂ (3). Nume generic pentru diverse lichide. ◊ Ou cu zeamă = ou fiert puțin, cu albușul necoagulat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necodificat
NECODIFICÁT adj. v. PĂMÂNT (5). Teritoriu, regiune, ținut; p. ext. țară, patrie. ◊ Obiceiul pământului = sumă de norme necodificate, stabilite de practica îndelungată a vieții, transmise urmașilor prin tradiție: p. ext. obicei păstrat din vechime, caracteristic unei țări, unei regiuni. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necolorat
NECOLORÁT adj. v. CROMOPSIE. Boală a ochiului datorită căreia obiectele necolorate sunt percepute în culori. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necombatant
NECOMBATÁNT, -Ă, necombatanți, -te, adj., s. m. (Persoană, militar etc.) care în timp de război nu participă efectiv la lupte, îndeplinind misiuni auxiliare în spatele frontului. – Pref. ne- + combatant (după fr. non-combattant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necombătut
NECOMBĂTÚT adj. v. IREFUTABIL. (Livr.) Care nu poate fi combătut sau respins, de necombătut; absolut convingător. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necombinat
NECOMBINÁT adj. v. NATIV (2). (Chim.; despre elemente, mai ales despre metale) Care se găsește în zăcămintele din scoarța pământului în stare pură, necombinată cu alte substanțe. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necombustibil
NECOMBUSTÍBIL, -Ă, necombustibili, -e, adj. (Despre substanțe, materiale etc.) Care nu poate arde, care nu este combustibil. – Pref. ne- + combustibil (după engl. non-combustible).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomercial
NECOMERCIÁL, -Ă, necomerciali, -e, adj. 1. Care nu aparține comerțului; în care nu se practică comerțul. 2. (Despre produse) Care nu corespunde exigențelor comerțului. [Pr.: -ci-al] -Pref. ne- + comercial (după engl. non-commercial).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomestibil
NECOMESTÍBIL, -Ă, necomestibili, -e, adj. Care nu este bun de mâncat. ♦ Otrăvitor, toxic. – Pref. ne- + comestibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomparabil
NECOMPARÁBIL, -Ă, necomparabili, -e, adj. Care nu se poate compara cu nimic (prin însușiri); fără pereche, neasemănat, extraordinar, incomparabil. -Pref. ne- + comparabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necompatibil
NECOMPATÍBIL, -Ă, necompatibili, -e, adj. (Rar) Incompatibil. – Pref. ne- + compatibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necompatibilitate
NECOMPATIBILITÁTE s. f. 1. Incompatibilitate (1). 2. Incompatibilitate (2). 3. (Med.) Incompatibilitate (3). – Pref. ne- + compatibilitate (după fr. non-compatibilité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necompetent
NECOMPETÉNT, -Ă, necompetenți, -te, adj. (Despre oameni) Care nu este competent; care nu are dreptul sau căderea de a face ceva; incompetent. – Pref. ne- + competent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomplect
NECOMPLÉCT, -Ă adj. v. necomplet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomplet
NECOMPLÉT, -Ă, necompleți, -te, adj. Care nu este complet, întreg, căruia îi lipsesc una sau mai multe dintre părțile sale componente; cu lipsuri, incomplet. [Var.: necompléct, -ă adj.] -Pref. ne- + 2complet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necompresibil
NECOMPRESÍBIL, -Ă, necompresibili, -e, adj. (Fiz.; despre corpuri) Care nu își poate micșora volumul, care nu poate fi comprimat sub acțiunea unei presiuni exterioare; incompresibil. – Pref. ne- + compresibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necompresibilitate
NECOMPRESIBILITÁTE s. f. (Fiz.) Însușirea unui corp de a fi necompresibil; incompresibilitate. – Pref. ne- + compresibilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necomunicativ
NECOMUNICATÍV, -Ă, necomunicativi, -e, adj. (Despre oameni) Care nu intră ușor în legătură cu ceilalți; nesociabil. – Pref. ne- + comunicativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconcentrat
NECONCENTRÁT adj. v. OCHI^1 (I. 2.). Facultatea de a vedea, simțul văzului, vedere; privire, uitătură. ◊ Loc. adv. Cu ochi pierduți = cu privirea neconcentrată, privind în gol; în extaz. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconceput
NECONCEPÚT, -Ă, neconcepuți, -te, adj. v. CONCEPE (2). A-și face o idee despre ceva; a pricepe, a înțelege. ◊ Loc. adv. De neconceput = de neînțeles, de neimaginat; imposibil. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconciliabil
NECONCILIÁBIL, -Ă, neconciliabili, -e, adj. (Despre idei, concepții etc.) Care nu poate fi conciliat; de neîmpăcat, ireconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Pref. ne- + conciliabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconcludent
NECONCLUDÉNT, -Ă, neconcludenți, -te, adj. Care nu este concludent, convingător. – Pref. ne- + concludent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconcordant
NECONCORDÁNT, -Ă, neconcordanți, -te, adj. Care nu este în concordanță cu ceva, care nu se potrivește; nepotrivit. – Pref. ne- + concordant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necondiţionat
NECONDIȚIONÁT, -Ă, necondiționați, -te, adj. Care se acceptă fără condiții, fără rezerve. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + condiționat (după fr. inconditionné).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necondiționat
NECONDIȚIONÁT, -Ă, necondiționați, -te, adj. Care se acceptă fără condiții, fără rezerve. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + condiționat (după fr. inconditionné).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconfirmat
NECONFIRMÁT adj. v. ACREDITA (3). (Rar) A face ca un fapt neconfirmat, o știre etc. să apară demne de crezare, acceptabile, verosimile. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconform
NECONFÓRM adj. v. CONTRAR (2). Împotrivă, în contra, neconform cu ... [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconformism
NECONFÓRMÍSM s. n. (Rar) Nonconformism. – Pref. ne- + conformism (după fr. non-conformisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconformist
NECONFORMÍST, -Ă, neconfonniști, -ste, adj., s. m. și f. (Rar) Nonconformist. – Pref. ne- + conformist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconfortabil
NECONFORTÁBIL, -Ă, neconfortabili, -e, adj. Lipsit de confort; incomod; inconfortabil. – Pref ne- + confortabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconfundat
NECONFUNDÁT adj. v. INCONFUNDABIL. Care este bine individualizat, care nu poate fi confundat, de neconfundat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconsecvent
NECONSECVÉNT, -Ă, neconsecvenți, -te, adj. Lipsit de consecvență, care își schimbă ideile, concepțiile etc.; schimbător, instabil, inconstant, nestatornic, inconsecvent. – Pref. ne- + consecvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsecvenţă
NECONSECVÉNȚĂ, neconsecvențe, s. f. (Rar) Inconsecvență. – Pref. ne- + consecvență (după fr. inconséquence).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsecvență
NECONSECVÉNȚĂ, neconsecvențe, s. f. (Rar) Inconsecvență. – Pref. ne- + consecvență (după fr. inconséquence).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconservat
NECONSERVÁT adj. v. MOALE (I. 1.). Care cedează ușor la apăsare, modificându-și forma; p. ext. afânat, pufos. ◊ Carne moale = carne fără oase. Ou moale = ou fiert sau copt astfel încât să nu fie complet coagulat. Lipire moale = operație de îmbinare, cu ajutorul unui metal străin în stare de fuziune, a două piese metalice care nu se încălzesc în prealabil. ◊ Expr. A-i fi (cuiva) moale sau a trăi (ori a se așeza) pe moale = a duce o viață liniștită, fără griji; a o duce bine; a-i fi bine. ♦ (Substantivat, n. sg. art.) Parte moale (I 1) a unui lucru. ◊ (Pop.) Moalele capului = fontanelă; p. ext. creștetul capului. ♦ (Despre gură, buze) Cărnos, fraged. ♦ Moleșit, flasc; puhav. ♦ Puțin consistent; subțire, apos. ♦ (Despre pâine, cozonac etc.) Proaspăt; fraged. ♦ (Despre icre) Proaspăt, neconservat. ♦ (Despre fructe) Zemos; mălăieț. ♦ Flexibil, elastic. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconsistent
NECONSISTÉNT, -Ă, neconsistenți, -te, adj. Care este lipsit de consistență, de soliditate, inconsistent; fără tărie; slab, moale. – Pref. ne- + consistent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsolabil
NECONSOLÁBIL, -Ă, neconsolabili, -e, adj. Care nu poate fi consolat; nemângâiat. – Pref. ne- + consolabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsolat
NECONSOLÁT, -Ă, neconsolați, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi consolat; nemângâiat. – Pref. ne- + consolat (după fr. inconsolé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsolidare
NECONSOLIDÁRE s. f. v. PSEUDARTROZĂ. Proces patologic care apare mai ales la bătrâni, din cauza neconsolidării capetelor osoase ale unei fracturi, și care are drept consecință crearea unei false articulații. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconsolidat
NECONSOLIDÁT adj. v. ALEURIT. Rocă sedimentară detritică, neconsolidată, formată din fragmente de minerale și de roci cu dimensiunile foarte mici. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neconstituţional
NECONSTITUȚIONÁL, -Ă, neconstituționali, -e, adj. Care nu este conform Constituției. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + constituțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconstituțional
NECONSTITUȚIONÁL, -Ă, neconstituționali, -e, adj. Care nu este conform Constituției. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + constituțional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconsumat
NECONSUMÁT, -Ă, neconsumați, -te, adj. Care nu este consumat sau folosit pentru satisfacerea unor trebuințe. – Pref. ne- + consumat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necontenit
NECONTENÍT, -Ă, neconteniți, -te, adj., adv. (Care se întâmplă, are loc) fără întrerupere, continuu, neîncetat. – Pref. ne- + contenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necontestabil
NECONTESTÁBIL, -Ă, necontestabili, -e, adj. (Rar) Incontestabil. – Pref. ne- + contestabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necontestat
NECONTESTÁT, -Ă, necontestați, -te, adj. Care nu este (sau nu poate fi) contestat; incontestabil, recunoscut (ca valabil); evident. – Pref. ne- + contestat (după fr. incontesté).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necontrolat
NECONTROLÁT, -Ă, necontrolați, -te, adj. 1. Care nu este supus controlului. 2. Care nu se află sub dominația, stăpânirea cuiva. 3. (Despre gesturi, acțiuni ale oamenilor) Care nu este sau nu poate fi dirijat. – Pref. ne- + controlat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconturat
NECONTURÁT, -Ă, neconturați, -te, adj. Fără contururi precise; fig. neclar. – Pref. ne- + conturat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconvenabil
NECONVENÁBIL, -Ă, neconvenabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este convenabil; inconvenabil. – Pref. ne- + convenabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconvenţional
NECONVENȚIONÁL, -Ă, neconvenționali, -e, adj. 1. Care nu este convențional (1). 2. (Despre artă) Care nu se supune convențiilor, canoanelor; original. ♦ (Despre caracter, fire etc.) Plin de naturalețe, spontan. 3. (Despre surse de energie) Care nu a fost impus prin folosire îndelungată. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + convențional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconvențional
NECONVENȚIONÁL, -Ă, neconvenționali, -e, adj. 1. Care nu este convențional (1). 2. (Despre artă) Care nu se supune convențiilor, canoanelor; original. ♦ (Despre caracter, fire etc.) Plin de naturalețe, spontan. 3. (Despre surse de energie) Care nu a fost impus prin folosire îndelungată. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + convențional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconvertibil
NECONVERTÍBIL, -Ă, neconvertibili, -e, adj. Care nu este convertibil; inconvertibil. – Pref. ne- + convertibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neconvingător
NECONVINGĂTÓR, -OÁRE, neconvingători, -oare, adj. Care nu are putere de convingere. – Pref. ne- + convingător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necooperativizat
NECOOPERATIVIZÁT, -Ă, necooperativizați, -te, adj. (Ieșit din uz) Care nu a fost integrat în sistemul de cooperativizare. [Pr.: -co-o-] – Pref. ne- + cooperativizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necoordonare
NECOORDONÁRE, necoordonări, s. f. Lipsă de coordonare (1), imposibilitate de coordonare (1); incoordonare. [Pr.: -co-or-] – Pref. ne- + coordonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necoordonat
NECOORDONÁT, -Ă, necoordonați, -te, adj. Care nu este pus de acord (cu celelalte părți sau în toate părțile sale). [Pr.: -co-or-] – Pref. ne- + coordonat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necopiat
NECOPIÁT adj. v. ORIGINAL (1). (Despre acte, documente, opere artistice și literare, fotografii etc.; adesea substantivat, n.) Care constituie întâiul exemplar, care a servit sau poate servi drept bază pentru copii, reproduceri sau multiplicări; care a fost produs pentru prima oară într-o anumită formă. ◊ Loc. adj. și adv. În original = în forma primară, necopiat; în limba în care a fost scris, netradus. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necopt
NECÓPT, NECOÁPTĂ, necopți, necoapte, adj. Care nu este bine copt; crud. ♦ (Despre finețe) Care nu a ajuns încă în stadiul de maturitate. ♦ Fig. Lipsit de maturitate, de experiență. – Pref. ne- + copt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necorectitudine
NECORECTITÚDINE, necorectitudini, s. f. Lipsă de corectitudine; purtare sau faptă necorectă; necinste, șarlatanie, înșelătorie, incorectitudine. – Pref. ne- + corectitudine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necorespunzător
NECORESPUNZĂTÓR, -OÁRE, necorespunzători, -oare, adj. Care nu este corespunzător, adecvat cu... – Pref. ne- + corespunzător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necornut
NECORNÚT adj. v. CIURDĂ (1). Cireadă. ♦ Turmă de animale necornute. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necorporal
NECORPORÁL, -Ă, necorporali, -le, adj. Incorporal. – Ne- + corporal
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necovârşit
NECOVÂRȘÍT, -Ă, necovârșiți, -te, adj. (Înv.) Foarte mare, nesfârșit, imens. – Pref. ne- + covârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necovârșit
NECOVÂRȘÍT, -Ă, necovârșiți, -te, adj. (Înv.) Foarte mare, nesfârșit, imens. – Pref. ne- + covârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necredincios
NECREDINCIÓS, -OÁSĂ, necredincioși, -oase, adj., s. m. și f. 1. (Om) care își calcă cuvântul dat; (om) infidel. 2. (Om) care nu se încrede (ușor) în ceva. 3. (Om) care nu are nicio credință religioasă; ateu; (om) care se abate de la dogmele unei religii, în special de la dogmele religiei creștine; eretic. ♦ Spec. (Înv. și pop.) Mahomedan; turc. – Pref. ne- + credincios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necredinţă
NECREDÍNȚĂ, necredințe, s. f. 1. Comportare necinstită, înșelăciune, trădare; lipsă de fidelitate; infidelitate. 2. Lipsă de credință religioasă; ateism; nerespectare a dogmelor bisericești; credință greșită, erezie. – Pref. ne- + credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necredință
NECREDÍNȚĂ, necredințe, s. f. 1. Comportare necinstită, înșelăciune, trădare; lipsă de fidelitate; infidelitate. 2. Lipsă de credință religioasă; ateism; nerespectare a dogmelor bisericești; credință greșită, erezie. – Pref. ne- + credință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrezut
NECREZÚT, -Ă, necrezuți, -te, adj. (Înv.) Care nu este de crezut, care nu se poate crede. ♦ Nemaipomenit, extraordinar. – Pref. ne- + crezut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necristalizat
NECRISTALIZÁT, -Ă, necristalizați, -te, adj. (Despre substanțe) Care nu prezintă o stare cristalină regulată; care nu a luat o formă precisă, potrivită; amorf. ♦ Fig. Care nu s-a închegat, nu s-a limpezit, nu s-a clarificat. – Pref. ne- + cristalizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrobie
NECROBÍE, necrobii, s. f. Insectă coleopteră care trăiește pe cadavre (Necrobia). – Din fr. nécrobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrobiotic
NECROBIÓTIC, -Ă, necrobiotici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la necrobioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. nécrobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrobioză
NECROBIÓZĂ, necrobioze, s. f. (Med.) 1. Moarte a celulelor într-un țesut viu. 2. Zonă de necroză existentă într-un țesut, ca rezultat al unei leziuni distrofice anterioare. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. nécrobiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofag
NECROFÁG, -Ă, necrofagi, -ge, adj., s. m. (Animal) care se hrănește cu cadavre. – Din fr. nécrophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofagie
NECROFAGÍE s. f. Caracteristică a unor animale de a se hrăni cu cadavre. – Necrofag + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofil
NECROFÍL, -Ă, necrofili, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de necrofilie. – Din fr. nécrophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofilie
NECROFILÍE s. f. (Med.) Atracție sexuală morbidă pentru cadavre. – Din fr. nécrophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofob
NECROFÓB, -Ă, necrofobi, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de necrofobie. – Din fr. nécrophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofobie
NECROFOBÍE, s. f. (Med.) 1. Teamă patologică de cadavre, de morți. 2. Teamă patologică de moarte. – Din fr. nécrophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrofor
NECROFÓR, necrofori, s. m. Gen de insecte din ordinul coleopterelor, care se hrănesc cu cadavre; gropar (Necrophorus). – Din fr. nécrophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrolog
NECROLÓG, necrologuri, s. n. Discurs, articol sau anunț cu caracter funebru în care de obicei sunt relevate calitățile morale și valoarea socială a unei persoane decedate de curând. ♦ Anunț prin care se face cunoscut decesul cuiva. – Din fr. nécrologe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrologic
NECROLÓGIC, -Ă, necrologici, -ce, adj. Care se referă la necrologie. – Din fr. nécrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrologie
NECROLOGÍE, necrologii, s. f. Listă care cuprinde numele oamenilor de seamă morți într-o anumită perioadă de timp. – Din fr. nécrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necroman
NECROMÁN, -Ă s. m. și f. v. necromant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necromanie
NECROMANÍE, necromanii, s. f. Preocupare patologică pentru moarte, pentru morți. – Din lat. necromania.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necromant
NECROMÁNT, -Ă, necromanți, -te, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu necromanția. [Var.: (înv.) necromán, -ă s. m. și f.] – Din ngr. nekrómantis, fr. nécroman(t).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necromantic
NECROMÁNTIC, -Ă, neoromantici, -ce, adj. Privitor la necromanție, din domeniul necromanției. – Din fr. nécromantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necromanţie
NECROMANȚÍE s. f. Practică magică constând în invocarea morților pentru aflarea viitorului. – Din lat. necromantia, it. necromanzia, fr. nécromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necromanție
NECROMANȚÍE s. f. Practică magică constând în invocarea morților pentru aflarea viitorului. – Din lat. necromantia, it. necromanzia, fr. nécromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necropolă
NECROPÓLĂ, necropole, s. f. Cimitir (de inhumație sau de incinerație) din Antichitate; locul (într-un lăcaș de cult) unde se află mormintele unei familii princiare sau regale; p. gener. cimitir. ♦ Criptă. – Din fr. nécropole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necropsic
NECRÓPSIC, -Ă, necropsici, -ce, adj. (Med.) De necropsie. – Din fr. nécropsique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necropsie
NECROPSÍE, necropsii, s. f. (Med.) Autopsie. – Din fr. nécropsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrospermie
NECROSPERMÍE, necrospermii, s. f. (Med.) Prezență în spermă a spermatozoizilor morți, cauză a sterilității masculine. – Din fr. nécrospermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrotic
NECRÓTIC, -Ă, necrotici, -ce, adj. (Med.) Necrozat. – Din fr. nécrotique, engl. necrotic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrotomie
NECROTOMÍE, necrotomii, s. f. Disecție făcută pe cadavre. – Din fr. nécrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necroza
NECROZÁ, pers. 3 necrozează, vb. I. Refl. (Despre țesuturi sau organe) A suferi, a fi atins de necroză. – Din fr. nécroser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrozare
NECROZÁRE, necrozări, s. f. Acțiunea de a se necroza și rezultatul ei. – V. necroza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necrozat
NECROZÁT, -Ă, necrozați, -te, adj. (Despre țesuturi sau organe) Atins de necroză. – V. necroza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necroză
NECRÓZĂ, necroze, s. f. Moarte a unor țesuturi sau organe vii ale plantelor sau ale animalelor, provocată de întreruperea circulației sangvine, de infecții, arsuri etc. – Din fr. nécrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necruţat
NECRUȚÁT adv. (Înv.) Fără milă, în mod necruțător. – Pref. ne- + cruțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necruțat
NECRUȚÁT adv. (Înv.) Fără milă, în mod necruțător. – Pref. ne- + cruțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necruţător
NECRUȚĂTÓR, -OÁRE, necruțători, -oare, adj. Care nu cruță, care nu are milă; crud, neîndurător, neînduplecat, nemilos. ♦ Înverșunat, aspru. Vânt necruțător. – Pref. ne- + cruțător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necruțător
NECRUȚĂTÓR, -OÁRE, necruțători, -oare, adj. Care nu cruță, care nu are milă; crud, neîndurător, neînduplecat, nemilos. ♦ Înverșunat, aspru. Vânt necruțător. – Pref. ne- + cruțător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nectar
NECTÁR, (3) nectaruri, s. n. 1. Lichid secretat de glandele nectarifere ale plantelor și care, colectat de albine, este transformat în miere. 2. (În mitologia greacă) Băutură a zeilor care îi făcea nemuritori pe cei ce o gustau. ♦ P. ext. Băutură minunată, delicioasă. 3. Băutură preparată pe baza sucului natural extras din fructe. Nectar de caise. [Pl. (3) și: nectare] – Din ngr. nektar, lat., fr. nectar, germ. Nektar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nectarifer
NECTARIFÉR, -Ă, nectariferi, -e, adj. (Despre plante sau părți ale lor) Care secretă nectar (1). – Din fr. nectarifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nectarii
NECTÁRII s. f. pl. Glande nectarifere. – Din fr. nectaires (după nectar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nectarină
NECTARÍNĂ, nectarine, s. f. Varietate de piersici cu pielița fără puf. – Din fr. nectarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necton
NECTÓN s. n. (Cu sens colectiv) Totalitatea organismelor care înoată în masa apei prin mișcări proprii. – Din it. necton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necugetare
NECUGETÁRE, necugetări, s. f. Acțiune, faptă necugetată; nechibzuință, nesocotință. – Pref. ne- + cugetare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necugetat
NECUGETÁT, -Ă, necugetați, -te, adj. Care nu este chibzuit, socotit (în acțiunile sale); nechibzuit, nesocotit. ♦ (Adverbial) Fără a cugeta, fără a chibzui; în mod ușuratic. – Pref. ne- + cugetat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necules
NECULÉS adj. v. SEMINCER (1). Arbore dintr-o pădure lăsat la tăierea pădurii pentru sămânță în vederea regenerării naturale a suprafeței din jur; plante lăsate neculese o dată cu restul recoltei pentru a servi ca plante de sămânță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necultivare
NECULTIVÁRE s. f. v. ÎNȚELENI (1). (Despre pământ, la pers. 3) A se întări, a se preface în țelină (prin necultivare, prin uscare în timp de secetă etc.). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necultivat
NECULTIVÁT, -Ă, necultivați, -te, adj. 1. (Despre plante) Care nu se cultivă. 2. (Despre oameni) Care nu este cultivat, educat, instruit. – Pref. ne- + cultivat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necum
NECÚM adv., conj. (Înv. și pop.) 1. Adv. Nicidecum. 2. Conj. (Și) cu atât mai puțin; darămite. (în construcții afirmative) Cu atât mai mult, dar încă. – Pref. ne- + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necumpănire
NECUMPĂNÍRE, necumpăniți, s. f. Lipsă de cumpănire. – Pref. ne- + cumpănire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necumpănit
NECUMPĂNÍT, -Ă, necumpăniți, -te, adj. Care nu este cumpănit; lipsit de chibzuială, fără precauție; pripit. – Pref. ne- + cumpănit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necumpătare
NECUMPĂTÁRE, necumpătări, s. f. Lipsă de cumpătare, nechibzuință. – Pref. ne- + cumpătare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necumpătat
NECUMPĂTÁT, -Ă, necumpătați, -te, adj. Lipsit de cumpătare; nechibzuit. – Pref. ne- + cumpătat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necunoaştere
NECUNOÁȘTERE, necunoașteri, s. f. Lipsă de cunoaștere. – Pref. ne- + cunoaștere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necunoaștere
NECUNOÁȘTERE, necunoașteri, s. f. Lipsă de cunoaștere. – Pref. ne- + cunoaștere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necunoscător
NECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, necunoscători, -oare, adj. Care nu este cunoscător. – Pref. ne- + cunoscător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necunoscut
NECUNOSCÚT, -Ă, necunoscuți, -te, adj., s. m., s. f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Om) care nu este cunoscut, despre care nu se știe nimic; p. ext. tainic, ascuns. ♦ (Despre scriitori, artiști, creatori) Extrem de puțin cunoscut (și apreciat); obscur; anonim. 2. S. n. Ceea ce nu este (încă) cunoscut, ceea ce depășește cunoștințele omului. 3. S. f. (Mat.) Mărime care apare într-o problemă sau într-o ecuație și care se cere determinată. – Pref. ne- + cunoscut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necuprins
NECUPRÍNS, -Ă, necuprinși, -se, adj., s. n. 1. Adj. Care nu este sau nu poate fi cuprins între anumite limite; imens, infinit. ♦ Care nu poate fi pătruns cu mintea, înțeles. 2. S. n. Spațiu, întindere nelimitată; nemărginire, imensitate; infinit. – Pref. ne- + cuprins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurat
NECURÁT, -Ă, necurați, -te, adj. 1. Murdar. ♦ Fig. Necinstit, dubios, incorect. 2. Blestemat, spurcat; diavolesc. Duh necurat = spirit rău. ♦ (Substantivat, m. art; pop.) Dracul, diavolul. – Pref. ne- + curat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurăţat
NECURĂȚÁT, -Ă, necurățați, -te, adj. 1. Care este plin de murdărie, de impurități. 2. (Despre fructe, legume, ouă) Căruia nu i-a fost îndepărtată coaja. – Pref. ne- + curățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurățat
NECURĂȚÁT, -Ă, necurățați, -te, adj. 1. Care este plin de murdărie, de impurități. 2. (Despre fructe, legume, ouă) Căruia nu i-a fost îndepărtată coaja. – Pref. ne- + curățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurăţenie
NECURĂȚÉNIE, (2) necurățenii, s. f. 1. (Rar) Lipsă de curățenie. 2. Concr. murdărie, gunoi. – Pref. ne- + curățenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurățenie
NECURĂȚÉNIE, (2) necurățenii, s. f. 1. (Rar) Lipsă de curățenie. 2. Concr. murdărie, gunoi. – Pref. ne- + curățenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurăţie
NECURĂȚÍE, necurații, s. f. (Înv.) Murdărie, necurățenie. – Pref. ne- + curăție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurăție
NECURĂȚÍE, necurații, s. f. (Înv.) Murdărie, necurățenie. – Pref. ne- + curăție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necurgător
NECURGĂTÓR adj. v. CONTORSIONAT (2). Fig. (Despre stil) Lipsit de armonie, necurgător; chinuit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

necurmat
NECURMÁT, -Ă, necurmați, -te, adj., adv. (Pop.) (Care se întâmplă, are loc etc.) necontenit, neîncetat, continuu. – Pref. ne- + curmat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necuvântător
NECUVÂNTĂTÓR, -OÁRE, necuvântători, -oare, adj. Care nu vorbește. ♦ (Substantivat) Animal. – Pref. ne- + cuvântător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necuviincios
NECUVIINCIÓS, -OÁSĂ, necuviincioși, -oase, adj. Care este lipsit de bună-cuviință, de respect, de politețe; care nu este cuviincios; obraznic. – Pref. ne- + cuviincios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necuviinţă
NECUVIÍNȚĂ, necuviințe, s. f. Lipsă de respect; faptă, atitudine, vorbă lipsită de cuviință; indecență, obrăznicie; impolitețe, grosolănie, mojicie. – Pref. ne- + cuviință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

necuviință
NECUVIÍNȚĂ, necuviințe, s. f. Lipsă de respect; faptă, atitudine, vorbă lipsită de cuviință; indecență, obrăznicie; impolitețe, grosolănie, mojicie. – Pref. ne- + cuviință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedecapotabil
NEDECAPOTÁBIL, -Ă, nedecapotabili, -e, adj. (Despre automobile) La care capota nu se poate strânge sau ridica după necesitate. – Pref. ne- + decapotabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeclinabil
NEDECLINÁBIL, -Ă, nedeclinabili, -e, adj. (Gram.) Care nu se declină (1); indeclinabil. – Pref. ne- + declinabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedecolorat
NEDECOLORÁT, -Ă, nedecolorați, -te, adj. 1. Care nu și-a pierdut total sau parțial culoarea. 2. Care și-a păstrat culoarea inițială. – Pref. ne- + decolorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedecupat
NEDECUPÁT adj. v. ESCARPEN. Pantof de damă cu toc înalt, nedecupat, foarte decoltat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedefinibil
NEDEFINÍBIL, -Ă, nedefinibili, -e, adj. Care nu poate fi definit, care nu se poate explica; nedetenninat, neprecis, nelămurit, indefinibil. – Pref. ne- + definibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedefinit
NEDEFINÍT, -Ă, nedefiniți, -te, adj. 1. Care nu este definit; lipsit de contur sau de precizie; vag. 2. (Gram.; despre articole, adjective, pronume, numerale) Nehotărât. 3. ◊ (Mat.; în sintagma) Integrală nedefinită (a unei funcții) = funcție a cărei derivată este funcția dată. – Ne- + definit (după fr. indéfini).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeformabil
NEDEFORMÁBIL, -Ă, nedeformabili, -e, adj. (Despre corpuri) Care nu se poate deforma; (rar) indeformabil. – Pref. ne- + deformabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedefrişabil
NEDEFRIȘÁBIL, -Ă, nedefrișabili, -e, adj. (Rar) Indefrișabil. – Pref. ne- + defrișabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedefrișabil
NEDEFRIȘÁBIL, -Ă, nedefrișabili, -e, adj. (Rar) Indefrișabil. – Pref. ne- + defrișabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeie
NEDÉIE, nedei, s. f. 1. Petrecere câmpenească populară de origine pastorală organizată de obicei cu prilejul unei sărbători sau al unui hram. 2. Loc (plan) pe vârful unui munte. [Pl. și: nedeie] – Din sl. nedĕlja „duminică”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedelicat
NEDELICÁT, -Ă, nedelicați, -te, adj. Lipsit de delicatețe; (rar) indelicat. – Pref. ne- + delicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedelicateţe
NEDELICATÉȚE, (2) nedelicateți, s. f. 1. Lipsă de delicatețe. 2. Gest, atitudine sau vorbă lipsită de delicatețe; impolitețe, indelicatețe. – Pref. ne- + delicatețe (după fr. indélicatesse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedelicatețe
NEDELICATÉȚE, (2) nedelicateți, s. f. 1. Lipsă de delicatețe. 2. Gest, atitudine sau vorbă lipsită de delicatețe; impolitețe, indelicatețe. – Pref. ne- + delicatețe (după fr. indélicatesse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedemn
NEDÉMN, -Ă, nedemni, -e, adj. Care nu este demn, nu este la înălțimea așteptată; nevrednic. – Pref. ne- + demn (după fr. indigne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedemonstrabil
NEDEMONSTRÁBIL, -Ă, nedemonstrabili, -e, adj. Care nu poate fi demonstrat, dovedit; (rar) indemonstrabil. – Pref. ne- + demonstrabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedemonstrat
NEDEMONSTRÁT adj. v. AXIOMĂ (2). Enunț prim, nedemonstrat, din care se deduc, pe baza unor reguli, alte enunțuri. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedemontabil
NEDEMONTÁBIL, -Ă, nedemontabili, -e, adj. Care nu poate fi demontat; care nu este făcut pentru a fi demontat. – Pref. ne- + demontabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedepănuşat
NEDEPĂNUȘÁT, -Ă, nedepănușați, -te, adj. (Despre știuleți de porumb) Care nu este desfăcut de pănuși. – Pref. ne- + depănușat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedepănușat
NEDEPĂNUȘÁT, -Ă, nedepănușați, -te, adj. (Despre știuleți de porumb) Care nu este desfăcut de pănuși. – Pref. ne- + depănușat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neder
NÉDER, nederi, s. m. (Reg.) Om nătâng; om zăpăcit, nebun. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedesăvârşire
NEDESĂVÂRȘÍRE, nedesăvârșiri, s. f. (Rar) Imperfecțiune, scădere, lipsă, cusur. – Pref. ne- + desăvârșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedesăvârșire
NEDESĂVÂRȘÍRE, nedesăvârșiri, s. f. (Rar) Imperfecțiune, scădere, lipsă, cusur. – Pref. ne- + desăvârșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedescifrabil
NEDESCIFRÁBIL, -Ă, nedescifrabili, -e, adj. (Despre un text sau despre scrisul cuiva) Care nu se poate descifra; de neînțeles, indescifrabil, neciteț, ilizibil. – Pref. ne- + descifrabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedescurcăreţ
NEDESCURCĂRÉȚ adj. v. FLEȚ. (Fam.) (Om) naiv, bleg, nedescurcăreț. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedescurcăreț
NEDESCURCĂRÉȚ adj. v. FLEȚ. (Fam.) (Om) naiv, bleg, nedescurcăreț. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedesfăcut
NEDESFĂCÚT adj. v. ZĂCEA (5). A sta, a fi, a se afla (într-o stare oarecare) de multă vreme, a fi lăsat în părăsire. Plicurile nedesfăcute zăceau teanc. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedesluşit
NEDESLUȘÍT, -Ă, nedeslușiți, -te, adj. Care nu este deslușit, clar, care nu se poate distinge (precis); lipsit de claritate, greu de înțeles; nelămurit, confuz. ♦ (Adverbial) în mod neclar, cu contururi vagi. – Pref. ne- + deslușit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeslușit
NEDESLUȘÍT, -Ă, nedeslușiți, -te, adj. Care nu este deslușit, clar, care nu se poate distinge (precis); lipsit de claritate, greu de înțeles; nelămurit, confuz. ♦ (Adverbial) în mod neclar, cu contururi vagi. – Pref. ne- + deslușit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedespărţit
NEDESPĂRȚÍT, -Ă, nedespărțiți, -te, adj. Care nu este despărțit sau fragmentat, care nu poate fi despărțit, indivizibil; care sau de care nu se desparte, nu se îndepărtează niciodată, inseparabil. – Pref. ne- + despărțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedespărțit
NEDESPĂRȚÍT, -Ă, nedespărțiți, -te, adj. Care nu este despărțit sau fragmentat, care nu poate fi despărțit, indivizibil; care sau de care nu se desparte, nu se îndepărtează niciodată, inseparabil. – Pref. ne- + despărțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedespicat
NEDESPICÁT adj. v. CAL (1). Animal domestic erbivor, cu copita nedespicată, folosit la călărie și la tracțiune (Equus caballus); p. restr. armăsar castrat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedesprins
NEDESPRÍNS adj. v. COALĂ. Foaie dreptunghiulară de hârtie (albă sau colorată), de celofan, de carton etc. ♦ (Și în sintagma coală de tipar) Unitate de măsură pentru volumul unei cărți, unui articol etc., egală cu 16 pagini tipărite. ♦ (Și în sintagma coală editorială) Unitate de măsură pentru volumul unei cărți, unui articol etc., egală de obicei cu 20 de pagini dactilografiate. Coală de autor = coală editorială egală cu 40 000 de semne tipografice sau cu 3 000 cm^2 de desen. ♦ Totalitatea mărcilor sau timbrelor tipărite pe aceeași foaie dreptunghiulară de hârtie și nedesprinse unele de altele. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedestăinuit
NEDESTĂINUÍT adj. v. GHIMPE (I. 1.). Fiecare dintre prelungirile tari și ascuțite care cresc pe tulpina, pe ramurile sau pe alte părți ale unor plante; spin^1. ◊ Expr. A avea (sau a simți) un ghimpe la (sau în) inimă (sau în cuget) = a avea un necaz, o supărare sau o nemulțumire (nedestăinuită nimănui). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedeşirabil
NEDEȘIRÁBIL, -Ă, nedeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); indeșirabil (1). – Pref. ne- + deșirabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeșirabil
NEDEȘIRÁBIL, -Ă, nedeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); indeșirabil (1). – Pref. ne- + deșirabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedetaşat
NEDETAȘÁT adj. v. SEGMENT (2). Porțiune definită dintr-un întreg, nedetașată de acesta. Segment din coloana vertebrală. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedetașat
NEDETAȘÁT adj. v. SEGMENT (2). Porțiune definită dintr-un întreg, nedetașată de acesta. Segment din coloana vertebrală. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedeterminabil
NEDETERMINÁBIL, -Ă, nedeterminabili, -e, adj. Care nu poate fi determinat; indeterminabil. – Pref. ne- + determinabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeterminare
NEDETERMINÁRE, nedeterminări, s. f. 1. (Mat.) Imposibilitate de a putea afla în mod univoc valorile necunoscutelor care intră într-o problemă. 2. Lipsă de determinare; indeterminare. ♦ Situație incertă, neclară. – Pref. ne- + determinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedeterminat
NEDETERMINÁT, -Ă, nedeterminați, -te, adj. Care nu este precizat, stabilit; care nu este definit sau cunoscut cu precizie. – Pref. ne- + determinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezghiocat
NEDEZGHIOCÁT adj. v. SEMINCER (3). Știulete de porumb nedezghiocat păstrat pentru sămânță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedezinfectat
NEDEZINFECTÁT, -Ă, nedezinfectați, -te, adj. Care nu a fost dezinfectat. – Pref. ne- + dezinfectat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezlegat
NEDEZLEGÁT, -Ă, nedezlegați, -te, adj. 1. Care nu a fost desfăcut din legături. 2. Fig. A cărui rezolvare, explicație nu este găsită. – Pref. ne- + dezlegat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezlipit
NEDEZLIPÍT, -Ă, nedezlipiți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi dezlipit sau despărțit; care este nelipsit (de undeva). – Pref. ne- + dezlipit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezminţit
NEDEZMINȚÍT, -Ă, nedezmințiți, -te, adj. Care nu se dezminte (niciodată); consecvent. – Pref. ne- + dezmințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezmințit
NEDEZMINȚÍT, -Ă, nedezmințiți, -te, adj. Care nu se dezminte (niciodată); consecvent. – Pref. ne- + dezmințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedezvoltare
NEDEZVOLTÁRE s. f. v. AGENEZIE (1). Dezvoltare insuficientă sau nedezvoltare a unui organ sau a unui țesut în perioada embrionară. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedezvoltat
NEDEZVOLTÁT, -Ă, nedezvoltați, -te, adj. v. RÂNCÁCI, râncaci, adj. m. (Reg., despre animale) Care are unul sau amândouă testiculele nedezvoltate; p. ext. castrat de unul sau de ambele testicule. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nediferenţiat
NEDIFERENȚIÁT, -Ă, nediferențiați, -te, adj. Care nu se deosebește, nu se distinge cu nimic (de altceva sau de altcineva). [Pr.: -ți-at] – Pref. ne- + diferențiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nediferențiat
NEDIFERENȚIÁT, -Ă, nediferențiați, -te, adj. Care nu se deosebește, nu se distinge cu nimic (de altceva sau de altcineva). [Pr.: -ți-at] – Pref. ne- + diferențiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedirijat
NEDIRIJÁT adj. v. PRIORITATE. Însușirea de a fi primul în timp; dreptul de a ocupa primul loc ca importanță, ca valoare, ca demnitate; precădere, primordialitate, întâietate. ◊ Prioritate de trecere = întâietate și ordine de trecere printr-o intersecție nedirijată a unui vehicul în raport cu celelalte care sosesc în același timp din direcții diferite. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nedisciplinat
NEDISCIPLINÁT, -Ă, nedisciplinați, -te, adj. Care nu se supune ordinii și disciplinei, care manifestă spirit de indisciplină; indisciplina!, nesupus. – Pref. ne + disciplinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nediseminare
NEDISEMINÁRE, nediseminări, s. f. Nerăspândire, nepropagare. – Pref. ne- + diseminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedisimulat
NEDISIMULÁT, -Ă, nedisimulați, -te, adj. Care nu este disimulat; lipsit de ipocrizie. – Pref. ne- + disimulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedispus
NEDISPÚS, -Ă, nedispuși, -se, adj. Care nu este bine dispus, care este supărat, mâhnit. – Pref. ne- + dispus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedistribuit
NEDISTRIBUÍT, -Ă, nedistribuiți, -te, adj. Care nu este distribuit. [Pr.: -bu-it] – Pref.# ne- + distribuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedivizat
NEDIVIZÁT, -Ă, nedivizați, -te, adj. Care nu este divizat, împărțit. – Pref. ne- + divizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedivizibil
NEDIVIZÍBIL, -Ă, nedivizibili, -e, adj. Care nu este divizibil, care nu poate fi divizat, împărțit; indivizibil. – Pref. ne- + divizibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedizolvat
NEDIZOLVÁT, -Ă, nedizolvați, -te, adj. (Despre substanțe) Care nu este dizolvat. – Pref. ne- + dizolvat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedomolit
NEDOMOLÍT, -Ă, nedomoliți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi domolit; nepotolit; neastâmpărat. – Pref. ne- + domolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedorit
NEDORÍT, -Ă, nedoriți, -te, adj. Care nu este dorit; indezirabil. – Pref. ne- + dorit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedormit
NEDORMÍT, -Ă, nedormiți, -te, adj. (Despre oameni) Care nu a dormit (destul sau deloc). ♦ (Despre timpul destinat somnului) Petrecut fără somn. – Pref. ne- + dormit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedospit
NEDOSPÍT, -Ă, nedospiți, -te, adj. (Despre aluat) Care nu a dospit (1). ♦ (Despre alimente și despre unele materii organice) Care nu a fermentat. – Pref. ne- + dospit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedrept
NEDRÉPT, NEDREÁPTĂ, nedrepți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este drept, obiectiv cu cei din jur; care nu este conform cu dreptatea, cu normele stabilite; incorect, ilegal; abuziv. ◊ Loc. adv. Pe nedrept sau (substantivat) pe nedreptul = în mod silnic, samavolnic; în mod neîntemeiat, fără temei. 2. (Înv.; gram.; despre complemente sau propoziții completive) Indirect. – Pref. ne- + drept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedreptate
NEDREPTÁTE, nedreptăți, s. f. Lipsă de dreptate; faptă, situație nedreaptă; inechitate; injustiție. – Pref. ne- + dreptate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedreptăţi
NEDREPTĂȚÍ, nedreptățesc, vb. IV. Tranz. A trata pe cineva în chip nedrept, a(-i) face cuiva o nedreptate. – Din nedreptate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedreptăți
NEDREPTĂȚÍ, nedreptățesc, vb. IV. Tranz. A trata pe cineva în chip nedrept, a(-i) face cuiva o nedreptate. – Din nedreptate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedreptăţit
NEDREPTĂȚÍT, -Ă, nedreptățiți, -te, adj. Căruia i s-a făcut o nedreptate. – V. nedreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedreptățit
NEDREPTĂȚÍT, -Ă, nedreptățiți, -te, adj. Căruia i s-a făcut o nedreptate. – V. nedreptăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedumeri
NEDUMERÍ, nedumeresc, vb. IV. Tranz. A face să fie nedumerit, să nu înțeleagă ceva, a pune pe cineva în încurcătură; a mira. [Var.: nedumirí vb. IV] – Din nedumerit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedumerire
NEDUMERÍRE, nedumeriri, s. f. Starea celui nedumerit; mirare; încurcătură. – Pref. ne- + dumerire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedumerit
NEDUMERÍT, -Ă, nedumeriți, -te, adj. Care nu este dumerit, lămurit; care este mirat, încurcat în fața unui fapt, a unui lucru etc.; neașteptat, neclar. [Var.: nedumirít, -ă adj.] – Pref. ne- + dumerit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedumiri
NEDUMIRÍ vb. IV nedumeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedumirit
NEDUMIRÍT, -Ă adj. v. nedumerit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nedureros
NEDURERÓS, -OÁSĂ, nedureroși, -oase, adj. Care nu provoacă sau exprimă durere (fizică ori morală). ♦ (Adverbial) Fără durere. – Pref. ne- + dureros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neechilibrat
NEECHILIBRÁT, -Ă, neechilibrați, -te, adj. 1. Care nu se află în stare de echilibru. ♦ (Despre valori, prețuri, bugete) Care nu este just proporțional. 2. Fig. (Despre oameni) Nechibzuit, necumpătat. – Pref. ne- + echilibrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neechitabil
NEECHITÁBIL, -Ă, neechitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este echitabil; nedrept, inechitabil. Schimburi comerciale neechitabile. – Pref. ne- + echitabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neechitate
NEECHITÁTE, neechități, s. f. Nedreptate, injustețe, inechitate. – Pref. ne- + echitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeconomic
NEECONÓMIC, -Ă, neeconomici, -ce, adj. 1. Care nu aparține economiei (1). 2. Care nu corespunde principiilor economice; neeconomicos (2). 3. Care nu dovedește spirit de economie sau nu permite economii; neeconomicos (1). – Pref. ne- + economic (după engl. non-economic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeconomicos
NEECONOMICÓS, -OÁSĂ, neeconomicoși, -oase, adj. 1. Care nu dovedește spirit de economie sau nu permite economii; neeconomic (3). 2. Care nu corespunde principiilor economice; neeconomic (2). – Pref. ne- + economicos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

needificator
NEEDIFICATÓR, -OÁRE, needificatori, -oare, adj. Care nu edifică (2); neclar. – Pref. ne- + edificator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neefectuat
NEEFECTUÁT, -Ă, neefectuați, -te, adj. Care nu este realizat, înfăptuit; care nu este îndeplinit, executat. [Pr.: -tu-at] – Pref. ne- + efectuat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeficient
NEEFICIÉNT, -Ă, neeficienți, -te, adj. Care nu este eficient; ineficace; ineficient. [Pr.: -fi-ci-ent] – Pref. ne- + eficient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeficienţă
NEEFICIÉNȚĂ, neeficiente, s. f. Lipsă de eficiență, ineficacitate. [Pr.: -fi-ci-en-] – Pref. ne- + eficiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeficiență
NEEFICIÉNȚĂ, neeficiente, s. f. Lipsă de eficiență, ineficacitate. [Pr.: -fi-ci-en-] – Pref. ne- + eficiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neegalabil
NEEGALÁBIL, -Ă, neegalabili, -e, adj. Care nu poate fi egalat; care nu poate fi comparat cu nimic, cu nimeni; inegalabil. – Pref. ne- + egalabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neegalat
NEEGALÁT, -Ă, neegalați, -te, adj. Care nu a fost egalat, atins. – Pref. ne- + egalat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neegalitate
NEEGALITÁTE, neegalități, s. f. Faptul de a fi neegal, lipsă de egalitate; inegalitate, disproporție. – Pref. ne- + egalitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neelegant
NEELEGÁNT, -Ă, neeleganți, -te, adj. Care nu este elegant în vorbire, în purtare etc.; inelegant. – Pref. ne- + elegant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeleganţă
NEELEGÁNȚĂ s. f. Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; (rar) ineleganță. – Pref. ne- + eleganță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeleganță
NEELEGÁNȚĂ s. f. Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; (rar) ineleganță. – Pref. ne- + eleganță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeligibil
NEELIGÍBIL, -Ă, neeligibili, -e, adj. Care nu este eligibil, care nu are calitățile cerute de lege pentru a putea fi ales; ineligibil. – Pref. ne- + eligibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeligibilitate
NEELIGIBILITÁTE s. f. însușirea sau starea unei persoane neeligibile; ineligibilitate. – Pref. ne- + eligibilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neelucidat
NEELUCIDÁT, adj. neclarificat, nelămurit, nedeslușit. (Mister ~). -prefixul „ne” + elucidat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neeluctabil
NEELUCTÁBIL adj. v. INELUCTABIL. (Livr.) Care este de neînlăturat, care nu poate fi împiedicat; inevitabil, neeluctabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neepuizâbil
NEEPUIZÂBIL, -Ă, neepuizabili, -e, adj. Care nu poate fi epuizat, care nu se termină niciodată; p. ext. extrem de abundent, de bogat; inepuizabil. [Pr.: -pu-i-] – Pref. ne- + epuizabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neereditar
NEEREDITÁR adj. v. CARACTER (3). Trăsătură distinctivă care constituie specificul unui lucru, al unui fenomen etc. Însușire, particularitate a unui organism. Caractere moștenite (sau ereditare) și caractere dobândite (sau neereditare). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neerlandez
NEERLANDÉZ, -Ă, neerlandezi, -e, adj. (Rar) Olandez. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de olandezi și de flamanzi. – Din fr. néerlandais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neesenţial
NEESENȚIÁL, -Ă, neesențiali, -e, adj. Care nu constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru, care nu ține de esență (1); (rar) inesențial. [Pr.: -ți-al] – Pref. ne- + esențial (după engl. non-essential).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neesențial
NEESENȚIÁL, -Ă, neesențiali, -e, adj. Care nu constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru, care nu ține de esență (1); (rar) inesențial. [Pr.: -ți-al] – Pref. ne- + esențial (după engl. non-essential).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neestetic
NEESTÉTIC, -Ă, neestetici, -ce, adj. Care nu este estetic; inestetic, urât. – Pref. ne- + estetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neetanş
NEETÁNȘ, -Ă, neetanși, -e, adj. Care nu este etanș. – Pref. ne- + etanș (după fr. non-etanche).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neetanș
NEETÁNȘ, -Ă, neetanși, -e, adj. Care nu este etanș. – Pref. ne- + etanș (după fr. non-etanche).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neetanşeitate
NEETANȘEITÁTE, neetanșeități, s. f. Lipsă de etanșeitate. [Pr.: -șe-i-] – Pref. ne- + etanșeitate (după fr. non-étanchéité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neetanșeitate
NEETANȘEITÁTE, neetanșeități, s. f. Lipsă de etanșeitate. [Pr.: -șe-i-] – Pref. ne- + etanșeitate (după fr. non-étanchéité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neeuclidian
NEEUCLIDIÁN, -Ă, neeuclidieni, -e, adj. (În sintagma) Geometrie neeuclidiană = ramură a geometriei în care se infirmă postulatul lui Euclid privitor la două drepte paralele tăiate de o secantă. [Pr.: -e-u-cli-di-a-] – Pref. ne- + euclidian (după fr. noneuclidien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neevaluat
NEEVALUÁT, -Ă, neevaluați, -te, adj. A cărui valoare, cantitate etc. nu a fost evaluată. [Pr.: -lu-at] – Pref. ne- + evaluat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neevoluat
NEEVOLUÁT, -Ă, neevoluați, -te, adj. Care nu este evoluat, dezvoltat (din punct de vedere intelectual). [Pr.: -lu-at] – Pref. ne- + evoluat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexact
NEEXÁCT, -Ă, neexacți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este exact; inexact, neadevărat. ♦ (Rar; despre oameni) Nepunctual. [Pr.: -eg-zact] – Pref. ne- + exact.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexactitate
NEEXACTITÁTE, neexactități, s. f. Lipsă de exactitate, inexactitate; (concr.) afirmație inexactă, greșeală, eroare, neadevăr. ♦ Lipsă de punctualitate. [Pr.: -eg-zac-] – Pref. ne- + exactitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexcitabil
NEEXCITÁBIL, -Ă, neexcitabili, -e, adj. Care nu poate fi (ușor) excitat; (rar) inexcitabil. – Pref. ne- + excitabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexcitabilitate
NEEXCITABILITÁTE s. f. Lipsă de excitabilitate; (rar) inexcitabilitate. – Pref. ne- + excitabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexecutare
NEEXECUTÁRE s. f. Faptul de a nu executa. [Pr.: -eg-ze-] – Pref. ne- + executare (după fr. non-execution).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexecutat
NEEXECUTÁT adj. v. RĂMĂȘIȚĂ (2). Ceea ce a rămas neexecutat, neîmplinit dintr-o datorie, dintr-o obligație. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexistent
NEEXISTÉNT adj. v. INEXISTENT. Care nu există; neexistent, nul (1). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexperienţă
NEEXPERIÉNȚĂ s. f. v. INEXPERIENȚĂ. (Rar) Lipsă de experiență, de deprindere; neexperiență. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexperiență
NEEXPERIÉNȚĂ s. f. v. INEXPERIENȚĂ. (Rar) Lipsă de experiență, de deprindere; neexperiență. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexperimentat
NEEXPERIMENTÁT, -Ă, neexperimentați, -te, adj. 1. (Despre persoane) Căruia îi lipsește experiența, nedeprins cu...; care are insuficientă experiență; inexperimentat. 2. (Despre materiale, metode etc.) Care nu a fost încă experimentat. – Pref. ne- + experimentat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexploatabil
NEEXPLOATÁBIL adj. v. INEXPLOATABIL. Care nu se poate exploata, neexploatabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexploatat
NEEXPLOATÁT, -Ă, neexploatați, -te, adj. 1. Care nu este exploatat (1); (rar) inexploatat (1). 2. Care nu a fost dat în exploatare (3); (rar) inexploatat (2). – Pref. ne- + exploatat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexplorabil
NEEXPLORÁBIL, -Ă, neexplorabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi explorat, cercetat, analizat; inexplorabil. – Pref. ne- + explorabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexplorat
NEEXPLORÁT, -Ă, neexplorați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu a fost explorat, cercetat, analizat; necercetat, inexplorat. – Pref. ne- + explorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexplozibil
NEEXPLOZÍBIL adj. v. INEXPLOZIBIL. Care nu este explozibil, care nu poate face explozie; neexplozibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexprimabil
NEEXPRIMÁBIL, -Ă, neexprimabili, -e, adj. Care nu poate fi exprimat prin cuvinte; de nespus; inefabil, inexprimabil. – Pref. ne- + exprimabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neexprimat
NEEXPRIMÁT adj. v. ABSOLUT (I. 4.). (Lingv.; în sintagma) Verb absolut = verb tranzitiv care are complementul neexprimat, dar subînțeles. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexpulzare
NEEXPULZÁRE s. f. v. COPROSTAZIE. Constipație provocată de neexpulzarea (timp îndelungat) a materiilor fecale din intestine; coprostază. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neexpus
NEEXPÚS adj. v. DOS (3). Partea mai puțin arătoasă (neîmpodobită și neexpusă vederii) a unui obiect. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neextensibil
NEEXTENSÍBIL adj. v. INEXTENSIBIL. Care nu se poate extinde; neextensibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefalism
NEFALÍSM s. n. (Livr.) Abstinență de la orice băutură alcoolică. – Din fr. néphalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefalist
NEFALÍST, -Ă, nefaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Livr.) (Adept) al nefalismului. – Din fr. néphaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefalsificat
NEFALSIFICÁT, -Ă, nefalsificați, -te, adj. Care nu este falsificat. – Pref. ne- + falsificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefamilist
NEFAMILÍST, -Ă, nefamiliști, -ste, adj. Care nu este căsătorit, care nu și-a întemeiat o familie. – Pref. ne- + familist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefast
NEFÁST, -Ă, nefaști, -ste, adj. Care aduce nenorocire, necaz, supărare; dăunător, fatal. – Din fr. néfaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefavorabil
NEFAVORÁBIL, -Ă, nefavorabili, -e, adj. Care nu este favorabil; care este în dezavantajul, în defavoarea cuiva sau a ceva; spec. (despre vreme) caracterizat prin condiții neprielnice (de temperatură, umiditate etc.). – Pref. ne- + favorabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefăcut
NEFĂCÚT, -Ă, nefăcuți, -te, adj. Care nu a fost făcut, creat, săvârșit. – Pref. ne- + făcut^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefăţărit
NEFĂȚĂRÍT, -Ă, nefățăriți, -te, adj. (Înv.) Lipsit de prefăcătorie; sincer, deschis; obiectiv, drept. – Pref. ne- + fățărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefățărit
NEFĂȚĂRÍT, -Ă, nefățăriți, -te, adj. (Înv.) Lipsit de prefăcătorie; sincer, deschis; obiectiv, drept. – Pref. ne- + fățărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefârtat
NEFÂRTÁT, nefârtați, s. m. (Reg.) Dușman, neprieten. ♦ (Art.) Diavolul. – Pref. ne- + fârtat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefebril
NEFEBRÍL adj. v. RECURENT^1. (Med.; despre boli) Care revine, care recidivează. ◊ Febră recurentă = boală infecțioasă caracterizată prin alternarea stărilor febrile cu stări nefebrile. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefecundat
NEFECUNDÁT adj. v. PARTENOGENEZĂ. Formă de dezvoltare a unui organism dintr-un ovul sau dintr-o oosferă nefecundate, prezentă la unele animale și plante (inferioare). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefela
Nefela = Nephele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nefelomanţie
NEFELOMANȚÍE s. f. (Livr.) Ghicitul viitorului prin observarea norilor. – Din fr. néphélomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefelomanție
NEFELOMANȚÍE s. f. (Livr.) Ghicitul viitorului prin observarea norilor. – Din fr. néphélomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefelometrie
NEFELOMETRÍE s. f. (Chim.) Procedeu de analiză constând în măsurarea concentrației unei emulsii, comparându-i transparența cu un preparat etalon. – Din fr. néphélométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefelometru
NEFELOMÉTRU, nefelometre, s. n. (Chim.) Aparat pentru determinarea concentrației emulsiilor prin metode optice. – Din germ. Nephelometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefer
NEFÉR, neferi, s. m. (Înv.) 1. Soldat din vechea armată turcă. 2. Soldat pământean din corpul arnăuților; soldat care făcea parte dintr-o poteră, poteraș. – Din tc. nefer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neferecat
NEFERECÁT adj. v. MOARĂ (1). Instalație special amenajată pentru măcinarea cerealelor; clădire, construcție prevăzută cu asemenea instalații. ◊ Expr. A-i merge (sau a-i umbla, a-i toca) (cuiva) gura ca o moară (hodorogită sau stricată, neferecată etc.) = a vorbi mult (și inutil), a nu-i tăcea gura. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neferici
NEFERICÍ, nefericesc, vb. IV. Tranz. A aduce cuiva nefericire. – Din nefericit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefericire
NEFERICÍRE, nefericiri, s. f. Starea, situația celui nefericit; nenorocire; întâmplare, împrejurare care aduce cuiva suferință, necaz, nenorocire. ◊ Loc. adv. Din nefericire = din nenorocire, din păcate. – Pref. ne- + fericire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefericit
NEFERICÍT, -Ă, nefericiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu este fericit, care îndură suferințe (morale); cuprins de durere; nenorocit. ♦ Nefast. Zi nefericită. ♦ Care este într-o stare proastă, neprielnică, care provoacă neplăceri. Climă nefericită. – Pref. ne- + fericit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefermentat
NEFERMENTÁT adj. v. DULCE (A. I. 2.). (Despre lapte) Proaspăt; nefermentat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neferos
NEFERÓS, -OÁSĂ, neferoși, -oase, adj. Care nu conține fier. ♦ Care prelucrează materiale ce nu conțin fier. Industrie neferoasă. – Pref. ne- + feros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefertil
NEFERTÍL, -Ă, nefertili, e-, adj. Lipsit de fertilitate. – Pref. ne- + fertil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefertilizat
NEFERTILIZÁT, -Ă, nefertilizați, -te, adj. (Agric.; despre sol) Căruia nu i s-a mărit fertilitatea (prin îngrășăminte, irigații etc.). – Pref. ne- + fertilizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefidel
NEFIDÉL, -Ă, nefideli, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este fidel; nestatornic, necredincios în sentimente, în angajamente; infidel (1); (despre soți) care întreține relații extraconjugale; infidel (1). 2. Care nu exprimă sau nu respectă adevărul, realitatea; inexact, infidel (2). – Pref. ne- + fidel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefidelitate
NEFIDELITÁTE s. f. v. INFIDELITATE (1). Lipsă de fidelitate, de credință; nestatornicie în sentimente, nefidelitate; spec. încălcare a credinței conjugale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefiert
NEFIÉRT, NEFIÁRTĂ, nefierți, nefierle, adj. Care nu este (destul de) fiert; încă crud. – Pref. ne- + fiert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefiinţă
NEFIÍNȚĂ s. f. 1. (Livr.) Faptul de a nu exista, de a nu fi; inexistență; stare a ceea ce nu există; p. ext. neant. 2. (Înv.) Absență, lipsă dintr-un anumit loc (a unei persoane). – Pref. ne- + ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neființă
NEFIÍNȚĂ s. f. 1. (Livr.) Faptul de a nu exista, de a nu fi; inexistență; stare a ceea ce nu există; p. ext. neant. 2. (Înv.) Absență, lipsă dintr-un anumit loc (a unei persoane). – Pref. ne- + ființă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefinalizat
NEFINALIZÁT, -Ă, nefinalizați, -te, adj. Care nu este realizat până la sfârșit; neterminat. – Pref. ne- + finalizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefiresc
NEFIRÉSC, -EÁSCĂ, nefirești, adj. (Adesea adverbial) Care nu e în firea lucrurilor, care nu e normal, natural; anormal. – Pref. ne- + firesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neflă
NÉFLĂ, nefle, s. f. (La unele jocuri de cărți) Carte de mică valoare sau fără valoare. – Din fr. nèfle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neflexibil
NEFLEXÍBIL, -Ă, neflexibili, -e, adj. Care nu este flexibil; inflexibil. ♦ (Gram.; despre cuvinte sau forma lor) Care este lipsit de flexiune. – Pref. ne- + flexibil (după fr. inflexible).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neflexibilitate
NEFLEXIBILITÁTE s. f. însușirea a ceea ce este neflexibil; inflexibilitate. ♦ Fig. Fermitate, tărie, intransigență. – Pref. ne- + flexibilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefolosit
NEFOLOSÍT, -Ă, nefolosiți, -te, adj. Care nu este folosit, întrebuințat; care nu este degradat, deteriorat (prin folosire îndelungată); neîntrebuințat, neuzat. – Pref. ne- + folosit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefolositor
NEFOLOSITÓR, -OÁRE, nefolositori, -oare, adj. Care nu este folositor, care nu folosește la nimic; inutil. – Pref. ne- + folositor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefondare
NEFONDÁRE s. f. v. NETEMEINICIE. Lipsă de temeinicie; spec. viciu al unei hotărâri date de un organ de jurisdicție, care constă fie în greșita sau incompleta stabilire a faptelor, fie în lipsa de motivare, fie într-o motivare contradictorie sau în nefondarea ei pe un articol de lege. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefondat
NEFONDÁT, -Ă, nefondați, -te, adj. Care nu este bazat, întemeiat pe ceva. [Var.: nefundát, -ă adj.] – Pref. ne- + fondat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefortificat
NEFORTIFICÁT adj. v. DESCHIS (5). (Despre terenuri) Neîngrădit, neîmprejmuit; p. ext. care se întinde pe o mare distanță; (despre drumuri) pe care se poate circula nestingherit, fără obstacole. ◊ Oraș deschis = oraș nefortificat sau neapărat, care, potrivit dreptului internațional, nu poate fi bombardat sau atacat în timp de război. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefoscop
NEFOSCÓP, nefoscoape, s. n. (Met.) Instrument cu care se determină viteza și direcția de deplasare a norilor. – Din fr. néphoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefracţionat
NEFRACȚIONÁT adj. v. ÎNTREG (1). Tot, complet, din care nu s-a luat nimic. ◊ Loc. adv. Pe de-a-ntregul = în întregime; peste tot, pe toată suprafața. ♦ (Mat.; substantivat, m.) Unitate nefracționată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefracționat
NEFRACȚIONÁT adj. v. ÎNTREG (1). Tot, complet, din care nu s-a luat nimic. ◊ Loc. adv. Pe de-a-ntregul = în întregime; peste tot, pe toată suprafața. ♦ (Mat.; substantivat, m.) Unitate nefracționată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nefralgie
NEFRALGÍE, nefralgii, s. f. (Med.) Durere de rinichi. – Din fr. néphralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrectomie
NEFRECTOMÍE, nefrectomii, s. f. (Med.) Extirpare a unui rinichi. – Din fr. néphrectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefridie
NEFRÍDIE, nefridii, s. f. Organ de excreție la unele animale nevertebrate. – Din fr. néphridie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefript
NEFRÍPT, -Ă, nefripți, -te, adj. Care nu este (destul de) fript; încă crud. – Pref. ne- + fript.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrit
NEFRÍT s. n. Rocă metamorfică compactă, de culoare verzuie, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. néphrite, germ. Nephrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrită
NEFRÍTĂ, nefrite, s. f. Boală care constă în inflamarea rinichilor. – Din ngr. nefrítis, fr. néphrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefritic
NEFRÍTIC, -Ă, nefritici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre boli) Care este localizat la rinichi; renal. ♦ Care este folosit în bolile de rinichi. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de nefrită. – Din ngr. nefritikós, lat. nephriticus, fr. néphrétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrografie
NEFROGRAFÍE, nefrografii, s. f. (Med.) Radiografie a rinichiului făcută cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. néphrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrolitotomie
NEFROLITOTOMÍE, nefrolitotomii, s. f. (Med.) Extragere chirurgicală a unui calcul renal. – Din fr. néphrolithotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrologic
NEFROLÓGIC, -Ă, nefrologici, -ce, adj. (Med.) De nefrologie. – Din fr. néphrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrologie
NEFROLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul rinichiului. – Din fr. néphrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefron
NEFRÓN, nefroni, s. m. (Med.) Unitate morfologică și funcțională a rinichiului. [Pl. și: (n.) nefroane] – Din fr. néphron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefropat
NEFROPÁT, -Ă, nefropați, -te, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de rinichi. – Din fr. néphropathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefropatie
NEFROPATÍE s. f. (Med.) Denumire generică a bolilor de rinichi. – Din fr. néphropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefropexie
NEFROPEXÍE s. f. (Med.) Fixare chirurgicală a unui rinichi deplasat. – Din fr. néphropexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefroptoză
NEFROPTÓZĂ s. f. (Med.) Boală caracterizată prin deplasarea rinichiului. – Din fr. néphroptose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrosclerotic
NEFROSCLERÓTIC, -Ă, nefrosclerotici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la nefroscleroză. – Din fr. néphrosclérotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefroscleroză
NEFROSCLERÓZĂ, nefroscleroze, s. f. (Med.) Scleroză renală. – Din fr. néphrosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefrotic
NEFRÓTIC, -Ă, nefrotici, -ce, adj. (Med.) De natura nefrozei. – Din fr. néphrotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefroză
NEFRÓZĂ, nefroze, s. f. (Med.) Afecțiune cronică a rinichiului pricinuită de tulburări metabolice. – Din fr. néphrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefructuos
NEFRUCTUÓS, -OÁSĂ, nefructuoși, -oase, adj. Care nu dă rezultatele așteptate, care nu dă roade; zadarnic, inutil, infructuos. [Pr.: -tu-os] – Pref. ne- + fructuos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefuncţional
NEFUNCȚIONÁL, -Ă, nefuncționali, -e, adj. 1. Care nu este funcțional. 2. Care nu îndeplinește condițiile pentru a funcționa. ◊ Nefolositor. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + funcțional (după fr. non-fonctionnel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefuncțional
NEFUNCȚIONÁL, -Ă, nefuncționali, -e, adj. 1. Care nu este funcțional. 2. Care nu îndeplinește condițiile pentru a funcționa. ◊ Nefolositor. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + funcțional (după fr. non-fonctionnel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nefundat
NEFUNDÁT, -Ă adj. v. nefondat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neg
NEG, negi, s. m. Tumoare mică, rotundă, nedureroasă, care apare pe piele din cauza unei hipertrofii a papilelor. – Lat. naevus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nega
NEGÁ, neg, vb. I. Tranz. A contesta existența, necesitatea, obligativitatea unui lucru, a unui fenomen etc.; a nu recunoaște, a nu admite un fapt; a tăgădui. – Din lat. negare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negară
NEGÁRĂ s. f. v. năgară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negare
NEGÁRE, negări, s. f. 1. Acțiunea de a nega și rezultatul ei; contestare, tăgăduire. 2. (Fil.) Negație (2). ◊ Negarea negației = una dintre cele trei legi dialectice principale, potrivit căreia dezvoltarea se prezintă ca o înlănțuire de negații dialectice. – V. nega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativ
NEGATÍV, -Ă, negativi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care exprimă o negare sau un refuz, care neagă ceva. 2. Lipsit de însușiri bune, de calități, rău; care produce rău, care este periculos. 3. (Despre numere, mărimi scalare etc.) Care este mai mic decât zero (sau egal cu zero); care se notează în scris cu semnul minus. 4. (Despre electricitate, sarcini electrice) Care apare la anodul unui element generator electrochimic. II. S. n. Imagine fotografică obținută pe un material (film, hârtie etc.), la care distribuția luminii și a umbrei este inversă în raport cu cea reală; p. ext. placă, film sau hârtie fotografică pe care s-a obținut o asemenea imagine. – Din it. negativo, lat. negativus, fr. negatif, germ. negativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativa
NEGATIVÁ, negativez, vb. I. Tranz. A încărca, a polariza cu electricitate negativă. – Din negativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativare
NEGATIVÁRE, negativări, s. f. Acțiunea de a negativa și rezultatul ei. – V. negativa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativat
NEGATIVÁT, -Ă, negativați, -te, adj. Care a fost încărcat cu electricitate negativă. – V. negativa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativism
NEGATIVÍSM s. n. 1. Atitudine de ignorare voită sau de respingere sistematică a elementelor pozitive pe care le prezintă cineva sau ceva. 2. Simptom care apare în unele boli mintale caracterizat prin tendința bolnavului de a se împotrivi oricăror solicitări din exterior. – Din fr. négativisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativist
NEGATIVÍST, -Ă, negativiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de negativism (1), caracteristic negativismului. 2. S. m. și f. Persoană care are o atitudine negativistă (1), care manifestă negativism. – Negativ + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativitate
NEGATIVITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi negativ. – Din fr. négativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativiza
NEGATIVIZÁ, negativizez, vb. I. (Rar) Tranz. (Fiz.) A da un caracter negativ. – Din fr. négativiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negativizare
NEGATIVIZÁRE, negativizări, s. f. (Rar) Faptul de a negativiza. – V. negativiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negator
NEGATÓR, -OÁRE, negatori, -oare, adj., s. m. și f. (Livr.) (Persoană) care neagă, combate, contestă (ceva sau pe cineva). – Din fr. négateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negatoscop
NEGATOSCÓP, negatoscoape, s. n. Ecran luminos pentru examinarea prin transparență a negativelor fotografice și a radiografiilor. – Din fr. négatoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negaţie
NEGÁȚIE, negații, s. f. 1. Faptul de a nega. ♦ Cuvânt, gest, fapt etc. care neagă, contrazice, contestă (ceva sau pe cineva). ♦ Functor logic pe baza căruia se contestă valoarea de adevăr susținută într-o afirmație. ♦ Cuvânt cu ajutorul căruia se neagă ideea exprimată de o propoziție sau de una dintre părțile ei. 2. (Fil.) Proces obiectiv de înlocuire a unor calități ale obiectelor prin altele, care asigură dezvoltării un sens ascendent; negare (2). – Din fr. négation, lat. negatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negație
NEGÁȚIE, negații, s. f. 1. Faptul de a nega. ♦ Cuvânt, gest, fapt etc. care neagă, contrazice, contestă (ceva sau pe cineva). ♦ Functor logic pe baza căruia se contestă valoarea de adevăr susținută într-o afirmație. ♦ Cuvânt cu ajutorul căruia se neagă ideea exprimată de o propoziție sau de una dintre părțile ei. 2. (Fil.) Proces obiectiv de înlocuire a unor calități ale obiectelor prin altele, care asigură dezvoltării un sens ascendent; negare (2). – Din fr. négation, lat. negatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negândit
NEGÂNDÍT^1 s. n. (În loc. adv.) Pe negândite = în mod neașteptat, deodată; prin surprindere. – Pref. ne- + gândit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negândit
NEGÂNDÍT^2, -Ă, negândiți, -te, adj. Care nu este gândit suficient. ♦ Care apare, se produce pe neașteptate; neprevăzut, neașteptat. – Pref. ne- + gândit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negel
NEGÉL, negei, s. m. (Rar) Diminutiv al lui neg. – Neg + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negelariţă
NEGELÁRIȚĂ, negelarițe, s. f. (Bot.; reg.) Rostopască. – Negel + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negelariță
NEGELÁRIȚĂ, negelarițe, s. f. (Bot.; reg.) Rostopască. – Negel + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghidat
NEGHIDÁT adj. v. RADIODIFUZIUNE. Radiocomunicație unilaterală care constă în transmiterea sistematică prin unde electromagnetice neghidate a unui program (sonor și vizual) destinat recepției publice. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neghină
NEGHÍNĂ, neghine, s. f. Buruiană anuală din familia cariofilaceelor cu tulpina și cu frunzele păroase, cu flori roșii-purpurii, cu sămânța măruntă, de culoare neagră, răspândită în culturile de grâu; năgară (Agrostemma githago); p. restr. sămânța acestei plante care, măcinată împreună cu grâul, dă făinii un gust neplăcut și toxicitate. ◊ Expr. A alege neghina din grâu (sau grâul din neghină) = a despărți ceea ce este bun de ceea ce este rău. A semăna neghină = a produce discordie, ceartă. ♦ Fig. Ceea ce este rău, vătămător, primejdios și trebuie înlăturat. [Pl. și: neghíni] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiniţă
NEGHINÍȚĂ, neghinițe, s. f. Diminutiv al lui neghină; neghinuță. – Neghină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiniță
NEGHINÍȚĂ, neghinițe, s. f. Diminutiv al lui neghină; neghinuță. – Neghină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghinos
NEGHINÓS, -OÁSĂ, neghinoși, -oase, adj. (Rar) Care conține neghină, cu neghină. – Neghină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghintuit
NEGHINTUÍT adj. v. ARUNCĂTOR (2). Armă de foc cu țeava neghintuită, cu pereți subțiri, ușor transportabilă, cu care se aruncă mine; brand. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neghinuţă
NEGHINÚȚĂ, neghinuțe, s. f. Neghiniță. – Neghină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghinuță
NEGHINÚȚĂ, neghinuțe, s. f. Neghiniță. – Neghină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiob
NEGHIÓB, -OÁBĂ, neghiobi, -oabe, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; (om) neîndemânatic, nepriceput, nătărău, nerod, prost. 2. Adj. (Despre fapte, vorbe etc.) Care arată îngustimea de minte, prostia, stupiditatea neghiobului (1); prostesc, neghiobesc, stupid. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiobesc
NEGHIOBÉSC, -EÁSCĂ, neghiobești, adj. Neghiob (2). – Neghiob + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiobeşte
NEGHIOBÉȘTE adv. (Rar) În felul neghiobului, ca neghiobii; prostește. – Neghiob + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiobește
NEGHIOBÉȘTE adv. (Rar) În felul neghiobului, ca neghiobii; prostește. – Neghiob + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neghiobie
NEGHIOBÍE, neghiobii, s. f. Calitatea de a fi neghiob; faptă sau vorbă prostească, de neghiob; prostie, nerozie. ♦ (Fam.) Lucrare lipsită de orice merit, stupidă, banală. – Neghiob + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglasnică
NEGLÁSNICĂ, neglasnice, adj. f. (Înv.; în sintagma) Slovă neglasnică (și substantivat, f.) = consoană. – Pref. ne- + glasnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglazurat
NEGLAZURÁT adj. v. BISCUIT (2). Semifabricat de ceramică neglazurată, ars numai o dată și folosit la fabricarea faianței sau a porțelanului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neglija
NEGLIJÁ, neglijez, vb. I. Tranz. A nu avea grijă de cineva sau de ceva, a nu da atenția cuvenită; a trece cu vederea, a lăsa la o parte, a omite. ♦ Refl. A nu avea grijă de propria sa persoană; a se lăsa. – Din fr. négliger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijabil
NEGLIJÁBIL, -Ă, neglijabili, -e, adj. Care poate fi lăsat la o parte sau trecut cu vederea (fără nicio pierdere); care nu trebuie luat neapărat în seamă; fără însemnătate. – Din fr. négligeable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijare
NEGLIJÁRE s. f. Acțiunea de a (se) neglija și rezultatul ei. – V. neglija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijarisire
NEGLIJARISÍRE s. f. v. neglijarisi. [DAR}
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neglijarisit
NEGLIJARISÍT adj. v. neglijarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neglijat
NEGLIJÁT, -Ă, neglijați, -te, adj. Căruia nu i s-a dat atenția cuvenită; neîngrijit. – V. neglija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijent
NEGLIJÉNT, -Ă, neglijenți, -te, adj. 1. Care nu-și îndeplinește îndatoririle cu destulă grijă; indolent, nepăsător. 2. Care nu se îngrijește de ținuta sa, care are o ținută dezordonată, murdară etc.; neîngrijit. 3. (Despre acțiuni, atitudini etc. ale oamenilor) Care denotă lipsă de atenție, de grijă, de interes (față de ceva, de cineva sau de sine). – Din fr. négligent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijenţă
NEGLIJÉNȚĂ, neglijențe, s. f. Faptul de a fi neglijent; atitudine de nepăsare, de delăsare în îndeplinirea unei datorii; faptă, atitudine care denotă lipsă de grijă, de atenție, de interes (față de ceva, de cineva sau de sine). – Din fr. négligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijență
NEGLIJÉNȚĂ, neglijențe, s. f. Faptul de a fi neglijent; atitudine de nepăsare, de delăsare în îndeplinirea unei datorii; faptă, atitudine care denotă lipsă de grijă, de atenție, de interes (față de ceva, de cineva sau de sine). – Din fr. négligence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neglijeu
NEGLIJÉU, neglijeuri, s. n. (Rar) Îmbrăcăminte comodă de casă pe care o poartă femeile dimineața. ◊ Expr. A fi în neglijeu = a fi îmbrăcat sumar. – Din fr. néglige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negocia
NEGOCIÁ, negociez, vb. I. Tranz. 1. A trata cu cineva încheierea unei convenții economice, politice, culturale etc. ♦ A intermedia, a mijloci o afacere, o căsătorie. 2. A efectua diverse operații comerciale (de vânzări de titluri, de rente etc.). [Pr.: -ci-a] – Din fr. négocier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociabil
NEGOCIÁBIL, -Ă, negociabili, -e, adj. Care poate fi negociat. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociabilitate
NEGOCIABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi negociabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociator
NEGOCIATÓR, -OÁRE, negociatori, -oare, s. m. și f. Persoană care negociază (1) (în numele său sau al altuia). [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociaţie
NEGOCIÁȚIE, negociații, s. f. (Înv.) Negociere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociație
NEGOCIÁȚIE, negociații, s. f. (Înv.) Negociere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negociere
NEGOCIÉRE, negocieri, s. f. Acțiunea de a negocia și rezultatul ei; negociație. [Pr.: -ci-e-] – V. negocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negos
NEGÓS, -OÁSĂ, negoși, -oase, adj. (Rar) Plin de negi, cu negi mulți. – Neg + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negoţ
NEGÓȚ, (rar) negoțuri, s. n. 1. Activitate economică (în domeniul particular) privind circulația mărfurilor, vânzarea și cumpărarea lor; schimb de produse sub formă de vânzare-cumpărare; negustorie, comerț (particular). ♦ Tranzacție comercială; târg, învoială. 2. (Înv. și pop.; concr.) Marfă. – Lat. negotium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negoț
NEGÓȚ, (rar) negoțuri, s. n. 1. Activitate economică (în domeniul particular) privind circulația mărfurilor, vânzarea și cumpărarea lor; schimb de produse sub formă de vânzare-cumpărare; negustorie, comerț (particular). ♦ Tranzacție comercială; târg, învoială. 2. (Înv. și pop.; concr.) Marfă. – Lat. negotium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negoţare
NEGOȚÁRE, negoțări, s. f. v. NEGOȚA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

negoțare
NEGOȚÁRE, negoțări, s. f. v. NEGOȚA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

negrăit
NEGRĂÍT, -Ă, negrăiți, -te, adj. Care nu poate fi spus, exprimat (în cuvinte), inexprimabil; p. ext. excepțional, nemaipomenit, extraordinar. – Pref ne- + grăit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negreală
NEGREÁLĂ, negreli, s. f. Însușirea de a fi negru; culoare neagră, întunecată pe care o are un obiect sau o ființă. ♦ Materie colorantă de culoare neagră; vopsea neagră. ♦ (Pop.) Cerneală. ♦ (Reg.) Funingine. ♦ (Reg.) Murdărie. – Negru + suf. -eală. Cf. negri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negreaţă
NEGREÁȚĂ, negreți, s. f. Însușirea de a fi negru; culoare neagră; pată neagră. – Lat. nigritia sau negru + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negreață
NEGREÁȚĂ, negreți, s. f. Însușirea de a fi negru; culoare neagră; pată neagră. – Lat. nigritia sau negru + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negresă
NEGRÉSĂ, negrese, s. f. Femeie care aparține rasei negride. – Din fr. négresse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negreşit
NEGREȘÍT adv. Fără nicio îndoială; fără doar și poate, desigur, sigur; în mod neapărat. – Pref. ne- + greșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negreșit
NEGREȘÍT adv. Fără nicio îndoială; fără doar și poate, desigur, sigur; în mod neapărat. – Pref. ne- + greșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrevat
NEGREVÁT adj. v. REZERVĂ (1). Cantitate de alimente, de obiecte, de bani, de materiale etc. pusă deoparte și păstrată pentru a fi întrebuințată mai târziu; depozit. ♦ (Ec. pol.) Rezerve de stat = cantitate de bunuri materiale dintre cele mai importante acumulate și centralizate cu scopul de a asigura continuitatea procesului de producție și necesitățile de consum ale populației, în cazul ivirii unor greutăți neprevăzute. Rezerve interne = posibilități existente într-o întreprindere, a căror descoperire și folosire permit, fără investiții suplimentare mari, să se realizeze caantități sporite de produse. (Fin.) Rezervă-aur = cantitatea de aur pe care o păstrează băncile de emisiune ca garanție pentru biletele de bancă puse în circulație și pentru lichidarea datoriilor către alte țări, în cazul când acestea nu pot fi achitate prin livrări de mărfuri obișnuite. Rezervă lichidă = a) totalitatea mijloacelor bănești, existente sub orice formă, negrevate de nici o sarcină, disponibile la o bancă, la o întreprindere etc.; b) aurul disponibil în monede sau în lingouri, precum și valutele și devizele liber convertibile în aur, destinate operațiilor internaționale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

negri
NEGRÍ, negresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) înnegri. – Din negru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negricios
NEGRICIÓS, -OÁSĂ, negricioși, -oase, adj. De o culoare care se apropie de negru, care bate în negru; negriu, negruț. ♦ (Despre oameni) Cu pielea, părul, ochii de culoare închisă; brunet, oacheș. – Negru + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrid
NEGRÍD, -Ă s. m. și f. v. negroid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrilică
NEGRILÍCĂ, negrilici, s. f. Plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu flori albe sau albe-albăstrui și cu fructul o capsulă conținând numeroase semințe negre, întrebuințate drept condiment (Nigella sativa). – Din negru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrior
NEGRIÓR, -OÁRĂ, negriori, -oare, adj. (Pop.) Negrișor. [Pr.: -gri-or] – Negru + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrişor
NEGRIȘÓR, -OÁRĂ, negrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui negru; care bate în negru, cam negru; negrior. – Negru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrișor
NEGRIȘÓR, -OÁRĂ, negrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui negru; care bate în negru, cam negru; negrior. – Negru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negritură
NEGRITÚRĂ s. f. (Rar) Înnegrire; (concr.) substanță care se folosește la vopsit în negru. – Negru + suf. -itură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negriu
NEGRÍU, -ÍE, negrii, adj. (Pop.) Negricios. – Negru + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrizutos
NEGRIZUTÓS, -OÁSĂ, negrizutoși, -oase, adj. Care nu conține grizu. – Pref. ne- + grizutos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negroid
NEGROÍD, -Ă, negroizi, -de, s. m. și f. (La pl.) Una dintre rasele umane răspândită în Africa de Sud, Sahara, în Melanezia, Noua Guinee și America; (și la sg.) persoană care face parte din această rasă umană. ◊ (Adjectival) Populație negroidă. [Var.: negríd, -ă s. m. și f] – Din fr. négroide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negru
NEGRU, NEÁGRĂ, negri, -e, adj., s. n., s. m. I. Adj. 1. (Despre obiecte, ființe etc.) Care nu reflectă lumina, care are culoarea cea mai închisă; de culoarea funinginii, a cărbunelui; (despre culori) ca funinginea, ca penele corbului, cu cea mai închisă nuanță. ♦ Pâine neagră = pâine mai închisă la culoare, făcută din faină integrală. Vin negru = vin de culoare roșu-închis. Rasă neagră = rasa negroidă. Cutie neagră = a) aparatură protejată instalată în avioane, care înregistrează parametrii de zbor și convorbirile echipajului în vederea elucidării cauzelor unui eventual accident; b) termen folosit pentru un sistem a cărui structură internă este necunoscută. Principiul cutiei negre = renunțare la cunoașterea structurii interne a unui sistem, stabilind, pe cale experimentală, doar corelațiile între ieșiri și intrări, pentru a descrie comportamentul sistemului față de exterior. ◊ Expr. Ba e albă, ba e neagră, se zice despre spusele cuiva care se contrazice. ♦ (Despre oameni) Care aparține rasei negride; p. ext. cu pielea, părul, ochii de culoare închisă; brunet, oacheș. ♦ (Pop.) Murdar, nespălat. 2. (Adesea fig.) Lipsit de lumină, cufundat în întuneric; întunecat, obscur. ♦ Preț negru = preț de speculă; suprapreț. Post negru = post foarte sever, fără nicio mâncare sau băutură. ◊ Loc. adv. La negru = cu preț de speculă. ♦ (Despre oameni) Livid, pământiu la față; fig. foarte supărat sau furios. ♦ Fig.Trist, apăsător, deprimant, dezolant; greu. ◊ Expr. A avea (sau a-i fi cuiva) inima neagră = a fi foarte trist. A-i face cuiva zile negre = a-i pricinui cuiva supărări, a-i amărî viața. 3. Fig. Rău (la inimă), crud, hain. ♦ Grozav, teribil, cumplit; rușinos, dezonorant. ♦ Magie neagră - magie (1) prin care unele persoane pretind că pot săvârși fapte miraculoase invocând spiritele și mai ales forțele demonice. II. 1. S. n. Culoarea unui corp care nu reflectă lumina; culoare neagră (I 1). ◊ Expr. (A se îmbrăca) în negru = (a se îmbrăca) în haine de culoare neagră sau în doliu. Negru pe alb = în mod sigur, clar, neîndoios; în scris. A i se face (cuiva) negru înaintea (sau pe dinaintea) ochilor = a nu mai vedea bine (de supărare, de mânie etc.). A face albul negru - a încerca să dovedești că un lucru este altfel decât în realitate; a denatura, a falsifica realitatea. ♦ Fig. Mâhnire, jale. ◊ Expr. A vedea (totul) în negru = a fi pesimist. 2. S. n. Materie colorantă de culoare neagră (I 1); vopsea neagră. ◊ Negru-de-fum = pulbere compusă din particule de carbon fin divizate, obținută prin arderea cu cantități insuficiente de aer a unor hidrocarburi și folosită în special în industria de prelucrare a cauciucului, la prepararea cernelurilor tipografice și a unor vopsele negre; chinoroz. Negru de anilină = substanță colorantă de culoare neagră (I 1), care se formează de obicei direct pe fibrele de bumbac, prin oxidarea catalitică a anilinei. Negru animal = cărbune extras din substanțe organice. ♦ Compuse: negru-moale = soi de viță-de-vie autohton, cu ciorchinii cilindrici bătuți, cu bobul negru-violet, sferic și brumat, cu pielița subțire. Negru-vârtos = soi de viță-de-vie autohton, cu ciorchinii mărunți, ramificați și cu bobul negru-violaceu, sferic. ♦ (Rar) Rimel. 3. S. m. Bărbat care aparține rasei negre (I 1). ◊ (Fam.) Persoană folosită (și plătită) de cineva pentru a executa în numele acestuia, parțial sau total, și într-un anonimat deplin, anumite lucrări (care cer o calificare superioară). 4. S. n. Murdărie, jeg. ◊ Expr. (Nici) cât (e) negru sub unghie = foarte puțin, (aproape) deloc. – Lat. niger, -gra, -grum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negruşcă
NEGRÚȘCĂ, negruște, s. f. Plantă erbacee meliferă cu frunze penate, cu flori albe-albăstrui și cu fructe capsule cu numeroase semințe negre (Nigella arvensis). – Negru + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negrușcă
NEGRÚȘCĂ, negruște, s. f. Plantă erbacee meliferă cu frunze penate, cu flori albe-albăstrui și cu fructe capsule cu numeroase semințe negre (Nigella arvensis). – Negru + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negruţ
NEGRÚȚ, -Ă, negruți, -e, adj. (Pop. și fam.) Negricios. – Negru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negruț
NEGRÚȚ, -Ă, negruți, -e, adj. (Pop. și fam.) Negricios. – Negru + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negruvodean
NEGRUVODEÁN, -Ă, negruvodeni, -e, adj. s. m. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Negru-Vodă. 2. Adj. Care aparține orașului Negru-Vodă sau negruvodenilor (1), privitor la orașul Negru-Vodă ori la negruvodeni. – Negru-Vodă (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negruvodeancă
NEGRUVODEÁNCĂ, negruvodence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Negru-Vodă. – Negruvodean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negurat
NEGURÁT, -Ă, negurați, -te, adj. (Reg.) Înnegurat; posomorât, mohorât, trist. – Din negură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negură
NÉGURĂ, neguri, s. f. 1. Ceață densă care se formează îndeosebi dimineața și seara, reducând mult vizibilitatea; negureală. ♦ Întuneric, beznă; obscuritate. 2. Fig. (Rar) Mulțime, cantitate, număr mare, imens de ființe sau de lucruri. O negură de lăcuste. – Lat. nebula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negureală
NEGUREÁLĂ, negureli, s. f. (Pop.) Negură (1), pâclă. – Negură + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguriu
NEGURÍU, -ÍE, negurii, adj. (Rar) Neguros (1). – Negură + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguros
NEGURÓS, -OÁSĂ, neguroși, -oase, adj. 1. Acoperit, învăluit de negură (1); cețos, pâclos, neguriu. ♦ Întunecat, obscur; mohorât, posomorât. 2. Fig. (Despre oameni și despre ochii, privirea etc. lor) Mohorât, trist, posomorât, încruntat. 3. Fig. Imprecis, confuz, neclar. – Negură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negus
NEGÚS, neguși, s. m. Titlu purtat în perioada monarhiei de suveranii Etiopiei; persoană care avea acest titlu. – Din fr. négous, germ. Negus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustor
NEGUSTÓR, negustori, s. m. Persoană care se ocupă cu comerțul (particular); comerciant. [Var.: (înv. și reg.) neguțătór s. m.] – Lat. negotiatorius sau neguța + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoraş
NEGUSTORÁȘ, negustorași, s.m, (Fam.) Diminutiv al lui negustor. – Negustor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoraș
NEGUSTORÁȘ, negustorași, s.m, (Fam.) Diminutiv al lui negustor. – Negustor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoreasă
NEGUSTOREÁSĂ, negustorese, s. f. Femeie care se ocupă cu comerțul (particular); soție de negustor; negustoriță. [Var.: (înv. și reg.) neguțătoreásă s. f.] – Negustor + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoresc
NEGUSTORÉSC, -EÁSCĂ, negustorești, adj. 1. Care se referă la negustori, care este alcătuit din negustori, specific negustorilor, de negustor. 2. Care ține de comerț, privitor la comerț; comercial. – Negustor + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoreşte
NEGUSTORÉȘTE adv. Ca un negustor, în felul negustorilor. – Negustor + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustorește
NEGUSTORÉȘTE adv. Ca un negustor, în felul negustorilor. – Negustor + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustori
NEGUSTORÍ, negustoresc, vb. IV. Intranz. și refl. (Înv. și pop.) A cumpăra și a vinde o marfă pentru a realiza un profit; a practica meseria de negustor. ♦ Tranz. A comercializa; a trafica, a specula. [Var.: (înv. și reg.) neguțătorí vb. IV] – Din negustor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustorie
NEGUSTORÍE, negustorii, s. f. 1. (La sg.) Activitate economică (particulară) privind circulația mărfurilor, vânzarea și cumpărarea lor; schimb de produse sub formă de vânzare-cumpărare; negoț, comerț (particular). 2. Afacere, întreprindere comercială. [Var.: (înv. și reg.) neguțătoríe s. f.] – Negustor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustorime
NEGUSTORÍME s. f. Mulțime de negustori; tagma, breasla negustorilor. – Negustor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoriţă
NEGUSTORÍȚĂ, negustorițe, s. f. (Rar) Negustoreasă. – Negustor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoriță
NEGUSTORÍȚĂ, negustorițe, s. f. (Rar) Negustoreasă. – Negustor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

negustoros
NEGUSTORÓS, -OÁSĂ, negustoroși, -oase, adj. (Rar) Priceput în afaceri (comerciale); p. ext. înzestrat cu simț practic. – Negustor + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguţa
NEGUȚÁ, neguțez, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) 1. A face negoț. ♦ Refl. recipr. A se tocmi, a se târgui; fig. a duce tratative cu cineva pentru a-i smulge o favoare, oferindu-i în schimb altceva. 2. A cumpăra. – Lat. negotiari sau din negoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguța
NEGUȚÁ, neguțez, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) 1. A face negoț. ♦ Refl. recipr. A se tocmi, a se târgui; fig. a duce tratative cu cineva pentru a-i smulge o favoare, oferindu-i în schimb altceva. 2. A cumpăra. – Lat. negotiari sau din negoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguţător
NEGUȚĂTÓR s. m. v. negustor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguțător
NEGUȚĂTÓR s. m. v. negustor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguţătoreasă
NEGUȚĂTOREÁSĂ s. f. v. negustoreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguțătoreasă
NEGUȚĂTOREÁSĂ s. f. v. negustoreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguţători
NEGUȚĂTORÍ vb. IV v. negustori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguțători
NEGUȚĂTORÍ vb. IV v. negustori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguţătorie
NEGUȚĂTORÍE s. f. v. negustorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguțătorie
NEGUȚĂTORÍE s. f. v. negustorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neguvernamental
NEGUVERNAMENTÁL, -Ă, neguvernamentali, -e, adj. (Despre organizații, instituții etc.) Care nu aparține și nu reprezintă un guvern. – Pref. ne- + guvernamental (după fr. non-gouvernemental, engl. non-governmental).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nehidrolizabil
NEHIDROLIZÁBIL, -Ă, nehidrolizábili, -e, adj. (Chim.) Care nu se poate hidroliza. (pref. ne- + hidroliza + suf. -bil)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nehotărâre
NEHOTĂRẤRE s. f. Lipsă de hotărâre; ezitare, șovăială, îndoială. – Pref. ne- + hotărâre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nehotărât
NEHOTĂRẤT, -Ă, nehotărâți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este hotărât, care este lipsit de hotărâre; șovăitor, nesigur; lipsit de claritate, de precizie; neclar, confuz, vag. 2. (Gram.,; în sintagmele) Adjectiv nehotărât = adjectiv pronominal care însoțește substantivul fără să individualizeze obiectul denumit de acesta. Pronume nehotărât = pronume care dă indicații imprecise asupra obiectului al cărui nume îl înlocuiește. Articol nehotărât = articol care indică obiectul desemnat de substantiv drept reprezentant al speciei. Numeral nehotărât = numeral care exprimă un număr nedeterminat de obiecte sau de ființe. – Pref. ne- + hotărât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neică
NÉICĂ s. m. (Pop.) Nene (1). ♦ Termen afectiv cu care, la țară, o fată se adresează flăcăului iubit sau pe care flăcăul îl folosește când vorbește despre sine cu fata iubită. – Nene + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neiculean
NEICULEÁN s. m. (Pop., rar) Neiculiță. – Neică + suf. -ulean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neiculiţă
NEICULÍȚĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui neică; neiculean, neicuță, neicușor. – Neică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neiculiță
NEICULÍȚĂ s. m. (Pop.) Diminutiv al lui neică; neiculean, neicuță, neicușor. – Neică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neicuşor
NEICUȘÓR, neicușori, s. m. (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neicușor
NEICUȘÓR, neicușori, s. m. (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neicuţă
NEICÚȚĂ s. m. (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neicuță
NEICÚȚĂ s. m. (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neidentificat
NEIDENTIFICÁT, -Ă, neidentificați, -te, adj. Care nu a fost identificat, recunoscut, stabilit, constatat. – Pref. ne- + identificat (după fr. non-identifié).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neiertat
NEIERTÁT, -Ă, neiertați, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi iertat sau îngăduit. – Pref. ne- + iertat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neiertător
NEIERTĂTÓR, -OÁRE, neiertători, -oare, adj. Care nu iartă (ușor), care nu cruță; aspru, sever, nemilos. [Pr.: ne-ier-] – Pref. ne- + iertător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neimaginabil
NEIMAGINÁBIL, -Ă, neimaginabili, -e, adj. Care întrece orice închipuire, care nu se poate imagina; de neînchipuit, extraordinar, inimaginabil. – Pref. ne- + imaginabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neimaginat
NEIMAGINÁT adj. v. CONCEPE (2). A-și face o idee despre ceva; a pricepe, a înțelege. ◊ Loc. adv. De neconceput = de neînțeles, de neimaginat; imposibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neimitabil
NEIMITÁBIL, -Ă, neimitabili, -e, adj. Inimitabil. – Pref. ne- + imitabil (după fr. inimitable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neimitat
NEIMITÁT adj. v. ORIGINAL (2). (Despre idei, teorii, opere etc.) Care este propriu unei persoane sau unui autor; neimitat după altcineva; personal, nou, inedit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neimplicat
NEIMPLICÁT, -Ă, neimplicați, -te, adj. Care nu este implicat, amestecat într-o acțiune. – Pref. ne- + implicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neimportant
NEIMPORTÁNT, -Ă, neimportanți, -te, adj. Lipsit de importanță (ca mărime, cantitate, valoare); neînsemnat, – Pref. ne- + important.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neimpozabil
NEIMPOZÁBIL, -Ă, neimpozabili, -e, adj. Care este scutit de impozite. – Pref. ne- + impozabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinflamabil
NEINFLAMÁBIL, -Ă, neinflamabili, -e, adj. Care nu se aprinde (ușor). – Pref. ne- + inflamabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinfluenţat
NEINFLUENȚÁT adj. v. RECE (1). Care are o temperatură (mai) scăzută față de o limită dată, față de un mediu oarecare sau față de căldura corpului omenesc; lipsit de căldură; care dă senzația de frig, care aduce frig. ◊ Climă rece = climă polară; p. ext. clima regiunilor situate în apropierea cercului polar, unde temperatura nu depășește, de obicei, 10°C. Abces rece = abces fără caracter inflamator. ♦ (Substantivat, n. sg.) Temperatură scăzută, răceală, frig. ◊ Loc. adv. La rece = a) la o temperatură scăzută, în jurul lui 0°C; b) la temperatura normală, fără a încălzi; c) fig. neinfluențat de sentimente, nepărtinitor, obiectiv. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neinfluențat
NEINFLUENȚÁT adj. v. RECE (1). Care are o temperatură (mai) scăzută față de o limită dată, față de un mediu oarecare sau față de căldura corpului omenesc; lipsit de căldură; care dă senzația de frig, care aduce frig. ◊ Climă rece = climă polară; p. ext. clima regiunilor situate în apropierea cercului polar, unde temperatura nu depășește, de obicei, 10°C. Abces rece = abces fără caracter inflamator. ♦ (Substantivat, n. sg.) Temperatură scăzută, răceală, frig. ◊ Loc. adv. La rece = a) la o temperatură scăzută, în jurul lui 0°C; b) la temperatura normală, fără a încălzi; c) fig. neinfluențat de sentimente, nepărtinitor, obiectiv. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neinformat
NEINFORMÁT, -Ă, neinformați, -te, adj. Care nu a primit sau nu și-a procurat informații; care nu s-a documentat prin cercetări amănunțite. – Pref. ne- + informat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinspirat
NEINSPIRÁT, -Ă, neinspirați, -te, adj. Care nu este inspirat, prost inspirat. – Pref. ne- + inspirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinstruit
NEINSTRUÍT, -Ă, neinstruiți, -te, adj. 1. Care nu a urmat o formă de învățământ pentru a se instrui, care nu posedă cunoștințe temeinice (în general). 2. (Despre ostași) Care nu și-a îndeplinit stagiul militar (deși a împlinit vârsta legală). – Pref. ne- + instruit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintegrabil
NEINTEGRÁBIL, -Ă, neintegrabili, -e, adj. Care nu poate fi inclus, înglobat (armonios) într-un tot. – Pref. ne- + integrabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintegrat
NEINTEGRÁT, -Ă, neintegrați, -te, adj. v. ANGLICISM. [în DEX '98] Expresie specifică limbii engleze; cuvânt de origine engleză împrumutat, fără necesitate, de o altă limbă și neintegrat în aceasta.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neinteligent
NEINTELIGÉNT, -Ă, neinieligenți, -te, adj. Care nu este inteligent. – Pref. ne- + inteligent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinteligibil
NEINTELIGÍBIL, -Ă, neinteligibili, -e, adj. Care nu este inteligibil; de neînțeles. – Pref. ne- + inteligibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintens
NEINTÉNS adj. v. PAIERIC. Semn grafic în scrierea chirilică, de obicei fără valoare fonetică, pus după o consoană pentru a înlocui semnul moale sau semnul tare în poziție neintensă. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neintenţionat
NEINTENȚIONÁT, -Ă, neintenționați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este făcut fără intenție, fără să vrea. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + intenționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintenționat
NEINTENȚIONÁT, -Ă, neintenționați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este făcut fără intenție, fără să vrea. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + intenționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neinteresant
NEINTERESÁNT, -Ă, neinteresanți, -te, adj. Care nu trezește interes, care nu este demn de atenție; obișnuit, banal. – Pref. ne- + interesant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintervenţie
NEINTERVÉNȚIE, neintervenții, s. f. Lipsă de intervenție. ♦ Principiu de drept internațional potrivit căruia niciun stat nu are dreptul de a se amesteca în treburile interne ale altui stat. – Pref. ne- + intervenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintervenție
NEINTERVÉNȚIE, neintervenții, s. f. Lipsă de intervenție. ♦ Principiu de drept internațional potrivit căruia niciun stat nu are dreptul de a se amesteca în treburile interne ale altui stat. – Pref. ne- + intervenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintervenţionist
NEINTERVENȚIONÍST, -Ă, neintervenționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al atitudinii, al politicii de neintervenție. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + intervenționist (după fr. non-interventionniste).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neintervenționist
NEINTERVENȚIONÍST, -Ă, neintervenționiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al atitudinii, al politicii de neintervenție. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + intervenționist (după fr. non-interventionniste).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neios
NEIÓS, -OÁSĂ, neioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) Acoperit cu (multă) zăpadă; în care a nins mult. – Nea^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neirigat
NEIRIGÁT, -Ă, neirigați, -te, adj. 1. (Despre terenuri agricole) Pe care nu s-au amenajat lucrări de irigație. 2. (Despre organe, țesuturi) Prin care nu (mai) circulă sânge. – Pref. ne- + irigat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neisan
NEISÁN, neisani, s. m. (Înv.) Naist. [Var.: naisán s. m.] – Din tc. neyzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neispăşit
NEISPĂȘÍT adj. v. INEXPIABIL. (Livr.) Care nu poate fi ispășit; de neispășit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neispășit
NEISPĂȘÍT adj. v. INEXPIABIL. (Livr.) Care nu poate fi ispășit; de neispășit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neisprăvit
NEISPRĂVÍT, -Ă, neisprăviți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este lăsat neterminat, care nu are capăt sau sfârșit. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu are nicio situație, niciun rost, care este fără căpătâi, de nimic; (om) incapabil. – Pref. ne- + isprăvit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neistovit
NEISTOVÍT, -Ă, neistoviți, -te, adj. Care este mereu activ, care nu obosește (niciodată); p. ext. inepuizabil, nesfârșit. – Pref. ne- + istovit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neizbândă
NEIZBẤNDĂ, neizbănzi, s. f. (Înv.) Eșec, insucces, nereușită. – Pref. ne- + izbândă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neizbutit
NEIZBUTÍT, -Ă, neizbutiți, -te, adj. Care nu este izbutit; nereușit. -Pref. ne- + izbutit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîmblânzit
NEÎMBLÂNZÍT, -Ă, neîmblânziți, -te, adj. (Despre animale) Sălbatic. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este sau nu poate fi îmblânzit, potolit, îmbunat; neînduplecat, aprig. – Pref. ne- + îmblânzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîmpăcat
NEÎMPĂCÁT, -Ă, neîmpăcați, -te, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi împăcat sau mulțumit. 2. Neînduplecat, aprig; crunt, înverșunat. – Pref. ne- + împăcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîmpădurit
NEÎMPĂDURÍT, -Ă, neîmpăduriți, -te, adj. Care nu este împădurit; fără păduri. – Pref. ne- + împădurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîmpărtăşit
NEÎMPĂRTĂȘÍT adj. v. INIMĂ (II. 1.). Inima (I 1) considerată ca sediu al sentimentelor umane: a) (În legătură cu bucurii, plăceri) I s-a bucurat inima când a auzit vestea cea bună. ◊ Loc. adv. După (sau pe) voia (sau pofta) inimii = după plac, nestingherit, cum îi e dorința. Cu (sau din) toată inima sau cu dragă inimă = cu tot sufletul, cu foarte mare și sinceră placere. ◊ Expr. A râde inima în cineva sau a-i râde cuiva inima = a fi bucuros, satisfăcut, mulțumit. A unge (pe cineva) la inimă = a face (cuiva) plăcere; a încânta, a bucura (pe cineva). Cât îi cere (cuiva) inima = atât cât vrea, cât poftește, cât are plăcere. A-i merge (cuiva ceva) la inimă = a-i plăcea (ceva) foarte mult. A-și călca pe inimă = a renunța la propriul punct de vedere, la propria opinie sau plăcere. (A fi) cu inima ușoară = (a fi) fără griji, bine dispus, cu conștiința împăcată. b) (În legătură cu suferințe, dureri, necazuri) Îl doare la inimă când vede atâta risipă. ◊ Expr. A seca (sau a arde, a frige pe cineva) la inimă = a provoca (cuiva) o durere morală, o supărare mare. A i se rupe (sau a-i rupe cuiva) inima = a-i fi milă de cineva. A i se topi inima = a suferi foarte tare. A se sfârși la inimă = a se îmbolnăvi, a muri de durere, a fi colpeșit de durere. A avea ceva pe inimă = a fi chinuit de un gând neîmpărtășit, a avea o taină în suflet. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmpărtășit
NEÎMPĂRTĂȘÍT adj. v. INIMĂ (II. 1.). Inima (I 1) considerată ca sediu al sentimentelor umane: a) (În legătură cu bucurii, plăceri) I s-a bucurat inima când a auzit vestea cea bună. ◊ Loc. adv. După (sau pe) voia (sau pofta) inimii = după plac, nestingherit, cum îi e dorința. Cu (sau din) toată inima sau cu dragă inimă = cu tot sufletul, cu foarte mare și sinceră placere. ◊ Expr. A râde inima în cineva sau a-i râde cuiva inima = a fi bucuros, satisfăcut, mulțumit. A unge (pe cineva) la inimă = a face (cuiva) plăcere; a încânta, a bucura (pe cineva). Cât îi cere (cuiva) inima = atât cât vrea, cât poftește, cât are plăcere. A-i merge (cuiva ceva) la inimă = a-i plăcea (ceva) foarte mult. A-și călca pe inimă = a renunța la propriul punct de vedere, la propria opinie sau plăcere. (A fi) cu inima ușoară = (a fi) fără griji, bine dispus, cu conștiința împăcată. b) (În legătură cu suferințe, dureri, necazuri) Îl doare la inimă când vede atâta risipă. ◊ Expr. A seca (sau a arde, a frige pe cineva) la inimă = a provoca (cuiva) o durere morală, o supărare mare. A i se rupe (sau a-i rupe cuiva) inima = a-i fi milă de cineva. A i se topi inima = a suferi foarte tare. A se sfârși la inimă = a se îmbolnăvi, a muri de durere, a fi colpeșit de durere. A avea ceva pe inimă = a fi chinuit de un gând neîmpărtășit, a avea o taină în suflet. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmpărţit
NEÎMPĂRȚÍT adj. v. COPROPRIETATE. Stăpânire în comun de către mai multe persoane a unui bun neîmpărțit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmpărțit
NEÎMPĂRȚÍT adj. v. COPROPRIETATE. Stăpânire în comun de către mai multe persoane a unui bun neîmpărțit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmperecheat
NEÎMPERECHEÁT adj. v. UNIVALENT (2). (Biol.) Cromozom neîmperecheat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmpletit
NEÎMPLETÍT adj. v. DESPLETIT. 1. Desfăcut din împletitură, neîmpletit, deșirat. 2. (Despre femei) Cu părul neîmpletit sau desfăcut din împletitură; p. ext. nepieptănat, zbârlit, neîngrijit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîmplinit
NEÎMPLINÍT, -Ă, neîmpliniți, -te, adj. Care nu a ajuns la deplina dezvoltare. – Pref. ne- + împlinit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîmprejmuit
NEÎMPREJMUÍT, -Ă, neîmprejmuiți, -te, adj. Care nu este delimitat de rest; care nu este îngrădit. – Pref. ne- + împrejmuit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînarmat
NEÎNARMÁT adj. v. PLANTON. Serviciu de pază în interiorul cazărmilor sau al clădirilor militare, executat de ostași neînarmați. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîncadrabil
NEÎNCADRÁBIL, -Ă, neîncadrabili, -e, adj. Care nu este încadrabil. – Pref. ne- + încadrabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîncadrat
NEÎNCADRÁT adj. v. CARTUȘ (3). Textul încadrat pe o pagină (pe care se află și texte neîncadrate); ornament care încadrează un text tipărit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîncălzit
NEÎNCĂLZÍT adj. v. RECE (1). Care are o temperatură (mai) scăzută față de o limită dată, față de un mediu oarecare sau față de căldura corpului omenesc; lipsit de căldură; care dă senzația de frig, care aduce frig. ◊ Climă rece = climă polară; p. ext. clima regiunilor situate în apropierea cercului polar, unde temperatura nu depășește, de obicei, 10°C. Abces rece = abces fără caracter inflamator. ♦ (Substantivat, n. sg.) Temperatură scăzută, răceală, frig. ◊ Loc. adv. La rece = a) la o temperatură scăzută, în jurul lui 0°C; b) la temperatura normală, fără a încălzi; c) fig. neinfluențat de sentimente, nepărtinitor, obiectiv. ♦ Fig. Care înfioară, care înfrigurează. ◊ Expr. (Substantivat) A-i trece (cuiva) rece prin inimă (sau prin spate) = a se înfiora. ♦ (Despre hrană) Care și-a pierdut căldura; răcit; care se compune din alimente neîncălzite; care se consumă fără a fi în prealabil încălzit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîncăpător
NEÎNCĂPĂTÓR, -OÁRE, neîncăpători, -oare, adj. Care nu are volum utilizabil mare; în care nu încape mult. – Pref. ne- + încăpător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînceput
NEÎNCEPÚT, -Ă, neîncepuți, -te, adj. Care nu este (încă) început, folosit ◊ Apă neîncepută = apă luată din fântână sau de la izvor dimineața, înainte de a mai fi luat și alții în ziua aceea, căreia în descântece i se atribuie puteri miraculoase. – Pref. ne- + început.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîncercat
NEÎNCERCÁT adj. v. INEXPERIMENTAT. (Despre persoane) Căruia îi lipsește experiența, nedeprins; care are experiență insuficientă, neexperimentat. ♦ Care nu a fost încă experimentat; neîncercat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîncetat
NEÎNCETÁT, -Ă, neîncetați, -te, adj., adv. (Care are loc, se desfășoară sau se repetă) fără oprire, fără întrerupere; necontenit, continuu. – Pref. ne- + încetat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîncheiat
NEÎNCHEIÁT adj. v. DESCHEIAT. (Despre haine) Cu nasturii scoși din butonieră; neîncheiat; (despre persoane) cu haina neîncheiată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neînchipuit
NEÎNCHIPUÍT, -Ă, neînchipuiți, -te, adj. Care (prin înfățișarea sa neobișnuită, prin caracterul aparte) întrece puterea de închipuire, care nu poate fi închipuit; inimaginabil. ◊ De neînchipuit = a) (loc. adj.) care întrece puterea închipuirii, care nu poate fi închipuit; b) (loc. adv.) foarte, grozav de..., extrem de... ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Pref. ne- + închipuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîncredere
NEÎNCRÉDERE s. f. Lipsă de încredere; îndoială, suspiciune. – Pref. ne- + încredere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîncrezător
NEÎNCREZĂTÓR, -OÁRE, neîncrezători, -oare, adj. Care nu se încrede (ușor), care are îndoieli, bănuitor. – Pref. ne- + încrezător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndemânare
NEÎNDEMÂNÁRE s. f. Lipsă de îndemânare; stângăcie. – Pref. ne- + îndemânare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndemânatic
NEÎNDEMÂNÁTIC, -Ă, neîndemânatici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care nu are îndemânare, abilitate, pricepere, siguranță; nepriceput; care trădează lipsă de îndemânare, de pricepere sau de siguranță; stângaci. – Pref. ne- + îndemânatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndemână
NEÎNDEMẤNĂ s. f. (Înv.) Situație grea, împrejurare nefavorabilă. – Pref. ne- + îndemână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndestulător
NEÎNDESTULĂTÓR, -OĂRE, neîndestulători, -oare, adj. Care nu este în cantitate suficientă, care nu îndestulează. – Pref. ne- + îndestulător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndoielnic
NEÎNDOIÉLNIC, -Ă, neîndoielnici, -ce, adj. Care nu provoacă îndoială, care nu poate stârni obiecții; indiscutabil, incontestabil. [Pr.: -do-iel-] – Pref. ne- + îndoielnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndoios
NEÎNDOIÓS, -OÁSĂ, neîndoioși, -oase, adj., adv. (În mod) sigur, hotărât, cert. [Pr.: -do-ios] – Pref. ne- + îndoios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînduplecare
NEÎNDUPLECÁRE s. f. Însușirea celui neînduplecat; inflexibilitate, hotărâre, fermitate; p. ext. cruzime. – Pref. ne- + înduplecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînduplecat
NEÎNDUPLECÁT, -Ă, neînduplecați, -te, adj. Care nu se înduplecă sau nu poate fi înduplecat (ușor); inflexibil, hotărât, ferm; p. ext. crud, necruțător, implacabil. – Pref. ne- + înduplecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndurare
NEÎNDURÁRE s. f. Lipsă de îndurare, de milă; cruzime, asprime. ◊ Loc. adv. Cu neîndurare = crud, aspru, fără milă. – Pref. ne- + îndurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndurat
NEÎNDURÁT, -Ă, neîndurați, -te, adj. Neîndurător. ◊ Loc. adj. De neîndurat = insuportabil. – Pref. ne- + îndurat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîndurător
NEÎNDURĂTÓR, -OÁRE, neîndurători, -oare, adj. Care nu iartă; fără milă; nemilos, necruțător, neîndurat. ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Pref. ne- + îndurător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfrânat
NEÎNFRÂNÁT, -Ă, neînfrânați, -te, adj. Ale cărui porniri nu pot fi stăvilite, domolite. ♦ Care denotă lipsă de reținere, de stăpânire. – Pref. ne- + înfrânat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfrânt
NEÎNFRẤNT, -Ă, neînfrânți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi înfrânt (ușor); invincibil. – Pref. ne- + înfrânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfricare
NEÎNFRICÁRE s. f. Lipsă de teamă; vitejie, curaj, îndrăzneală. – Pref. ne- + înfricare (rar „frică” < înfrica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfricat
NEÎNFRICÁT, -Ă, neînfricați, -te, adj. Care nu se înfricoșează, care nu se teme (de nimic); curajos, viteaz, neînfricoșat. – Pref. ne- + înfricat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfricoşat
NEÎNFRICOȘÁT, -Ă, neînfricoșați, -te, adj. Neînfricat. -Pref. ne- + înfricoșat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînfricoșat
NEÎNFRICOȘÁT, -Ă, neînfricoșați, -te, adj. Neînfricat. -Pref. ne- + înfricoșat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîngăduitor
NEÎNGĂDUITÓR, -OÁRE, neîngăduitori, -oare, adj. Care nu îngăduie (1); p. ext. care nu iartă ușor; intransigent. [Pr.: -du-i-] – Pref. ne- + îngăduitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîngheţat
NEÎNGHEȚÁT adj. v. RAVAC (1). Must care se scurge de la sine din strugurii puși în teasc (fără presare); vin superior obținut din acest must; vin limpede, separat de drojdie, prin trecerea lui dintr-un butoi în altul; vin rămas neînghețat dintr-un butoi expus la temperaturi joase. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neînghețat
NEÎNGHEȚÁT adj. v. RAVAC (1). Must care se scurge de la sine din strugurii puși în teasc (fără presare); vin superior obținut din acest must; vin limpede, separat de drojdie, prin trecerea lui dintr-un butoi în altul; vin rămas neînghețat dintr-un butoi expus la temperaturi joase. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîngrădit
NEÎNGRĂDÍT, -Ă, neîngrădiți, -te, adj. Care nu este îngrădit. ♦ Fig. Care nu este limitat, restrâns. – Pref. ne- + îngrădit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîngriji
NEÎNGRIJÍ, neîngrijesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A neglija. – Din neîngrijit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîngrijire
NEÎNGRIJÍRE s. f. 1. Stare de paragină. 2. Lipsă de grijă, de atenție; neglijență, neatenție. – Pref. ne- + îngrijire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîngrijit
NEÎNGRIJÍT, -Ă, neîngrijiți, -te, adj. 1. Care este lăsat în stare de delăsare, de paragină; părăginit. 2. Care nu se îngrijește de ținuta sa; care nu este îngrijit, curat, dichisit; neglijent, dezordonat. – Pref. ne- + îngrijit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînlăturat
NEÎNLĂTURÁT adj. v. FATALITATE (1). Forță supranaturală care ar determina în mod prestabilit și implacabil mersul lucrurilor și viața oamenilor; soartă, destin, fatum. ♦ Ceea ce este de neînlăturat, inevitabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neînsemnat
NEÎNSEMNÁT, -Ă, neînsemnați, -te, adj. Care este lipsit de însemnătate (ca mărime, cantitate, valoare); neimportant. – Pref. ne- + însemnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînsufleţit
NEÎNSUFLEȚÍT, -Ă, neînsuflețiți, -te, adj. Mort sau cu aspect de mort. – Pref. ne- + însuflețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînsuflețit
NEÎNSUFLEȚÍT, -Ă, neînsuflețiți, -te, adj. Mort sau cu aspect de mort. – Pref. ne- + însuflețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntârziat
NEÎNTÂRZIÁT, -Ă, neîntârziați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu întârzie; care trebuie executat imediat, care nu suportă amânare. [Pr.: -zi-at] – Pref. ne- + întârziat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntemeiat
NEÎNTEMEIÁT, -Ă, neîntemeiați, -te, adj. Care nu este bine argumentat, justificat; fără temei. – Pref. ne- + întemeiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntinat
NEÎNTINÁT, -Ă, neîntinați, -te, adj. Care și-a păstrat curățenia morală, puritatea; curat. – Pref ne- + întinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntins
NEÎNTÍNS, -Ă, neîntinși, -se, adj. Menționat în explicațiile din DEX '98 la definiția cuvântului BRUFT. (Reg.) Tencuială aruncată pe perete cu mistria (și neîntinsă).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neîntors
NEÎNTÓRS, -OÁRSĂ, neîntorși, -oarse, adj. Care nu s-a întors sau nu a fost întors, răsucit sau schimbat în altă poziție sau pe altă parte. ◊ Expr. A dormi neîntors = a dormi liniștit, adânc. A se duce pe drum neîntors (sau pe cale neîn- toarsă) = a muri. – Pref. ne- + întors.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntrebuinţat
NEÎNTREBUINȚÁT, -Ă, neîntrebuințați, -te, adj. Care nu a fost întrebuințat, folosit; care nu este degradat, deteriorat (prin folosire îndelungată); nefolosit, neuzat. [Pr.: -bu-in-] – Pref. ne- + întrebuințat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntrebuințat
NEÎNTREBUINȚÁT, -Ă, neîntrebuințați, -te, adj. Care nu a fost întrebuințat, folosit; care nu este degradat, deteriorat (prin folosire îndelungată); nefolosit, neuzat. [Pr.: -bu-in-] – Pref. ne- + întrebuințat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntrecut
NEÎNTRECÚT, -Ă, neîntrecuți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi. întrecut; p. ext. grozav, extraordinar, excepțional. – Pref. ne- + întrecut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neîntrerupt
NEÎNTRERÚPT, -Ă, neîntrerupți, -te, adj., adv. (Care are loc, se desfășoară etc.) fără întrerupere, fără oprire, continuu; necontenit. – Pref. ne- + întrerupt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînţelegător
NEÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, neînțelegători, -oare, adj. Care nu înțelege, care refuză să înțeleagă, să accepte ceva. – Pref. ne- + înțelegător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînțelegător
NEÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, neînțelegători, -oare, adj. Care nu înțelege, care refuză să înțeleagă, să accepte ceva. – Pref. ne- + înțelegător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînţelegere
NEÎNȚELÉGERE, neînțelegeri, s. f. Faptul de a nu (se) înțelege, lipsă de înțelegere. ♦ Dezacord; conflict, diferend; discordie, ceartă. ♦ Confuzie creată din cauza interpretării greșite a unei afirmații, a unei situații etc. – Pref. ne- + înțelegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînțelegere
NEÎNȚELÉGERE, neînțelegeri, s. f. Faptul de a nu (se) înțelege, lipsă de înțelegere. ♦ Dezacord; conflict, diferend; discordie, ceartă. ♦ Confuzie creată din cauza interpretării greșite a unei afirmații, a unei situații etc. – Pref. ne- + înțelegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînţeles
NEÎNȚELÉS, -EÁSĂ, neînțeleși, -se, adj. Care nu este sau nu poate fi înțeles, priceput, explicat; greu de priceput, de explicat; care nu poate fi cuprins de mintea omenească; inexplicabil; tainic, misterios. – Pref. ne- + înțeles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînțeles
NEÎNȚELÉS, -EÁSĂ, neînțeleși, -se, adj. Care nu este sau nu poate fi înțeles, priceput, explicat; greu de priceput, de explicat; care nu poate fi cuprins de mintea omenească; inexplicabil; tainic, misterios. – Pref. ne- + înțeles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neînvins
NEÎNVÍNS, -Ă, neînvinși, -se, adj. Care nu este sau nu poate fi învins, invincibil; p. ext. neînduplecat, neclintit. – Pref. ne- + învins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nejust
NEJÚST, -Ă, nejuști, -ste, adj. Care nu este conform cu adevărul sau cu echitatea. – Pref. ne- + just.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nejustificabil
NEJUSTIFICÁBIL, -Ă, nejustificabili, -e, adj. Care nu se poate justifica. – Pref. ne- + justificabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nejustificat
NEJUSTIFICÁT, -Ă, nejustificați, -te, adj. Care nu este justificat. – Pref. ne- + justificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelalocul
NELALÓCUL adj., adv. (Urmat de un adj. pos.) (Care este, se desfășoară etc.) în mod nepotrivit, altfel de cum ar fi normal. – Pref. ne- + la + loc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelămurire
NELĂMURÍRE, nelămuriri, s. f. Fapt insuficient lămurit, chestiune neclară. – Pref. ne- + lămurire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelămurit
NELĂMURÍT, -Ă, nelămuriți, -te, adj. Care nu este lămurit, care nu se poate distinge (precis); cu contururi incerte; nedeslușit, confuz, vag. ♦ Greu de precizat (în cuvinte), de explicat, de definit, de lămurit; neînțeles. – Pref. ne- + lămurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelegal
NELEGÁL, -Ă, nelegali, -e, adj. Care nu se face în temeiul unei legi, care nu este prevăzut de lege. – Pref. ne- + legal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelegat
NELEGÁT adj. v. GÂND (1). Proces de gândire sau rezultatul procesului de gândire; idee, cuget, cugetare. Îi treceau multe gânduri prin cap. ◊ Expr. A frământa (sau a apăsa etc. pe cineva) gândul = a preocupa, a obseda (pe cineva) o idee. A-și lua (sau a-și muta) gândul = a nu se mai gândi; a renunța la orice speranță. Ca gândul = extrem de repede. (Dus sau căzut etc.) pe gânduri = absorbit de ceva intim, nelegat de realitatea imediată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nelegitim
NELEGÍTIM, -Ă, nelegitimi, -e, adj. (Despre copii) Care s-a născut în afara căsătoriei; natural, bastard. – Pref ne- + legitim (după fr. illégitime).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelegiuire
NELEGIUÍRE, nelegiuiri, s. f. Faptă care contravine legilor juridice sau preceptelor morale; fărădelege, infamie, crimă. – Din nelegiuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelegiuit
NELEGIUÍT, -Ă, nelegiuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care comite nelegiuiri; (despre acțiuni, atitudini etc. ale oamenilor) care constituie, reprezintă o nelegiuire; ticălos, infam. – Pref. ne- + legiuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neleu
Neleu = Neleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neleus
Neleus 1. Fiul zeului Poseidon și al lui Tyro și frate geamăn cu Pelias. Abandonați de mama lor imediat după naștere, cei doi copii au fost găsiți și crescuți de niște ciobani. Mai tîrziu ei și-au regăsit mama. Refuzînd să-l purifice însă pe Heracles după uciderea nedreaptă a lui Iphitus, Neleus a atras asupră-și mînia eroului. Heracles l-a ucis împreună cu cei unsprezece fii ai săi, cruțîndu-i viața unuia singur doar, lui Nestor. 2. Fiul lui Codrus și întemeietorul legendar al cetății Miletus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nelimitat
NELIMITÁT, -Ă, nelimitați, -te, adj. Care nu are limite; imens, nemăsurat. – Pref. ne- + limitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniar
NELINIÁR adj. v. HETERODINARE. (Rad.) Operație de amestec, într-un element neliniar, a unor semnale cu frecvențe diferite în scopul obținerii unei translații de frecvență. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neliniat
NELINIÁT adj. v. MACULATOR. Caiet (neliniat) folosit de elevi, de studenți etc. pentru a lua notițe la lecție; caiet de notițe. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nelinişte
NELÍNIȘTE, neliniști, s. f. Stare de agitație, de frământare, de neastâmpăr; tulburare, îngrijorare, teamă, panică (nelămurită). ♦ Mișcare, acțiune continuă; neastâmpăr. – Pref. ne- + liniște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniște
NELÍNIȘTE, neliniști, s. f. Stare de agitație, de frământare, de neastâmpăr; tulburare, îngrijorare, teamă, panică (nelămurită). ♦ Mișcare, acțiune continuă; neastâmpăr. – Pref. ne- + liniște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelinişti
NELINIȘTÍ, neliniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă liniștea sufletească, a (se) umple de neliniște; a (se) tulbura, a (se) frământa, a (se) îngrijora. – Din neliniștit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniști
NELINIȘTÍ, neliniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă liniștea sufletească, a (se) umple de neliniște; a (se) tulbura, a (se) frământa, a (se) îngrijora. – Din neliniștit (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniştit
NELINIȘTÍT, -Ă, neliniștiți, -te, adj. Care nu este liniștit; care se mișcă, se agită, se frământă (continuu), care nu stă locului; cuprins de agitație, de frământare, de neastâmpăr; agitat, tulburat. – Pref ne- + liniștit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniștit
NELINIȘTÍT, -Ă, neliniștiți, -te, adj. Care nu este liniștit; care se mișcă, se agită, se frământă (continuu), care nu stă locului; cuprins de agitație, de frământare, de neastâmpăr; agitat, tulburat. – Pref ne- + liniștit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniştitor
NELINIȘTITÓR, -OÁRE, neliniștitori, -oare, adj. Care neliniștește, îngrijorează; îngrijorător. – Pref. ne- + liniștitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliniștitor
NELINIȘTITÓR, -OÁRE, neliniștitori, -oare, adj. Care neliniștește, îngrijorează; îngrijorător. – Pref. ne- + liniștitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelipit
NELIPÍT, -Ă, nelipiți, -te, adj. Care nu a fost lipit cu sau de ceva. – Pref. ne- + lipit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelipsit
NELIPSÍT, -Ă, nelipsiți, -te, adj. Care este întotdeauna prezent, care nu lipsește niciodată; care nu se desparte de cineva. – Pref. ne- + lipsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neliterar
NELITERÁR adj. v. HIPERURBANISM. Fenomen care constă în crearea unor variante fonetice, forme gramaticale, accentuări sau grafii necorecte, datorită intenției vorbitorului de a evita o exprimare sau o grafie presupusă neliterară; formă care rezultă din acest fenomen. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neloaial
NELOAIÁL, -Ă adj. v. neloial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelocuibil
NELOCUÍBIL, -Ă, nelocuibili, -e, adj. Care nu este bun, adecvat pentru locuit. – Pref. ne- + locuibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neloial
NELOIÁL, -Ă, neloiali, -e, adj. Care nu își îndeplinește obligațiile asumate; nesincer, necinstit. [Pr.: -lo-ial. – Var.: neloaiál, -ă adj.] – Pref. ne- + loial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neluare
NELUÁRE s. f. v. MARGINALIZA (2). A diminua, a reduce (pe nedrept) valoarea, importanța unei persoane, a unui lucru, a unei idei prin neglijare în mod voit, prin neluare în seamă. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neluat
NELUÁT adj. v. SCĂPA (6). Tranz. A lăsa neobservat, a pierde din vedere, a nu lua în seamă, a omite. ◊ Expr. A nu scăpa (pe cineva sau ceva) din ochi (sau din vedere) = a ține (pe cineva sau ceva) sub continuă observație. ♦ Intranz. A trece neobservat, neluat în seamă. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nelucrare
NELUCRÁRE s. f. (Înv.) Inactivitate. – Pref. ne- + lucrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelucrat
NELUCRÁT, -Ă, nelucrați, -te, adj. (Despre materiale brute) Care nu a fost încă prelucrat; (despre pământ) pe care nu au fost executate lucrări agrotehnice. – Pref. ne- + lucrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelume
NELÚME s. f. (În loc. adj. și adv.) Ca nelumea = (care este) cum nu trebuie, cum nu se cade. – Pref. ne- + lume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nelumea
NELÚMEA s. f. art. v. NELUME. (în loc. adj. și adv.) Ca nelumea = (care este) cum nu trebuie, cum nu se cade. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neluminat
NELUMINÁT, -Ă, neluminați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu este luminat, lipsit de lumină. – Pref. ne- + luminat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neluptate
NELUPTÁTE v. NELUPTAT. (În expr.) Pe neluptate (rar, pe neluptat) = fără luptă, fără efort; de-a gata. [Formă gramaticală: (în expr.) neluptate] – Din ne- + luptat. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemachiat
NEMACHIÁT, -Ă, nemachiați, -te, adj. Care nu este machiat; fără fard. [Pr.: -chi-at] – Pref. ne- + machiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemagnetic
NEMAGNÉTIC adj. v. HABITACLU (1). Locaș special al busolei pe o navă; suport nemagnetic al busolei marine. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemaiauzit
NEMAIAUZÍT, -Ă, nemaiauziți, -te, adj. Care este atât de ieșit din comun încât nimeni nu a auzit până acum de ceva asemănător; nemaipomenit. [Pr.: -mai-a-u-] – Pref.# ne- + mai^1 + auzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemaicunoscut
NEMAICUNOSCÚT, -Ă, nemaicunoscuți, -te, adj. (Rar) Care nu a mai fost cunoscut, întâlnit de nimeni, niciodată; p. ext. extraordinar. – Pref. ne- + mai^1 + cunoscut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemaiîntâlnit
NEMAIÎNTÂLNÍT, -Ă, nemaiîntâlniți, -te, adj. Care nu a mai fost întâlnit, cunoscut sau auzit de nimeni niciodată;p. ext. extraordinar. [Pr.: -mai-în-] – Pref. ne- + mai^1 + întâlnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemaipomenit
NEMAIPOMENÍT, -Ă, nemaipomeniți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care sau cum nu s-a mai pomenit (de nimeni, niciodată); p. ext. nemaiauzit; formidabil, extraordinar. – Pref. ne- + mai^1 + pomenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemaivăzut
NEMAIVĂZÚT, -Ă, nemaivăzuți, -te, adj. Care este atât de ieșit din comun încât nimeni nu a văzut vreodată ceva asemănător; p. ext. extraordinar. – Pref. ne- + mai^1 + văzut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemarcat
NEMARCÁT adj. v. TARĂ (2). Nume dat unor greutăți nemarcate formate din diferite bucăți de metal sau de sticlă, care se întrebuințează la diferite cântăriri de laborator. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemargine
NEMÁRGINE, nemargini, s. f. (Rar) Nemărginire. – Pref ne- + margine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemarxist
NEMARXÍST adj. v. CONTEMPLATIVITATE (1). Trăsătură caracteristică a filozofiei materialiste nemarxiste constând, în esență, în neînțelegerea rolului practicii atât sub raport antropologic, cât și gnoseologic. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nematelmint
NEMATELMÍNT, nematelminți, s. m. (Zool.; la pl.) Încrengătură care cuprinde viermi cilindrici neîmpărțiți în segmente (Nemathelmintes); (și la sg.) vierme care face parte din această încrengătură. – Din fr. némathelminthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nematocist
NEMATOCÍST, nematociste, s. n. (Zool.) Organ urzicător la celenterate. – Din fr. nématocyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nematod
NEMATÓD, nematozi, s. m. (Zool.; la pl.) Clasă de viermi cilindrici din încrengătura nematelminților, cu corpul lung și subțire (Nematoda); (și la sg.) vierme care face parte din această clasă. – Din fr. nématode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemărginire
NEMĂRGINÍRE, nemărginiri, s. f. Calitatea a ceea ce este nemărginit (1); imensitate, infinit; (concr.) întindere fără margini, spațiu nemărginit, nemargine; p. ext, timp nelimitat. – Pref. ne- + mărginire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemărginit
NEMĂRGINÍT, -Ă, nemărginiți, -te, adj. 1. Care nu are margini, care se întinde, se continuă la infinit; necuprins, nelimitat, infinit; p. ext. foarte lung, foarte mare, foarte numeros. 2. Care nu cunoaște limite în intensitate; nețărmurit, imens, extrem. – Pref. ne- + mărginit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemăritat
NEMĂRITÁT adj. v. BĂTRÂN (I. 1.). Care trăiește de mulți ani, care este înaintat în vârstă. ◊ Fată bătrână = fată rămasă nemăritată după vremea măritișului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemărturisit
NEMĂRTURISÍT, -Ă, nemărturisiți, -te, adj. Care nu este declarat, relatat; care nu este spus deschis, pe față. – Pref. ne- + mărturisit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemăsurat
NEMĂSURÁT, -Ă, nemăsurați, -te, adj. 1. Care nu poate fi măsurat, calculat (fiind foarte mare sau foarte numeros); p. ext. foarte mare, foarte numeros, imens, enorm; foarte intens, foarte puternic. 2. (Rar; despre oameni) Care arată lipsă de stăpânire, de cumpătare în comportări; impulsiv. – Pref. ne- + măsurat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemâncare
NEMÂNCÁRE s. f. Faptul de a nu mânca, de a nu fi mâncat; p. ext. foame. – Pref. ne- + mâncare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemâncat
NEMÂNCÁT^1, -Ă, nemâncați, -te, adj. Flămând. – Pref. ne- + mâncat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemâncat
NEMÂNCÁT^2 s. n. (În loc. adj. și adv.) Pe nemâncate = (care se face, are loc etc.) înainte de a fi mâncat ceva; fără să fi mâncat, cu stomacul gol. – Pref. ne- + mâncat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemângâiat
NEMÂNGÂÍAT, -Ă, nemângăiați, -te, adj. Care nu-și poate găsi mângâiere în urma unei dureri, pierderi etc. suferite; neconsolat, inconsolabil; p. ext. nenorocit. ♦ (Despre dureri, necazuri etc.) Care nu poate fi liniștit, potolit, domolit, alinat. (Pr.: -gâ-iat] – Pref. ne- + mângâiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeri
NEMERÍ vb. IV v. nimeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemerit
NEMERÍT, -Ă adj. v. nimerit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeritat
NEMERITÁT adj. v. FAVORITISM. Acordare abuzivă și nemeritată de favoruri; (la pl.) favoruri acordate cuiva în mod abuziv și nemeritat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemernic
NEMÉRNIC, -Ă, nemernici, -ce, adj., s. m. și f. 1. (Om) ticălos, infam, mârșav. ♦ (Om) de nimic, fără valoare; nevrednic, neputincios. 2. (Pop.) (Om) vrednic de milă, sărman. 3. (Înv.) (Om) străin, pribeag, pripășit. – Din sl. namĕrĩnŭ „care vine”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemernici
NEMERNICÍ vb. IV. 1. Intranz. (Înv. și reg.) A pribegi, a rătăci. 2. Tranz. (Rar) A aduce pe cineva într-o stare jalnică, nefericită, mizeră. – Din nemernic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemernicie
NEMERNICÍE, (1) nemernicii, s. f. 1. Faptă nedemnă, comportare mârșavă; josnicie, ticăloșie, infamie. 2. (Pop.) Starea celui nemernic (2); mizerie, neputință. – Nemernic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemesis
Nemesis, fiica lui Nyx (Noaptea), era, în mitologia greacă, una dintre divinitățile infernale. Slujitoare a echilibrului și a ordinii din univers, ea cîntărea fericirea și nenorocirile oamenilor, faptele lor bune și fărădelegile săvîrșite și abătea asupra lor pedeapsa cuvenită, călăuzindu-le soarta. Mai tîrziu, datorită acestui atribut, Nemesis devine personificarea răzbunării divine. Ea îi urmărește și-i pedepsește pe muritori, ca și eriniile, pentru crimele săvîrșite.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nemestecat
NEMESTECÁT adj. v. DEVORA. (Despre animale și, ir., despre oameni) A mânca cu lăcomie, a înghiți pe nemestecate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemeş
NÉMEȘ, -Ă, nemeși, -e, s. m. și f. (Adesea adjectival) 1. Denumire dată în Moldova, în Evul Mediu, stăpânilor de pământ fără titluri nobiliare. 2. Denumire dată în Transilvania, în Evul Mediu, nobililor mici și mijlocii; p. ext. denumire dată membrilor clasei stăpânitoare. – Din magh. nemes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeș
NÉMEȘ, -Ă, nemeși, -e, s. m. și f. (Adesea adjectival) 1. Denumire dată în Moldova, în Evul Mediu, stăpânilor de pământ fără titluri nobiliare. 2. Denumire dată în Transilvania, în Evul Mediu, nobililor mici și mijlocii; p. ext. denumire dată membrilor clasei stăpânitoare. – Din magh. nemes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeşesc
NEMEȘÉSC, -EÁSCĂ, nemeșești, adj. (Rar) Care ține de nemeși, propriu, caracteristic nemeșilor; de nemeș; p. ext. nobil, boieresc. – Nemeș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeșesc
NEMEȘÉSC, -EÁSCĂ, nemeșești, adj. (Rar) Care ține de nemeși, propriu, caracteristic nemeșilor; de nemeș; p. ext. nobil, boieresc. – Nemeș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeşie
NEMEȘÍE s. f. 1. Stare, calitate, rang de nemeș. 2. (Rar; colectiv) Clasa nemeșilor; totalitatea nemeșilor. – Nemeș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeșie
NEMEȘÍE s. f. 1. Stare, calitate, rang de nemeș. 2. (Rar; colectiv) Clasa nemeșilor; totalitatea nemeșilor. – Nemeș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemet
NEMÉT, nemeturi, s. n. (Înv.; colectiv) Totalitatea neamurilor cuiva; rude. – Neam + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemetal
NEMETÁL, nemetale, s. n. (Chim.) Metaloid. – Pref. ne- + metal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemetalic
NEMETÁLIC, -Ă, nemetalici, -e, adj. Care aparține nemetalelor. (cf. engl. nonmetallic) [Merriam-Webster]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemetalic
NEMETÁLIC adj. v. TELUR. Element chimic cu caracter nemetalic, de culoare albă-albăstruie, având proprietăți asemănătoare cu cele ale sulfului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemeţi
NEMEȚÍ vb. IV v. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemeți
NEMEȚÍ vb. IV v. nămeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemic
nemíc (= nimc) pron. neg., adv. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemica
NEMÍCA pron. neg., adv., s. f. v. nimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemică
NEMÍCĂ pron. neg., adv., s. f. v. nimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemijlocit
NEMIJLOCÍT, -Ă, nemijlociți, -te, adj., adv. (Care se face) fără mijlocirea vreunei persoane, fără interpunerea vreunei fapte, întâmplări etc. din afară, pe o cale neocolită, direct. – Pref. ne- + mijlocit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemilă
NEMÍLĂ s. f. (Rar) Lipsă de milă^1; cruzime; p. ext. caracter al celui nemilos; duritate, asprime. – Pref. ne- + milă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemilos
NEMILÓS, -OÁSĂ, nemiloși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care nu cunoaște mila; neîndurător, aspru, crud, nemilostiv. ♦ Fig. (Despre boli) Incurabil. – Pref. ne- + milos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemilostiv
NEMILOSTÍV, -Ă, nemilostivi, -e, adj. Nemilos. – Pref. ne- + milostiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemiluit
NEMILUÍT, -Ă, nemiluiți, -te, adj. (Rar) 1. Care se află în cantitate mare, fără măsură, mult. ◊ Loc. adv. (Curent; substantivat, f.) Cu nemiluita = în cantitate foarte mare, din belșug; fără socoteală, fără măsură; cu ghiotura. 2. (Adesea adverbial) Fără milă^1, fără cruțare; p. ext. îndârjit, înverșunat. – Cf. milă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemişcare
NEMIȘCÁRE s. f. Stare a ceea ce nu se mișcă; imobilitate, neclintire; absență a oricărei mișcări; liniște. ♦ Lipsă de acțiune, de activitate; inactivitate; pasivitate, inerție. – Pref. ne- + mișcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemișcare
NEMIȘCÁRE s. f. Stare a ceea ce nu se mișcă; imobilitate, neclintire; absență a oricărei mișcări; liniște. ♦ Lipsă de acțiune, de activitate; inactivitate; pasivitate, inerție. – Pref. ne- + mișcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemişcat
NEMIȘCÁT, -Ă, nemișcați, -te, adj. Care nu se mișcă sau care nu poate fi mișcat din loc; neclintit, imobil;p. ext. imobilizat. ♦ Țeapăn, rigid, încremenit; fără viață, inert. – Pref. ne- + mișcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemișcat
NEMIȘCÁT, -Ă, nemișcați, -te, adj. Care nu se mișcă sau care nu poate fi mișcat din loc; neclintit, imobil;p. ext. imobilizat. ♦ Țeapăn, rigid, încremenit; fără viață, inert. – Pref. ne- + mișcat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemişcător
NEMIȘCĂTÓR, -OÁRE, nemișcători, -oare, adj. Nemișcat, imobil. ◊ Avere nemișcătoare, bun nemișcător etc. = avere imobilă, bun imobil etc. – Pref. ne- + mișcător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemișcător
NEMIȘCĂTÓR, -OÁRE, nemișcători, -oare, adj. Nemișcat, imobil. ◊ Avere nemișcătoare, bun nemișcător etc. = avere imobilă, bun imobil etc. – Pref. ne- + mișcător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemite
NÉMITE adv. (Pop.) Cu atât mai puțin; darămite. [Acc. și: nemíte] – Pref. ne- + [dară]mite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemotivat
NEMOTIVÁT, -Ă, nemotivați, -te, adj. Care nu are sau nu-și găsește motivare. – Pref. ne- + motivat (după fr. non-motive).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţean
NEMȚEÁN, -Ă, nemțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Neamț. 2. Adj. Care aparține județului Neamț sau nemțenilor (1), privitor la județul Neamț ori la nemțeni. – Neamț (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțean
NEMȚEÁN, -Ă, nemțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Neamț. 2. Adj. Care aparține județului Neamț sau nemțenilor (1), privitor la județul Neamț ori la nemțeni. – Neamț (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţeancă
NEMȚEÁNCĂ, nemțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Neamț. – Nemțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțeancă
NEMȚEÁNCĂ, nemțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Neamț. – Nemțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţesc
NEMȚÉSC, -EÁSCĂ, nemțești, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține poporului german, privitor la poporul german. ◊ Expr. (Glumeț) Cald nemțesc = frig. ♦ (Rar; substantivat, f.) Limba germană. 2. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Care este făcut după moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenesc. 3. S. f. art. (Reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Neamț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțesc
NEMȚÉSC, -EÁSCĂ, nemțești, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține poporului german, privitor la poporul german. ◊ Expr. (Glumeț) Cald nemțesc = frig. ♦ (Rar; substantivat, f.) Limba germană. 2. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Care este făcut după moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenesc. 3. S. f. art. (Reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Neamț + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţeşte
NEMȚÉȘTE adv. 1. Ca nemții, în felul nemților; în limba germană. ♦ (Substantivat) Limba germană. 2. (În legătură cu verbul „a se îmbrăca”) După moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenește. – Neamț + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțește
NEMȚÉȘTE adv. 1. Ca nemții, în felul nemților; în limba germană. ♦ (Substantivat) Limba germană. 2. (În legătură cu verbul „a se îmbrăca”) După moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenește. – Neamț + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţi
NEMȚÍ, nemțesc, vb. IV. Refl. (Rar) 1. A se asimila cu populația de limbă germană, a adopta modul de viață nemțesc; p. ext. a se occidentaliza. 2. A adopta moda vestimentară occidentală; a se îmbrăca orășenește. – Din neamț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemți
NEMȚÍ, nemțesc, vb. IV. Refl. (Rar) 1. A se asimila cu populația de limbă germană, a adopta modul de viață nemțesc; p. ext. a se occidentaliza. 2. A adopta moda vestimentară occidentală; a se îmbrăca orășenește. – Din neamț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţie
NEMȚÍE s. f. 1. (Reg.; în construcții prepoziționale) Limba germană. 2. (Rar) Nemțime. – Neamț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemție
NEMȚÍE s. f. 1. (Reg.; în construcții prepoziționale) Limba germană. 2. (Rar) Nemțime. – Neamț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţime
NEMȚÍME s. f. (Rar; cu sens colectiv) Mulțime de nemți; totalitatea nemților; nemție (2). – Neamț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțime
NEMȚÍME s. f. (Rar; cu sens colectiv) Mulțime de nemți; totalitatea nemților; nemție (2). – Neamț + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţişor
NEMȚIȘÓR, nemțișori, s. m. (Rar) Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia ranunculaceelor, cu frunze divizate și cu flori de obicei albastre, prevăzute cu un pinten (Delphinium); plantă care aparține uneia dintre aceste specii. – Neamț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțișor
NEMȚIȘÓR, nemțișori, s. m. (Rar) Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia ranunculaceelor, cu frunze divizate și cu flori de obicei albastre, prevăzute cu un pinten (Delphinium); plantă care aparține uneia dintre aceste specii. – Neamț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţoaică
NEMȚOÁICĂ, nemțoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Germaniei sau este originară de acolo; germană. – Neamț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțoaică
NEMȚOÁICĂ, nemțoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Germaniei sau este originară de acolo; germană. – Neamț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţofil
NEMȚOFÍL, -Ă, nemțofili, -e, s. m. și fi, adj. (Fam.) Germanofil. [Var.: neamțofíl, -ă s. m. și f., adj.] – Neamț[o] + fil[o]-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțofil
NEMȚOFÍL, -Ă, nemțofili, -e, s. m. și fi, adj. (Fam.) Germanofil. [Var.: neamțofíl, -ă s. m. și f., adj.] – Neamț[o] + fil[o]-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemţoicuţă
NEMȚOICÚȚĂ, nemțoicuțe, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui nemțoaică. 2. (Bot.; reg.) Condurul-doamnei. – Nemțoaică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemțoicuță
NEMȚOICÚȚĂ, nemțoicuțe, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui nemțoaică. 2. (Bot.; reg.) Condurul-doamnei. – Nemțoaică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţămi
NEMULȚĂMÍ vb. IV v. nemulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțămi
NEMULȚĂMÍ vb. IV v. nemulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţămire
NEMULȚĂMÍRE s. f. v. nemulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțămire
NEMULȚĂMÍRE s. f. v. nemulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţămit
NEMULȚĂMÍT, -Ă adj. v. nemulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțămit
NEMULȚĂMÍT, -Ă adj. v. nemulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţămitor
NEMULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. nemulțumitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțămitor
NEMULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. nemulțumitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţumi
NEMULȚUMÍ, nemulțumesc, vb. IV. Tranz. A produce cuiva o nemulțumire; a indispune, a supăra pe cineva. [Var.: (înv. și reg.) nemulțămí vb. IV] – Pref. ne- + mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțumi
NEMULȚUMÍ, nemulțumesc, vb. IV. Tranz. A produce cuiva o nemulțumire; a indispune, a supăra pe cineva. [Var.: (înv. și reg.) nemulțămí vb. IV] – Pref. ne- + mulțumi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţumire
NEMULȚUMÍRE, nemulțumiri, s. f. Faptul de a fi nemulțumit; stare a celui nemulțumit; supărare, mâhnire; insatisfacție, contrarietate. ♦ Neajuns, neplăcere, necaz. [Var.: (reg.) nemulțămíre s. f.] – Pref. ne- + mulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțumire
NEMULȚUMÍRE, nemulțumiri, s. f. Faptul de a fi nemulțumit; stare a celui nemulțumit; supărare, mâhnire; insatisfacție, contrarietate. ♦ Neajuns, neplăcere, necaz. [Var.: (reg.) nemulțămíre s. f.] – Pref. ne- + mulțumire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţumit
NEMULȚUMÍT, -Ă, nemulțumiți, -te, adj. (Adesea adverbial și substantivat) Care nu este mulțumit; care are o nemulțumire; supărat, mâhnit; contrariat. 4 Care exprimă nemulțumire. [Var.: (reg.) nemulțămít, -ă adj.] – Pref. ne- + mulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțumit
NEMULȚUMÍT, -Ă, nemulțumiți, -te, adj. (Adesea adverbial și substantivat) Care nu este mulțumit; care are o nemulțumire; supărat, mâhnit; contrariat. 4 Care exprimă nemulțumire. [Var.: (reg.) nemulțămít, -ă adj.] – Pref. ne- + mulțumit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulţumitor
NEMULȚUMITÓR, -OÁRE, nemulțumitori, -oare, adj. Nerecunoscător; nemulțumit. [Var.: nemulțămitór, -oáre adj.] – Pref. ne- + mulțumi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemulțumitor
NEMULȚUMITÓR, -OÁRE, nemulțumitori, -oare, adj. Nerecunoscător; nemulțumit. [Var.: nemulțămitór, -oáre adj.] – Pref. ne- + mulțumi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemuncite
NEMUNCÍTE formă verbală în loc. adv. v. GATA (1). (Despre lucruri) A cărui confecționare, construire, realizare s-a îndeplinit; isprăvit, terminat, sfârșit. ◊ Haine (de) gata = haine confecționate care se pot cumpăra direct din magazin. ◊ Loc. adv. (Pe) de (-a) gata = fără să muncească, pe nemuncite, din munca altuia. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nemuri
NEMURÍ, nemuresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să trăiască veșnic în amintirea oamenilor, a face să reziste timpului, să devină nemuritor (2) (slăvind, preamărind, cântând); a imortaliza. – Din nemuritor (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemurire
NEMURÍRE s. f. 1. Calitatea de a fi nemuritor (1); faptul de a trăi veșnic; stare a celui ce este nemuritor; (în limbajul bisericesc) viață veșnică. ◊ Loc. adv. (Fam.) La nemurire = a) fără sfârșit, veșnic; b) extrem de tare, de intens, de mult. 2. Amintire menită să reziste timpului, destinată să trăiască veșnic; glorie veșnică. ◊ Loc. vb. (Rar) A trece la nemurire = a nemuri, a imortaliza. – Din nemuritor (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nemuritor
NEMURITÓR, -OÁRE, nemuritori, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (în unele concepții religioase și în basme) (Ființă, suflet) care nu moare niciodată, care trăiește veșnic. 2. S. m. Spec. Zeu, Dumnezeu. 3. Adj. Care este menit să reziste timpului, care este destinat să trăiască veșnic în amintirea oamenilor; care este destinat gloriei, celebrității eterne; nepieritor. – Pref. ne- + muritor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenatural
NENATURÁL, -Ă, nenaturali, -e, adj. Care nu este natural; lipsit de naturalețe; artificial, nefiresc; afectat. – Pref. ne- + natural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenaţional
NENAȚIONÁL adj. v. EXTRANEITATE (1). Caracter străin al unui element cuprins într-un raport juridic, necesitând aplicarea unei legi nenaționale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nenațional
NENAȚIONÁL adj. v. EXTRANEITATE (1). Caracter străin al unui element cuprins într-un raport juridic, necesitând aplicarea unei legi nenaționale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nenavigabil
NENAVIGÁBIL, -Ă, nenavigabili, -e, adj. (Despre ape) Care nu permite navigația. – Pref. ne- + navigabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nene
NÉNE s. m. 1. (Pop. și fam.) Termen de respect cu care se adresează un copil sau o persoană mai tânără unui bărbat mai în vârstă sau unui frate mai mare; neică. ♦ (Reg.) Termen de respect folosit de nepoți pentru a vorbi cu (sau despre) un unchi. 2. (Fam.) Termen de adresare prin care se exprimă o dezaprobare, o surprindere neplăcută. 3. (Fam.) Termen folosit în cursul unei povestiri sau conversații și care, fără a fi adresat unei persoane anume, exprimă mirare, satisfacție etc. [Var.: nea s. m.] – Cf bg. n e n j a, sb. n e n a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neneacă
NENEÁCĂ s. f. (Reg.) Mamă. [Var.: nineácă s. f.] – Cf. tc. n i n e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neneaco
NENEÁCO formă flexionară (vocativ) a lui NENEACĂ în expr., menționată în definiția: BABACĂ. (Reg.) Tată. ◊ Expr. Trai, neneaco, cu banii babachii, se spune despre cineva care duce o viață fără griji cu banii tatălui său sau, p. ext., cu banii altuia. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nenecuţă
NENECÚȚĂ s. f. (Reg.) Diminutiv al lui neneacă. – Neneacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenecuță
NENECÚȚĂ s. f. (Reg.) Diminutiv al lui neneacă. – Neneacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenic
NENÍC s. m. (Pop.) Nenișor. – Nene + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenişor
NENIȘÓR, nenișori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui nene; nenic. – Nene + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenișor
NENIȘÓR, nenișori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui nene; nenic. – Nene + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenormat
NENORMÁT, -Ă, nenormați, -te, adj. Care nu se efectuează după norme (3). – Pref. ne- + normat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenoroc
NENORÓC s. n. Lipsă de noroc, neșansă, ghinion; lipsă de succes (în acțiuni), insucces; p. ext. stare a celui fără noroc. – Pref. ne- + noroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenoroci
NENOROCÍ, nenorocesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face pe cineva nenorocit sau a deveni nenorocit, a(-și) pricinui un mare rău, o mare suferință, un mare necaz; a(-și) distruge viața. – Din nenoroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenorocire
NENOROCÍRE, nenorociri, s. f. 1. Stare a celui nenorocit (1); nefericire, durere, suferință mare. 2. Întâmplare care are efecte dezastruoase, care face pe cineva nenorocit; necaz mare; p. ext. dezastru. ◊ Loc. adv. Din nenorocire = a) din cauza unor împrejurări regretabile; b) spre regretul cuiva, din păcate. – V. nenoroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenorocit
NENOROCÍT, -Ă, nenorociți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care se găsește într-o situație vrednică de plâns, care este lipsită de noroc, de fericire, care are de îndurat un mare necaz, o mare suferință; (om) nefericit. 2. Adj. (Despre situații) Care inspiră milă, tristețe; vrednic de plâns, dureros, trist, jalnic. ♦ (Despre starea, mediul în care se află cineva) Care denotă o situație foarte proastă, vrednică de plâns; p. ext. sărac, sărăcăcios. 3. Adj. Care aduce sau constituie o nenorocire (2); dezastruos, funest, nefast, tragic. 4. Adj., s. m. și f. (Om) ticălos, de nimic. – V. nenoroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenorocos
NENOROCÓS, -OÁSĂ, nenorocoși, -oase, adj. Care nu are noroc, care nu are succes în ceea ce întreprinde, ghinionist, păgubaș; p. ext. care aduce nenorocire (2), nefast. – Pref. ne- + norocos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenufar
NENUFÁR, nenufari, s. m. (Bot.; livr.) Nufăr. – Din fr. nénuphar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nenul
NENÚL, -Ă, nenúli, -e, adj. (Mat.) Diferit de zero. (din elem. ne- + nul)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nenumărat
NENUMĂRÁT, -Ă, nenumărați, -te adj. Care este în cantitate atât de mare încât nu poate fi numărat; fără număr, imens. ◊ Loc. adv. De nenumărate ori sau în nenumărate rânduri = de foarte multe ori, foarte des. – Pref. ne- + numărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neo-
NEO- Element de compunere însemnând „nou”, „recent”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: ne-o] – Din fr. neo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoanacreontic
NEOANACREÓNTIC, -Ă, neoanacreontici, -ce, adj. Care se inspiră din poezia lirică cultivată de imitatori târzii ai lui Anacreon; care aparține acestei poezii. [Pr.: ne-o-a-na-cre-on-] – Din fr. néo-anacréontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoartroză
NEOARTRÓZĂ, neoartroze, s. f. (Med.) Articulație nou creată între două extremități osoase aflate în raporturi anatomice anormale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobaroc
NEOBARÓC, -Ă, neobaroci, -ce, adj. s. n. 1. S. n. Curent și stil artistic bombastic (manifestate îndeosebi la începutul sec. XIX) care încearcă să reînvie barocul. 2. Adj. Care aparține neobarocului (1), care se referă la neobaroc. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néobaroque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobedient
NEOBEDIÉNT, -Ă, neobedienți, -te, adj. Care nu este supus, ascultător. [Pr.: ne-o-be-di-ent] – Pref. ne- + obedient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobişnuinţă
NEOBIȘNUÍNȚĂ s. f. Faptul de a nu fi obișnuit cu ceva; lipsă de obișnuință. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obișnuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobișnuință
NEOBIȘNUÍNȚĂ s. f. Faptul de a nu fi obișnuit cu ceva; lipsă de obișnuință. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obișnuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobişnuit
NEOBIȘNUÍT, -Ă, neobișnuiți, -te, adj. Care iese din comun, care are un caracter aparte, unic; p. ext. extraordinar. ♦ Straniu, bizar, curios, ciudat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obișnuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobișnuit
NEOBIȘNUÍT, -Ă, neobișnuiți, -te, adj. Care iese din comun, care are un caracter aparte, unic; p. ext. extraordinar. ♦ Straniu, bizar, curios, ciudat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obișnuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobligatoriu
NEOBLIGATÓRIU, -IE, neobligatorii, adj. Care nu trebuie urmat întocmai; care nu este impus. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obligatoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobliterat
NEOBLITERÁT, -Ă, neobliterate, adj. (Despre mărci poștale) Neștampilat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obliterat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobliterată
NEOBLITERÁTĂ adj. f. v. NEOBLITERAT. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neoboseală
NEOBOSEÁLĂ s. f. Hărnicie (deosebită), zel (susținut). [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oboseală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobosit
NEOBOSÍT, -Ă, neobosiți, -te, adj. 1. Care nu simte oboseală, care nu obosește (niciodată); infatigabil; p. ext. care este în continuă mișcare, în continuă activitate, foarte harnic, foarte activ. 2. (Despre activități, eforturi etc.) Care nu se întrerupe; susținut, continuu. ♦ (Adverbial) Neîncetat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obosit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobrăzare
NEOBRĂZÁRE s. f. Vorbă, faptă, atitudine, purtare lipsită de cuviință; lipsă de cuviință, obrăznicie, nerușinare, impertinență. [Pr.: ne-o-] – Cf. neobrăzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobrăzat
NEOBRĂZÁT, -Ă, neobrăzați, -te, adj. Care este lipsit de bună-cuviință; nerușinat, obraznic, impertinent. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + obrăzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neobservat
NEOBSERVÁT, -Ă, neobservați, -te, adj. Care nu este observat, văzut; care nu este apreciat, prețuit, remarcat. [Pr.: ne-ob-] – Pref. ne- + observat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocapitalism
NEOCAPITALÍSM s. n. Stadiu al capitalismului caracterizat prin intervenția mărită a statului în economie, prin concentrarea societăților pe acțiuni și dezvoltarea unei societăți de consum. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocapitalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocapitalist
NEOCAPITALÍST, -Ă, neocapitaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept, partizan) al neocapitalismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocapitaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocatharsis
NEOCÁTHARSIS s. n. (Med.) Metodă psihanalitică prin care se provoacă reactualizarea evenimentelor din copilărie ale pacientului în scopul descărcării unor tensiuni. [Scris și: neocatarsis. – Pr.: ne-o-ca-tar-sis] – Din fr. néocatharsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocatolic
NEOCATÓLIC, -Ă, neocatolici, -ce, adj., s. m. și f. (Adept) al neocatolicismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-catholique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocatolicism
NEOCATOLICÍSM s. n. Doctrină a catolicismului care încearcă să apropie și să adapteze vechile principii și teorii ale catolicismului la problemele lumii contemporane. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocatholicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoclasic
NEOCLÁSIC, -Ă, neoclasici, -ce, adj. Care aparține neoclasicismului, privitor la neoclasicism, specific neoclasicismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoclassique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoclasicism
NEOCLASICÍSM s. n. Curent în artă, literatură și arhitectură apărut în sec. XVIII care își ia ca model arta, literatura și arhitectura clasică (antică). [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoclassicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocolonialism
NEOCOLONIALÍSM s. n. Politică a unor state dezvoltate care are drept obiectiv continuarea dominației economice a fostelor colonii, devenite state suverane, prin mijloace moderne: valutar-financiare, tehnologice, informaționale. [Pr.: ne-o-co-lo-ni-a-] – Din fr. néocolonialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocolonialist
NEOCOLONIALÍST, -Ă, neocolonialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține neocolonialismului, privitor la neocolonialism. 2. S. m. și f. Adept al neocolonialismului. [Pr.: ne-o-co-lo-ni-a-] – Din fr. néocolonialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocomunism
NEOCOMUNÍSM s. n. Mișcare politică ce are în vedere restructurarea economică și acordarea unor drepturi democratice, fără a se efectua modificări de esență în structura economică și social-politică comunistă. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocomunisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocomunist
NEOCOMUNÍST, -Ă, neocomuniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Adept al neocomunismului. 2. Adj. Care aparține neocomunismului sau la neocomuniști. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocommuniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocortex
NEOCÓRTEX, neocortexuri, s. n. (Anat.) Porțiune din creier care filogenetic este cea mai recentă și constituie la om cea mai mare parte a scoarței cerebrale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. neocortex, engl. neocortex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocritic
NEOCRÍTIC, -Ă, neocritici, -ce, adj., s. m. și f. Neocriticist. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-critique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocriticism
NEOCRITICÍSM s. n. Curent filosofic francez care încearcă să restabilească doctrina kantiană potrivit datelor și speculațiilor științifice moderne. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-criticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocriticist
NEOCRITICÍST, -Ă, neocriticiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al neocriticismului; neocritic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocriticiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neocrotit
NEOCROTÍT adj. v. DESCOPERI (1). A lua, a ridica de pe un obiect sau de pe o persoană ceea ce le acoperă. ♦ Refl. A-și scoate pălăria, căciula etc. ♦ Fig. A lăsa neocrotit, neapărat, expus unui atac. A descoperi aripa dreaptă a unei armate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neocupat
NEOCUPÁT, -Ă, neocupați, -le, adj. 1. (Despre un teritoriu, oraș etc.) Care nu este cucerit de o armată străină, care nu este stăpânit de o putere străină. 2. (Despre bunuri mobile sau imobile) Care nu este deținut temporar de cineva. ♦ (Despre posturi) Care nu este încă luat în primire, care nu este deținut de cineva. 3. (Despre persoane) Care nu este angajat într-o întreprindere, instituție. ♦ Care nu are mult de lucru, care nu are treburi multe; liber. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + ocupat (după fr. non-occupe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neodarwinism
NEODARWINÍSM s. n. Teorie de tradiție darwinistă după care evoluția este un proces gradat, care are loc în condițiile mutațiilor genetice și ale selecției naturale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néodarwinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neodarwinist
NEODARWINÍST, -Ă, neodarwiniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al neodarwinismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néodarwiniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neodihnit
NEODIHNÍT, -Ă, neodihniți, -te, adj. Care nu se odihnește, nu stă (niciodată); p. ext. care este oricând gata de lucru, de acțiune; neobosit. ♦ (Înv.) Neliniștit, agitat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + odihnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neodim
NEODÍM s. n. Element chimic din grupa pământurilor rare. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néodyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoecologie
NEOECOLOGÍE s. f. Ramură a ecologiei care se ocupă cu studiul ecosistemelor recente. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoécologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofalină
NEOFALÍNĂ s. f. Produs obținut la distilarea țițeiului, constituind un amestec de benzen cu benzină ușoară, folosit la curățarea materialelor textile, a parchetului etc. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofascism
NEOFASCÍSM s. n. Curent politic de extrema dreaptă apărut după cel de-al Doilea Război Mondial în diverse țări ale lumii având drept scop reconsiderarea fascismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néofascisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofascist
NEOFASCÍST, -Ă, neofasciști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține neofascismului, privitor la neofascism, specific neofascismului. 2. S. m. și f. Adept al neofascismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néofasciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofensiv
NEOFENSÍV adj. v. INOFENSIV. Care nu face rău; nevătămător, neofensiv. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neoficial
NEOFICIÁL, -Ă, neoficiali, -e, adj. Care nu este oficial, care are un caracter particular. [Pr.: ne-o-fi-ci-al] – Pref. ne- + oficial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofit
NEOFÍT, -Ă, neofiți, -te, s. m. și f. Persoană care a îmbrățișat de curând o nouă religie, abandonând credința veche; p. ext. persoană care a aderat de curând la o cauză sau care a intrat de curând într-o grupare, într-o colectivitate etc. și este încă neinițiată deplin. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofobie
NEOFOBÍE s. f. Fobie față de tot ceea ce este nou. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoformaţie
NEOFORMÁȚIE, neoformații, s. f. (Med.) Tumoare malignă. [Pr.: ne-o-. – Var.: neoformațiúne s. f.] – Din fr. néoformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoformație
NEOFORMÁȚIE, neoformații, s. f. (Med.) Tumoare malignă. [Pr.: ne-o-. – Var.: neoformațiúne s. f.] – Din fr. néoformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoformaţiune
NEOFORMAȚIÚNE s. f. v. neoformație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoformațiune
NEOFORMAȚIÚNE s. f. v. neoformație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neofreudism
NEOFREUDÍSM s. n. Ansasmblu de orientări teoretice și terapeutice derivate din freudism; neopsihanaliză. [Pr.: ne-o-froi-] – Din fr. néo-freudisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogen
NEOGÉN, -Ă, neogeni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Perioada terminală a erei terțiare, cuprinzând miocenul și pliocenul, caracterizată prin ridicarea lanțurilor muntoase și importante manifestări vulcanice. 2. Adj. Care aparține neogenului (1), care se referă la neogen. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogoit
NEOGOÍT, -Ă, neogoiți, -te, adj. (Pop.) Nemângâiat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + ogoit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogotic
NEOGÓTIC, -Ă, neogotici, -ce, adj., s. n. (Stil în arhitectură și artă) care reevaluează goticul și prelucrează formal elementele lui decorative. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néogothique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogramatic
NEOGRAMÁTIC, -Ă, neogramatici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. (În sintagmele) Școala neogramatică sau curentul neogramatic = curent lingvistic care susține principiul regularității schimbărilor fonetice (considerând analogia drept factor principal în apariția formelor noi) și promovează studiul limbilor moderne. 2. S. m. și f. Adept al curentului neogramatic (1). [Pr.: ne-o-] – Neo- + gramatic (după germ. Junggrammatiker, fr. néo-grammairien, it. neogrammatici).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogrec
NEOGRÉC, -EÁCĂ, neogreci, -ce, adj. 1. (În sintagma) Limba neogreacă (și substantivat, f.) = limba greacă din perioada modernă, începând din sec. XVI până în zilele noastre; greaca modernă. 2. Care se referă la limba neogreacă (1), care ține de limba neogreacă, propriu limbii neogrecești sau, p. ext., poporului grec modern sau Greciei moderne; neogrecesc. Influența neogreacă. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néogrec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neogrecesc
NEOGRECÉSC, -EÁSCĂ, neogrecești, adj. Neogrec (2). [Pr.: ne-o-] – Neo- + grecesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neohegelian
NEOHEGELIÁN, -Ă, neohegelieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neohegelianismului. 2. Adj. Care ține de neohegelianism, propriu, caracteristic neohegelianismului. [Pr.: ne-o-he-ghe-li-an] – Din fr. néo-hégélien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neohegelianism
NEOHEGELIANÍSM s. n. Curent filosofic contemporan apărut în Anglia în a doua jumătate a sec. XIX, care dezvoltă studiul filosofiei lui Hegel. Sau: care preia anumite elemente ale filosofiei lui Hegel. [Pr.: ne-o-he-ghe-li-a-] – Din fr. néohégélianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoimpresionism
NEOIMPRESIONÍSM s. n. Direcție modernistă în pictură care recurge la culorile complementare, aplicând procedeul contrastului simultan în vederea obținerii unei forme distincte. [Pr.: ne-o-im-pre-si-o-] – Din fr. néo-impressionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoimpresionist
NEOIMPRESIONÍST, -Ă, neoimpresioniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neoimpresionismului. 2. Adj. Care ține de neoimpresionism, propriu, caracteristic neoimpresionismului. [Pr.: ne-o-im-pre-si-o-] – Din fr. néo-impressionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neojunimism
NEOJUNIMÍSM s. n. Școală estetică existentă între cele Două Războaie Mondiale care reactualizează principiile junimiste. [Pr.: ne-o-] – Neo- + junimism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neojunimist
NEOJUNIMÍST, -Ă, neojunimiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al neojunimismului. [Pr.: ne-o-] – Neo- + junimist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neokantian
NEOKANTIÁN, -Ă, neokantieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neokantianismului. 2. Adj. Care ține de neokantianism, caracteristic, propriu neokantianismului. [Pr.: ne-o-kan-ti-an] – Din fr. néokantien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neokantianism
NEOKANTIANÍSM s. n. Curent filosofic de la sfârșitul sec. XIX, care reluând unele teze din fîlosofia lui Kant a căutat să asimileze noile rezultate ale științelor. [Pr.: ne-o-kan-ti-a-] – Neo- + kantianism (după fr. néokantisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolatin
NEOLATÍN, -Ă, neolatini, -e, adj. (Despre limbi) Care continuă limba latină; romanic; (despre popoare) care descinde din romani, de origine latină. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-latin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoliberal
NEOLIBERÁL, -Ă, neoliberali, -e, adj., s. m. și f. (Adept) al neoliberalismului. – Neo- + liberal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoliberalism
NEOLIBERALÍSM s. n. Doctrină economică contemporană care susține intervenția limitată a statului în economie pentru a stabili cadrul juridic care să permită organizarea concurenței, funcționarea armonioasă a mecanismului prețurilor și stăvilirea abuzurilor monopolurilor. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néolibéralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolimpic
NEOLÍMPIC, -Ă, neolimpici, -ce, adj. (Despre sporturi) Care nu este inclus în programul olimpic. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + olimpic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolingvist
NEOLINGVÍST, -Ă, neolingviști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al neolingvisticii. [Pr.: ne-o-] – Din it. neolinguista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolingvistic
NEOLINGVÍSTIC, -Ă, neolingvistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Curent lingvistic caracterizat prin importanța acordată împrumuturilor, prin negarea legilor lingvistice și prin explicarea cu ajutorul ariilor lingvistice a deosebirilor dintre limbi înrudite. 2. Adj. De neolingvistică. Școala neolingvistică. [Pr.: ne-o-] – Din it. neolinguistica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolitic
NEOLÍTIC, -Ă, neolitici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. Perioadă din istoria omenirii care a urmat după mezolitic și a precedat epoca metalelor, caracterizată prin folosirea uneltelor de piatră șlefuită și de bronz, prin apariția agriculturii primitive, a creșterii vitelor și a olăritului; epoca pietrei șlefuite. 2. Adj. Care aparține neoliticului (1), care se referă la neolitic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neolog
NEOLÓG, neologi, s. m. (Rar) Adept al introducerii și folosirii neologismelor în limba proprie; neologist. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neologic
NEOLÓGIC, -Ă, neologici, -ce, adj. (Despre cuvinte, expresii) Care a fost împrumutat recent dintr-o limbă străină; care constituie o formație lingvistică nouă; propriu neologismelor; neologistic. Formație neologică. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neologism
NEOLOGÍSM, neologisme, s. n. Cuvânt împrumutat de curând din altă limbă sau creat recent într-o limbă prin mijloace proprii. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neologist
NEOLOGÍST, neologiști, s. m. (Înv.) Neolog. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neologistic
NEOLOGÍSTIC, -Ă, neologistici, -ce, adj. Neologic. [Pr.: ne-o-] – Din neologism. Cf. germ. neologistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neom
NEÓM, neoameni, s. m. Persoană lipsită de însușirile proprii unui om normal; persoană lipsită de omenie. ◊ Loc. adv. Ca neoamenii = altfel decât ar fi normal. ◊ Expr. A face pe cineva (din om) neom = a aduce pe cineva într-o stare de plâns, distrugându-l fizicește sau sufletește. [Pr.: ne-om] – Pref. ne- + om.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomalthusian
NEOMALTHUSIÁN, -Ă, neomalthusieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neomalthusianismului; neomalthusianist (1). 2. Adj. Care ține de neomalthusianism, relativ la neomalthusianism, caracteristic, propriu pentru neomalthusianism; neomalthusianist (2). [Pr.: ne-o-mal-tu-si-an] – Din fr. néo-malthusien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomalthusianism
NEOMALTHUSIANÍSM s. n. Teorie contemporană care reia teoria lui Malthus, potrivit căreia populația globului crește mult mai repede decât mijloacele de subzistență. [Pr.: ne-o-mal-tu-si-a-] – Din fr. néo-malthusianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomalthusianist
NEOMALTHUSIANÍST, -Ă, neomalthusianiști, -ste, s. m. și f., adj. (Rar)S. m. și f. 1. Neomalthusian (1). 2. Adj. Neomalthusian (2). [Pr.: ne-o-mal-tu-si-a-] – Neomalthusian + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomenesc
NEOMENÉSC, -EÁSCĂ, neomenești, adj. Lipsit de omenie; inuman, sălbatic. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomeneşte
NEOMENÉȘTE adv. în chip neomenesc, cu cruzime. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomenește
NEOMENÉȘTE adv. în chip neomenesc, cu cruzime. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomenie
NEOMENÍE, (2) neomenii, s. f. 1. Lipsă de omenie. 2. Faptă de om neomenos; cruzime, sălbăticie. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomenit
NEOMENÍT, -Ă, neomeniți, -te, adj. (Înv.) Neomenos. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomenos
NEOMENÓS, -OÁSĂ, neomenoși, -oase, adj. Lipsit de omenie, fără milă; rău; crud, neomenit. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + omenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomicină
NEOMICÍNĂ s. f. Antibiotic cu spectru larg extras din ciuperca Streptomyces fradiae, activ mai ales asupra stafilococilor patogeni. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néomycine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neomogen
NEOMOGÉN adj. v. MONOCROMATOR. Dispozitiv optic care servește la separarea radiațiilor monocromatice dintr-un fascicul complex. ♦ Dispozitiv electromagnetic care servește la separarea unui fascicul de particule monocinetice dintr-un fascicul neomogen. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neon
NEÓN s. n. Element chimic, gaz nobil neinflamabil, inodor și incolor, folosit la umplerea unor lămpi electrice. [Pr.: ne-on] – Din fr. néon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neonatologie
NEONATOLOGÍE s. f. Specialitate medicală care se ocupă cu studiul nou-născutului sănătos, cu depistarea, diagnosticarea și tratarea bolilor specifice acestei grupe de vârstă, precum și cu îngrijirea și protezarea pentru menținerea în viață a nou-născutului prematur. – [sursă: Wikipedia; cf. dicționar Ortografic, dar MDN indică neonatalogie].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neonazism
NEONAZÍSM s. n. Curent, revanșard, șovinist care încearcă să reînvie nazismul. [Pr.: ne-o-] – Neo- + nazism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neonazist
NEONAZÍST, -Ă, neonaziști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține neonazismului, privitor la neonazism. 2. S. m. și f. Adept al neonazismului. [Pr.: ne-o-] – Neonaz[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neondulat
NEONDULÁT adj. v. LINS (1). (Despre păr) Bine netezit, întins^2, neondulat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neoperabil
NEOPERÁBIL, -Ă, neoperabili, -e, adj. Care nu poate fi operat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + operabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoperant
NEOPERÁNT adj. v. INOPERANT. Lipsit de efect sau de rezultat; fără urmare, neoperant. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neoplasm
NEOPLÁSM, neoplasme, s. n. Formă de cancer caracterizată prin invazia țesuturilor învecinate, recidivă după o intervenție chirurgicală; p. gener. cancer. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoplatonic
NEOPLATÓNIC, -Ă, neoplatonici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neoplatonismului; neoplatonician (1). 2. Adj. Care ține de neoplatonism, privitor la neoplatonism; neoplatonician (2). [Pr.: ne-o-] – Neoplaton[ism] + suf. -ic. Cf. it. neoplatonico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoplatonician
NEOPLATONICIÁN, -Ă, neoplatonicieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Neoplatonic (1). 2. Adj. Neoplatonic (2). [Pr.: ne-o-pla-to-ni-ci-an] – Din fr. néo-platonicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoplatonism
NEOPLATONÍSM s. n. Doctrină filosofică din sec. III-VI care reformula filosofia lui Platon prin introducerea unor elemente din aristotelism, stoicism în strânsă legătură cu religia. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-platonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoplazic
NEOPLÁZIC, -Ă, neoplazici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la neoplazie sau la neoplasm, caracteristic, propriu pentru neoplazie. Țesut neoplazic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoplazie
NEOPLAZÍE, neoplazii, s. f. (Med.) Proces patologic de formare a unui țesut nou, tumoral, prin înmulțirea celulară exagerată care alterează structura normală a țesutului originar. ♦ Cancer. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoportun
NEOPORTÚN, -Ă, neoportuni, -e, adj. Care nu este oportun; nepotrivit, inoportun. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oportun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoportunitate
NEOPORTUNITÁTE s. f. v. INOPORTUNITATE. Faptul de a fi inoportun; neoportunitate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neopozabil
NEOPOZÁBIL, -Ă, neopozabili, -e, adj. (Despre un act judiciar) Care nu poate fi invocat față de alte persoane și în alte cazuri decât în cele determinate de lege; inopozabil. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + opozabil (după fr. non-opposable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neopozitivism
NEOPOZITIVÍSM s. n. Curent filosofic contemporan care acordă o atenție deosebită cunoașterii raționale și logicii, precum și analizei logice a limbajului științei. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-positivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neopozitivist
NEOPOZITIVÍST, -Ă, neopozitiviști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neopozitivismului. 2. Adj. Care ține de neopozitivism. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-positiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neopsihanaliză
NEOPSIHANALÍZĂ s. f. (Psih.) Neofreudism. [Pr.: ne-o-] – Neo- + psihanaliză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoptolem
Neoptolem = Neoptolemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neoptolemus
Neoptolemus (sau Pyrrhus), fiul lui Achilles și al Deidamiei (v. și Deidamia), rege al Epirului. După moartea lui Achilles, prorocul Helenus le-a spus grecilor că Troia nu va putea fi cucerită pînă cînd nu vor fi aduse armele lui Heracles și pînă cînd tînărul Neoptolemus nu va lua locul tatălui său în luptă. În acest scop, au fost trimiși Odysseus și Diomedes la curtea lui Lycomedes, unde se afla Neoptolemus, să-l aducă pe acesta din urmă. La întoarcere ei s-au abătut prin Lemnos, unde zăcea Philoctetes, posesorul armelor lui Heracles, și l-au luat și pe acesta cu ei. Ajuns la Troia, Neoptolemus se vădește demn urmaș al lui Achilles, pe care îl depășește chiar în cruzime. În afara multor altor trieni care-i cad victime, el îl ucide pe Priamus și-l azvîrle din înaltul stîncilor pe Astyanax, fiul lui Hector. Apoi o jertfește pe Polyxena, sacrificînd-o pe mormîntul lui Achilles. După terminarea războiului, Neoptolemus se întoarce și el acasă. Spre deosebire de majoritatea grecilor însă, care naufragiaseră pe mare, el se înapoiază, sfătuit de Helenus (v. și Helenus), pe uscat și ajunge teafăr în Epirus. Acolo, deși căsătorit cu Hermione, fiica lui Menelaus și a Helenei, se îndrăgostește de Andromacha, văduva lui Hector, care-i revenise ca pradă de război. Cu Andromacha, Neoptolemus are trei copii (v. și Andromacha), fapt care suscită gelozia Hermionei. Ea îl ațîță pe Orestes, fostul ei logodnic, împotriva soțului ei. Neoptolemus cade ucis de mîna lui Orestes, nu fără să le fi lăsat, înainte de moarte, tronul și regatul său lui Helenus și Andromachăi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neorânduială
NEORÂNDUIÁLĂ, neorânduieli, s. f. 1. Lipsă de organizare sau de disciplină; dezordine, debandadă; p. ext. agitație, revoltă, răscoală; (faptă care constituie o încălcare a legii, neregulă, abuz. 2. Lipsă de ordine; dezordine, deranj, neordine. ◊ Loc. adj. și adv. În neorânduială = dezordonat. [Pr.: ne-o-rân-du-ia-] – Pref. ne- + orânduială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorânduit
NEORÂNDUÍT, -Ă, neorânduiți, -te, adj. (Rar) Care nu este orânduit, organizat sau ordonat; dezordonat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + orânduit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neordine
NEÓRDINE s. f. (Rar) Dezordine, deranj, neorânduială (2). [Pr.: ne-or-] – Pref. ne- + ordine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorealism
NEOREALÍSM s. n. 1. Curent filosofic contemporan care identifică conștiința cu existența, redusă la un complex de senzații independente. 2. Curent în literatura, artele plastice și cinematografia italiană contemporană, care se manifestă printr-o tendință de apropiere de faptul real, de viața cotidiană a oamenilor obișnuiți. [Pr.: ne-o-re-a-] – Din fr. néo-réalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorealist
NEOREALÍST, -Ă, neorealiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neorealismului. 2. Adj. Care aparține neorealismului, privitor la neorealism. [Pr.: ne-o-re-a-] – Din fr. néo-réaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorganic
NEORGÁNIC, -Ă, neorganici, -ce, adj. (Biol., Chim.) Anorganic. [Pr.: ne-or-] – Pref. ne- + organic (după fr. anorganique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorganizare
NEORGANIZÁRE s. f. v. HAOS (2). Stare generală de mare confuzie, dezordine mare, învălmășeală, neorganizare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neorganizat
NEORGANIZÁT, -Ă, neorganizați, -te, adj. Care nu este organizat (în prealabil); spontan. ♦ Care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală; dezorganizat. [Pr.: ne-or-] – Pref. ne- + organizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neorientat
NEORIENTÁT, -Ă, neorientați, -te, adj. Care nu cunoaște locul unde se află, care nu știe în ce direcție trebuie să se îndrepte, dezorientat; p. ext. neinformat, nelămurit. [Pr.: ne-o-ri-en-tat] – Pref. ne- + orientat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoromantic
NEOROMÁNTIC, -Ă, neoromantici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neoromantismului. 2. Adj. Care ține de neoromantism, caracteristic, propriu neoromantismului, care se referă la neoromantism. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-romantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoromantism
NEOROMANTÍSM s. n. Curent în literatura modernă și contemporană apărut ca o reacție de tip romantic împotriva naturalismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-romantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neortodox
NEORTODÓX adj. v. CAPIȘTE. (Înv.) Templu sau altar dedicat zeităților antice; p. ext. biserică de rit neortodox. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neosalvarsan
NEOSALVARSÁN s. n. Compus organic al arsenului sub formă de pulbere de culoare galben-deschis solubilă în apă, folosit în tratamentul sifilisului. [Pr.: ne-o-] – Din germ. Neosalvarsan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neosândit
NEOSÂNDÍT, -Ă, neosândiți, -te, adj. (Pop.) Care nu este pedepsit. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + osândit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neosificat
NEOSIFICÁT, -Ă, neosificați, -te, adj. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) Care nu s-a transfonnat în os, care nu s-a întărit ca un os. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + osificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neostenit
NEOSTENÍT, -Ă, neosteniți, -te, adj. 1. Care nu obosește niciodată; p. ext. care este în continuă mișcare, în continuă activitate; foarte harnic, foarte activ; neobosit, neodihnit. 2. Care nu slăbește nicio clipă; susținut, perseverent. [Pr.: ne-os-] – Pref. ne- + ostenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neostoit
NEOSTOÍT, -Ă, neostoiți, -te, adj. (Pop.; adesea adverbial) Neastâmpărat, nedomolit, nepotolit. ♦ Neîntrerupt, continuu. ♦ (Rar; despre copii) Neastâmpărat (2). [Pr.: ne-os-] – Pref. ne- + ostoit (înv. „potolit” < ostoi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neotectonic
NEOTECTÓNIC, -Ă, neotectonici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Parte a geologiei care studiază mișcările mai recente de deformare a scoarței terestre. 2. Adj. Care ține de neotectonică, relativ la neotectonică. [Pr.: ne-o-] – Neo- + tectonică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neotenie
NEOTENÍE s. f. Capacitate a unor organisme de a atinge maturitatea sexuală și de a se reproduce în stadii larvare. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoténie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neotomism
NEOTOMÍSM s. n. Mișcare teologică și filosofică din sec. XIX și XX, care promovează continuarea și înnoirea tradiției tomiste medievale în Biserica catolică. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-thomisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neotomist
NEOTOMÍST, -Ă, neotomiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al neotomismului. 2. Adj. Care se referă la neotomism, care aparține neotomismului, propriu neotomismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-thomiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoţetit
NEOȚÉTIT, neoțetite, adj. (Despre vinuri) Care nu s-a transformat în oțet. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oțetit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoțetit
NEOȚÉTIT, neoțetite, adj. (Despre vinuri) Care nu s-a transformat în oțet. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oțetit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoxidabil
NEOXIDÁBIL, -Ă, neoxidabili, -e, adj. (Rar) Inoxidabil. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oxidabil (după engl. non-oxidable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoxidat
NEOXIDÁT, -Ă, neoxidați, -te, adj. (Despre metale) Care nu este oxidat. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oxidat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neoxigenat
NEOXIGENÁT, -Ă, neoxigenați, -te, adj. (Despre păr) Care nu a fost decolorat prin tratare cu apă oxigenată; p. ext. nevopsit. ♦ (Despre persoane) Cu părul blond natural. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + oxigenat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neozeelandez
NEOZEELANDÉZ, -Ă, neozeelandezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Noii Zeelande sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Noii Zeelande sau neozeelandezilor (1), privitor la Noua Zeelandă ori la neozeelandezi. [Pr.: ne-o-ze-e-] – Din fr. néo-zélandais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neozoic
NEOZÓIC, -Ă, neozoici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. Ultima eră geologică, care continuă de la sfârșitul mezozoicului până astăzi. 2. Adj. Care se referă la neozoic (1), care aparține neozoicului. [Pr.: ne-o-zo-ic]- Din fr. neozoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neozonizat
NEOZONIZÁT, -Ă, neozonizați, -te, adj. Care nu (mai) conține ozon. [Pr.: ne-o-] – Pref. ne- + ozonizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepalez
NEPALÉZ, -Ă, nepalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. 1. Persoană care face parte din populația Nepalului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Nepalului sau nepalezilor (1), privitor la Nepal ori la nepalezi. – Din fr. népalais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neparalel
NEPARALÉL adj. v. ISOSCEL. (Despre un triunghi) Care are două laturi egale; (despre un trapez) ale cărui laturi neparalele sunt egale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neparticipare
NEPARTICIPÁRE s. f. v. ABSENTEISM (2). Absenteism parlamentar = practică folosită mai ales de deputații aflați în opoziție, constând în neparticiparea la sesiunile parlamentului, cu scopul de a întârzia sau de a împiedica adoptarea unor legi. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepământean
NEPĂMÂNTEÁN, -Ă, nepământeni, -e, adj. (Adesea substantivat) Care nu este de pe pământ, care pare detașat de cele pământești; nepământesc; fig. care pare din altă lume. – Pref. ne- + pământean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepământesc
NEPĂMÂNTÉSC, -EÁSCĂ, nepământești, adj. Nepământean. – Pref. ne- + pământesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepărtinire
NEPĂRTINÍRE s. f. Imparțialitate, obiectivitate. – Pref. ne- + părtinire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepărtinitor
NEPĂRTINITÓR, -OÁRE, nepărtinitori, -oare, adj. Imparțial, drept, obiectiv. – Pref. ne- + părtinitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepăsare
NEPĂSÁRE s. f. 1. Lipsă de griji, de frământări; situație, stare în care se află cel lipsit de griji, de frământări. ◊ Loc adv. (Pop.) În nepăsare = nepăsător, vesel. 2. Lipsă de interes față de ceea ce se petrece în jur; indiferență, indolență, apatie; pasivitate. – Pref. ne- + păsare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepăsător
NEPĂSĂTÓR, -OÁRE, nepăsători, -oare, adj. Care nu-și face griji, necazuri; calm, senin; (curent) care nu manifestă niciun fel de interes față de ceea ce se petrece în jurul său; indolent, apatic; indiferent. – Pref. ne- + păsător (înv. „grijuliu” < păsa).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepătat
NEPĂTÁT, -Ă, nepătați, -te, adj. Care nu este pătat; fig. curat, neprihănit; nevinovat. – Pref. ne- + pătat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepătruns
NEPĂTRÚNS, -Ă, nepătrunși, -se, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi pătruns, străbătut; impenetrabil; spec. prin care nu răzbate lumina; întunecat, întunecos; p. ext. des. ♦ (Despre figură, ochi) Care nu trădează gândurile, sentimentele; impenetrabil. 2. Fig. Care nu poate fi pătruns cu mintea, de neînțeles; tainic, misterios, necunoscut. – Pref. ne- + pătruns.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neper
NEPÉR, neperi, s. m. Unitate de măsură a nivelului de transmisiune al unui semnal electric, acustic etc. – Din fr. néper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neperceput
NEPERCEPÚT adj. v. INFRASUNET. Vibrație mecanică a unui mediu nepercepută de urechea omului (ci numai cu ajutorul simțului tactil), care se propagă sub formă de unde, ca și sunetele, dar având o frecvență mai mică decât a acestora. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepereche
NEPERÉCHE adj. invar. (Despre numere întregi) Impar. – Pref. ne- + pereche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neperforat
NEPERFORÁT adj. v. RONDELĂ (1). Piesă de metal, de lemn, de mase plastice etc. în formă de placă plată circulară, perforată sau neperforată, având uneori fețele profilate, cu întrebuințări diverse. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepericulos
NEPERICULÓS adj. v. XANTOM. Tumoare galbenă (sau roșcată) pe piele, nepericuloasă. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neperisabil
NEPERISÁBIL, -Ă, neperisabili, -e, adj. Care nu este perisabil. – Pref. ne- + perisabil.2
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepermanent
NEPERMANÉNT, -Ă, nepermanenți, -te, adj. Care nu are caracter permanent; care funcționează o perioadă de timp determinată. – Pref. ne- + permanent (după fr. non-permanent).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepermetru
NEPERMÉTRU, nepermetre, s. n. Instrument de măsură a atenuării unei mărimi fizice, gradat în neperi. – Din fr. népermètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepersonal
NEPERSONÁL adj. v. INFINITIV. (Gram.; adesea adjectival) Mod impersonal, considerat drept forma-tip a verbului și care denumește acțiunea exprimată de verb fără referire la nuanțele ei modale, temporale sau personale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nephele
Nephele, prima soție a lui Athamas, regele din Orchomenus, cu care a vut doi copii: pe Phrixus și pe Helle.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nepieritor
NEPIERITÓR, -OÁRE, nepieritori, -oare, adj. Care este menit să reziste timpului; care este destinat să trăiască veșnic în amintirea oamenilor; care este destinat gloriei, celebrității eterne; nemuritor. – Pref. ne- + pieritor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepilduit
NEPILDUÍT, -Ă, nepilduiți, -te, adj. (Înv.) Pentru care nu există asemănare sau precedent, fără precedent, unic; excepțional, extraordinar. – Pref. ne- + pilduit (înv. „exemplificat” < pildui).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepipăit
NEPIPĂÍT, -Ă, nepipăiți, -te, adj. Care nu poate fi pipăit; impalpabil. – Pref. ne- + pipăit (după fr. impalpable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neplată
NEPLÁTĂ s. f. Faptul de a nu achita la timp o obligație bănească. – Pref. ne- + plată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neplăcere
NEPLĂCÉRE, (2) neplăceri, s. f. 1. Stare sufletească sau fiziologică produsă de ceva neplăcut; lipsă de plăcere, p. ext., de simpatie pentru ceva sau pentru cineva; silă, dezgust. 2. Necaz, supărare, nemulțumire îndurate de cineva. – Pref. ne- + plăcere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neplăcut
NEPLĂCÚT, -Ă, neplăcuți, -te, adj. Care nu este pe placul cuiva, care nu este convenabil, care nu corespunde gusturilor sau preferințelor cuiva, care cauzează o neplăcere; dezagreabil; p. ext. jenant, supărător. – Pref. ne- + plăcut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoftit
NEPOFTÍT, -Ă, nepoftiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu este chemat, invitat, poftit sau dorit. – Pref. ne- + poftit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepolar
NEPOLÁR, -Ă, nepolari, -e, adj. (Despre molecule sau grupări de atomi) Care nu are moment electric permanent. – Pref. ne- + 2polar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepolarizat
NEPOLARIZÁT adj. v. LUMINĂ (I. 1.). Radiație sau complex de radiații electromagnetice emise de corpuri incandescente (cu sau fără flacără) sau luminescente și care impresionează ochiul omenesc; efectul acestei radiații. ◊ Lumină albă = lumină mijlocie a zilei, care conține toate radiațiile spectrului vizibil. Lumină rece = lumină care conține un număr foarte mic de radiații infraroșii și care are un efect termic redus. Lumină monocromatică = lumină formată din radiații de o singură culoare spectrală. Lumină compusă = lumină care conține radiații de mai multe lungimi de undă. Lumină naturală = lumină complet nepolarizată, caracterizată prin diversitatea direcțiilor de oscilație ale radiațiilor electromagnetice care o compun, distribuite uniform în jurul direcției de propagare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepolitic
NEPOLÍTIC, -Ă, nepolitici, -ce, adj. Care nu are caracter politic; din afara politicii. – Pref. ne- + politic (după fr. non-politique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoliticos
NEPOLITICÓS, -OÁSĂ, nepoliticoși, -oase, adj. Care nu este politicos, lipsit de politețe. – Pref. ne- + politicos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoluant
NEPOLUÁNT, -Ă, nepoluanți, -te, adj. C are nu este poluant. [Pr.: -lu-ant] – Pref. ne- + poluant (după fr. non-polluant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoluat
NEPOLUÁT, -Ă, nepoluați, -te, adj. 1. (Despre aer, ape, mediul de viață) Care nu este poluat. 2. Fig. Care nu este corupt, viciat. [Pr.: -lu-at] – Pref. ne- + poluat (după fr. non-pollue).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepomenit
NEPOMENÍT, -Ă, nepomeniți, -te, adj. 1. Despre care nu se (mai) vorbește, de care nu-și (mai) amintește nimeni, uitat; p. ext. care datează de multă vreme, vechi, străvechi. 2. (Adesea adverbial) Nemaipomenit. – Pref. ne- + pomenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepot
NEPÓT, -OÁTĂ, nepoți, -oate, s. m. și f. 1. Persoană considerată în raport cu bunicii săi ori cu unchii și mătușile sale. 2. (Fam.; mai ales la voc.) Cuvânt cu care o persoană mai în vârstă se adresează unui tânăr, unei tinere sau unui copil. 3. (De obicei la pl.) Descendent, urmaș. – Lat. nepos, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepotism
NEPOTÍSM, nepotisme, s. n. (Fam.) Faptul de a uza de autoritatea sau de influența personală în favoarea rudelor sau a prietenilor; promovare prin protecția rudelor și a prietenilor influenți. – Din fr. népotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepotolit
NEPOTOLÍT, -Ă, nepotoliți, -ie, adj. Care nu este sau nu poate fi potolit; nestăpânit; p. ext. neîmpăcat, aprig, înverșunat. – Pref. ne- + potolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepotrivire
NEPOTRIVÍRE, nepotriviri, s. f. Lipsă de potrivire, de concordanță, de conformitate; dezacord, discrepanță. – Pref. ne- + potrivire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepotrivit
NEPOTRIVÍT, -Ă, nepotriviți, -te, adj. Care nu se potrivește, nu se justifică, nu se recomandă, nu este indicat (într-o anumită împrejurare); inoportun; deplasat. – Pref. ne- + potrivit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoţel
NEPOȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, nepoței, -ele, s. m. și f. Diminutiv al lui nepot. – Nepot + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepoțel
NEPOȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, nepoței, -ele, s. m. și f. Diminutiv al lui nepot. – Nepot + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepovestit
NEPOVESTÍT, -Ă, nepovestiți, -te, adj. 1. Care nu a fost (încă) povestit. 2. (Pop.) Care nu poate fi exprimat prin cuvinte; nespus. – Pref. ne- + povestit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprecizare
NEPRECIZÁRE, neprecizări, s. f. Lipsă de precizare. – Pref. ne- + precizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprecizat
NEPRECIZÁT, -Ă, neprecizați, -te, adj. menționat în explicațiile din DEX'98 la s. m. DRAC (1). Ființă imaginară, de sex masculin, întruchipare a spiritului rău; diavol, demon, satana, necuratul, aghiuță. ◊ Expr. A fi dracul gol (sau împielițat) sau a fi drac împielițat = a) a fi rău, afurisit; b) a fi isteț, poznaș. Omul (sau salba, poama) dracului sau om al dracului = a) om rău, ticălos; b) om întreprinzător, descurcăreț. A se teme de ceva ca de dracul (sau ca dracul de tămâie) = a se teme foarte tare de ceva. A se uita la cineva ca la dracul = a se uita la cineva cu dușmănie sau cu frică. E tot un drac = e totuna, e același lucru. A avea (sau a fi cu) draci sau a avea pe dracul în el = a) a fi rău dispus, enervat; b) a fi energic, plin de viață, neastâmpărat. Parcă a intrat dracul în el, se zice despre cineva mânios, agitat sau cu o energie inepuizabilă. A băga (pe cineva) în draci (sau în toți dracii) = a intimida, a înfricoșa (pe cineva); a face (pe cineva) să depună toate eforturile (de frică). Trebuie să fie un drac la mijloc, se spune când nu poate fi găsită o explicație logică a unei situații încurcate sau când se bănuiește o cauză ascunsă, greu de găsit. Și-a băgat (sau și-a amestecat) dracul coada, se zice când o situație care părea clară se complică dintr-o dată, capătă o evoluție neașteptată. A trage pe dracul de coadă = a fi foarte sărac, a o duce greu. A căuta pe dracul = a intra singur într-o încurcătură, a-și provoca singur neplăceri. A da de (sau peste) dracul sau a vedea (sau a-și găsi) pe dracul = a o păți. A căuta pe dracul și a găsi pe tată-său = a ajunge într-o situație și mai rea decât aceea anterioară. A trimite (pe cineva) la dracul sau a da dracului = a înjura, a blestema (pe cineva), pomenind de diavol. A trimite (pe cineva) de la dracul la tată-său = a purta (pe cineva) de colo până colo. A cere pe dracul și pe tată-său (sau cât dracul pe tată-său) = a cere (pe ceva) un preț exorbitant. A face pe dracu-n patru sau a face și pe dracul = a face tot posibilul, a încerca toate mijloacele. A da (sau a lăsa) dracului (pe cineva sau ceva) = a abandona, a părăsi (pe cineva sau ceva), a renunța definitiv (la cineva sau la ceva). A se duce dracului = (despre persoane dezagreabile; adesea în imprecații) a se duce fără să se mai întoarcă (și într-un loc neștiut); (despre bunuri materiale) a se pierde, a se irosi. A se duce la dracul = a pleca unde vrea (fără să-i mai știe nimeni de urmă și fără să-i mai dorească revederea). A-l lua dracul (sau dracii, mama dracului) = a muri; a o păți. La dracul! formulă exclamativă de dispreț prin care se exprimă dorința de a renunța la ceva, de a se lepăda de ceva. Pe dracul! = (formulă exclamativă de negație) nimic! Al dracului! sau ptiu, drace! exclamații exprimând uimire, enervare, admirație. A nu avea nici pe dracul = a fi perfect sănătos. Lucrul dracului = lucru dificil, dubios, care creează neplăceri. (Glumeț și ir.) Buruiana (sau iarba, tămâia) dracului = tutun. ♦ (În formule de generalizare extremă, cu sensul de „orice”, „oriunde”, „fie cine-o fi”) Face și pe dracul. ◊ Expr. La dracu-n praznic sau la mama dracului, unde și-a înțărcat dracul copiii, unde și-a spart dracul opincile = într-un loc (neprecizat) foarte îndepărtat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepreconceput
NEPRECONCEPÚT adj. v. LIBERAL (I. 3.). Înțelegător; generos; care are idei largi, nepreconcepute. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neprecugetat
NEPRECUGETÁT, -Ă, neprecugetați, -te, adj. (Rar) Care nu a fost bine gândit, bine cumpănit, care denotă nesocotință; nechibzuit. – Pref. ne- + precugetat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprecupeţit
NEPRECUPEȚÍT, -Ă, neprecupețiți, -te, adj. Care este fără rezerve, fără condiții; necondiționat. – Pref. ne- + precupețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprecupețit
NEPRECUPEȚÍT, -Ă, neprecupețiți, -te, adj. Care este fără rezerve, fără condiții; necondiționat. – Pref. ne- + precupețit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprecurmat
NEPRECURMÁT, -Ă, neprecurmați, -te, adj. (Înv.; adesea adverbial) Neîncetat, neîntrerupt, continuu, permanent. – Pref. ne- + precurmat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepredicativ
NEPREDICATÍV, -Ă, nepredicativi, -e, adj. (Despre verbe) Care nu poate forma (singur) predicatul. – Pref. ne- + predicativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepregătit
NEPREGĂTÍT, -Ă, nepregătiți, -te, adj. Căruia îi lipsește pregătirea, calificarea sau informația necesară (într-un domeniu); care nu are nivelul cerut. ◊ Loc. adv. Pe nepregătite = Fără o pregătire prealabilă, pe neașteptate. – Pref. ne- + pregătit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepreget
NEPRÉGET s. n. (Înv.) Râvnă, ardoare, zel; fermitate, hotărâre. ◊ Loc. adv. Cu nepreget = fără întârziere; fără șovăire. – Pref. ne- + preget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepregetat
NEPREGETÁT, -Ă, nepregetați, -te, adj. (Înv.) 1. (Despre oameni) Care nu pregetă să facă ceva, care nu are preget; harnic, neobosit. 2. (Despre acțiuni) Neîntrerupt, continuu, susținut; perseverent; p. ext. neprecupețit. – Pref. ne- + pregetat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprelucrat
NEPRELUCRÁT, -Ă, neprelucrați, -te, adj. (Despre materiale) Care nu și-a modificat forma, dimensiunile, constituția etc. prin prelucrare. – Pref. ne- + prelucrat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepretenţios
NEPRETENȚIÓS, -OÁSĂ, nepretențioși, -oase, adj. Care este lipsit de pretenții; modest, moderat, simplu. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + pretențios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepretențios
NEPRETENȚIÓS, -OÁSĂ, nepretențioși, -oase, adj. Care este lipsit de pretenții; modest, moderat, simplu. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + pretențios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepreţuit
NEPREȚUÍT, -Ă, neprețuiți, -te, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi prețuit, calculat, apreciat; incalculabil; p. ext. foarte prețios, foarte valoros; inestimabil. 2. Față de care cineva simte o afecțiune deosebită; foarte scump, foarte drag. – Pref. ne- + prețuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprețuit
NEPREȚUÍT, -Ă, neprețuiți, -te, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi prețuit, calculat, apreciat; incalculabil; p. ext. foarte prețios, foarte valoros; inestimabil. 2. Față de care cineva simte o afecțiune deosebită; foarte scump, foarte drag. – Pref. ne- + prețuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprevăzător
NEPREVĂZĂTÓR, -OÁRE, neprevăzători, -oare, adj. Care nu este prevăzător, care este lipsit de prudență; imprudent. – Pref. ne- + prevăzător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprevăzut
NEPREVĂZÚT, -Ă, neprevăzuți, -te, adj. Care nu a fost prevăzut, scontat; p. ext. care nu poate fi prevăzut; imprevizibil, nebănuit; care se ivește sau se produce pe neașteptate; neașteptat, negândit, fortuit. ♦ (Substantivat, n.) Fapt, eveniment etc. care survine pe neașteptate. – Pref. ne- + prevăzut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprevenit
NEPREVENÍT adj. v. SURPRINDE (1). A prinde pe cineva pe neașteptate asupra unui fapt. ♦ A găsi pe cineva nepregătit, neprevenit, a da peste cineva, a-l lua prin surprindere. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepricepere
NEPRICÉPERE, nepriceperi, s. f. 1. Lipsă de iscusință, de îndemânare, de destoinicie, de competență; incapacitate. 2. Lipsă de înțelegere. – Pref. ne- + pricepere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepriceput
NEPRICEPÚT, -Ă, nepricepuți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu se pricepe să facă ceva, care este lipsit de iscusință, de îndemânare sau de competență într-o acțiune; neîndemânatic, stângaci. ♦ Care demonstrează, arată, trădează lipsă de pricepere, de iscusință. 2. (Adesea substantivat) Care nu pricepe, nu înțelege sau înțelege greu ceva; p. ext. lipsit de minte, de judecată; prost, neștiutor. 3. Care nu poate fi priceput, care este deasupra priceperii omenești; neînțeles; enigmatic. – Pref. ne- + priceput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepricopsit
NEPRICOPSÍT, -Ă, nepricopsiți, -te, adj. 1. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Sărac, nevoiaș; p. ext. care nu este bun de nimic; neisprăvit. 2. (Înv.) Lipsit de învățătură, de instrucție, de cultură. [Var.: (reg.) neprocopsít, -ă adj.] – Pref. ne- + pricopsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprielnic
NEPRIÉLNIC, -Ă, neprielnici, -ce, adj. Care nu este prielnic, favorabil pentru cineva sau pentru ceva; nefavorabil; p. ext. potrivnic, ostil. [Pr.: -pri-ei-] – Pref. ne- + prielnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprieten
NEPRIÉTEN, neprieteni, s. m. (Înv.) Dușman, inamic. [Pr.: -pri-e-] – Pref. ne- + prieten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprietenesc
NEPRIETENÉSC, -EÁSCĂ, neprietenești, adj. Neprietenos. [Pr.: -pri-e-] – Pref. ne- + prietenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprietenos
NEPRIETENÓS, -OÁSĂ, neprietenoși, -oase, adj. 1. Lipsit de prietenie, de bunăvoință; dușmănos, ostil, neprietenesc; p. ext. care nu este sociabil, comunicativ; morocănos. ♦ Care exprimă, trădează dușmănie, ostilitate, lipsă de prietenie. 2. Fig. (Despre încăperi, interioare etc.) Lipsit de confort, de intimitate; rece, neprietenesc. [Pr.: -pri-e-] – Pref. ne- + prietenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprihănire
NEPRIHĂNÍRE s. f. Calitate a ceea ce este fără prihană, fără păcat, fără vină, pur; curățenie, puritate; spec. castitate. – Pref. ne- + prihănire (înv. „păcat, vină” < prihană).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprihănit
NEPRIHĂNÍT, -Ă, neprihăniți, -te, adj. Care este fără prihană, fără păcat, fără vină, pur, curat, nepătat, imaculat; spec. cast. – Pref. ne- + prihănit (înv. „păcătos, vinovat” < prihană).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepriincios
NEPRIINCIÓS, -OÁSĂ, nepriincioși, -oase, adj. (Rar) Neprielnic. [Pr.: -pri-in-] – Pref. ne- + priincios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprimitor
NEPRIMITÓR, -OÁRE, neprimitori, -oare, adj. Care nu este primitor, ospitalier; inospitalier. – Pref. ne- + primitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprincipial
NEPRINCIPIÁL, -Ă, neprincipiali, -e, adj. Care este lipsit de principialitate; p. ext. subiectiv; abuziv. [Pr.: -pi-al] – Pref. ne- + principial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprocopsit
NEPROCOPSÍT, -Ă adj. v. nepricopsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neproducător
NEPRODUCĂTÓR, -OÁRE, neproducători, -oare, adj. Care nu produce, care nu dă naștere la ceva. – Pref. ne- + producător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neproducere
NEPRODUCÉRE s. f. v. EVENIMENT (3). (Mat.) Noțiune de bază din domeniul teoriei probabilităților, care exprimă producerea sau neproducerea unui fenomen în cadrul unui experiment. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neproductiv
NEPRODUCTÍV, -Ă, neproductivi, -e, adj. (Despre terenuri, soluri) Care nu rodește, neroditor; care rodește puțin, sărac. – Pref. ne- + productiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neprofesionist
NEPROFESIONÍST, -Ă, neprofesioniști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care nu este profesionist; amator, diletant. [Pr.: -si-o-] – Pref. ne- + profesionist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neproliferare
NEPROLIFERÁRE s. f. Faptul de a nu mai crea, de a nu mai răspândi ceva. Neproliferarea armelor atomice. – Pref. ne- + proliferare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neproteic
NEPROTÉIC adj. v. HETEROPROTEIDĂ. (Biol.) Substanță organică compusă dintr-o proteină și o substanță neproteică. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neprotocolar
NEPROTOCOLÁR adj. v. INFORMAL (1). (În sociologie; despre relații sociale) Care se desfășoară în absența determinărilor și cadrelor instituționale, oficiale, formale; neoficial, neprotocolar, familiar. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neprozodic
NEPROZÓDIC adj. v. LIBER^2 (3). (Despre acțiuni) Care nu este supus unei restricții cu caracter arbitrar. ◊ Traducere liberă = traducere care redă conținutul originalului în formele proprii limbii în care se traduce, fără să respecte riguros forma originalului. Versuri libere = rânduri de poezie neprozodică, în care normele prozodice, dacă apar, sunt aplicate necanonic, după dorința autorului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neptun
Neptun = Neptunus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neptunian
NEPTUNIÁN, -Ă, neptunieni, -e, adj. (Geol.) Neptunic. [Pr.: -ni-an] – Din fr. neptunien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neptunic
NEPTÚNIC, -Ă, neptunici, -ce, adj. (Despre terenuri, roci) Format prin sedimentare sub acțiunea apei; neptunian. – Din germ. neptunisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neptunism
NEPTUNÍSM s. n. Concepție în geologie care susține că toate rocile s-au format pe cale sedimentară. – Din fr. neptunisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neptuniu
NEPTÚNIU s. n. Element chimic transuranic, metal de culoare albă-argintie, obținut pe cale sintetică, prin reacții nucleare. – Din fr. neptunium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neptunus
Neptunus, la romani, zeul Mării, identificat cu Poseidon din mitologia greacă (v. Poseidon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nepunctual
NEPUNCTUÁL, -Ă, nepunctuali, -e, adj. (Despre oameni) Care nu este punctual; (rar) neexact. [Pr.: -tu-al] – Pref. ne- + punctual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nepurtător
NEPURTĂTÓR adj. v. COPILI. A tăia lăstarii secundari, nepurtători de rod; a curăța de copili^2. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nepus
NEPÚS, -Ă, nepuși, -se, adj. (Pop. și fam.; în expr.) Pe (sau cu) nepusă masă = repede, fără întârziere; pe neașteptate, în mod surprinzător. – Pref. ne- + pus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neputincios
NEPUTINCIÓS, -OÁSĂ, neputincioși, -oase, adj. 1. Care este lipsit de puterea de a face ceva, care nu are posibilitatea, capacitatea sau libertatea de a realiza ceva sau de a acționa; incapabil. ♦ (Despre sentimente) Care se consumă inutil, care nu duce la nimic; steril. 2. (Adesea substantivat) Lipsit de putere fizică, de forță; slab, nevolnic; p. ext. bolnav, infirm, schilod. – Pref. ne- + putincios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neputinţă
NEPUTÍNȚĂ, neputințe, s. f. 1. Faptul de a nu avea forța, posibilitatea, capacitatea, libertatea de a realiza ceva, de a acționa; incapacitate; imposibilitate. ◊ Loc. adj. și adv. Cu neputință = a) imposibil; irealizabil; b) (în mod) imaginar, ireal. 2. Lipsă de putere fizică, de forță, de energie; slăbiciune, nevolnicie; spec. stare proastă, suferință provocată de boală sau de bătrânețe; p. ext. (mai ales la pl.) bătrânețe; boală; infirmitate. ◊ Expr. (Fam.) A-l trece (pe cineva) neputința = a se scăpa pe el. – Pref. ne- + putință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neputință
NEPUTÍNȚĂ, neputințe, s. f. 1. Faptul de a nu avea forța, posibilitatea, capacitatea, libertatea de a realiza ceva, de a acționa; incapacitate; imposibilitate. ◊ Loc. adj. și adv. Cu neputință = a) imposibil; irealizabil; b) (în mod) imaginar, ireal. 2. Lipsă de putere fizică, de forță, de energie; slăbiciune, nevolnicie; spec. stare proastă, suferință provocată de boală sau de bătrânețe; p. ext. (mai ales la pl.) bătrânețe; boală; infirmitate. ◊ Expr. (Fam.) A-l trece (pe cineva) neputința = a se scăpa pe el. – Pref. ne- + putință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerambursabil
NERAMBURSÁBIL, -Ă, nerambursabili, -e, adj. Care nu poate sau nu trebuie să fie rambursat. – Pref. ne- + rambursabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neramificat
NERAMIFICÁT adj. v. PALMIER. (La pl.) Nume dat mai multor specii de arbori tropicali și subtropicali cu trunchiul drept, neramificat, având în vârf o coroană bogată de frunze penate sau palmate (1); (și la sg.) arbore care face parte dintr-una din aceste specii; palm. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neramz
NERÁMZ s. m. v. naramz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neras
NERÁS, -Ă, nerași, -se, adj. Care nu este ras; căruia i-a crescut barbă. – Pref. ne- + ras^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neraţional
NERAȚIONÁL, -Ă, neraționali, -e, adj. 1. Care nu este conform cu principiile și cerințele rațiunii, care nu poate fi înțeles cu ajutorul rațiunii; irațional (1). 2. (Despre oameni) Lipsit de judecată, de înțelepciune (în ceea ce face sau ce spune); necugetat, nechibzuit. 3. Care nu a fost bine gândit, bine chibzuit, care denotă nesocotință. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + rațional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerațional
NERAȚIONÁL, -Ă, neraționali, -e, adj. 1. Care nu este conform cu principiile și cerințele rațiunii, care nu poate fi înțeles cu ajutorul rațiunii; irațional (1). 2. (Despre oameni) Lipsit de judecată, de înțelepciune (în ceea ce face sau ce spune); necugetat, nechibzuit. 3. Care nu a fost bine gândit, bine chibzuit, care denotă nesocotință. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + rațional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăbdare
NERĂBDÁRE s. f. Lipsă de răbdare; impaciență; starea celui nerăbdător; neastâmpăr (provocat de așteptare), încordare, înfrigurare; dorință arzătoare, grabă de a începe, de a întreprinde, de a termina ceva. ◊ Loc. adv. Cu nerăbdare = în mod nerăbdător; cu înfrigurare. ◊ Enervare, iritare; nervozitate. – Pref. ne- + răbdare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăbdător
NERĂBDĂTÓR, -OÁRE, nerăbdători, -oare, adj. 1. Care nu are răbdare; impacient; p. ext. care nu poate să se stăpânească; iritabil, nervos. 2. Care este cuprins de nerăbdare să facă sau să termine ceva, care dorește, așteaptă cu înfrigurare ceva sau pe cineva. ♦ Care exprimă nerăbdare. – Pref. ne- + răbdător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerămzat
NERĂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerămziu
NERĂMZÍU, -ÍE adj. v. narangiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăpitor
NERĂPITÓR, -OÁRE, nerăpitori, -oare, adj, (Despre animale) Care nu prinde și nu se hrănește cu animale, de obicei vii. ♦ Care nu aparține ordinelor de păsări de pradă. – Pref. ne- + răpitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăsucit
NERĂSUCÍT adj. v. LIȚĂ^1. Fascicul de fire subțiri de metal, răsucite sau nerăsucite, folosit drept conductor electric. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerăsuflat
NERĂSUFLÁT s. n. (În loc. adv.) Pe nerăsuflate = dintr-o răsuflare; foarte repede, fără oprire. – Pref. ne- + răsuflat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăzbătut
NERĂZBĂTÚT, -Ă, nerăzbătuți, -te, adj. Care nu poate fi răzbătut, pătruns, străpuns. ♦ Fig. Care nu poate fi învins, depășit, rezolvat. – Pref. ne- + răzbătut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerăzbit
NERĂZBÍT, -Ă, nerăzbiți, -te, adj. (Rar) Care nu poate fi răzbit, prin care nu se poate străbate, peste care nu se poate trece; de nepătruns. – Pref. ne- + răzbit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerealist
NEREALÍST, -Ă, nerealiști, -ste, adj. Care nu este realist. [Pr.: -re-a-] – Pref. ne- + realist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerealitate
NEREALITÁTE s. f. v. IREALITATE. (Rar) Caracterul a ceea ce este ireal; ceea ce se opune realității; nerealitate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereceptiv
NERECEPTÍV, -Ă, nereceptivi, -e, adj. Care nu este receptiv la impresii din afară și nu le privește cu interes. ♦ Care învață, asimilează greu. – Pref. ne- + receptiv (după fr. non-recéptif).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecepţionat
NERECEPȚIONÁT, -Ă, nerecepționați, -te, adj. 1. Care nu a fost luat în primire verificându-i-se calitatea. 2. Care nu a fost recepționat prin aparatură radio. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + recepționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecepționat
NERECEPȚIONÁT, -Ă, nerecepționați, -te, adj. 1. Care nu a fost luat în primire verificându-i-se calitatea. 2. Care nu a fost recepționat prin aparatură radio. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + recepționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereclamat
NERECLAMÁT adj. v. VACANT (2). (Jur.; despre succesiuni) Care este disponibil și nereclamat de moștenitori. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerecoltat
NERECOLTÁT, -Ă, nerecoltați, -te, adj. (Despre cereale, fructe etc.) Care nu este recoltat. – Pref. ne- + recoltat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereconciliabil
NERECONCILIÁBIL, -Ă, nereconciliabili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate pune de acord, concilia, împăca, care este de neîmpăcat; ireconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Pref. ne- + reconciliabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecunoscător
NERECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, nerecunoscători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care nu-și manifestă recunoștința, lipsită de recunoștință; (om) ingrat. – Pref. ne- + recunoscător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecunoştinţă
NERECUNOȘTÍNȚĂ s. f. Lipsă de recunoștință; faptul, însușirea de a fi nerecunoscător; ingratitudine. – Pref. ne- + recunoștință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecunoștință
NERECUNOȘTÍNȚĂ s. f. Lipsă de recunoștință; faptul, însușirea de a fi nerecunoscător; ingratitudine. – Pref. ne- + recunoștință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerecuperabil
NERECUPERÁBIL, ~Ă, nerecuperabili, -e, adj. 1. Care nu poate sau nu trebuie să fie recuperat; irecuperabil. 2. (Despre ființe) Care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat; irecuperabil, incurabil. – Pref. ne- + recuperabil (după fr. non-récupérable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neregulamentar
NEREGULAMENTÁR, -Ă, neregulamentari, -e, adj. v. AVERTISMENT (2). Sancțiune administrativă aplicată unui angajat pentru o abatere disciplinară și prin care se atrage atenția acestuia că va fi sancționat mai aspru la o nouă abatere. ◊ Expr. A da cuiva un avertisment = a atrage atenția cuiva să nu repete o greșeală. ♦ Sancțiune aplicată de arbitru unui sportiv pentru joc neregulamentar și care, la repetarea abaterii, poate fi urmată de eliminarea din joc a sportivului. [Var.: nereglementar, -ă adj.] – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neregularitate
NEREGULARITÁTE, neregularități, s. f. Abatere de la normă, de la forma obișnuită; deviere. ♦ (Concr.) Lucru neregulat sau parte neregulată a unui lucru. ♦ Accident de teren. – Pref. ne- + regularitate (după fr. irrégularité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neregulat
NEREGULÁT, -Ă, neregulați, -te, adj. 1. Care constituie o abatere de la normă, de la forma obișnuită. ♦ Verb neregulat = verb care se abate de la flexiunea obișnuită, având forme proprii, specifice. ♦ (Despre terenuri, drumuri) Accidentat. 2. Care este lipsit de regularitate, de simetrie, de uniformitate, de omogenitate. ♦ (Despre armate, trupe) Care este format din ostași cu instrucție neomogenă, nesistematică, constituiți în unități ocazionale de luptă. ♦ (Despre climă, factori climatici etc.) Variabil, instabil. – Pref. ne- + regulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neregulă
NERÉGULĂ, nereguli, s. f. 1. Lipsă de regulă, de rânduială; dezordine. 2. (De obicei la pl.) Lipsă de exactitate, nerespectare a regulilor; încălcare a legii; abatere, incorectitudine. – Pref. ne- + regulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereidă
NEREÍDĂ, nereide, s. f. Fiecare dintre cele cincizeci de nimfe ale mării în mitologia greacă, protectoarele marinarilor, care se iveau la chemarea corăbierilor aflați în primejdie. – Din lat. Nereides, fr. néréide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereide
Nereide = Nereides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nereides
Nereides, cele cincizeci de fiice ale zeului marin Nereus și ale lui Doris, ele însele divinități marine, închipuite ca niște fecioare frumoase care sălășluiau în fundul apelor, în palatul tatălui lor. Cele mai cunoscute dintre nereide erau Thetis – mama lui Achilles și Amphitrite – soția lui Poseidon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nereligios
NERELIGIÓS, -OÁSĂ, nereligioși, -oase, adj. 1. Care nu are o religie. 2. Care nu respectă religia. [Pr.: -gi-os] – Pref. ne- + religios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neremarcabil
NEREMARCÁBIL adj. v. ȘTERS^2 (2). Lipsit de culoare, de strălucire; neclar, spălăcit, palid. ♦ Fig. (Despre oameni) Lipsit de expresivitate; neremarcabil; fără calități, mediocru. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neremediabil
NEREMEDIÁBIL adj. v. IREMEDIABIL. Care nu se poate remedia, îndrepta; neremediabil; care este fără leac. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereparabil
NEREPARÁBIL, -Ă, nereparabili, -e, adj. Care nu (mai) poate fi reparat, dres; fig. care nu (mai) poate fi îndreptat, corectat. – Pref. ne- + reparabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereparat
NEREPARÁT, -Ă, nereparați, -te, adj. 1. Care nu este refăcut, readus în stare bună, care nu este repus în stare de funcționare. 2. Fig. Care nu a fost îndreptat, corectat. ♦ (Jur.; despre pagube) Care nu este acoperit; (despre stricăciuni, insulte etc.) pentru care nu s-au plătit daune. – Pref. ne- + reparat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereproşabil
NEREPROȘÁBIL adj. v. IREPROȘABIL. Căruia nu i se poate reproșa nimic; care este fără cusur, fără greșeli; desăvârșit, impecabil, perfect, nereproșabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereproșabil
NEREPROȘÁBIL adj. v. IREPROȘABIL. Căruia nu i se poate reproșa nimic; care este fără cusur, fără greșeli; desăvârșit, impecabil, perfect, nereproșabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerespectare
NERESPECTÁRE s. f. v. NECREDINȚĂ (2). Lipsă de credință religioasă; ateism; nerespectare a dogmelor bisericești; credință greșită, erezie. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerespectuos
NERESPECTUÓS, -OÁSĂ, nerespectuoși, -oase, adj. Care este lipsit de respect, de bună-cuviință; necuviincios, nereverențios, ireverențios. [Pr.: -tu-os] – Pref. ne- + respectuos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerespirabil
NERESPIRÁBIL adj. v. IRESPIRABIL. (Despre aer, atmosferă) Care nu se poate respira; care te sufocă, care te îneacă; nerespirabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neresponsabil
NERESPONSÁBIL adj. v. IRESPONSABIL. (Adesea substantivat) Care este în situația de a nu putea răspunde de actele sale (reprobabile); p. ext. care este lipsit de simțul răspunderii; neresponsabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neretractil
NERETRACTÍL adj. v. CANID. (La pl.) Familie de mamifere carnivore digitigrade, cu gheare neretractile și cu patru degete la picioarele dinainte și cinci la cele din spate, din care fac parte lupul, vulpea, șacalul etc.; (și la sg.) animal din această familie. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereţinut
NEREȚINÚT adj. v. INCONTINENT. (Rar) Care este lipsit de moderație, care este nereținut; violent. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereținut
NEREȚINÚT adj. v. INCONTINENT. (Rar) Care este lipsit de moderație, care este nereținut; violent. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereu
Nereu = Nereus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nereus
Nereus, zeu marin, fiul lui Oceanus și al lui Gaea. Făcea parte din generația de zei precedentă olimpienilor și era socotit divinitate protectoare a corăbierilor. Cu soția sa, Doris, o altă divinitate marină, a avut cincizeci de fiice, numite nereide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nereuşit
NEREUȘÍT, -Ă, nereușiți, -te, adj. Care nu este reușit; neizbutit. ♦ (Substantivat, f.) Eșec, insucces. [Pr.: -re-u-] – Pref. ne- + reușit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereușit
NEREUȘÍT, -Ă, nereușiți, -te, adj. Care nu este reușit; neizbutit. ♦ (Substantivat, f.) Eșec, insucces. [Pr.: -re-u-] – Pref. ne- + reușit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereverenţă
NEREVERÉNȚĂ s. f. v. IREVERENȚĂ. Lipsă de respect, necuviință; nereverență. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereverență
NEREVERÉNȚĂ s. f. v. IREVERENȚĂ. Lipsă de respect, necuviință; nereverență. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nereverenţios
NEREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, nereverențioși, -oase, adj. Nerespectuos, necuviincios, ireverențios. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + reverențios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereverențios
NEREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, nereverențioși, -oase, adj. Nerespectuos, necuviincios, ireverențios. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + reverențios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nereversibil
NEREVERSÍBIL adj. v. IREVERSIBIL. (Despre fenomene, transformări etc.) Care se poate produce numai într-un singur sens; care nu poate reveni la starea inițială; nereversibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerevocabil
NEREVOCÁBIL adj. v. IREVOCABIL. (Adesea adverbial) Care nu se poate revoca sau schimba, asupra căruia nu se poate reveni; hotărât, definitiv, nerevocabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerezistibil
NEREZISTÍBIL adj. v. IREZISTIBIL. Căruia nu i se poate rezista, căruia nu i se poate împotrivi; nerezistibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nerezolvat
NEREZOLVÁT, -Ă, nerezolvați, -te, adj. Care nu este rezolvat, pentru care nu s-a găsit o soluție. – Pref. ne- + rezolvat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerio
Nerio, în mitologia romană, zeița și personificarea Curajului, considerată drept soția zeului Mars.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neritic
NERÍTIC, -Ă, neritici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Regiune (sau zonă) neritică = zonă a fundului mării situată în apropierea țărmului continental, caracterizată prin adâncimi ale apei mai mici de 200 de metri. 2. Care provine din regiunea neritică (1), care este specific, propriu acestei regiuni. – Din fr. néritique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerod
NERÓD, -OÁDĂ, nerozi, -oade, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care are mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără să judece; (om) prost, netot, neghiob, nătărău. 2. Adj. Care aparține nerodului (1), care caracterizează pe nerod, nerozesc; care denotă, trădează prostie, prostesc; p. ext. lipsit de sens, de rațiune; stupid. [Var.: (reg.) năród, -oádă adj., s. m. și f.] – Din bg. neroda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neroditor
NERODITÓR, -OÁRE, neroditori, -oare, adj. Care nu este roditor, care nu rodește; sterp. – Pref. ne- + roditor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neromânesc
NEROMÂNÉSC, -EÁSCĂ, neromânești, adj. (Despre modul de exprimare, de pronunțare al cuiva) Care este greșit din punctul de vedere al limbii române. Construcție neromânească. – Pref. ne- + românesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerotunjit
NEROTUNJÍT, -Ă, nerotunjiți, -te, adj. 1. Care nu este rotunjit. 2. (Despre vocale) Care se pronunță fără participarea buzelor. – Pref. ne- + rotunjit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerozesc
NEROZÉSC, -EÁSCĂ, nerozești, adj. (Rar) De nerod (1); prostesc. – Nerod + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerozeşte
NEROZÉȘTE adv. Ca nerozii (1), în felul nerozilor; prostește. – Nerod + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerozește
NEROZÉȘTE adv. Ca nerozii (1), în felul nerozilor; prostește. – Nerod + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerozie
NEROZÍE, (2) nerozii, s. f. 1. Faptul de a fi nerod (1); prostie, neghiobie, stupiditate. 2. Vorbă sau faptă de nerod (1); faptă prostească; neghiobie (2); (cu sens atenuat) lucru lipsit de seriozitate, de importanță; fleac; p. ext. aberație, absurditate. – Nerod + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerumegat
NERUMEGÁT, -Ă, nerumegați, -te, adj. (Fam.; despre cunoștințe, idei etc.) Care nu a fost asimilat sau aprofundat. – Pref. ne- + rumegat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerumegător
NERUMEGĂTÓR adj. v. HIPOPOTAM. Mamifer erbivor nerumegător, mare și greoi, cu pielea groasă și fără păr, care trăiește în fluviile și în lacurile din Africa ecuatorială (Hippopotamus amphibius). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neruşinare
NERUȘINÁRE s. f. Lipsă de rușine; p. ext. comportare, afirmație, faptă lipsită de bună-cuviință; necuviință, impertinență, neobrăzare. – Pref. ne- + rușinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerușinare
NERUȘINÁRE s. f. Lipsă de rușine; p. ext. comportare, afirmație, faptă lipsită de bună-cuviință; necuviință, impertinență, neobrăzare. – Pref. ne- + rușinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neruşinat
NERUȘINÁT, -Ă, nerușinați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este lipsit de rușine, de bună-cuviință; obraznic, impertinent, neobrăzat; p. ext. imoral, depravat, stricat. – Pref. ne- + rușinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerușinat
NERUȘINÁT, -Ă, nerușinați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este lipsit de rușine, de bună-cuviință; obraznic, impertinent, neobrăzat; p. ext. imoral, depravat, stricat. – Pref. ne- + rușinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nerv
NERV, nervi, s. m. 1. Formațiune anatomică de transmisie a impulsului nervos, care unește sistemul nervos central cu periferia organismului (piele, organe de simț, mușchi, glande etc.) și care este formată din mănunchiuri de fibre reprezentând prelungirile neuronului înconjurate de o teacă constituită din mielină. ◊ Boală de nervi = boală nervoasă. Bolnav de nervi = persoană care suferă de o boală nervoasă. ◊ Expr. A avea (sau a fi în) nervi = a fi irascibil, iritabil, predispus la ceartă, nervos. A-l apuca nervii = a avea o criză nervoasă, un acces de nervi. A avea nervii slabi = a fi ușor iritabil sau impresionabil. ♦ (La pl.; rar) (Stare de) surescitare, enervare, nervozitate. 2. (Bot.; rar) Nervură (1). 3. Fig. (La sg.) Putere, vigoare; energie; ritm susținut. – Din lat. nervus, it. nervo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervatură
NERVATÚRĂ, nervaturi, s. f. (Tehn.) Ansamblul nervurilor de pe suprafața unui obiect, a unui sistem tehnic; nervație (2). – Din it. nervatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervaţie
NERVÁȚIE, nervații, s. f. 1. (Bot.) Ansamblul nervurilor (1) de pe o frunză. ♦ Mod în care sunt dispuse nervurile (1) la o frunză. 2. (Tehn.) Nervatură.(Zool.) Ansamblul nervurilor (2) de pe aripa unei insecte. ♦ Mod de dispunere a nervurilor (2). [Var.: nervațiúne s. f.] – Din fr. nervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervație
NERVÁȚIE, nervații, s. f. 1. (Bot.) Ansamblul nervurilor (1) de pe o frunză. ♦ Mod în care sunt dispuse nervurile (1) la o frunză. 2. (Tehn.) Nervatură.(Zool.) Ansamblul nervurilor (2) de pe aripa unei insecte. ♦ Mod de dispunere a nervurilor (2). [Var.: nervațiúne s. f.] – Din fr. nervation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervaţiune
NERVAȚIÚNE s. f. v. nervație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervațiune
NERVAȚIÚNE s. f. v. nervație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervism
NERVÍSM s. n. Concepție fiziologică potrivit căreia creierul are rolul de substrat material al activității psihice, de coordonator în reglarea tuturor funcțiilor organismului. – Din fr. nervisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervist
NERVÍST, -Ă, nerviști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al nervismului. 2. Adj. Care aparține nervismului, privitor la nervism. – Nerv[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervos
NERVÓS, -OÁSĂ, nervoși, -oase, adj. 1. Care se referă la nervi (1), care aparține nervilor (1); alcătuit din nervi (1); care este provocat de nervi (1); p. ext. de natură nevrotică. ◊ Sistem nervos = totalitatea centrilor nervoși și a căilor de transmisiune centripetă și centrifugă din organism. Sistem nervos central = ansamblu anatomic alcătuit din creier, cerebel, bulb și măduva spinării. Boală nervoasă = boală care afectează psihicul (fără a fi cauzată de vreo leziune organică cunoscută); boală de nervi. 2. Care nu-și poate păstra calmul, care se enervează ușor; iritabil, mânios, nevricos; p. ext. emotiv. ♦ Care se găsește într-o stare de încordare, de surescitare; enervat, iritat. ♦ (Despre gesturi, manifestări) Care trădează nervozitate, enervare, iritare, nerăbdare. ♦ (Adverbial) Cu nervozitate. 3. Care are nervi (3), musculos, vânos; fig. puternic, viguros, plin de nerv, energic. – Din lat. nervosus, fr. nerveux, it. nervoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervozitate
NERVOZITÁTE s. f. Stare de enervare, de încordare nervoasă; iritare, surescitare; p. ext. nerăbdare. ◊ Loc. adv. Cu nervozitate = a) în mod nervos, crispat; b) cu nerăbdare, precipitat. – Din fr. nervosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervurat
NERVURÁT, -Ă, nervurați, -te, adj. (Rar) care este străbătut de nervuri, cu nervuri. – Din fr. nervuré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervuraţie
NERVURÁȚIE, nervurații, s. f. Ansamblu de nervuri; mod de dispunere a nervurilor. – Nervură + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervurație
NERVURÁȚIE, nervurații, s. f. Ansamblu de nervuri; mod de dispunere a nervurilor. – Nervură + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nervură
NERVÚRĂ, nervuri, s. f. 1. Fiecare dintre fasciculele conducătoare liberiene lemnoase care străbat limbul frunzelor și prin care circulă seva. ♦ P. anal. (Rar) Fiecare dintre ramificațiile cele mai subțiri ale rădăcinii unui copac. 2. Fiecare dintre fibrele cornoase, ramificate în formă de rețea, care străbat membrana aripii unor insecte. 3. (La pl.) Rețea de dungi de altă culoare decât fondul, care dau un aspect marmorat unei suprafețe; (și la sg.) fiecare dintre dungile care formează această rețea. 4. Proeminență pe suprafața interioară sau exterioară a unei piese, a unui organ de mașină etc., care servește la ghidarea, la mărirea rezistenței sau a rigidității piesei, la mărirea suprafeței de schimb de căldură etc. 5. (Arhit.) Fiecare dintre mulurile care formează osatura unei bolți (gotice sau romanice); mulură care conturează și decorează muchiile unei bolți, marginile unei nișe etc. 6. Grindă de beton armat turnată odată cu planșeul și servind la întărirea acestuia. 7. Element transversal (din duraluminiu sau din oțel) al aripii de avion, care, împreună cu lonjeronul, asigură rigiditatea acesteia. 8. (De obicei la pl.) Cută foarte îngustă, cusută ca garnitură pe un obiect de îmbrăcăminte; cerculeț. – Din fr. nervure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nes
NES®, nesuri, s. n. Nescafe. – Din nes[cafe].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesatisfăcător
NESATISFĂCĂTÓR, -OÁRE, nesatisfăcători, -oare, adj. Care nu satisface o dorință, o necesitate, o exigență. ◊ Care nu corespunde unor norme, criterii, exigențe. – Pref. ne- + satisfăcător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesatisfăcut
NESATISFĂCUT, -Ă, nesatisfăcuți, -te, adj. Care nu este satisfăcut; nemulțumit. – Pref. ne- + satisfăcut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesaturat
NESATURÁT, -Ă, nesaturați, -te, adj. (Despre un sistem fizico-chimic) Care conține intr-unul dintre constituenții săi o cantitate mai mică decât cantitatea corespunzătoare stării de saturație. ◊ (Despre combinații chimice organice) Care conține în moleculă legături duble sau triple. – Pref. ne- + saturat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesaţ
NESÁȚ s. n. Dorință puternică, poftă, aviditate, lăcomie. [Var.: nesáțiu s. n.] – Pref. ne- + saț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesaț
NESÁȚ s. n. Dorință puternică, poftă, aviditate, lăcomie. [Var.: nesáțiu s. n.] – Pref. ne- + saț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesaţiu
NESÁȚIU s. n. v. nesaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesațiu
NESÁȚIU s. n. v. nesaț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesăbuinţă
NESĂBUÍNȚĂ, nesăbuințe, s. f. Nesăbuire. – Nesăbuit + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesăbuință
NESĂBUÍNȚĂ, nesăbuințe, s. f. Nesăbuire. – Nesăbuit + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesăbuire
NESĂBUÍRE s. f. (Rar) Lipsă de judecată, de chibzuință într-o împrejurare dată, nesocotință, nechibzuință, nesăbuință; (concr.) faptă nesocotită, nechibzuită. – Din nesăbuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesăbuit
NESĂBUÍT, -Ă, nesăbuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care este lipsit de judecată, de chibzuință în acțiuni; nechibzuit, nesocotit. ♦ (Despre acțiunile, faptele etc. oamenilor) Care dovedește, exprimă, trădează nesăbuință; p. ext. lipsit de sens, de rațiune; cu totul exagerat, deplasat. – Cf. magh. szabadni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesănătos
NESĂNĂTÓS, -OÁSĂ, nesănătoși, -oase, adj. 1. Care dăunează sănătății, vătămător; spec. (despre locuințe, încăperi etc.) insalubru. 2. Care arată, trădează o stare maladivă, anormală. 3. Fig. Care denotă o orientare greșită. – Pref. ne- + sănătos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesărat
NESĂRÁT, -Ă, nesărați, -te, adj. 1. Care nu conține sare (îndeajuns). 2. Fig. (Despre oameni sau despre manifestări ale lor; spec. despre vorbe, glume) Fără spirit, fără haz, fără farmec, anost, fad, searbăd; p. ext. (despre manifestările oamenilor) fără conținut, fără sens, prostesc. – Pref. ne- + sărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesărătură
NESĂRĂTÚRĂ, nesărături, s. f. (Rar) Vorbă, glumă, faptă etc. lipsită de spirit, de haz. – Pref. ne- + sărătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesătul
NESĂTÚL, -Ă, nesătui, -le, adj. 1. Care nu s-a săturat; care nu se simte sătul niciodată; flămând. 2. Fig. Nesățios (1). – Pref. ne- + sătul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesăţios
NESĂȚIÓS, -OÁSĂ, nesățioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu se mulțumește cu ce are, care caută să obțină, să acapareze tot mai mult; lacom, avid, nesătul (2). 2. Care nu se simte niciodată sătul; care nu are saț la mâncare, la băutură; p. ext. lacom. ♦ (Reg.; despre mâncăruri) Care nu satură. 3. Fig. Care nu poate fi astâmpărat, potolit, stăpânit; p. ext. mistuitor, devorant. ♦ (Adverbial) Cu nesaț, cu plăcere, cu voluptate. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + sățios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesățios
NESĂȚIÓS, -OÁSĂ, nesățioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu se mulțumește cu ce are, care caută să obțină, să acapareze tot mai mult; lacom, avid, nesătul (2). 2. Care nu se simte niciodată sătul; care nu are saț la mâncare, la băutură; p. ext. lacom. ♦ (Reg.; despre mâncăruri) Care nu satură. 3. Fig. Care nu poate fi astâmpărat, potolit, stăpânit; p. ext. mistuitor, devorant. ♦ (Adverbial) Cu nesaț, cu plăcere, cu voluptate. [Pr.: -ți-os] – Pref. ne- + sățios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescafe
NESCAFÉ®, (2) nescafeuri, s. n. 1. Denumire comercială dată unui praf de cafea solubil, din care se prepară o băutură prin simpla dizolvare în apă; nes. 2. Sortiment sau porție de nescafe (1). – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescaiva
NESCAIVÁ adj. nehot. invar. v. niscaiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescareva
NESCAREVÁ adj. nehot. invar. v. niscaiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neschimbat
NESCHIMBÁT, -Ă, neschimbați, -te, adj. Care își păstrează conținutul, forma, aspectul de dinainte; invariabil. – Pref. ne- + schimbat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neschimbător
NESCHIMBĂTÓR, -OÁRE, neschimbători, -oare, adj. Care nu se schimbă sau nu poate fi schimbat; imuabil. – Pref. ne- + schimbător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescos
NESCÓS adj. v. SAMURASLĂ. (Pop.; cu sens colectiv) Plante răsărite de la sine din semințele scuturate la strângerea recoltei sau din bulbii, tuberculii etc. rămași nescoși din pământ. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nescriptic
NESCRÍPTIC, nescriptice, adj. (În sintagma) Fond nescriptic = fond destinat pentru plata personalului angajat în afara schemei (și temporar) într-o întreprindere sau într-o instituție. – Pref. ne- + scriptic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescris
NESCRÍS, -Ă, nescriși, -se, adj. Care nu este sau nu a fost scris; care se păstrează prin tradiție orală. – Pref. ne- + scris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nescufundat
NESCUFUNDÁT adj. v. FLOTABILITATE (2). Raportul dintre volumul părții nescufundate și volumul total al unui corp plutitor. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nescui
NESCÚI pron. g.-d. v. neștine. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nescuturat
NESCUTURÁT adj. în loc. adv. v. RÓUĂ Loc. adv. Pe rouă (nescuturată) = dis-de-dimineață. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesecat
NESECÁT, -Ă, nesecați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu seacă sau nu poate seca; fără sfârșit, mereu viu; inepuizabil; nesecătuit. – Pref. ne- + secat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesecătuit
NESECĂTUIT, -Ă, nesecătuiți, -te, adj. (Rar) Nesecat. – Pref. ne- + secătuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesegmentat
NESEGMENTÁT adj. v. OSTRACOD. (La pl.) Ordin de crustacee inferioare mici, cu corpul nesegmentat, adăpostit într-o cochilie bivalvă; (la sg.) animal care face parte din acest ordin. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesemănat
NESEMĂNÁT adj. v. OGOR. Bucată de pământ cultivată sau cultivabilă; țarină. ♦ Câmp semănat cu același fel de plante (de obicei cereale); lan. ♦ Teren agricol, proprietate agricolă. ♦ Teren arabil folosit ca pășune timp de un an, pentru a fi mai fertil în anii următori; pârloagă. ◊ Ogor negru = teren arat, grăpat etc., dar nesemănat timp de un an pentru a se reface. Arătură care se face cu mult înainte de lucrările de însămânțare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesemnificativ
NESEMNIFICATÍV, -Ă, nesemnificativi, -e, adj. Care este lipsit de semnificație, de importanță. – Pref. ne- + semnificativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesentimental
NESENTIMENTÁL, -Ă, nesentimentali, -e, adj. Care nu este sentimental. – Pref. ne- + sentimental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neserios
NESERIÓS, -OÁSĂ, neserioși, -oase, adj. Care nu este serios; lipsit de seriozitate. [Pr.: -ri-os] – Pref. ne- + serios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neseriozitate
NESERIOZITÁTE s. f. Lipsă de seriozitate; p. ext. comportare, ținută neserioasă. [Pr.: -ri-o-] – Pref. ne- + seriozitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neseser
NESESÉR, neseseruri, s. n. Mică trusă de călătorie care cuprinde cele necesare pentru îngrijirea corpului (săpun, perii, foarfecă etc.). – Din fr. nécessaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârşire
NESFÂRȘÍRE s. f. (Rar) întindere sau cantitate fără limite sau care pare că nu are limite. – Pref. ne- + sfârșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârșire
NESFÂRȘÍRE s. f. (Rar) întindere sau cantitate fără limite sau care pare că nu are limite. – Pref. ne- + sfârșire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârşit
NESFÂRȘÍT^1 s. n. Ceea ce nu are (sau pare că nu are) limită în spațiu sau în timp; nemărginire, infinit. ◊ Loc. adv. La nesfârșit = continuu, întruna, necontenit. ♦ Eternitate, veșnicie. – Pref. ne- + sfârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârșit
NESFÂRȘÍT^1 s. n. Ceea ce nu are (sau pare că nu are) limită în spațiu sau în timp; nemărginire, infinit. ◊ Loc. adv. La nesfârșit = continuu, întruna, necontenit. ♦ Eternitate, veșnicie. – Pref. ne- + sfârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârşit
NESFÂRȘÍT^2, -Ă, nesfârșiți, -te, adj. 1. Care nu se sfârșește, nu are limite (în timp sau spațiu), nu încetează, nu se consumă, care nu are sfârșit; fără sfârșit; fără margini; etern, veșnic; infinit. 2. Foarte mare, foarte întins, foarte numeros, foarte intens. ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Pref. ne- + sfârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfârșit
NESFÂRȘÍT^2, -Ă, nesfârșiți, -te, adj. 1. Care nu se sfârșește, nu are limite (în timp sau spațiu), nu încetează, nu se consumă, care nu are sfârșit; fără sfârșit; fără margini; etern, veșnic; infinit. 2. Foarte mare, foarte întins, foarte numeros, foarte intens. ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Pref. ne- + sfârșit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesfie
NÉSFIE s. f. v. nisfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesicativ
NESICATÍV adj. v. RICIN. Plantă erbacee sau arborescentă originară din Africa, cu rădăcina pivotantă, puternică, cu tulpina înaltă de 1-2 m, cu flori verzi, roșii sau violete; căpușă (Ricinus communis). ◊ Ulei (sau unt) de ricin = ulei extras din semințele acestei plante, cu proprietăți purgative, nesicativ, neinflamabil, păstrându-și aceeași consistență la variații mari de temperatură, folosit în industria farmaceutică sau ca lubrifiant la motoarele de avion, precum și în industria pielăriei, a cauciucului sintetic etc.; ricină. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesigur
NESÍGUR, -Ă, nesiguri, -e, adj. 1. Care nu oferă siguranță, pe care nu se poate conta; incert, îndoielnic. ♦ Spec. Lipsit de stabilitate, de rezistență. ♦ Spec. Primejdios, expus. 2. (Despre oameni) Care este lipsit de convingere, de încredere (în sine), de fermitate; nehotărât, șovăielnic; p. ext. timid, stângaci. ♦ (Despre acțiunile și manifestările oamenilor) Care arată, exprimă, trădează lipsă de convingere, de hotărâre, de încredere, de fermitate; p. ext. care trădează, exprimă stângăcie, timiditate. 3. Care nu se vede, nu se distinge bine, lipsit de claritate; neclar, confuz; p. ext. care se află încă în formare, care nu s-a format,nu s-a definitivat încă. – Pref. ne- + sigur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesiguranţă
NESIGURÁNȚĂ s. f. 1. Stare a ceea ce este nesigur (1), lipsit de siguranță;incertitudine, îndoială; p. ext. lucru șituație nesigure, îndoielnice șupuse hazardului; lipsă de securitate (personală). 2. Șovăială, ezitare; îndoială, dubiu; p. ext. stare de agitație, de frământare, neliniște. – Pref. ne- + siguranță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesiguranță
NESIGURÁNȚĂ s. f. 1. Stare a ceea ce este nesigur (1), lipsit de siguranță;incertitudine, îndoială; p. ext. lucru șituație nesigure, îndoielnice șupuse hazardului; lipsă de securitate (personală). 2. Șovăială, ezitare; îndoială, dubiu; p. ext. stare de agitație, de frământare, neliniște. – Pref. ne- + siguranță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesilit
NESILÍT, -Ă, nesiliți, -te, adj. 1. (Despre gesturi, mișcări; despre stil, limbă) Natural, spontan, degajat. 2. Care este făcut de bunăvoie, fără constrângere. – Pref. ne- + silit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimţire
NESIMȚÍRE s. f. 1. Pierdere a cunoștinței; leșin. 2. Lipsă de bun-simț; purtare a celui nesimțit^2 (1). 3. Indiferență, răceală; lipsă de sensibilitate. – Pref. ne- + simțire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimțire
NESIMȚÍRE s. f. 1. Pierdere a cunoștinței; leșin. 2. Lipsă de bun-simț; purtare a celui nesimțit^2 (1). 3. Indiferență, răceală; lipsă de sensibilitate. – Pref. ne- + simțire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimţit
NESIMȚÍT^1 s. n. (În loc. adv.) Pe nesimțite = încetul cu încetul, fără a putea fi perceput. – Pref. ne- + simțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimțit
NESIMȚÍT^1 s. n. (În loc. adv.) Pe nesimțite = încetul cu încetul, fără a putea fi perceput. – Pref. ne- + simțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimţit
NESIMȚÍT^2, -Ă, nesimțiți, -te, adj. 1. Care este lipsit de bun-simț, de bună creștere, de cuviință, de delicatețe. ♦ Care denotă, trădează nesimțire (2). 2. Care nu este simțit, perceput; care scapă simțurilor sau trece neobservat; p. ext. insesizabil, imperceptibil. ♦ (Adverbial) Fără a putea fi perceput; încetul cu încetul; fără zgomot, tiptil; pe furiș. – Pref. ne- + simțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimțit
NESIMȚÍT^2, -Ă, nesimțiți, -te, adj. 1. Care este lipsit de bun-simț, de bună creștere, de cuviință, de delicatețe. ♦ Care denotă, trădează nesimțire (2). 2. Care nu este simțit, perceput; care scapă simțurilor sau trece neobservat; p. ext. insesizabil, imperceptibil. ♦ (Adverbial) Fără a putea fi perceput; încetul cu încetul; fără zgomot, tiptil; pe furiș. – Pref. ne- + simțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimţitor
NESIMȚITÓR, -OÁRE, nesimțitori, -oare, adj. 1. Căruia îi lipsește facultatea de a simți; care nu este înzestrat cu simțuri; p. ext. insensibil, nepăsător. ♦ Care nu mai simte, care se găsește în stare de nesimțire (1), de inconștiență; p. ext. mort. 2. Nesimțit^2 (1). – Pref. ne- + simțitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesimțitor
NESIMȚITÓR, -OÁRE, nesimțitori, -oare, adj. 1. Căruia îi lipsește facultatea de a simți; care nu este înzestrat cu simțuri; p. ext. insensibil, nepăsător. ♦ Care nu mai simte, care se găsește în stare de nesimțire (1), de inconștiență; p. ext. mort. 2. Nesimțit^2 (1). – Pref. ne- + simțitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesmintit
NESMINTÍT, -Ă, nesmintiți, -te, adj., adv. (Înv. și reg.) 1. Adj. Care nu poate fi mișcat din loc, care nu poate fi schimbat ori abătut. 2. Adv. Fără abatere, fără schimbare; p. ext. în mod regulat, constant. 3. Adv. Neapărat, negreșit; desigur. – Pref. ne- + smintit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesociabil
NESOCIÁBIL, -Ă, nesociabili, -e, adj. Căruia nu-i plac relațiile cu semenii săi, care leagă greu prietenii; necomunicativ. [Pr.: -ci-a-] – Pref. ne- + sociabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesocoti
NESOCOTÍ, nesocotesc, vb. IV. Tranz. A nu respecta, a nu prețui (la valoarea cuvenită); a desconsidera, a disprețui; a nu ține seamă de..., a ignora, a neglija; a trece peste...; spec. a încălca o lege, o dispoziție. – Pref. ne- + socoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesocotinţă
NESOCOTÍNȚĂ, nesocotințe, s. f. 1. Lipsă de judecată, de înțelepciune, de chibzuință (în acțiuni); p. ext. ușurință, imprudență (în acțiuni). 2. Faptă sau vorbă de om nesocotit (1); nechibzuință, nesăbuință, prostie. – Pref. ne- + socotință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesocotință
NESOCOTÍNȚĂ, nesocotințe, s. f. 1. Lipsă de judecată, de înțelepciune, de chibzuință (în acțiuni); p. ext. ușurință, imprudență (în acțiuni). 2. Faptă sau vorbă de om nesocotit (1); nechibzuință, nesăbuință, prostie. – Pref. ne- + socotință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesocotire
NESOCOTÍRE s. f. Faptul de a nesocoti; ignorare, desconsiderare. – V. nesocoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesocotit
NESOCOTÍT, -Ă, nesocotiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care este lipsit de judecată, de socotință, de chibzuință în acțiuni; nechibzuit, nesăbuit; p. ext. ușuratic, imprudent. ♦ (Despre manifestările oamenilor) Care dovedește nesocotință; nechibzuit, absurd, prostesc. 2. Care nu este luat în seamă; ignorat, desconsiderat. – Pref. ne- + socotit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesofisticat
NESOFISTICÁT, -Ă, nesofisticați, -te, adj. Care nu este sofisticat, lipsit de artificialitate, plin de naturalețe; lipsit de rafinament. – Pref. ne- + sofisticat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesolidificat
NESOLIDIFICÁT adj. v. PICĂȚEA (2). (Pop.) Picătură (1) mică dintr-un lichid, dintr-o materie topită (și nesolidificată) etc. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesoluţionat
NESOLUȚIONÁT, -Ă, nesoluționați, -te, adj. Care nu este încă soluționat. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + soluționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesoluționat
NESOLUȚIONÁT, -Ă, nesoluționați, -te, adj. Care nu este încă soluționat. [Pr.: -ți-o-] – Pref. ne- + soluționat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesolvabil
NESOLVÁBIL adj. v. INSOLVABIL. Care nu este solvabil, care nu-și poate plăti datoriile, care se află în situația de insolvabilitate; nesolvabil, falit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesomn
NESÓMN s. n. Lipsă de somn, insomnie. ♦ Stare de veghe; p. ext. oboseală pricinuită de starea de veghe. – Pref. ne- + somn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesondabil
NESONDÁBIL adj. v. INSONDABIL. (Despre ape sau despre adâncimea lor) Care nu poate fi sondat (din cauza adâncimii mari); nesondabil. ♦ Fig. Cu neputință de cercetat sau de lămurit; de nepătruns. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesortare
NESORTÁRE s. f. v. ELUVIU. Produse ale alterării exogene a rocilor, acumulate pe loc și caracterizate prin lipsa stratificației și prin nesortarea materialului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesortat
NESORTÁT adj. v. FURCĂ (1). Unealtă agricolă formată dintr-o prăjină de lemn sau de oțel terminată cu doi sau trei dinți (încovoiați), folosită pentru strângerea fânului, clăditul șirelor, strângerea gunoiului, a băligarului etc. s Expr. Parc-ar fi puse (sau adunate) cu furca, se spune despre lucruri așezate în dezordine, nesortate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nespălat
NESPĂLÁT, -Ă, nespălați, -te, adj. Care nu a fost spălat, care nu s-a spălat (încă) sau care nu s-a spălat bine; care în mod obișnuit nu se spală. ♦ (Substantivat) Om care nu este bun de nimic, om fără rost, fără căpătâi; neisprăvit. – Pref. ne- + spălat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nespectaculos
NESPECTACULÓS, -OÁSĂ, nespectaculoși, -oase, adj. Care este lipsit de spectaculozitate. – Pref. ne- + spectaculos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesperat
NESPERÁT, -Ă, nesperați, -te, adj. (Despre un eveniment fericit) Care nu a fost sperat (dar s-a realizat); p. ext. care întrece așteptările. – Pref. ne- + sperat (după fr. inespéré).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nespoit
NESPOÍT adj. v. COCLEALĂ (2). Gust specific neplăcut al mâncărurilor ținute în vase de aramă nespoite. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesportiv
NESPORTÍV, -Ă, nesportivi, -e, adj. Care se abate de la regulile disciplinei sportive, care încalcă sportivitatea. – Pref. ne- + sportiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nespus
NESPÚS, -Ă, nespuși, -se, adj. Care nu poate fi spus, exprimat, descris, evaluat (atât este de mare, de intens, de tare etc.), inexprimabil, indescriptibil; p. ext. nemaipomenit, extraordinar. – Pref. ne- + spus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nessus
Nessus, fiul lui Ixion și unul dintre centauri (v. și Ixion). A luptat alături de ceilalți centauri împotriva lui Heracles și Pholus. Mai tîrziu, voind s-o violeze pe Deianira, soția lui Heracles, a fost ucis cu o săgeată de către erou. Înainte de a muri, Nessus i-a lăsat în dar cu limbă de moarte Deianirei un filtru miraculos, menit să i-l aducă înapoi pe Heracles atunci cînd eroul avea s-o părăsească pentru o altă femeie. Darul centaurului a fost însă viclean și, unit cu gelozia Deianirei, avea să pricinuiască mai tîrziu moartea lui Heracles (v. și Deianira).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nestabil
NESTABÍL, -Ă, nestabili, -e, adj. Care nu are stabilitate; instabil. ♦ (Despre un corp chimic) Care se descompune sau se transformă cu ușurință. – Pref. ne- + stabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestabilitate
NESTABILITÁTE s. f. Proprietatea de a fi nestabil; instabilitate. – Pref. ne- + stabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestatornic
NESTATÓRNIC, -Ă, nestatornici, -ce, adj. Care nu este statornic; schimbător, inconstant. – Pref. ne- + statornic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestatornicie
NESTATORNICÍE s. f. Lipsă de statornicie; inconstanță. – Pref. ne- + statornicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestăpânit
NESTĂPÂNÍT, -Ă, nestăpâniți, -te, adj. Care nu poate fi oprit; care nu se poate stăpâni; nestăvilit, nedomolit, năvalnic. – Pref. ne- + stăpânit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestăvilit
NESTĂVILÍT, -Ă, nestăviliți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi (ușor) stăvilit, oprit; nestăpânit, năvalnic, impetuos; p. ext. irezistibil. – Pref. ne- + stăvilit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestemată
NESTEMÁTĂ, nestemate, adj. (În sintagma) Piatră nestemată (și substantivat, f.) = mineral rar, cu aspect atrăgător și duritate mare, folosit mai ales pentru podoabe; piatră prețioasă, piatră scumpă. ♦ P. ext. (Rar) De piatră scumpă. [Var.: nestimátă adj..] – Cf. lat. aestimatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesterilizat
NESTERILIZÁT, -Ă, nesterilizați, -te, adj. Care nu a fost supus sterilizării. – Pref. ne- + sterilizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestimat
NESTIMÁT, -Ă, nestimați, -te, adj. (Înv.) Neprețuit (1), inestimabil. – Cf. lat. inaestimabilis, fr. inestimable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestimată
NESTIMÁTĂ adj. v. nestemată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestingherit
NESTINGHERÍT, -Ă, nestingheriți, -te, adj. Care nu este stingherit; liber să acționeze în bune condiții. – Pref. ne- + stingherit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestingibil
NESTINGÍBIL, -Ă, nestingibili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi stins, oprit, potolit. – După fr. inextinguible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestins
NESTÍNS, -Ă, nestinși, -se, adj. Care (mai) arde (cu putere), care nu poate fi stins; (despre foc) viu, iute. Var nestins = var în forma în care iese din cuptorul de calcinare a pietrei de var. ♦ Fig. (Despre sentimente, senzații) Care nu încetează sau nu poate fi atenuat, domolit, potolit; care durează etern, veșnic (cu aceeași intensitate). – Pref. ne- + stins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestor
Nestor, cel mai tînăr dintre cei doisprezece fii ai lui Neleus și singurul cruțat de Heracles atunci cînd eroul, mînios pe Neleus, l-a ucis pe acesta din urmă împreună cu toată familia lui. Vestit prin cumpătarea și înțelepciunea lui (mai tîrziu, datorită acestor calități el avea să devină simbolul înțelepciunii însăși), Nestor a trăit foarte mult și a cîrmuit Pylosul. A participat la expediția argonauților, la vînătoarea mistrețului din Calydon și la războiul întreprins de greci împotriva Troiei. Cuvîntul lui, în timpul celor zece ani de lupte, este hotărîtor pentru greci, care-i urmează întocmai îndemnurile. Cînd izbucnește cearta dintre Agamemnon și Achilles de pildă, Nestor a căutat să-i împace. Mai tîrziu el a fost atacat de Memnon și era să fie ucis dacă nu i-ar fi sărit în ajutor fiul său, Antilochus, care și-a dat viața pentru a-și salva părintele. După terminarea războiului, Nestor s-a înapoiat în Pylos, unde a domnit pînă la adînci bătrîneți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nestorides
Nestorides, denumire purtată de Antilochus, fiul lui Nestor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nestoridul
Nestoridul = Nestorides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nestrăbătut
NESTRĂBĂTÚT, -Ă, nestrăbătuți, -te, adj. Care nu este (încă) sau nu poate fi străbătut. – Pref. ne- + străbătut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestrămutat
NESTRĂMUTÁT, -Ă, nestrămutați, -te, adj. 1. Care nu se mută sau nu poate fi mutat din loc, care rămâne nemișcat, fix, stabil; p. ext. trainic, durabil. 2. Fig. (Despre oameni și acțiunile1 lor, despre întâmplări etc.) Care nu poate fi clintit, schimbat; statornic, ferm, hotărât. – Pref. ne- + strămutat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestrăveziu
NESTRĂVEZÍU adj. v. OPAC^2 (1). Prin care nu poate trece lumina, lipsit de transparență, nestrăveziu. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nestricat
NESTRICÁT, -Ă, nestricați, -te, adj. (Pop.) întreg, intact; nevătămat. ♦ Neatins de vicii. – Pref. ne- + stricat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nestructurat
NESTRUCTURÁT, -Ă, nestructurați, -te, adj. Care nu are (încă) o structură bine definită. -Pref. ne- + structurat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesubmersibil
NESUBMERSÍBIL adj. v. INSUBMERSIBIL. (Rar) Care nu poate fi scufundat; nesubmersibil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesubordonare
NESUBORDONÁRE s. f. v. INSUBORDONARE. Nesupunere la ordinele autorităților superioare; indisciplină, neascultare, nesubordonare. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesuferire
NESUFERÍRE s. f. (Rar) Aversiune; dușmănie. – Pref. ne- + suferire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesuferit
NESUFERÍT, -Ă, nesuferiți, -te, adj. 1. Care este greu de suportat sau care depășește puterile, rezistența cuiva, care nu poate fi suferit; insuportabil; p. ext. cumplit. 2. (Adesea substantivat) Care displace, care repugnă; p. ext. urâcios; detestabil, odios. – Pref. ne- + suferit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesupravegheat
NESUPRAVEGHEÁT, -Ă, nesupravegheați, -te, adj. Care nu se află sub supraveghere, sub control. – Pref. ne- + supravegheat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesupunere
NESUPÚNERE, nesupuneri, s. f. Lipsă de supunere; atitudine, faptă etc. care contravine legii, unor dispoziții etc. – Pref. ne- + supunere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesupurat
NESUPURÁT, -Ă, nesupurați, -te, adj. v. PANUS (2). [în DEX '98] Adenită nesupurată.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nesupus
NESUPÚS, -Ă, nesupuși, -se, adj. Care refuză să se supună, să respecte o lege, o dispoziție; care se răzvrătește. – Pref. ne- + supus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nesus
Nes(us) = Nessus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

neşansă
NEȘÁNSĂ, neșanse, s. f. întâmplare nefavorabilă; nenoroc, ghinion. – Pref. ne- + șansă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neșansă
NEȘÁNSĂ, neșanse, s. f. întâmplare nefavorabilă; nenoroc, ghinion. – Pref. ne- + șansă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neşifonabil
NEȘIFONÁBIL, -Ă, neșifonabili, -e, adj. (Despre țesături, confecții) Care nu se șifonează (ușor). – Pref. ne- + șifonabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neșifonabil
NEȘIFONÁBIL, -Ă, neșifonabili, -e, adj. (Despre țesături, confecții) Care nu se șifonează (ușor). – Pref. ne- + șifonabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neşlefuit
NEȘLEFUÍT adj. v. RUSTIC. De la țară, ca la țară, imitând anumite aspecte ale vieții de țară; câmpenesc. ♦ Cu suprafață brută, nefinisată. ♦ Fig. Necioplit, grosolan, neșlefuit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neșlefuit
NEȘLEFUÍT adj. v. RUSTIC. De la țară, ca la țară, imitând anumite aspecte ale vieții de țară; câmpenesc. ♦ Cu suprafață brută, nefinisată. ♦ Fig. Necioplit, grosolan, neșlefuit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neştampilat
NEȘTAMPILÁT, -Ă, neștampilați, -te, adj. (Despre mărci poștale) Care nu este ștampilat; neobliterat. – Pref. ne- + ștampilat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștampilat
NEȘTAMPILÁT, -Ă, neștampilați, -te, adj. (Despre mărci poștale) Care nu este ștampilat; neobliterat. – Pref. ne- + ștampilat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neşte
NÉȘTE art. nehot. v. niște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nește
NÉȘTE art. nehot. v. niște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neşters
NEȘTÉRS, -EÁRSĂ, neșterși, -se, adj. Care nu poate fi șters, distrus, înlăturat. ♦ Fig. Care nu poate fi uitat, care rămâne veșnic în amintire. – Pref. ne- + șters.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neșters
NEȘTÉRS, -EÁRSĂ, neșterși, -se, adj. Care nu poate fi șters, distrus, înlăturat. ♦ Fig. Care nu poate fi uitat, care rămâne veșnic în amintire. – Pref. ne- + șters.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştiinţă
NEȘTIÍNȚĂ s. f. 1. Faptul de a nu ști, de a nu avea știință de ceva; situație în care se află cel care nu știe ceva, nu are știință de ceva. ♦ Neștiință de carte = analfabetism. 2. Lipsă de cultură, ignoranță; p. ext. obscurantism. – Pref. ne- + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștiință
NEȘTIÍNȚĂ s. f. 1. Faptul de a nu ști, de a nu avea știință de ceva; situație în care se află cel care nu știe ceva, nu are știință de ceva. ♦ Neștiință de carte = analfabetism. 2. Lipsă de cultură, ignoranță; p. ext. obscurantism. – Pref. ne- + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştiinţific
NEȘTIINȚÍFIC, -Ă, neștiințifici, -ce, adj. Care nu aparține științei, care nu are caracter științific. – Pref. ne- + științific (după fr. non-scientifique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștiințific
NEȘTIINȚÍFIC, -Ă, neștiințifici, -ce, adj. Care nu aparține științei, care nu are caracter științific. – Pref. ne- + științific (după fr. non-scientifique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştine
NEȘTÍNE pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, careva; oricare, fiecare. – Lat. nescio + qui + ne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștine
NEȘTÍNE pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, careva; oricare, fiecare. – Lat. nescio + qui + ne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştirbit
NEȘTIRBÍT, -Ă, neștirbiți, -te, adj. (Adesea fig.) Neatins, intact. – Pref. ne- + știrbit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștirbit
NEȘTIRBÍT, -Ă, neștirbiți, -te, adj. (Adesea fig.) Neatins, intact. – Pref. ne- + știrbit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştire
NEȘTÍRE s. f. (În loc. adv.) În neștire = a) fără să-și dea seama, fără a ști cum sau de ce; la întâmplare; absent, distrat; p. ext. involuntar; b) fără rost, fără sens, în mod inutil; c) fără măsură, fără socoteală; la nesfârșit. (Rar) Din neștire = din nebăgare de seamă; involuntar. – Pref. ne- + știre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștire
NEȘTÍRE s. f. (În loc. adv.) În neștire = a) fără să-și dea seama, fără a ști cum sau de ce; la întâmplare; absent, distrat; p. ext. involuntar; b) fără rost, fără sens, în mod inutil; c) fără măsură, fără socoteală; la nesfârșit. (Rar) Din neștire = din nebăgare de seamă; involuntar. – Pref. ne- + știre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştiut
NEȘTIÚT, -Ă, neștiuți, -te, adj. Care nu este (încă) știut, cunoscut, cercetat, descoperit; necunoscut;p. ext. tainic, ascuns, nepătruns; spec. anonim. [Pr.: -ști-ut] – Pref. ne- + știut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștiut
NEȘTIÚT, -Ă, neștiuți, -te, adj. Care nu este (încă) știut, cunoscut, cercetat, descoperit; necunoscut;p. ext. tainic, ascuns, nepătruns; spec. anonim. [Pr.: -ști-ut] – Pref. ne- + știut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neştiutor
NEȘTIUTÓR, -OÁRE, neștiutori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care nu știe (nimic); ignorant, nepriceput; lipsit de cultură. (Substantivat) Neștiutor de carte = analfabet. ♦ Inocent, candid, naiv;p. ext. inofensiv. [Pr.: -ști-u-] – Pref. ne- + știutor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neștiutor
NEȘTIUTÓR, -OÁRE, neștiutori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care nu știe (nimic); ignorant, nepriceput; lipsit de cultură. (Substantivat) Neștiutor de carte = analfabet. ♦ Inocent, candid, naiv;p. ext. inofensiv. [Pr.: -ști-u-] – Pref. ne- + știutor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

net
NET, -Ă, neți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Clar, deslușit, precis; hotărât, categoric. 2. (Despre venituri) Din care s-au scăzut cheltuielile, impozitele; curat; (despre greutatea mărfurilor) din care s-a scăzut daraua, ambalajul. – Din fr. net.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netalentat
NETALENTÁT, -Ă, netalentați, -te, adj. Lipsit de talent. – Pref. ne- + talentat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netam-nesam
NETÁM-NESÁM adv. v. nitam-nisam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netam-nisam
NETÁM-NISÁM adv. v. nitam-nisam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netăgăduit
NETĂGĂDUÍT, -Ă, netăgăduiți, -te, adj. Care nu se (poate) pune la îndoială, care nu se mai discută (atât este de evident); neîndoios, indiscutabil, incontestabil, necontestat; p. ext. cert, categoric. – Pref. ne- + tăgăduit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netăiat
NETĂIÁT adj. v. BURDUF (3). Învelitoare de piele pentru picioare la trăsurile, descoperite. ◊ Bocanci cu burduf = bocanci cu limba netăiată, prinși de restul încălțămintei; bocanci făcuți dintr-o singură bucată. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neted
NÉTED, -Ă, netezi, -de, adj. 1. Care are suprafața dreaptă, fără asperități; p. ext. lucios, alunecos. ◊ Mușchi neted sau musculatură, fibră (musculară) netedă = mușchi sau musculatură, fibră (musculară) care nu prezintă striații. ♦ (Despre piele; p. ext. despre părți ale corpului) Fără riduri, fără zbârcituri, întins, catifelat, mătăsos. ♦ (Despre păr) Lins, întins. 2. (Despre suprafețe, locuri, terenuri) Care este drept, fără asperități, care este lipsit de denivelări, de accidente; întins, plan, șes. ♦ (Despre drumuri) Fără hopuri sau făgașuri; plat, drept, uniform; lin. ◊ Expr. (Adverbial) A-i veni (sau a-i fi) neted = a-i fi ușor, comod să facă ceva, a-i veni la îndemână. 3. Fig. Clar, precis, limpede, deslușit; p. ext. deschis, fățiș, direct. – Lat. nitidus, -a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netemeinic
NETEMÉINIC adj. v. INFIRMA. A anula, a respinge, a declara nevalabil; a dovedi ca neadevărat, nefundat. ♦ A desființa un act (sau o măsură) ca fiind nelegal sau netemeinic; a invalida. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netemeinicie
NETEMEINICÍE s. f. Lipsă de temeinicie. ♦ (Jur.) Deficiență a hotărârii unui organ de jurisdicție, care constă în greșita sau incompleta stabilire a faptelor ori în caracterul incomplet ori contradictoriu al motivării. – Pref. ne- + temeinicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netemperanţă
NETEMPERÁNȚĂ s. f. v. INTEMPERANȚĂ. (Livr.) Necumpătare, netemperanță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netemperanță
NETEMPERÁNȚĂ s. f. v. INTEMPERANȚĂ. (Livr.) Necumpătare, netemperanță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netemperat
NETEMPERÁT, -Ă, netemperați, -te, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de moderație, de cumpătare. 2. (Muz.; despre sisteme de intonație) Care nu este temperat. – Pref. ne- + temperat (după fr. intempere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netermic
NETÉRMIC adj. v. LUMINESCENȚĂ. Proprietate pe care o au unele substanțe de a emite radiații luminoase provenite dintr-o energie netermică; emisiune de raze luminoase reci. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neterminat
NETERMINÁT, -Ă, neterminați, -te, adj. Care nu este realizat până la sfârșit; nefinalizat. – Pref. ne- + terminat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezare
NETEZÁRE, netezări, s. f. v. NETEZA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netezat
NETEZÁT, -Ă, netezați, -te, adj. v. NETEZA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netezi
NETEZÍ, netezesc, vb. IV. Tranz. 1. A face neted; a nivela. ◊ Expr. A(-i) netezi cuiva calea = a înlesni, a ușura cuiva ceva. 2. A călca ușor (cu fierul de călcat) rufe, haine etc. 3. A aranja, a îndrepta părul, penele; p. ext. a mângâia, a dezmierda. ◊ (Glumeț) A lovi, a bate. – Din neted.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezime
NETEZÍME, (2) netezimi, s. f. 1. Însușire a unui obiect de a fi neted (1); însușire a unei suprafețe, a unui loc, teren de a fi neted (2). 2. (Concr.) Suprafață dreaptă, netedă sau lipsită de accidente; neteziș. – Neted + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezire
NETEZÍRE s. f. Acțiunea de a netezi și rezultatul ei. – V. netezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neteziş
NETEZÍȘ, netezișuri, s. n. (Rar) Netezime (2). – Neted + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neteziș
NETEZÍȘ, netezișuri, s. n. (Rar) Netezime (2). – Neted + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezit
NETEZÍT, -Ă, neteziți, -te, adj. 1. Care a fost făcut neted. 2. (Reg.; despre păr, barbă etc.) Potrivit, aranjat, bine pieptănat. – V. netezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezitoare
NETEZITOÁRE, netezitori, s. f. 1. Mistrie specială de metal, cu paleta îndoită, folosită pentru a netezi tencuiala la muchiile sau la unghiul dintre zidurile unei construcții. 2. Unealtă agricolă formată din mai multe bare paralele, legate între ele cu lanțuri, folosită la nivelarea pământului (după arat). – Netezi + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezitor
NETEZITÓR, netezitoare, s. n. 1. Unealtă folosită pentru îndreptarea și netezirea muchiilor la formele de turnătorie. 2. Mașină formată din doi cilindri între care se trece un material pentru a fi netezit. – Netezi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netezului
NETÉZULUI v. NETEZ. (Pop.; în expr.) A se da netezului = a se lăsa învins. – Postverbal al lui netezi. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netipărit
NETIPĂRÍT adj. v. MANUSCRIS (1). Text scris de mână sau, p. ext., dactilografiat. ◊ Loc. adj. și adv. În manuscris = (încă) netipărit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neto
NÉTO adv. (Și adjectival) Fără impozite, rețineri sau alte cheltuieli; fără dara. – Din it., germ. netto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netolerabil
NETOLERÁBIL adj. v. INTOLERABIL. Care nu se poate tolera sau suporta; de neîngăduit, de nesuferit, netolerabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netoleranţă
NETOLERÁNȚĂ s. f. v. INTOLERANȚĂ (1). Lipsă de toleranță, de îngăduință; neîngăduință, netoleranță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netoleranță
NETOLERÁNȚĂ s. f. v. INTOLERANȚĂ (1). Lipsă de toleranță, de îngăduință; neîngăduință, netoleranță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netors
NETÓRS adj. v. LAȚE. Șuvițe de lână netoarse și nepieptănate (de pe un animal); p. anal. (la om) șuvițe de păr care atârnă în mod dezordonat; mițe. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netot
NETÓT, NETOÁTĂ, netoți, netoate, adj., s. m. și f. (Persoană) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; (om) redus la minte; prost, nătărău, neghiob, prostănac. – Pref. ne- + tot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netransferabil
NETRANSFERÁBIL, -Ă, netransferabili, -e, adj. Care nu poate fi transferat. – Pref. ne- + transferabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netransformat
NETRANSFORMÁT adj. v. SĂLBĂTICIE (2). Stare a naturii nelucrate, netransformate de mâna omului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netransmis
NETRANSMÍS adj. v. ECHIVOC (2). Măsură a efectului perturbațiilor asupra comunicațiilor prin canale, exprimând cantitatea de informație care rămâne netransmisă din cauza perturbațiilor. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netratabil
NETRATÁBIL adj. v. INTRATABIL. (Cu) care nu se poate trata; netratabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

netrebnic
NETRÉBNIC, -Ă, netrebnici, -ce, adj. 1. (Adesea substantivat) Ticălos, mizerabil, păcătos. 2. Care este lipsit de valoare, de folos, de utilitate sau de însemnătate; nefolositor, inutil. 3. (Înv.) Vrednic de milă, mizerabil; umil, modest; p. ext. (curent) incapabil, nevrednic. – Din sl. netrĕbĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netrebnicie
NETREBNICÍE, netrebnicii, s. f. Faptă, atitudine, comportare de om netrebnic; ticăloșie, mârșăvie, josnicie. – Netrebnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netrebuincios
NETREBUINCIÓS, -OÁSĂ, netrebuincioși, -oase, adj. Care nu este trebuincios; nefolositor, inutil. [Pr.: -bu-in-] – Pref. ne- + trebuincios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netropicalizat
NETROPICALIZÁT, -Ă, netropicalizați, -te, adj. (Despre piese, aparate, instalații etc.) Căruia nu i s-au aplicat operații de tropicalizare. – Pref. ne- + tropicalizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netrucat
NETRUCÁT, -Ă, netrucați, -te, adj. (Despre scene din filme, din piese de teatru etc.) în care nu s-au folosit trucaje. – Pref. ne- + trucat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netrunchiat
NETRUNCHIÁT, -Ă, netrunchiați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu este trunchiat. [Pr.: -chi-at] – Pref. ne- + trunchiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

netulburat
NETULBURÁT, -Ă, netulburați, -te, adj. Care nu este tulburat. – Pref. ne- + tulburat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neţ
NEȚ, nețuri, s. n. (La tenis) Lovitură în care mingea trece în terenul advers atingând marginea de sus a plasei. – Din germ. Netz, engl. net.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neț
NEȚ, nețuri, s. n. (La tenis) Lovitură în care mingea trece în terenul advers atingând marginea de sus a plasei. – Din germ. Netz, engl. net.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neţărmurit
NEȚĂRMURÍT, -Ă, nețărmuriți, -te, adj. Care nu cunoaște limite (în spațiu, în intensitate); nemărginit, imens. – Pref. ne- + țărmurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nețărmurit
NEȚĂRMURÍT, -Ă, nețărmuriți, -te, adj. Care nu cunoaște limite (în spațiu, în intensitate); nemărginit, imens. – Pref. ne- + țărmurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neţesălat
NEȚESĂLÁT, -Ă, nețesălați, -te, adj. (Despre vite) Care nu a fost curățat cu țesala; p. anal. (depr.; despre oameni) cu părul încâlcit, zbârlit, nepieptănat; (despre păr) care nu este pieptănat, care este încâlcit, zbârlit; p. ext. neîngrijit, murdar. – Pref. ne- + țesălat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nețesălat
NEȚESĂLÁT, -Ă, nețesălați, -te, adj. (Despre vite) Care nu a fost curățat cu țesala; p. anal. (depr.; despre oameni) cu părul încâlcit, zbârlit, nepieptănat; (despre păr) care nu este pieptănat, care este încâlcit, zbârlit; p. ext. neîngrijit, murdar. – Pref. ne- + țesălat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neţesut
NEȚESÚT adj. v. PIEDIN. (Pop.) Totalitatea firelor de urzeală de la capătul unei pânze, care rămân nețesute și se taie când pânza este scoasă de pe războiul de țesut. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nețesut
NEȚESÚT adj. v. PIEDIN. (Pop.) Totalitatea firelor de urzeală de la capătul unei pânze, care rămân nețesute și se taie când pânza este scoasă de pe războiul de țesut. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neuitat
NEUITÁT, -Ă, neuitați, -te, adj. Care nu se poate uita; a cărui amintire a rămas neștearsă; vrednic de aducere-aminte, memorabil;p. ext. veșnic, etern. [Pr.: ne-ui-] – Pref. ne- + uitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neumă
NÉUMĂ, neume, s. f. Semn de notație muzicală fără portativ, folosit în Evul Mediu în cântarea liturgică. ♦ Parte dintr-o frază muzicală religioasă care constă în prelungirea melodiei pe ultima silabă a unui cuvânt sau care se executa fără cuvinte, prin vocalizare. – Din fr. neume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neumblat
NEUMBLÁT, -Ă, neumblați, -te, adj. 1. (Despre drumuri, locuri) Care este puțin umblat, pe care se trece rareori; pe unde nu au trecut niciodată oamenii; p. ext. care nu este populat; pustiu. 2. (Despre oameni) Care a călătorit puțin sau deloc; neexperimentat. [Pr.: ne-um-] – Pref. ne- + umblat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neunire
NEUNÍRE, neuniri, s. f. (Rar) Lipsă de unire, de înțelegere (între mai multe persoane, colectivități etc.); neînțelegere. [Pr.: ne-u-] – Pref. ne- + unire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neunitar
NEUNITÁR adj. v. ECLECTISM (2). Sistem de gîndire neunitar, care, fără a se întemeia pe idei originale, alege din diverse sisteme de gîndire, stiluri artistice etc. ceea ce i se pare mai bun. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neural
NEURÁL, -Ă, neurali, -e, adj. Care face parte din sistemul nervos, care este în legătură cu sistemul nervos. ◊ Canal neural = canal embrionar din pereții căruia ia naștere sistemul nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurastenic
NEURASTÉNIC, -Ă, neurastenici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) bolnavă de neurastenie. 2. Adj. Privitor la neurastenie; specific neurasteniei. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurasthénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurastenie
NEURASTENÍE, neurastenii, s. f. Formă clinică de nevroză manifestată prin dureri de cap, insomnie, oboseală, depresie psihică, anxietate, palpitații, sufocări etc. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurasthénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurasteniza
NEURASTENIZÁ, neurastenizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de neurastenie. [Pr.: ne-u-] – Din neurastenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurastenizant
NEURASTENIZÁNT, -Ă, neurastenizanți, -te, adj. Care produce neurastenie. [Pr.: ne-u-] – Neurasteniza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurastenizat
NEURASTENIZÁT, -Ă, neurastenizați, -te, adj. Bolnav de neurastenie; p. ext. cu nervii slăbiți, sensibilizați. [Pr.: ne-u-] – V. neurasteniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurină
NEURÍNĂ, neurine, s. f. Substanță organică toxică care se găsește de obicei în materiile intrate în putrefacție. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurochirurgie
NEUROCHIRURGÍE s. f. Ramură a chirurgiei având ca obiect bolile sistemului nervos care necesită o intervenție chirurgicală. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurochirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurocibernetic
NEUROCIBERNÉTIC, -Ă, neurocibernetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplina care cercetează activitatea creierului, ca organ al gândirii, cu ajutorai mijloacelor cibernetice. 2. Adj. De neurocibemetică. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurocybernetique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurocit
NEUROCÍT, neurocite, s. n. (Anat.) Neuron. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuroendocrin
NEUROENDOCRÍN, -Ă, nenroendocrini, -e, adj. (Med.) Care se referă la efectele pe care le exercită asupra organismului sistemul nervos în interacțiune cu cel endocrin. [Pr.: ne-u-] – Din engl. neuroendocrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurofibromatoză
NEUROFIBROMATÓZĂ, neurofibromatoze, s. f. Boală caracterizată prin tumori benigne dezvoltate din țesutul fibros al tecilor nervilor, asociate cu pete pigmentare ale pielii. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurofibromatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuroleptic
NEUROLÉPTIC, -Ă, neuroleptici, -ce, adj., s. n. Neuroplegic. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuroleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurolimfă
NEUROLÍMFĂ, neurolimfe, s. f. (Anat.) Lichid cefalorahidian. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurolymphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurolog
NEUROLÓG, -Ă, neurologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în boli ale sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurologic
NEUROLÓGIC, -Ă, neurologici, -ce, adj. Care aparține neurologiei, privitor la neurologie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurologie
NEUROLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază formarea, structura, funcțiile și bolile sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurom
NEURÓM s. n. v. nevrom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuromuscular
NEUROMUSCULÁR, -Ă, neuromusculari, -e, adj. Care aparține nervilor sistemului muscular, privitor la acești nervi. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuromusculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuron
NEURÓN, neuroni, s. m. Element structural și funcțional de bază al sistemului nervos compus dintr-un corp celular protoplasmatic, care conține un nucleu, și din prelungiri protoplasmatice; neurocit. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuropatologie
NEUROPATOLOGÍE s. f. Ramură a neurologiei care se ocupă cu studierea bolilor sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuroplegic
NEUROPLÉGIC, -Ă, neuroplegici, -ce, adj., s. n. (Medicament, substanță) care are o acțiune deconectantă asupra sistemului nervos central, provocând o reducere a stării de tensiune psihică, fără să producă somn; neuroleptic. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuroplégique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuropsihiatrie
NEUROPSIHIATRÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază în ansamblu afecțiunile sistemului nervos, incluzând și bolile psihice. [Pr.: ne-u-ro-psi-hi-a-] – Din fr. neuropsychiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuropsihic
NEUROPSÍHIC, -Ă, neuropsihici, -ce, adj. De neuropsihiatrie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuropsihologic
NEUROPSIHOLÓGIC, -Ă, neuropsihologici, -ce, adj. De neuropsihologie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuropsihologie
NEUROPSIHOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază fenomenele psihice în legătură cu sistemul nervos central. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurosimpatic
NEUROSIMPÁTIC, -Ă, neurosimpatici, -ce, adj. Privitor la sistemul nervos al marelui simpatic, care aparține acestui sistem. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurosympathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurotomie
NEUROTOMÍE s. f. v. nevrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurotrop
NEUROTRÓP, -Ă, neurotropi, -e, adj., s. m. (Microorganism, virus) care se fixează și provoacă modificări în special în sistemul nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neurovascular
NEUROVASCULÁR adj. v. FLAX. Țesut conjunctiv elastic format din tendoane, cartilaje, cordoane neurovasculare etc., care se elimină din carne la prepararea conservelor de carne și a mezelurilor. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neurovegetativ
NEUROVEGETATÍV, -Ă, neurovegetativi, -e, adj. 1. (În sintagma) Sistem nervos neurovegetativ = totalitatea organelor nervoase de transmisie ale organismului care reglează funcțiile de nutriție. 2. Care ține de sistemul nervos neurovegetativ, care aparține sau este propriu, caracteristic acestui sistem. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurovégétatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuscat
NEUSCÁT adj. v. CĂLÂU (1). (Despre lemne) Verde, neuscat. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neutil
NEUTÍL, -Ă, neutili, -e, adj. Care nu este folositor, care nu servește la nimic; inutil. [Pr.: ne-u-] – Pref. ne- + util.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutilitate
NEUTILITÁTE s. f. v. INUTILITATE. Lipsă de utilitate; neutilitate, zădărnicie. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neutral
NEUTRÁL, -Ă, neutrali, -e, adj. 1. (Rar) Neutru (1). 2. (Despre sensul cuvintelor) Care este indiferent față de genul (feminin sau masculin) indicat de forma cuvântului; care se poate referi la obiecte de orice gen. 3. (Chim.; rar) Neutru (4). [Pr.: ne-u-] – Din lat. neutralis, it. neutrale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutralitate
NEUTRALITÁTE s. f. Situație politică și juridică a unui stat care nu se amestecă în conflictul dintre alte state, care nu acordă sprijin statelor beligerante, iar în timp de pace nu ia parte la încheierea de alianțe și de pacte militare; p. ext. stare, atitudine neutră (1) a unei persoane sau a unui grup social. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutraliza
NEUTRALIZÁ, neutralizez, vb. I. 1. Tranz. A pune în imposibilitate de a se manifesta, a face inofensiv, a reduce la pasivitate, a paraliza; a anihila acțiunea unei forțe prin altă forță contrară, a contracara, a zădărnici. ♦ Tranz. și refl. (Lingv.) A determina sau a suferi o neutralizare. 2. Tranz. fact. și refl. (Chim.) A (se) face neutru (4). 3. Tranz. (Fiz.) A compensa cuplajul dintre circuitul electric de intrare și cel de ieșire al unui amplificator electric. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutralizant
NEUTRALIZÁNT, -Ă, neutralizanți, -te, adj., s. n. (Produs, substanță) care neutralizează. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutralisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutralizare
NEUTRALIZÁRE, neutralizări, s. f. Acțiunea de a (se) neutraliza. ♦ (Lingv.) Suprimarea, în condiții determinate, a unei opoziții existente între două unități. [Pr.: ne-u-] – V. neutraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutralizat
NEUTRALIZÁT, -Ă, neutralizați, -te, adj. Făcut sau devenit neutru. [Pr.: ne-u-] – V. neutraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutrino
NEUTRÍNO, neutrino, s. m. (Fiz.) Particulă elementară neutră, stabilă, cu masa neglijabilă. [Pr.: ne-u-] – Din fr., engl. neutrino, germ. Neutrino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutrodinare
NEUTRODINÁRE, neutrodinări, s. f. (Elt.) Compensare a unei reacții existente între ieșirea și intrarea unui etaj amplificator cu circuite acordate. – După fr. neutrodynation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutron
NEUTRÓN, neutroni, s. m. (Fiz.) Particulă elementară neutră din nucleul atomului, lipsită de sarcină electrică, cu masa puțin mai mare decât cea a protonului. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutronic
NEUTRÓNIC, -Ă, neutronici, -ce, adj. Care aparține neutronilor, care se referă la neutroni; alcătuit din neutroni. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neutropenie
NEUTROPENÍE s. f. Scăderea patologică a numărului de neutrofile din sânge.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neutru
NEÚTRU, -Ă, neutri, -e, adj. 1. (Despre state, popoare etc.) Care este în stare de neutralitate, care nu face parte din beligeranți sau dintre părțile adverse; neutral (1). ◊ Zonă neutră sau teritoriu neutru = teritoriu situat între granițele a două țări pe care nu staționează forțe armate. ♦ P. ext. (Despre oameni sau grupuri sociale) Care nu se încadrează în niciun partid, în niciun curent etc.; care se abține de la a se pronunța pro sau contra, păstrând o atitudine rezervată, pasivă. 2. Care nu poate fi calificat nici în sens pozitiv și nici în sens negativ, care nu trezește niciun interes deosebit, care este nesemnificativ, indiferent; care manifestă indiferență, lipsă de participare; spec. lipsit de valoare afectivă sau stilistică. ♦ (Fon.) Care nu participă la o anumită opoziție fonologică. 3. (Gram.; în sintagmele) Gen neutru (și substantivat, n.) = formă a unor părți de vorbire (substantivul, adjectivul etc.) atribuită numelor de lucruri. Substantiv neutru (și substantivat, n.) = substantiv de genul neutru. Vocală neutră = vocală medială. ♦ (Despre sensul cuvintelor) Care este indiferent față de genul (feminin sau masculin) indicat de forma cuvântului; care se poate referi la obiecte de orice gen; neutral (2). 4. (Chim.) Care nu are nici caracter acid, nici caracter bazic; neutral (3). ♦ La care ionii de hidrogen ai acidului au fost înlocuiți cu metale. 5. (Fiz.) Care nu are sarcină electrică; care posedă în cantități egale sarcină electrică pozitivă și negativă. – Din fr. neutre, lat. neuter, -tra, it. neutro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuzat
NEUZÁT, -Ă, neuzați, -te, adj. Care nu este degradat, deteriorat, stricat (prin folosire îndelungată). [Pr.: ne-u-] – Pref. ne- + uzat (după fr. non-use).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neuzitat
NEUZITÁT, -Ă, neuzitați, -te, adj. Care nu se folosește în mod curent; (rar) neobișnuit. [Pr.: ne-u-] – Pref. ne- + uzitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nev
NEV, nevi, s. m. Tumoare benignă a pielii, uneori colorată în brun, cenușiu sau albastru. – Din lat. naevus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevalorificat
NEVALORIFICÁT, -Ă, nevalorificați, -te, adj. Care nu este pus în valoare, pentru care nu s-a făcut ceva spre a primi o anumită valoare, a cărui valoare nu este scoasă în evidență. ♦ (În special despre surse de energie, materii prime) Care nu este folosit în procesul de producție spre rentabilizare. – Pref. ne- + valorificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevastă
NEVÁSTĂ, neveste, s. f. Femeie măritată; spec. soție; p. gener. (pop.) femeie. – Din sl. nevĕsta „mireasă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevăstuică
NEVĂSTÚICĂ, nevăstuici, s. f. 1. (Reg.) Nevestică. 2. Mic animal mamifer carnivor, cu corpul lung și subțire, acoperit cu blană moale, deasă, roșcată vara și albicioasă iarna, cu picioarele scurte și cu botul ascuțit (Mustela nivalis). – Nevastă + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevătămat
NEVĂTĂMÁT, -Ă, nevătămați, -te, adj. Care nu este lovit sau rănit, fără nicio vătămătură; neatins, întreg, teafăr. ♦ P. anal. (Despre obiecte) Fără nicio lovitură sau stricăciune; intact. – Pref. ne- + vătămat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevătămator
NEVĂTĂMATÓR adj. v. INOFENSIV. Care nu face rău; nevătămător, neofensiv. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevăzător
NEVĂZĂTÓR, -OARE, nevăzători, -oare, adj., s. m. și f. (Om) lipsit de vedere, orb. – Pref. ne- + văzător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevăzut
NEVĂZÚT^1 s. n. (în loc. adv.) Pe nevăzute = fără a vedea, fără a controla. – Pref. ne- + văzut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevăzut
NEVĂZÚT^2, -Ă, nevăzuți, -te, adj. Care nu se vede sau nu se poate vedea, invizibil; p. ext. care nu se poate aprecia, constata, sesiza. ◊ Expr. A se face nevăzut = a pleca brusc, a dispărea. ♦ (Rar) Care nu este băgat în seamă, observat, luat în considerație. – Pref. ne- + văzut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevândut
NEVÂNDÚT adj. v. SOLD (2). Marfă rămasă nevândută (și care se desface cu preț redus). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevârstnic
NEVẤRSTNIC, -Ă, nevărstnici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care este încă la vârsta copilăriei; care nu a ajuns încă matur; (foarte) tânăr; mic. – Pref. ne- + vârstnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevedi
NEVEDÍ vb. IV v. năvădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neveninos
NEVENINÓS adj. v. ȘARPE. (La pl.) Ordin de reptile (veninoase și neveninoase) lipsite de membre, cu corpul cilindric, adaptate la târâre prin mișcări ondulatorii; (și la sg.) reptilă din acest ordin. ◊ Șarpe de casă = specie de șarpe neveninos, lung de circa 1, 60 m, cu două pete galbene pe ceafă, care trăiește mai ales în regiunile inundabile, pe lângă casă (Natrix natrix). Șarpe de alun = șarpe neveninos, lung de circa 1 m, cu o bandă neagră pe laturile capului, care trăiește la noi prin pădurile de alun și prin locuri stâncoase (Coronella austriaca). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

neverosimil
NEVEROSÍMIL, -Ă, neverosimili, -e, adj. Care nu pare adevărat; de necrezut, fără credibilitate. – Pref. ne- + verosimil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevertebrat
NEVERTEBRÁT, -Ă, nevertebrați, -te, adj., s. m. și f. (Animal) lipsit de coloana vertebrală și de scheletul osos intern. – Pref. ne- + vertebrat (după fr. invertébré).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevestică
NEVESTÍCĂ, nevestici, s. f. Diminutiv al lui nevastă; nevăstuică. [Pl. și: nevestele] – Nevastă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neveştejit
NEVEȘTEJÍT, -Ă, neveștejiți, -te, adj. Care nu s-a veștejit;p, ext. (fig.) veșnic, etern. – Pref. ne- + veștejit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neveștejit
NEVEȘTEJÍT, -Ă, neveștejiți, -te, adj. Care nu s-a veștejit;p, ext. (fig.) veșnic, etern. – Pref. ne- + veștejit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neviabil
NEVIÁBIL, -Ă, neviabili, -e, adj. Care nu prezintă condițiile necesare pentru a dura, care nu se poate menține în viață. [Pr.: -vi-a-] – Pref. ne- + viabil (după fr. non-viable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neviciat
NEVICIÁT, -Ă, neviciați, -te, adj. Care nu este viciat, poluat. 4 Fig. Care nu este corupt, vicios. [Pr.: -ci-at] – Pref. ne- + viciat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevindecabil
NEVINDECÁBIL, -Ă, nevindecabili, -e, adj. (Despre boli) Incurabil. – Pref. ne- + vindecabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevindecat
NEVINDECÁT, -Ă, nevindecați, -te, adj. (Despre ființe) Care nu s-a vindecat de o boală, care este încă bolnav; (despre răni, tăieturi etc.) deschis, necicatrizat. – Pref. ne- + vindecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevinovat
NEVINOVÁT, -Ă, nevinovați, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Care nu este vinovat, care nu are nicio vină; fără vină. 2. Care nu e atins de rău, care ignoră răul, care este incapabil de a comite un rău; curat la suflet; inocent, candid; p. ext. lipsit de experiență, de artificialitate și de prefăcătorie; naiv. ♦ Care denotă, exprimă inocență, candoare, naivitate. ♦ Care nu ascunde nimic rău; inofensiv. – Pref. ne- + vinovat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevinovăţie
NEVINOVĂȚÍE, nevinovății, s. f. 1. Lipsă de vinovăție; calitatea celui nevinovat (1). 2. Inocență, candoare; naivitate. ♦ Loc. adv. Cu nevinovăție = în mod nevinovat (2), cu candoare; în mod naiv. – Pref. ne- + vinovăție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevinovăție
NEVINOVĂȚÍE, nevinovății, s. f. 1. Lipsă de vinovăție; calitatea celui nevinovat (1). 2. Inocență, candoare; naivitate. ♦ Loc. adv. Cu nevinovăție = în mod nevinovat (2), cu candoare; în mod naiv. – Pref. ne- + vinovăție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

neviu
NEVÍU adj. v. MONERĂ. (Biol.) Protozoar ipotetic, fără nucleu, care ar face trecerea de la materia nevie la cea vie. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevizibilitate
NEVIZIBILITÁTE s. f. v. INVIZIBILITATE. Starea, însușirea a ceea ce este invizibil; nevizibilitate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevod
NEVÓD s. n. v. năvod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoi
NEVOÍ, nevoiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Numai la diateza pasivă) A fi silit sau constrâns să acționeze într-un anumit fel; a fi obligat, dator. 2. Refl. (Înv. și pop.) A face eforturi; a se strădui, a se căzni. – Din nevoie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoiaş
NEVOIÁȘ, -Ă, nevoiași, -e, adj., s. m. și f. 1. (Om) care este lipsit de mijloace materiale, care nu are nici cele necesare traiului; sărman, sărac; p. ext. care duce o viață grea; necăjit, muncit, trudit, nenorocit. 2. (Pop.) (Om) care este lipsit de vlagă, de putere, slab; incapabil de a face ceva (bun), becisnic, neputincios. [Pr.: -vo-iaș] – Nevoie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoiaș
NEVOIÁȘ, -Ă, nevoiași, -e, adj., s. m. și f. 1. (Om) care este lipsit de mijloace materiale, care nu are nici cele necesare traiului; sărman, sărac; p. ext. care duce o viață grea; necăjit, muncit, trudit, nenorocit. 2. (Pop.) (Om) care este lipsit de vlagă, de putere, slab; incapabil de a face ceva (bun), becisnic, neputincios. [Pr.: -vo-iaș] – Nevoie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoie
NEVÓIE, nevoi, s. f. 1. Ceea ce se cere, se impune să se facă; trebuință, necesitate, cerință; spec. chestiune, situație, afacere a cărei rezolvare are caracter urgent, presant. (Ec. pol.; la pl.) Dorințe, preferințe, așteptări care dobândesc un caracter obiectiv prin conștientizarea și includerea lor în obiceiurile de consum ale unor popoare. ◊ Loc. adj. și adv. (Rar) De nevoie = (strict) necesar, trebuincios, util. ◊ Loc. adv. La nevoie = în caz de trebuință; când trebuie, când este necesar. ◊ Expr. De voie, de nevoie = vrând-nevrând, silit. A avea (sau a fi) nevoie de cineva (sau de ceva) = a(-i) fi necesar, trebuincios, util cineva (sau ceva). A avea (sau a fi) nevoie să... = a considera sau a fi necesar să... A-și face nevoile = a defeca (și a urina). (Pop. și fam.) Zor-nevoie = cu orice preț, neapărat. ♦ (Înv.; la pl.) Treburi, afaceri. ◊ Expr. A-și căuta de nevoi = a se îngriji de propriile sale interese și obligații, fără a se amesteca în lucruri care nu-l privesc; a-și vedea de treabă. 2. Stare de sărăcie, de lipsă, de mizerie în care se află cineva; stare de jenă financiară. ♦ (Pop.) Epitet dat unui om sărac, neajutorat sau care nu știe să se descurce; sărăcie. 3. Ceea ce provoacă cuiva o suferință materială sau morală, un necaz, o nenorocire; (la pl.) greutăți, încercări, vicisitudini pe care le are de suportat cineva. ◊ Loc. adj. (Pop.) De nevoie = care provoacă neplăceri, necazuri; dificil, buclucaș. ◊ Expr. A ieși (sau a scăpa) din nevoie sau a scăpa (ori a se ridica) deasupra nevoii = a scăpa de griji, de necazuri, de sărăcie. A fi mâncat de nevoi = a suferi multe necazuri, lipsuri. (Pop.) A fi de nevoie sau a face cuiva nevoie = a pricinui cuiva necazuri. La (vreme de) nevoie = în împrejurări grele; la necaz. în nevoie (de ceva) = lipsit (de ceva); în lipsă, în suferință. ♦ Primejdie, pericol. ◊ Expr. Ca vai-nevoie = cu mare greutate. 4. (Înv.) Constrângere. ◊ Loc. adv, (Curent) De nevoie = fără voie, constrâns, silit (de împrejurări). (Înv.) De (sau din) nevoia cuiva (sau a ceva) = din cauza... 5. (Pop.) Lucru, fapt ieșit din comun, care miră, uimește; ciudățenie, minunăție; drăcovenie, drăcie. *- Loc. adv. (Fam.) Nevoie mare = (exprimând ideea de superlativ) strașnic, grozav. ♦ (Fam., art.; în exclamații și imprecații) Dracul, naiba. [Pr.: -vo-ie] – Din sl. nevolja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoinţă
NEVOÍNȚĂ, nevoințe, s. f. (Înv.) 1. Necesitate, nevoie (1). 2. Greutate, dificultate. – Nevoi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoință
NEVOÍNȚĂ, nevoințe, s. f. (Înv.) 1. Necesitate, nevoie (1). 2. Greutate, dificultate. – Nevoi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevoit
NEVOÍT, -Ă, nevoiți, -te, adj. Care este silit sau constrâns să acționeze într-un anumit fel; obligat, dator. – V. nevoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevolatil
NEVOLATÍL adj. v. TONOMETRIE (1). Capitol al chimiei fizice care studiază presiunea de vapori a soluțiilor nevolatile, în scopul determinării greutății moleculare a substanțelor dizolvate. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevolnic
NEVÓLNIC, -Ă, nevolnici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) care este lipsit de putere fizică, de forță; (om) slab, neputincios; p. ext. (om) incapabil, neajutorat. 2. S. m. și f. (Înv.) Supus; iobag, șerb. – Din sl. nevolĭnŭ sau ne- + volnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevolnicie
NEVOLNICÍE s. f. (Pop.) Stare a celui nevolnic (1); lipsă de putere fizică, de forță, de energie; slăbiciune, neputință (2); incapacitate. – Nevolnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevopsit
NEVOPSÍT adj. v. NEOXIGENAT. (Despre păr) Care nu a fost decolorat prin tratare cu apă oxigenată; p. ext. nevopsit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevralgic
NEVRÁLGIC, -Ă, nevralgici, -ce, adj. Privitor la nevralgie, provocat de nevralgie. ◊ Expr. Punct sau centru nevralgic = a) parte a corpului în care este localizată o nevralgie; punct sensibil, dureros; b) parte dificilă, greu de rezolvat a unei situații, a unei discuții, a unei probleme; partea cea mai spinoasă (a unei probleme în discuție). – Din fr. névralgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevralgie
NEVRALGÍE, nevralgii, s. f. Durere (acută) localizată pe traiectul unui nerv senzitiv sau pe ramificațiile sale. – Din fr. nevralgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrax
NEVRÁX s. n. (Anat.) Sistem nervos central. – Din fr. névraxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrectomie
NEVRECTOMÍE, nevrectomii, s. f. Operație care constă în tăierea și îndepărtarea unui nerv bolnav sau a unei porțiuni bolnave dintr-un nerv. – Din fr. névrectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrednic
NEVRÉDNIC, -Ă, nevrednici, -ce, adj. Care nu este vrednic, capabil de ceva; care nu merită ceva. – Pref. ne- + vrednic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrednicie
NEVREDNICÍE s. f. Faptul de a fi nevrednic de ceva, de a nu merita ceva. – Nevrednic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrica
NEVRICÁ, nevricale, s. f. (Fam.; mai ales la pl.) Criză de nervi sau de isterie. – Din ngr. nevriká.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevricos
NEVRICÓS, -OÁSĂ, nevricoși, -oase, adj. (Fam.) Nervos, iritabil; isteric. – Din ngr. nevricós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrită
NEVRÍTĂ, nevrite, s. f. Leziune inflamatorie sau degenerativă a unui nerv. – Din fr. névrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevroglie
NEVROGLÍE s. f. Țesut conjunctiv situat între neuroni, cu rol de susținere mecanică, de nutriție, de apărare și de înlăturare a celulelor nervoase moarte. – Din fr. névroglie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrom
NEVRÓM, nevroame, s. n. Tumoare benignă foarte dureroasă, care se dezvoltă în țesutul sau pe traiectul unui nerv. [Var.: neuróm s. n.] – Din fr. névrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevropat
NEVROPÁT, -Ă, nevropați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de o boală de nervi; spec. (persoană) care suferă de nevropatie; p. ext. (om) dezechilibrat, exaltat. – Din fr. névropathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevropatic
NEVROPÁTIC, -Ă, nevropatici, -ce, adj. (Rar) Care aparține nevropatiei sau nevropatului, privitor la nevropatie sau la nevropat. – Din fr. névropathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevropatie
NEVROPATÍE s. f. Denumire generală pentru diferite tulburări ale sistemului nervos; spec. boală a sistemului nervos central caracterizată prin tulburări ale funcțiilor psihice. – Din fr. névropathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevropter
NEVROPTÉR, nevroptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile membranoase, străbătute de o rețea deasă de nervuri; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. ◊ (Adjectival) Insectă nevropteră. – Din fr. névroptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevropteră
NEVROPTÉRĂ adj. f. v. NEVROPTER. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile membranoase, străbătute de o rețea deasă de nervuri; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. ◊ (Adjectival) Insectă nevropteră. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevrotic
NEVRÓTIC, -Ă, nevrotici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de nevroză. 2. Adj. Care aparține nevrozei, privitor la nevroză, care are caracterul unei nevroze. ♦ Care provoacă nevroză. – Din fr. névrotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrotomie
NEVROTOMÍE s. f. Secționare chirurgicală a unui nerv. [Var.: neurotomíe s. f.] – Din fr. névrotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrozat
NEVROZÁT, -Ă, nevrozați, -te, adj. Bolnav de nevroză; p. ext. dezechilibrat, exaltat. – După fr. névrosé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevroză
NEVRÓZĂ, nevroze, s. f. Nume generic dat afecțiunilor sistemului nervos provocate de tulburarea dinamicii normale a proceselor nervoase în urma unor solicitări psihice excesive. – Din fr. névrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nevrut
NEVRÚT adj. v. CLĂMPĂNI (2). Fig. A vorbi vrute și nevrute; a flecări. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nevulnerabil
NEVULNERÁBIL adj. v. INVULNERABIL. Care nu poate fi rănit; p. ext. care nu poate fi atacat sau învinuit; de care nu te poți atinge cu nimic, nevulnerabil. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

newton
NEWTON, newtoni, s. m. Unitate de măsură pentru forță în sistemul de unități metru-kilogram-secundă, egală cu forța care imprimă unui corp de 1 kg o accelerație de 1 m pe secundă. [Pr.: nĭúton] – Din fr. newton, germ. Newton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

newtonian
NEWTONIÁN, -Ă, newtonieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la teoriile lui Newton. 2. S. m. și f. Partizan al teoriilor lui Newton. [Pr.: nĭu-to-ni-an] – Din fr. newtonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nex
NEX, nexuri, s. n. 1. (Livr.) Legătură, înlănțuire (între lucruri, fenomene etc.); relație, raport. ◊ Nex cauzal = raport cauzal, legătură de la cauză la efect. 2. (Jur.) Contract de vânzare, de cesiune; drept de a aliena ceva. – Din lat. nexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nezdravăn
NEZDRÁVĂN, -Ă adj. v. năzdrăvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nezdruncinat
NEZDRUNCINÁT, -Ă, nezdruncinați, -te, adj. Care nu poate fi zdruncinat sau abătut; neclintit; ferm, statornic. – Pref. ne- + zdruncinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ni
NI interj. 1. (Pop.) Cuvânt cu care se îndeamnă la mers, se cheamă sau se gonesc unele animale. 2. (Reg.; exprimă ideea de uimire, de admirație) Uite, vezi. – Cf. magh. ne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicaraguan
NICARAGUÁN, -Ă, nicaraguani, -e, s. m. și f., adj. 1. Persoană care face parte din populația statului Nicaragua sau nicaraguenilor (1), este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Nicaragua sau nicaraguenilor (1), referitor la Nicaragua ori la nicaraguani. [Pr.: -gu-an] – Nicaragua (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicăierea
NICĂIÉREA adv. v. nicăieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicăieri
NICĂIÉRI adv. (În propoziții negative) În niciun loc; în nicio altă parte; în niciun alt caz; la nimeni, niciunde. [Var.: (reg.) nicăiérea, nicăírea, nicăíri, nicăiúrea adv.] – Lat. nec aliubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicăirea
NICĂÍREA adv. v. nicăieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicăiri
NICĂÍRI adv. v. nicăieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicăiurea
NICĂIÚREA adv. v. nicăieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichel
NÍCHEL s. n. Element chimic, metal feromagnetic, alb-cenușiu, lucios, puțin oxidabil, maleabil și ductil, cu numeroase întrebuințări tehnice. – Din fr. nickel, germ. Nickel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichela
NICHELÁ, nichelez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unei piese metalice cu un strat subțire de nichel. – Din fr. nickeler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichelaj
NICHELÁJ, nichelaje, s. n. 1. Nichelare. 2. (Concr.) Strat depus prin nichelare pe suprafața unei piese metalice. [Pl. și: nichelajuri] – Din fr. nickelage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichelare
NICHELÁRE, nichelări, s. f. Acțiunea de a nichela și rezultatul ei; nichelaj (1). – V. nichela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichelat
NICHELÁT, -Ă, nichelați, -te, adj. (Despre obiecte de metal sau despre suprafața unor obiecte de metal) Care este acoperit cu un strat de nichel. – V. nichela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichelator
NICHELATÓR, nichelatori, s. m. (Rar) Persoană care are ca profesie nichelarea obiectelor. – Nichela + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichelină
NICHELÍNĂ, nicheline, s. f. 1. Aliaj de nichel, cupru și zinc folosit la fabricarea rezistențelor electrice și a unor piese de precizie. 2. Mineral de culoare roșie-arămie care conține nichel și arsen. – Din fr. nickeline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nichipercea
NICHIPÉRCEA s. m. art. (Pop.) Dracul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nici
NICI adv., conj. I. Adv. 1. (Precedă cuvântul sau cuvintele care poartă accentul frazei, exprimând o negație mai categorică decât „nu” și fiind de obicei dublat de „nu”) Nici nu s-a clintit. 2. (În expr.) Nici că = deloc nu... II. Conj. (De obicei urmat de „nu”; leagă două sau mai multe propoziții, stabilind un raport de coordonare copulativă și purtând accentul în frază; repetat, arată excluderea, pe rând, a ideilor exprimate prin propozițiile sau prin cuvintele pe care le precedă) Nu are timp, nici nu dorește. Nici nu vede, nici nu aude. (Leagă două sau mai multe părți ale unei propoziții negative) A fost furtună mare, nu vedeai nici înainte, nici înapoi. ◊ Expr. Nici una, nici două sau nici una, nici alta = îndată, numaidecât; brusc, pe neașteptate. ◊ (Între „nici” și cuvântul negat se intercalează pron. pers. „tu”, iar verbul se omite) Nici tu casă, nici tu masă. – Lat. neque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicicacum
NICICACÚM adv. (Reg.) Nicidecum. – Nici + ca + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicicând
NICICẤND adv. Niciodată. – Nici + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicicum
NICICÚM adv. (Pop.) Nicidecum. – Nici + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicidecât
NICIDECẤT adv. (Reg.) Nicidecum. – Nici + de + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicidecum
NICIDECÚM adv. În niciun chip, în niciun caz; defel, deloc; nicicum, nicicacum, nicidecât. – Nici + de + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niciodată
NICIODÁTĂ adv. În niciun moment, în nicio împrejurare, cu niciun (alt) prilej; nicicând, niciodinioară. ◊ Ca niciodată = așa cum nu s-a mai întâmplat vreodată. [Pr.: nici-o-] – Nici + odată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niciodinioară
NICIODINIOÁRĂ adv. (Înv.) Niciodată. [Pr.: nici-o-di-ni-oa-] – Nici + odinioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niciun
NÍCIUN, NÍCIO adj. pron. neg. (antepus) (Indică inexistența ființei sau a lucrului desemnat de substantivul pe care îl determină) Niciun zgomot, nicio adiere nu se simte. – Nici + un, o (art. nehot.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niciunde
NICIÚNDE adv. (Pop.) Nicăieri. – Nici + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niciunul
NICIÚNUL, NICIÚNA, niciunii, niciunele, pron. neg. Nimeni; nimic. Nu mai e niciunul. Poate că niciuna nu ar fi cerut. – Nici + unui, una (pron. nehot.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicochera
NICOCHERÁ, nicocherale, s. f. (Înv.) Stăpână a casei; p. ext. doamnă, cucoană. ♦ Amantă. – Din ngr. nikokerá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicorete
NICORÉTE, nicoreți, s. m. (Mai ales la pl.) Numele a două specii de ciuperci comestibile de culoare gălbuie sau albă-cenușie, cu pălărie cărnoasă (Tricholoma georgii și Clitopilus prunulus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicotină
NICOTÍNĂ s. f. Substanță alcaloidă incoloră, lichidă și toxică, care se găsește în frunzele de tutun și în alte plante. – Din fr. nicotine, germ. Nikotin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicotinic
NICOTÍNIC, -Ă, nicotinici, -ce, adj. Care se referă la nicotină; care este produs din nicotină. ◊ Acid nicotinic = compus organic, cristalizat, incolor, obținut pe cale sintetică și folosit la prepararea vitaminei PP. ♦ (Substantivat; f. pl.) Grupă de substanțe care acționează asupra neuronilor din ganglionii vegetativi și asupra receptorilor din sistemul nervos central. – Din fr. nicotinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicotinism
NICOTINÍSM s. n. (Med.) Tabagism. – Din fr. nicotinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicotinizat
NICOTINIZÁT, -Ă, nicotinizați, -te, adj. Impregnat cu nicotină. – Din nicotină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicovală
NICOVÁLĂ, nicovale, s. f. 1. Unealtă de oțel sau de fontă folosită în atelierele de forjă pentru sprijinirea pieselor de metal supuse prelucrării, în operațiile de deformare plastică prin batere cu ciocanul; ilău. ♦ Unealtă de oțel pe care se bate tăișul coasei. 2. Unul dintre cele patru oscioare ale urechii medii, de formă asemănătoare cu cea a unei nicovale (1). – Din sl. nakovalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicrom
NICRÓM s. n. Aliaj de nichel și crom (uneori combinat cu fier și mangan), care se folosește mai ales la fabricarea rezistențelor electrice. – Din fr. nichrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nictaginacee
NICTAGINACÉE, nictaginacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu frunze simple, ale căror flori se deschid numai în timpul nopții; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. nyctaginacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nictalfobie
NICTALFOBÍE, nictalfobii, s. f. (Med.) Teamă de întuneric (nocturn). – Din fr. nyctalphobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nictalgie
NICTALGÍE, nictalgii, s. f. (Med.) Durere de cap care apare noaptea în timpul somnului. – Din fr. nyctalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nictalop
NICTALÓP, -Ă, nictalopi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de nictalopie. ♦ (Animal) care vede în întuneric. – Din fr. nyctalope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nictalopie
NICTALOPÍE s. f. Capacitate proprie unor animale de a vedea în întuneric, la oameni constituind o anomalie a vederii. – Din fr. nyctalopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicteida
Nicteida = Nycteis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nictemer
NICTEMÉR s. n. (Med.) Interval de timp de 24 de ore (o zi și o noapte) folosit pentru a urmări variațiile unor funcții biologice. – Din fr. nycthémère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nicteu
Nicteu = Nycteus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nife
NÍFE s. n. (Geol.) Barisferă, centrosferă. – Din fr. nife.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nifoblepsie
NIFOBLEPSÍE, nifoblepsii, s. f. (Med.) Orbire provocată de strălucirea zăpezii. – Din fr. niphoblepsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nigerian
NIGERIÁN, -Ă, nigerieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Nigeriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Nigeriei sau nigerienilor (1), privitor la Nigeria sau la nigerieni. [Pr.: -ri-an] – Nigeria (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nigrozină
NIGROZÍNĂ, nigrozine, s. f. Amestec de coloranți negri obținut din anilină și folosit la fabricarea cremei de ghete, la îmbibarea panglicilor pentru mașinile de scris etc. – Din fr. nigrosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nihilism
NIHILÍSM s. n. 1. (Fil.) Modalitate de gândire specifică oricărei doctrine filosofice care își propune negarea radicală a unui sistem de valori. 2. Atitudine, tendință, concepție sau manifestare care neagă rânduielile, instituțiile, morala, tradițiile culturale existente într-o societate dată, fără să le opună, în schimb, altele superioare; atitudine de negare absolută. – Din fr. nihilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nihilist
NIHILÍST, -Ă, nihiliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al nihilismului. 2. Adj. Care aparține nihilismului, privitor la nihilism; care dă dovadă de nihilism. – Din fr. nihiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nike
Nike, zeița și personificarea Victoriei. Făcea parte din generația de zei anterioară olimpienilor și era fiica lui Pallas și a lui Styx. Prietenă și însoțitoare a Arhenei, ea a ajuns să fie identificată adesea cu aceasta din urmă. În mitologia romană, Nike purta numele de Victoria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nilgau
NILGÁU s. m. Specie de antilopă de talie mare, cu coarnele scurte și corp robust, care trăiește în sudul Asiei (Boselaphus tragocamelus). – Din fr. nilgaut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimb
NIMB, nimburi, s. n. 1. Disc (luminos) cu care sunt înconjurate, în pictura bisericească, capetele sfinților și, în general, în artele plastice capetele unor personaje importante; aureolă; p. gener. cerc luminos; zonă luminoasă, strălucitoare. 2. Fig. (Aspect, semn, manifestare care marchează) prestigiu, măreție, glorie, slavă. – Din fr. nimbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimbostratus
NIMBOSTRÁTUS s. m. Tip de nori inferiori, situați în medie la 800 m înălțime, de culoare cenușiu-închis, care se prezintă ca o pânză întinsă, producând precipitații de lungă durată; nimbus. – Din fr. nimbo-stratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimbus
NÍMBUS, nimbuși, s. m. (Met.) Nimbostratus. – Din fr. nimbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nime
NÍME pron. neg. v. nimeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimene
NÍMENE pron. neg. v. nimeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimenea
NÍMENEA pron. neg. v. nimeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimeni
NÍMENI pron. neg. (Indică inexistența unei ființe) Niciun om; nicio ființă. [Gen.-dat.: nimănui. – Var.: nímenea, (reg.) níme, nímene pron. neg.] – Lat. nemo, neminem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimereală
NIMEREÁLĂ s. f. Faptul de a nimeri. ◊ Loc. adv. La nimereală = la întâmplare, fără a socoti, a gândi, a aprecia; după cum se nimerește, fără alegere. – Nimeri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimeri
NIMERÍ, nimeresc, vb. IV. 1. Tranz. A atinge pe cineva sau ceva cu un obiect aruncat, cu un proiectil etc. ♦ A lovi în țintă. 2. Intranz. A sosi (pe neașteptate, din întâmplare) într-un anumit loc, într-un moment anume etc. ♦ Refl. A se afla prezent undeva (din întâmplare). 3. Tranz. A găsi pe cineva sau ceva (din întâmplare sau alegând între mai multe posibilități). 4. Intranz. A găsi calea potrivită pentru o anumită situație sau împrejurare; a izbuti să realizeze scopul propus. ♦ A ghici. 5. Refl. A se întâmpla ca ceva sau cineva să fie într-un anumit fel; a se potrivi, a se brodi; p. gener. a surveni, a se întâmpla (incidental). ◊ Loc. adv. Pe nimerite = la nimereală, la întâmplare; pe dibuite. [Var.: (reg.) nemerí vb. IV] – Din bg. nameria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimerit
NIMERÍT, -Ă, nimeriți, -te, adj. 1. Care este bine găsit, bine ales, care este adecvat situației, scopului; corespunzător, indicat, potrivit. ♦ (Adverbial) Potrivit; judicios. 2. Bun, reușit, izbutit. [Var.: (reg.) nemerít, -ă adj.] – V. nimeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimfă
NÍMFĂ, nimfe, s. f. 1. (În mitologia greacă) Fiecare dintre divinitățile apelor, ale pădurilor, ale crângurilor și ale munților, considerate fiice ale lui Zeus. ♦ Fig. Fată tânără și frumoasă, plină de grație. 2. Formă de metamorfoză prin care trec unele insecte după stadiul de larvă și înainte de a se transforma în insecte adulte; pupă. – Din fr. nymphe, lat. nympha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimfe
Nimfe = Nymphae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nimfomană
NIMFOMÁNĂ, nimfomane, adj., s. f. (Femeie) care suferă de nimfomanie. – Din fr. nymphomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimfomanie
NIMFOMANÍE s. f. (Med.) Stare patologică la femei manifestată printr-un libido exagerat și o supraexcitare continuă. – Din fr. nymphomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimic
NIMÍC, (I) pron. neg., adv., (II) nimicuri, s. n. I. 1. Pron. neg. (Indică inexistența unui lucru, a unui fapt etc.) Niciun lucru; spec. niciun cuvânt, niciun sunet, niciun zgomot; niciun lucru rău, defavorabil, primejdios. ♦ Loc. adj. De nimic = a) care este fără nicio valoare, fără importanță, mărunt; b) (despre oameni) lipsit de orice merit; lipsit de caracter; ticălos, necinstit. ◊ Loc. adv. Pe nimic = (aproape) gratuit, degeaba. Întru (sau cu) nimic = în niciun fel, deloc. 2. Adv. (Înv. și pop.) Defel, deloc, nicidecum; câtuși de puțin, în niciun fel. A Expr. A nu avea nimic a face = a nu avea nicio legătură (imul cu altul). II. S. n. 1. (Adesea la pl.) Lucru, ființă, faptă sau vorbă fără valoare; fleac. ◊ Loc. adv. (Reg.) Pe o nimică pe ceas = într-o clipă, repede. ◊ Expr. O nimica toată = ceva de foarte mică importanță sau valoare,fără nicio însemnătate. 4- Fig. Lipsă de merit; nimicnicie,zădărnicie. 2. Fig.(Mai ales art.) Neant, neființă; haos. [Var.: nimíca, (reg.) nimícă, nemíca, nemícă pron. neg., adv., s. f.] – Lat. nemica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimica
NIMÍCA pron. neg., adv., s. f. v. nimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimică
NIMÍCĂ pron. neg., adv., s. f. v. nimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimici
NIMICÍ, nimicesc, vb. IV. Tranz. A face să nu mai existe, a reduce la nimic (omorând, distrugând, lichidând); a distruge, a desființa, a prăpădi, a extermina, a lichida, a nimicnici. – Din nimic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicie
NIMICÍE s. f. (Înv.) Nimicnicie (2). – Nimic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicire
NIMICÍRE, nimiciri, s. f. Acțiunea de a nimici; distrugere, nimicnicire. ♦ Fig. Moarte. – V. nimici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicit
NIMICÍT, -Ă, nimiciți, -te, adj. Care a fost redus la nimic; distrus. – V. nimici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicitor
NIMICITÓR, -OÁRE, nimicitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care nimicește; distrugător. – Nimic + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicnici
NIMICNICÍ, nimicnicesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A nimici. ◊ Fig. A înlătura, a spulbera. – Nimic + suf. -nici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicnicie
NIMICNICÍE s. f. (Înv.) 1. Deșertăciune, zădărnicie. 2. Lipsă de însemnătate, de valoare; nimicie. – Nimicnici + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicnicire
NIMICNICÍRE, nimicniciri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a nimicnici și rezultatul ei; nimicire, distrugere. – V. nimicnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicuţa
NIMICÚȚA pron. neg. (Pop.) Diminutiv al lui nimic. [Var.: nimicúță pron. neg.] – Nimic + suf. -uța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicuța
NIMICÚȚA pron. neg. (Pop.) Diminutiv al lui nimic. [Var.: nimicúță pron. neg.] – Nimic + suf. -uța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicuţă
NIMICÚȚĂ pron. neg. v. nimicuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimicuță
NIMICÚȚĂ pron. neg. v. nimicuța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nimitez
NIMITÉZ, nimitezuri, s. n. (Reg.) Țesătură de lână sau de mătase subțire ca un văl, cu care femeile își acoperă capul. – Cf. rus. nametka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nin
Nin = Ninus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nineacă
NINEÁCĂ s. f. v. neneacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ningău
NINGẮU s. n. (Reg.) 1. Ninsoare mare, bogată. 2. Luna decembrie. – Ninge + suf. -ău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninge
NÍNGE, pers. 3 ninge, vb. III. Intranz., impers. 1. A cădea zăpadă. ◊ Expr. (Parcă) îi tot ninge și-i plouă (întruna), se spune despre o persoană veșnic nemulțumită, posomorâtă. A-i ninge în barbă (sau pe cap, în păr) = a încărunți. ♦ Tranz. A acoperi ceva cu zăpadă. 2. Tranz. și intranz. Fig. A cădea ca fulgii de zăpadă; a cerne. ♦ Tranz. A lăsa să cadă (ca fulgii de zăpadă). – Lat. ningere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninja
NÍNJA, ninja, s. m., adj. invar. 1. (Luptător) bine antrenat, agresiv. 2. (Persoană) care aparține unor grupări secrete, în Japonia, luptând ca mercenar, în scopuri reprobabile. [Pr.: ninğa] – Cuv. japonez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nins
NINS, -Ă, ninși, -se, adj. Acoperit de zăpadă. ◊ Expr. (A fi) nins de ani (sau de vreme) = (a fi) bătrân, cu părul alb. ♦ Fig. Cărunt. – V. ninge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninsoare
NINSOÁRE, ninsori, s. f. 1. Faptul de a ninge; cădere a zăpezii. ◊ Loc. adv. Pe ninsoare = în timp ce ninge. 2. (Concr.) Zăpadă. ♦ Fig. Căruntețe. – Nins + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninsoriu
NINSORÍU, -ÍE, ninsorii, adj. (Rar) Alb ca zăpada. [Var.: ninsuríu, -íe adj.] – Ninsoare + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninsuriu
NINSURÍU, -ÍE adj. v. ninsoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ninus
Ninus, unul dintre fiii lui Belus și soțul Semiramidei, considerat drept întemeietorul mitic al cetății Ninive.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nioba
Nioba = Niobe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

niobe
Niobe, fiica lui Tantalus și soția lui Amphion, cu care a avut, spune legenda, șase fii și șase fiice. Mîndră de copiii ei, Niobe a avut îndrăzneala s-o sfideze pe Leto. Jignită, aceasta și-a rugat copiii s-o răzbune. Apollo și Artemis au plătit umilința adusă mamei lor ucigînd cu săgețile lor divine pe toți cei doisprezece copii ai Niobei. De desperare [!], nefericita mamă a vărsat șiroaie de lacrimi, pînă cînd, în cele din urmă, a fost preschimbată într-o stîncă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

niobit
NIOBÍT s. n. Mineral natural de fier, niobiu, tantal și mangan; columbit. [Pr.: ni-o-] – Din fr. niobite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niobiu
NIÓBIU s. n. Element chimic, metal rar alb-cenușiu, dur, lucios, foarte rezistent la aer și la acțiunea agenților chimici. [Pr.: ni-o-] – Din fr. niobium, germ. Niobium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niplu
NÍPLU, nipluri, s. n. Piesă în formă de tub, cu ajutorul căreia se realizează asamblarea a două conducte, țevi, cabluri etc. – Din engl. nipple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nipon
NIPÓN, -Ă, niponi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Japonez (1). 2. Adj. Japonez (2). – Din fr. nippon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niprală
NIPRÁLĂ, niprale, s. f. Plantă erbacee cu flori galbene, având fructele alcătuite din păstăi cu semințe puțin turtite, pestrițe, cu pete purpurii-negricioase (Lupinus luteus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nireu
Nireu = Nireus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nireus
Nireus, unul dintre grecii care au rîvnit la mîna Helenei și a luptat sub zidurile Troiei. Era vestit pentru frumusețea lui. A căzut în război, ucis de Eurypylus, fiul lui Telephus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nirvana
NIRVÁNA s. f. art. Noțiune care desemnează în budism, precum și în filosofia indiană, repaosul absolut (eliberarea definitivă de suferință), dobândit cu ajutorul contemplației și al ascezei. – Din fr. nirvana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nis
Nis = Nisus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

niscai
NÍSCAI adj. nehot. invar. (Pop.) Care este, se află într-o cantitate nedeterminată, într-un număr oarecare; niscaiva. [Acc. și: niscái] – Lat. nescio qualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niscaiva
NISCAIVÁ adj. nehot. invar. (Pop.) Niscai. [Var.: nescaivá, niscarevá, nescarevá adj. nehot. invar.] – Niscai + va.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niscareva
NISCAREVÁ adj. nehot. invar. v. niscaiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niseide
Niseide = Nyseides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nisetru
NISÉTRU, nisetri, s. m. Pește mare, răpitor, cu corpul alungit și îndesat, având pe laturi și pe spate plăci cornoase, cu capul mic și botul scurt, lat și rotunjit, prețuit pentru carnea și pentru icrele lui (negre) (Acipenser güldenstaedti). – Din bg. nesetăr, esetăr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisfea
NISFEÁ s. f. v. nisfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisfia
NISFIÁ, nisfiele, s. f. Monedă turcească de aur sau de argint, care a circulat și în Țările Române. [Pr.: -fi-a. – Var.: nisfeá, nésfie s. f.] – Din tc. nısfiye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisianul
Nisianul = Nysaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nisip
NISÍP, nisipuri, s. n. 1. Rocă sedimentară neconsolidată, provenită prin dezagregarea unor minerale, roci sau organisme și care se prezintă sub forma unei acumulări de granule fine; p. ext. (mai ales la pl.) loc, teren, întindere alcătuită din asemenea rocă și, de obicei, lipsită de vegetație. ◊ Expr. Ca (sau cât) nisipul (mării) = în număr foarte mare. A clădi (sau a funda) pe nisip = a întreprinde o acțiune sortită eșecului, pieirii. 2. Depunere patologică de granule fine de oxalați, urați, silicați etc. în rinichi, în vezica urinară sau în vezicula biliară. [Var.: (reg.) năsíp s. n.] – Din bg. nasip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipar
NISIPÁR, (1) nisipuri, s. m., (2) nisipare, s. n. 1. S. m. (Rar) Persoană care scoate, cară (și vinde) nisip (1). 2. S. n. Dispozitiv montat pe o locomotivă, pe un tramvai etc. care servește la distribuirea nisipului (1) la roți pentru a împiedica patinarea acestora. – Nisip + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipariţă
NISIPÁRIȚĂ, nisiparițe, s. f. Mic pește teleostean din apele de munte, asemănător cu zvârluga (Cobitis caspia romanica). – Nisip + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipariță
NISIPÁRIȚĂ, nisiparițe, s. f. Mic pește teleostean din apele de munte, asemănător cu zvârluga (Cobitis caspia romanica). – Nisip + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisiparniţă
NISIPÁRNIȚĂ, nisiparnițe, s. f. (Înv.) 1. Vas mic umplut cu nisip fin care se presăra peste o hârtie proaspăt scrisă pentru a usca cerneala. 2. Aparat format din două recipiente de sticlă suprapuse care comunică între ele printr-un mic tub de sticlă și umplut cu o anumită cantitate de nisip, care servea, în trecut, pentru măsurarea timpului după durata de scurgere a nisipului dintr-un recipient într-altul; clepsidră. [Var.: nisipérniță s. f.] – Nisip + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisiparniță
NISIPÁRNIȚĂ, nisiparnițe, s. f. (Înv.) 1. Vas mic umplut cu nisip fin care se presăra peste o hârtie proaspăt scrisă pentru a usca cerneala. 2. Aparat format din două recipiente de sticlă suprapuse care comunică între ele printr-un mic tub de sticlă și umplut cu o anumită cantitate de nisip, care servea, în trecut, pentru măsurarea timpului după durata de scurgere a nisipului dintr-un recipient într-altul; clepsidră. [Var.: nisipérniță s. f.] – Nisip + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipărie
NISIPĂRÍE, nisipării, s. f. 1. Carieră de nisip (1). 2. (Colectiv) Nisip mult (îngrămădit de ape sau de vânt); loc cu asemenea nisip. – Nisip + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisiperniţă
NISIPÉRNIȚĂ s. f. v. nisiparniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisiperniță
NISIPÉRNIȚĂ s. f. v. nisiparniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipiş
NISIPÍȘ, nisipișuri, s. n. (Rar) Loc acoperit cu nisip (1); (colectiv) cantitate mare de nisip îngrămădit într-un loc. [Var.: (reg.) năsipíș s. n.] – Nisip + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipiș
NISIPÍȘ, nisipișuri, s. n. (Rar) Loc acoperit cu nisip (1); (colectiv) cantitate mare de nisip îngrămădit într-un loc. [Var.: (reg.) năsipíș s. n.] – Nisip + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipişte
NISIPÍȘTE, nisipiști, s. f. Aluviune depusă pe fundul apelor (stătătoare), formată dintr-un strat subțire de mâl acoperit cu nisip (1). – Nisip + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipiște
NISIPÍȘTE, nisipiști, s. f. Aluviune depusă pe fundul apelor (stătătoare), formată dintr-un strat subțire de mâl acoperit cu nisip (1). – Nisip + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipit
NISIPÍT, -Ă, nisipiți, -te, adj. (Rar) Nisipos. [Var.: (reg.) năsipít, -ă adj.] – Din nisip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipiu
NISIPÍU, -ÍE, nisipii, adj. (Rar) Gălbui (ca nisipul^1). – Nisip + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisipos
NISIPÓS, -OÁSĂ, nisipoși, -oase, adj. Care este plin de nisip (1), care conține mult nisip, acoperit cu nisip; nisipit. [Var.: (reg.) năsipós, -oásă adj.] – Nisip + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nistagmus
NISTÁGMUS s. n. Stare patologică manifestată prin mișcări oscilatorii ritmice ale globilor oculari în toate direcțiile, din cauza contracțiilor mușchilor ochilor. – Din fr. nystagmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nistrean
NISTREÁN, -Ă, nistreni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Locuitor) din regiunea situată în apropierea Nistrului. 2. Adj. Care se află pe malurile Nistrului; de pe Nistru. – Nistru (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nisus
Nisus 1. Unul dintre însoțitorii lui Aeneas și prieten nedespărțit cu Euryalus. A murit, cu ocazia unui atac al rutulilor, luptînd ca să-și răzbune prietenul ucis. 2. Fiul lui Pandion și rege al Megarei. A murit în urma trădării fiicei lui, Scylla. Nisus avea în creștetul capului un fir de păr din aur, care-l făcea de neînvins. Cînd Minos a atacat cetatea Megarei, Scylla, îndrăgostindu-se de el, a tăiat firul de păr de care atîrna victoria și viața tatălui ei și a predat cetatea dușmanului. După moarte, Nisus a fost transformat într-un vultur de mare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nişangiu
NIȘANGÍU, nișangii, s. m. Demnitar din Imperiul Otoman însărcinat cu redactarea actelor oficiale, precum și cu executarea și aplicarea parafei imperiale. – Din tc. nișancı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nișangiu
NIȘANGÍU, nișangii, s. m. Demnitar din Imperiul Otoman însărcinat cu redactarea actelor oficiale, precum și cu executarea și aplicarea parafei imperiale. – Din tc. nișancı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nişă
NÍȘĂ, nișe, s. f. 1. Adâncitură (dreptunghiulară, în formă de arcadă etc.) anume lăsată într-un zid, în peretele unei sobe, la o mobilă etc., în care de obicei se așază obiecte decorative, obiecte de uz casnic etc.; firidă. 2. Intrând amenajat pe o latură a unei încăperi, care servește ca anexă a unei camere de locuit. 3. Intrând amenajat în peretele unei galerii de mină sau al unui tunel, care servește pentru adăpostirea lucrătorilor în timpul efectuării unor lucrări periculoase sau la trecerea trenului, precum și pentru depozitarea unor materiale. ♦ Fiecare dintre adânciturile amenajate în pereții unei ecluze pentru a adăposti canaturile porților când acestea sunt deschise. 4. Construcție specială în formă de dulap sau de cameră, cu pereții de sticlă, legată de un coș de evacuare și folosită în laboratoare pentru lucrul cu substanțe care emană gaze (vătămătoare). 5. (În sintagma) Nișă de abraziune = formă de relief cu aspect de firidă alungită, formată la baza unei faleze alcătuite din roci rezistente la eroziune, din cauza acțiunii valurilor puternice. 6. (Med.) Ulcerație adâncă până la perforare a unor organe interne (stomac, plămâni etc.). – Din fr. niche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nișă
NÍȘĂ, nișe, s. f. 1. Adâncitură (dreptunghiulară, în formă de arcadă etc.) anume lăsată într-un zid, în peretele unei sobe, la o mobilă etc., în care de obicei se așază obiecte decorative, obiecte de uz casnic etc.; firidă. 2. Intrând amenajat pe o latură a unei încăperi, care servește ca anexă a unei camere de locuit. 3. Intrând amenajat în peretele unei galerii de mină sau al unui tunel, care servește pentru adăpostirea lucrătorilor în timpul efectuării unor lucrări periculoase sau la trecerea trenului, precum și pentru depozitarea unor materiale. ♦ Fiecare dintre adânciturile amenajate în pereții unei ecluze pentru a adăposti canaturile porților când acestea sunt deschise. 4. Construcție specială în formă de dulap sau de cameră, cu pereții de sticlă, legată de un coș de evacuare și folosită în laboratoare pentru lucrul cu substanțe care emană gaze (vătămătoare). 5. (În sintagma) Nișă de abraziune = formă de relief cu aspect de firidă alungită, formată la baza unei faleze alcătuite din roci rezistente la eroziune, din cauza acțiunii valurilor puternice. 6. (Med.) Ulcerație adâncă până la perforare a unor organe interne (stomac, plămâni etc.). – Din fr. niche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nişte
NÍȘTE art. nehot. (Precedă substantive la pl. pentru a arăta un număr, o cantitate nedeterminată) Niște cărți. ◊ (Înaintea unui substantiv care redă o idee de calitate negativă, accentuează valoarea peiorativă a substantivului) Sunt niște răi! ◊ (Precedă substantive, nume de materie la sg. sau substantive cu sens colectiv) Frige niște carne. [Var.: (reg.) néște art. nehot.] – Lat. nescio quid „nu știu ce”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niște
NÍȘTE art. nehot. (Precedă substantive la pl. pentru a arăta un număr, o cantitate nedeterminată) Niște cărți. ◊ (Înaintea unui substantiv care redă o idee de calitate negativă, accentuează valoarea peiorativă a substantivului) Sunt niște răi! ◊ (Precedă substantive, nume de materie la sg. sau substantive cu sens colectiv) Frige niște carne. [Var.: (reg.) néște art. nehot.] – Lat. nescio quid „nu știu ce”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nit
NIT^1, nituri, s. n. Tijă de metal (cilindrică) prevăzută cu un cap de diametru mai mare decât corpul, folosită la îmbinarea pieselor metalice, de piele sau de carton. – Din germ. Niet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nit
NIT^2, niți, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a strălucirii. [Abr.: nt] – Din fr., engl. nit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitam-nisam
NITÁM-NISÁM adv. (Pop. și fam.) Pe neașteptate, deodată (și în mod nepotrivit); nici una, nici alta; pe nepusă masă; tam-nisam. [Var.: netám-nesám, (rar) netám-nisám adv.] – Din bg. ni tam, ni sam „nici aici, nici acolo”; „nicăieri”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitmetru
NITMÉTRU, nitmetre, s. n. (Fiz.) Fotometru pentru măsurarea strălucirii unei suprafețe. – Cf. fr. nitomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitra
NITRÁ, nitrez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A introduce o grupare alcătuită din azot și oxigen în molecula unei substanțe organice. – Din fr. nitrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitragin
NITRAGÍN s. n. Îngrășământ bacterian pentru culturile de plante leguminoase. – Din fr. nitragine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrare
NITRÁRE, nitrări, s. f. Acțiunea de a nitra și rezultatul ei. – V. nitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrat
NITRÁT, nitrați, s. m. (Chim.) Azotat. ◊ Nitrat de argint = compus al natriului, folosit în medicină și în industria cernelurilor; azotat de argint. Nitrat de celuloză = nitroceluloză. – Din fr. nitrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitraţie
NITRÁȚIE, nitrații, s. f. Tratament chimic cu acid nitric. – Din fr. nitration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrație
NITRÁȚIE, nitrații, s. f. Tratament chimic cu acid nitric. – Din fr. nitration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitric
NÍTRIC, -Ă, nitrici, -ce, adj. (Chim.) Azotic. ◊ Acid nitric = acid azotic. – Din fr. nitrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrifica
NITRIFICÁ, pers. 3 nitrifică, vb. I. Refl. (Despre amoniacul din sol) A se transforma prin oxidare, sub acțiunea unor bacterii, în azotați folosiți de plante la sinteza materiei organice. – După fr. nitrifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrificare
NITRIFICÁRE, nitrificări, s. f. Acțiunea de a se nitrifica și rezultatul ei. – V. nitrifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrificator
NITRIFICATÓR, -OÁRE, nitrificatori, -oare, adj. (Chim.) Care produce o nitrificare. – Din fr. nitrificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrificaţie
NITRIFICÁȚIE, nitrificații, s. f. Nitrificare. – Din fr. nitrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrificație
NITRIFICÁȚIE, nitrificații, s. f. Nitrificare. – Din fr. nitrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitril
NITRÍL, nitrili, s. m. Substanță organică, ester al acidului cianhidric, folosită în sinteza organică. – Din fr. nitrile, germ. Nitril.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrit
NITRÍT, nitriți, s. m. (Chim.) Azotit. – Din fr. nitrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrobacter
nitrobactér s. n., pl. nitrobacterii – v. nitrobacter [MDN] (gen și formă de pl. prin analogie cu acetobacter).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nitrobacterie
NITROBACTÉRIE, nitrobacterii, s. f. Bacterie care oxidează acidul azotos format în sol, transformându-l în acid azotic. – Din fr. nitrobactérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrobenzen
NITROBENZÉN s. m. Lichid uleios, gălbui, insolubil în apă, otrăvitor, cu miros de migdale amare, preparat prin nitrare din benzen și folosit mai ales la fabricarea anilinei și a unor produse intermediare pentru industria coloranților. – Din fr. nitrobenzène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitroceluloză
NITROCELULÓZĂ, nitroceluloze, s. f. Substanță solidă inflamabilă, de culoare albă, cu aspect fibros, asemănătoare cu bumbacul, obținută prin tratarea celulozei cu un amestec de acid azotic și acid sulfuric, folosită ca exploziv și la fabricarea celuloidului, a unor lacuri etc.; azotat de celuloză. – Din fr. nitrocellulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitroderivat
NITRODERIVÁT, nitroderivați, s. m. Substanță organică a cărei moleculă conține o grupare alcătuită din azot și oxigen, legată direct de atomul de carbon. – Din germ. Nitroderivat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrogen
NITROGÉN s. m. (Chim.) Azot. – Din fr. nitrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitroglicerină
NITROGLICERÍNĂ s. f. Substanță lichidă, uleioasă, gălbuie sau incoloră, foarte toxică, obținută prin tratarea glicerinei cu un amestec de acid azotic și acid sulfuric, folosită la fabricarea dinamitei și, în doze mici, ca medicament în unele boli de inimă. – Din fr. nitroglycérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitronatrit
NITRONATRÍT, nitronatriți, s. m. Nitrat de sodiu care formează componentul principal al salpetrului de Chile. – Din fr. nitronatrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitros
NITRÓS, -OÁSĂ, nitroși, -oase, adj. (Chim.) Azotos. – Din fr. nitreux, it. nitroso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrotoluen
NITROTOLUÉN s. n. Substanță de culoare gălbuie cu miros caracteristic derivată din toluen, folosită mai ales pentru obținerea unor amine. [Pr.: -lu-en] – Din fr. nitrotoluène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrura
NITRURÁ, nitrurez, vb. I. Tranz. A trata termochimic anumite oțeluri pentru a le mări duritatea la suprafață, prin încălzirea lor într-o atmosferă de amoniac și prin răcire lentă. – Din fr. nitrurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrurare
NITRURÁRE, nitrurări, s. f. Acțiunea de a nitrura și rezultatul ei. – V. nitrura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitrurat
NITRURÁT, -Ă, nitrurați, -te, adj. (Despre anumite oțeluri) Tratat prin nitrurare. – V. nitrura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nitui
NITUÍ, nituiesc, vb. IV. Tranz. 1. A forma un al doilea cap al unui nit^1 după ce acesta a fost trecut prin găurile pieselor care trebuie împreunate. 2. A împreuna, a fixa două sau mai multe piese cu ajutorul niturilor^1. – Nit^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nituire
NITUÍRE, nituiri, s. f. Acțiunea de a nitui și rezultatul ei; nituit^1, nituitură. [Pr.: -tu-i-] – V. nitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nituit
NITUÍT^1 s. n. Nituire. – V. nitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nituit
NITUÍT^2, -Ă, nituiți, -te, adj. Prins, împreunat, fixat cu ajutorul niturilor^1. ♦ Ferecat, țintuit, bătut cu... Cordon nituit. – V. nitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nituitor
NITUITÓR, -OÁRE, nituitori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Lucrător calificat care lucrează la nituire. 2. S. f. Mașină cu care se nituiește. [Pr.: -tu-i-] – Nitui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nituitură
NITUITÚRĂ, nituituri, s. f. Nituire; (concr.) loc unde s-a realizat o nituire. [Pr.: -tu-i-] – Nitui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niţel
NIȚÉL, -ÍCĂ, niței, -ele, adj. (Fam.) Care reprezintă o parte redusă (din total); de proporții reduse; puțin. ♦ (Adverbial) În mică măsură sau într-o oarecare măsură; întrucâtva; numai puțin timp. ◊ Expr. Nițel câte nițel = încetul cu încetul, puțin câte puțin, treptat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nițel
NIȚÉL, -ÍCĂ, niței, -ele, adj. (Fam.) Care reprezintă o parte redusă (din total); de proporții reduse; puțin. ♦ (Adverbial) În mică măsură sau într-o oarecare măsură; întrucâtva; numai puțin timp. ◊ Expr. Nițel câte nițel = încetul cu încetul, puțin câte puțin, treptat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niţeluş
NIȚELÚȘ, -Ă, nițeluși, -e, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui nițel. – Nițel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nițeluș
NIȚELÚȘ, -Ă, nițeluși, -e, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui nițel. – Nițel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niu
NIU, niu, s. m. Cea de a treisprezecea literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului „n”. – Din fr. nu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivaţie
NIVÁȚIE, nivații, s. f. Acțiunea de modelare a reliefului făcută de înghețurile și dezghețurile succesive în zonele înalte ale munților. – Din fr. nivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivație
NIVÁȚIE, nivații, s. f. Acțiunea de modelare a reliefului făcută de înghețurile și dezghețurile succesive în zonele înalte ale munților. – Din fr. nivation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivel
NIVÉL, (1, 3) niveluri, (2) nivele, s. n. 1. Înălțimea la care se găsește un punct, o linie sau o suprafață a unui loc, a unui obiect etc. în raport cu un plan orizontal dat. ◊ Nivelul mării = punct situat la înălțimea mijlocie a mărilor și a oceanelor care comunică între ele, în raport cu care se măsoară toate altitudinile. Curbă (sau linie) de nivel = linie care unește punctele suprafeței terestre cu aceeași altitudine față de o suprafață de referință; punct, suprafață care corespunde acestei linii. Pasaj de nivel = loc unde se încrucișează (la aceeași altitudine) o cale ferată cu o șosea. ◊ Loc. prep. La nivelul... = în regiunea..., în dreptul... ♦ Etaj, cat. ♦ Zonă geologică, subdiviziune stratigrafică a etajelor și a subetajelor, care se distinge după fosilele caracteristice pe care le conține. ♦ (Fiz., Chim.) Valoarea intensivă a unei mărimi în raport cu o valoare de referință. 2. Nume dat mai multor unelte, instrumente, dispozitive care servesc la determinarea liniei (sau a poziției, a suprafețelor) orizontale sau cu care se măsoară pe teren diferențele de înălțime dintre două sau mai multe puncte de pe suprafața terestră. ◊ Nivelă cu (sau de) apă = instrument construit pe principiul vaselor comunicante, care servește la determinarea planului orizontal după înălțimea la care se ridică apa în două tuburi gradate. 3. Fig. Stadiu, grad (de pregătire, de dezvoltare), treaptă (a calității), indice (al cantității). ◊ Nivel de trai = gradul de satisfacere a nevoilor materiale și spirituale ale populației unei țări, ale unor clase sau ale unei persoane în condiții istorice date. [Var.: (2) nivélă s. f.] – Din nivela (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivela
NIVELÁ, nivelez, vb. I. Tranz. A face să fie la același nivel; a realiza o suprafață plană. ♦ Fig. A pune pe același plan, a face să dispară diferențele; a egaliza. ♦ A măsura cu ajutorul unor instrumente speciale diferența de nivel dintre două sau mai multe puncte. – Din fr. niveler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelare
NIVELÁRE, nivelări, s. f. Acțiunea de a nivela și rezultatul ei. – V. nivela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelat
NIVELÁT, -Ă, nivelați, -te, adj. Supus nivelării; netezit, îndreptat; neted, egal, uniform. – V. nivela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelator
NIVELATÓR, -OÁRE, nivelatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care nivelează. 2. S. n. Parte a unui buldozer sau greder care nivelează terenul. ♦ Mașină agricolă, unealtă pentru nivelarea arăturilor adânci de toamnă.- Nivela + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelă
NIVÉLĂ s. f. v. nivel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelment
NIVELMÉNT, nivelmente, s. n. (Top.) Totalitatea metodelor, procedeelor și operațiilor prin care se determină altitudinea unor puncte terestre în scopul reprezentării lor pe o hartă sau pe un plan. – Din fr. nivellement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelmetric
NIVELMÉTRIC, -Ă, nivelmetrici, -ce, adj. Care aparține nivelmentului, privitor la nivelment. – Nivelmetru + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivelmetru
NIVELMÉTRU, nivelmetre, s. n. Instrument care servește la efectuarea lucrărilor de nivelment. – Nivel + metru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nividi
NIVIDÍ vb. IV v. năvădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivometric
NIVOMÉTRIC, -Ă, nivometrici, -ce, adj. Referitor la măsurători făcute cu nivometrul. – Din fr. nivométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivometru
NIVOMÉTRU, nivometre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea cantității de zăpadă căzute pe o suprafață, într-un anumit interval de timp. – Din fr. nivomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivopluvial
NIVOPLUVIÁL, -Ă, nivopluviali, -e, adj. (Met.; în sintagma) Regim nivopluvial = regim al cursurilor de apă alimentate de zăpezi și ploi. [Pr.: -vi-al] – Din fr. nivo-pluvial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nivoză
NIVÓZĂ s. f. (Livr.) A patra lună a calendarului republican francez (21 decembrie – 19 ianuarie). – Din fr. nivôse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nixis
NÍXIS, nixisuri, s. n. (Înv.) Supărare; plictiseală. ♦ Înțepătură, junghi. – Din ngr. nixis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nizam
NIZÁM, (I) nizamuri, s. n., (II) nizami, s. m. I. S. n. (în Evul Mediu, în Țările Române). 1. Denumire dată statutului unei bresle în care se specificau drepturile și îndatoririle membrilor acesteia. 2. Normă de lucru fixată printr-un regulament. II. S. m. Soldat turc în termen. – Din tc. nizam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

niznai
NIZNÁI adv., adj. invar. (Pop. și fam.) Ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic, n-ar ști nimic, simulând indiferență, nepăsare, dezinteres. ◊ Expr. A se face niznai sau (substantivat) a face pe niznaiul = a se preface că nu știe nimic. – Din rus. ne znaju „nu știu”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

no
NO interj. (Reg.) Ei! hei! ia! – Din magh. na.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

no-man
NO-MAN’S-LAND s. n. Zonă care separă liniile dintre două fronturi armate inamice. ♦ Fig. Teren neutru; țara nimănui. [Pr. nắumenslend] – Loc. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noadă
NOÁDĂ, noade, s. f. (Anat.; pop.) Coccis; p. ext. regiune situată în jurul coccisului; (la animale) (regiunea de la) rădăcina cozii; (la păsări) târtiță. – Lat. *noda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noapte
NOÁPTE, nopți, s. f., adv. I. S. f. 1. Interval de timp cuprins între apusul Soarelui și răsăritul lui, când este întuneric. ◊ Loc. adj. De noapte = a) care lucrează, e de serviciu în timpul nopții; b) (despre păsări, insecte, animale etc.) care își desfășoară activitatea în timpul nopții și doarme ziua. ◊ Loc. adv. Azi- (sau astă-)noapte = noaptea trecută. La noapte = în timpul nopții următoare. Peste (sau pe) noapte = în timpul nopții. Noapte de noapte = în fiecare noapte; mereu. Zi(ua) și noapte(a) sau zi, noapte, zile, nopți, toată ziua (și) toată noaptea, din zori până-n noapte, nopți și zile etc. = tot timpul, neîntrerupt, continuu. Cu noaptea în cap = dis-de-dimineață, în zori. De (cu) noapte(a) = foarte devreme, dis-de-dimineață. ◊ Expr. Noapte bună! = urare făcută cuiva înainte de culcare. 2. Fig. Lipsă de lumină; întuneric, întunecime. În pivniță era noapte. ♦ Lipsă de cultură, de civilizație, stare de înapoiere. ◊ Expr. Prost ca noaptea = foarte prost. 3. Stare de tristețe, de suferință morală, de apăsare. II. Adv. (în forma noaptea sau nopțile) În (tot) timpul nopții (I 1); în fiecare noapte. – Lat. nox, noctis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noaptedezarzavat
noapte de zarzavat expr. (prst.) noapte cu câștiguri slabe / fără clienți.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

noaten
NOÁTEN, -Ă, noateni, -e, s. m. și f. 1. (Pop.) Miel sau mioară de la înțărcare până la doi ani. ◊ (Adjectival) Miel noaten. 2. (Reg.) Mânz a cărui limită de vârstă variază de la șase luni până la doi sau trei ani. 3. (Reg.) Lână (neagră) de miel sau de mioară tunsă în al doilea an. [Var.: noátin, -ă s. m. și f.] – Lat. annotinus, -a, -um „în vârstă de un an”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noatin
NOÁTIN, -Ă s. m. și f. v. noaten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobeliu
NOBÉLIU s. n. Element chimic transuranic obținut pe cale artificială. – Din fr. nobelium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobil
NÓBIL, -Ă, nobili, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care dă dovadă de generozitate, de cinste, de spirit de abnegație; capabil de sentimente înalte; generos, ales. Om nobil. ♦ Care face cinste, care onorează, care pune într-o lumină favorabilă pe cineva. O acțiune nobilă. 2. Distins, elegant, desăvârșit; grațios. 3. Care se distinge prin anumite caracteristici de superioritate. ◊ Metal nobil = metal prețios, v. prețios. Gaz nobil = nume dat fiecăruia dintre gazele inerte, incolore și inodore care se găsesc în atmosferă în cantități mici. II. S. m. și f., adj. (Persoană) care face parte din nobilime (1). – Din lat. nobilis, germ. nobel, it. nobile, fr. noble.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobiliar
NOBILIÁR, -Ă, nobiliari, -e, adj. Care aparține nobilimii (1) sau nobililor (II), privitor la nobilime sau la nobili, specific nobilimii; nobilitar. [Pr.: -li-ar] – Din fr. nobiliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobilime
NOBILÍME s. f. (În Evul Mediu, iar în unele țări, și în epoca modernă) 1. Categorie socială privilegiată, constituită din posesorii de feude și de titluri ereditare; aristocrație, noblețe (2). ♦ Nobilii dintr-o epocă, dintr-o regiune, dintr-o localitate. 2. (Rar) Noblețe (1). – Nobil + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobilitar
NOBILITÁR, -Ă, nobilitari, -e, adj. (Înv.) Nobiliar. – Cf. fr. nobiliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobilitate
NOBILITÁTE s. f. (Înv.) 1. Noblețe (1). 2. Noblețe (3). – Din lat. nobilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobleţă
NOBLÉȚĂ s. f. v. noblețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobleță
NOBLÉȚĂ s. f. v. noblețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nobleţe
NOBLÉȚE s. f. 1. Calitatea de nobil (II); rangul sau titlul de nobil; nobilime (2), nobilitate (1). 2. (Rar) Nobilime (1). 3. Atitudine, însușire morală superioară; caracter nobil (I 1); nobilitate (2). 4. Distincție, eleganță. [Var.: nobléță s. f.] – Din fr. noblesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noblețe
NOBLÉȚE s. f. 1. Calitatea de nobil (II); rangul sau titlul de nobil; nobilime (2), nobilitate (1). 2. (Rar) Nobilime (1). 3. Atitudine, însușire morală superioară; caracter nobil (I 1); nobilitate (2). 4. Distincție, eleganță. [Var.: nobléță s. f.] – Din fr. noblesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nociv
NOCÍV, -Ă, nocivi, -e, adj. Vătămător, distrugător (pentru sănătatea, viața, dezvoltarea cuiva). Substanță nocivă. – Din fr. nocif, lat. nocivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nocivitate
NOCIVITÁTE s. f. Faptul de a fi nociv, caracter nociv. – Din fr. nocivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noctambul
NOCTAMBÚL, -Ă, noctambuli, -e, s. m. și f., adj. (Med.) Somnambul. ♦ Fig. (Fam.) (Persoană) care își pierde nopțile în petreceri. – Din fr. noctambule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noctambulism
NOCTAMBULÍSM s. n. (Med.; rar) Somnambulism. – Din fr. noctambulisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nocturn
NOCTÚRN, -Ă, nocturni, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care se face sau se întâmplă noaptea; de noapte, din timpul nopții. ◊ Loc. adj. și adv. În nocturnă = (despre competiții sportive) (care se desfășoară) în timpul serii. ♦ (Despre păsări răpitoare, animale, insecte) Care își desfășoară activitatea în cursul nopții și doarme ziua. 2. S. f. Competiție sportivă care are loc în timpul serii. 3. S. f. Compoziție muzicală instrumentală, predominant pentru pian, cu caracter liric, visător și melancolic. – Din fr. nocturne, lat. nocturnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nod
NOD, noduri, s. n. 1. Loc în care se leagă două fire, două sfori, două fâșii de pânză etc. ca să se țină strâns împreună; loc în lungul sau la capătul unui fir, al unei sfori, al unei fâșii de pânză etc. unde s-a făcut un ochi prin care s-a petrecut unul dintre capete și s-a strâns tare; legătură obținută astfel. ◊ Loc. adj. (Rar) În noduri = încâlcit, încurcat. ◊ Expr. A lega paraua cu zece noduri = a fi foarte zgârcit. ♦ Loc de intersecție a două sau a mai multor căi de comunicație având direcții diferite. ♦ Nod de cale ferată = punct de intersecție a cel puțin trei linii principale de cale ferată, prevăzut cu instalații speciale pentru a asigura tranzitul trenurilor, desfacerea sau cuplarea unor vagoane, încărcarea și descărcarea mărfurilor, deservirea călătorilor etc. ♦ Loc de legătură, de întretăiere, de întâlnire a două sau a mai multor elemente ale unui mecanism, ale unei construcții etc. 2. Proeminență pe trunchiul unui arbore, pe tulpina unei plante sau la încheietura unui cotor; punct de unde încep să crească crengile pe tulpină sau frunzele pe lujer. ◊ Expr. A căuta (sau a găsi) (cuiva) nod în papură = a căuta sau a găsi cu orice preț greșeli, cusururi acolo unde ele nu sunt; a învinovăți pe nedrept. ♦ Porțiune mică, rotundă, compactă, foarte tare într-o bucată de lemn, într-o scândură reprezentând locul de ramificație a crengilor pe trunchi. ♦ Aglomerare locală de material în masa unui corp, cu o structură mai compactă sau de culoare diferită față de rest. 3. (Înv. și pop.) Articulație, încheietură (a degetelor). 4. (În sintagmele) Nodul gâtului (sau gâtlejului, beregatei etc.) = mărul lui Adam. Nodul vital = punct situat în bulbul rahidian corespunzând centrului respirator și a cărui lezare are ca urmare moartea imediată prin oprirea respirației. 5. Umflătură, tumoare, nodozitate, gâlcă rezultată dintr-o stare patologică. 6. Punct dublu al unei curbe în care aceeași ramură a curbei se intersectează pe ea însăși. 7. Fiecare dintre punctele în care sunt dispuși atomii, moleculele unei rețele cristaline. ♦ Punct dintr-un sistem de unde staționare în care amplitudinea oscilației are mereu o valoare nulă. 8. Fiecare dintre cele două puncte în care orbita unui astru intersectează planul eclipticei. 9. Loc sau centru geografic sau geologic cu anumite caracteristici, deosebite față de împrejurimi. ◊ Nod hidroenergetic = centru geografic pe a cărui suprafață sunt așezate o centrală hidroelectrică și construcțiile hidrotehnice aferente. 10. Fig. Senzație de sufocare pe care de obicei o are cineva cuprins de o emoție sau de o enervare puternică. ◊ Expr. A înghiți (cu sau la) noduri = a) a suporta cu necaz, cu amărăciune o durere, o umilință (fără a putea spune nimic); b) a mânca în silă, cu mare greutate. 11. Fig. Punct esențial de care depinde soluționarea unei probleme; dificultate, greutate care trebuie învinsă pentru soluționarea unei probleme. ◊ Nod gordian = problemă foarte grea sau cu neputință de rezolvat. ◊ Expr. A tăia nodul gordian = a recurge la un mijloc extrem în rezolvarea unei situații căreia nu i se poate găsi o altă soluție. ◊ Moment culminant în desfășurarea acțiunii unei opere literare. 12. Unitate de măsură pentru viteza navelor, egală cu viteza unei nave care se deplasează cu o milă marină (1852 m) pe oră. – Lat. nodus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodal
NODÁL, -Ă, nodali, -e, adj. Care se referă la locul de intersecție a mai multor căi de comunicație, artere, ligamente etc. ♦ Fig. Esențial, fundamental. – Din fr. nodal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodoros
NODORÓS, -OÁSĂ adj. v. noduros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodos
NODÓS, -OÁSĂ, nodoși, -oase, adj. (în sintagma) Eritem nodos = simptom al mai multor boli (contagioase), caracterizat prin apariția pe pielea corpului a unor noduli tari sau a unor bășicuțe seroase. – Nod + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodozitate
NODOZITÁTE, nodozități, s. f. 1. Formație patologică rezultată din înmulțirea celulelor rădăcinilor de leguminoase în urma simbiozei cu anumite bacterii. 2. Proeminență la articulațiile corpului sau a unei părți a lui. ♦ Nodul (1). 3. Ridicătură mică, rotunjită pe suprafața unui obiect. – Din fr. nodosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodul
NODÚL, noduli, s. m. 1. Umflătură de mici dimensiuni și bine circumscrisă, care apare în diverse părți ale corpului, însoțind adesea unele boli cronice. 2. (Geol.) Mică masă de piatră cuprinsă într-o zonă mai puțin dură. [Pl. și: (n.) nodule] – Din fr. nodule, lat. nodulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noduleţ
NODULÉȚ, nodulețe, s. n. Diminutiv al lui nod. – Nod + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noduleț
NODULÉȚ, nodulețe, s. n. Diminutiv al lui nod. – Nod + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nodurar
NODURÁR, nodurare, s. n. Parte a războiului de țesut alcătuită dintr-un fuscel gros legat de fusul sau sulul dindărăt și de care se prind capetele urzelii când se învelește pânza. – Nod + suf. -urar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noduros
NODURÓS, -OÁSĂ, noduroși, -oase, adj. 1. (Despre sfori, ațe, țesături) Care are (multe) noduri (1). 2. (Despre arbori, lemne, diverse plante) Cu noduri (2), plin de noduri. 3. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Cu articulații proeminente sau cu proeminențe; ciolănos. [Var.: (pop.) nodorós, -oásă adj.] – Nod + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noetic
NOÉTIC, -Ă, noetici, -ce, adj. (Fil.) Care se referă la procesul de gândire. [Pr.: no-e-] – Din fr. noétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nogai
NOGÁI, -ÁIE, nogai, -aie, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La m. pl.) Populație mongolă turcizată răspândită în diverse regiuni dintre Marea Caspică, Marea Neagră și Marea Azov; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține nogailor (1), privitor la nogai. – Din n. pr. Nogai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nohutiu
NOHUTÍU, -ÍE adj. v. năutiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noi
NOI pron. pers. 1 pl. 1. (Desemnează pe cel care vorbește și persoana sau persoanele pe care acesta și le asociază în vorbire) S-a înserat și noi tot pe loc stăm. ◊ Loc. adv. (La acuzativ) La noi = acasă; în țara, în regiunea etc. de baștină. 2. (La dativ, în formele ne, ni, cu valoare posesivă) Casa ne e frumoasă. (Cu valoare de dativ etic) Ne ești departe. 3. (La dativ sau la acuzativ, în forma ne, cu valoare de pronume reflexiv) Ne povesteam multe. 4. (În stilul oficial-administrativ) Eu. Noi, directorul școlii, am hotărât. ◊ (Ca plural al modestiei) Noi credem că una dintre caracteristicile muzicii este melodia. Mulțumim celor care ne-au ajutat. [Dat.: nouă, ne, ni; acuz.: (pe) noi, ne] – Lat. nos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noian
NOIÁN, noiane, s. n. 1. Cantitate, volum mare din ceva; belșug. ♦ Mulțime, număr mare de ființe, de lucruri, de fenomene. 2. Întindere mare de apă; nemărginire, imensitate. 3. Genune, abis, hău. [Pr.: no-ian. – Pl. și: noianuri] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noiembrie
NOIÉMBRIE s. m. A unsprezecea lună a anului, care urmează după octombrie; brumar. [Pr.: no-iem-. – Var.: noiémvrie, (înv. și reg.) novémbre s. m. invar.] – Din sl. nojenbrĩ, nojemvri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noiemvrie
NOIÉMVRIE s. m. v. noiembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noimă
NÓIMĂ, noime, s. f. 1. Înțeles, sens, conținut (al unui cuvânt sau enunț); rost. ◊ Loc. adj. și adv. Cu noimă = logic, cu judecată; înțelept, cuminte. Fără (nicio) noimă = fără sens, fără judecată; prostesc, absurd. ◊ Expr. A nu avea (nicio) noimă = a fi fără sens, absurd. 2. (Pop.) Menire, țel, scop; motiv, cauză. 3. (Rar) Simbol, convenție. – Din ngr. nóima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noime
NOÍME, noimi, s. f. A noua parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. [Pr.: no-i-] – Nouă + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noiţă
NOÍȚĂ, noițe, s. f. Pată mică albă care apare uneori pe unghiile degetelor de la mână. [Pr.: no-i-] – Nou + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noiță
NOÍȚĂ, noițe, s. f. Pată mică albă care apare uneori pe unghiile degetelor de la mână. [Pr.: no-i-] – Nou + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nojiţă
NOJÍȚĂ, nojițe, s. f. 1. Curelușă sau șiret cu care se leagă opincile de picior. 2. (Reg.) Fiecare dintre găurile opincii, prin care se trece nojița (1). [Var.: năjíță s. f.] – Din bg. nojița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nojiță
NOJÍȚĂ, nojițe, s. f. 1. Curelușă sau șiret cu care se leagă opincile de picior. 2. (Reg.) Fiecare dintre găurile opincii, prin care se trece nojița (1). [Var.: năjíță s. f.] – Din bg. nojița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomad
NOMÁD, -Ă, nomazi, -de, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană, colectivitate) care nu are așezare statornică într-un loc, care se mută dintr-un loc în altul, care rătăcește. 2. Adj. Caracteristic nomadismului. Viață nomadă. – Din fr. nomade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomadism
NOMADÍSM s. n. Mod de viață al unei colectivități umane, caracterizat prin lipsa unei așezări stabile. – Din fr. nomadisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomarh
NOMÁRH, nomarhi, s. m. Conducător al unei nome^2. – Din fr. nomarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomă
NÓMĂ^1, nome, s. f. (Med.) Stomatită cangrenoasă, specifică copiilor subalimentați și oamenilor slăbiți. – Din fr. noma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomă
NÓMĂ^2, nome, s. f. Diviziune administrativă în Egiptul antic și în Grecia contemporană. – Din fr. nome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclator
NOMENCLATÓR, nomenclatoare, s. n. Listă, broșură, carte care cuprinde nomenclatura (1) dintr-un anumit domeniu al științei, al tehnicii etc. sau enumerarea sortimentelor produselor ori a grupurilor de produse, clasificate după un anumit criteriu. – Din fr. nomenclateur, lat. nomenclator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclatoric
NOMENCLATÓRIC, -Ă, nomenclatorici, -ce, adj. (Livr.) Nomenclaturistic. – Nomenclator + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclatură
NOMENCLATÚRĂ^2, nomenclaturi, s. f. Totalitatea posturilor de conducere în organele de partid și de stat din fosta URSS și țările satelite. ♦ Grup social cu prerogative excepționale în regimurile de tip sovietic sau totalitare. – Din fr. nomenclature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclatură
NOMENCLATÚRĂ^1, nomenclaturi, s. f. 1. Totalitatea termenilor întrebuințați într-o anumită specialitate sau într-un anumit domeniu de activitate, de obicei organizați metodic. 2. Listă, catalog etc. conținând titluri de opere, nume proprii, denumiri ale obiectelor dintr-un domeniu (organizate într-un anumit fel). 3. Spec. Schemă de organizare a unei instituții conținând enumerarea posturilor sau a instituțiilor care se află în subordine, sub tutela sa. – Din fr. nomenclature, lat. nomenclatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclatură
NOMENCLATÚRĂ^2 s. f. (În fostul bloc comunist, pînă în 1989 / 1991) 1. Denumire dată celor mai importante funcții de conducere. 2. Pătura conducătoare, privilegiată, din sistemul comunist. (cf. rus. nomenklatura) [după das große Wörterbuch der deutschen Sprache]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nomenclaturist
NOMENCLATURÍST, -Ă, nomenclaturiști, -iste, s. m. și f. Persoană care face parte din nomenclatură. – Nomenclatură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomenclaturistic
NOMENCLATURÍSTIC, -Ă, nomenclaturistici, -ce, adj. (Rar) Privitor la nomenclatură, de nomenclatură; nomenclatoric. – Nomenclatură + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nominal
NOMINÁL, -Ă, nominali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care conține nume, care indică un nume, de nume; după nume; pe nume. ◊ Valoare nominală = valoare indicată pe o acțiune, pe o hârtie-monedă (care uneori nu corespunde cu valoarea reală); valoare oficială. Putere (sau valoare) nominală = putere pentru care a fost conceput un anumit sistem tehnic. ♦ Care figurează (numai) cu numele; care este de formă. ♦ Care este calculat în bani. 2. Adj. (Gram.) Care face parte din categoria numelui, care ține de categoria numelui, care se adaugă la nume, care formează un nume. ◊ Flexiune nominală = declinare. Predicat nominal = predicat alcătuit dintr-un nume predicativ și un verb copulativ la un mod personal. 3. S. n. Valoare nominală. – Din fr. nominal, lat. nominalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nominalism
NOMINALÍSM s. n. Doctrină în filosofia scolastică medievală care susținea că numai lucrurile individuale au existență reală, în timp ce noțiunile generale sunt simple cuvinte, nume ale acestor lucruri. – Din fr. nominalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nominalist
NOMINALÍST, -Ă, nominaliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al nominalismului. 2. Adj. Care aparține nominalismului, privitor la nominalism. – Din fr. nominaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nominaliza
NOMINALIZÁ, nominalizez, vb. I. Tranz. A indica, a denumi, a specifica ceva în mod concret, pe nume. ♦ A face o propunere pentru un premiu, o funcție etc. – Nominal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nominativ
NOMINATÍV, -Ă, nominativi, -e, s. n., adj. 1. S. n. Caz al flexiunii nominale a cărui funcție specifică este aceea de subiect și care este considerat forma de bază a substantivului. 2. Adj. (Fin.; în sintagma) Acțiune nominativă = acțiune care poartă înscris numele posesorului. – Din lat. nominativus, fr. nominatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomius
Nomius, denumire purtată de zeii Apollo, Hermes și Pan, în calitatea lor de divinități protectoare ale păstorilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nomocanon
NOMOCANÓN, nomocanoane, s. n. Colecție de legi imperiale bizantine și de canoane ale sinoadelor bisericești. – Din ngr. nomokánon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomograf
NOMOGRÁF, nomografi, s. m. Autor al unei culegeri de legi sau al unui tratat despre legi. – Din fr. nomographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomografic
NOMOGRÁFIC, -Ă, nomografici, -ce, adj. Care se referă la nomograme, care aparține nomogramelor. – Din fr. nomographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomografie
NOMOGRAFÍE s. f. Disciplină matematică având ca obiect întocmirea și folosirea nomogramelor. – Din fr. nomographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomogramă
NOMOGRÁMĂ, nomograme, s. f. (Mat.) Reprezentare grafică în plan, folosind linii sau puncte gradate, a unei relații dintre două sau mai multe mărimi variabile, cu ajutorul căreia se pot determina rapid, fără calcule, valorile unei mărimi în funcție de valorile cunoscute ale celorlalte mărimi care intră în relația considerată. – Din fr. nomogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomol
NOMÓL s. n. v. nămol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomoli
NOMOLÍ vb. IV v. nămoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomolit
NOMOLÍT, -Ă adj. v. nămolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nomolos
NOMOLÓS, -OÁSĂ adj. v. nămolos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

non-
NON- Element de compunere care înseamnă „nu” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat., fr. non-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

non-eu
NON-EU s. n. (Fil.) Ceea ce există în afara eului; ceea ce nu este eu. [Pr.: -eu] – Non + eu (după fr. non-moi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonacria
Nonacria, denumire purtată de Atalanta fiindcă s-a născut în cetatea Nonacris.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nonacriana
Nonacriana = Nonacria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nonagenar
NONAGENÁR, -Ă, nonagenari, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care a atins (sau a depășit) vârsta de nouăzeci de ani. – Din fr. nonagénaire, lat. nonagenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonă
NÓNĂ^1, none, s. f. (Muz.) Interval cuprins între două sunete ale gamei aflate la distanță de nouă trepte; treapta a noua de la o treaptă dată. – Din lat. nona. Cf. it. nono.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonă
NÓNĂ^2, none, s. f. (În Evul Mediu) Prestație față de stăpânul feudal, care reprezenta a noua parte din produsele obținute de țăran. – Din lat. nona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonă
NÓNĂ^3, none, s. f. (În calendarul roman; la pl.) Denumire dată celei de-a șaptea zile a lunilor martie, mai, iulie și octombrie și a celei de-a cincea zile a celorlalte luni. – Din lat. nonae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonconformism
NONCONFORMÍSM s. n. Atitudine de respingere a tradițiilor, a modelelor de activitate și de gândire proprii unui grup social; neconformism. – Din fr. non-conformisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonconformist
NONCONFORMÍST, -Ă, nonconformiști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care nu acceptă, nu se conformează uzanțelor stabilite, care are convingeri proprii; persoană care dovedește originalitate; neconformist. – Din fr. non-conformiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noncontradicţie
NONCONTRADÍCȚIE, noncontradicții, s. f. Principiu fundamental al gândirii potrivit căruia despre un subiect este imposibil a afirma și a nega același predicat în același timp și sub același raport. – Din fr. non-contradiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noncontradicție
NONCONTRADÍCȚIE, noncontradicții, s. f. Principiu fundamental al gândirii potrivit căruia despre un subiect este imposibil a afirma și a nega același predicat în același timp și sub același raport. – Din fr. non-contradiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonet
NONÉT, nonete, s. n. Piesă muzicală pentru nouă instrumente; p. ext. formație care interpretează această piesă. – Din it. nonetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonexistenţă
NONEXISTÉNȚĂ s. f. Inexistență. – Non + existență. Cf. fr. non-existence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonexistență
NONEXISTÉNȚĂ s. f. Inexistență. – Non + existență. Cf. fr. non-existence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonfigurativ
NONFIGURATÍV, -Ă, nonfigurativi, -e, adj. (În sintagma) Artă nonfigurativă = artă abstractă. – Non- + figurativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonius
NÓNIUS s. m. Rasă de cai autohtonă caracterizată prin talie mare și culoare predominant neagră. [Pr.: -ni-us] – Din magh. nónius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonpareil
NONPARÉIL s. n. Cel mai mic corp de literă având mărimea de șase puncte tipografice, folosit de obicei pentru tipărirea tabelelor, adnotațiilor etc. [Pr.: -reĭ. – Var.: nonparél s. n.] – Din fr. nonpareille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonparel
NONPARÉL s. n. v. nonpareil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonpoluant
NONPOLUÁNT, -Ă, nonpoluanți, -te, adj. (Despre tehnologii sau activități economice) Care nu produce efecte poluante asupra mediului înconjurător; nepoluant. – Din fr. non polluant.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nonprofit
NONPROFÍT adj. invar. Al cărui scop nu este acela de a avea un profit. – Non- + profit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonsens
NONSÉNS, nonsensuri, s. n. Ceea ce este lipsit de înțeles; vorbă, faptă fără rost; absurditate. – Din fr. non-sens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonstop
NON-STÓP adj. invar., adv. (Care este) fără întrerupere; continuu. – Din engl., fr. non-stop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonşalant
NONȘALÁNT, -Ă, nonșalanți, -te, adj. Lipsit de grijă; degajat (în comportări); care trădează nonșalanță; leneș. – Din fr. nonchalant, germ. nonschalant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonșalant
NONȘALÁNT, -Ă, nonșalanți, -te, adj. Lipsit de grijă; degajat (în comportări); care trădează nonșalanță; leneș. – Din fr. nonchalant, germ. nonschalant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonşalanţă
NONȘALÁNȚĂ s. f. Indiferență; degajare (ostentativă). – Din fr. nonchalance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonșalanță
NONȘALÁNȚĂ s. f. Indiferență; degajare (ostentativă). – Din fr. nonchalance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nontroppo
NON TRÓPPO loc. adv. (Indică modul de executare a unei compoziții muzicale) Nu prea mult. – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonvaloare
NONVALOÁRE, nonvalori, s. f. Lipsă de valoare. – Non- + valoare (după fr. non-valeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonviolenţă
NONVIOLÉNȚĂ s. f. Doctrină social-politică (sau religioasă) care interzice folosirea violenței, preconizând realizarea revendicărilor lor pe cale pașnică. + Abținere de la orice act de violență. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. non-violence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nonviolență
NONVIOLÉNȚĂ s. f. Doctrină social-politică (sau religioasă) care interzice folosirea violenței, preconizând realizarea revendicărilor lor pe cale pașnică. + Abținere de la orice act de violență. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. non-violence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noosferă
NOOSFÉRĂ s. f. (Fil.) învelișul spiritual al pământului, reprezentat de omenire. [Pr.: no-o-] – Din fr. noosphere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nopal
NOPÁL s. m. Plantă erbacee originară din America, cu frunze cărnoase și flori roșii, cultivată și la noi ca plantă ornamentală (Opuntia coccinelifera). – Din fr., it. nopal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptatec
NOPTÁTEC, -Ă adj. v. noptatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptatic
NOPTÁTIC, -Ă, noptatici, -ce, adj. (Rar) Care are loc noaptea, de noapte; nocturn. ♦ Întunecat, întunecos. [Var.: noptátec, -ă adj.] – Noapte + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nopticică
NOPTICÍCĂ, nopticele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui noapte; noptiță. – Noapte + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nopticoasă
NOPTICOÁSĂ, nopticoase, s. f. Plantă erbacee cruciferă cu frunze dințate, cu flori purpurii-violete sau albe, cultivată ca plantă meliferă sau pentru mirosul puternic pe care îl răspândesc seara florile ei; mirodenie (1) (Hesperis matronalis). – Noapte + suf. -icoasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptieră
NOPTIÉRĂ, noptiere, s. f. Dulăpior sau măsuță care se așază lângă pat pentru a se ține la îndemână diverse obiecte necesare noaptea; măsuță de noapte. [Pr.: -ti-e-] – Noapte + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptiţă
NOPTÍȚĂ, noptițe, s. f. 1. (Rar) Nopticică. 2. (Bot.) Barba-împăratului. – Noapte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptiță
NOPTÍȚĂ, noptițe, s. f. 1. (Rar) Nopticică. 2. (Bot.) Barba-împăratului. – Noapte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noptos
NOPTÓS, -OÁSĂ, noptoși, -oase, adj. (Rar) Întunecos, întunecat. – Noapte + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nor
NOR, nori, s. m. 1. (Mai ales la pl.) Masă (delimitată) de vapori sau de picături de apă, de cristale de gheață aflate în suspensie în atmosferă. ◊ Loc. adj. și adv. Până la (sau în) nori = (care se înalță) foarte sus. Loc. vb. A fi nor = a fi înnorat. ◊ Expr. Trăiește sau e (cu capul) în nori sau parc-ar fi căzut din nori, se spune despre o persoană străină de cele ce se petrec în jurul ei. ◊ Nor arzător = masă de gaze și de cenușă vulcanică cu temperatură ridicată care este expulzată în atmosferă în timpul erupției unui vulcan. Nor de stele = grupare de stele, cu limite neregulate, aflată în diverse galaxii. Norii lui Magellan = numele a două sisteme stelare aflate în afara galaxiei noastre. 2. Masă densă și mobilă de praf, de fum etc. 3. Fig. Mulțime compactă (și mobilă) de ființe (care întunecă zarea). [Var.: (reg.) nóur, núor, s. m.] – Lat. nubilum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noradrenalină
NORADRENALÍNĂ s. f. (Biol.) Substanță produsă de fibrele nervoase periferice, dar și de sistemul nervos central și de glandele medulosuprarenale, cu o structură apropiată de cea a adrenalinei. – Din fr. noradrénaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noră
NÓRĂ, nurori, s. f. Soția fiului considerată în raport cu părinții acestuia. ◊ Expr. A intrat nora-n blide, se spune despre o femeie neîndemânatică la treburile gospodărești. – Lat. nurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord
NORD s. n. 1. Unul dintre cele patru puncte cardinale aflat în direcția Stelei Polare; miazănoapte. (Adjectival) Polul Nord. ◊ Nord magnetic = direcție în care se îndreaptă întotdeauna vârful unui ac magnetic. ◊ Loc. adj. De nord = nordic.Parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată spre nord (1); ținut nordic. ♦ Popoarele, lumea etc. din aceste regiuni. – Din fr. nord, germ. Nord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-american
NORD-AMERICÁN, -Ă nord-americani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dinp opulația Americii de Nord sau, p. restr., a Statelor Unite ale Americii sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Americii de Nord sau nord-americanilor (1), privitor la America de Nord ori la nord-americani; p. restr. care aparține Statelor Unite ale Americii sau populației lor, privitor la Statele Unite ale Americii sau la populația lor. – Nord + american. Cf. fr. nord-americain, germ. nord-amerikanisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-americancă
NORD-AMERICÁNCĂ, nord-americance, s. f. Femeie care face parte din populația Americii de Nord sau, p. restr., a Statelor Unite ale Americii sau este originară de acolo. – Nord-american + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-coreean
NORD-COREEÁN, -Ă, nord-coreeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Populare Democrate Coreene sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține nord-coreenilor (1) sau statului lor, privitor la nord-coreeni ori la statul lor. – Nord + coreean. Cf. fr. nord-coréen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-coreeancă
NORD-COREEÁNCĂ, nord-coreence, s. f. Femeie care face parte din populația Republicii Populare Democrate Coreene sau este originară de acolo. – Nord-coreean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-dunărean
NORD-DUNĂREÁN, -EÁNĂ, nord-dunăreni, -e, adj. Care aparține teritoriilor situate în nordul Dunării sau popoarelor de acolo, privitor la aceste teritorii sau la popoarele lor; originar din nordul Dunării. – Nord + dunărean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-est
NORD-ÉST s. n. Punct cardinal secundar situat pe direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile nord și est; parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată între nord și est. – Din fr. nord-est.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-estic
NORD-ÉSTIC, -Ă, nord-estici, -ce, adj. De (la) sau dinspre nord-est, spre nord-est. – Nord-est + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-vest
NORD-VÉST s. n. Punct cardinal secundar situat pe direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile nord și vest; parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată între nord și vest. – Din germ. Nordwest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-vestic
NORD-VÉSTIC, -Ă, nord-vestici, -ce, adj. De (la) sau dinspre nord-vest, spre nord-vest. – Nord-vest + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nord-vietnamez
NORD-VIETNAMÉZ, -Ă, nord-vietnamezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația Republicii Democrate Vietnam sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține nord-vietnamezilor (1) sau statului lor, privitor la nord-vietnamezi ori la statul lor. [Pr.: -vi-et-] – Nord + vietnamez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nordic
NÓRDIC, -Ă, nordici, -ce, adj. Care este situat în (sau la, spre) nord, care provine (sau este originar) din nord; care aparține nordului. ♦ (Substantivat) Persoană care face parte dintr-o populație care trăiește în regiunile de nord ale globului ori ale Europei sau care are înfățișare ori însușiri specifice omului de la nord. – Din fr. nordique, germ. nordisch, it. nordico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norea
NOREÁ, norele, s. f. (Bot.; pop.) Barba-împăratului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norişor
NORIȘÓR, norișori, s. m. Diminutiv al lui nor; noruț, noruleț, nouraș. – Nor + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norișor
NORIȘÓR, norișori, s. m. Diminutiv al lui nor; noruț, noruleț, nouraș. – Nor + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noriţă
NORÍȚĂ, norițe, s. f. (Zool.) Nurcă. – Nor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noriță
NORÍȚĂ, norițe, s. f. (Zool.) Nurcă. – Nor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norma
NORMÁ, normez, vb. I. Tranz. 1. A determina cantitatea de muncă necesară pentru efectuarea unui produs, pentru executarea unei operații sau a unei cantități de produse care trebuie să fie obținută într-o unitate de timp în anumite condiții tehnico-organizatorice. ♦ A stabili cantitatea de materie primă, de combustibil etc. necesară pentru obținerea unui produs. 2. A supune unei norme (1), a stabili ceva prin norme. – Din normă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normal
NORMÁL, -Ă, normali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este așa cum trebuie să fie, potrivit cu starea firească, obișnuit, firesc, natural. ◊ Plan normal = plan perpendicular pe tangenta dusă într-un punct al unei curbe. Linie normală (și substantivat, f.) = a) dreaptă perpendiculară pe planul tangent la o suprafață, în punctul de contact; b) dreaptă perpendiculară pe tangenta la o curbă, în plan sau în spațiu, în punctul de contact. ♦ Spec. Sănătos (din punct de vedere fizic și psihic). 2. Care este conform cu o normă (1). ♦ (Despre mărimi) A cărei valoare este apropiată de valoarea întâlnită cel mai des. 3. (Înv.; în sintagma) Școală normală (și substantivat, f.) = școală pedagogică. – Din fr. normal, lat. normalis, it. normale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normalist
NORMALÍST, -Ă, normaliști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Elev al unei școli normale. Normal + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normaliza
NORMALIZÁ, normalizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni normal, a (re)aduce sau a reveni în starea normală. 2. Tranz. A supune unei norme, a face să se conformeze unei norme. 3. Tranz. A elabora norme interne. ♦ A standardiza. – Din fr. normaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normalizare
NORMALIZÁRE, normalizări, s. f. Acțiunea de a (se) normaliza și rezultatul ei. ♦ Tratament termic aplicat pieselor de oțel cu scopul de a obține o structură normală cu granulație fină. – V. normaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normand
NORMÁND, -Ă, normanzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Nume sub care erau cunoscute populațiile germanice care locuiau în Peninsula Scandinavă, Iutlanda și în insulele vecine; vikingi, varegi; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste populații. 2. Persoană originară sau locuitor din Normandia. 3. Adj. Care aparține Normandiei sau normanzilor (1), privitor la Normandia ori la normanzi.Din fr. normand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normare
NORMÁRE, normări, s. f. Acțiunea de a norma și rezultatul ei. – V. norma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normat
NORMÁT, -Ă, normați, -te, adj. 1. Care se efectuează după norme (3) stabilite, care este corespunzător unor astfel de norme; (despre consum) care este corespunzător unor cantități dinainte stabilite. ◊ Contabilitate normată = sistem de contabilitate în care conturile poartă numere simbolice, aceleași în toate întreprinderile și instituțiile. 2. Care se conformează unei norme (1), unor reguli obligatorii. – V. norma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normativ
NORMATÍV, -Ă, normativi, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care servește ca normă sau stabilește o normă, care are caracterul unei norme. 2. S. n. Îndrumare, dispoziție (sau ansamblu de îndrumări) cu caracter de normă. – Din (1) fr. normatif, (2) rus. normativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normator
NORMATÓR, -OÁRE, normatori, -oare, s. m. și f. Persoană calificată în stabilirea și calcularea normelor de muncă într-o întreprindere. – Norma + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

normă
NÓRMĂ, norme, s. f. 1. Regulă, dispoziție etc. obligatorie, fixată prin lege sau prin uz; ordine recunoscută ca obligatorie sau recomandabilă, A Normă morală (sau etică) = model sau recomandare privind respectarea principiilor, îndeplinirea datoriilor și regulilor morale. Normă juridică = regulă de conduită cu caracter general și impersonal, emisă de organele de stat competente, a cărei aplicare poate fi asigurată prin constrângere. ♦ Totalitatea condițiilor minimale pe care trebuie să le îndeplinească un sportiv pentru a putea obține un titlu, o calificare etc. 2. Criteriu de apreciere, de reglementare. 3. Cantitate de muncă pe care cineva trebuie să o presteze într-o unitate de timp; (concr.) produs realizat în acest timp. ◊ Normă de timp = timpul necesar pentru efectuarea unei lucrări în condiții specifice date. Normă tehnică = normă stabilită prin mijloace științifice, pe baza unor condiții tehnice date, pentru efectuarea unui proces tehnologic. – Din fr. norme, lat. norma, rus. norma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroc
NORÓC, (pop.) noroace, s. n. 1. Soartă, ursită, destin (favorabil). ◊ Cu sau fără (de) noroc = a) loc. adj. și adv. (care este) cu (sau fără) succes; b) loc. adj. care exprimă, arată (ne)fericire, (in)succes. ◊ Loc. adv. La (sau într-un) noroc = la întâmplare, fără a fi sigur de reușită. ◊ Expr. (Pop.) La cât mi-a sta norocul = în ce măsură voi fi favorizat de soartă. A-i fi scris în noroc să... = a-i fi sortit să... 2. Întâmplare neașteptată sau concurs de împrejurări favorabile care asigură reușita unei acțiuni, îndeplinirea unei dorințe etc.; șansă, baftă. ◊ Joc de noroc = nume generic dat jocurilor în care câștigul depinde (aproape exclusiv) de întâmplare. ◊ Expr. A avea noroc sau a fi cu noroc = a avea succes sau a fi favorizat de împrejurări în acțiunile întreprinse. Noroc că... = bine că..., din fericire... A avea norocul să.... = a se ivi prilejul favorabil pentru... A avea noroc de cineva (sau de ceva) = a avea avantajul de a da peste cineva (sau ceva) folositor; a se putea sluji cu folos de cineva sau de ceva. Unde-i norocul să... = ce bine ar fi să... A da noroc =a saluta; b) a închina, a ciocni, a ura. Noroc! = formulă de salut sau de urare.Stare sufletească sau situație în care omul se simte fericit; fericire, bine. ◊ Bunăstare. – Din sl. naroku.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norocel
NOROCÉL, norocele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui noroc. – Noroc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroci
NOROCÍ, norocesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop. și fam.) A face pe cineva fericit, a aduce cuiva noroc; a ferici. ♦ Refl. A deveni fericit, a avea norocul, fericirea să... 2. (Pop.) A ursi, a meni, a hărăzi, a sorti cuiva ceva. – Din noroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norocire
NOROCÍRE, norociri, s. f. (Pop.) Faptul de a noroci; p. ext. noroc. – V. noroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norocit
NOROCÍT, -Ă, norociți, -te, adj. 1. (Înv.) Norocos (1). 2. (Înv.) Norocos (2). 3. (Pop.) Mulțumit, fericit. – V. noroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norocos
NOROCÓS, -OÁSĂ, norocoși, -oase, adj. 1. (Despre oameni) Care are noroc (2), căruia îi reușesc toate; norocit (1). 2. (Despre acțiuni) Care decurge sau se încheie în mod favorabil; norocit (2). ♦ Care aduce cuiva noroc. – Noroc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norod
NORÓD, noroade, s. n. 1. (Înv.) Popor, națiune, neam; grup de oameni care face parte dintr-un anumit popor, dintr-o anumită națiune. ♦ (Înv. și pop.) Totalitatea credincioșilor care aparțin unui cult creștin, unei eparhii etc. 2. Număr mare, mulțime, masă de oameni. 3. Grosul populației; spec. țărănimea. – Din sl. narodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroi
NORÓI^1, noroaie, s. n. 1. Pământ amestecat cu apă și muiat; glod, tină; loc, teren cu un asemenea pământ. ◊ Noroi de sapă (sau de foraj, de sondă) = fluid constituit dintr-un amestec de argilă sau marnă și apă, folosit în timpul săpării găurii de sondă. 2. Fig. Ceea ce murdărește și trebuie înlăturat; caracter, atitudine josnică, nedemnă; decădere morală; mediu decăzut, viciat. ◊ Expr. A împroșca pe cineva cu noroi sau a zvârli cu noroi în cineva = a calomnia, a defăima pe cineva. – Din bg. naroj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroi
NOROÍ^2, noroiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) afunda în noroi^1, a (se) împotmoli în noroi^1; a (se) murdări cu noroi^1. – Din noroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroios
NOROIÓS, -OÁSĂ, noroioși, -oase, adj. Cu noroi^1, plin de noroi^1; mânjit cu noroi^1, murdar de noroi^1; noroit. [Pr.: -ro-ios] – Noroi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noroit
NOROÍT, -Ă, noroiți, -te, adj. (Rar) Noroios. – V. noroi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noros
NORÓS, -OÁSĂ, noroși, -oase, adj. (Despre cer; p. ext. despre zile, despre vreme) Cu nori, plin de nori; înnorat. ♦ Fig. (Despre oameni) Întunecat, posomorât, întristat; (despre față, privire, ochi) care arată posomorâre, tristețe. ♦ Fig. (Rar) Neclar, confuz, obscur. [Var.: nourós, -oásă adj.] – Nor + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nortia
Nortia, veche divinitate etruscă, de origine obscură, despre care se credea că ar fi cîrmuit destinele omenești.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

noruleţ
NORULÉȚ, noruleți, s. m. Norișor. – Nor + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noruleț
NORULÉȚ, noruleți, s. m. Norișor. – Nor + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noruţ
NORÚȚ, noruți, s. m. (Rar) Norișor. – Nor + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noruț
NORÚȚ, noruți, s. m. (Rar) Norișor. – Nor + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norvegian
NORVEGIÁN, -Ă, norvegieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Norvegiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Norvegiei sau norvegienilor (1), privitor la Norvegia ori la norvegieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de norvegieni (1). [Pr.: -gi-an] – Din fr. norvégien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

norvegiancă
NORVEGIÁNCĂ, norvegience, s. f. Femeie care face parte din populația Norvegiei sau este originară de acolo. [Pr.: -gi-an-] – Norvegian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nosfiţă
NÓSFIȚĂ s. f. v. nostiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nosfiță
NÓSFIȚĂ s. f. v. nostiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nosofobie
NOSOFOBÍE s. f. (Rar) Stare patologică manifestată printr-o teamă exagerată de boli. – Din fr. nosophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nost
NOST, NOÁSTĂ pron. pos., adj. pron. v. nostru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostalgic
NOSTÁLGIC, -Ă, nostalgici, -ce, adj. Plin de nostalgie, care predispune la nostalgie. – Din fr. nostalgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostalgie
NOSTALGÍE, nostalgii, s. f. Sentiment de tristețe, de melancolie provocat de dorința de a revedea un loc drag, o persoană apropiată sau de a retrăi un episod din trecut. A Dorință (plină de regrete) pentru ceva greu de realizat. – Din fr. nostalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostim
NÓSTIM, -Ă, nostimi, -e, adj. 1. Plin de haz; spiritual, amuzant. ♦ Caraghios, ridicol. 2. Atrăgător, plăcut, simpatic, grațios. – Din ngr. nóstimos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostimadă
NOSTIMÁDĂ, nostimade, s. f. Lucru, întâmplare, glumă etc. plină de haz sau caraghioasă. ◊ Loc. adj. De toată nostimada = foarte nostim, plin de haz. – Din ngr. nostimádha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostimior
NOSTIMIÓR, -OÁRĂ, nostimiori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui nostim. – Nostim + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostiţă
NÓSTIȚĂ, nostițe, s. f. Cegă mică (până la 1 kg). [Var.: nósfiță s. f.] – Din sb. nostvica, nosvica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostiță
NÓSTIȚĂ, nostițe, s. f. Cegă mică (până la 1 kg). [Var.: nósfiță s. f.] – Din sb. nostvica, nosvica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostrom
NOSTRÓM, nostromi, s. m. Șef de echipaj al unei nave comerciale care răspunde de buna întreținere a navei, a utilajului și a inventarului ei. – Din it. nostromo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nostru
NÓSTRU, NOÁSTRĂ, noștri, noastre, pron. pos., adj. pron. pos. (De obicei precedat de art. „al”, „a”, „ai”, ale„) I. Pron. pos. 1. (Înlocuiește numele obiectului posedat de vorbitor și de un grup din care vorbitorul face parte, precum și numele acestora) Are o casă ca a noastră. 2. (Pop.; mai ales la m. pl.; indică soțul, soția, familia, rudele vorbitorului și ale persoanelor din același grup cu el, înlocuind și numele acestora) Când vin ai noștri acasă? 3. (Indică lucrurile personale, proprietatea, preocupările etc. vorbitorului și ale persoanelor din același grup cu el, înlocuind și numele acestora) Mă întorc la ale noastre. II. Adj. pron. pos. 1. Care se află în posesiunea vorbitorului și a unui grup din care face parte acesta, care este legat printr-o relație de proprietate cu vorbitorul și cu grupul din care face parte acesta. Casa noastră. 2. Care este legat printr-o relație de apartenență cu vorbitorul și cu grupul din care acesta face parte. Picioarele noastre. 3. Care este legat printr-o relație de dependență cu vorbitorul și cu grupul din care acesta face parte. Gazda noastră. Strămoșii noștri. 4. Care este spus, săvârșit de vorbitor și de grupul din care acesta face parte. Acțiunea noastră. ♦ (Ca plural al modestiei) Meu. Cartea noastră. 5. (Cu valoare obiectivă) Vine în ajutorul nostru. [Var.: (reg.) nost, noástă pron. pos., adj. pron. pos.] – Lat. noster, nostra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

not
Not = Notus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nota
NOTÁ, notez, vb. I. Tranz. 1. A însemna, a consemna ceva în scris. ♦ A însemna, a marca ceva prin semne, simboluri etc. ♦ A transcrie o melodie cu ajutorul notelor și a altor semne convenționale. 2. A aprecia pe cineva sau rezultatele cuiva prin note, calificative. ♦ A însemna pe cineva într-un anumit loc, în vederea sancționării lui. 3. A semnala, a sublinia ceva; a reține, a memora. – Din fr. noter, lat. notare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notabene
NOTÁ BÉNE loc. vb. impers., s. n. Formulă prin care se atrage atenția asupra unui pasaj, a unei idei într-un text ori asupra corecturilor deosebite de tipar. [abr.: N.B.] – Din lat. nota bene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notabene
NOTÁ BÉNE loc. vb. impers., s. n. Formulă prin care se atrage atenția asupra unui pasaj, a unei idei într-un text ori asupra corecturilor deosebite de tipar, [abr.: N.B.] – Din lat. nota bene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notabil
NOTÁBIL, -Ă, notabili, -e, adj. Vrednic de a fi luat în seamă, de a fi reținut; remarcabil, însemnat, important. ◊ (Substantivat, m.) Notabilitate. – Din fr. notable, lat. notabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notabilitate
NOTABILITÁTE, notabilități, s. f. (Mai ales la pl.) Personalitate de seamă, cu o situație politică ori socială importantă, personaj important, cu prestigiu, cu vază; notabil. – Din fr. notabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notar
NOTÁR, notari, s. m. 1. Funcționar public învestit cu atribuția de a autentifica acte juridice, de a legaliza semnături, de a elibera copii legalizate, certificate etc. 2. (În vechea organizare administrativa a României) Reprezentant al puterii centrale în comune, cu atribuții de șef al poliției și de secretar comunal. – Din fr. notaire, lat. notarius, germ. Notar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notare
NOTÁRE, notări, s. f. 1. Acțiunea de a nota și rezultatul ei. 2. Mențiune care se trece în cartea funciară referitoare la drepturile reale imobiliare înscrise în acea carte. – V. nota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notarial
NOTARIÁL, -Ă, notariali, -e, adj. Care este făcut de un notar sau de notariat, care se referă la notar sau la notariat. [Pr.: -ri-al] – Din fr. notarial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notariat
NOTARIÁT, notariate, s. n. Instituție publică în care se redactează, se legalizează și se autentifică anumite acte care să înlesnească cetățenilor dovedirea și valorificarea drepturilor lor civile; funcția și activitatea notarului sau a autorității însărcinate cu autentificarea și legalizarea actelor; birou notarial. ◊ Acte de notariat = acte autentice sau care urmează să fie autentificate, legalizate. [Pr.: -ri-at] – Din fr. notariat, germ. Notariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notaţie
NOTÁȚIE, notații, s. f. 1. Însemnare, consemnare; text scris care conține scurte însemnări, observații. 2. Reprezentare prin semne convenționale, simboluri etc.; p. ext. semn grafic, simbol etc. prin care se reprezintă ceva. ♦ Spec. Sistem de reprezentare grafică a sunetelor muzicale și a diferitelor raporturi dintre ele. 3. Calificare, apreciere a cunoștințelor cuiva cu ajutorul notelor sau al calificativelor. [Var.: notațiúne s. f.] – Din fr. notation, lat. notatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notație
NOTÁȚIE, notații, s. f. 1. Însemnare, consemnare; text scris care conține scurte însemnări, observații. 2. Reprezentare prin semne convenționale, simboluri etc.; p. ext. semn grafic, simbol etc. prin care se reprezintă ceva. ♦ Spec. Sistem de reprezentare grafică a sunetelor muzicale și a diferitelor raporturi dintre ele. 3. Calificare, apreciere a cunoștințelor cuiva cu ajutorul notelor sau al calificativelor. [Var.: notațiúne s. f.] – Din fr. notation, lat. notatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notaţiune
NOTAȚIÚNE s. f. v. notație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notațiune
NOTAȚIÚNE s. f. v. notație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notă
NÓTĂ, note, s. f. 1. Însemnare, înregistrare în scris a unei observații referitoare la o anumită chestiune; text scris care conține o scurtă însemnare, un comentariu. ◊ Expr. A lua notă (de ceva) = a lua cunoștință (de ceva); a ține seamă (de ceva), a reține (ceva). ♦ (La pl.) Notițe (luate la o oră de școală, de curs etc.). ♦ (La pl.) Însemnări sau reflecții literare scrise cu privire la o călătorie, la un eveniment istoric sau social, la un fapt etnografic etc. 2. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre adnotările la un text literar sau științific, cuprinzând informații suplimentare de amănunt, referințe bibliografice etc., trecute în josul paginii respective ori la sfârșitul sau la începutul volumului adnotat. 3. Comunicare (scrisă) prin care guvernul unui stat informează guvernul altui stat asupra unor probleme, face anumite propuneri, protestează asupra lezării unor interese etc. ◊ Notă diplomatică = informare oficială a unui stat într-o anumită problemă (de politică externă) transmisă altui stat prin intermediul misiunii diplomatice. ♦ Comunicare scurtă făcută de obicei în scris de o instituție; adresă, înștiințare. 4. Socoteală scrisă, document cuprinzând sumele pe care cineva trebuie să le achite pentru obiecte cumpărate, pentru consumații; document prin care se dispune livrarea unor sume, bunuri, care servește la înregistrarea unor operații contabile etc. 5. Calificativ care reprezintă, printr-o cifră sau o mențiune specială, aprecierea cunoștințelor sau a comportării unui elev, a unui student, a unui candidat, notat de către profesor, de către membrii unui juriu etc. 6. Semn convențional pentru reprezentarea grafică a sunetelor muzicale, indicând înălțimea și durata lor; sunet care corespunde acestui semn. ◊ Expr. Notă discordantă (sau falsă) = afirmație, atitudine care nu se potrivește într-un caz dat. A forța (sau a exagera) nota = a trece dincolo de limitele obișnuite, a întrece măsura. A fi în notă = a fi în concordanță cu o situație dată. Ca pe note = bine, așa cum trebuie. ♦ (La pl.) Caiet care cuprinde piese muzicale transcrise. 7. Fig. Nuanță, însușire, trăsătură caracteristică, semn distinctiv; particularitate. – Din fr. note, lat., it. nota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notăluire
NOTĂLUÍRE s. f. v. notălui^1. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

notăluit
NOTĂLUÍT adj. v. notălui^1. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

notăreasă
NOTĂREÁSĂ, notărese, s. f. (Fam.) Soție de notar. – Notar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notăriţă
NOTĂRÍȚĂ, notărițe, s. f. Femeie notar. – Notar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notăriță
NOTĂRÍȚĂ, notărițe, s. f. Femeie notar. – Notar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notătiţă
NOTĂTÍȚĂ, notătițe, s. f. Gen de păsări din ordinul picioroangelor, din regiunile nordice, care seamănă cu niște rațe mici (Phalaropus); pasăre din acest gen. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notătiță
NOTĂTÍȚĂ, notătițe, s. f. Gen de păsări din ordinul picioroangelor, din regiunile nordice, care seamănă cu niște rațe mici (Phalaropus); pasăre din acest gen. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notătoare
NOTĂTOÁRE, notătoare, s. f. (Bot.) Broscariță. – [Î]nota + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notes
NÓTES, notesuri, s. n. Carnet de însemnări; blocnotes. – Din fr. [bloc]notes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notifica
NOTIFICÁ, notífic, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință (în mod oficial); a înștiința (în scris); a trimite o notificare. ♦ A nota. – Din fr. notifier, lat. notificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notificare
NOTIFICÁRE, notificări, s. f. Acțiunea de a notifica și rezultatul ei. ♦ Comunicare scrisă adresată unei persoane, prin organul competent, în scopul de a o informa că un fapt sau un act juridic a fost îndeplinit sau urmează să fie îndeplinit; notificație. ♦ Înștiințare oficială făcută de un stat altor state, printr-o notă diplomatică, cu privire la poziția sa într-o anumită problemă internațională. – V. notifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notificaţie
NOTIFICÁȚIE, notificații, s. f. Act, document prin care se notifică ceva. ♦ Înștiințare oficială scrisă adresată unei persoane, prin organul competent, cu scopul de a o informa că un fapt sau un act juridic a fost îndeplinit sau urmează să fie îndeplinit; notificare. [Var.: notificațiúne s. f.] – Din fr. notification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notificație
NOTIFICÁȚIE, notificații, s. f. Act, document prin care se notifică ceva. ♦ Înștiințare oficială scrisă adresată unei persoane, prin organul competent, cu scopul de a o informa că un fapt sau un act juridic a fost îndeplinit sau urmează să fie îndeplinit; notificare. [Var.: notificațiúne s. f.] – Din fr. notification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notificaţiune
NOTIFICAȚIÚNE s. f. v. notificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notificațiune
NOTIFICAȚIÚNE s. f. v. notificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notist
NOTÍST, -Ă, notiști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Persoană care știe să cânte după note. – Notă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notiţă
NOTÍȚĂ, notițe, s. f. Diminutiv al lui notă. ♦ Informație, știre (de proporții reduse), de obicei publicată undeva. ♦ (La pl.) Însemnări rezumative după un curs, o lecție etc.; note. – Din fr. notice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notiță
NOTÍȚĂ, notițe, s. f. Diminutiv al lui notă. ♦ Informație, știre (de proporții reduse), de obicei publicată undeva. ♦ (La pl.) Însemnări rezumative după un curs, o lecție etc.; note. – Din fr. notice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notiţie
NOTÍȚIE, notiții, s. f. (Înv.) Informație, știre. – Din it. notizia, lat. notitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notiție
NOTÍȚIE, notiții, s. f. (Înv.) Informație, știre. – Din it. notizia, lat. notitia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notocord
NOTOCÓRD, notocorde, s. n. Schelet axial primitiv al embrionului animalelor cordate, situat sub sistemul nervos central și deasupra tubului digestiv, din care derivă coloana vertebrală; coardă dorsală. [Var.: notocórdă s. f.] – Din fr. notochorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notocordă
NOTOCÓRDĂ s. f. v. notocord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notorietate
NOTORIETÁTE s. f. Însușirea de a fi notoriu, faptul de a fi cunoscut de multă lume; reputație, faimă. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. notoriété.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notoriu
NOTÓRIU, -IE, notorii, adj. Cunoscut de multă lume, știut de toți; p. ext. remarcabil, renumit. – Din fr. notoire, lat. notorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

notus
Notus, personificare divină a vîntului cald din sud. Era fiul lui Astraeus și al lui Eos și frate cu Boreas, Eurus și Zephyrus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

noţional
NOȚIONÁL, -Ă, noționali, -e, adj. Care exprimă o noțiune (1), care se referă la o noțiune, de noțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. notionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noțional
NOȚIONÁL, -Ă, noționali, -e, adj. Care exprimă o noțiune (1), care se referă la o noțiune, de noțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. notionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noţiune
NOȚIÚNE, noțiuni, s. f. 1. Formă logică fundamentală a gândirii omenești care reflectă caracterele generale, esențiale și necesare ale unei clase de obiecte; concept. 2. Cunoștință generală despre valoarea, sensul, însemnătatea unui lucru; idee, concepție despre ceva. 3. (La pl.) Cunoștințe, principii generale de bază într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. notion, lat. notio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noțiune
NOȚIÚNE, noțiuni, s. f. 1. Formă logică fundamentală a gândirii omenești care reflectă caracterele generale, esențiale și necesare ale unei clase de obiecte; concept. 2. Cunoștință generală despre valoarea, sensul, însemnătatea unui lucru; idee, concepție despre ceva. 3. (La pl.) Cunoștințe, principii generale de bază într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. notion, lat. notio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nou
NOU, NÓUĂ, noi, adj., s. n. 1. Adj. Făcut sau creat (relativ) de curând; care apare pentru prima dată. ◊ Lună nouă = fază a Lunii când aceasta este în conjuncție și când fața dinspre Pământ, nefiind luminată, este invizibilă; timpul când Luna este în această fază. Crai nou = nume popular dat Lunii în prima ei fază (când are forma unei seceri subțiri). Lumea nouă = America. ◊ Expr. Ce mai (e) nou? ~ ce s-a mai întâmplat în ultima vreme? ♦ (Despre produse agricole, viticole etc.) Din recolta anului în curs sau a anului imediat anterior. 2. Adj. Care apare în locul unui lucru, al unei ființe etc. mai vechi; de azi, contemporan, actual. 3. S. n. Element care apare la un moment dat în procesul dezvoltării unui fenomen și se deosebește fundamental de elementele vechi, pe care reușește să le domine. 4. Adj. Care a fost executat sau cumpărat de curând; care se află în bună stare; care nu a mai fost folosit sau a fost puțin folosit. 5. Adj. Cu aspect și conținut schimbat; transformat în bine; reînnoit, refăcut. ♦ Evoluat, perfecționat. 6. Adj. Care s-a ivit de curând, recent. ◊ Expr. Lume nouă! exclamație familiară cu care întâmpinăm pe oaspeții rari. 7. Adj. Care se adaugă (într-o succesiune) la ceva (de același fel) ce exista de mai înainte, care este încă unul pe lângă cel existent. ◊ Loc. adv. Din nou = încă o dată, iarăși, iar. 8. Adj. Lipsit de experiență, neexperimentat (din cauza absenței unei practici suficiente). [Pl. și: (f.) nouă] – Lat. novus, -a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouar
NOUÁR, nouari, s. m. (Fam.) Carte de joc de nouă puncte. [Pr.: no-uar] – Nouă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouă
NÓUĂ num. card., s. m. 1. Num. card. Numărul care are în numărătoare locul între opt și zece; se indică prin cifra 9 (sau IX). ◊ (Adjectival) Are nouă ani. ◊ Expr. A avea nouă vieți (sau suflete) = a fi foarte rezistent sau foarte viteaz. A avea nouă băieri la pungă = a fi foarte zgârcit. (Peste) nouă mări și (nouă) țări = foarte departe. ◊ (Substantivat) Veneau nouă. (Cu valoare de num. ord.) Volumul nouă. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De nouă ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Cumpără câte nouă (mere). 2. S. m. Semn grafic care reprezintă numărul nouă (1); p. ext. desen, figură în forma acestui semn. ♦ Nota nouă (1). – Lat. novem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouălea
NÓUĂLEA, NÓUA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optulea și al zecelea. ◊ Expr. A fi în al nouălea cer = a fi în culmea fericirii. Pe planul al nouălea, se spune despre ceva considerat neimportant, lăsat la o parte. – Nouă + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouăsprezece
NÓUĂSPREZECE num. card. Numărul care are în numărătoare locul între optsprezece și douăzeci; se indică prin cifra 19 (sau XIX). ◊ (Adjectival) Nouăsprezece zile. ◊ (Substantivat) Au plecat nouăsprezece. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Apartamentul nouăsprezece. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De nouăsprezece ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Pleacă câte nouăsprezece. – Nouă + spre + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouăsprezecelea
NÓUĂSPREZECELEA, -CEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optsprezecelea și al douăzecilea. ◊ Expr. (Rar) Al nouăsprezecelea cer = culmea fericirii, a măririi, a prețuirii. – Nouăsprezece + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouăzeci
NOUĂZÉCI num. card. Număr care are în numărătoare locul între optzeci și nouă și nouăzeci și unu; se indică prin cifra 90 (sau XC). ◊ (Adjectival) Are nouăzeci de ani. ◊ (Substantivat) Erau nouăzeci. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Rândul nouăzeci. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De nouăzeci de ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Câte nouăzeci de lei. – Nouă + zeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouăzecilea
NOUĂZÉCILEA, -CEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optzeci și nouălea și al nouăzeci și unulea. – Nouăzeci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nour
NÓUR s. m. v. nor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nourare
NOURÁRE, nourări, s. f. v. NOURA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nouraş
NOURÁȘ, nourași, s. m. Norișor. [Pr.: no-u-] – Nour + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouraș
NOURÁȘ, nourași, s. m. Norișor. [Pr.: no-u-] – Nour + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nourat
NOURÁT, -Ă, nourați, -te, adj. v. NOURA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nourel
NOURÉL, nourei, s. m. (Pop.) Norișor. [Pr.: no-u-] – Nour + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouros
NOURÓS, -OÁSĂ adj. v. noros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noutate
NOUTÁTE, (2, 3) noutăți, s. f. 1. Însușirea de a fi nou. 2. (Concr.) Lucru nou, de curând pus în circulație, de-abia descoperit etc. 3. Veste, știre recentă (și interesantă); novita, nuvelă. [Pr.: no-u-] – Din lat. novitas, -atem, fr. nouvelle (după nou).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouţ
NOÚȚ, -Ă, nouți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui nou. ◊ Nou-nouț = foarte nou, abia făcut, cumpărat, primit etc. – Nou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nouț
NOÚȚ, -Ă, nouți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui nou. ◊ Nou-nouț = foarte nou, abia făcut, cumpărat, primit etc. – Nou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nova
NOVÁ, novez, vb. I. Tranz. (Jur.) A face, a încheia o novație (1). – Din fr. nover, lat. novare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novac
NOVÁC, novaci, s. m. (Pop.) Nume dat în mitologia populară unui personaj închipuit ca un om puternic și voinic. – Din n. pr. Novac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novat
NOVÁT, -Ă, novați, -te, adj. (Jur.) Care este sau a făcut obiectul unei novații. – V. nova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novator
NOVATÓR, -OÁRE, novatori, -oare, s. m. și f., adj. (Livr.) 1. S. m. și f. Persoană cu idei și concepții noi; persoană care introduce o noutate (utilă). 2. S. m. și f. (Peior.) Persoană care vrea să inoveze cu orice preț. 3. Adj. Care aduce, cuprinde idei noi; înnoitor. Acțiune novatoare. – Din fr. novateur, lat. novator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novaţie
NOVÁȚIE, novații, s. f. 1. Act juridic prin care se stinge o obligație veche și se înlocuiește cu alta nouă. 2. (Rar) Inovație. – Din fr. novation, lat. novatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novație
NOVÁȚIE, novații, s. f. 1. Act juridic prin care se stinge o obligație veche și se înlocuiește cu alta nouă. 2. (Rar) Inovație. – Din fr. novation, lat. novatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novă
NÓVĂ, nove, s. f. Stea variabilă explozivă, a cărei strălucire crește puternic și relativ brusc, pentru a reveni apoi treptat la strălucirea inițială. – Din fr. nova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novăcesc
NOVĂCÉSC, -EÁSCĂ, novăcești, adj. (Pop.) Care aparține novacilor, care se referă la novaci; de uriaș, de voinic. – Novac + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novelă
NOVÉLĂ^1, novele, s. f. (Jur.) Dispoziție suplimentară care se adaugă la o lege cuprinsă într-o codificare anterioară (în dreptul roman). – Din lat. novellae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novelă
NOVÉLĂ^2 s. f. v. nuvelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noveletă
NOVELÉTĂ s. f. v. nuveletă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novembre
NOVÉMBRE s. m. v. noiembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novice
NOVÍCE, novici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care abia a început să învețe ceva sau care a început de curând să activeze într-un domeniu; începător. 2. Adj. Care nu are experiența vieții. 3. S. m. și f. Persoană care a intrat de curând într-o mănăstire și are de făcut un stagiu până la călugărie. 4. S. m. și f. Spec. Marinar care face ucenicie. – Din fr. novice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

noviciat
NOVICIÁT, noviciate, s. n. Situația, starea, condiția de novice (2); timpul cât durează această stare. [Pr.: -ci-at] – Din fr. noviciat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novita
NOVITÁ, novitale, s. f. (Înv.) Noutate (3). – Din it. novitá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novocaină
NOVOCAÍNĂ s. f. Substanță chimică în formă de ace incolore, inodore, cu gust ușor amar, puțin solubile în apă, solubile în alcool, folosită ca anestezic local. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. novocaïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novocilină
NOVOCILÍNĂ, novociline, s. f. Antibiotic format dintr-un amestec de penicilină și novocaină. – Contaminare între novocaină + penicilină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

novolac
NOVOLÁC, novolacuri, s. n. Rășină sintetică obținută prin condensarea fenolului cu formaldehidă în prezența acizilor și folosită în industria lacurilor. – Din fr. novolaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nox
Nox = Nyx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

noxă
NÓXĂ, noxe, s. f. Agent, factor sau împrejurare cu acțiune dăunătoare asupra organismului, care se răspândește în atmosferă de obicei în timpul diferitelor procese tehnologice. – Din lat. noxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nu
NU adv. I. (Servește la construirea formei negative a verbului, de obicei precedându-l nemijlocit). 1. (Neagă predicatul și dă întregii propoziții un caracter negativ) Nu l-am cunoscut niciodată. ◊ (În propoziții interogative) Nu ai primii scrisorile mele? 2. (Neagă predicatul, fără a modifica logic caracterul propoziției) Nu încape nicio îndoială. 3. (Neagă predicatul în propoziții cu aspect negativ și cu înțeles pozitiv, de obicei interogative sau exclamative) Nu făcea parte și el dintre noi? II. (Neagă altă parte de propoziție decât predicatul) A plecat repede, nu așa cum a venit. III. (Modifică sensul cuvântului pe care îl precedă, altul decât predicatul, atenuându-i înțelesul ori dându-i un înțeles contrar) O casă mare, nu lipsită de eleganță. ◊ Expr. Nu altceva sau nu glumă, (reg.) nu șagă, formulă care confirmă sau întărește cele enunțate anterior. Nu mai departe = chiar în cazul... Nu o (singură) dată = de multe ori, adesea. IV. (Înlocuiește forma negativă a unui verb enunțat anterior sau dedus, îndeplinind funcția de predicat) Cine poate oase roade; cine nu, nici carne moale. ◊ Expr. Nu și nu, formulă care exprimă împotrivirea, refuzul categoric. De (sau dacă) nu... = în caz contrar..., altfel... V. (Cu valoare de propoziție independentă cu caracter negativ) Ai prieteni? – Nu! – Lat. non.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nu-mă-uita
NU-MĂ-UITÁ, nu-mă-uita, s. f. Plantă erbacee cu flori mici, albastre, roșii sau albe, care crește prin locuri umede și umbroase, la margini de păduri și prin fânețe sau care este cultivată ca plantă decorativă; miozotis (Myosotis silvatica); p. restr. floarea acestei plante. – Nu + mă + uita (după germ. Vergissmeinnicht).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanţa
NUANȚÁ, nuanțez, vb. I. Tranz. 1. A reproduce, a reda nuanțele unei culori, ale unui ton etc.; a reda ceva în diverse nuanțe. 2. Fig. A pune în evidență (prin treceri subtile, gradate), a reliefa prin mijloace expresive; a colora, a da expresie. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanța
NUANȚÁ, nuanțez, vb. I. Tranz. 1. A reproduce, a reda nuanțele unei culori, ale unui ton etc.; a reda ceva în diverse nuanțe. 2. Fig. A pune în evidență (prin treceri subtile, gradate), a reliefa prin mijloace expresive; a colora, a da expresie. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanţare
NUANȚÁRE, nuanțări, s. f. Acțiunea de a nuanța și rezultatul ei. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanțare
NUANȚÁRE, nuanțări, s. f. Acțiunea de a nuanța și rezultatul ei. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanţat
NUANȚÁT, -Ă, nuanțați, -te, adj. 1. Cu o varietate de tonuri, de culori; bogat în nuanțe. ♦ (Despre culori) Combinat în chip armonios. 2. Fig. Care prezintă variații marcate prin treceri subtile, gradate. ♦ (Despre stil, limbă etc.) Expresiv, colorat. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanțat
NUANȚÁT, -Ă, nuanțați, -te, adj. 1. Cu o varietate de tonuri, de culori; bogat în nuanțe. ♦ (Despre culori) Combinat în chip armonios. 2. Fig. Care prezintă variații marcate prin treceri subtile, gradate. ♦ (Despre stil, limbă etc.) Expresiv, colorat. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanţă
NUÁNȚĂ, nuanțe, s. f. 1. Fiecare dintre varietățile unei culori, determinată de compoziția sa cromatică. ♦ P. gener. Culoare. 2. Fig. Diferență foarte mică între aspecte sau lucruri de același gen; varietate de manifestare a unei acțiuni, a unui sunet, a unei senzații etc. ♦ Aspect ușor deosebit al sensului de bază al unui cuvânt. ♦ Ceea ce se adaugă esențialului, modificându-l ușor; caracter, notă particulară. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuanță
NUÁNȚĂ, nuanțe, s. f. 1. Fiecare dintre varietățile unei culori, determinată de compoziția sa cromatică. ♦ P. gener. Culoare. 2. Fig. Diferență foarte mică între aspecte sau lucruri de același gen; varietate de manifestare a unei acțiuni, a unui sunet, a unei senzații etc. ♦ Aspect ușor deosebit al sensului de bază al unui cuvânt. ♦ Ceea ce se adaugă esențialului, modificându-l ușor; caracter, notă particulară. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nubil
NUBÍL, -Ă, nubili, -e, adj. (Livr.) Care a atins vârsta la care se poate căsători. ♦ P. ext. (Rar; despre unele părți ale corpului) Ajuns la deplină dezvoltare; format. – Din fr. nubile, lat. nubilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nubilitate
NUBILITÁTE s. f. (Livr.) Perioadă finală a adolescenței, a pubertății; stare a unei persoane nubile. – Din fr. nubilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nubuc
NUBÚC s. n. v. năbuc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuc
NUC, nuci, s. m. 1. Pom fructifer originar din Asia, cu coroană bogată, cu frunze penat-compuse, având un miros pătrunzător și din care se extrag substanțe tanante și coloranți, cu fructe drupe cu semințe comestibile și cu lemn de calitate superioară folosit la fabricarea mobilelor (Juglans regia). 2. Lemn de nuc (1) folosit pentru fabricarea mobilei. – Din nucă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucă
NÚCĂ, nuci, s. f. 1. Fructul nucului (1). ◊ Expr. A se potrivi (sau a se lovi, a se nimeri) ca nuca-n perete = a nu se potrivi deloc. ♦ Miezul comestibil de nucă (1). 2. Compuse: nucă-de-cocos = fructul comestibil al cocotierului. Nucă vomică = nume dat semințelor mature ale unui arbust tropical care conțin stricnină. 3. Piesă formată dintr-o tijă metalică terminată cu un cap sferic, servind la realizarea unor articulații la mașini. – Lat. nux, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucărie
NUCĂRÍE, nucării, s. f. (Reg.) Cantitate mare de nuci (1), mulțime de nuci. – Nucă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucelă
NUCÉLĂ, nucele, s. f. Partea centrală din ovulul unei plante fanerogame, în care se găsește sacul embrionar. – Din fr. nucelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucet
NUCÉT, nuceturi, s. n. Livadă de nuci (1). – Lat. nucetum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucifer
NUCIFÉR, -Ă, nuciferi, -e, adj. (Despre plante) Care produce nuci (1). – Din fr. nucifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuciform
NUCIFÓRM, -Ă, nuciformi, -e, adj. Care are forma (și mărimea) unei nuci (1). ♦ Structură nuciformă = structură a solului care se prezintă sub formă de agregate puțin alungite, cu colțuri și muchii rotunjite. – Din fr. nuciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuclear
NUCLEÁR, -Ă, nucleari, -e, adj. 1. Care aparține nucleului atomic, privitor la nucleul atomic. ◊ Fizică nucleară = ramură a fizicii care se ocupă cu studiul nucleului atomic și al fenomenelor în care nucleul are rolul principal. Chimie nucleară = ramură a chimiei care se ocupă cu studiul nucleului atomic. Reacție nucleară = fenomen de interacțiune între două sau mai multe nuclee atomice (ori constituenți ai lor), în urma căruia se modifică natura, structura, numărul etc. particulelor participante și se dezvoltă o mare cantitate de energie. Energie nucleară = energie care determină legătura puternică dintre protonii și neutronii unui nucleu atomic și care, în anumite împrejurări, poate fi eliberată și utilizată; energie atomică. 2. Care se bazează pe energia atomică, pe degajarea de energie atomică sau pe arme atomice. [Pr.: -cle-ar] – Din fr. nucléaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleariza
NUCLEARIZÁ, nuclearizez, vb. I. Tranz. (Despre state, uzine etc.) A introduce, a folosi energia nucleară. [Pr.: -cle-a-] – Nuclear + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleic
NUCLÉIC, nucleici, adj. (În sintagma) Acid nucleic = acid organic complex care conține în moleculă baze azotate de tip special, acid fosforic etc., având un rol fundamental în sinteza proteinelor din organism și în transmiterea caracterelor ereditare; acid nucleinic. [Pr.: -cle-ic] – Din fr. nucléique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleină
NUCLEÍNĂ, nucleine, s. f. Substanță organică bogată în fosfor, pe care o conține nucleul proteinelor. [Pr.: -cle-i-] – Din fr. nucléine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleinic
NUCLEÍNIC, nucleinici, adj. (În sintagma) Acid nucleinic = acid nucleic. [Pr.: -cle-i-] – Nucleină + suf. -ic. Cf. fr. nucléinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleol
NUCLEÓL, nucleoli, s. m. Corpuscul sferic constituit din proteine, enzime și acizi nucleici, care se găsește în nucleul unei celule organice. [Pr.: -cle-ol] – Din fr. nucléole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleon
NUCLEÓN, nucleoni, s. m. Denumire generică pentru cele două particule elementare (protonul și neutronul) care alcătuiesc nucleele atomilor. [Pr.: -cle-on] – Din fr. nucléon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleonică
NUCLEÓNICĂ s. f. Disciplină al cărei scop este aplicarea energiei nucleare în știință și în industrie. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleoplasmă
NUCLEOPLÁSMĂ, nucleoplasme, s. f. (Biol.) Substanță fundamentală a nucleului (3) formată din proteine, enzime și acizi ribonucleici. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleoproteidă
NUCLEOPROTEÍDĂ, nucleoproteide, s. f. Compus organic alcătuit din acizi nucleici și din proteine bazice, care intră în structura tuturor celulelor animale și vegetale. [Pr.: -cle-o-pro-te-i-] – Din fr. nucléoprotéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleosinteză
NUCLEOSINTÉZĂ, nucleosinteze, s. f. Reacție nucleară în lanț care conduce la formarea nucleelor grele ale atomilor din cele ușoare. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléosynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleotid
NUCLEOTÍD, nucleotíde, s. n. Component format dintr-o riboză sau dezoxiriboză legată de o bază de purină sau pirimidină și un grup de fosfat și care reprezintă unitățile structurale de bază ale acizilor nucleici (ca ARN și ADN). (terminolog. științif., compunere nereg. din pref. nucle(o)- + suf. -id^2; cf. engl. nucleotide, fr. nucléotide) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nucleotidă
NUCLEOTÍDĂ, nucleotide, s. f. (Biochim.) Component esențial al tuturor celulelor vii, obținut prin hidroliza parțială a acizilor nucleici. [Pr.: nu-cle-o-] – Din fr. nucléotide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucleozid
NUCLEOZÍD, nucleozíde, s. n. Compus (de ex. guanozină sau adenozină) format dintr-o bază de purină sau pirimidină combinată cu dezoxiriboză sau riboză și care se găsește în special în acidul dezoxiribonucleic sau acidul ribonucleic. (terminolog. științif., pref. nucle(o)- + suf. -oz(ă)1 + suf. -id^2; cf. engl. nucleoside, fr. nucléoside) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nucleu
NUCLÉU, nuclee, s. n., (3) nuclei, s. m. 1. S. n. (Fiz.) Particulă centrală a unui atom alcătuită din protoni și neutroni, purtătoare de sarcini electrice pozitive, în care este concentrată aproape toată masa atomului. ◊ Nucleu cristalin = cristal de dimensiuni foarte mici, care servește ca centru de depunere în cursul cristalizării unei soluții sau topituri. (Astron.) Nucleu de cometă = parte a capului unei comete formată dintr-un conglomerat de bucăți de gheață și materie solidificată. Nucleu de galaxie = porțiune centrală a unei galaxii, cu aspect compact. 2. S. n. (Chim.) Ciclu de atomi sau ansamblu de cicluri de atomi alipite, care formează scheletul moleculelor unei substanțe și care rămâne neschimbat la toți derivații substanței respective. 3. S. m. (Biol.) Element constitutiv al celulei organice, de formă sferică sau ovoidală, situat în plasmă, având o structură proprie și îndeplinind funcții însemnate în viața celulei. ** Grupare de celule nervoase din axul nervos, care constituie centri nervoși sau regiunea de origine a unor nervi. 4. S. n. Fig. Element esențial, central al unui lucru, al unei acțiuni. ♦ Grup restrâns de persoane care acționează în mod organizat și în jurul căruia se formează sau tinde să se formeze o grupare mai mare. – Din fr. nucléus, lat. nucleus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucşoară
NUCȘOÁRĂ, nucșoare, s. f. 1. Diminutiv al lui nucă (1). 2. Sămânța aromată a nucșorului (2), folosită drept condiment. [Var.: nucușoáră s. f.] – Nuc + suf. -șoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucșoară
NUCȘOÁRĂ, nucșoare, s. f. 1. Diminutiv al lui nucă (1). 2. Sămânța aromată a nucșorului (2), folosită drept condiment. [Var.: nucușoáră s. f.] – Nuc + suf. -șoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucşor
NUCȘÓR, nucșori, s. m. 1. Nuculeț. 2. Arbore tropical ale cărui semințe aromate sunt folosite drept condiment (Myristica fragrans). – Nuc + suf. -șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucșor
NUCȘÓR, nucșori, s. m. 1. Nuculeț. 2. Arbore tropical ale cărui semințe aromate sunt folosite drept condiment (Myristica fragrans). – Nuc + suf. -șor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuculă
NUCÚLĂ, nucule, s. f. Tip de fruct de forma unei nuci (1) mici. – Din fr. nucule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuculeţ
NUCULÉȚ, nuculeți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui nuc (1); nucșor, nucuț. – Nuc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuculeț
NUCULÉȚ, nuculeți, s. m. (Rar) Diminutiv al lui nuc (1); nucșor, nucuț. – Nuc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucuşoară
NUCUȘOÁRĂ s. f. v. nucșoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucușoară
NUCUȘOÁRĂ s. f. v. nucșoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucuţ
NUCÚȚ, nucuți, s. m. (Rar) Nuculeț. – Nuc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nucuț
NUCÚȚ, nucuți, s. m. (Rar) Nuculeț. – Nuc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nud
NUD, -Ă, (1, 3, 4) nuzi, -de, adj., (2) nuduri, s. n. 1. Adj. (Despre oameni sau despre corpul lor) Fără nici un veșmânt, complet dezbrăcat, gol. ◊ Floare nudă = floare fără petale, care are numai stamine și pistil sau numai unul dintre aceste două elemente. 2. S. n. Persoană sau corp omenesc complet dezbrăcat; spec. reprezentare în artele plastice a unui corp omenesc gol. 3. Adj. Fără ornamente; simplu; neted. ♦ Fig. Fără artificii, fără complicații; simplu; curat, pur. 4. Adj. (În sintagma) Proprietate nudă = proprietate pe care o stăpânește cineva fără a se bucura (vremelnic) de uzufructul ei. – Din lat. nudus, it. nudo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nudism
NUDÍSM s. n. Expunere (în scop terapeutic) a corpului uman gol la razele solare. ♦ Doctrină care preconizează viața în aer liber, practicarea sporturilor complet dezbrăcat. – Din fr. nudisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nudist
NUDÍST, -Ă, nudiști, -ste, s. m. și f. Persoană care practică nudismul. – Din fr. nudiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuditate
NUDITÁTE, nudități, s. f. 1. Starea, înfățișarea unei persoane nude; goliciune. 2. Lipsă de podoabe; simplitate. ♦ Fig. Ceea ce se prezintă fără artificii, fără rezerve, fără ascunzișuri, direct. – Din fr. nudité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nufăr
NÚFĂR, nuferi, s. m. Numele a două plante erbacee acvatice cu pețiolul foarte lung, cu frunze late care plutesc la suprafața apei, una având flori mari albe, cu miros plăcut (Nymphaea alba), cealaltă flori galbene (Nuphar luteum); p. restr. floarea acestor plante. – Din ngr. núfaró.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nufăriş
NUFĂRÍȘ, nufărișuri, s. n. Loc acoperit cu nuferi; mulțime de nuferi. – Nufăr + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nufăriș
NUFĂRÍȘ, nufărișuri, s. n. Loc acoperit cu nuferi; mulțime de nuferi. – Nufăr + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuga
NUGÁ, nugale, s. f. Preparat de cofetărie făcut din albuș de ou, zahăr (sau miere) și nuci (sau alune), pus de obicei între două vafele. – Din fr. nougat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuia
NUIÁ, nuiele, s. f. 1. Vergea lungă, subțire și flexibilă, obținută dintr-o tulpină sau dintr-o ramură tânără de copac; vargă. 2. Lovitură dată cu nuiaua (1). [Pr.: nu-ia] – Lat. novella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuieluşă
NUIELÚȘĂ, nuielușe, s. f. Diminutiv al lui nuia; nuieluță. [Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuielușă
NUIELÚȘĂ, nuielușe, s. f. Diminutiv al lui nuia; nuieluță. [Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuieluţă
NUIELÚȚĂ, nuieluțe, s. f. Nuielușă. [Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuieluță
NUIELÚȚĂ, nuieluțe, s. f. Nuielușă. [Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nul
NUL, -Ă, nuli, -e, adj. 1. Care se reduce la nimic, care nu valorează nimic sau nu se manifestă în niciun fel; inexistent. ♦ (Mat.) Care reprezintă valoarea zero. ♦ (Despre meciuri) Care se termină la egalitate. 2. (Despre acte juridice) Fără valoare legală, considerat ca inexistent. ◊ Loc. vb. A declara nul = a anula. 3. (Despre oameni și despre acțiunile lor) Lipsit de orice valoare, fără niciun merit; total incapabil. ◊ Expr. A fi nul la... = a nu ști absolut nimic (într-un domeniu). – Din fr. nul, germ. null.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nulă
NÚLĂ, nule, s. f. 1. (Cifra) zero; semn grafic care reprezintă această cifră. 2. (Rar) Lipsă de orice merit; incapacitate totală. – Din ngr. nula, lat. nulla, germ. Null.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuligestă
NULIGÉSTĂ, nuligeste, s. f., adj. (Femeie) care nu a fost niciodată gravidă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nulipară
NULIPÁRĂ, nulipare, s.f, adj. (Femeie) care nu a născut niciodată un făt la termen. – Din fr. nullipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nulitate
NULITÁTE, nulități, s. f. 1. Însușirea, caracterul lucrului nul (1). 2. Sancțiune a actului juridic care suprimă, în principiu și pentru trecut, acele efecte ale actului care sunt potrivnice dispozițiilor legale. 3. Lipsă totală de valoare, de capacitate, de merit a cuiva. ♦ Persoană nulă. (3). – Din fr. nullité, lat. nullitas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numa
NÚMA adv. v. numai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numai
NÚMAI adv. 1. (Indică restricția sau exclusivitatea) Nu mai mult de(cât)..., nu altceva sau altcineva decât..., nimeni sau nimic în afară de..., nu altfel decât..., nu altă dată sau în altă împrejurare decât..., nu în alt loc decât..., nu în alt scop sau din altă cauză decât...; doar; exclusiv. ◊ Loc. conj. Numai să... (sau de..., dacă...) = doar dacă, cu condiția să... ◊ Expr. Nu numai că... = în afară de faptul că..., pe lângă faptul că... Numai așa = a) în mod simplu, fără complicații; b) fără motiv, fără sens; c) în mod dezinteresat. ♦ (Adesea prin exagerare) În întregime, cu totul, complet; peste tot, cât vezi cu ochii. 2. (Indică modul) Pe punctul de a..., gata-gata să...; chiar, tocmai. ◊ (Înv. și reg.) Numai cât... (sau ce...) = îndată ce..., imediat ce... 3. (Înv. și pop.; indică timpul) Brusc, pe neașteptate; imediat, numaidecât. 4. (Adversativ; adesea cu valoare de conjuncție) Însă, dar; totuși; (după construcții negative) ci. ◊ Loc. conj. Numai că... = doar (atâta) că... [Var.: (pop.) núma adv.] – Nu + mai^1 sau lat. non magis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numaidecât
NUMAIDECẤT adv. 1. Imediat, fără întârziere. 2. (Poartă accentul în frază) Negreșit, neapărat. – Numai + de + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numapompilius
Numa Pompilius, cel de-al doilea rege legendar al Romei, căruia i se atribuiau puteri supranaturale. Era considerat drept inițiatorul a numeroase reforme cu caracter religios și administrativ, pe care i le-a dictat camena Aegeria (v. și Aegeria). A avut o fiică, Pompilia, mama lui Ancus Marcius. Numa Pompilius a cîrmuit Roma pînă la adînci bătrîneți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

număr
NÚMĂR, numere, s. n. I. 1. Cantitate de elemente de același fel care intră într-o înșiruire, cantitate care arată de câte ori o mărime se cuprinde în alta de aceeași natură; ceea ce reprezintă rezultatul unei măsurări; semn grafic sau grup de semne grafice care indică o asemenea cantitate, un asemenea rezultat. ◊ Număr atomic = număr de ordine pe care îl poartă elementele chimice așezate în ordinea tabloului lui Mendeleev și care exprimă numărul de protoni din nucleul atomului respectiv. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) număr = nenumărat; p. ext. imens. Cu număr = socotit^2; p. ext. limitat. ◊ Loc. adv. În număr = cu socoteală; complet. ◊ Loc. prep. În (sau din) numărul = printre; dintre. ◊ Expr. A nu (mai) avea număr = a fi peste măsură de numeros. Un număr de = câțiva. La număr sau în număr de... = în total. ♦ Mulțime. ♦ Ceată, grup. 2. Categorie gramaticală prin care se exprimă deosebirea dintre un singur exemplar și două sau mai multe exemplare ale aceluiași obiect. II. 1. Cifră sau succesiune de cifre servind la identificarea unui obiect dintr-o mulțime de obiecte sau de clase de obiecte organizate într-un anumit fel, ca indice de mărime, de valoare etc.; p. ext. obiect care corespunde acestei cifre ori succesiunii de cifre, care poartă pe el o asemenea indicație. ♦ Spec. Reversul unei monede. ♦ Spec. Fiecare dintre exemplarele unei publicații periodice care face parte din aceeași serie, din același tiraj etc. 2. Bucată sau parte din programul unui concert, al unui spectacol de estradă, de circ etc.; parte distinctă dintr-o operă (duet, arie etc.). III. (Fam.; în expr.) Numărul unu = de prima calitate, fără pereche; strașnic, excelent. – Lat. numerus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

număra
NUMĂRÁ, númăr, vb. I. Tranz. și refl. 1. Tranz. A socoti câte unități sunt într-un șir, într-o serie, într-un grup etc.; a determina numărul de elemente dintr-o mulțime; a afla, a înregistra, a verifica numărul unui șir de obiecte etc.;p. ext. (pop.) a socoti, a calcula. ◊ Expr. A-i număra (cuiva) îmbucăturile (sau înghițiturile) = a ține cuiva socoteală de cât mânăncă, a da cuiva mâncarea cu zgârcenie. A număra pe degete = a fi în număr foarte redus. 2. Tranz. A enunța pe rând un șir de numere în ordine crescândă sau descrescândă. ◊ Expr. Până numeri la trei = imediat, într-o clipă. 3. Tranz. A da ceva cu număr, socotind; p. ext. a plăti (în bani). 4. Tranz. A considera, a pune ceva sau pe cineva în același număr, în același grup; a cuprinde, a îngloba, a reuni un anumit număr. ◊ Expr. A nu număra zile multe = a mai avea puțin de trăit. 5. Refl. A face parte din..., a intra în categoria..., a se socoti printre... – Lat. numerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărabil
NUMĂRÁBIL, -Ă, numărabili, -e, adj. Care se poate socoti, calcula. [Var.: numerábil, -ă adj.] – Din lat. numerabilis, it. numerabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărare
NUMĂRÁRE, numărări, s. f. Acțiunea de a (se) număra și rezultatul ei; numărat^1, numărătură, numărătoare; numerație. – V. număra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărat
NUMĂRÁT^1 s. n. Numărare. – V. număra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărat
NUMĂRÁT^2, -Ă, numărați, -te, adj. Evaluat numeric, socotit, calculat, verificat; p. ext. care se află în număr exact, fără nicio aproximație. ◊ Expr. Bani numărați = bani numerar, gheață, peșin. Bob numărat = exact, până la capăt, totul. ♦ Limitat, redus ca număr. – V. număra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărătoare
NUMĂRĂTOÁRE numărători, s. f. 1. Numărare; socoteală, calcul. ◊ Numărătoare inversă = program de operații care se desfășoară în intervalul de timp ce desparte momentul curent de momentul lansării unei nave spațiale sau de debutul unei activități (de importanță majoră). 2. Abac. – Număra + suf. -(ă)toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărător
NUMĂRĂTÓR, -OÁRE, numărători, -oare, s. n., s. m. 1. S. n. Aparat care servește la numărare. 2. S. m. și f. (Rar) Persoană care numără, care socotește, care calculează ceva, care are profesia de a număra. 3. S. m. Termen al unei fracții ordinare, scris deasupra liniei de fracție, arătând numărul de părți egale (indicate de numitor) conținute de fracție. – Număra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numărătură
NUMĂRĂTÚRĂ, numărături, s. f. (Pop.) Numărare. – Număra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nume
NÚME, nume, s. n. 1. Cuvânt sau grup de cuvinte prin care se arată cum se cheamă o ființă sau un lucru, o acțiune, o noțiune etc. și prin care acestea se individualizează. ◊ Nume de botez (sau mic) = prenume. Nume de familie = nume pe care îl poartă toți membrii aceleiași familii și care se transmite de la părinți la copii. Ziua numelui = zi în care cineva își sărbătorește onomastica. ◊ Loc. adj. Fără (de) nume = a) care nu este știut, cunoscut; anonim; obscur; b) care impresionează puternic. ◊ Loc. adv. Pe nume = a) spunându-i numele, adresându-se cu numele; b) direct, răspicat. ◊ Loc. prep. În numele... = a) în locul cuiva, din partea, din însărcinarea cuiva (sau a ceva); b) invocând puterea, autoritatea cuiva. ◊ Expr. Zi-i pe nume! = a) spune-mi numele lui, amintește-mi numele lui (de care nu-mi aduc aminte momentan); b) se spune când nu-ți amintești momentan numele unui obiect, al unei ființe. A lovi (sau a păli, a-i trage cuiva una) în numele tatălui = a lovi, a-i trage (cuiva una) drept în frunte. (Fam.) Să nu-mi (mai) zici pe nume dacă... = să mă desconsideri dacă..., să nu mă mai recunoști dacă... A cunoaște (pe cineva) numai după (sau din) nume sau a auzi de numele cuiva = a cunoaște (pe cineva) din auzite, fără să-l fi văzut vreodată. A nu-i (mai) ști (sau auzi) cuiva de nume = a nu mai ști nimic despre cineva. A (nu) lua (cuiva ceva) în nume de rău = a (nu) se supăra, a (nu) interpreta în mod greșit cele spuse de cineva. A lua în nume de bine (pe cineva) = a aprecia (pe cineva), a ține (la cineva). Pentru numele lui Dumnezeu! formulă exclamativă care însoțește o rugăminte sau care exprimă iritare, indignare, nedumerire. Pe numele (cuiva) = (despre un act, o proprietate etc.) înscris ca proprietate legală (a cuiva). (În imprecații) Veni-ți-ar (sau pieri-ți-ar) numele sau să nu(-ți) mai aud de nume, nu ți-aș mai auzi de nume, acolo să-ți rămână numele, se spune cuiva pe care nu-l poți suferi, pe care dorești să nu-l mai vezi niciodată, a cărui moarte o dorești. ♦ (Fiz.) Sens. 2. Calificativ, atribut; poreclă; p. ext. titlu, rang. ◊ Loc. adv. Cu (sau sub) nume de... = a) cu titlul de..., sub formă de..., în chip de...; b) sub pretext că..., pe motiv că..., spunând că...; ◊ Expr. (Numai) cu numele = de formă, fără să corespundă realității. 3. Reputație, faimă. ◊ Expr. A scoate (sau a-i ieși, a scorni etc. cuiva) nume (rău) = a face cuiva sau a căpăta faimă, reputație rea, a (se) vorbi de rău despre cineva. A-și face (un) nume = a ajunge cunoscut, vestit prin acțiuni pozitive. A-i merge (cuiva) numele că... = a se spune despre cineva că... 4. (Reg.) Pretext, motiv. 5. Termen generic pentru părțile de vorbire care se declină; spec. substantiv. ◊ Nume de agent = substantiv sau adjectiv care derivă dintr-un verb și care denumește pe cel ce săvârșește acțiunea, pe autorul acțiunii. Nume predicativ = cuvânt care, împreună cu un verb copulativ, formează predicatul unei propoziții. – Lat. nomen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numen
NÚMEN s. n. (Fil.) Lucru în sine, cunoscut numai prin rațiune, în opoziție cu fenomenul, cunoscut senzorial. – Din fr. noumène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numenal
NUMENÁL, -Ă, numenali, -e, adj. Care se referă la numen, al numenului. – Din fr. noumènal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerabil
NUMERÁBIL adj. v. numărabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerabilitate
NUMERABILITÁTE s. f. (Rar) Calitatea de a se putea socoti, calcula. – Numerabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numeral
NUMERÁL, -Ă, numerali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Parte de vorbire flexibilă care exprimă, sub diferite aspecte, un număr, o determinare numerică a obiectelor sau ordinea obiectelor prin numărare. 2. Adj. (Înv.) Care se referă la numere, care se indică prin numere. Termeni numerali. Litere numerale. – Din fr. numeral, lat. numeralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerar
NUMERÁR s. n. Valoare bănească în monede sau în hârtie-monedă, care poate servi direct pentru plată; bani lichizi, bani gheață. – Din fr. numeraire, lat. numerarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numeraţie
NUMERÁȚIE, numerații, s. f. Numărare. ◊ Sistem de numerație = ansamblu de reguli folosite pentru exprimarea verbală și în scris a numerelor. – Din fr. numeration, lat. numeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerație
NUMERÁȚIE, numerații, s. f. Numărare. ◊ Sistem de numerație = ansamblu de reguli folosite pentru exprimarea verbală și în scris a numerelor. – Din fr. numeration, lat. numeratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numeric
NUMÉRIC, -Ă, numerici, -ce, adj. Care aparține numerelor, privitor la numere; exprimat prin numere. – Din fr. numerique, it. numerico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numericeşte
NUMERICÉȘTE adv. (Înv.) În ce privește numărul, din punctul de vedere al numărului pe care îl reprezintă. – Numeric + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numericește
NUMERICÉȘTE adv. (Înv.) În ce privește numărul, din punctul de vedere al numărului pe care îl reprezintă. – Numeric + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerizare
NUMERIZÁRE s. f. v. numeriza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

numerizat
NUMERIZÁT adj. v. numeriza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

numeros
NUMERÓS, -OÁSĂ, numeroși, -oase, adj. Care se află în număr, în cantitate mare; mult. – Din lat. numerosus, it. numeroso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerota
NUMEROTÁ, numerotez, vb. I. Tranz. A însemna o serie de obiecte sau de ființe cu numere în ordine succesivă (pentru a le putea identifica și a le deosebi între ele). – Din fr. numeroter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotare
NUMEROTÁRE, numerotări, s. f. Acțiunea de a numerota și rezultatul ei; numerotație, numerotat (1). – V. numerota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotat
NUMEROTÁT^1 s. n. Numerotare. – V. numerota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotat
NUMEROTÁT^2, -Ă, numerotați, -te, adj. Care poartă un număr de ordine (pentru a putea fi identificat și deosebit); înregistrat sub un anumit număr; spec. paginat. – V. numerota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotator
NUMEROTATÓR, numerotatoare, s. n. Aparat cu care se numerotează ceva. – Numerota + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotaţie
NUMEROTÁȚIE, numerotații, s. f. Numerotare. – Din fr. numerotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numerotație
NUMEROTÁȚIE, numerotații, s. f. Numerotare. – Din fr. numerotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numi
NUMÍ, numesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune, a da cuiva un nume sau un calificativ, o poreclă drept nume; a denumi, a intitula, a chema, a boteza. ♦ Refl. A purta numele de..., a se chema...; a căpăta o anumită denumire, poreclă sau un anumit calificativ. 2. Tranz. A pomeni de cineva sau de ceva, a aduce în discuție; a aminti, a invoca. 3. Refl. A se socoti (sau a fi socotit) drept..., a se considera (sau a fi considerat) ca fiind... 4. Tranz. A pune pe cineva într-o funcție; a angaja; a da cuiva o însărcinare, a conferi cuiva un titlu, un grad. – Din nume.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numire
NUMÍRE, numiri, s. f. Faptul de a numi sau de a fi numit; p. ext. nume (1). ♦ (Concr.) Act prin care se comunică cuiva încadrarea într-o funcție. – V. numi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numismat
NUMISMÁT, -Ă, numismați, -te, s. m. și f. Persoană care colecționează (și studiază) monede și medalii vechi; specialist în numismatică. – Din fr. numismate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numismatic
NUMISMÁTIC, -Ă, numismatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu istoricul monedelor, al medaliilor vechi etc., studiind evoluția acestora din punctul de vedere al formei, al gravurii, al baterii, al circulației etc., precum și documentele conținând date referitoare la monede. 2. Adj. Care aparține numismaticii (1), privitor la numismatică. – Din fr. numismatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numit
NUMÍT, -Ă, numiți, -te, adj. 1. Care poartă numele sau porecla de..., cu numele de..., al cărui nume este... ♦ Care a fost citat mai înainte, al cărui nume s-a pomenit mai înainte. 2. (Înv.) Cunoscut, renumit, celebru. – V. numi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numitor
NUMITÓR, numitori, s. m. Termen al unei fracții, diferit de zero, scris sub linia de fracție, care arată în câte părți a fost împărțit întregul. ◊ Expr. A aduce la același numitor = a) a face ca două sau mai multe fracții ordinare să aibă același numitor; b) a împăca puncte de vedere deosebite sau a uniformiza (fără temei) păreri, tendințe, concepții diferite. – Numi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numitor
Numitor, fiul și urmașul regelui Procas la tronul Albei și frate cu Amulius. Detronat de către acesta și aruncat în închisoare (v. și Amulius), Numitor a fost eliberat în cele din urmă de către nepoții săi, Romulus și Remus, și repus în toate drepturile anterioare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

numulit
NUMULÍT, numuliți, s. m. (La pl.) Gen fosil de foraminifere perforate, care cuprinde specii în formă de lentilă ale căror cochilii sunt constituite dintr-o lamă în spirală; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. nummulite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

numulitic
NUMULÍTIC, -Ă, numulitici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. (Geol.) Paleogen. 2. Adj. (Despre terenuri) Care conține fosile de numuliți, format din numuliți. ♦ Care aparține numuliticului (1), privitor la numulitic. – Din fr. nummulitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nun
NUN, -Ă, nuni, -e, s. m. și f. (Pop.) Nume dat, în ziua căsătoriei, fiecăreia dintre persoanele care asistă pe miri la cununia religioasă și care sunt solicitate să îndeplinească obligațiile cerute de ritualul creștin; (la pl.) bărbatul și femeia care îndeplinesc aceste forme; naș. – Lat. nonnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunciatură
NUNCIATÚRĂ s. f. v. nunțiatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunciu
NÚNCIU s. m. v. nunțiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nundină
NUNDÍNĂ s. f. v. NUNDÍNE s. f. pl. (Ant.) Zile de târg. [Sg. nundină. / < fr. nundines, lat. nundinae]. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

nuneasca
NUNEÁSCA s. f. art. Numele unei hore care se joacă la nuntă după cununie; melodie după care se execută această horă. – Nun + suf. -ească.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntaş
NUNTÁȘ, -Ă, nuntași, -e, s. m. și f. Persoană care participă la o nuntă, care face parte din alaiul unei nunți. ♦ (Reg.) Vornicel la nuntă. – Nuntă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntaș
NUNTÁȘ, -Ă, nuntași, -e, s. m. și f. Persoană care participă la o nuntă, care face parte din alaiul unei nunți. ♦ (Reg.) Vornicel la nuntă. – Nuntă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntă
NÚNTĂ, nunți, s. f. 1. Căsătorie (religioasă); ceremonial și petrecere organizate cu prilejul unei căsătorii (religioase). ♦ Fig. Scandal, zarvă, tămbălău. 2. Persoanele care iau parte la o nuntă (1); alai, cortegiu de nuntă. 3. (Reg.) Datină de sărbătorile Crăciunului, care constă într-un fel de reprezentație imitând nunta (1). – Sg. refăcut după pl. nunți (< lat. nuptiae).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunti
NUNTÍ, nuntesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. recipr. (Pop.) A face nuntă (1), a (se) căsători, a (se) cununa; p. ext. a petrece la nuntă. – Din nuntă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntire
NUNTÍRE, nuntiri, s. f. (Rar) Faptul de a (se) nunti; nuntit^1. – V. nunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntit
NUNTÍT^1 s. n. (Rar) Nuntire. – V. nunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntit
NUNTÍT^2, -Ă, nuntiți, -te, adj. (Rar) Care s-a căsătorit, care a făcut nuntă (1). – V. nunti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuntitor
NUNTITÓR, -OÁRE, nuntitori, -oare, adj. (Rar) Nupțial. – Nunti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunţial
NUNȚIÁL, -Ă, nunțiali, -e, adj. (Înv.) Nupțial. [Pr.: -ți-al] – Nuntă + suf. -ial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunțial
NUNȚIÁL, -Ă, nunțiali, -e, adj. (Înv.) Nupțial. [Pr.: -ți-al] – Nuntă + suf. -ial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunţiatură
NUNȚIATÚRĂ, nunțiaturi, s. f. 1. Reprezentanță diplomatică a Vaticanului într-o țară străină, condusă de un nunțiu. ♦ Local unde funcționează această reprezentanță. 2. Funcția de nunțiu. [Pr.: -ți-a-. – Var.: nunciatúră s. f.] – Din it. nunziatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunțiatură
NUNȚIATÚRĂ, nunțiaturi, s. f. 1. Reprezentanță diplomatică a Vaticanului într-o țară străină, condusă de un nunțiu. ♦ Local unde funcționează această reprezentanță. 2. Funcția de nunțiu. [Pr.: -ți-a-. – Var.: nunciatúră s. f.] – Din it. nunziatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunţiu
NÚNȚIU, nunții, s. m. (În sintagma) Nunțiu papal (sau apostolic) = reprezentant diplomatic permanent al Vaticanului într-o țară străină, (cu rang de ambasador) și în același timp pe lângă biserica națională (de obicei cu rang de arhiepiscop). [Var.: núnciu s. m.] – Din it. nunzio, lat. nuntius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nunțiu
NÚNȚIU, nunții, s. m. (În sintagma) Nunțiu papal (sau apostolic) = reprezentant diplomatic permanent al Vaticanului într-o țară străină, (cu rang de ambasador) și în același timp pe lângă biserica națională (de obicei cu rang de arhiepiscop). [Var.: núnciu s. m.] – Din it. nunzio, lat. nuntius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuor
NÚOR s. m. v. nor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nupţial
NUPȚIÁL, -Ă, nupțiali, -e, adj. Privitor la nuntă, de nuntă; nuntitor, nunțial. ♦ (Despre animale) Care se referă la perioada împerecherii, de împerechere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. nuptial, lat. nuptialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nupțial
NUPȚIÁL, -Ă, nupțiali, -e, adj. Privitor la nuntă, de nuntă; nuntitor, nunțial. ♦ (Despre animale) Care se referă la perioada împerecherii, de împerechere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. nuptial, lat. nuptialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nupţialitate
NUPȚIALITÁTE s. f. (Rar) Actul căsătoriei; numărul de căsătorii pe o perioadă dată. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. nuptialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nupțialitate
NUPȚIALITÁTE s. f. (Rar) Actul căsătoriei; numărul de căsătorii pe o perioadă dată. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. nuptialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nur
NUR, nuri, s. m. (Pop.) Calitate a unei femei de a atrage, de a plăcea (unei persoane de sex opus) prin farmecul, drăgălășenia, grația ei; p. ext. aspect atrăgător al unei femei; vino-ncoace. – Din tc. nur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nurcă
NÚRCĂ, nurci, s. f. Mic animal mamifer semiacvatic, cu blana de culoare cafenie-roșcată, deasă, mătăsoasă, foarte apreciată, cu botul ascuțit și cu degetele unite prin membrane înotătoare (Lutreola lutreola). ♦ Blana acestui animal. – Din pol., ucr. nurka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuriţă
NURÍȚĂ, nurițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui nur. – Nur + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuriță
NURÍȚĂ, nurițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui nur. – Nur + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nurliu
NURLÍU, -ÍE, nurlii, adj. (Pop.) Cu nuri; atrăgător, fermecător, grațios. – Din tc. nurlu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nursă
NÚRSĂ, nurse, s. f. (Înv.) Dădacă, doică, bonă. – Din fr., engl. nurse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nursing
NURSING s. n. Asistență medicală. [Pr.: nörsing] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nut
NUT, nuturi, s. n. 1. Canelură. 2. Uluc, șanț făcut într-o piesă de lemn. ◊ Nut și feder = sistem de îmbinare a două piese (din lemn) care constă în introducerea unei proeminențe fasonate, aflată pe una dintre fețele primei piese, în ulucul de pe fața corespunzătoare a celei de-a doua piese. – Din germ. Nut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutaţie
NUTÁȚIE, nutații, s. f. 1. Mișcare oscilatorie periodică a axei polilor Pământului, determinată de atracția variabilă pe care o exercită Soarele și Luna asupra ecuatorului. 2. (Fiz.) Una dintre cele trei componente ale mișcării unui corp rigid care are un punct fix și care face să oscileze axa de rotație proprie a corpului, apropiind-o și depărtând-o de axa fixă. 3. Mișcare a unor organe ale plantelor, constând în oscilații laterale și în rotiri ale vârfului organului respectiv în jurul axei sale și în oscilații laterale. – Din fr. nutation, it. nutazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutație
NUTÁȚIE, nutații, s. f. 1. Mișcare oscilatorie periodică a axei polilor Pământului, determinată de atracția variabilă pe care o exercită Soarele și Luna asupra ecuatorului. 2. (Fiz.) Una dintre cele trei componente ale mișcării unui corp rigid care are un punct fix și care face să oscileze axa de rotație proprie a corpului, apropiind-o și depărtând-o de axa fixă. 3. Mișcare a unor organe ale plantelor, constând în oscilații laterale și în rotiri ale vârfului organului respectiv în jurul axei sale și în oscilații laterale. – Din fr. nutation, it. nutazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutreţ
NUTRÉȚ, nutrețuri, s. n. Nume dat plantelor recoltate care servesc ca hrană animalelor domestice erbivore; hrana animalelor erbivore constituită din aceste plante; furaj. ♦ P. gener. (Pop.) Hrană pentru animale. – Lat. nutricium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutreț
NUTRÉȚ, nutrețuri, s. n. Nume dat plantelor recoltate care servesc ca hrană animalelor domestice erbivore; hrana animalelor erbivore constituită din aceste plante; furaj. ♦ P. gener. (Pop.) Hrană pentru animale. – Lat. nutricium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutri
NUTRÍ, nutresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A da de mâncare sau a mânca; a (se) hrăni, a (se) alimenta. ♦ Tranz. A procura cuiva hrană (și alte mijloace de existență); a întreține pe cineva (cu mâncare). 2. Tranz. Fig. A întreține, a cultiva o idee, un sentiment. – Din lat. nutrire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutrie
NÚTRIE, nutrii, s. f. Animal mamifer rozător acvatic, originar din America de Sud, cu blana brună-cenușie foarte apreciată (Myocastor coypus). ♦ Blana acestui animal. [Pr.: -tri-a] – Din fr. nutria, germ. Nutria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriet
NUTRIÉT s. n. Denumire dată blănițelor de miel special prelucrate, care imită blana de nutria. [Pr.: -tri-et] – Nutria + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriment
NUTRIMÉNT, nutrimente, s. n. (Rar) Hrană; alimentație; mijloace de trai, cele necesare traiului. – Din fr. nutriment, lat. nutrimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutrire
NUTRÍRE, nutriri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) nutri și rezultatul ei. – V. nutri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutrit
NUTRÍT, -Ă, nutriți, -te, adj. 1. Care a fost alimentat, hrănit. 2. Fig. (Despre sentimente, idei) Care a fost întreținut, cultivat, purtat în suflet sau în minte. – V. nutri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutritiv
NUTRITÍV, -Ă, nutritivi, -e, adj. Care nutrește; bogat în substanțe hrănitoare. ♦ Care aparține nutriției, privitor la nutriție, de nutriție. Schimburi nutritive. – Din fr. nutritif, lat. nutritivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriţie
NUTRÍȚIE, nutriții, s. f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care organismele își procură hrana necesară creșterii și dezvoltării, obținerii energiei pentru desfășurarea proceselor vitale, refacerii țesuturilor etc.; p. ext. hrănire, alimentare; hrană. – Din fr. nutrition, lat. nutritio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriție
NUTRÍȚIE, nutriții, s. f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care organismele își procură hrana necesară creșterii și dezvoltării, obținerii energiei pentru desfășurarea proceselor vitale, refacerii țesuturilor etc.; p. ext. hrănire, alimentare; hrană. – Din fr. nutrition, lat. nutritio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriţionist
NUTRIȚIONÍST, -Ă, nutriționiști, -ste, s. m. și f. Medic specialist care se ocupă cu studiul alimentației, dieteticii și al nutriției și cu metodele de tratare a bolnavilor cu asemenea probleme. – Din engl. nutritioniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutriționist
NUTRIȚIONÍST, -Ă, nutriționiști, -ste, s. m. și f. Medic specialist care se ocupă cu studiul alimentației, dieteticii și al nutriției și cu metodele de tratare a bolnavilor cu asemenea probleme. – Din engl. nutritioniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutui
NUTUÍ, nutuiesc, vb. IV. Tranz. A executa nuturi într-o piesă (de lemn). – Nut + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nutuire
NUTUÍRE, nutuiri, s. f. Acțiunea de a nutui. [Pr.: -tu-i-] – V. nutui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuvelă
NUVÉLĂ, nuvele, s. f. 1. Specie literară a genului epic, mai amplă și mai complexă decât schița, mai scurtă și mai simplă decât romanul, care înfățișează un episod semnificativ din viața unuia sau mai multor personaje (prezentate în mediul lor social). 2. (Înv.) Noutate (3). [Var.: (rar) novélă s. f.] – Din fr. nouvelle, it. novella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuveletă
NUVELÉTĂ, nuvelete, s. f. (Rar) Nuvelă (1) de proporții mai reduse. [Var.: novelétă s. f.] – Din it. novelletta (după nuvelă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuvelică
NUVELÍCĂ, nuvelici, s. f. (Rar; ir.) Diminutiv al lui nuvelă (1). – Nuvelă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuvelist
NUVELÍST, -Ă, nuveliști, -ste, s. m. și f. Autor de nuvele (1). – Din fr. nouvelliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuvelistic
NUVELÍSTIC, -Ă, nuvelistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține nuvelei (1), privitor la nuvelă; de nuvelă. 2. S. f. Totalitatea nuvelelor (1) unui scriitor, ale unei epoci, ale unei literaturi etc. – Nuvelist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nuvistor
NUVISTÓR, nuvistoare, s. n. Tub electronic miniatural construit din metal și ceramică, folosit în domeniul frecvențelor înalte. – Din fr., engl. nouvistor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

nycteis
Nycteis, denumire purtată de Antiope, fiica lui Nycteus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nycteus
Nycteus, fiul lui Hyrieus și al Cloniei și tatăl Antiopei. Fiindcă fiica sa fusese răpită de Epopeus, regele din Sicyon, Nycteus a pornit cu război împotriva acestuia din urmă. A pierit răpus în luptă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nymphae
Nymphae, genii ale naturii, pe care cei vechi și le închipuiau ca pe niște fecioare tinere și frumoase. Ele locuiau în grotele de pe vîrfurile munților, în codrii deși, pe cîmpii sau în ape și erau de mai multe categorii: numfele apelor purtau numele de oceanide, nereide și naiade, cele ale munților, de oreade iar cele ale pădurilor, de driade și hamadriade (v. și numirile respective). Nimfele erau înzestrate cu darul profeției. De cele mai multe ori oamenii le invocau în calitate de genii protectoare, implorîndu-le sprijinul. Legendele legate de numele lor sînt numeroase, ele fiind iubite de zei și nu arareori și de muritori (de exemplu, Daphne, Callisto etc.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nysaeus
Nysaeus (sau Nysius), denumire purtată de zeul Dionysus care, conform tradiției, ar fi crescut pe muntele Nysa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nyseides
Nyseides (sau Nysiades), nimfe alese de Zeus ca să-l crească pe micul Dionysus. Sălășluiau pe muntele Nysa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nysius
Nysius = Nysaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

nyx
Nyx, zeița și personificarea Nopții, considerată de cei vechi drept una dintre divinitățile infernale. Sălășluia în Hades și era fiica lui Chaos și soră cu Erebus. Zeița Nyx i-a zămislit, la rîndu-i, pe Aether (Aerul), pe Hemera (Ziua), pe Nemesis (Soarta), pe Eris (Vrajba) etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

o
O^1 o, s. m. 1. A optsprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (vocală cu deschidere mijlocie, rotunjită, din seria posterioară). [PI. și: (1, n.) o-uri],
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

o
O^2 interj. 1. Exclamație (emfatică) folosită în invocații și în apostrofe. 2. Exclamație care exprimă diverse stări emotive: mirare, admirație, mulțumire, dorință, mâhnire etc. 3. Exclamație care precedă și întărește o afirmație, o constatare. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

o
O^3 art. nehot. v. un.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

o
O^4 num. card. v. unu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

o
O^5 adj. nehot. v. un^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oa
OA interj.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oac
OAC interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul broaștelor. [Var.: oácaca interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oacaca
OÁCACA interj, v. oac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oacăr
OÁCĂR, -Ă, oacări, -e, adj. (Înv. și reg.; despre oi) Cu pete (negre) pe bot. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oacheş
OÁCHEȘ -Ă, oacheși, -e, adj. 1. Cu pielea feței de culoare închisă și cu ochii, părul și sprâncenele negre; brunet, brun; p. ext. (despre pielea, tenul, capul omului) de culoare închisă, care bate în negru. ♦ (Rar; despre lucruri) De culoare închisă, care bate în negru. 2. (Despre oi) Cu pete negre în jurul ochilor. – Ochi^1 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oacheș
OÁCHEȘ -Ă, oacheși, -e, adj. 1. Cu pielea feței de culoare închisă și cu ochii, părul și sprâncenele negre; brunet, brun; p. ext. (despre pielea, tenul, capul omului) de culoare închisă, care bate în negru. ♦ (Rar; despre lucruri) De culoare închisă, care bate în negru. 2. (Despre oi) Cu pete negre în jurul ochilor. – Ochi^1 + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oaie
OÁIE oi, s. f. 1. Animal domestic rumegător, crescut pentru lână, lapte și carne; spec. femela acestei specii (Ovis aries). ◊ Expr. Ca oile = cu grămada, grămadă; în dezordine. A umbla să iei (sau să scoți) două piei de pe o oaie = a urmări un câștig exagerat. A suge (de) la două oi = a trage concomitent foloase din două părți. A o face de oaie = a proceda neîndemânatic, a face o mare prostie, o gafa. A fi deștept (sau șiret) ca oaia, se spune ironic despre un om naiv sau prost. (Prea) e de oaie, se spune despre vorbe sau acțiuni cu totul nepotrivite, lipsite de tact, de măsură. ♦ Carne de oaie (1). ♦ Blană de oaie (1). 2. (În limbajul bisericesc; mai ales la pl.) Credincios, considerat în raport cu preotul; creștin, drept-credincios. [Pr.: oa-ie] – Lat. ovis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oală
OÁLĂ oale, s. f. 1. Vas de lut ars, de metal, de porțelan etc., de obicei cu gura largă și cu înălțimea mai mare decât lărgimea, folosit în gospodărie pentru pregătirea, păstrarea etc. bucatelor. ◊ Expr. Cât o oală de praznic = foarte mare. A prinde (sau a lua etc.) pe cineva ca din oală = a prinde pe cineva ușor, fără nicio greutate (sau pe neașteptate). A se face (sau a fi) oale și ulcele (sau urcioare) = a fi mort de mult. A pune (toate) în aceeași oală = a amesteca lucruri, probleme diferite, producând confuzii, încurcături. A plăti oalele sparte = a suferi pentru faptele altuia. A-i pune (cuiva) oala = a face (cuiva) farmece, a(-l) fermeca. Ajunge un ciomag (sau o măciucă) la un car de (sau cu) oale = nu e necesar un efort mare pentru a distruge ceva; ajunge ce s-a spus sau s-a făcut. Mustăți pe oală = mustăți cu vârfurile lăsate în jos. Tuns pe oală = cu părul lung până pe gât și retezat. ◊ Compus: Oală-minune = vas metalic cu capac etanș prevăzut cu supapă de siguranță, folosit pentru fierberea (rapidă) a alimentelor sub presiunea aburului. ♦ Conținutul vasului descris mai sus. ◊ Expr. A se amesteca (sau a-și băga nasul) unde nu-i fierbe oala = a interveni fără rost, nechemat într-o discuție, acțiune etc. care nu-1 privește. ♦ Vas, ghiveci, glastră de flori. ♦ (Adesea cu determinarea „de noapte”) Vas întrebuințat (noaptea) pentru necesitățile fiziologice; țucal. 2. Vas de construcție specială, asemănător cu oala (1), folosit în diverse operații tehnice, industriale, de laborator etc. 3. (Reg.) Țiglă, olan. [Var.: (pop.) ol s. n.] – Lat. olla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oară
OÁRĂ^1 ori, s. f. 1. (La sg.; precedat de un num. ord. sau un echivalent al lui) Timpul sau momentul în care are loc un fapt. 2. (La pl.; folosit la formarea numeralului adverbial, adesea cumulând valoarea de numeral multiplicativ) Va construi un bloc de trei ori mai mare decât cel construit anul trecut. ◊ Loc. adv. De multe ori sau (exclamativ) de câte ori! = în repetate rânduri, adesea. De puține ori = rareori. De câte ori = de fiecare dată. ◊ Loc. conj. Ori de câte ori = în toate rândurile, în toate cazurile când..., de fiecare dată. – Lat. hora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oară
OÁRĂ^2 oare, s. f. (Reg.) Orătanie. – Lat. ovaria „ouătoare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oară
OÁRĂ^3 s. f. v. oră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oardă
OÁRDĂ s. f. v. hoardă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oare
OÁRE adv. (De obicei întărește valoarea interogativă sau dubitativă a unei propoziții) Oare nu cumva a venit pe la d-ta pe-acasă? – Lat. volet. Cf. alb. vallë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecare
OARECÁRE, oarecare, adj. pron. nehot., pron. nehot. I. Adj. pron. invar. 1. Care nu a fost identificat sau precizat mai îndeaproape; oareșicare. ♦ Anumit. 2. Indiferent care; careva. 3. Fără importanță, neînsemnat; care nu iese din comun. II. Pron. (Înv. și reg.) Cineva, unul; careva. – Oare + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecând
OARECÂND adv. (Înv. și reg.) 1. Cândva (în viitor), vreodată; oareșicând. 2. Cândva (în trecut), odinioară. – Oare + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecât
OARECÂT adv. (Rar) într-o anumită măsură, întrucâtva. – Oare + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarece
OARECÉ pron. nehot., adj. pron. nehot. (Pop.) l. Pron. nehot. Un lucru oarecare, neidentificat sau neprecizat mai îndeaproape. 2. Adj. pron. nehot. Ceva, oareceva; oareșice. ♦ (Adverbial) Puțin, câtva. – Oare + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareceva
OARECEVÁ pron. nehot. (Înv. și reg.) Ceva, oarece. – Oare + ceva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecică
OARECÍCĂ s. f. (Reg.) Un lucru oarecare. – Oarece + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecine
OARECÍNE pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, unul; careva; oareșicine. – Oare + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarecum
OARECÚM adv. Într-o măsură oarecare; întrucâtva; aproximativ, oareșicum. ◊ Expr. (Reg.) A-i fi (cuiva) oarecum = a-i fi cuiva greu, neplăcut, a-i fi rușine; a se jena. – Oare + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareşicare
OAREȘICÁRE adj. pron. nehot. (Pop.) Oarecare (I1). – Oare + și + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareșicare
OAREȘICÁRE adj. pron. nehot. (Pop.) Oarecare (I1). – Oare + și + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareşicând
OAREȘICÂND adv. (Înv.) Oarecând. – Oare + și + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareșicând
OAREȘICÂND adv. (Înv.) Oarecând. – Oare + și + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareşice
OAREȘICÉ adj. pron. nehot., pron. nehot. (Înv.) Ceva, oarece. – Oare + și + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareșice
OAREȘICÉ adj. pron. nehot., pron. nehot. (Înv.) Ceva, oarece. – Oare + și + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareşicine
OAREȘICÍNE pron. nehot. (Pop.) Oarecine. – Oare + și + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareșicine
OAREȘICÍNE pron. nehot. (Pop.) Oarecine. – Oare + și + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareşicum
OAREȘICÚM adv. (Pop.) Oarecum. – Oare + și + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareșicum
OAREȘICÚM adv. (Pop.) Oarecum. – Oare + și + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oareunde
OAREÚNDE adv. (Înv. și reg.) Undeva. – Oare + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oarzan
OÁRZAN, -Ă, oarzăni, -e, adj. (Reg.) Care se coace mai de timpuriu decât alt fruct din aceeași specie; văratic; p. ext. care face fructe timpurii, văratice. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oaspăt
OÁSPĂT s. m. v. oaspete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oaspe
OÁSPE s. m. v. oaspete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oaspete
OÁSPETE, oaspeți, s. m. 1. Persoană care vizitează pe cineva în casa acestuia; persoană căreia i se oferă ospitalitate; musafir, invitat. ♦ Persoană (oficială) care vizitează o țară, o instituție sau asistă (ca invitat, ca reprezentant) la o solemnitate, la un spectacol etc. 2. (Reg.) Nuntaș. [Var.: oáspe, oáspăt s. m.] – Lat. hospes, -itis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oaste
OÁSTE, oști, s. f. 1. (Înv. și pop.) Armată. ♦ Serviciu militar. ♦ Oștire. ♦ Fig. Mulțime. 2. (Înv.) Război^1; luptă, bătălie. – Lat. hostis, -eni „dușman”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oază
OÁZĂ, oaze, s. f. 1. Loc cu izvoare de apă și cu vegetație bogată în mijlocul unui deșert. ♦ Fig. Tot ceea ce oferă destindere, repaus. 2. Loc neacoperit cu gheață în zona interioară a Antarcticii. – Din germ. Oase, it. oasi, fr. oasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obadă
OBÁDĂ, obezi, s. f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn încovoiat care, îmbinate, alcătuiesc partea circulară a unei roți de lemn (la car, la căruță, la moară etc.); p. genei: partea circulară a unei roți de lemn (peste care se montează șina). ♦ Partea periferică a roții unui autovehicul, peste care se montează cauciucul. 2. (La pl.) Instrument de tortură în Evul Mediu, alcătuit din două bucăți de lemn având fiecare câte o scobitură în formă de semicerc și care, închizându-se, imobilizau picioarele sau mâinile osândiților ori ale robilor; p. ext. cătușe, fiare. ◊ Expr. A pune (în) obezi - a subjuga. [Var.: (Înv. și reg.) obeádă s. f.] – Din sl. obedŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obăda
OBĂDÁ, obădez, vb. I. Tranz. (Reg.) A monta în obezi spițele unei roți. – Din obadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obădar
OBĂDÁR, obădare, s. n. (Reg.) Sfredel folosit pentru a face găuri în obezi. – Obadă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obădare
OBĂDÁRE s. f. v. obăda. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obădat
OBĂDÁT adj. v. obăda. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obăr
ÓBĂR s. m. v. ober.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obărchelner
ÓBĂRCHELNER s. m. v. oberchelner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obârşi
OBÂRȘÍ, obârșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se trage, a-și avea originea, a proveni. Din obârșie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obârși
OBÂRȘÍ, obârșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se trage, a-și avea originea, a proveni. Din obârșie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obârşie
OBÂRȘIE, obârșii, s. f. 1. Punct de plecare, început, origine. 2. Locul unde s-a născut cineva; familia, neamul din care se trage cineva; origine (socială). 3. Locul de unde începe să se formeze albia unui râu; izvor. 4. Culme, muchie, vârf. – Din sl. obrŭšije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obârșie
OBÂRȘIE, obârșii, s. f. 1. Punct de plecare, început, origine. 2. Locul unde s-a născut cineva; familia, neamul din care se trage cineva; origine (socială). 3. Locul de unde începe să se formeze albia unui râu; izvor. 4. Culme, muchie, vârf. – Din sl. obrŭšije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obcină
ÓBCINĂ, obcini, s. f. Culme, coamă prelungită de deal sau de munte care unește două piscuri, versant comun care formează hotarul dintre două proprietăți; p. ext. (reg.) înălțime acoperită de pădure. [PI. și: obcine] – Din sl. občina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obconic
OBCÓNIC, -Ă, obconici, -ce, adj. De forma unui con inversat. – Din germ. obkonisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obeadă
OBEÁDĂ s. f. v. obadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obedient
OBEDIÉNT, -Ă, obedienți, -ie, adj. Supus, ascultător. [Pr.: -di-ent] – Din lat. obediens, -ntis, it. obbediente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obedienţă
OBEDIÉNȚĂ, obediențe, s. f. Supunere, ascultare. [Pr.: -di-en-] – Din fr. obédience, lat. obedientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obediență
OBEDIÉNȚĂ, obediențe, s. f. Supunere, ascultare. [Pr.: -di-en-] – Din fr. obédience, lat. obedientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obelă
OBÉLĂ, obele, s. f. Semn care servea la marcarea pasajelor interpolate pe manuscrisele vechi. – Din fr. obèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obelisc
OBELÍSC, obeliscuri, s. n. Monument comemorativ de origine egipteană, de forma unui trunchi de piramidă, alcătuit de obicei dintr-un singur bloc de piatră și acoperit cu inscripții. ♦ Stâlp sau piesă de lemn, de piatră etc. de forma monumentului descris mai sus, folosit ca element de arhitectură. – Din fr. obélisque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ober
ÓBER, oberi, s. m. (Înv.) Oberchelner. [Var.: óbăr s. m.] -Din germ. Ober.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oberchelner
ÓBERCHELNER, oberchelneri, s. m. (Înv.) Chelner-șef; ober. [Var.: óbărchelner s. m.] – Ober + chelner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oberec
ÓBEREC, oberecuri, s. n. Numele unui dans popular polonez cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din pol. oberek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oberliht
ÓBERLIHT, oberlihturi, s. n. Deschidere în partea de sus a unei ferestre sau a unei uși, servind la iluminarea sau la aerisirea unei încăperi. ♦ Luminator. [Pr.: obăr-]- Din germ. Oberlicht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obertail
ÓBERTAIL, obertaile, s. n. Partea de sus a unui robinet; cap de robinet. [Pr.: -băr-] Din germ. Oberteil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oberţal
ÓBERȚAL, oberțali, s. m. (Ieșit din uz) Chelner care făcea încasările de la clienți. [Pr.: obăr-] – Ober + țal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oberțal
ÓBERȚAL, oberțali, s. m. (Ieșit din uz) Chelner care făcea încasările de la clienți. [Pr.: obăr-] – Ober + țal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obez
OBÉZ, -Ă, obezi, -e, adj., s. m. și f. (Om) care suferă de obezitate; (om) foarte gras. – Din fr. obèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obezic
OBÉZIC, -Ă, obezici, -ce, adj. De obezitate, care produce obezitate. – Din fr. obésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obezitate
OBEZITÁTE s. f. Creștere exagerată a greutății corporale ca urmare a acumulării de grăsime în țesutul subcutanat și în jurul viscerelor. – Din fr. obésité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obială
OBIÁLĂ, obiele, s. f. Bucată de pânză sau de postav cu care țăranii (uneori și militarii) își înfășoară laba piciorului, în loc de ciorap sau peste ciorap; p. ext. zdreanță, cârpă. ◊ Expr. A-i curge (cuiva) obielele sau a curge obielele de pe (sau după) cineva = a fi îmbrăcat în zdrențe, a fi zdrențos, zdrențăros. – Din bg. obijalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obicei
OBICÉI, obiceiuri, s. n. 1. Deprindere individuală câștigată prin repetarea frecventă și îndelungată a aceleiași acțiuni; fel particular de a se purta sau de a face ceva; obișnuință, învăț. ◊ Loc. adv. De obicei = de regulă, în mod obișnuit, în genere. ◊ Loc. vb. A avea obicei (sau obiceiul, de obicei) = a obișnui. 2. (Sociol.) Mod tradițional de comportare caracteristic unui popor, unui grup social; datină, tradiție, uzanță, uz, rânduială. 3. (Înv.) Lege nescrisă, drept sau obligație statornicite prin tradiție. 4. (Jur.) Cutumă. ◊ Obiceiul pământului = denumire specifică dată cutumei în Țările Române în Evul Mediu. [PI. și: obiceie] – Din bg. običaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obicinui
OBICINUÍ vb. IV v. obișnui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obicinuinţă
OBICINUÍNȚĂ s. f. v. obișnuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obicinuință
OBICINUÍNȚĂ s. f. v. obișnuință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obicinuit
OBICINUÍT, -Ă adj. v. obișnuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obidare
OBIDÁRE, obidări, s. f. v. OBIDA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obidat
OBIDÁT, -Ă, obidați, -te, adj. v. OBIDA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obidă
OBÍDĂ, obide, s. f. 1. (Pop.) întristare adâncă, durere sufletească; mâhnire, amărăciune, jale; necaz; ciudă, mânie. 2. (Înv.) Nedreptate, asuprire; jignire, insultă, umilire. – Din sl. obida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obidi
OBIDÍ, obidesc, vb. IV. 1. Refl. (Înv. și pop.) A se lăsa pradă deznădejdii sau durerii; a se necăji, a se amărî, a deznădăjdui. 2. Tranz. (Înv.) A deplânge, a jeli. 3. Tranz. (Înv.) A asupri, a împila, a oprima. – Din obidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obidire
OBIDÍRE, obidiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) obidi și rezultatul ei; suferință, chin, amar; asuprire, împilare. – V. obidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obidit
OBIDÍT, -Ă, obidiți, -te, adj. (Înv. și pop.) 1. Amărât, mâhnit, necăjit, chinuit; zdrobit de durere. ♦ Care exprimă mâhnire, obidă. 2. (Adesea substantivat) Nedreptățit, oprimat, asuprit. – V. obidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obidos
OBIDÓS, -OÁSĂ, obidoși, -oase, adj. (Înv.) Îndurerat, amărât; sensibil. – Obidă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiect
OBIÉCT, obiecte, s. n. 1. Corp solid, de obicei prelucrat, care are o anumită întrebuințare. Obiect de inventar = tot ceea ce este sau poate fi inventariat. 2. Element, materie asupra căreia e îndreptată gândirea, activitatea intelectuală a omului. ◊ Loc. adj. și adv. La obiect = (despre discursuri, expuneri etc.) în temă, fără divagații inutile. ♦ (Fil.) Ceea ce există în afara eului, a omului ca ființă activă și conștientă, independent de el și este modificat prin activitatea lui. ♦ Conținutul asupra căruia se îndreaptă cunoașterea; ceea ce este cunoscut. 3. Ceea ce formează materia unei discipline, disciplină de studiu; materie. 4. Scop, țintă, țel; obiectiv. 5. (Gram.; în sintagmele) Obiect direct = complement direct. Obiect indirect = complement indirect. – Din lat. obiectum, germ. Objekt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiecta
OBIECTÁ, obiectez, vb. I. Tranz. A face o obiecție; a arăta argumentele pentru care se contestă ceea ce susține altcineva; a contesta, a invoca motive, a găsi pricină. – Din obiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectiat
OBIECTIÁT, -Ă, obiectivați, -te, adj. Concretizat, materializat. Imagini obiectivate. – V. obiectiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectiv
OBIECTÍV, -Ă, obiectivi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. (Fil.) Care constituie o realitate independentă de conștiință sau care este conform acestei realități. 2. Care are însușirea de a reda fidel, netrunchiat realitatea, detașat de impresii subiective; nepărtinitor, imparțial; obiectivist (2). 3. (Gram.) Care se referă la obiectul direct sau indirect. Reflexiv obiectiv. II. S. n. 1. Sistem optic convergent, format dintr-una sau mai multe lentile care intră în construcția unui aparat optic (de fotografiat, microscop, lunetă etc.), fiind îndreptat spre obiectul studiat. 2. (Milit.) Porțiune de teren, localitate, fortăreață etc. care prezintă interes în timp de război. ♦ Țintă asupra căreia se execută o tragere sau se lansează bombe. 3. Fig. Scop, țintă, țel. ♦ (Concr.) Ceea ce urmează să fie realizat, construit etc. – Din fr. objectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectiva
OBIECTIVÁ, obiectivez, vb. I. Tranz. (Rar) A considera un lucru ca obiectiv (I 1); a transforma în valori cu existență obiectivă. ♦ Refl. A deveni obiectiv (I 1). – Din fr. objectiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectivare
OBIECTIVÁRE, obiectivări, s. f. Faptul de a (se) obiectiva. – V. obiectiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectivism
OBIECTIVÍSM s. n. 1. Doctrină susținând capacitatea intelectului uman de a ajunge la o cunoaștere sigură, controlabilă în opoziție cu scepticismul și relativismul. 2. (Ieșit din uz) Obiectivitate (2). – Obiectiv + suf. -ism. Cf. germ. Objektivismus, rus. obĭektivizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectivist
OBIECTIVÍST, -Ă, obiectiviști, -ste, adj. 1. Care aparține obiectivismului (1), privitor la obiectivism, care manifestă obiectivism. 2. (Ieșit din uz) Obiectiv (I 2). Obiectiv + suf. -ist: Cf. germ. O b j e k t i v i s t.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectivitate
OBIECTIVITÁTE s. f. 1. Însușirea a ceea ce este obiectiv (I 1). 2. Nepărtinire, imparțialitate. – Din fr. objectivité (după obiectiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectiviza
OBIECTIVIZÁ, pers. 3 obiectivizează, vb. I. Refl. (Rar) A căpăta un caracter obiectiv. – Obiectiv + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectivizare
OBIECTIVIZÁRE, obiectivizări, s. f. (Rar) Faptul de a se obiectiviza. – V. obiectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiectual
OBIECTUÁL, -Ă, obiectuali, -e, adj. (Livr.) 1. Care are natura unui obiect, care există independent de subiect; obiectiv (I 1), material. 2. Care aparține lucrurilor, obiectelor (nu oamenilor). [Pr.: -tu-al] – Din obiect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiecţie
OBIÉCȚIE, obiecții, s. f. Argument pe care îl invocă cineva împotriva unei teze, a unei propuneri sau a unei pretenții; observație prin care cineva își manifestă dezacordul față de ceva. [Var.: obiecțiúne s. f.] – Din fr. objection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiecție
OBIÉCȚIE, obiecții, s. f. Argument pe care îl invocă cineva împotriva unei teze, a unei propuneri sau a unei pretenții; observație prin care cineva își manifestă dezacordul față de ceva. [Var.: obiecțiúne s. f.] – Din fr. objection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiecţiune
OBIECȚIÚNE s. f. v. obiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obiecțiune
OBIECȚIÚNE s. f. v. obiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obieluţă
OBIELÚȚĂ, obieluțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui obială. – Obială + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obieluță
OBIELÚȚĂ, obieluțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui obială. – Obială + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obijdui
OBIJDUÍ, obijduiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A asupri, a împila. ♦ A nedreptăți, a jigni, a ofensa. – Din sl. obiždon (prez. ind. al lui obidĕti).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obijduire
OBIJDUÍRE, obijduiri, s. f. (Înv.) Faptul de a obijdui; asuprire, împilare. ♦ Ofensă, jignire. -V. obijdui,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obijduit
OBIJDUÍT, -Ă, obijduiți, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Nedreptățit, asuprit, împilat; exploatat, năpăstuit. – V. obijdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obijduitor
OBIJDUITÓR, -OÁRE, obijduitori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Asupritor, împilător. [Pr.: -du-i-] – Obijdui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obişnui
OBIȘNUÍ, obișnuiesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A câștiga sau a face să câștige o anumită deprindere prin repetarea frecventă a aceleiași acțiuni; a (se) deprinde, a (se) familiariza, a (se) învăța. 2. Tranz. A practica un anumit obicei, a avea o anumită deprindere. 3. Tranz. și refl. A (se) folosi (des), a (se) întrebuința. [Var.: (Înv.) obicinuí vb. IV] – Din obicină (Înv. „obicei” < bg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obișnui
OBIȘNUÍ, obișnuiesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A câștiga sau a face să câștige o anumită deprindere prin repetarea frecventă a aceleiași acțiuni; a (se) deprinde, a (se) familiariza, a (se) învăța. 2. Tranz. A practica un anumit obicei, a avea o anumită deprindere. 3. Tranz. și refl. A (se) folosi (des), a (se) întrebuința. [Var.: (Înv.) obicinuí vb. IV] – Din obicină (Înv. „obicei” < bg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obişnuinţă
OBIȘNUÍNȚĂ, obișnuințe, s. f. Faptul de a fi obișnuit cu ceva, de a avea un anumit obicei; deprindere, obicei; datină. ◊ Loc. adv. Din obișnuință = în virtutea deprinderii, potrivit obiceiului. ♦ (Rar) întrebuințare. [Var.: (Înv.) obicinuínță s. f.] Obișnui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obișnuință
OBIȘNUÍNȚĂ, obișnuințe, s. f. Faptul de a fi obișnuit cu ceva, de a avea un anumit obicei; deprindere, obicei; datină. ◊ Loc. adv. Din obișnuință = în virtutea deprinderii, potrivit obiceiului. ♦ (Rar) întrebuințare. [Var.: (Înv.) obicinuínță s. f.] Obișnui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obişnuit
OBIȘNUÍT, -Ă, obișnuiți, -te, adj. 1. Care a devenit obicei, care a intrat în obișnuința cuiva, caracteristic cuiva. 2. Care se face, se întâmplă sau se întâlnește în mod regulat; care se folosește adesea; curent. ♦ (Substantivat) Persoană întâlnită în mod frecvent într-o casă, într-un loc etc. ♦ (Adverbial) în mod regulat, de obicei. 3. Care nu se distinge prin nimic în mod deosebit; comun, simplu, banal, de rând. [Var.: (Înv.) obicinuít, -ă adj.] -V. obișnui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obișnuit
OBIȘNUÍT, -Ă, obișnuiți, -te, adj. 1. Care a devenit obicei, care a intrat în obișnuința cuiva, caracteristic cuiva. 2. Care se face, se întâmplă sau se întâlnește în mod regulat; care se folosește adesea; curent. ♦ (Substantivat) Persoană întâlnită în mod frecvent într-o casă, într-un loc etc. ♦ (Adverbial) în mod regulat, de obicei. 3. Care nu se distinge prin nimic în mod deosebit; comun, simplu, banal, de rând. [Var.: (Înv.) obicinuít, -ă adj.] -V. obișnui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblanic
OBLÁNIC, oblanice, s. n. (Reg.) Suport făcut dintr-o bucată de pânză încolăcită, pe care femeile îl pun pe creștet când poartă greutăți pe cap. – Din sb. oglavnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblădui
OBLĂDUÍ, oblăduiesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) conduce, a (se) administra, a (se) guverna. ♦ Intranz. A domni. 2. Tranz. A proteja, a ocroti, a apăra. – Din sl. obladovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblăduire
OBLĂDUÍRE, oblăduiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) oblădui și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Organ de conducere, autoritate (de stat), stăpânire. – V. oblădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblăduitor
OBLĂDUITÓR, -OÁRE, oblăduitori, -oare, adj. (Înv. și pop.; adesea substantivat) Care oblăduiește, guvernează, conduce, cârmuiește; protector. [Pr.: -du-i-] – Oblădui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblânc
OBLÂNC, oblăncuri, s. n. Partea de dinainte a șeii, mai ridicată și încovoiată. – Din sl. oblonkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblete
OBLÉTE s. m. v. obleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obleţ
OBLÉȚ, obleți, s. m. Pește mic, zvelt, de culoare albă-argintie, cu gura oblică, fără mustăți, care trăiește în apele dulci; albișoară, albiță, sorean (Alburnus alburnus). ◊ Obleț mare = pește migrator asemănător cu oblețul, lung, cu carnea grasă și gustoasă (Chalcalburnus chalcoidesfi; țușcov. [Var.: obléte s. m.] – Oblu + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obleț
OBLÉȚ, obleți, s. m. Pește mic, zvelt, de culoare albă-argintie, cu gura oblică, fără mustăți, care trăiește în apele dulci; albișoară, albiță, sorean (Alburnus alburnus). ◊ Obleț mare = pește migrator asemănător cu oblețul, lung, cu carnea grasă și gustoasă (Chalcalburnus chalcoidesfi; țușcov. [Var.: obléte s. m.] – Oblu + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblic
ÓBLIC, -Ă, oblici, -ce, adj. 1. Înclinat față de o dreaptă sau față de un plan; pieziș, plecat, aplecat. ♦ (Substantivat, f.) Linie care, în raport cu alta sau cu un plan face un unghi diferit de nouăzeci sau de o sută optzeci de grade. ♦ (Despre cilindri și prisme) Care are generatoarele (respectiv muchiile) înclinate față de bază; (despre conuri și piramide) cu dreapta care unește vârful cu centrul bazei înclinată față de bază. ♦ (Despre ochi) Cu colțurile exterioare ridicate spre tâmple; codat. ♦ Fig. (Despre priviri) Bănuitor, iscoditor. 2. (Lingv.; în sintagma) Caz oblic = nume dat uneori în gramatica română cazurilor genitiv și dativ, iar în gramatica altor limbi, în mod curent, tuturor cazurilor, cu excepția nominativului și a vocativului. – Din lat. obliquus, fr. oblique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblici
OBLICÍ, oblicesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. A dibui, a descoperi, a găsi. 2. Tranz. și intranz. A afla, a prinde de veste, a auzi. – Din sl. obličiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblicit
OBLICÍT s. f. v. OBLICI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oblicitate
OBLICITÁTE s. f. Proprietate a unei linii sau a unei suprafețe de a fi înclinată față de o altă linie sau suprafață; poziție oblică. – Din fr. oblicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblicţa
OBLICțA, oblichez, vb. I. Intranz. (Rar) A ocoli, a coti. – Din fr. obliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblicța
OBLICțA, oblichez, vb. I. Intranz. (Rar) A ocoli, a coti. – Din fr. obliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliga
OBLIGÁ, oblig, vb. I. 1. Tranz. A constrânge, a sili (pe cineva la ceva); a impune. 2. Tranz. și refl. A (se) îndatora. 3. Refl. A se angaja, a-și lua o sarcină, o răspundere. – Din lat. obligare, fr. obliger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligare
OBLIGÁRE, obligări, s. f. Faptul de a obliga. – V. obliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligarisire
OBLIGARISÍRE, obligarisiri, s. f. v. OBLIGARISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obligarisit
OBLIGARISÍT, -Ă, obligarisiți, -te, adj. v. OBLIGARISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obligat
OBLIGÁT, -Ă, obligați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este îndatorat sau recunoscător cuiva pentru un serviciu făcut. 2. (Rar) Care nu poate lipsi; obligatoriu. 3. Care este constrâns, silit să facă un anumit lucru. – V. obliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligativitate
OBLIGATIVITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este obligatoriu. – Din obliga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligator
OBLIGATÓR, -OÁRE adj. v. obligatoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligatoriu
OBLIGATÓRIU, -IE, obligatorii, adj. Care trebuie urmat întocmai, care trebuie făcut, îndeplinit; impus. ♦ (Rar) Care nu poate lipsi; indispensabil. [Var.: obligatór, -óare adj.] – Din lat. obligatorius, fr. obligatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligaţie
OBLIGÁȚIE, obligații, s. f. 1. Datorie, sarcină, îndatorire. 2. Raport juridic civil prin care una sau mai multe persoane au dreptul de a pretinde altor persoane, care le sunt îndatorate, să dea, să facă sau să nu facă ceva. 3. (Fin.; în foma obligațiune) Valoare mobiliară reprezentând un titlu de credit pe termen lung, emisă de o autoritate de stat și de companii autorizate în acest sens, prin care beneficiarul împrumutului se obligă să restituie deținătorului suma împrumutată de acesta și să-i plătească o dobândă. [Var.: obligațiúne s. f.] – Din fr. obligation, lat. obligatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligație
OBLIGÁȚIE, obligații, s. f. 1. Datorie, sarcină, îndatorire. 2. Raport juridic civil prin care una sau mai multe persoane au dreptul de a pretinde altor persoane, care le sunt îndatorate, să dea, să facă sau să nu facă ceva. 3. (Fin.; în foma obligațiune) Valoare mobiliară reprezentând un titlu de credit pe termen lung, emisă de o autoritate de stat și de companii autorizate în acest sens, prin care beneficiarul împrumutului se obligă să restituie deținătorului suma împrumutată de acesta și să-i plătească o dobândă. [Var.: obligațiúne s. f.] – Din fr. obligation, lat. obligatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligaţiune
OBLIGAȚIÚNE s. f. v. obligație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligațiune
OBLIGAȚIÚNE s. f. v. obligație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligă
ÓBLIGĂ, obligi, s. f. (Înv.) Cambie, poliță^2. – Din it. obbligo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obligeană
OBLIGEÁNĂ, obligene, s. f. Plantă erbacee perenă, originară din Asia de Sud, cu miros aromatic, cu rizom cărnos, frunze liniare lungi și flori gălbui, care crește pe marginea apelor ori este cultivată, fiind folosită în medicină și în parfumerie (Acorus calamus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblire
OBLÍRE, obliri, s. f. v. OBLI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oblit
OBLÍT, -Ă, obliți, -te, adj. v. OBLI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oblitera
OBLITERÁ, obliterez, vb. I. 1. Refl. și tranz. (Despre inscripții, manuscrise etc.) A (se) șterge treptat, a deveni sau a face să devină neciteț. 2. Tranz. A franca o marcă poștală sau un timbru prin aplicarea unei ștampile. 3. Tranz. (Med.) A astupa, a închide. – Din fr, oblitérer, lat. obliterare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliterant
OBLITERÁNT, -Ă, obliteranți, -te, adj. (Med.) Care obliterează. – Din fr. oblitérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliterare
OBLITERÁRE, obliterări, s. f. Acțiunea de a (se) oblitera și rezultatul ei; obliterație. – V. oblitera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliterat
OBLITERÁT, -Ă, obliterate, adj. 1. (Despre mărci poștale) Ștampilat. 2. (Med.) Astupat, închis, obstruat. – V. oblitera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliteraţie
OBLITERÁȚIE, obliterații, s. f. 1. Obliterare. 2. (Med.) Obstrucție. – Din fr. oblitération, lat. obliteratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obliterație
OBLITERÁȚIE, obliterații, s. f. 1. Obliterare. 2. (Med.) Obstrucție. – Din fr. oblitération, lat. obliteratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obloji
OBLOJÍ, oblojesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A trata (o rană, un organ bolnav sau un om bolnav) cu mijloace băbești, a lecui prin oblojeli; a pansa o rană. ♦ Fig. A purta cuiva de grijă; a îngriji. 2. Tranz. și refl. A (se) înveli, a (se) acoperi; a (se) înfofoli, a (se) încotoșmăna. – Din sl. oblojiti „a pune, a aplica”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblojire
OBLOJÍRE, oblojiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) obloji și rezultatul ei. – V. obloji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblojit
OBLOJÍT, -Ă, oblojiți, -te, adj. (Pop.) Înfășurat în oblojeli; pansat. – V. obloji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblomovism
OBLOMOVÍSM s. n. Atitudine de apatie; spirit de stagnare. – Oblomov (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblon
OBLÓN, obloane, s. n. 1, Dispozitiv format dintr-unul sau mai multe panouri de metal, lemn sau material plastic, așezat în fața ori în spatele unei ferestre, al unei uși sau al unei deschideri și servind pentru protecție sau pentru reglarea luminii care pătrunde în camera respectivă. 2. (Reg.) Deschizătură în formă de fereastră într-un perete, în special în peretele podului; tăblie de lemn care închide această deschizătură. 3. (Înv.) Ușă la trăsură; portieră a unui cupeu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblonaş
OBLONÁȘ, oblonașe, s. n. Diminutiv al lui oblon. – Oblon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblonaș
OBLONÁȘ, oblonașe, s. n. Diminutiv al lui oblon. – Oblon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblong
OBLÓNG, -Ă, oblongi, -ge, adj. Care este mai mult lung decât lat; lunguieț, alungit. – Din fr. oblong, lat. oblongus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obloni
OBLONÍ, oblonesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A închide cu obloane. – Din oblon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblonit
OBLONÍT, -Ă, obloniți, -te, adj. Închis cu obloane. – V. obloni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oblu
ÓBLU, OÁBLĂ, obli, oable, adj., adv. I. Adj. I. (Pop.) Care se prezintă ca o linie dreaptă; fără cotituri, drept. ♦ (Despre câmpii) Plan, neted. ♦ (Despre înălțimi, urcușuri) Aproape vertical; abrupt. 2. (Despre mers) încet și uniform. Adv. (Pop.) În linie dreaptă; drept; p. ext. (în legătură cu verbe de mișcare) fără înconjur, fără ocol, direct. – Din sl. oblŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obnubila
OBNUBILÁ, pers. 3 obnubilează, vb. I. Refl. (Rar; despre vedere, memorie) A se întuneca, a slăbi, a se umbri. – Din lat. obnubilare, fr. obnubiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obnubilare
OBNUBILÁRE, obnubilări, s. f. Acțiunea de a se obnubila și rezultatul ei. ♦ Stare de apatie, de amorțeală fizică și psihică generală, cu încetinirea gândirii, cauzată de unele boli ale sistemului nervos sau cardiovascular; obnubilație. – V. obnubila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obnubilat
OBNUBILÁT, -Ă, obnubilați, -te, adj. (Rar; despre vedere, memorie etc.) Umbrit, întunecat, slăbit. – V. obnubila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obnubilaţie
OBNUBILÁȚIE, obnubilații, s. f. Obnubilare. – Din fr. obnubilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obnubilație
OBNUBILÁȚIE, obnubilații, s. f. Obnubilare. – Din fr. obnubilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oboi
OBÓI, oboaie, s. n. Instrument muzical de suflat în formă de tub, cu ancie dublă, construit din lemn special, cu găuri și cu clape, folosit mai ales în orchestră. – Din it. oboe, germ. Oboe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oboist
OBOÍST, -Ă, oboiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la oboi. – Din fr. hautboïste, germ. Hoboist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obol
OBÓL, (1) oboluri, s. n., (2) oboli, s. m. 1. S. n. Sumă modestă cu care cineva contribuie la o acțiune; p. gener. contribuție de orice natură. ◊ Expr. A-și da obolul = a contribui cu un mic ajutor în scop de binefacere. 2. S. m. Veche monedă grecească, egală cu a șasea parte dintr-o drahmă. – Din fr. obole, lat. obolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obor
OBÓR^1 oboare, s. n. 1. (Reg.) Loc (împrejmuit) unde se ține un târg de vite, de fân, de lemne; târg de vite; p. ext. piață. 2. (Pop.) împrejmuire pentru vite; țarc, ocol, staul. ♦ Loc îngrădit în jurul casei sau în apropierea ei, parte a curții unde se țin unelte agricole, nutreț pentru vite etc. – Din bg., sb. obor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obor
OBOR^2, oboare, s. n. Împrejmuire de nuiele sau de stuf făcută într-o apă curgătoare pentru a prinde și a păstra peștele viu; spațiul din interiorul acestei împrejmuiri. – Din rus. obor „șnur”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oborean
OBOREÁN, -Ă, oboreni, -e, s. m. și f. (Rai-) Persoană care locuiește în apropierea oborului^1 (1). – Obor^1 + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oborî
OBORÎ, obór, vb. IV. Tranz. (Fug.) A doborî ceva sau a pune pe cineva la pământ; a omorî; fig. a scoate pe cineva dintr-un post, dintr-o demnitate prin diverse uneltiri. – Din sl. oboriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oboroc
OBORÓC, s. n. v. obroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oboseală
OBOSEÁLĂ, oboseli, s. f. Stare de slăbiciune generală datorată unui efort fizic sau intelectual intens; obosire, osteneală. ♦ P. anal. (Tehn.) Scădere a rezistenței unui material sau a unei piese din cauza unei folosiri îndelungate sau a defectelor de elaborare, de prelucrare etc. – Obosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obosi
OBOSÍ, obosesc, vb. IV. Intranz. și refl. A pierde puterile (fizice sau intelectuale) în urma unui efort îndelungat; a osteni. ◊ Tranz. M-au obosit drumurile. ♦ Refl. A depune eforturi (intense) pentru a face ceva. – Din bg. oboseja, sb. obositi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obosire
OBOSÍRE, s. f. Faptul de a (se) obosi; oboseală. – V. obosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obosit
OBOSÍT, -Ă, obosiți, -te, adj. Care simte oboseală; sleit de puteri, ostenit, istovit. – V. obosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obositor
OBOSITÓR, -OÁRE, obositori, -oare, adj. Care obosește, care provoacă oboseală; ostenitor, istovitor; p. ext. plictisitor. – Obosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obot
ÓBOT, obote, s. n. Scândură care leagă în față tălpile săniei. – Cf. bg. hobot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oboval
OBOVÁL, -Ă, obovali, -e, adj. În formă de ou; obovat. – Din fir. obovale, germ. oboval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obovat
OBOVÁT, -Ă, obovați, -te, adj. (Despre frunze, petale, sepale etc.) Care are lățimea cea mai mare în treimea superioară. – Din fr, obové.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraţ
OBRÁȚ, obrațe, s. n. (Înv. și reg.) Veche unitate de lungime egală cu 26,76 m; (astăzi) măsură de lungime (nedeterminată), de obicei mică. – Din sl. obratŭ „hotar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraț
OBRÁȚ, obrațe, s. n. (Înv. și reg.) Veche unitate de lungime egală cu 26,76 m; (astăzi) măsură de lungime (nedeterminată), de obicei mică. – Din sl. obratŭ „hotar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraz
OBRÁZ, (1) obraji, s. m., (2, 3, 4) obraze, s. n. 1. S. m. Fiecare dintre cele două părți laterale ale feței; pielea care acoperă aceste părți. ◊ Expr. Să-ți fie rușine obrazului! sau să-ți fie în obraz!, se spune cuiva care a făcut ceva necuviincios. A-i plesni (sau a-i crăpa) cuiva obrazul de rușine = a-i fi cuiva foarte rușine. A fi gros de obraz = a fi fără rușine, îndrăzneț. (A fi) fără (de) obraz = (a fi) nerușinat, necuviincios. A avea obraz subțire = a fi bine-crescut, a avea purtări frumoase. Obrazul subțire cu cheltuială se ține = pentru a putea face față unor pretenții mari trebuie să dispui de mijloace corespunzătoare. 2. (Înv.) S. n. Partea anterioară a capului omenesc; față, figură, chip. ◊ Expr. A ieși (sau a scăpa, a o scoate) cu obraz curat = a ieși cu bine, onorabil dintr-o situație dificilă. A-i spune sau a-i zice cuiva (un lucru) de la obraz = a-i spune cuiva (un lucru) fără înconjur, direct, fără menajamente. A orbi sau a prosti (pe cineva) de la obraz = a-i spune (cuiva) minciuni vădite, a căuta să înșeli (pe cineva) în chip grosolan. A-și scoate obrazul în lume = a apărea în societate, a se arăta printre oameni. A face (cuiva) pe obraz = a se purta cu cineva după cum merită, a se răzbuna pe cineva. A (nu) da obraz = a (nu) da ochi cu cineva, a (nu) se înfățișa la cineva. A-și pune obrazul (pentru cineva) = a garanta (pentru cineva) cu cinstea, cu autoritatea, cu reputația proprie. A da (cuiva) obraz = a îngădui (cuiva) prea multe; a da (cuiva) nas. Cu ce obraz? = cu ce îndrăzneală? A (nu) (mai) avea obraz (să...) = a (nu) (mai) avea îndrăzneală (să...). ♦ Fig. Valoare morală a unei persoane; cinste, reputație; renume; demnitate. 3. S. n. (Înv.; adesea urmat de determinări adjectivale) Persoană, ins. ◊ Obraz subțire = persoană fină, pretențioasă, care trăiește în lux. 4. S. n. (Înv.; de obicei la sg.) Rang, condiție, stare socială. [Pl. și: (2, 3) obrazuri] – Din sl. obrazŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraznic
OBRÁZNIC, -Ă, obraznici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Lipsit de respect, de rușine; nerușinat, impertinent, insolent, arogant; (cu sens atenuat) neascultător, neastâmpărat. – Obraz + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraznicuţ
OBRAZNICÚȚ, -Ă, obrăznicuți, -e, adj. Diminutiv al lui obraznic. – Obraznic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obraznicuț
OBRAZNICÚȚ, -Ă, obrăznicuți, -e, adj. Diminutiv al lui obraznic. – Obraznic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăjel
OBRĂJÉL, obrăjei, s. m. Obrăjor. – Obraz + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăjor
OBRĂJÓR, obrăjori, s. m. Diminutiv al lui obraz; obrăjei. – Obraz + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăzar
OBRĂZÁR, obrăzare, s. n. 1. Plasă deasă de sârmă sau sac de pânză cu care stuparul își acoperă fața pentru a o feri de înțepăturile albinelor. 2. Mască metalică cu care se acoperă fața pentru a o proteja în unele sporturi (lupte, sabie, floretă etc.). 3. (Reg.) Țesătură albă, subțire și rară, cu care se acoperă fața (uneori și trupul) mortului. 4. (Pop.) Mască. – Obraz + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăznicătură
OBRĂZNICĂTÚRĂ, obrăznicături, s. f. Ființă obraznică. – Obraznic + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăzniceşte
OBRĂZNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod obraznic, cu obrăznicie. – Obraznic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăznicește
OBRĂZNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod obraznic, cu obrăznicie. – Obraznic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăznici
OBRĂZNICÍ, obrăznicesc, vb. IV. 1. Refl. A deveni obraznic, necuviincios, impertinent; a-și lua nasul la purtare. 2. Tranz. (Fam.) A certa cu vorbe aspre, a ocări pentru o obrăznicie. – Din obraznic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăznicie
OBRĂZNICÍE, obrăznicii, s. f. Atitudine, comportare de om obraznic; necuviință, impertinență; (cu sens atenuat) neascultare, neastâmpăr. – Obraznic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrăzui
OBRĂZUÍ, obrăzuinesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A reprezenta, a înfățișa pe cineva sau ceva; a schița. – Obraz + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrânteală
OBRÂNTEÁLĂ s. f. v. obrinteală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrânti
OBRÂNTÍ vb. IV v. obrinti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obricire
OBRICÍRE, obriciri, s. f. v. OBRICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obricit
OBRICÍT, -Ă, obriciți, -te, adj. v. OBRICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

obrinteală
OBRINTEÁLĂ, obrinteli, s. f. (Pop.) Inflamație, umflătură a unei răni (din cauza infecției, a frigului etc.); obrintitură. [Var.: obrânteálă s. f.] – Obrinti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrinti
OBRINTÍ, obrintesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Pop.; despre răni, bube sau, p. ext., despre părți ale corpului) A se inflama, a se umfla (din cauza unei infecții, a frigului etc.). [Var.: obrânti vb. IV] – Din sl. obŭjentriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrintire
OBRINTÍRE, obrintiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) obrinti și rezultatul ei, – V. obrinti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obrintitură
OBRINTITÚRĂ, obrintituri, s. f. (Pop.) Obrinteală. – Obrinti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obroc
OBRÓC, obroace, s. n. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Danie. 2. Măsură de capacitate de 44 (obrocul mare) sau de 22 de ocale (obrocul mic), folosită în trecut. ♦ Vas mare de formă cilindrică, larg la gură, făcut de obicei din scoarță de tei, care servește ca unitate de măsură pentru cereale sau-pentru păstrarea și transportul acestora; conținutul acestui vas. ◊ Expr. A. pune (sau a ascunde, a ține etc.) ceva sub obroc = a feri ceva de văzul lumii, a ține ascuns, a ascunde bine ceva. 3. Coș de nuiele fără fund cu care se prind peștii. [Var.: oboróc s. n.] – Din ucr. uborok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obroci
OBROCÍ, obrocesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face cuiva vrăji; a fermeca. – Din obroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscen
OBSCÉN, -Ă, obsceni, -e, adj. (Despre gesturi, cuvinte, atitudini etc.) Nerușinat, trivial, indecent; vulgar, pornografic. – Din fr. obscène, lat. obscenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscenitate
OBSCENITÁTE, obscenități, s. f. Ceea ce este obscen; nerușinare, trivialitate, indecență, pornografie; vorbă sau faptă obscenă. – Din fr. obscénité, lat. obscenitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscur
OBSCÚR, -Ă, obscuri, -e, adj. 1. Care nu este străbătut de lumină, lipsit de lumină; întunecos. 2. Fig. Nedeslușit, nelămurit, neclar, greu de priceput, neînțeles. 3. Fig. Necunoscut sau puțin cunoscut; de mică importanță; fără merite sau calități deosebite, mediocru. – Din fr. obscur, lat. obscurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscura
OBSCURÁ, obscurez, vb. I Tranz. 1. A face să devină obscur (1); a întuneca. 2. A face să devină neclar, greu de priceput, de neînțeles. – Din obscur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurantism
OBSCURANTÍSM s. n. Stare de înapoiere culturală; atitudine ostilă, refractară față de tot ce reprezintă progres. – Din fr. obscurantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurantist
OBSCURANTÍST, -Ă, obscurantiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține obscurantismului, care oglindește sau susține obscurantismul. 2. S. m. și f. Adept al obscurantismului. – Din fr. obscurantiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurare
OBSCURÁRE, obscurări, s. f. Acțiunea de a obscura. – V. obscura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurat
OBSCURÁT, -Ă, obscurați, -te, adj. Care a devenit obscur; obscurizat. – V. obscura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscuritate
OBSCURITÁTE, obscurități, s. f. 1. Lipsă de lumină; întuneric, întunecime. 2. Fig. Lipsă de claritate (în idei, în stil etc.); nelămurire, confuzie. 3. Fig. Lipsă de renume, de vază, de faimă etc.; mediocritate. – Din fr. obscurité, lat. obscuritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscuriza
OBSCURIZÁ, obscurizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) face obscur. – Obscur + suf. -iza,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurizare
OBSCURIZÁRE, obscurizări, s. f. Faptul de a (se) obscuriza. – V. obscuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obscurizat
OBSCURIZÁT, -Ă, obscurizați, -te, adj. Care a devenit obscur; obscurat. – V. obscur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecraţie
OBSECRÁȚIE, obsecrații, s. f. Figură retorică prin care oratorul imploră ajutorul zeilor sau al oamenilor. [Var.: obsecrațiúne s. f.] – Din fr. obsecration, lat. obsecratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecrație
OBSECRÁȚIE, obsecrații, s. f. Figură retorică prin care oratorul imploră ajutorul zeilor sau al oamenilor. [Var.: obsecrațiúne s. f.] – Din fr. obsecration, lat. obsecratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecraţiune
OBSECRAȚIÚNE s. f. v. obsecrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecrațiune
OBSECRAȚIÚNE s. f. v. obsecrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecvent
OBSECVÉNT, -Ă, obsecvenți, -te, adj. (Despre o vale) Care are o direcție de curgere contrară direcției de înclinare a straturilor. – Din fr. obséquent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecvios
OBSECVIÓS, -OÁSĂ, obsecvioși, -oase, adj. (Livr.) Care este excesiv de politicos, de respectuos; servil, slugarnic, smerit, umil, plecat. [Pr.: -vi-os] – Din fr. obséquieux, lat. obsequiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsecviozitate
OBSECVIOZITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi obsecvios; servilism, slugărnicie. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. obséquiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obseda
OBSEDÁ, obsedez, vb. I. Tranz. (Despre imagini, idei, sentimente etc.) A urmări, a preocupa intens și permanent pe cineva, a stărui în mintea cuiva; a persecuta, a chinui. – Din fr. obséder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsedant
OBSEDÁNT, -Ă, obsedanți, -te, adj. Care obsedează. – Din fit obsédant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsedare
OBSEDÁRE, obsedări, s. f. Acțiunea de a obseda și rezultatul ei; obsesie. – V. obseda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsedat
OBSEDÁT, -Ă, obsedați, -te, adj., s. m. și f. (Om) preocupat, urmărit, chinuit neîncetat de o idee, de un sentiment, de o manie etc. – V. obseda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observa
OBSERVÁ, observ, vb. I. Tranz. 1. A băga de seamă, a remarca. ♦ A exprima o observație, a constata. ♦ A atrage cuiva atenția; p. ext. a dojeni, a reproșa. 2. A examina cu atenție, a studia, a cerceta; a scruta. 3. A spiona, a iscodi, a pândi.4. (Rar) A respecta legile, obiceiurile etc. – Din fr. observer, lat. observare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observabil
OBSERVÁBIL, -Ă, observabili, -e, adj. Care poate fi observat. – Din fr. observable, lat. observabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observare
OBSERVÁRE, observări, s. f. 1. Acțiunea de a observa și rezultatul ei. ♦ (Rar) Observație (3). 2. (Mil.) Cercetare, supraveghere executată asupra inamicului și a obiectivelor lui, cu ochiul liber sau cu aparate optice, în scopul obținerii unor date. 3. Prima fază a cercetării statistice, care constă în înregistrarea unitară a datelor privind caracteristicile unităților unei colectivități statistice. – V. observa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observator
OBSERVATÓR^1 observatoare, s. n. 1. (Mai ales în sintagma observator astronomic) Clădire special amenajată și dotată cu instrumente pentru observații științifice asupra corpurilor cerești, fenomenelor astronomice, meteorologice etc.; instituția aflată în această clădire. 2. Loc, amplasament special amenajat de unde se pot observa cele ce se află sau se întâmplă pe o mare distanță în jur și unde se pot adăposti oamenii și instrumentele necesare observației. – Din lat. observatorium, fr. observatoire, germ. Observatorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observator
OBSERVATOR^2, -OĂRE, observatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care observă, cercetează sau studiază ceva. ♦ Persoană cu spirit de observație. ♦ Reprezentant al unui stat sau al unei organizații internaționale care participă la lucrările unor conferințe sau organisme internaționale, fără drept de vot și de semnătură a documentelor întocmite de acestea, dar uneori cu dreptul de a participa la discuții. ♦ Militar care execută observarea asupra inamicului. 2. Adj. Care observă, scrutează; pătrunzător, perspicace. 3. Adj. Prin care se atrage cuiva atenția asupra unui abuz de serviciu, asupra unei greșeli etc. săvârșite. Notă observatoare. – Din fr. observateur, lat. observator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observaţie
OBSERVÁȚIE, obsei-vații, s. f. 1. Procedeu al cunoașterii științifice care constă în contemplarea metodică și intenționată a unui obiect sau a unui proces; observare, cercetare, examinare; studiu. ♦ Supraveghere, urmărire; spec. supraveghere medicală (a unui bolnav). Bolnav ținut sub observație. ◊ Foaie de observație = formular în care se notează istoricul și descrierea bolii, rezultatele examenului clinic și al analizelor de laborator, evoluția bolii și fazele tratamentului urmat de bolnav în timpul spitalizării acestuia. 2. Remarcă, constatare. 3. Obiecție critică; p. ext. mustrare, dojană, reproș. – Din germ. Observation, fr. observation, lat. observatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observație
OBSERVÁȚIE, obsei-vații, s. f. 1. Procedeu al cunoașterii științifice care constă în contemplarea metodică și intenționată a unui obiect sau a unui proces; observare, cercetare, examinare; studiu. ♦ Supraveghere, urmărire; spec. supraveghere medicală (a unui bolnav). Bolnav ținut sub observație. ◊ Foaie de observație = formular în care se notează istoricul și descrierea bolii, rezultatele examenului clinic și al analizelor de laborator, evoluția bolii și fazele tratamentului urmat de bolnav în timpul spitalizării acestuia. 2. Remarcă, constatare. 3. Obiecție critică; p. ext. mustrare, dojană, reproș. – Din germ. Observation, fr. observation, lat. observatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observaţional
OBSERVAȚIONÁL, -Ă, observaționali, -e, adj. (Rar) Cu caracter de observație. [Pr.: -fi-o-] – Din engl. observational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

observațional
OBSERVAȚIONÁL, -Ă, observaționali, -e, adj. (Rar) Cu caracter de observație. [Pr.: -fi-o-] – Din engl. observational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsesie
OBSÉSIE, obsesii, s. f. Tulburare a voinței care se manifestă prin idei fixe, prin dorința irezistibilă de a face un act determinat, bolnavul fiind conștient de caracterul anormal al acțiunilor sale. ♦ Imagine sau idee inadecvată care revine neîncetat în câmpul conștiinței, stăruitor și anormal; preocupare chinuitoare. [Var.: (Înv.) obsesiúne s. f.] – Din fr. obsession,
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsesional
OBSESIONÁL, -Ă, obsesionali, -e, adj. De obsesie; obsesiv. [Pr.: -si-o-] – Din fr. obsessionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsesiune
OBSESIÚNE s. f. v. obsesie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsesiv
OBSESÍV, -Ă, obsesivi, -e, adj. Care ține de obsesie, privitor la obsesie, de obsesie. ♦ (Adverbial) Ca o obsesie; obsedant. – Din obsesie. Cf. fr. obsessif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsidian
OBSIDIÁN, obsidiane, s. n. Rocă vulcanică de culoare neagră sau brună- cenușie, cu înfățișarea sticlei topite, care a fost folosită în epoca de piatră pentru confecționarea armelor și a uneltelor. [Pr.: -di-an] – Din fr. obsidiane, obsidienne, lat. obsidiana [petra].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obsigă
OBSIGĂ s. f. Numele mai multor specii de plante erbacee asemănătoare cu ovăzul, cultivate pentru nutreț (Bromus și Brachypodium). – Din bg. obsila, sb. ovsika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstacol
OBSTÁCOL, obstacole, s. n. 1. Piedică, stavilă care închide drumul, care oprește vederea, trecerea etc. ♦ Fig. Ceea ce împiedică săvârșirea unei acțiuni; greutate, dificultate; opoziție. 2. (Sport) Piedică naturală sau amenajată care mărește dificultatea parcurgerii unui traseu, utilizată în atletism, hipism, ciclocros, motocros etc. [Var,: obstácul s. n.] – Din fr. obstacle, lat. obstaculum, it. obstacolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstacul
OBSTÁCUL s. n. v. obstacol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstetric
OBSTÉTRIC, -Ă, obstetrici, -ce, adj. 1. Care aparține obstetricii, privitor la obstetrică, de obstetrică; obstetrical. – Din fr. obstétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstetric
OBSTETRIC, -Ă, obstetrici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține obstetricii, privitor la obstetrică, de obstetrică; obstetrical. 2. S. f. Ramură a chirurgiei care se ocupă cu fiziologia și patologia sarcinii și a nașterii, precum și cu asistența în timpul nașterii și în perioada de lăuzie. – Din fr. obstétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstetrical
OBSTETRICÁL, -Ă, obstetricali, -e, adj. Obstetric (1). – Din fr. obstétrical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstetrică
OBSTÉTRICĂ s. f. 2. Ramură a chirurgiei care se ocupă cu fiziologia și patologia sarcinii și a nașterii, precum și cu asistența în timpul nașterii și în perioada de lăuzie. – Din fr. obstétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstetrician
OBSTETRICIÁN, -Ă, obstetricieni, -e, s. m. și f. Specialist în obstetrică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. obstétricien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstina
OBSTINÁ, obstinez, vb. I. Refl. (Livr.) A se încăpățâna, a se îndârji. – Din fr. obstiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstinat
OBSTINÁT, -Ă, obstinați, -te, adj. (Livr.) Încăpățânat, îndărătnic. – V. obstina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstinaţie
OBSTINÁȚIE, obstinații, s. f. Încăpățânare, îndărătnicie. – Din lat. obstinatio, fr. obstination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstinație
OBSTINÁȚIE, obstinații, s. f. Încăpățânare, îndărătnicie. – Din lat. obstinatio, fr. obstination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrua
OBSTRUÁ, obstruez, vb. I. Tranz. (Med.) A astupa (un canal, un vas de sânge). [Pr.: -stru-a] – Din fr. obstruer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstruant
OBSTRUÁNT, -Ă, obstruanți, -te, adj. (Med.) Care obstruează; obstructiv, obstructor. [Pr.: -stru-ant] – Obstrua + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstruare
OBSTRUÁRE, obstruări, s. f. (Med.) Acțiunea de a obstrua. [Pr.: -stru-a] – V.obstrua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstruat
OBSTRUÁT, -Ă, obstruați, -te, adj. (Med.; despre canale, vase de sânge) Care este astupat, prin care nu mai poate circula sângele în mod normal; obliterat. [Pr.: -stru-at] - V. obstrua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstructiv
OBSTRUCTÍV, -Ă, obstructivi, -e, adj. (Med.) Care astupă, care oprește circulația normală în organism; care produce o obstrucție. – Din fr. obstructif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstructor
OBSTRUCTÓR, -OÁRE, obstructori, -oare, adj. (Rar) Care obstruează; obstruant. – Din fr. obstructeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucţie
OBSTRÚCȚIE, obstrucții, s. f. 1. (Med.) Astupare a lumenului unui organ tubular (trahee, bronhie, intestin, ureter etc.) ca urmare a unui proces, a unui obstacol situat în interiorul organului sau a unei compresiuni exagerate exercitate din afară; ocluzie, obliterare, obliterație. ◊ Obstrucție intestinală = ocluzie intestinală. 2. Tactică folosită în unele parlamente pentru a împiedica, prin prelungirea artificială a discuțiilor, desfășurarea unei dezbateri, a unei acțiuni, a unui proces sau luarea unei hotărâri; p. ext. opoziție înverșunată. ♦ Act neregulamentar comis în unele discipline sportive (fotbal, handbal etc.), prin care un apărător încearcă să împiedice pe atacantul advers să ajungă mingea, fără ca el însuși să încerce să o joace. ♦ Acțiune nereglementară prin care un boxer încearcă să-și împiedice adversarul să lovească. – Din fr. obstrucion, lat. obstructio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucție
OBSTRÚCȚIE, obstrucții, s. f. 1. (Med.) Astupare a lumenului unui organ tubular (trahee, bronhie, intestin, ureter etc.) ca urmare a unui proces, a unui obstacol situat în interiorul organului sau a unei compresiuni exagerate exercitate din afară; ocluzie, obliterare, obliterație. ◊ Obstrucție intestinală = ocluzie intestinală. 2. Tactică folosită în unele parlamente pentru a împiedica, prin prelungirea artificială a discuțiilor, desfășurarea unei dezbateri, a unei acțiuni, a unui proces sau luarea unei hotărâri; p. ext. opoziție înverșunată. ♦ Act neregulamentar comis în unele discipline sportive (fotbal, handbal etc.), prin care un apărător încearcă să împiedice pe atacantul advers să ajungă mingea, fără ca el însuși să încerce să o joace. ♦ Acțiune nereglementară prin care un boxer încearcă să-și împiedice adversarul să lovească. – Din fr. obstrucion, lat. obstructio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucţiona
OBSTRUCȚIONÁ, obstrucționez, vb. I. 1. Refl. (Med.; despre lumenul organelor tubulare) A suferi o obstrucție (1). 2. Intranz. A face obstrucție (2) la... 3. Tranz. (La fotbal, handbal etc.) A împiedica pe atacantul advers să ajungă la minge, fără a juca. [Pr.: -ți-o-] – De la obstrucție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucționa
OBSTRUCȚIONÁ, obstrucționez, vb. I. 1. Refl. (Med.; despre lumenul organelor tubulare) A suferi o obstrucție (1). 2. Intranz. A face obstrucție (2) la... 3. Tranz. (La fotbal, handbal etc.) A împiedica pe atacantul advers să ajungă la minge, fără a juca. [Pr.: -ți-o-] – De la obstrucție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucţionism
OBSTRUCȚIONÍSM s. n. Atitudine a celor care folosesc sistematic obstrucția (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucționism
OBSTRUCȚIONÍSM s. n. Atitudine a celor care folosesc sistematic obstrucția (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucţionist
OBSTRUCȚIONÍST, -Ă, obstrucționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține obstrucționismului, privitor la obstrucționism. 2. S. m. și f. Persoană care practică obstrucționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obstrucționist
OBSTRUCȚIONÍST, -Ă, obstrucționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține obstrucționismului, privitor la obstrucționism. 2. S. m. și f. Persoană care practică obstrucționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obşte
ÓBȘTE, obști, s. f. 1. (Înv. și pop.) Colectivitate, comunitate, populație, popor; p. ext. masă mare de oameni, gloată, mulțime; obștime. ◊ De obște = a) loc. adj. care privește sau interesează pe toți, care aparține tuturor; comun, general, public; b) loc. adv. împreună, fără excepție, deopotrivă; c) loc. adv. în mod obișnuit, de obicei; d) loc. adv. pretutindeni, peste tot. 2. (Înv.) Spec. Comunitate a călugărilor de la o mănăstire; p. ext. chinovie. 3. (Înv.) Obștească adunare; p. ext. adunare, consiliu. 4. Formă de organizare socială specifică orânduirii feudale, care face legătura între aceasta și orânduirile anterioare și care se caracterizează prin munca în comun și prin îmbinarea proprietății private cu cea colectivă. ♦ Asociație, întovărășire. [Var.: óbștie s. f.] – Din sl. obĭštije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obște
ÓBȘTE, obști, s. f. 1. (Înv. și pop.) Colectivitate, comunitate, populație, popor; p. ext. masă mare de oameni, gloată, mulțime; obștime. ◊ De obște = a) loc. adj. care privește sau interesează pe toți, care aparține tuturor; comun, general, public; b) loc. adv. împreună, fără excepție, deopotrivă; c) loc. adv. în mod obișnuit, de obicei; d) loc. adv. pretutindeni, peste tot. 2. (Înv.) Spec. Comunitate a călugărilor de la o mănăstire; p. ext. chinovie. 3. (Înv.) Obștească adunare; p. ext. adunare, consiliu. 4. Formă de organizare socială specifică orânduirii feudale, care face legătura între aceasta și orânduirile anterioare și care se caracterizează prin munca în comun și prin îmbinarea proprietății private cu cea colectivă. ♦ Asociație, întovărășire. [Var.: óbștie s. f.] – Din sl. obĭštije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obştesc
OBȘTÉSC, -EASCĂ, obștești, adj. Care privește poporul, care aparține poporului; p. ext. comun, general, colectiv, public. ◊ (Înv.) Obștească Adunare = organ legislativ suprem în Țările Române, Adunare Națională; p. ext. consiliu consultativ. ◊ Expr. A-și da obștescul sfârșit = a muri. ♦ (Înv.) Unanim. – Obște + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obștesc
OBȘTÉSC, -EASCĂ, obștești, adj. Care privește poporul, care aparține poporului; p. ext. comun, general, colectiv, public. ◊ (Înv.) Obștească Adunare = organ legislativ suprem în Țările Române, Adunare Națională; p. ext. consiliu consultativ. ◊ Expr. A-și da obștescul sfârșit = a muri. ♦ (Înv.) Unanim. – Obște + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obşti
OBȘTÍ, obștesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A vesti, a înștiința, a anunța tuturor. – Din sl. obĭštiti sau din obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obști
OBȘTÍ, obștesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A vesti, a înștiința, a anunța tuturor. – Din sl. obĭštiti sau din obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obştie
ÓBȘTIE s. f. v. obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obștie
ÓBȘTIE s. f. v. obște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obştime
OBȘTÍME s. f. (Înv.) Obște (1). – Obște + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obștime
OBȘTÍME s. f. (Înv.) Obște (1). – Obște + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obştire
OBȘTÍRE, obștiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a obști și rezultatul ei; înștiințare, anunțare. – V. obști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obștire
OBȘTÍRE, obștiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a obști și rezultatul ei; înștiințare, anunțare. – V. obști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtura
OBTURÁ, obturez, vb. I. Tranz. A astupa (temporar), a înfunda, a închide (o deschizătură, un tub, un vas, o arteră sangvină etc.). – Din fr. obturer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturant
OBTURÁNT, -Ă, obturanți, -te, adj. Care obturează. – Obtura + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturare
OBTURÁRE, obturări, s. f. Acțiunea de a obtura și rezultatul ei; astupare, închidere, obturație. – V. obtura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturat
OBTURÁT, -Ă, obturați, -te, adj. (Despre deschizături, tuburi, p. ext. vase sangvine) Care este astupat (temporar); înfundat. – V. obtura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturator
OBTURATÓR, obturatoare, s. n. Dispozitiv utilizat în scopul micșorării secțiunii de trecere a unui material fluid sau pulverulent, a unui fascicul de lumină printr-o deschidere etc. ◊ Obturator fotografic = dispozitiv mecanic montat pe un aparat fotografic, având drept scop să oprească sau să permită căderea luminii pe placa sau pe filmul fotografic. – Din fr. obturateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturaţie
OBTURÁȚIE, obturații, s. f. Obturare. ♦ (Med.) închidere, astupare a unui orificiu sau a unei cavități. ◊ Obturație dentară = umplere a unei carii dentare cu o materie solidă. – Din fr. obturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obturație
OBTURÁȚIE, obturații, s. f. Obturare. ♦ (Med.) închidere, astupare a unui orificiu sau a unei cavități. ◊ Obturație dentară = umplere a unei carii dentare cu o materie solidă. – Din fr. obturation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtuz
OBTÚZ, -Ă, obtuzi, -e, adj. 1. (În sintagma) Unghi obtuz = unghi mai mare de 90 de grade. 2. Fig. (Despre minte; p. ext. despre oameni) Care pricepe greu; redus, mărginit. – Din fr. obtus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtuzitate
OBTUZITÁTE, obtuzități, s. f. Lipsă de înțelegere sau de pătrundere, îngustime de vederi, mărginire spirituală; prostie, tâmpenie, obtuziune. – Obtuz + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtuziune
OBTUZIÚNE, obtuziuni, s. f. (Rar) Obtuzitate. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. obtusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtuzunghi
OBTUZÚNGHI adj. v. obtuzunghic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obtuzunghic
OBTUZÚNGHIC, obtuzunghice, adj. (În sintagma) Triunghi obtuzunghic = triunghi care are un unghi obtuz. [Var.: obtuzúnghi adj.] – Obtuz + unghi (după fr. obtusangle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obţine
OBȚÍNE, obțin, vb. III. Tranz. A dobândi, a primi, a căpăta (ceva); a reuși să ajungă la..., a realiza ceva. – Din fr. obtenir, lat. obținere (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obține
OBȚÍNE, obțin, vb. III. Tranz. A dobândi, a primi, a căpăta (ceva); a reuși să ajungă la..., a realiza ceva. – Din fr. obtenir, lat. obținere (după ține).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obţinere
OBȚÍNERE, obțineri, s. f. Acțiunea de a obține și rezultatul ei; dobândire, primire. – V. obține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obținere
OBȚÍNERE, obțineri, s. f. Acțiunea de a obține și rezultatul ei; dobândire, primire. – V. obține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obuz
OBÚZ, obuze, s. n. Proiectil de artilerie. [Pl. și: (înv.) obuzuri] – Din fr. obus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obuzier
OBUZIÉR, obuziere, s. n. Gură de foc de artilerie asemănătoare cu tunul, care trage cu traiectorii foarte curbe pentru a lovi obiective situate în spatele unor obstacole înalte. [Pr.: -zi-er] – Din fr. obusier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

obverslune
OBVERSlÚNE, obversiuni, s. f. Operație logică prin care dintr-o propoziție, prin schimbarea calității și înlocuirea predicatului cu contradictoriul său, obținem o nouă propoziție echivalentă cu prima. [Pr.: -si-u-] – Din fr. obversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oca
OCÁ, ocale, s. f. Veche unitate de măsură pentru capacități și greutăți, egală cu circa un litru (sau un kilogram) și un sfert; p. ext. cantitate de marfă, de obiecte etc. egală cu această unitate de măsură; vasul cu care se măsoară. ◊ Oca mică = măsură falsă, mai mică decât cea legală. ◊ Expr. A prinde (pe cineva) cu ocaua mică = a prinde (pe cineva) cu o minciună, cu o faptă necinstită. [Pl. și: oca, ocă. – Var.: (înv. și reg.) ócă s. f.] – Din tc. okka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocară
OCÁRĂ, ocări, s. f. (Pop.) Vorbă sau faptă care mustră, ceartă, rușinează pe cineva; ocărâre; umilire, înfruntare; defăimare, jignire, insultă; situație rușinoasă, dezonorantă în care se află cineva; rușine, dezonoare. ◊ Loc. adj. De ocară = compromițător, jignitor, rușinos. ◊ Expr. A ajunge sau a (se) face, a fi, a (se) lăsa, a rămâne de râs și de ocară = a ajunge (sau a se face, a fi etc.) demn de dispreț, de batjocură; a (se) compromite. (Rar) A da de ocară cu... = a (se) face de râs cu... – Din ocărî (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocarină
OCARÍNĂ, ocarine, s. f. Instrument muzical popular de suflat, de dimensiuni mici, din argilă arsă, în formă ovală și cu mai multe găuri, care emite sunete asemănătoare cu cele ale fluierului. – Din it., fr. ocarina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocazie
OCÁZIE, ocazii, s. f. 1. Situație, împrejurare care provoacă, permite sau ușurează săvârșirea unei acțiuni; prilej, moment favorabil. ◊ De ocazie = a) loc. adj. potrivit numai pentru o anumită împrejurare; deosebit, de circumstanță; b) loc. adj. și adv. (ivit) întâmplător; cumpărat sau vândut din întâmplare (și de obicei avantajos). ◊ Loc. vb. A da ocazie la (sau, înv., de)... = a da loc, a ocaziona, a prilejui. ◊ Expr. Cu altă ocazie = cu alt prilej, altă dată. ♦ Eveniment deosebit, festivitate. 2. (Concr.) Mijloc de transport, de obicei găsit din întâmplare. [Var.: (înv.) ocaziúne s. f.] – Din fr. occasion, germ. Okasion, lat. occasio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocaziona
OCAZIONÁ, ocazionez, vb. I. Tranz. A pricinui, a prilejui, a cauza, a provoca (ceva cuiva). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocazional
OCAZIONÁL, -Ă, ocazionali, -e, adj. 1. Care are loc cu prilejul unui anumit eveniment. 2. Care se ivește întâmplător; accidental, de ocazie. ◊ (Adverbial) L-a întâlnit ocazional. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocazionalism
OCAZIONALÍSM s. n. Doctrină conform căreia nu există cauză eficientă în afară de Dumnezeu, cauzele naturale fiind doar cauze ocazionale ce acționează prin providența divină. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocaziune
OCAZIÚNE s.f, v. ocazie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocă
ÓCĂ s. f. v. oca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocăi
OCĂÍ, pers. 3 ócăie, vb. IV. Intranz. (Rar) A măcăi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocăit
OCĂÍT s. n. (Rar) Măcăit. – V. ocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocărâre
OCĂRẤRE, ocărâri, s. f. Acțiunea de a ocărî și rezultatul ei; ocară, mustrare, dojană. – V. ocărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocărâtor
OCĂRÂTÓR, -OÁRE, ocărători, -oare, adj. Care jignește, insultă, ofensează. – Ocărî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocări
OCĂRÍ vb. IV v. ocărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocărî
OCĂRÎ, ocărăsc, vb. IV. Tranz. 1. A mustra, a certa, a dojeni. 2. A vorbi de rău, a defăima, a denigra. [Var.: (înv. și pop.) ocări vb. IV] – Din sl. ocarjati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocârmui
OCÂRMUÍ, ocârmuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A cârmui, a conduce, a guverna; a administra. [Var.: otcârmuí vb. IV] – Cf. sl. ocrŭmiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocârmuire
OCÂRMUÍRE, ocărmuiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a ocârmui și rezultatul ei; cârmuire, conducere, guvernare; administrare. ♦ P. ext. Organ de conducere, de administrație; guvern. – V. ocârmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocârmuit
OCÂRMUÍT, -Ă, ocârmuiți, -te, adj. (Înv.) Care este condus, guvernat, administrat (de cineva). – V. ocârmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocârmuitor
OCÂRMUITÓR, -OÁRE, ocârmuitori, -oare, adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) care conduce un stat, o instituție etc.; cânnuitor. [Pr.: -mu-i-] – Ocârmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occident
OCCIDÉNT s. n. Apus^1 (2), vest; spațiul geografic situat la vest de un punct de referință; (cu valoare de nume propriu) lumea, totalitatea popoarelor aflate în acest spațiu (îndeosebi vestul Europei și America de Nord). – Din fr. occident, lat. occidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occidental
OCCIDENTÁL, -Ă, occidentali, -e, adj. Care ține de occident, mai ales de Apusul Europei și de America de Nord, care are caracteristicile vieții de acolo; apusean, vestic. ♦ (Substantivat) Persoană care face parte din populația unei țări din Occident sau este originară de acolo; (la pl.) popoarele din Occident. – Din fr. occidental, lat. occidentalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occidentaliza
OCCIDENTALIZÁ, occidentalizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta caracter occidental. – Din fr. occidentaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occidentalizare
OCCIDENTALIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) occidentaliza. – V. occidentaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occidentalizat
OCCIDENTALIZÁT, -Ă, occidentalizați, -te, adj. Care a căpătat caracter occidental. – V. occidentaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occipital
OCCIPITÁL, -Ă, occipitali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Os nepereche lat, care formează partea de dinapoi și de jos a cutiei craniene. 2. Adj. Care aparține occipitalului (1), care se referă la occipital. ◊ Lobul occipital = lobul posterior al creierului, unde sunt localizați centrii vederii. Orificiul occipital = orificiul circular din osul occipital, prin care trec măduva spinării și nervii spinali. – Din fr. occipital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

occiput
OCCIPÚT, occiputuri, s. n. Proeminență osoasă situată în partea posterioară și inferioară a craniului, care este legată de vertebrele gâtului. – Din fr., lat. occiput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocean
OCEÁN, oceane, s. n. Vastă întindere de apă sărată de pe suprafața globului, delimitată de continente. ◊ Oceanul planetar (sau mondial) = totalitatea oceanelor și a mărilor, cu legătură între ele, formând o singură masă lichidă. ♦ Fig. întindere nemărginită, noian, imensitate; mulțime nemărginită. – Din lat. oceanus, germ. Ozean, fr. océan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocean
Ocean = Oceanus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oceanic
OCEÁNIC, -Ă, oceanici, -ce, adj. 1. Care aparține oceanului, privitor la ocean; care trăiește în ocean. 2. Asemănător cu oceanul, ca de ocean. – Din fr. océanique, lat. oceanicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanicultură
OCEANICULTÚRĂ, oceaniculturi, s. f. Maricultură. – Ocean + [mar]cultură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanidă
OCEANÍDĂ, oceanide, s. f. Nimfă a mării, în mitologia greacă. – Din fr. océanide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanide
Oceanide = Oceanides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oceanides
Oceanides, nimfe ale apelor, fiicele lui Oceanus și ale lui Tethys (v. și Nymphae). Unindu-se cu muritorii, dar mai ales cu zeii, oceanidele au avut numeroși copii. Dintre ele, cele mai cunoscute erau: Doris – mama nereidelor (v. și Nereides), Clymene – mama lui Prometheus, Philyra – mama centaurului Chiron etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oceanograf
OCEANOGRÁF, -Ă, oceanografi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în oceanografie. – Din fr. océanographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanografic
OCEANOGRÁFIC, -Ă, oceanografici, -ce, adj. Care aparține oceanografiei, privitor la oceanografie. – V. océanographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanografie
OCEANOGRAFÍE s. f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul și descrierea științifică a oceanului planetar; oceanologie. ♦ Știință care se ocupă cu studiul influenței mediului marin asupra florei și a faunei marine de la diferite adâncimi. – V. océanographle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanolog
OCEANOLÓG, -Ă, oceanologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în oceanologie. – Din germ. Ozeanolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanologic
OCEANOLÓGIC, -Ă, oceanologici, -ce, adj. Referitor la oceanologie, de oceanologie. – Din fr. océanologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanologie
OCEANOLOGÍE s. f. Oceanografie. – Cf. oceanografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oceanus
Oceanus, zeul și personificarea marilor ape care înconjurau – în concepția celor vechi – lumea locuită, iar mai tîrziu personificarea Oceanului Atlantic, socotit hotarul vestic al lumii vechi. Oceanus era cel mai mare dintre titani, fiul lui Uranus și al lui Gaea. Din unirea lui cu sora sa Tethys, s-au născut oceanidele (v. și Oceanides). El era socotit deopotrivă tatăl tuturor apelor curgătoare – peste trei mii la număr – al marilor fluvii, al rîurilor și al izvoarelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ocel
OCÉL, oceli, s. m. Ochi^1 simplu, pe care îl au anumite artropode și viermii. – Din fr. ocelle, lat. ocellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocelot
OCELÓT, oceloți, s. m. Mamifer carnivor din familia felidelor, răspândit în America de Sud, având blana gri cu puncte roșcate, foarte apreciată (Felix sau Leopardus pardalis). – Din fr. ocelot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocenaş
OCENÁȘ s. n. v. ocinaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocenaș
OCENÁȘ s. n. v. ocinaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheadă
OCHEÁDĂ, ocheade, s. f. Privire (semnificativă) aruncată cuiva pe furiș; închidere intenționată a ochilor pentru a atrage atenția asupra celor spuse sau sugerate; semn cu ochiul. – Din ochi^2 (după fr. oeillade).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochean
OCHEÁN^1 ocheane, s. n. Nume dat unor instrumente optice portative care măresc unghiul sub care se văd obiectele depărtate de pe suprafața Pământului, permițând o mai bună distingere a detaliilor. – Din it. occhiale, adaptat la cuvintele românești terminate în -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochean
OCHEÁN^2 s. m. v. ocheană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheană
OCHEÁNĂ, ochene, s. f. Pește lung de 20-30 cm, cu capul mic, cu partea dorsală cenușie-albăstrie, iar cea ventrală albă și cu aripioarele roșii; babușcă (Rutilus rutilus). ♦ Roșioară. [Var.: (reg.) ocheán s. m.] – Ochi^1 + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochelari
OCHELÁRI s. m. pl. Dispozitiv optic medical sau de protecție format din două lentile (fixate într-o ramă), care se pune la ochi (sprijinit pe rădăcina nasului) cu scopul de a corecta un defect de vedere, de a apăra ochii de praf, de o lumină prea puternică etc. ♦ P. ext. Dispozitiv format din două bucăți de piele prinse de curelele laterale ale căpețelei și așezate în dreptul ochilor cailor pentru a-i împiedica să vadă lateral. ◊ Expr. A avea ochelari de cal, se spune despre persoane mărginite, care văd lucrurile printr-o prismă prea îngustă. – Din ochi^1 (după lat. ocularis).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochelarist
OCHELARÍST, -Ă, ochelariști, -ste, s. m. și f. (Fam.) Persoană care poartă ochelari. – Ochelari + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochelariţă
OCHELÁRIȚĂ, ochelarițe, s. f. Plantă erbacee din familia cmciferelor, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori galbene și cu fructele în formă de ochelari (Biscutella laevigata). – Ochelari + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochelariță
OCHELÁRIȚĂ, ochelarițe, s. f. Plantă erbacee din familia cmciferelor, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori galbene și cu fructele în formă de ochelari (Biscutella laevigata). – Ochelari + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochenare
OCHENÁRE s. f. v. OCHENA. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ocheniţă
OCHENÍȚĂ, ochenițe, s. f. (Iht.) Diminutiv al lui ocheană. – Ocheană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheniță
OCHENÍȚĂ, ochenițe, s. f. (Iht.) Diminutiv al lui ocheană. – Ocheană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheşel
OCHEȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, ocheșei, -ele, adj. (Rar) Diminutiv al lui oacheș. ♦ (Substantivat, f. pl.; Bot.) Crăiță. [Var.: ochișél, -eá, -ícă adj.] – Oacheș + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheșel
OCHEȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, ocheșei, -ele, adj. (Rar) Diminutiv al lui oacheș. ♦ (Substantivat, f. pl.; Bot.) Crăiță. [Var.: ochișél, -eá, -ícă adj.] – Oacheș + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochet
OCHÉT, ocheți, s. m. Inel metalic care întărește o gaură făcută într-o pânză de navă, într-o foaie de cort etc. pentru a nu se destrăma. ♦ (Reg.) Ochi^1 (II4). [Var.: ochéț, ochéte s. m.] – Ochi^1 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochete
OCHÉTE s. m. v. ochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheţ
OCHÉȚ s. m. v. ochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocheț
OCHÉȚ s. m. v. ochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochi
OCHI^1, (I, II 4, 7, 11, 12, III) ochi, s. m., (II 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 13) ochiuri, s. n. I. S. m. 1. Fiecare dintre cele două organe ale vederii, de formă globulară, sticloase, așezate simetric în partea din față a capului omului și a unor animale; globul împreună cu orbita, pleoapele, genele; irisul colorat al acestui organ; organul vederii unui animal sau al unei insecte, indiferent de structura lui. ◊ Loc. adv. Văzând cu ochii = repede. Ochi în ochi = privindu-se unul pe altul. Cu ochii închiși = a) fără discernământ; b) pe dinafară, pe de rost; foarte ușor, fără dificultăți. ◊ Expr. (A fi) numai ochi (și urechi) = (a privi) foarte atent (la ceva). A dormi numai cu un ochi = a dormi ușor, neliniștit; a dormi iepurește. Cât vezi cu ochii (sau cu ochiul) = cât cuprinzi cu privirea, până la depărtări foarte mari. A vedea cu ochii lui = a vedea el însuși, a fi de față la o întâmplare. A vedea cu ochii altuia = a nu avea păreri proprii, a judeca prin prisma altuia. A păzi (sau a îngriji) pe cineva ca ochii din cap = a păzi, a îngriji etc. pe cineva cu cea mai mare atenție. A arăta (pe cineva sau ceva) din ochi = a semnala cuiva în mod discret (pe cineva sau ceva), făcând o mișcare ușoară a ochilor în direcția voită. A iubi pe cineva (sau a-i fi drag cuiva) ca lumina ochilor (sau mai mult decât ochii din cap) = a iubi (sau a fi iubit) din tot sufletul. A i se scurge (sau a-i curge) cuiva ochii după cineva (sau după ceva) = a se uita cu mult drag la cineva sau la ceva, a-i plăcea foarte mult cineva sau ceva, a ține mult la cineva sau la ceva. A nu avea ochi să vezi pe cineva = a fi supărat pe cineva, a nu putea suferi pe cineva. A privi pe cineva cu (sau a avea pe cineva la) ochi buni (sau răi) = a (nu) simpatiza pe cineva. A nu vedea (lumea) înaintea ochilor = a fi foarte supărat, a fierbe de mânie. A da ochii (sau ochi) cu cineva = a întâlni pe cineva (pe neașteptate). A da cu ochii de cineva (sau de ceva) = a vedea ceva sau pe cineva care îți iese întâmplător în cale; a zări; A-și vedea visul cu ochii = a-și vedea realizată o dorință. E cu ochi și cu sprâncene = e evident, e clar. A i se întoarce (cuiva) ochii în cap (sau pe dos), se zice când cineva este în agonie, când moare. A(-și) da ochii peste cap = a) a cocheta, a afecta^2; a face fasoane; b) (a fi pe punctul de) a muri. A privi cu ochii mari = a privi atent, a fi uimit de ceea ce vede. A pune (o armă) la ochi sau a lua la ochi = a ținti, a ochi. A lua (pe cineva) la ochi = a avea bănuieli asupra cuiva, a suspecta. A pune ochii (pe cineva sau pe ceva) = a-i plăcea cineva sau ceva; a pune sub observație, a urmări. A face un lucru cu ochii închiși = a face un lucru foarte ușor, fără dificultate, fără ezitare. Între patru ochi = fără martori, în intimitate. Plin ochi - foarte plin. (Fam.) Cu un ochi la făină și cu altul la slănină, se spune despre cel care: a) se uită cruciș sau b) râvnește la două lucruri deodată. (Muncește, lucrează, aleargă, se ferește, fuge etc. de ceva) de-și scoate ochii = (muncește, lucrează etc.) cât poate, din răsputeri. 2. Facultatea de a vedea, simțul văzului, vedere; privire, uitătură. ◊ Loc. adv. Cu ochi pierduți = cu privirea neconcentrată, privind în gol; în extaz. Sub ochii noștri = sub privirea noastră; b) acum, în prezent. În ochii cuiva = după părerea cuiva, după aprecierea cuiva, în conștiința cuiva; în fața cuiva. De (sau pentru) ochii lumii = de formă, pentru a salva aparențele. ◊ Expr. A privi cu ochi de piatră = a privi nepăsător, rece, înmărmurit. A avea ochi = a se arăta priceput în a aprecia un lucru dintr-o privire. A măsura (sau a judeca, a prețui etc.) din ochi = a aprecia cu aproximație, cu privirea, însușirea unui obiect sau a unei ființe; a studia, a cerceta, a analiza cu privirea ceva sau pe cineva. A vinde (sau a da, a cumpăra) pe ochi = a vinde (sau a cumpăra) apreciind cantitatea cu privirea. A sorbi pe cineva din ochi = a ține foarte mult la cineva, a-1 privi cu drag. A mânca (sau a înghiți) cu ochii = a mânca cu mare poftă; a pofti. Încotro vede cu ochii sau unde îl duc ochii = indiferent unde, în orice direcție, fără țintă, aiurea. ♦ Fig. Putere de pătrundere, discernământ; judecată, rațiune. 3. (La pl.) Obraz, față. ◊ Loc. adv. De la ochi sau (verde) în ochi = cu îndrăzneală, fățiș, fără cruțare. II. P. anal. 1. S. n. Fiecare dintre spațiile libere ale unei ferestre, în care se montează geamurile; panou de sticlă care închide fiecare dintre aceste spații. ♦ Mică deschizătură închisă cu sticlă, făcută într-un perete exterior, folosind la aerisirea sau la iluminarea unei încăperi. ◊ Ochi de bou = nume dat ferestrelor rotunde de mici dimensiuni folosite pentru iluminarea și aerisirea podurilor, a mansardelor sau a încăperilor de serviciu ale unui edificiu. 2. S. n. Porțiune de loc, în formă circulară, acoperită cu altceva (apă, nisip, zăpadă etc.) decât mediul înconjurător. 3. S. n. Întindere de apă în formă circulară, în regiuni mlăștinoase, mărginită cu papură; loc unde se adună și stagnează apa. ♦ Vârtej de apă, bulboană; copcă. 4. S. n. și m. Orificiu făcut într-o pânză de navă, plasă, foaie de cort, prin care se poate petrece o sfoară, o frânghie, un cablu; ocheț. ♦ Buclă formată prin îndoirea unei sfori, a unei frânghii etc., petrecută cu un capăt prin îndoitură; laț. ♦ Fiecare dintre golurile (simetrice) aflate între firele unei împletituri, ale unor țesături, ale unor plase etc.; golul împreună cu firele care îl mărginesc. ♦ Fiecare dintre verigile din care se compune un lanț; za. 5. S. n. Orificiu circular situat pe partea superioară a unei mașini de gătit, pe care se așază vasele pentru a le pune în contact direct cu flacăra. 6. S. n. (Mai ales la pl.) Mâncare făcută din ouă prăjite în tigaie sau fierte fără coajă, astfel ca gălbenușul să rămână întreg (cu albușul coagulat în jurul lui). 7. S. m. Complex de muguri existent pe nod la vița-de-vie sau la subsuoara frunzelor unor plante. 8. S. n. Despărțitură într-o magazie, într-un hambar etc.; boxă. 9. S. n. Fiecare dintre petele colorate de pe coada păunului. 10. S. n. Particulă rotundă de grăsime care plutește pe suprafața unui lichid. 11. S. m. (În sintagmele) Ochi magic = tub electronic cu ecran fluorescent, care se folosește în special la aparatele de recepție radiofonică sau radiotelegrafică, ca să arate în ce măsură este realizat acordul pe lungimea de undă dorită; indicator de acord. 12. S. m. Fiecare dintre punctele de pe zaruri, cărți de joc etc. 13. S. n. Fig. Pată de lumină, licărire, punct strălucitor. III. S. m. Compuse: ochi-de-pisică = a) disc de sticlă sau de material plastic (montat într-o garnitură de metal) care reflectă razele de lumină proiectate asupra lui și care este folosit ca piesă de semnalizare la vehicule sau la panourile fixe de pe șosele; b) varietate de minerale care, șlefuite într-un anumit mod, capătă o luminozitate neobișnuită; ochi-de-ciclop = fereastră specială care separă acustic încăperile unui studio, permițând însă o vizibilitate bună; ochiul-boului = a) (Bot.) nume dat mai multor plante din familia compozeelor, cu inflorescențe mari, albe sau viu colorate; b) (Ornit.) pitulice; ochiul-lupului = a) plantă erbacee cu flori mici albastre și cu fructe nucule (Lycopsis arvensis); b) plantă erbacee cu tulpina ramificată și cu florile dispuse în formă de spice (Plantago indica); ochii-păsăruicii = a) plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori albastre, albe sau roșii (Myosotis palustris); b) nu-mă-uita; ochiul-șarpelui = a) plantă erbacee cu frunze mici în formă de rozetă, acoperite cu peri albi mătăsoși, cu flori albastre, rar albe, plăcut mirositoare (Eritrichium nanum); b) mică plantă erbacee cu frunze păroase și cu flori mici, albastre închis (Myosotis arvensis); ochii-șoricelului = a) mică plantă erbacee cu tulpini roșietice, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori alburii, rareori liliachii (Saxifraga adscendens); b) nu-mă-uita; ochiul-soarelui = vanilie sălbatică; ochiul-păunului = fluture de noapte care are pe aripi pete rotunde, colorate, asemănătoare cu cele de pe coada păunului (Saturnia pyri); Ochiul-Taurului = numele unei stele din constelația Taurului; ochi-de-tigru = varietate de cuarț galben sau brun-roșcat cu irizații determinate de incluziuni foarte mici de fier, mică sau azbest. [Pl. și: (II, 4) ochiuri] – Lat. oc(u)lus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochi
OCHÍ^2, ochesc, vb. IV. 1. Intranz. A potrivi o armă la ochi pentru ca proiectilul să nimerească ținta; a fixa linia de ochire a unei arme; a lua ținta, a ținti. ♦ Tranz. A ținti pe cineva sau ceva cu o armă; p. ext. a lovi ținta cu un proiectil. 2. Tranz. A urmări, a fixa cu privirea, a descoperi pe cineva (printre mai multe persoane) cu o anumită intenție; a(-și) pune ochii pe cineva. ♦ A remarca, a observa (dintr-un grup mai mare) un obiect necesar (pentru a și-l însuși sau a se folosi de el); a-și fixa privirea asupra unui obiect. ♦ A privi cu insistență, cu atenție, cu interes; a cerceta. ♦ A distinge cu privirea, a zări, a observa. ♦ A cerceta cu privirea, a scruta. 3. Refl. unipers. (Reg.; despre întinderi acoperite de zăpadă) A face din loc în loc pete, ochiuri (negre sau de verdeață) prin topirea zăpezii. – Din ochi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochios
OCHIÓS, -OÁSĂ, ochioși, -oase, adj. (Fam.; despre persoane) Cu ochi^1 mari, frumoși. ♦ (Reg.) Frumos, chipeș, arătos. – Ochi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochire
OCHÍRE, ochiri, s. f. Acțiunea de a ochi^2 și rezultatul ei; cercetare rapidă, sumară; privire, ocheadă, ochit. ♦ Totalitatea operațiilor care se execută pentru a aduce țeava unei guri de foc într-o poziție care să permită trimiterea proiectilului la țintă. – V. ochi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochiş
OCHIȘ EL, -EÁ, -ÍCĂ adj. v. ocheșel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochiș
OCHIȘ EL, -EÁ, -ÍCĂ adj. v. ocheșel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochişor
OCHIȘOR, ochișori, s. m. 1. Diminutiv al lui ochi^1 (I 1). 2. (Bot.) Scânteiuță. – Ochi^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochișor
OCHIȘOR, ochișori, s. m. 1. Diminutiv al lui ochi^1 (I 1). 2. (Bot.) Scânteiuță. – Ochi^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochit
OCHÍT, ochituri, s. n. Ochire. – V. ochi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochit
OCHÍT, -Ă, ochiți, -te, adj. v. OCHI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ochitor
OCHITÓR, ochitori, s. m. Persoană care ochește cu arma; țintaș. ♦ Militar care execută ochirea la gurile de foc de artilerie. – Ochi^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochitură
OCHITÚRĂ, ochituri, s. f. Privire, căutătură din ochi^1. – Ochi^2 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochiuleţ
OCHIULÉȚ, ochiulețe, s. n. Diminutiv al lui ochi^1. – Ochi^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ochiuleț
OCHIULÉȚ, ochiulețe, s. n. Diminutiv al lui ochi^1. – Ochi^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocinaş
OCINÁȘ, ocinașe, s. n. (Înv. și reg.) Rugăciunea „Tatăl nostru”; p. gener: (la pl.) rugăciune (care se spune dimineața sau seara). [Var.: ocenáș s. n.] – Din sl. otĭcĭ našĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocinaș
OCINÁȘ, ocinașe, s. n. (Înv. și reg.) Rugăciunea „Tatăl nostru”; p. gener: (la pl.) rugăciune (care se spune dimineața sau seara). [Var.: ocenáș s. n.] – Din sl. otĭcĭ našĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocină
ÓCINĂ, ocini, s. f. (În Evul Mediu, în Țara Românească și Moldova.) Bucată de pământ stăpânită cu drept ereditar. ♦ P. ext. Loc de baștină. – Din sl. otĭcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocipete
Ocipete = Ocypete.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ociroe
Ociroe = Ocyrhoë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ocitocic
OCITÓCIC, -Ă, ocitocici, -ce, adj., s. n. (Farm.) (Substanță) care are acțiune stimulatorie asupra contracției musculaturii uterine. – Din fr. ocytocique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocitocină
OCITOCÍNĂ, ocitocine, s. f. Substanță cu acțiune stimulentă asupra contracției musculaturii uterine, secretată ca hormon de lobul hipofizar posterior. – Din fr. ocytocine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocluzie
OCLÚZIE s. f. v. ocluziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocluziune
OCLUZIÚNE, ocluziuni, s. f. 1. Închidere, astupare a unui orificiu, a unei conducte etc. în scopul opririi unui fluid care trece prin conducta respectivă. 2. Bulă de gaz rămasă în interiorul unei piese metalice după turnarea acesteia. 3. (Med.; în sintagma) Ocluzie intestinală = oprire incompletă sau completă, bruscă ori progresivă, a tranzitului intestinal; obstrucție intestinală, încurcătură de mațe. 4. (Fon.) Mișcare articulatorie care constă din închiderea canalului fonator (prin apropierea buzelor, a limbii de palat etc.) și care are ca rezultat întreruperea scurgerii curentului de aer. [Pr.: -zi-u-, – Var.: oclúzie s. f.] – Din fr. occlusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocluziv
OCLUZÍV, -Ă, ocluzivi, -e, adj. (În sintagma) Consoană ocluzivă (și substantivat, f.) = consoană care se articulează printr-o ocluziune a canalului fonator, urmată de o explozie; consoană explozivă. [Scris și: oclusiv] – Din fr. occlusive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocnaş
OCNÁȘ, ocnași, s. m. (În trecut) Om condamnat la muncă silnică într-o ocnă; p. gener. pușcăriaș. – Ocnă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocnaș
OCNÁȘ, ocnași, s. m. (În trecut) Om condamnat la muncă silnică într-o ocnă; p. gener. pușcăriaș. – Ocnă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocnă
OCNĂ, ocne, s. f. 1. Mină (mai ales de sare); salină. ◊ Expr. (Adverbial) Sărat ocnă = foarte sărat, prea sărat. 2. Închisoare pentru cei condamnați la muncă silnică în saline; p. gener. închisoare, pușcărie. ♦ Pedeapsă executată într-o astfel de închisoare. – Din sl. okno „fereastră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocnire
OCNÍRE, ocniri, s. f. Formare accidentală, în cursul săpăturii unor găuri de sondă, a unei cavități neregulate, ca urmare a dezagregării rocii în contact cu fluidul. – Din ocnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocniţă
ÓCNIȚĂ, ocnițe, s. f. (Pop.) 1. Diminutiv al lui ocnă (1). 2. Adâncitură într-o sobă de zid, în cuptorul sau în pereții caselor țărănești, în care se păstrează diferite obiecte; firidă, nișă. ♦ Firidă mică făcută ca element decorativ în partea exterioară a zidului unei clădiri. 3. Groapă adâncă; hrubă. 4. (Reg.) Schelet de pari în formă de prismă triunghiulară cu două laturi deschise, pe care se întind cerealele cosite sau secerate ca să se usuce; acoperiș de scânduri sprijinit pe țăruși, sub care se întind snopii de cereale în același scop. [Pl. și: ocniți ] – Ocnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocniță
ÓCNIȚĂ, ocnițe, s. f. (Pop.) 1. Diminutiv al lui ocnă (1). 2. Adâncitură într-o sobă de zid, în cuptorul sau în pereții caselor țărănești, în care se păstrează diferite obiecte; firidă, nișă. ♦ Firidă mică făcută ca element decorativ în partea exterioară a zidului unei clădiri. 3. Groapă adâncă; hrubă. 4. (Reg.) Schelet de pari în formă de prismă triunghiulară cu două laturi deschise, pe care se întind cerealele cosite sau secerate ca să se usuce; acoperiș de scânduri sprijinit pe țăruși, sub care se întind snopii de cereale în același scop. [Pl. și: ocniți ] – Ocnă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocnus
Ocnus 1. Fiul rîului Tiber. L-a ajutat pe Aeneas în luptă împotriva lui Turnus. 2. Damnat, înfățișat ca un om sortit să împletească veșnic în Infern o funie al cărei capăt era fără încetare ros de o măgăriță. Simboliza strădania irosită zadarnic.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ocol
OCÓL, (1) ocoluri, (2, 3, 4, 5, 6) ocoale, s. n. 1. Mișcare în jurul unui punct fix sau de jur-împrejurul unui loc; deplasare în spațiu care nu urmează calea cea mai dreaptă; înconjur, ocolire, ocoleală, ocoliș. ◊ Loc. adj. De ocol = care ocolește; ocolit, indirect. ◊ Loc. vb. A da (cuiva sau la ceva) ocol = a ocoli (pe cineva sau ceva), a merge de jur-împrejur. ♦ Fig. Digresiune. ◊ Loc. adv. Fără ocol = fără ezitare, fără menajamente; direct. ♦ (Concr.) Cotitură, cot. 2. (Înv.) Linie care delimitează un spațiu; p. ext. spațiul delimitat, cuprins. ♦ Perimetru, circumferință. 3. (Concr.) Gard făcut în jurul unui loc; împrejmuire, îngrăditură; p. ext. loc îngrădit (uneori acoperit), unde se închid vitele, oile etc.; obor, țarc. 4. (Reg.) Curte, ogradă. 5. (Rar) Spațiu, loc liber. 6. (Înv.) Unitate administrativă (judiciară, agricolă) de județ sau de ținut, de oraș sau de sat; sediul ei; p. ext. instituție care conducea una dintre aceste forme de împărțire administrativă. ◊ Ocol silvic = unitate silvică administrativă, împărțită pe brigăzi și cantoane, prin care se organizează și se execută lucrările de cultură, de refacere, de protecție și de pază a pădurilor, ocrotirea și valorificarea vânatului și a peștelui din apele de munte. – Din bg., rus. okol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocolaş
OCOLÁȘ, (1) ocolașe, s. n., (2) ocolași, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui ocol. 2. S. m. (Înv.) Conducătorul administrativ al unui ocol (6). – Ocol + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocolaș
OCOLÁȘ, (1) ocolașe, s. n., (2) ocolași, s. m. 1. S. n. (Rar) Diminutiv al lui ocol. 2. S. m. (Înv.) Conducătorul administrativ al unui ocol (6). – Ocol + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocoleală
OCOLEÁLĂ, ocoleli, s. f. Ocol, ocolire. – Ocoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocoli
OCOLÍ, ocolesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A străbate o distanță făcând un ocol; a merge de jur-împrejur, a înconjura. ♦ (Pop.) A cutreiera, a colinda. ♦ Tranz. A evita să atingi sau să lovești pe cineva sau ceva, ferindu-te într-o parte, făcând un mic ocol. ♦ Intranz. Fig. A spune ceva cu înconjur, a divaga. ◊ Loc. adv. Pe ocolite = pe departe, indirect. ♦ Tranz. A evita să întâlnești pe cineva sau ceva. ♦ Tranz. Fig. A lăsa ceva (în mod intenționat) deoparte; a ignora. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A pune gard împrejurul unui loc; a împrejmui, a îngrădi. ♦ Fig. (Înv. și reg.) A apăra, a proteja, a ocroti. ♦ (Înv. și reg.) A încercui din toate părțile, a împresura, a asedia. – Din ocol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocolire
OCOLÍRE, ocoliri, s. f. Acțiunea de a ocoli și rezultatul ei; ocol, ocoleală. – V. ocoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocoliş
OCOLÍȘ, ocolișuri, s. n. 1. Ocol (1), înconjur. ♦ Fig. Divagație. ◊ Loc. adv. Cu ocolișuri = pe ocolite, vag, indirect. Fără ocoliș (sau ocolișuri) = direct, pe față. 2. (Înv.) Perimetru, circumferință. – Ocol + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocoliș
OCOLÍȘ, ocolișuri, s. n. 1. Ocol (1), înconjur. ♦ Fig. Divagație. ◊ Loc. adv. Cu ocolișuri = pe ocolite, vag, indirect. Fără ocoliș (sau ocolișuri) = direct, pe față. 2. (Înv.) Perimetru, circumferință. – Ocol + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocolit
OCOLÍT, -Ă, ocoliți, -te, adj. Care se abate din drumul drept, care face ocoluri sau cotituri; care înconjoară. ♦ Fig. Care este făcut sau spus cu înconjur, pe departe. Expr. Pe căi ocolite = prin mijloace indirecte, nerecomandabile, prin subterfugii. -V. ocoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocolitor
OCOLITÓR, -OÁRE, ocolitori, -oare, adj. Care ocolește. – Ocoli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocroti
OCROTÍ, ocrotesc, vb. IV. Tranz. A lua sub paza sa; a apăra, a proteja; a ajuta, a sprijini. – Din sl. okrotiti „a îmblânzi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocrotire
OCROTIRE s. f. Acțiunea de a ocroti și rezultatul ei; apărare, protejare, sprijin, ajutor. ◊ Ocrotirea sănătății = complex de măsuri stabilite de stat pentru prevenirea bolilor, întărirea și refacerea sănătății, prelungirea vieții și a capacității de muncă a oamenilor. Ocrotirea naturii = acțiune organizată de stat, de o instituție științifică națională sau internațională în scopul utilizării raționale, al conservării și al reproducerii resurselor naturale. ♦ Adăpost, azil. – V. ocroti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocrotitor
OCROTITÓR, -OÁRE, ocrotitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care ocrotește, apără, protejează, ajută; protector. – Ocroti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocru
ÓCRU s. n., adj. invar. 1. S. n. Varietate de argilă de culoare galbenă, roșie, brună etc., formată din hidroxizi de fier și folosită ca pigment la fabricarea unor vopsele. 2. S. n. Vopsea preparată din ocru (1). 3. Adj. invar. Culoare galbenă-brună. 4. S. n. Culoare ocru (3). – Din fr. ocre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octacord
OCTACÓRD, -A, octacorzi, -de, adj., s. n. (Muz.) 1. Adj. Care are opt coarde. 2. S. n. Liră cu opt coarde. – Din fr. octacorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octaedric
OCTAÉDRIC, -Ă, octaedrici, -ce, adj. Care are formă de octaedru. – Din fr. octaédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octaedru
OCTAÉDRU, octaedre, s. n. Poliedru cu opt fețe. – Din fr. octaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octal
OCTÁL adj. (În sintagma) Sistem de numerație octal = sistem de numerație a cărei bază este cifra opt. – Din fr. octale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octan
OCTÁN, octani, s. m. Hidrocarbură saturată din seria parafinelor, care există în mai multe forme izomere. – Din fr. octane, germ. Oktan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octanic
OCTÁNIC, -Ă, octanici, -ce, adj. (Despre parametri) Care caracterizează rezistența la detonație a benzinelor. ♦ Cifră octanică = cifră care indică rezistența la explozie a unui combustibil lichid folosit în unele motoare cu ardere internă. – Octani + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octant
OCTÁNT, octante, s. n. 1. Instrument de navigație maritimă și aeriană sau care servește la măsurarea înălțimii aștrilor, a distanțelor lor unghiulare etc. 2. A opta parte din circumferința unui cerc sau dintr-o suprafață circulară. ♦ Fiecare dintre cele opt porțiuni din suprafața unui corp sferic, determinate de trei planuri perpendiculare care se intersectează în centrul corpului. – Din fr. octant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octatlon
OCTATLÓN, octatloane, s. n. Probă combinată de atletism pentru juniori, alcătuită din opt probe de alergări, sărituri și aruncări. – Octet + [penta]tlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octatlonist
OCTATLONÍST, -Ă, octatloniști, -ste, s. m. și f. Sportiv care participă la probele de octatlon. – Octatlon + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octavă
OCTÁVĂ, octave, s. f. Interval între două sunete ale gamei la distanță de opt trepte. ♦ Strofă alcătuită din opt versuri endecasilabice, dintre care primele șase cu rimă încrucișată, iar ultimele două cu rimă împerecheată, folosită, mai ales în poezia italiană, spaniolă și portugheză. – Din fr. octave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octavin
OCTAVÍN, octavine, s. n. Flaut mic care emite sunete cu o octavă mai sus decât cele obișnuite. – Din fr. octavin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octet
OCTÉT, octete, s. n., -octeți, s. m. 1. S. n. Formație compusă din opt persoane (instrumentiști sau cântăreți) care execută împreună o lucrare muzicală; lucrare muzicală scrisă pentru această formație. 2. S. n. (Chim.) Ansamblu format din opt electroni în stratul periferic al unui atom. 3. S. m. (Inform.) Combinație de opt biți folosit pentru exprimarea capacității de memorie. – Din germ. Oktett, fr. octet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octocoralier
OCTOCORALIÉR, octocoralieri, s. m. (La pl.) Subclasă de celenterate antozoare marine coloniale cu opt tentacule; (și la sg.) animal din această subclasă. [Pr.: -li-er] – Din fr. octocoralliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octodă
OCTÓDĂ, octode, s. f. Tub electronic cu un anod, un catod și șase grile, folosit de obicei ca schimbător de frecvență în radioreceptoare. – Din fr. octode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octofor
OCTOFÓR, octofori, s. m. (În Antichitate) Purtător de litieră. – Din lat. octophoros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octogenar
OCTOGENÁR, -Ă, octogenari, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care a atins (sau a depășit) vârsta de optzeci de ani. – Din fr. octogenaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octogon
OCTOGÓN, -Ă, octogoni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Poligon cu opt laturi. 2. (Înv.) Adj. Octogonal. – Din fr. octogone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octogonal
OCTOGONÁL, -Ă, octogonali, -e, adj. (Despre poligoane) Care are opt laturi; octogon (2). – Din fr. octogonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octoic
OCTOÍC / OCTÓIC s. n. v. octoih.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

octoih
OCTOÍH, octoihuri, s. n. Principala carte de cântări a cultului vechi ortodox, organizând prin prisma celor opt moduri bizantine slujbele care au loc într-o săptămână; fiecare dintre cântările cuprinse în această carte. [Acc. și: octóih. – Var.: ohtoíc s. n.] – Din sl. oktoihŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octombrie
OCTÓMBRIE s. m. A zecea lună a anului, care urmează după septembrie; brumar, brumărel. [Var.: octomvrie, (pop.) octomvre s. m.] – Din sl. oktovrii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octomvre
OCTÓMVRE s. m. v. octombrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octomvrie
OCTÓMVRIE s. m. v. octombrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octopod
OCTOPÓD, -Ă, octopozi, -de, adj., s. n. 1. Adj. (Despre animale) Care are opt picioare sau tentacule. 2. S. n. (La pl.) Ordin de moluște cefalopode, care cuprinde animale cu opt tentacule în jurul capului, purtătoare de ventuze; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. octopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octosilab
OCTOSILÁB, octosilabe, s. n. Vers de opt silabe. – Din fr. octosyllabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octosilabic
OCTOSILÁBIC, -Ă, octosilabici, -ce, adj. Care are opt silabe. – Din fr. octosyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octuplet
OCTUPLÉT, octupleți, s. m. Fiecare dintre cei opt gemeni. – Octuplu + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

octuplu
OCTÚPLU, -Ă, octupli, -e, adj., s. n. 1. Adj. De opt ori mai mare sau mai mult în raport cu cantitatea dată. 2. S. n. Mulțime, grup compus din opt unități. – Din fr. octuple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocular
OCULÁR, -Ă, oculari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care ține de ochi^1, privitor la ochi^1, al ochiului^1. ◊ Martor ocular = persoană care a văzut cum s-a petrecut un fapt. 2. S. n. Sistem optic convergent sau divergent alcătuit dintr-o lentilă sau dintr-un grup de lentile ale unui instrument optic, care servește la observarea imaginii date de obiectivul microscopului, al lunetei etc. – Din fr. oculaire, lat. ocularius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculaţie
OCULÁȚIE, oculații, s. f. Sistem de altoire printr-un singur mugur, scos cu o porțiune de lemn și de coajă, care se introduce sub scoarța portaltoiului. – Din germ. Okulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculație
OCULÁȚIE, oculații, s. f. Sistem de altoire printr-un singur mugur, scos cu o porțiune de lemn și de coajă, care se introduce sub scoarța portaltoiului. – Din germ. Okulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculist
OCULÍST, -Ă, oculiști, -ste, s. m. și f. Oftalmolog. – Din fr. oculiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculistic
OCULÍSTIC, -Ă, oculistici, -ce, adj. 1. (Rar) De ochi^1. – Din fr. oculistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculistic
OCULÍSTIC, -Ă, oculistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Rar) De ochi^1. 2. S. f. (Fam.) Oftalmologie. – Din fr. oculistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculistică
OCULÍSTICĂ s. f. 2. (Fam.) Oftalmologie. – Din fr. oculistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculomotor
OCULOMOTÓR, -OÁRE, oculomotori, -oare, adj., s. m. (Anat.) (Mușchi, nerv) care controlează mișcarea globului ocular. – Din fr. oculomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocult
OCÚLT, -Ă, oculți, -te, adj. 1. Care aparține ocultismului, privitor la ocultism, de ocultism; ocultist (2), ocultistic (1). ** Științe oculte = doctrine și practici prezentând un caracter ezoteric și care au ca obiect fenomene tainice, supranaturale inaccesibile cunoașterii obișnuite. 2. Ascuns^2, tainic, misterios. ♦ (Adverbial) Pe ascuns^1, în taină. – Din fr. occulte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oculta
OCULTÁ, ocultez, vb. I. Tranz. (Livr.) 1. (Astron.) A suferi o ocultație. 2. A face mai puțin vizibil un semnal luminos, interpunând un ecran. 3. A ascunde vederii, a face să dispară. 4. Fig. A ascunde ceva, a trece sub tăcere; a disimula. – Din fr. occulter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultaţie
OCULTÁȚIE, ocultații, s. f. 1. Eclipsare temporară a unui astru datorată interpunerii între el și observator de pe Pământ a unui alt corp ceresc. 2. (Mar.) Acoperire temporară a luminii unui far prin interpunerea unui ecran. ♦ (În sintagma) Lumină de ocultație = lumină intermitentă (a farului, a geamandurii). – Din fr. occultation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultație
OCULTÁȚIE, ocultații, s. f. 1. Eclipsare temporară a unui astru datorată interpunerii între el și observator de pe Pământ a unui alt corp ceresc. 2. (Mar.) Acoperire temporară a luminii unui far prin interpunerea unui ecran. ♦ (În sintagma) Lumină de ocultație = lumină intermitentă (a farului, a geamandurii). – Din fr. occultation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultism
OCULTÍSM s. n. Doctrină ezoterică potrivit căreia există forțe invizibile care animă întregul univers, cunoscute prin alchimie și parapsihologice și captate prin intermediul inițiaților, privilegiaților, prin hipnoză, spiritism etc. – Din fr. occultisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultist
OCULTÍST, -Ă, ocultiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care practică ocultismul. 2. Adj. Ocult (1). – Din fr. occultiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultistic
OCULTÍSTIC, -Ă, ocultistici, -ce, adj. (Rar) 1. Ocult (1). – Ocult + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultistic
OCULTÍSTIC, -Ă, ocultistici, -ce, adj., s. f. (Rar) 1. Adj. Ocult (1). 2. S. f. Ocultism. – Ocult + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocultistică
OCULTÍSTICĂ s. f. (Rar) 2. Ocultism. – Ocult + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupa
OCUPÁ, ocup, vb. 1.1. Tranz. 1. Apune stăpânire pe..., a lua în stăpânire cu forța armată un teritoriu, un oraș etc.; a cuceri. 2. A lua (temporar) în stăpânire, a avea în folosință un imobil, un spațiu locativ. ♦ A se întinde pe o suprafață, a se situa. ♦ A reține, a rezerva. 3. A lua în primire, a deține un post, o funcție etc. ♦ Fig. A deține un loc într-o ierarhie. II. Refl. 1. A lucra într-un anumit domeniu, a avea drept ocupație sau profesie; a se îndeletnici cu... ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „de”) A se consacra unei preocupări temporare. ♦ Tranz. (Înv.) A preocupa, a absorbi. 2. A se interesa, a se îngriji de cineva sau de ceva; a acorda atenție deosebită. – Din lat. occupare, fr. occuper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupant
OCUPÁNT, -Ă, ocupanți, -te, s. m. și f. (Adesea adjectival) Stat care (prin forțele sale armate) ia în stăpânire un teritoriu, un oraș străin etc. ♦ P. ext. Persoană care are sau ia (temporar) în posesiune ceva; ocupator. – Din fr occupant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupare
OCUPÁRE, ocupări, s. f. Acțiunea de a (se) ocupa și rezultatul ei. – V. ocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocuparisi
OCUPARISÍ, ocuparisesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) ocupa. – Ocupa + suf. -arisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupat
OCUPÁT, -Ă, ocupați, -te, adj. 1. (Despre un teritoriu; un oraș etc.) Cucerit de o armată străină; stăpânit de o putere străină; 2. (Despre bunuri mobile sau imobile) Stăpânit, deținut (temporar) de cineva; pe (sau în) care stă cineva. ♦ (Despre posturi) Luat în primire, deținut de cineva. 3. (Despre persoane) Care are mult de lucru, cu multe treburi; preocupat, absorbit; prins. – V. ocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupator
OCUPATÓR, -OÁRE, ocupatori, -oare, s. m. și f. (Neobișnuit) Ocupant. – Ocupa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupaţie
OCUPÁȚIE, ocupații, s. f. 1. Ocuparea temporară de către forțele armate ale unui stat, a unei părți sau a totalității teritoriului altui stat, fără ca prin aceasta statul ocupant să dobândească drepturi suverane asupra celui ocupat; cucerire. ◊ Loc. adj. De ocupație = (despre forțe armate) care ocupă temporar un teritoriu, o localitate străină. ♦ (Jur.) Luare în stăpânire, în posesiune; dobândire a unei proprietăți. 2. Îndeletnicire, treabă, activitate; preocupare. ♦ Profesie, slujbă, post. [Var.: (înv.) ocupațiúne s. f.] – Din fr. occupation, lat. occupatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupație
OCUPÁȚIE, ocupații, s. f. 1. Ocuparea temporară de către forțele armate ale unui stat, a unei părți sau a totalității teritoriului altui stat, fără ca prin aceasta statul ocupant să dobândească drepturi suverane asupra celui ocupat; cucerire. ◊ Loc. adj. De ocupație = (despre forțe armate) care ocupă temporar un teritoriu, o localitate străină. ♦ (Jur.) Luare în stăpânire, în posesiune; dobândire a unei proprietăți. 2. Îndeletnicire, treabă, activitate; preocupare. ♦ Profesie, slujbă, post. [Var.: (înv.) ocupațiúne s. f.] – Din fr. occupation, lat. occupatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupaţional
OCUPAȚIONÁL, -Ă, ocupaționali, -e, adj. 1. Care se referă la ocupație (2). 2. Care este generat de ocupație (2). Risc ocupațional. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. occupational, fr. occupationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupațional
OCUPAȚIONÁL, -Ă, ocupaționali, -e, adj. 1. Care se referă la ocupație (2). 2. Care este generat de ocupație (2). Risc ocupațional. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. occupational, fr. occupationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupaţiune
OCUPAȚIÚNE s. f. v. ocupație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocupațiune
OCUPAȚIÚNE s. f. v. ocupație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocurent
OCURÉNT, -Ă, ocurenți, -te, adj. 1. (Înv.) Care se întâmplă, care survine. 2. (Despre unități lingvistice) Care se întâlnește într-un text. – Din fr. occurrent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocurenţă
OCURÉNȚĂ, ocurențe, s. f. 1. (Rar) Împrejurare, circumstanță, întâmplare, conjunctură. 2. Prezență a unei unități lingvistice într-un text. 3. Mod de prezentare a unui mineral sau a unei roci într-un zăcământ. – Din fr. occurrence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocurență
OCURÉNȚĂ, ocurențe, s. f. 1. (Rar) Împrejurare, circumstanță, întâmplare, conjunctură. 2. Prezență a unei unități lingvistice într-un text. 3. Mod de prezentare a unui mineral sau a unei roci într-un zăcământ. – Din fr. occurrence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocurge
OCÚRGE, pers. 3 ocúrge, vb. III. Intranz. (Înv.) A se întâmpla, a surveni. – Din lat. occurrere (după curge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ocypete
Ocypete, fiica lui Thaumas și a oceanidei Electra, și una dintre harpii (v. și Harpyae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ocyrhoë
Ocyrhoë 1. Fiica centaurului Chiron și a unei nimfe. Era înzestrată cu darul profeției. 2. Una dintre oceanide, iubită de Helius. A avut un fiu, Phasis, zeul rîului cu același nume din Colchis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

odagaci
ODAGÁCI, odagaci, s. m. 1. Plantă erbacee cu flori trandafirii, mai rar albe, ale cărei rădăcini se utilizează la scoaterea petelor de pe stofe; ciuin, săpunariță (Saponaria officinalis). 2. Numele a doi arbuști exotici, cu ramuri brune și păroase, cu frunze ovale, a căror scoarță aromatică se folosește în medicină (Croton). ♦ Scoarța acestor arbuști, care răspândește (prin ardere) un miros plăcut; p. ext. substanță aromatică, parfum extrase din această scoarță. [Var.: odogáci s. m.] – Din tc. ödağaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odaie
ODÁIE, odăi, s. f. 1. (Pop.) Cameră, încăpere. ♦ (Înv.) Locuință, apartament, casă. 2. (Înv. și reg.) Așezare gospodărească izolată de sat; fermă mică, târlă de vite etc. 3. Colibă servind de adăpost provizoriu pescarilor, ciobanilor sau muncitorilor agricoli în timpul lucrului; otac. [Pr.: -da-ie] – Din tc. oda, bg. odaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odaliscă
ODALÍSCĂ, odalisce, s. f. Sclavă în serviciul soțiilor sultanului; p. ext. cadână, – Din fr. odalisque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odată
ODÁTĂ adv., adj. invar. 1. Adv. într-un timp nedeterminat, cândva: a) (în legătură cu verbe la trecut) odinioară, mai de mult; b) (în legătură cu verbe la viitor sau cu valoare de viitor) de acum înainte, într-o bună zi, cândva. ◊ Expr. Odată și odată = a) de mult de tot, de foarte multă vreme; b) într-o bună zi, cândva, mai curând sau mai târziu. 2. Adv. (Pop.) Îndată, imediat; fără întârziere; brusc; deodată. 3. Adv. În sfârșit, în cele din urmă. 4. (Pop.) Adj. invar. În toată puterea cuvântului, întreg; p. ext. foarte reușit, foarte bun, excelent. – O^3 + dată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odă
ÓDĂ, ode, s. f. Specie a poeziei lirice (formată din strofe cu aceeași formă și cu aceeași structură metrică), în care se exprimă elogiul, entuziasmul sau admirația față de persoane, de fapte eroice, idealuri etc. ♦ (În Antichitate) Poezie sau poem (cu subiect eroic) cântate sau recitate cu acompaniament de liră. ♦ Compoziție muzicală cu caracter eroic, solemn. – Din fr. ode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odăiaş
ODĂIÁȘ, odăiași, s. m. 1. (Ieșit din uz) Om de serviciu la tribunal, prefectură etc.; camerist. 2. (Înv. și reg.) Om care locuiește afară din sat, într-o odaie (2). [Pr.: -dă-iaș] – Odaie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odăiaș
ODĂIÁȘ, odăiași, s. m. 1. (Ieșit din uz) Om de serviciu la tribunal, prefectură etc.; camerist. 2. (Înv. și reg.) Om care locuiește afară din sat, într-o odaie (2). [Pr.: -dă-iaș] – Odaie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odăiţă
ODĂÍȚĂ, odăițe, s. f. Diminutiv al lui odaie; cămăruță. – Odaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odăiță
ODĂÍȚĂ, odăițe, s. f. Diminutiv al lui odaie; cămăruță. – Odaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odăjdii
ODĂJDII s. f. pl. Veșminte purtate de preoți în timpul oficierii slujbei religioase sau în împrejurări solemne. – Din sl. odežda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odeon
ODEÓN, odeoane, s. n. Tip de edificiu specific Antichității greco-romane, destinat manifestărilor culturale. [Pr.: -de-on] – Din fr. odéon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odgon
ODGÓN, odgoane, s. n. Funie groasă și lungă, îmbibată, de obicei, cu gudron și folosită în marină, la pescuit, în transporturi etc.; cablu, parâmă, pălămar^2; p. gener. orice funie groasă. [Var.: otgón s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odicolon
ODICOLÓN s. n. (Înv. și pop.) Apă de colonie. – Din fr. eau de Cologne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odihnă
ODÍHNĂ, (3) odihne, s. f. 1. Întrerupere temporară a unei activități în scopul refacerii și al întăririi forțelor; (stare sau timp de) repaus; odihnire. ◊ Casă de odihnă = clădire în localitățile balneare sau climaterice în care oamenii își petrec concediul de odihnă, sfârșitul de săptămână etc. Odihnă activă = repaus realizat prin practicarea unei activități sportive în limitele în care nu provoacă oboseală. ◊ Fără odihnă = a) loc. adj. care este în continuă mișcare, în veșnic neastâmpăr; neastâmpărat; b) loc. adv. mereu, neîncetat. ◊ Expr. (Înv.) A pune (cuiva) odihnă sau a lăsa (ceva) în odihnă = a înceta de a mai folosi (un obiect); a întrerupe (o acțiune). ♦ Somn^2. 2. Calm desăvârșit, pace, liniște sufletească; tihnă, răgaz. ♦ (Adesea determinat prin „de veci”sau „veșnică”) Moarte; p. ext. mormânt. 3. (Concr.) Platformă orizontală plasată după o serie de trepte ale unei scări, fie pentru odihnă (1), fie pentru intrarea în apartamentele unui etaj; palier. [Var.: (reg.) hodínă, odínă s. f.] – Din odihni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odihni
ODIHNI, odihnesc, vb. IV. 1. Refl. și (rar) intranz. A întrerupe temporar o activitate pentru a-și recâștiga energia, pentru a se reface; a se afla, a fi în repaus. ◊ Loc. adv. Pe odihnit(e) = a) după un interval de odihnă, fără oboseală; fără zor, comod; b) în liniște, în tihnă. ♦ Tranz. A lăsa să stea la odihnă (1); a pune la repaus; a da, a oferi cuiva odihnă; p. ext. a adăposti, a găzdui. 2. Refl. și (rar) intranz. A se reface prin somn; a dormi. 3. Intranz. și refl. A fi mort; a zăcea în mormânt. ◊ Expr. (Tranz.) Domnul (sau Dumnezeu) să-l odihnească (în pace), formulă prin care se invocă îndurarea lui Dumnezeu pentru cei morți. 4. Refl. (Înv.) A se potoli, a se calma, a se liniști. 5. Refl. și tranz. A (se) sprijini, a (se) rezema. 6. Refl. și intranz. Fig. A sta undeva, a-și avea locul, a fi situat undeva. [Formă gramaticală: (în loc.) odihnite. – Var.: (reg.) hodiní, odiní vb. IV] – Din bg. otdihna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odihnire
ODIHNÍRE s. f. Faptul de a (se) odihni; odihnă, repaus. – V. odihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odihnit
ODIHNÍT, -Ă, odihniți, -te, adj. 1. Care și-a refăcut și și-a întărit puterile (prin somn^2 sau prin întreruperea temporară a activității). 2. (Înv.) Liniștit, calm; mulțumit, satisfăcut. [Var.: (reg.) hodinít, -ă adj.] -V. odihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odihnitor
ODIHNITÓR, -OÁRE, odihnitori, -oare, adj. Care reface energia, puterile; reconfortant; care liniștește, calmează; calmant, liniștitor. – Odihni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odină
ODÍNĂ s. f. v. odihnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odini
ODINÍ vb. IV v. odihni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odinioară
ODINIOÁRĂ adv. 1. Pe vremuri, altădată, înainte vreme, odată. 2, (Înv.) Cândva, vreodată, într-o bună zi (în viitor), odată și odată. [Pr.: -ni-oa-] – O^3 + dinioară (înv. „cândva” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odios
ODIÓS, -OÁSĂ, odioși, -oase, adj. Care provoacă aversiune, indignare, dezgust; demn de ură; dezgustător, respingător; detestabil. [Pr.: -di-os] – Din lat. odiosus, it. odioso, fr. odieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odiozitate
ODIOZITÁTE s. f. (Rar) Faptul de a fi odios. [Pr.: -di-o-] – Odios + suf. -itate. Cf. it. o d i o s i t à.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odisee
ODISÉE s. f. Călătorie lungă și plină de aventuri; șir de întâmplări neprevăzute; viață plină de peripeții. [Pr.: -se-e] – Din fr. odyssée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odiseu
Odiseu = Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

odiu
ÓDIU s. n. (Latinism înv.) Ură^1, dezgust, scârbă. – Din lat. odium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odivoi
ODIVÓI, odivoi, s. m. (Înv.) Infanterist. – Din rus. hodovoĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoare
ODOÁRE s. f. v. odor^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odogaci
ODOGÁCI s. m. v. odagaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odograf
ODOGRÁF, odografe, s. n. Traseu al unui drum. – Din fr. odographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odografie
ODOGRAFÍE, odografii, s. f. Descriere a drumurilor dintr-o anumită regiune. – Din fr. odographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odolean
ODOLEÁN, odoleni, s. m. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori mari, trandafirii sau albe (Valeriana), dintre care una servește la prepararea unor produse farmaceutice cu proprietăți sedative; valeriană (Valeriana officinalis). [Var.: odoleánă s. f., hodoleán s. m.] – Din ucr. odoljan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoleană
ODOLEÁNĂ s. f. v. odolean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odometric
ODOMÉTRIC, -Ă, odometrici, -ce, adj. De odometrie. – Din fr. hodométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odometrie
ODOMETRÍE s. f. Tehnică a măsurării distanțelor parcurse de un vehicul sau de un pieton. – Din fr. hodométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odometru
ODOMÉTRU, odometre, s. n. Podometru. – Din fr. odomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odonat
ODONÁT, odonate, s. n. (La pl.) Ordin de insecte din care face parte libelula; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. odonate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontalgic
ODONTÁLGIC, -Ă, odontalgici, -ce, adj. Referitor la durerile de dinți. – Din fr. odontalgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontalgie
ODONTALGÍE, odontalgii, s. f. Durere de dinți. – Din fr. odontalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontoblast
ODONTOBLÁST, odontoblaste, s. n. Fiecare dintre celulele conjunctive dispuse într-unul sau în mai multe rânduri la limita dintre pulpa dentară și dentină, având rol important în formarea dentinei. – Din fr. odontoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontocie
ODONTOCÍE, odontocii, s. f. Proces de decalcifiere a dinților, care provoacă carierea lor. – Din fr. odontocie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontogenie
ODONTOGENÍE, odontogenii, s. f. (Med.) Procesul de dezvoltare a dinților. – Din fr. odontogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontolit
ODONTOLÍT, odontolite, s. n. Tartru dentar. – Din fr. odontolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontolog
ODONTOLÓG, -Ă, odontologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în odontologie. – Din fr. odontologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontologic
ODONTOLÓGIC, -Ă, odontologici, -ce, adj. Care aparține odontologiei, referitor la odontologie. – Din fr. odontologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontologie
ODONTOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul dinților și al bolilor lor. – Din fr. odontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontometru
ODONTOMÉTRU, odontometre, s. n. Mic instrument din metal, celuloid, material plastic sau carton, care servește la măsurarea dantelurii unei mărci poștale. – Din fr. odontomètre, germ. Odontometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontoragie
ODONTORAGÍE s. f. Scurgere de sânge din alveolele dinților. – Din fr. odontorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odontotehnică
ODONTOTÉHNICĂ s. f. Operație de conservare și de întreținere a sănătății dinților prin plombarea, înlocuirea, controlarea lor. Cf. fr. odontotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odor
ODÓR^1, (1) odoare, s. n. 1. Obiect lucrat dintr-un metal prețios (împodobit cu pietre scumpe); obiect de (mare) preț; giuvaer. ♦ (La pl.) Veșminte scumpe și alte obiecte prețioase folosite la serviciile religioase. 2. Fig. Ființă iubită, prețuită; spec. copil. – Din sb. odor „pradă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odor
ODÓR^2, odoruri, s. n. (Înv.) Miros, mireasmă, parfum. [Var.: odoáre s. f.] -Din lat. odor, it. odore, fr. odeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorant
ODORÁNT, -Ă, odoranți, -te, adj. Care răspândește un miros plăcut; parfumat, mirositor, odorifer, odoriferant. ♦ (Tehn.; despre unele substanțe) Care conține odorizanți. – Din fr. odorant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoraş
ODORÁȘ, odorașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui odor^1 (2); termen de alintare folosit de părinți pentru copiii mici. – Odor^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoraș
ODORÁȘ, odorașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui odor^1 (2); termen de alintare folosit de părinți pentru copiii mici. – Odor^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorat
ODORÁT s. n. Miros. – Din fr. odorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorifer
ODORIFÉR, -Ă, odoriferi, -e, adj. Odorant. – Din it. odorifero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoriferant
ODORIFERÁNT, -Ă, odoriferanți, -te, adj. (Rar) Odorant. – Din fr. odoriférant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorific
ODORÍFIC, -Ă, odorifici, -ce, adj. Mirositor. – Din fr. odorifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odoriza
ODORIZÁ, odorizez, vb. I. Tranz. A face ca un gaz combustibil inodor să exale un miros prin amestecarea lui cu un odorizant. – Din odorizant (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorizant
ODORIZÁNT, odorizanți, s. m. Compus chimic cu miros puternic, folosit pentru a da miros gazelor combustibile (inodore) în scopul detectării pierderilor accidentale de gaze din conducte, din recipiente etc. – Din fr. odorisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorizare
ODORIZÁRE, odorizări, s. f. Acțiunea de a odoriza și rezultatul ei. – V. odoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorob
ODORÓB, odoroabe, s. n. (Reg.) Coș de nuiele în forma unui trunchi de con, fără fund, care servește la pescuit. – Din rus. udoroba „oală spartă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorogit
ODOROGÍT, -Ă adj. v. hodorogit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odorologie
ODOROLOGÍE s. f. (În sintagma) Odorologie judiciară = parte a criminalisticii care se ocupă cu metodologia de căutare, descoperire și examinare a urmei de miros lăsate de infractor. – Din fr. odorologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odos
ODÓS s. m. (Reg.) Numele a două specii de plante erbacee din familia gramineelor, asemănătoare cu ovăzul, răspândite în culturi ca buruiană (Avena fatua și stigosa). – Din magh. vadósz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odovăire
ODOVĂÍRE, odovăiri, s. f. v. ODOVĂI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

odraslă
ODRÁSLĂ, odrasle, s. f. 1.Copil, descendent,urmaș;progenitură.** (La animale) Pui, prăsilă. 2. (Înv. și pop.) Ramură tânără, lăstar, mlădiță, vlăstar.- Din sl. otraslŭ, odraslŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odraslitor
ODRASLITÓR, -OARE, odrăslitori, -oare, adj. (Înv. și pop.) Care dă lăstari, care odrăslește. – Odrăsli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odrăsli
ODRĂSLI, odrăslesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și pop.) 1. A se naște, a se ivi; a crește, a se dezvolta. 2. (Despre plante; la pers. 3) A da mlădițe, a lăstari; p. ext. a înmuguri, a înverzi. – Din odraslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odrăslire
ODRĂSLÍRE, odrăsliri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a odrăsli. – V. odrăsli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odrăsluţă
ODRĂSLÚȚĂ, odrăisluțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui odraslă. – Odraslă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odrăsluță
ODRĂSLÚȚĂ, odrăisluțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui odraslă. – Odraslă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

odysseus
Odysseus (sau Ulysses), celebru erou grec (cunoscut din Iliada, dar mai ales din Odissea) care a participat la războiul troian. Odysseus era regele Ithacăi și fiul lui Laërtes (după o versiune, după o alta, al lui Sisyphus) și al Anticleei. S-a căsătorit cu Penelope, fiica lui Icarius, cu care a avut un fiu, pe nume Telemachus. În războiul troian Odysseus are un rol important. Vestit pentru mintea sa isteață și pentru prudența și vorbele frumoase pe care știa să le rostească, el este trimis adeseori în solii sau i se dau diverse însărcinări. De pildă, este trimis la regele Lycomedes să-l aducă pe Achilles, îl însoțește pe Menelaus atunci cînd acesta se duce s-o ceară pe Helena de la troieni, mijlocește împăcarea lui Agamemnon cu Achilles, o aduce pe Iphigenia la Aulis, e trimis să-l caute pe Philoctetes împreună cu armele lui Heracles, pătrunde ca iscoadă în Troia și se înțelege pe ascuns cu Helena să-i trădeze pe troieni etc. Tot lui Odysseus, care pe cîmpul de luptă a dat în același timp dovadă de mult curaj și vitejie făcînd numeroase victime, îi aparține și ideea calului de lemn în pîntecele căruia s-a ascuns împreună cu alți cinci sute de soldați greci și a pătruns în cetatea Troiei, reușind să-i deschidă astfel porțile în fața grecilor. După terminarea războiului, Odysseus o pornește și el, ca și ceilalți, spre casă. Calea de întoarcere îi va fi însă lungă și presărată cu multe peripeții. O primă furtună pe mare îl abate pe țărmurile Thraciei; se oprește apoi pe meleagurile lotofagilor și zăbovește mai mult în țara ciclopilor de unde scapă cu viață, din nou, numai datorită agerimii minții sale. Reușește să fugă de acolo orbindu-l pe Polyphemus (v. și Polyphemus) și-și atrage în felul acesta mînia lui Poseidon, care era tatăl ciclopului. Ajuns în insula lui Aeolus, Odysseus capătă în dar de la acesta un burduf în care sînt închise vînturile. Crezînd că înăuntru se află vin, însoțitorii lui Odysseus deschid burduful și dezlănțuie în felul acesta o groaznică furtună pe mare. Purtate de valuri, vasele rătăcesc la întîmplare și ajung pe meleagurile lestrigonilor, neam de antropofagi, care-i ucid pe greci și le distrug corăbiile. Singur Odysseus reușește să-și desprindă corabia de țărm și să scape cu fuga. În insula Aeaea, la magiciana Circe (v. și Circe) – cu care are și un fiu, pe Telegonus – eroul zăbovește un an încheiat, după care o pornește din nou la drum, nu înainte de a fi stat de vorbă cu umbra lui Tiresias, care-i dezvăluie viitorul. Izbutește să treacă teafăr de insula sirenelor (v. și Sirenes), apoi printre Scylla și Charybdis, dar încep să-i lipsească merindele și tovarășii săi de drum se plîng de foame. Încălcîndu-i porunca, ei înjunghie cîteva animale din cirezile zeului Apollo, ca să aibă cu ce se ospăta. Mînia zeilor le este acum fatală, Uraganul dezlănțuit cu acest prilej îneacă corăbii și oameni. Singur Odysseus e cruțat. Agățat de un catarg, el e purtat pe ape, la voia întîmplării și dus în insula Calypso (v. și Calypso). Aici eroul va zăbovi șapte (într-o altă versiune zece) ani încheiați, înlănțuit de dragostea frumoasei nimfe, pe care numai porunca lui Zeus o va determina să-l lase să plece mai departe. O nouă furtună pe mare, de data aceasta iscată de Poseidon, îl aruncă pe Odysseus, din nou naufragiat, pe țărmul insulei feacilor. Găsit de Nausicaa, fiica regelui Alcinous, este călăuzit de către aceasta la palatul tatălui ei. Mișcat de istorisirea tuturor întîmplărilor nefericite prin care a trecut și a nenorocirilor care s-au abătut asupră-i, regele feacilor îi dăruiește eroului o corabie, cu ajutorul căreia izbutește să ajungă, în sfîrșit, în patrie. În Ithaca pe Odysseus îl așteaptă însă noi încercări. În timpul îndelungii lui absențe, cu toată dragostea și credința nestrămutată pe care o nutrește față de el soția sa, Penelope (v. și Penelope), pețitorii acesteia au pus stăpînire pe avutul și pe palatul lui. Ei petrec aici, ca la ei acasă, în nesfîrșite ospețe. După douăzeci de ani, nimeni nu-și mai aduce aminte de Odysseus, așa încît eroul, sosit în mijlocul lor, trece neobservat cu atît mai mult cu cît s-a deghizat în cerșetor. Își dezvăluie adevărata-i identitate numai bătrînului porcar Eumaeus și propriului său fiu, Telemachus, cu ajutorul cărora îi încercuiește și-i ucide pe toți pețitorii. Între timp el este recunoscut și de Penelope, alături de care va domni de acum înainte, din nou, în Ithaca.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oeagrus
Oeagrus, rege al Thraciei. Din unirea lui cu muza Calliope s-a născut Orpheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oeax
Oeax, unul dintre cei trei fii al lui Nauplius și ai Clymenei și frate cu Palamedes, pe care l-a însoțit în războiul troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oebalus
Oebalus 1. Fiul lui Cynortas și rege al Lacedaemonului. S-a căsătorit cu Gorgophone și a avut mai mulți copii, printre care pe Icarius și pe Tyndareus. 2. Fiul lui Telon și al nimfei Sebethis. A luptat împotriva lui Aeneas la sosirea eroului în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oecleus
Oecleus, unul dintre urmașii lui Melampus și tatăl lui Amphiaraus. După ce nepotul său Alcmaeon, și-a ucis mama pentru a răzbuna moartea lui Amphiaraus, Oecleus i-a dat găzduire în curtea sa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oeclides
Oeclides, denumire purtată de Amphiaraus ca fiu al lui Oecleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oecologie
OECOLOGÍE s. f. v. ecologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oedipus
Oedipus, fiul lui Laius, regele cetății Thebae, și al Iocastei. Un oracol îi prezisese lui Laius că va pieri ucis de mîna fiului său, așa încît, atunci cînd regina Iocasta l-a născut pe Oedipus, Laius s-a grăbit să îndepărteze copilul. El l-a încredințat unui slujitor, cu porunca să-l abandoneze undeva, cît mai departe. Oedipus e găsit însă de niște păstori corintieni, care-l duc la curtea regelui Polybus. Polybus îi va fi tată adoptiv pînă cînd copilul va atinge vîrsta bărbăției. Atunci Oedipus părăsește casa lui Polybus și merge la Delphi să consulte oracolul. Pe drum are loc un incident. Într-un loc strîmt și povîrnit, niște călători care vin din partea opusă îi poruncesc să se dea la o parte și să le lase drumul liber să treacă. Oedipus se împotrivește. Are loc o încăierare, în cursul căreia el omoară doi oameni: unul dintre aceștia este Laius, propriul său tată, pe care însă Oedipus nu-l cunoaște. În felul acesta oracolul s-a împlinit. Luînd calea cetății Thebae, unde după moartea lui Laius fusese ales rege Creon, Oedipus se măsoară cu Sfinxul (v. și Creon). Cu mintea sa ageră el izbutește să descifreze enigma pusă de Sfinx și obține răsplata făgăduită: tronul cetății Thebae și mîna reginei Iocasta, despre care nimeni – și cu atît mai puțin el – nu știe că e propria sa mamă. Din căsătoria lui Oedipus cu Iocasta se nasc patru copii: Eteocles, Polynices, Antigone și Ismene. Dar cetatea Thebae e bîntuită de o molimă cumplită, căreia nimeni nu-i știe leacul. Supușii săi mor secerați și regele Oedipus, îndurerat, îl trimite pe Creon să consulte oracolul pentru a afla care e motivul mîniei zeilor. Oracolul răspunde că trebuie răzbunată moartea lui Laius și Oedipus pornește pe dată cercetările pentru a-l descoperi pe vinovat. Se dovedește însă a fi el însuși ucigașul și, îngrozit de propria-i faptă precum și de căsătoria incestuoasă cu Iocasta, Oedipus se pedepsește singur: el își scoate ochii și, lipsit de vedere, pornește într-o tristă pribegie, în straie de cerșetor, călăuzit de fiica sa Antigone, spre alte meleaguri. Găsește ospitalitate în Attica și moare, bătrîn și îndurerat, la Colonus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oeneus
Oeneus, fiul lui Portheus și rege al Aetoliei. S-a căsătorit cu Althaea, cu care a avut mai mulți copii, printre care pe Meleager, pe Gorge și pe Deianira. După moartea Althaeei, care s-a sinucis (v. și Meleager), Oeneus s-a recăsătorit cu Periboea, cu care a mai avut un fiu, pe Tydeus. Oeneus l-a găzduit o vreme la curtea sa pe Heracles, pe vremea cînd eroul era căsătorit cu Deianira. Tot el a fost cel care a atras asupra Calydonului mînia zeiței Artemis și a făcut ca întreaga Aetolie să fie pustiită de un mistreț fioros (v. Meleager). Mai tîrziu, Oeneus a fost izgonit de la domnie de către fiii fratelui său, Agrius. Nepotul lui, Diomedes, îi alungă însă la rîndu-i pe uzurpatori și-l întronează pe Andraemon, soțul lui Gorge, la curtea căruia Oeneus găsește azil la bătrînețe. E ucis însă, în cele din urmă, de fiii lui Agrius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oenides
Oenides, denumire purtată de Meleager, fiul lui Oeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oenochoe
OENOCHOÉ s. n. Tip de vas grecesc din ceramică, de dimensiuni mici, cu deschidere trilobată și cu un singur mâner, folosit pentru a turna vinul în cupe. [Pr.: enocoe] – Din fr. oenochoé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oenologie
OENOLOGÍE s. f. v. enologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oenomaus
Oenomaus, unul dintre fiii zeului Ares. A domnit asupra Pisei și a avut o fiică, pe nume Hippodamia. Nevoind s-o căsătorească, el născocise o stratagemă cu ajutorul căreia izbutise să-i ucidă toți pețitorii: îi provoca la o întrecere de care și, cum caii săi, dăruiți de Ares, erau foarte iuți, întrecîndu-i, îi ucidea. Cu ajutorul și prin trădarea vizitiului său, Myrtilus, e învins însă de Pelops, care în felul acesta obține mîna Hippodamiei (v. și Hippodamia). Întrecerea cu Pelops îi este fatală lui Oenomaus, care-și găsește moartea în timpul cursei, zdrobit sub copitele cailor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oenone
Oenone, nimfă iubită de Paris pe muntele Ida, înainte ca acesta s-o fi cunoscut pe Helena. Mai tîrziu, auzind de moartea lui, Oenone s-a sinucis (v. Paris).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oenopion
Oenopion, unul dintre fiii zeului Dionysus și, la rîndul său, tatăl Meropei. Nevoind să-și dea fiica de soție gigantului Orion, Oenopion l-a îmbătat pe acesta din urmă și, în timp ce dormea, l-a lipsit de vedere.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oenotrus
Oenotrus, unul dintre fiii lui Lycaon, regele Arcadiei. Nemulțumit de moștenirea pe care i-a lăsat-o tatăl său, Oenotrus a emigrat în Italia și acolo a întemeiat o nouă țară – Oenotria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oeonus
Oeonus, fiul lui Licymnius și văr cu Heracles. L-a întovărășit pe erou în multe dintre expedițiile sale, dar a fost ucis, în cele din urmă, de către Hippocoon. Ca să răzbune moartea lui, Heracles a declarat război Lacedaemonului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oersted
OERSTÉD, oerstezi, s. m. Unitate de măsură a intensității câmpului magnetic. [Pr.: örsted] – Din fr. oersted.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oerstedmetru
OERSTEDMÉTRU, oerstedmetre, s. n. (Fiz.) Aparat pentru măsurarea intensității câmpului magnetic. [Pr.: ör-] – Din fr. oerstedmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

of
OF, (1) interj., (2) ofuri, s. n. 1. Interj. Exclamație care exprimă: a) durere, amărăciune, regret; deznădejde; necaz, ciudă; b) scârbă, dezgust; c) admirație, entuziasm; d) o dorință, o rugăminte; e) mirare, surprindere. 2. S. n. Oftat, suspin; p. ext. durere, amărăciune, tristețe, mâhnire, regret; suferință; deznădejde. ♦ Dorință neîmplinită. [Var.: oh interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofelte
Ofelte = Opheltes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ofensa
OFENSÁ, ofensez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o ofensă; a insulta, a jigni, a vexa. ♦ Refl. (Fam.) A se supăra, a reacționa ca un om jignit, căruia i s-a adus o ofensă; a se ofusca. – Din fr. offenser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensant
OFENSÁNT, -Ă, ofensanți, -te, adj. (Rar) Ofensator. – Din fr. offensant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensare
OFENSÁRE s. f. Faptul de a (se) ofensa; insultare, jignire; supărare. – V. ofensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensat
OFENSÁT, -Ă, ofensați, -te, adj. Care a suferit o ofensă; insultat, jignit; supărat. – V. ofensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensator
OFENSATÓR, -OÁRE, ofensatori, -oare, adj. Care ofensează, care constituie o jignire; insultător, jignitor; injurios. – Ofensa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensă
OFÉNSĂ, ofense, s. f. Cuvânt, comportare, faptă jignitoare; insultă, jignire; injurie. – Din fr. offense.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensiv
OFENSÍV, -Ă, ofensivi, -e, adj. Care atacă sau cu care se atacă; cu caracter de ofensivă; agresiv. – Din fr. offensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofensivă
OFENSÍVĂ, ofensive, s. f. Formă principală a acțiunilor de luptă ale unei armate, prin care se urmărește distrugerea forței inamicului și anularea capacității sale operative. ♦ (Sport; mai ales la jocurile cu mingea) Atac susținut al unei echipe împotriva echipei adverse; totalitatea jucătorilor care alcătuiesc linia de atac. ♦ Fig. Acțiune puternică, concentrată, întreprinsă în vederea înfrângerii unei dificultăți, a lichidării unei situații neconvenabile, a cuceririi unui nou obiectiv sau a unei noi victorii. – Din fr. offensive, germ. Offensive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oferi
OFERÍ, ofér, vb. IV. Tranz. 1. A propune cuiva (în semn de atenție, de bunăvoință etc.) să primească un lucru necerut; a da în dar, a pune la dispoziție. ♦ Refl. A se declara dispus să facă un serviciu, a se pune la dispoziția cuiva. 2. A propune spre cumpărare o marfă, un bun etc. ♦ A propune un preț pentru o marfă, pentru un bun etc. 3. Fig. A înfățișa, a arăta, a etala, a prezenta ceva. – Din it. offerire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oferire
OFERÍRE, oferiri, s. f. Acțiunea de a (se) oferi și rezultatul ei. – V. oferi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oferit
OFERÍT adj. v. oferi. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oferta
OFERTÁ, ofertez, vb. I. Intranz. (Rar) A face o ofertă (1). – Din ofertă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofertant
OFERTÁNT, -Ă, ofertanți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care face o ofertă. – Oferta + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofertă
OFÉRTĂ, oferte, s. f. 1. Propunere făcută de o persoană altei persoane pentru vânzarea-cumpărarea unor mărfuri, pentru angajarea într-o slujbă, participarea la o acțiune, prestarea unor servicii etc.; (concr.) act, document scris prin care se face o astfel de propunere. 2. Cantitate dintr-un bun economic de consum sau dintr-un factor de producție, disponibilă pentru vânzare într-o anumită perioadă și la un anumit preț unitar. – Din it. offerta, germ. Offerte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

off
OFF s. n., adv. (Cin.) 1. S. n. Voce, dialog, zgomot produse în afara ecranului sau a scenei. 2. Adv. Din afara ecranului sau scenei. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

off-line
OFF-LINE loc. adv. Care nu este conectat la internet. [Scris și: offline. – Pr.: qfláĭn] – Loc. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

offline
OFF-LINE loc. adv. Care nu este conectat la internet. [Scris și: offline. – Pr.: ofláĭn] – Loc. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficia
OFICIÁ, oficiez, vb. I. Tranz. A celebra un serviciu religios; a sluji în biserică. ♦ A săvârși un act public sau privat, în special o căsătorie (cu solemnitatea unei ceremonii); a celebra. [Pr.: -ci-a] – Din fr. officier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficial
OFICIÁL, -Ă, oficiali, -e, adj., s. m. 1. Adj. Care emană de la o autoritate, de la un guvern, de la un stat; care este declarat, stabilit prin lege; care reprezintă o autoritate, un guvern, un stat. ◊ Monitorul oficial - periodic în care se publică de obicei acte normative. ♦ Propriu actelor guvernamentale, documentelor administrației de stat; în stilul, în maniera actelor, a documentelor autorităților, ale statului. 2. Adj. Care se conformează legilor, regulilor, formalităților, tradițiilor (unui stat); aprobat, convenit între autorități. 3. Adj. Fig. De o politețe rece, calculată; solemn, formal, stereotip. 4. S. m. Oficialitate (1). [Pr.: -ci-al@ – Din lat. offlcialis, fr. officiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficialitate
OFICIALITÁTE, (1) oficialități, s. f. 1. Persoană oficială; (la pl.) autoritățile dintr-o țară, dintr-un oraș; reprezentanții oficiali ai autorității. 2. (Jur.; în sintagma) Principiul oficialității = principiu de bază al dreptului procesual penal, potrivit căruia procurorul și organele de urmărire penală, precum și instanțele penale pot să săvârșească din oficiu orice act care intră în competența lor. 3. Caracter oficial, calitate, ținută, atitudine oficială. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. officialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficializa
OFICIALIZÁ, oficializez, vb. I. Tranz. A da sau a face să dobândească un caracter oficial; a consfinți (prin lege). [Pr.: -ci-a-] – Din fr. officialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficializare
OFICIALIZÁRE s. f. Acțiunea de a oficializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. oficializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficialmente
OFICIALMÉNTE adv. (Rar) în mod oficial. [Pr.: -ci-al-] - După fr. offîciellement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficiant
OFICIÁNT, -Ă, oficianți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care oficiază (slujba religioasă). 2. S. m. și f. (Grad de) funcționar în unele instituții sau întreprinderi de stat. [Pr.: -ci-ant] – Din fr. offîciant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficiere
OFICIERE, oficieri, s. f. Acțiunea de a oficia și rezultatul ei; celebrare. [Pr.: -ci-e-] – V. oficia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficinal
OFICINÁL, -Ă, oficinali, -e, adj. Din domeniul farmaciei; farmaceutic. Plante oficinale = plante cu proprietăți curative care servesc la prepararea unor medicamente. – Din lat. officinalis, fr. officinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficină
OFICÍNĂ, oficine, s. f. Ansamblu de încăperi dintr-o farmacie unde se depozitează și se prepară medicamentele (după rețetă); laborator farmaceutic. ♦ Fig. Loc unde se urzesc intrigi, calomnii, comploturi. – Din lat. officina, fr. officine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficios
OFICIÓS, -OÁSĂ, oficioși, -oase, adj., s. n. (Publicație) care reprezintă, reflectă, susține punctul de vedere al unui guvern, al unui partid, al unei grupări etc. fără a avea un caracter oficial. [Pr.: -ci-os] – Din lat. officiosus, fr. officieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficiu
OFÍCIU, oficii, s. n. 1. Denumire dată unor servicii ale unor întreprinderi sau instituții; serviciu (administrativ); local, birou al acestui serviciu. 2. Îndatorire (specială), funcție, slujbă. ◊ Loc. adj. și adv. Din oficiu = (care este) în conformitate cu o dispoziție dată de o autoritate (și nu la cererea cuiva); fig. în mod automat. ♦ (Înv.) Decizie, decret domnesc. 3. (La pl.) Ajutor, serviciu, înlesnire. ◊ Bune oficii = intervenție (diplomatică) binevoitoare (a unui stat) în scopul unei concilieri (între state beligerante sau aflate în litigiu); servicii făcute cuiva. ♦ Rol, funcție. 4. Slujbă religioasă, serviciu religios. 5. (Rar) Încăpere anexă a sufrageriei, în care se pregătesc cele necesare pentru servirea mesei. [Var.: (înv.) ofís s. n.] – Din lat. officium, germ. Offizium, fr. office.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oficleid
OFICLEÍD, oficleide, s. n. Instrument muzical de suflat din alamă, cu timbru de bas. – Din fr. ophicléide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofidian
OFIDIA'N, ofidieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile care cuprinde șerpii; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-an] – Din fr. ophidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofidism
OFIDÍSM s. n. (Med.) Otrăvire cu venin de șarpe. – Din fr. ophidisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofili
OFILÍ, ofilesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre plante) A se veșteji, a păli; a se îngălbeni. ◊ Tranz. Seceta ofilește plantele. 2. Fig. (Despre persoane) A-și pierde culoarea, prospețimea feței; a se fana, a se trece; a-și pierde puterea, vigoarea, a se vlăgui. [Var.: (înv. și reg.) ovilí vb. IV] – Din rus. ohilet' „a se pipernici”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofilire
OFILIRE, ofiliri, s. f. Faptul de a (se) ofili și rezultatul ei. – V. ofili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofilit
OFILIT, -Ă, ofiliți, -te, adj. 1. (Despre plante) Veștejit, pălit, îngălbenit. 2. Fig. Palid, tras, trecut; slab, uscat; lipsit de vigoare, istovit. [Var.: (înv. și reg.) ovilít, -ă adj.] – V. ofili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiofag
OFIOFÁG, -Ă, ofiofagi, -ge, adj. (Despre animale, păsări etc.) Care se hrănește cu șerpi. [Pr.: -fi-o-] – Din ofiofagie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiofagie
OFIOFAGÍE s. f. Folosire a șerpilor ca hrană de către unele animale, păsări etc. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiografie
OFIOGRAFIE s. f. Ofiologie. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiolatrie
OFIOLATRÍE s. f. Adorare, cult al șerpilor (la unele popoare). [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiolatru
OFIOLÁTRU, -Ă, ofiolatri, -e, s. m. și f. Adorator al șerpilor. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolâtre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiolit
OFIOLÍT, ofiolite, s. n. Rocă eruptivă care apare ca rezultat al activității de scufundare și de oscilații ale magmei. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiologic
OFIOLÓGIC, -Ă, ofiologici, -ce, adj. Referitor la ofiologie, de ofiologie. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiologie
OFIOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care studiază șerpii; ofiografîe. [Pr.: -fi-o-] Din fr. ophiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofion
Ofion = Ophion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ofis
OFÍS s. n. v. oficiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofit
OFÍT s. n. Varietate de marmură de culoare verde-închis cu vinișoare galbene. – Din fr. ophite, germ. Ophit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofitic
OFÍTIC, -Ă, ofitici, -ce, adj. (Rar) Care aparține ofitului, privitor la ofit. – Din fr. ophitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţer
OFIȚÉR, ofițeri, s. m. I. 1. Nume generic pentru gradele militare de la sublocotenent până la general; persoană care poartă unul dintre aceste grade. 2. Titlu dat unor funcționari cu atribuții sau cu însărcinări speciale; persoană având acest titlu. ◊ Ofițer al stării civile = persoană însărcinată cu încheierea actelor de stare civilă și cu oficierea căsătoriei civile. 3. (Ieșit din uz) Grad (mai mare decât cel de cavaler) conferit prin anumite decorații; persoană care a primit acest grad. II. (Pop.) Varietate de crap lung și subțire, cu capul mare și osos, cu carnea tare și puțin gustoasă, care trăiește în bălțile din Delta Dunării (Cyprinus carpio oblongus). – Din pol. oficer, rus. ofițer, fr. officier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițer
OFIȚÉR, ofițeri, s. m. I. 1. Nume generic pentru gradele militare de la sublocotenent până la general; persoană care poartă unul dintre aceste grade. 2. Titlu dat unor funcționari cu atribuții sau cu însărcinări speciale; persoană având acest titlu. ◊ Ofițer al stării civile = persoană însărcinată cu încheierea actelor de stare civilă și cu oficierea căsătoriei civile. 3. (Ieșit din uz) Grad (mai mare decât cel de cavaler) conferit prin anumite decorații; persoană care a primit acest grad. II. (Pop.) Varietate de crap lung și subțire, cu capul mare și osos, cu carnea tare și puțin gustoasă, care trăiește în bălțile din Delta Dunării (Cyprinus carpio oblongus). – Din pol. oficer, rus. ofițer, fr. officier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţeraş
OFIȚERAȘ, ofițerași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui ofițer. – Ofițer + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițeraș
OFIȚERAȘ, ofițerași, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui ofițer. – Ofițer + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţereasă
OFIȚEREÁSĂ, ofițerese, s. f. 1. (Fam.) Soție de ofițer (I1). 2. Femeie care are gradul de ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițereasă
OFIȚEREÁSĂ, ofițerese, s. f. 1. (Fam.) Soție de ofițer (I1). 2. Femeie care are gradul de ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţeresc
OFIȚERÉSC, -EÁSCĂ, ofițerești, adj. Care aparține unui ofițer (I 1), privitor la ofițer, de ofițer, ca al ofițerilor. – Ofițer + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițeresc
OFIȚERÉSC, -EÁSCĂ, ofițerești, adj. Care aparține unui ofițer (I 1), privitor la ofițer, de ofițer, ca al ofițerilor. – Ofițer + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţereşte
OFIȚERÉȘTE adv. Ca un ofițer (I 1), în felul ofițerilor. – Ofițer + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițerește
OFIȚERÉȘTE adv. Ca un ofițer (I 1), în felul ofițerilor. – Ofițer + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţerime
OFIȚERÍME s. f. (Cu sens colectiv) Corpul ofițeresc; mulțime, număr mare de ofițeri (I 1); totalitatea ofițerilor. – Ofițer + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițerime
OFIȚERÍME s. f. (Cu sens colectiv) Corpul ofițeresc; mulțime, număr mare de ofițeri (I 1); totalitatea ofițerilor. – Ofițer + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiţeroi
OFIȚERÓI, ofițeroi, s. m. (Depr.) Augmentativ al lui ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofițeroi
OFIȚERÓI, ofițeroi, s. m. (Depr.) Augmentativ al lui ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiurid
OFIURÍD s. m. v. ofiuridă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofiuridă
OFIURÍDĂ, ofiuride, s. f. (La pl.) Clasă de echinoderme asemănătoare cu stelele de mare, cu cinci brațe, însă mai lungi, foarte mobile, bine delimitate de discul central (Ophiuroidea); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -fi-u-. – Var.: ofiuríd s. m.] – Din fr. ophiurides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofrandă
OFRÁNDĂ, ofrande, s. f. Jertfă adusă unei divinități; sacrificare a unei vietăți în templul unei divinități; prinos; dar făcut bisericii. ♦ Fig. Dar oferit unei persoane în semn de devotament, de respect, de recunoștință; omagiu. ♦ Fig. Contribuție la o operă de binefacere; ajutor material dat celor săraci. – Din fr. offrande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofsaid
ÓFSAID, ofsaiduri, s. n. (Sport) Împrejurare, penalizată de arbitru, în care un jucător aflat în posesia mingii se găsește în zona pe care o formează linia ultimului jucător al echipei adverse și linia porții adverse. – Din engl. off-side.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofset
ÓFSET, ofseturi, s. n. Procedeu de reproducere și de multiplicare a tipăriturilor cu ajutorul formelor de tipar plane din metal, la care hârtia nu ajunge în contact cu clișeul metalic, ci cu un cilindru de cauciuc care preia imaginea de pe forma de tipar și o aplică pe hârtie. – Din fr. offset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oft
OFT, ofturi, s. n. (Înv. și reg.) Oftat, suspin; p. ext. amărăciune, regret, durere, suferință, deznădejde. – Din aht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofta
OFTÁ, oftez, vb. I. Intranz. A scoate un oftat (în semn de dor, de supărare, de regret etc.); a suspina. ◊ Expr. A ofta după cineva (sau ceva) = a regreta mult pierderea cuiva (sau a ceva); a dori din tot sufletul pe cineva (sau ceva), a tânji după cineva (sau ceva). – Din oft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmic
OFTÁLMIC, -Ă, oftalmici, -ce, adj. Care aparține ochiului sau bolilor ochiului, privitor la ochi sau la bolile ochiului. – Din fr. ophtalmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmie
OFTALMÍE, oftalmii, s. f. 1. Conjunctivită gravă, adesea purulentă. 2. Termen generic pentru afecțiunile inflamatorii grave ale structurilor profunde ale globului ocular. – Din fr. ophtalmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmografie
OFTALMOGRAFÍE, oftalmografii, s. f. Descriere anatomică a ochiului. – Din fr. ophtalmographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmolog
OFTALMOLÓG, -Ă, oftalmologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specializat în oftalmologie; oculist. – Din fr. ophtalmologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmologic
OFTALMOLOGÍC, -Ă, oftalmologici, -ce, adj. Care aparține oftalmologiei, privitor la oftalmologie. – Din fr. ophtalmologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmologie
OFTALMOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care se ocupă cu fiziologia și cu patologia ochilor și a anexelor acestora. – Din fr. ophtalmologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmometric
OFTALMOMÉTRIC, -Ă, oftalmometrici, -ce, adj. (Med.) Referitor la oftalmometrie, de oftalmometrie. – Din fr. ophtalmométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmometrie
OFTALMOMETRÍE, oftalmometrii, s. f. (Med.) Determinare a viciilor de curbură ale corneei cu ajutorul oftalmometrului. – Din fr. ophtalmométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmometru
OFTALMOMÉTRU, oftalmometre, s. n. 1. Instrument care servește la măsurarea razelor de curbură a corneei în diferite direcții, folosit în special pentru determinarea astigmatismului. 2. Instrument folosit pentru determinarea distanței vizibilității distincte a ochiului. – Din fr. ophtalmomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmopatie
OFTALMOPATÍE, oftalmopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile de ochi. – Din fr. ophtalmopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmoplegie
OFTALMOPLEGÍE, oftalmoplegii, s. f. (Med.) Paralizie a mușchilor motori ai ochiului. – Din fr. ophtalmoplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmoragie
OFTALMORAGÍE, oftalmoragii, s. f. (Med.) Hemoragie oculară. – Din fr. ophtalmorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmoscop
OFTALMOSCÓP, oftalmoscoape, s. n. Instrument folosit pentru examinarea interiorului globului ocular și a fundului de ochi. [Pl. și: oftalmoscopuri] – Din fr. ophtalmoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmoscopic
OFTALMOSCÓPIC, -Ă, oftalmoscopici, -ce, adj. Referitor la oftalmoscopie, care aparține oftalmoscopiei. – Din fr. ophtalmoscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmoscopie
OFTALMOSCOPÍE, oftalmoscopii, s. f. Examinare a interiorului globului ocular cu ajutorul oftalmoscopului. – Din fr. ophtalmoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftalmotomie
OFTALMOTOMÍE, oftalmotomii, s. f. Extirpare a unui glob ocular bolnav. – Din fr. ophtalmotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftare
OFTÁRE, oftări, s. f. Faptul de a ofta; oftat, suspin. – V. ofta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftat
OFTÁT, oftaturi, s. n. Respirație puternică, profundă și prelungă, însoțită în expirație de un zgomot caracteristic care întrerupe ritmul respirator normal, pricinuită de o durere morală (sau fizică); suspin, oftătură, aht, oft, oftare. – V. ofta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftătură
OFTĂTÚRĂ, oftături, s. f. (Rar) Oftat. – Ofta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftica
OFTICÁ, oftíc, vb. I. 1. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de tuberculoză pulmonară. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui, a(-și) învenina viața, a (se) supăra, a (se) amărî tare. – Din oftică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofticare
OFTICÁRE, ofticări, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) oftica. – V. oftica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofticat
OFTICÁT, -Ă, ofticați, -te, adj. (Pop.) Tuberculos. Fig. Amărât, chinuit. – V. oftica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftică
ÓFTICĂ, oftici, s. f. (Pop.) Tuberculoză pulmonară; ftizie. ◊ Expr. (Fam.) A avea oftică (pe cineva) = a-i fi necaz (pe cineva), a nu-l putea suferi. A-i face (cuiva) oftică = a-i face (cuiva) în necaz, a supăra (pe cineva). [Var.: óftigă s. f.] – Din ngr. óhtikas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofticire
OFTICÍRE, ofticiri, s. f. v. OFTICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ofticit
OFTICÍT, -Ă, ofticiți, -te, adj. v. OFTICI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ofticos
OFTICÓS, -OÁSĂ, ofticoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Tuberculos, ftizic, atacat. ◊ Fig. Fără putere; slab, pipernicit, anemic. 2. (Fam.) Invidios. [Var.: oftigós, -oásă adj.] – Oftică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftigă
ÓFTIGĂ s. f. v. oftică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oftigire
OFTIGÍRE, oftigiri, s. f. v. OFTIGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oftigit
OFTIGÍT, -Ă, oftigiți, -te, adj. v. OFTIGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oftigos
OFTIGÓS, -OÁSĂ adj. v. ofticos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofusca
OFUSCÁ, ofuschez, vb. I. Refl. (Fam.) A se simți jignit; a se supăra, a se ofensa. – Din fr. offusquer, it. offuscare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ofuscat
OFUSCÁT, -Ă, ofuscați, -te, adj. (Fam.) Jignit, supărat, ofensat. – V. ofusca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogar
OGÁR, ogari, s. m. Câine de vânătoare cu botul lung, cu corpul înalt, subțire și zvelt, cu picioare lungi, foarte iute la fugă. ◊ Expr. Nici câine, nici ogar, se spune despre cel care nu aparține în mod clar unei specii sau unei grupări, unei tagme, care se găsește într-o poziție (socială, profesională etc.) confuză. (Slab) ca un ogar = foarte slab (și lipsit de vlagă). – Din magh. agár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogarcă
OGÁRCĂ, ogarce, s. f. (Pop.) Femela ogarului. – Ogar + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogarnic
OGÁRNIC, -Ă, ogarnici, -ce, adj. (Rar) Ca ogarul; cu însușiri de ogar; sprinten. – Ogar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogăratic
OGĂRÁTIC, -Ă, ogăratici, -ce, adj. (Rar) Cu trupul zvelt și subțire ca al ogarului; slab. – Ogar + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogăreşte
OGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un ogar, foarte iute. – Ogar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogărește
OGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un ogar, foarte iute. – Ogar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogărime
OGĂRÍME s. f. (Rar) (Mulțime de) ogari. – Ogar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogârji
OGÂRJÍ, ogârjesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A slăbi foarte tare. – Cf. bg. grča.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogârjit
OGÂRJÍT, -Ă, ogârjiți, -te, adj. (Reg.) Slab, pipernicit, sfrijit. – V. ogârji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogeac
OGEÁC s. n. v. hogeag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogheal
OGHEÁL, oghealuri, s. n. (Reg.) Cuvertură; plapumă. ◊ Expr. A privi de sub ogheal = a privi cu indiferență. – Din sl. odĕjalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogig
Ogig = Ogyges.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ogival
OGIVÁL, -Ă, ogivali, -e, adj. În formă de ogivă, ca o ogivă. ◊ Stil ogival = stil gotic. – Din fr. ogival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogivă
OGÍVĂ, ogive, s. f. 1. Sistem de construcție caracteristic arhitecturii gotice, format din intersecția a două arce de cerc dispuse diagonal, care formează osatura unei bolți sau a unei deschideri. 2. Partea anterioară a unui proiectil de artilerie, a unei bombe sau a unei rachete, având formă aerodinamică. – Din fr. ogive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglinda
OGLINDÁ vb. I v. oglindi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglindare
OGLINDÁRE s. f. v. OGLINDA. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oglindat
OGLINDÁT adj. v. OGLINDA. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oglindă
OGLÍNDĂ, oglinzi, s. f. 1. Obiect cu o suprafață netedă și lucioasă de diferite forme, făcut din metal sau din sticlă, acoperit pe o față cu un strat metalic și având proprietatea de a reflecta razele de lumină și de a forma astfel, pe partea lucioasă, imaginea obiectelor. 2. P. anal. (De obicei urmat de determinări) Suprafață netedă și lucioasă (în special a unei ape), care are proprietatea de a reflecta lumina. 3. Fig. Ceea ce înfățișează, reprezintă, simbolizează ceva; icoană, imagine, tablou. 4. (În sintagma) Oglinda laptelui (sau ugerului) = porțiune de piele, netedă și lucioasă, la femelele bovinelor și ale altor animale, în dreptul perineului și al feselor, în care sensul firelor de păr este îndreptat de jos în sus. 5. (Geol.; în sintagmele) Oglindă de falie (sau de fricțiune, de alunecare) = suprafață lustruită în roci, care ia naștere prin frecarea acestora sub acțiunea mișcărilor tectonice. – Din oglindi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglindi
OGLINDÍ, oglindesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) reflecta, a (se) proiecta pe o suprafață lucioasă sau într-o oglindă. ♦ Refl. (Despre oameni) A se privi în oglindă; a se admira (privindu-se în oglindă). ♦ Refl. Fig. (Despre stări, fenomene, acțiuni etc.) A apărea ca un reflex al anumitor împrejurări; a se răsfrânge. ♦ Tranz. A înfățișa, a reprezenta. [Var.: (înv. și reg.) oglindá vb. I.] – Din sl. oglendati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglindire
OGLINDÍRE, oglindiri, s. f. Acțiunea de a (se) oglindi și rezultatul ei; reflectare. – V. oglindi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglinditor
OGLINDITÓR, -OÁRE, oglinditori, -oare, adj. (Rar) Care înfățișează, reprezintă, manifestă o idee, un principiu etc. – Oglindi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglindos
OGLINDÓS, -OÁSĂ, oglindoși, -oase, adj. (Rar) Care are însușirile unei oglinzi; (luciu, neted) ca o oglindă. – Oglindă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglinduţă
OGLINDÚȚĂ, oglinduțe, s. f. Oglinjoară. – Oglindă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglinduță
OGLINDÚȚĂ, oglinduțe, s. f. Oglinjoară. – Oglindă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglingioară
OGLINGIOÁRĂ s. f. v. oglinjoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oglinjoară
OGLINJOÁRĂ, oglinjoare, s. f. Diminutiv al lui oglindă; oglinduță. [Var.: (înv.) oglingioáră s. f.] – Oglindă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoi
OGÓI^1, ogoaie, s. n. (Reg.) Loc în care se joacă copiii cu mingea sau loc delimitat (îngrădit) pentru jocuri de copii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoi
OGOÍ^2, ogoiesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) liniști, a (se) potoli, a (se) domoli, a (se) calma. ♦ Tranz. A menaja, a cruța. [Var.: ogoiá vb. I] – Din sb. ugojiti. Cf. sl. goĭ „pace”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoi
ogoí vb., ind. prez. pers. 1 ogoiesc (ogoi)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ogoia
OGOIÁ vb. I v. ogoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoire
OGOÍRE, ogoiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) ogoi^2 și rezultatul ei; alinare. – V. ogoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoit
OGOÍT, -Ă, ogoiți, -te, adj. (Pop.) Potolit, liniștit. – V. ogoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogor
OGÓR, ogoare, s. n. Bucată de pământ cultivată sau cultivabilă; țarină. ♦ Câmp semănat cu același fel de plante (de obicei cereale); lan. ♦ Teren agricol, proprietate agricolă. ♦ Teren arabil folosit ca pășune timp de un an, pentru a fi mai fertil în anii următori; pârloagă. ◊ Ogor negru = teren arat, grăpat etc., dar fără a fi semănat timp de un an pentru a se reface. ♦ Arătură care se face cu mult înainte de lucrările de însămânțare. – Din bg., sb. ugar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoraş
OGORÁȘ, ogorașe, s. n. Diminutiv al lui ogor. – Ogor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogoraș
OGORÁȘ, ogorașe, s. n. Diminutiv al lui ogor. – Ogor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogorât
OGORẤT, ogorâturi, s. n. (Înv. și reg.) Acțiunea de a ogorî și rezultatul ei; arat. [Var.: ogorít s. n.] – V. ogorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogorât
OGORẤT, -Ă, ogorâți, -te, adj. v. OGORÎ. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ogorit
OGORÍT s. n. v. ogorât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogorî
OGORÎ́, ogorăsc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A pregăti un ogor sau un teren agricol pentru cultivare; spec. a ara (adânc). – Din ogor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogradă
OGRÁDĂ, ogrăzi, s. f. (Reg.) 1. Curte, bătătură. 2. Grădină cu pomi fructiferi; livadă. 3. Gospodărie (alcătuită din casă și acareturi) a unui boier; curte boierească. ♦ Totalitatea persoanelor care se află în serviciul unei curți boierești. – Din sl. ograda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogrădaş
OGRĂDÁȘ, ogrădași, s. m. (Înv.) Persoană care slujea la o curte boierească. – Ogradă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogrădaș
OGRĂDÁȘ, ogrădași, s. m. (Înv.) Persoană care slujea la o curte boierească. – Ogradă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogrăjoară
OGRĂJOÁRĂ, ogrăjoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui ogradă. – Ogradă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogrinji
OGRÍNJI s. m. pl. (Pop.) Resturi de paie, de fân etc. nemâncate de vite; cotoare, tulpini ale plantelor de nutreț. – Din sb. ogrizine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogur
OGÚR, ogururi, s. n. (Înv.; în superstiții) Prevestire, semn (bun); noroc. – Din tc. oğur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogurliu
OGURLÍU, -ÍE, ogurlii, adj. (Înv.; în superstiții) Care aduce noroc, de bun augur. – Din tc. oğurlu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ogyges
Ogyges (sau Ogygus) 1. Rege străvechi, care a domnit în Boeotia înainte de potopul lui Deucalion. 2. Căpetenia titanilor pe vremea războiului acestora cu olimpienii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oh
OH interj. v. of.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohabă
OHÁBĂ, ohabe, s. f. (Înv.) 1. Moșie (ereditară) inalienabilă, scutită de impozite și de prestații. 2. Denumire a imunității boierești și mănăstirești în Evul Mediu, în Țara Românească. – Din sl. ohaba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohabnic
OHÁBNIC, -Ă, ohabnici, -ce, adj. (Înv.; despre proprietate) 1. Care nu poate fi înstrăinat; inalienabil, de veci; scutit de impozite și de prestații. 2. (Despre proprietari) Care stăpânește o moșie ohabnică (1). ♦ (Despre robi, slugi etc.) Legat pe viață de ohabă (1). [Var.: ohávnic, -ă adj.] – Din sl. ohabĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohavnic
OHÁVNIC, -Ă adj. v. ohabnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohm
OHM, ohmi, s. m. Unitate de măsură a rezistenței electrice, în sistemul de unități metru-kilogram-secundă-amper, egală cu rezistența pe care o opune un conductor electric străbătut de un curent de un amper la tensiunea de un volt. [Pr.: om] – Din fr. ohm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohmic
ÓHMIC, -Ă, ohmici, -ce, adj. Referitor la rezistența circuitelor electrice fără reactanțe inductive. [Pr.: omic] – Din fr. ohmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohmmetru
OHMMÉTRU, ohmmetre, s. n. Instrument electric portativ pentru măsurarea rezistențelor electrice. [Pr.: om-me-] – Din fr. ohmmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oho
OHÓ interj. Exclamație care exprimă surprindere, neîncredere etc. față de cele spuse de cineva. – O^2 + ho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohrană
OHRÁNĂ s. f. Poliție secretă în Rusia țaristă. – Din rus. ohrana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ohtoic
OHTOÍC s. n. v. octoih.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oi
OI interj. (Pop.) Ah, vai, of; ehei. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oico
OIC(O) Element de compunere care înseamnă „casă, locuință, mediu ambiant”. [Var.: oico-] – Din engl. oik(o)-, fr. oec(o)-. Cf. gr. oíkos „casă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiconim
OICONÍM, oiconime, s. n. Cuvânt care denumește o așezare omenească. – Oico- + suf. -onim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiconim
OICONÍM, oiconime, s. n. Cuvânt care denumește o așezare omenească. – Oico- + suf. -onim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oicumena
OICUMÉNA s. f. Denumire generică a suprafețelor populate de pe uscat, care reprezintă, în prezent, peste 90% din suprafața acestuia. – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oidium
OÍDIUM s. n. 1. Nume dat unui stadiu al ciupercilor parazite din familia erisifaceelor, care formează pete cenușii-fumurii pe suprafața organelor plantelor atacate. 2. Boală a viței-de-vie și a altor plante de cultură provocată de aceste ciuperci; făinare. [Pr.: -di-um] – Din fr. oïdium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oier
OIÉR, oieri, s. m. 1. Crescător, proprietar sau negustor de oi; p. ext. păstor, cioban. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat cu încasarea oieritului^1. 3. (Astron.; art., rar) Lira^1. [Pr.: o-ier] – Oaie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oierie
OIERÍE^1, oierii, s. f. (Pop.) Stână, târlă, adăpost pentru oi. [Pr.: o-ie-] – Oaie + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oierie
OIERÍE^2, oierii, s. f. (Rar) Oierit^2. [Pr.: o-ie-] – Oier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oierit
OIERÍT^1 s. n. Dare în natură sau în bani percepută în Evul Mediu, în Țara Românească pe turmele de oi; impozit plătit pentru pășunatul oilor. [Pr.: o-ie-] – Oaie + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oierit
OIERÍT^2 s. n. Creșterea oilor; p. ext. păstorit; oierie^2. [Pr.: o-ie-] – Oier + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiesc
OIÉSC, OIÁSCĂ, oiești, adj. (Pop.) Care aparține oilor, privitor la oi, ca al oilor, de oaie. [Pr.: o-iesc] – Oaie + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oileu
Oileu = Oileus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oileus
Oileus, regele locrienilor și tatăl lui Aiax. Acesta din urmă era denumit Oileus după numele tatălui său și ca să se deosebească de Aiax, fiul lui Telamon. Oileus a participat la expediția argonauților.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oină
ÓINĂ s. f. Joc sportiv, specific românesc, care se dispută între două echipe compuse din câte 11 jucători fiecare, o echipă aflându-se „la bătaie”, pe linia de așteptare, și cealaltă „la prindere”, în câmpul de joc, tehnica constând în lovirea unei mingi cu un baston de lemn de către fiecare jucător, pentru a o trimite în terenul adversarului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oinist
OINÍST, oiniști, s. m. Jucător de oină. – Oină + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oişoară
OIȘOÁRĂ, oișoare, s. f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oaie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oișoară
OIȘOÁRĂ, oișoare, s. f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oaie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oişte
ÓIȘTE, oiști, s. f. 1. Bară lungă de lemn fixată în crucea unui vehicul cu tracțiune animală, de-a dreapta și de-a stânga căreia se înhamă caii. ◊ Expr. A (o) nimeri (sau a da) (ca Irimia) cu oiștea-n gard = a face sau a spune ceva cu totul nepotrivit, a face o prostie. ♦ Parte a constelației Carul-Mare, alcătuită din trei stele așezate în prelungirea careului care seamănă cu un trapez. 2. Parte componentă a morii de vânt, cu ajutorul căreia aceasta se întoarce în bătaia vântului. [Pr.: o-iș-] – Din bg. oište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiște
ÓIȘTE, oiști, s. f. 1. Bară lungă de lemn fixată în crucea unui vehicul cu tracțiune animală, de-a dreapta și de-a stânga căreia se înhamă caii. ◊ Expr. A (o) nimeri (sau a da) (ca Irimia) cu oiștea-n gard = a face sau a spune ceva cu totul nepotrivit, a face o prostie. ♦ Parte a constelației Carul-Mare, alcătuită din trei stele așezate în prelungirea careului care seamănă cu un trapez. 2. Parte componentă a morii de vânt, cu ajutorul căreia aceasta se întoarce în bătaia vântului. [Pr.: o-iș-] – Din bg. oište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiţă
OÍȚĂ, oițe, s. f. 1. Diminutiv al lui oaie; oișoară, oițică. 2. (La pl.) Numele a trei plante erbacee: a) plantă cu flori mari, albe sau trandafirii, mătăsoase și cu fructele argintii, păroase (Anemone silvestris); b) plantă cu flori albe pe dinăuntru și trandafirii pe dinafară (Anemone narcissiflora); c) floarea-Paștelui. [Pr.: o-i-] – Oaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiță
OÍȚĂ, oițe, s. f. 1. Diminutiv al lui oaie; oișoară, oițică. 2. (La pl.) Numele a trei plante erbacee: a) plantă cu flori mari, albe sau trandafirii, mătăsoase și cu fructele argintii, păroase (Anemone silvestris); b) plantă cu flori albe pe dinăuntru și trandafirii pe dinafară (Anemone narcissiflora); c) floarea-Paștelui. [Pr.: o-i-] – Oaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oiţică
OIȚÍCĂ, oițici, s. f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oițică
OIȚÍCĂ, oițici, s. f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oiță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ojă
ÓJĂ, oje, s. f. Lac de unghii. – Cf. tc. oğmak „a lustrui”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ojină
OJÍNĂ, ojíne, s. f. (Trans. centr.) Pauză de masă foarte scurtă după-amiaza, la munca câmpului. (din magh. (reg. și lit.) ozsonna < sl.) [etim. Magy. Ért. Sz.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ojoc
OJÓC s. n. v. ojog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ojog
OJÓG, (1) ojoage, s. n., (2) ojogi, s. m. (Reg.) 1. S. n. Băț (cu o cârpă udă la un capăt) folosit pentru a curăța cuptorul de spuză, pentru a mișca jarul etc. 2. S. m. Fig. Om înalt și subțire. [Var.: ojóc s. n.] – Din magh. azsag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ok
O.K. adj. invar., adv. De acord, foarte bine. [Scris și: OK. – Pr.: okéĭ] – Din engl. OK.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ol
OL s. n. v. oală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olac
OLÁC, (1) olaci, s. m., (2) olace, s. n. (Înv.) 1. S. m. Curier special (călare) care ducea vești sau corespondență în țară și peste hotare; sol, ștafetă, mesager. ◊ Lipcan de olac = curier poștal călare. 2. S. n. Serviciu de transport pentru călători și pentru corespondență, folosit înainte de introducerea căilor ferate; poștă. ♦ Căruță de poștă; poștalion, diligență. ◊ Cal de olac = a) cal de poștalion; b) fig. om sau cal pus să muncească peste măsură; c) cal datorat de săteni trimișilor domnești în țară (ca prestație temporară, în sec. XV-XVIII). ◊ De olac = a) loc. adj. care aparține poștei sau poștalionului, folosit pentru transportul călătorilor și al corespondenței; b) loc. adj. și adv. iute, repede, grabnic. – Din tc. ulak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olaltă
OLÁLTĂ adv. Împreună, la un loc, laolaltă. ◊ Loc. adv. Între olaltă = unul cu altul; reciproc. După olaltă = unul după altul (fără întrerupere). (Pe) lângă olaltă = unul (pe) lângă altul; alături. De olaltă = unul de altul, unul de celălalt. De la olaltă = laolaltă, împreună. Pe (sau peste) olaltă = unul peste altul. Înspre olaltă = unul către altul. – O^3 + alaltă (= aialaltă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olan
OLÁN^1, olani, s. m. Monedă de aur olandeză care a circulat până în sec. XIX și în Țările Române. – Cf. Olan[da].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olan
OLÁN^2, olane, s. n. 1. Piesă de argilă arsă, de obicei de formă semicilindrică, folosită pentru executarea învelitorilor la acoperișurile unor clădiri. 2. Tub de argilă arsă, din care se fac canale de scurgere a apei, coșuri pentru fum etc. [Var.: olánă s. f.] – Ol + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olană
OLÁNĂ s. f. v. olan^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olandă
OLÁNDĂ s. f. Țesătură deasă și fină, făcută din fire de in de bună calitate, folosită la confecționarea lenjeriei de pat, de corp etc. – Din fr. hollande, it. olanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olandez
OLANDÉZ, -Ă, olandezi, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Olandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Olandei sau olandezilor (1), privitor la Olanda ori la olandezi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică din familia de limbi indo-europene, vorbită în Olanda și în jumătatea de nord a Belgiei. 3. S. f. Numele unei figuri de patinaj. 4. S. f. Rasă de vaci originară din Olanda și crescută pentru producția de lapte. – Olanda (n. pr.) + suf. -ez. Cf. it. olandese, fr. hollandais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olandină
OLANDÍNĂ s. f. Țesătură de bumbac în amestec cu celofibră, care imită olanda, folosită la confecționarea lenjeriei de pat, de corp etc. – Olandă + suf. -ină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olar
OLÁR, olari, s. m. Meșteșugar care face și vinde oale și alte obiecte din lut ars. – Oală + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olastisire
OLASTISÍRE, olastisiri, s. f. v. OLASTISI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olat
OLÁT, olaturi, s. n. (Înv.) 1. Provincie, regiune, ținut, teritoriu; p. ext. (la pl.) împrejurime, parte (a locului). 2. Moșie; gospodărie (mare); clădire, acareturi. [Pl. și: olate] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olăcar
OLĂCÁR, olăcari, s. m. 1. (Înv. și reg.) Olac (1), curier. ♦ Îngrijitor al cailor de poștă. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat cu strângerea cailor de olac. – Olac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olăcăi
OLĂCĂÍ vb. IV v. olecăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olărie
OLĂRÍE^1, (2) olării, s. f. 1. Meșteșugul olarului; olărit. 2. Atelierul sau prăvălia olarului. – Olar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olărie
OLĂRÍE^2 s. f. (Colectiv) Produse ceramice executate de olar. – Oală + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olărit
OLĂRÍT s. n. Meșteșugul olarului; olărie (1). – Olar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olărit
OLĂRÍT, -Ă, olăriți, -te, adj. v. OLĂRI. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olăriţă
OLĂRÍȚĂ, olărițe, s. f. (Rar) Soție de olar. – Olar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olăriță
OLĂRÍȚĂ, olărițe, s. f. (Rar) Soție de olar. – Olar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olcuţă
OLCÚȚĂ, olcuțe, s. f. (Reg.) Oliță. – Din oală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olcuță
OLCÚȚĂ, olcuțe, s. f. (Reg.) Oliță. – Din oală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ole
OLÉ, interj. (2) ole-uri s. n. 1. Interj. Cuvânt folosit pentru a încuraja pe luptătorii care participă la coride. 2. S. n. Dans spaniol cu mișcare moderată, executat de o singură persoană care se acompaniază cu castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleacă
OLEÁCĂ adv. (Pop.) Puțin, nițel. ◊ Loc. adv. Nici oleacă = niciun pic, deloc. Oleacă de... = puțin, într-o măsură oarecare, întrucâtva. [Var.: (înv. și reg.) leácă adv.] – Din ngr. oligháki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleacee
OLEACÉE, oleacee, s. f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, care cuprinde specii ca măslinul, liliacul, frasinul etc.; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -le-a-ce-e] – Din fr. oléacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleaginos
OLEAGINÓS, -OÁSĂ, oleaginoși, -oase, adj. (Despre plante și semințele lor) Care conține ulei; din care se poate extrage ulei. [Pr.: -le-a-] – Din fr. oléagineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleandra
OLEÁNDRA s. f. art. (Reg.) Numele unui dans popular care se joacă la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleandru
OLEÁNDRU s. m. v. leandru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleat
OLEÁT, oleați, s. m. Sare sau ester al acidului oleic. [Pr.: -le-at] – Din fr. oléate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleată
OLEÁTĂ, oleate, s. f. Desen executat pe hârtie de calc, pe care sunt trasate detaliile unui teren și cadrul secțiunii topografice la care se referă. [Pr.: -le-a-] – Cf. engl. oiled [paper].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecăi
OLECĂÍ, olécăi, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se văita, a se văicări, a se tângui. [Prez. ind. și: olecăiesc. – Var.: olăcăí, olicăí vb. IV] – Din oleo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecşoară
OLECȘOÁRĂ adv. v. olecușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecșoară
OLECȘOÁRĂ adv. v. olecușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecuşoară
OLECUȘOÁRĂ adv. (Reg.) Olecuță. [Var.: olecșoáră adv.] – Oleacă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecușoară
OLECUȘOÁRĂ adv. (Reg.) Olecuță. [Var.: olecșoáră adv.] – Oleacă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecuţă
OLECÚȚĂ adv. (Pop.) Diminutiv al lui oleacă; puțin de tot, olecuțică, olecușoară. – Oleacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecuță
OLECÚȚĂ adv. (Pop.) Diminutiv al lui oleacă; puțin de tot, olecuțică, olecușoară. – Oleacă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecuţică
OLECUȚÍCĂ adv. (Reg.) Olecuță. – Olecuță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olecuțică
OLECUȚÍCĂ adv. (Reg.) Olecuță. – Olecuță + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olefină
OLEFÍNĂ, olefine, s. f. (Chim.) Alchenă. – Din fr. oléfines.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleia
OLEIÁ vb. I v. uleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleiat
OLEIÁT, -Ă adj. v. uleiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleic
OLÉIC, -Ă, oleici, -ce, adj. Care provine din (sau se referă la) grăsimi și uleiuri naturale. ◊ Acid oleic = acid gras, nesaturat, care se găsește în numeroase grăsimi naturale, fiind folosit în industrie la obținerea săpunurilor moi, a plastifianților etc. – Din fr. oléique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleifer
OLEIFÉR, -Ă, oleiferi, -e, adj. Care conține ulei, bogat în ulei. [Pr.: -le-i-] – Din fr. oleifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleiform
OLEIFÓRM, -Ă, oleiformi, -e, adj. (Rar) Ca uleiul. [Pr.: -le-i-] – Din fr. oléiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleină
OLEÍNĂ, oleine, s. f. (Chim.) 1. Substanță lichidă incoloră, uleioasă, răspândită mai ales în grăsimile vegetale. 2. Denumire dată acidului oleic care rezultă la scindarea grăsimilor prin hidroliză. – Din fr. oléine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleios
OLEIÓS, -OÁSĂ adj. v. uleios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olen
Olen = Olenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

olenus
Olenus, unul dintre fiii lui Hephaestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oleo
OLEÓ interj. v. aoleu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleoduct
OLEODÚCT, oleoducte, s. n. Pipeline care servește la transportul petrolului brut. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléoduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleofil
OLEOFÍL, -Ă, oleofili, -e, adj. (Chim.) Care absoarbe ulei. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleografie
OLEOGRAFÍE, oleografii, s. f. Cromolitografie care reproduce o pictură în ulei, executată pe hârtie cu nervuri, imitând pânza, cu ajutorul unor coloranți speciali. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleoleo
OLEOLEÓ interj. v. aoleu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleomargarină
OLEOMARGARÍNĂ s. f. Grăsime animală obținută din seu de calitate superioară, folosită la fabricarea margarinei animale sau mixte. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléomargarine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleometru
OLEOMÉTRU, oleometre, s. n. Aparat folosit pentru determinarea densității uleiurilor grase. ♦ Aparat folosit pentru dozarea uleiurilor și a grăsimilor provenite din semințe. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleu
OLÉU, oleuri, s. n. (Înv. și reg.) Ulei. – Din lat. oleum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oleum
OLÉUM, s. n. Amestec de acid sulfuric concentrat și anhidridă sulfurică. [Pr.: -le-um] – Din fr. oléum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfactiv
OLFACTÍV, -Ă, olfactivi, -e, adj. Care se referă la simțul mirosului. ◊ Mucoasă (sau membrană) olfactivă = mucoasă care căptușește pereții cavităților nazale. Nervi olfactivi = prima pereche de nervi cranieni. – Din fr. olfactif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfactometrie
OLFACTOMETRÍE, olfactometrii, s. f. (Med.) Determinare a gradului de sensibilitate olfactivă. – Din fr. olfactométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfactometru
OLFACTOMÉTRU, olfactometre, s. n. (Med.) Aparat pentru măsurarea acuității olfactive. – Din fr. olfactomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfacţie
OLFÁCȚIE, olfacții, s. f. (Fiziol.) Miros. [Var.: olfacțiúne s. f.] – Din fr. olfaction, lat. olfactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfacție
OLFÁCȚIE, olfacții, s. f. (Fiziol.) Miros. [Var.: olfacțiúne s. f.] – Din fr. olfaction, lat. olfactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfacţiune
OLFACȚIÚNE s. f. v. olfacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olfacțiune
OLFACȚIÚNE s. f. v. olfacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olicăi
OLICĂÍ vb. IV v. olecăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olicică
OLICÍCĂ, olicele, s. f. (Pop.) Oliță. – Oală + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligant
OLIGÁNT, -Ă, oliganți, -te, adj. (Bot.; despre plante) Care are puține flori. – Din fr. oliganthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligantropie
OLIGANTROPÍE s. f. (Livr.) Scădere a populației unei țări, a unui oraș etc. – Din fr. oliganthropie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligarh
OLIGÁRH, oligarhi, s. m. Membru al unei oligarhii; partizan al oligarhiei. – Din oligarhie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligarhic
OLIGÁRHIC, -Ă, oligarhici, -ce, adj. Care aparține oligarhiei, referitor la oligarhie, propriu oligarhiei. – Din fr. oligarchique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligarhie
OLIGARHÍE, oligarhii, s. f. 1. Formă de conducere a statului, în care puterea politică și economică este deținută de un număr restrâns de persoane. ♦ Grup de persoane care exercită puterea într-o astfel de formă de guvernământ. 2. (În sintagma) Oligarhie financiară = grup restrâns de mari posesori ai capitalului financiar, care domină viața economică a unui stat. – Din ngr. oligarhía, fr. oligarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligist
OLIGÍST s. n. Varietate de hematit cu luciu metalic puternic. – Din fr. oligiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligocen
OLIGOCÉN, -Ă, oligoceni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Epocă a perioadei terțiare dintre eocen și miocen, caracterizată prin numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, echinide, mamifere etc. 2. Adj. Care se referă la oligocen (1) sau la formațiunile din această epocă. – Din fr. oligocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligochet
OLIGOCHÉT, oligochete, s. n. (La pl.) Clasă de anelide terestre și dulcicole, lipsite de parapode și cu puțini peri (Oligochaeta); (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. oligochète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligocitemie
OLIGOCITEMÍE, oligocitemii, s. f. Scădere a numărului de globule sangvine, întâlnită în hemoragii, în unele boli de sânge etc. – Din fr. oligocytémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligoelement
OLIGOELEMÉNT, oligoelemente, s. n. Element chimic care se găsește în organism în cantități foarte mici, îndeplinind, în unele procese biologice, rolul de catalizator. – Din fr. oligoélément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligofagie
OLIGOFAGÍE, oligofagii, s. f. 1. Regim alimentar lipsit de varietate. 2. (Med.) Scădere a poftei de mâncare. – Din fr. oligophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligofren
OLIGOFRÉN, -Ă, oligofreni, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de oligofrenie. – Din fr. oligophrène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligofrenie
OLIGOFRENÍE s. f. Stare patologică caracterizată prin rămânerea în urmă a dezvoltării facultăților psihice, însoțită uneori de tulburări ale dezvoltării fizice și de leziuni ale sistemului nervos central, ca urmare a unor suferințe cerebrale, survenite în perioada intrauterină, în cursul nașterii sau în perioada copilăriei. – Din fr. oligophrénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligofrenopedagogie
OLIGOFRENOPEDAGOGÍE s. f. Ramură a pedagogiei speciale care se ocupă de instruirea, educarea și recuperarea socială a copiilor cu deficiență mintală. – Din fr. oligophrénopédagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligomenoree
OLIGOMENORÉE, oligomenoree, s. f. Reducere a frecvenței menstruației, întâlnită înainte de menopauză, în unele boli endocrine. [Pr.: -re-e] – Din fr. oligoménorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligopol
OLIGOPÓL, oligopoluri, s. n. Piață a mărfurilor monopolizată de un număr redus de mari producători. – Din fr. oligopole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligopot
OLIGOPÓT, -Ă, oligopoți, -te, s. m. și f. (Livr.) Persoană care bea foarte puțin. – Din fr. oligopote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligosperm
OLIGOSPÉRM, oligosperme, s. n. Fruct care nu conține decât un număr mic de semințe. – Din fr. oligosperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligotrof
OLIGOTRÓF, -Ă, oligotrofi, -e, adj. 1. (Despre soluri) Sărac în substanțe minerale și nutritive. 2. (Despre plante) Care crește pe soluri oligotrofe (1). – Din fr. oligotrophe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligotrofie
OLIGOTROFÍE, oligotrofii, s. f. Însușire a plantelor oligotrofe. ♦ (Med.) Nutriție deficitară. – Din fr. oligotrophie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligozaharidă
OLIGOZAHARÍDĂ, oligozaharide, s. f. Hidrat de carbon care are molecula compusă din două până la șase molecule de monozaharide. – Din engl. oligozaharide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oligurie
OLIGURÍE, oligurii, s. f. Scădere a cantității de urină eliminată în timp de 24 de ore. – Din fr. oligurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olimp
Olimp = Olympus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

olimpiadă
OLIMPIÁDĂ, olimpiade, s. f. 1. (În Grecia antică) Interval de patru ani dintre două serbări succesive ale jocurilor olimpice, devenit unitate cronologică convențională. 2. Competiție sportivă internațională cu caracter complex, care are loc o dată la patru ani; jocuri olimpice. 3. Concurs pe specialități organizat anual pe plan local și național pentru elevi. [Pr.: -pi-a-] – Din ngr. olimpiada, fr. olympiade, germ. Olympiade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olimpian
OLIMPIÁN, -Ă, olimpieni, -e, adj. 1. Care aparține lumii zeilor din Antichitatea greacă; din Olimp. ♦ Fig. Maiestuos, măreț, impunător. 2. (Fig.; despre oameni, despre expresia figurii lor, despre manifestările lor) Senin (2). [Pr.: -pi-an] – Din fr. olympien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olimpianism
OLIMPIANÍSM s. n. (Livr.) Caracter olimpian, atitudine olimpiană. [Pr.: -pi-a-] – Olimpian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olimpianul
Olimpianul = Olympius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

olimpic
OLÍMPIC, -Ă, olimpici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. (În sintagma) Jocuri olimpice = competiții sportive cu caracter periodic, practicate în Grecia antică și reluate în timpurile moderne sub formă de concursuri internaționale complexe; olimpiadă (2). 2. Adj. Care aparține jocurilor desfășurate în cadrul unei olimpiade. 3. Adj. Fig. (Rar) Olimpian, maiestuos. 4. S. m. Participant la o olimpiadă. – Din fr. olympique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olimpieni
Olimpieni = Olympii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oliţă
OLÍȚĂ, olițe, s. f. Diminutiv al lui oală; olcuță, olicică. ♦ (Fam.) Oală de noapte. – Oală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oliță
OLÍȚĂ, olițe, s. f. Diminutiv al lui oală; olcuță, olicică. ♦ (Fam.) Oală de noapte. – Oală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oliv
OLÍV adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Care are o culoare galbenă-verzuie; măsliniu. 2. S. n. Culoare galbenă-verzuie, ca a măslinei crude. – Din fr. olive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olivă
OLÍVĂ, olive, s. f. 1. (Înv. și reg.) Măslină. 2. Mică piesă de sticlă de forma unui tub îngroșat la un capăt, folosită în fonetica experimentală pentru înregistrarea suflului nazal. – Din lat. oliva, germ. Olive, fr. olive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olivină
OLIVÍNĂ, olivine, s. f. Silicat natural de magneziu și fier, cristalizat în sistemul rombic, de culoare verde-măslinie și cu luciu sticlos, care se folosește ca materie primă pentru produse refractare. – Din fr. olivine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olm
OLM, olmuri, s. n. (Înv.) Miros, mireasmă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olm
olm s. m. / s. n.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olmaz
OLMÁZ, olmazuri, s. n. (Înv.) Diamant de culoare trandafirie. – Cf. ucr., rus. almaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olniţă
ÓLNIȚĂ, olnițe, s. f. (Reg.) Linia de îmbinare dintre tavan și perete.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olniță
ÓLNIȚĂ, olnițe, s. f. (Reg.) Linia de îmbinare dintre tavan și perete.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olocaust
OLOCÁUST s. n. v. holocaust.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olog
OLÓG, OLOÁGĂ, ologi, oloage, adj. (Adesea substantivat) 1. Căruia îi lipsește un picior sau amândouă; care nu poate umbla (bine); paralizat de picioare. ◊ Loc. vb. A lăsa (pe cineva) olog = a ologi. 2. Fig. (Despre plante) Care nu are cârcei cu care să se agațe pe arac. Fasole oloagă. – Cf. alb. ulok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ologeală
OLOGEÁLĂ, ologeli, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) ologi; neputința de a umbla; paralizie a picioarelor; ologire. – Ologi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ologi
OLOGÍ, ologesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. (Pop.) A face pe cineva să devină olog (1) (lovindu-l, rănindu-l etc.) sau a rămâne, a deveni olog (în urma unui accident sau a unei boli). – Din olog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ologire
OLOGÍRE, ologiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) ologi și rezultatul ei; ologeală. – V. ologi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ologit
OLOGÍT, -Ă, ologiți, -te, adj. Care a rămas olog (1); paralizat de picioare. – V. ologi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olograf
OLOGRÁF, -Ă, olografi, -e, adj. (Despre un testament) Scris în întregime de mâna persoanei care lasă o moștenire; p. ext. (despre acte, scrisori etc.) scris de mâna autorului; autograf. – Din fr. olographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloi
OLÓI^1, oloaie, s. n. (Pop. și fam.) Augmentativ al lui oală. – Oală + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloi
OLÓI^2, oloiuri, s. n. (Înv. și pop.) Ulei. ♦ (Rar) Vopsea de ulei. – Din magh. olaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloi
OLOÍ^3, oloiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A uleia. – V. oloi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloiniţă
OLÓINIȚĂ, oloinițe, s. f. (Reg.) Presă primitivă de ulei. – Oloi^2 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloiniță
OLÓINIȚĂ, oloinițe, s. f. (Reg.) Presă primitivă de ulei. – Oloi^2 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloios
OLOIÓS, -OÁSĂ, oloioși, -oase, adj. (Reg.) Uleios. – Oloi^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oloisă
OLOÍSĂ, oloise, s. f. (Reg.) Numele mai multor specii de plante erbacee cu flori galbene sau albe, cu frunzele ovale și cărnoase, care cresc prin locuri pietroase și nisipoase (Sedum album și acrum, maximum, neglectum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olonom
OLONÓM, -Ă, olonomi, -e, adj. (Fiz.; despre legăturile sistemelor de puncte materiale) A cărei variație în timp nu depinde de viteze și de accelerații. – Cf. fr. holonomie, engl. holonomy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olorire
OLORÍRE, oloriri, s. f. v. OLORI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

olozire
OLOZÍRE, oloziri, s. f. v. OLOZI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oltar
OLTÁR, oltare, s. n. (Înv. și pop.) Altar. – Din sl. olŭtari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oltean
OLTEÁN, -Ă, olteni, -e, s. m., adj. I. S. m. 1. Persoană originară sau locuitor din Oltenia. 2. (Înv.) Precupeț (originar din Oltenia) care făcea comerț ambulant cu fructe, legume etc. II. Adj. Care aparține Olteniei sau oltenilor (I), privitor la Oltenia ori la olteni; oltenesc. – Olt (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olteancă
OLTEÁNCĂ, oltence, s. f. Femeie care face parte din populația Olteniei care este originară de acolo. – Oltean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oltenesc
OLTENÉSC, -EÁSCĂ, oltenești, adj. Care aparține Olteniei sau populației ei, privitor la Oltenia ori la populația ei; oltean. – Oltean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olteneşte
OLTENÉȘTE adv. Așa cum se obișnuiește în Oltenia, ca în Oltenia; în graiul oltenesc. – Oltean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oltenește
OLTENÉȘTE adv. Așa cum se obișnuiește în Oltenia, ca în Oltenia; în graiul oltenesc. – Oltean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olum
OLÚM, olumuri, s. n. (Reg.) Adăpost pentru animale; îngrăditură, țarc. – Din tc. olum „vad”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oluţ
OLÚȚ, oluțe, s. n. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui ol; ulcică. – Ol + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oluț
OLÚȚ, oluțe, s. n. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui ol; ulcică. – Ol + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

olympii
Olympii, denumire purtată de cei doisprezece zei principali care își aveau lăcașul pe muntele Olympus și care, ei înșiși sub ocîrmuirea lui Zeus, guvernau, la rîndul lor, lumea. Aceștia erau: Zeus însuși, Poseidon, Hades, Ares, Hephaestus, Apollo, Hera, Hestia, Athena, Demeter, Artemis și Aphrodite. Înainte de a deveni stăpînul absolut al universului, Zeus a trebuit să se războiască mai întîi cu titanii, apoi ci giganții. Intervenția sa îndeosebi și a celorlalți olimpieni, în general, în destinele și în acțiunile muritorilor era deseori pomenită în numeroase mituri și legende. (Pentru diverse episoade legate de numele olimpienilor v. Gaea, Zeus, Titanes, Gigantes, Typhon etc.)
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

olympius
Olympius, denumire purtată de fiecare dintre zeii care sălășluiau în Olympus și, mai ales, de către Zeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

olympus
Olympus 1. Lanț de munți care separă Macedonia de Thessalia și care, în concepția celor vechi, era considerat drept lăcașul zeilor. 2. Cîntăreț din fluier, originar din Mysia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

om
OM, oameni, s. m. 1. Ființă superioară, socială, care se caracterizează prin gândire, inteligență și limbaj articulat iar din punct de vedere morfologic prin poziția verticală a corpului și structura piciorului adaptată la aceasta, mâinile libere și apte de a efectua mișcări fine și creierul deosebit de dezvoltat. ◊ Loc. adv. Din om în om = de la unul la altul. Ca de la om la om = în mod sincer, deschis, prietenește. ◊ Expr. (A fi) la mintea omului = (a fi) evident, clar. (Nu-i) nici picior de om sau nu-i (nici) picior de om = (nu-i) nimeni. Om ca (toți) oamenii = om obișnuit, care nu se deosebește prin nimic esențial de alții. Ca omul = cum se întâmplă sau s-ar putea întâmpla oricui. Ca oamenii = cu manifestări obișnuite oamenilor; cum trebuie, cum se cuvine. Om bun! = răspuns pe care îl dă o persoană care bate la ușă pentru a-l asigura pe stăpânul casei că vine cu intenții bune. ♦ Persoană integră, care întrunește calități morale deosebite, care se remarcă prin cinste și corectitudine. ◊ Expr. (A fi) un om (o dată) și jumătate = (a fi) persoană de încredere înzestrată cu însușiri (morale) deosebite. A face (pe cineva) om = a) a educa, a instrui (pe cineva) dezvoltându-i însușirile umane caracteristice; a asigura învățătura cuiva calificându-l într-o profesie; b) a da, a oferi (cuiva) o situație materială sau socială bună. A se face om = a) a se înstări, a se căpătui, a se îmbogăți; b) a se îndrepta. 2. (Cu determinări care indică un raport de dependență) Persoană care se află în slujba cuiva; persoană de încredere. ◊ Expr. (A fi) omul (sau om al) lui Dumnezeu = (a fi) om bun, cinstit, de treabă. (A fi) omul (sau om al) dracului = (a fi) om rău, viclean. 3. Persoană de vază, de seamă. ♦ Persoană matură. 4. Bărbat. ♦ (Determinat de „meu”, „tău” etc.) Soț. ♦ (La vocativ) Apelativ familiar (explicativ, dojenitor etc.) cu care ne adresăm unei persoane (de sex masculin). 5. (La sg.) Persoană oarecare, cineva, oricine. 6. (Art.) Numele popular al constelației boreale Hercule. [Gen.-dat.: omului; voc.: omule] – Din lat. homo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

om
OM, oámeni s. m. ~ (Ieșit din uz, în sint.) Om al muncii = Angajat, salariat, slujbaș.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

om-orchestră
OM-ORCHÉSTRĂ, oameni-orchestră, s. m. 1. Muzicant ambulant care cântă simultan la mai multe instrumente. 2. Fig. Persoană care are mai multe competențe. – Din fr. homme-orchestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

om-sandvici
OM-SÁNDVICI, oameni-sandvici, s. m. Om care plimbă două panouri publicitare, unul în spate, altul în față. [Scris și: om-senviș] – Din fr. homme-sandwich. Cf. engl. sandwich-man.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omag
OMÁG s. m. Gen de plante erbacee din familia ranunculaceelor, otrăvitoare, cu flori albastre-violacee sau galbene, folosite în medicină datorită unui alcaloid pe care îl conține rizomul (Aconitum); plantă din acest gen. – Din sl. omĕgŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omagia
OMAGIÁ, omagiez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva un omagiu (1), a exprima stima, respectul față de cineva. [Pr.: -gi-a] – Din omagiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omagial
OMAGIÁL, -Ă, omagiali, -e, adj. Care are caracter de omagiu, care este, se face în semn de omagiu, drept omagiu. [Pr.: -gi-al] – Din fr. hommagial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omagiere
OMAGIÉRE, omagieri, s. f. Acțiunea de a omagia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. omagia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omagiu
OMÁGIU, omagii, s. n. 1. (În Evul Mediu) Ceremonie care cuprindea jurământul de credință și de supunere al unui vasal față de suzeranul său. 2. Manifestare (prin cuvinte, gesturi etc.) a credinței, respectului, admirației sau recunoștinței față de cineva; ofrandă, prinos. ◊ Expr. Omagiile mele = formulă de salut respectuos. – Din it. omaggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omanez
OMANÉZ, -Ă, omanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Omanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Omanului sau omanezilor (1), care se referă la Oman sau omanezi. – Oman (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omatidie
OMATIDÍE, omatidii, s. f. Fiecare dintre elementele care constituie ochiul compus al insectelor. – Din fr. ommatidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omăt
OMẮT, omături, s. n. (Pop.) Zăpadă, nea. ♦ (Reg.) Nămete, troian. [Pl. și (m.): omeți] – Din sl. ometŭ „măturare; pospai”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omătuţe
OMĂTÚȚE s. f. pl. Numele a două specii de ghiocei, cu flori albe mirositoare, care cresc în lunile februarie-mai prin păduri, livezi și fânețe (Leucojum aestivum și vernum). – Omăt + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omătuțe
OMĂTÚȚE s. f. pl. Numele a două specii de ghiocei, cu flori albe mirositoare, care cresc în lunile februarie-mai prin păduri, livezi și fânețe (Leucojum aestivum și vernum). – Omăt + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ombilic
OMBILÍC, ombilicuri, s. n. Orificiu abdominal prin care trece cordonul ombilical la fetus; buric. – Din fr. ombilic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ombilical
OMBILICÁL, -Ă, ombilicali, -e, adj. Care aparține ombilicului, privitor la ombilic. ◊ Cordon ombilical = formațiune anatomică în formă de tub care conține vase sangvine și care leagă placenta fetusului de mamă, asigurând schimburile nutritive dintre mamă și fetus. – Din fr. ombilical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ombudsman
OMBUDSMAN, ombudsmani, s. m. 1. Specialist care asigură asistență (juridică, economică) unei instituții, unei societăți etc. (pentru rezolvarea unor litigii). 2. Spec. Instituția Avocatului Poporului în Uniunea Europeană. ♦ Persoană care conduce această instituție. – Din engl. ombudsman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omega
OMÉGA, omega, s. m. Numele ultimei litere a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului o. – Din ngr. o méga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omegatron
OMEGATRÓN, omegatroane, s. n. Spectometru de masă, care funcționează după sistemul ciclotronului. – Din fr. omégatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenesc
OMENÉSC, -EÁSCĂ, omenești, adj. 1. Care aparține omului sau genului uman, privitor la om sau la genul uman, propriu înfățișării sau firii omului; de om; uman. ◊ (Substantivat, n.) Omenescul unei situații. ◊ Așezare omenească = denumire pentru sat, comună, oraș. 2. Care aparține omului de rând. 3. (Înv. și pop.) Prietenos, binevoitor; blând. ♦ Convenabil, rezonabil. ♦ (Despre limbă) Inteligibil, clar. – Om + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeneşte
OMENÉȘTE adv. 1. Din punct de vedere omenesc, în mod omenesc; cât poate un om. 2. În condiții omenești, ca oamenii; p. ext. cu omenie, cumsecade, cum se cuvine. – Om + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenește
OMENÉȘTE adv. 1. Din punct de vedere omenesc, în mod omenesc; cât poate un om. 2. În condiții omenești, ca oamenii; p. ext. cu omenie, cumsecade, cum se cuvine. – Om + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeni
OMENÍ, omenesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A primi pe cineva în mod ospitalier; a ospăta, a cinsti. ♦ Refl. A se ospăta. 2. A cinsti, a onora, a slăvi. – Din om.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenie
OMENÍE s. f. Complex de calități alese, proprii unei persoane; purtare blândă, înțelegătoare; atitudine cuviincioasă, respectuoasă. ◊ Loc. adj. De omenie = bun, cumsecade; ospitalier; cinstit. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) omenie = lipsit de onestitate; (în mod) inuman, (în mod) nemilos. Cu omenie = binevoitor, afabil, cu bunăvoință; (în mod) cinstit, corect. ◊ Expr. (Reg.) A învăța (pe cineva) omenie = a pedepsi sau a certa (pe cineva) pentru a cuminți. A ști (la) omenie sau a ști ce-i omenia = a se arăta blând și înțelegător (față de cineva). ♦ Reputație bună; renume, cinste. – Om + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenime
OMENÍME s. f. (Înv. și reg.) Omenire (1). – Om + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenire
OMENÍRE s. f. 1. Întreaga populație a globului, totalitatea oamenilor de pe Pământ, neamul omenesc; umanitatea; omenime. ♦ Mulțime de oameni; lume, public. 2. (Înv.) Omenie; umanitarism. – Din om. Pentru 2, cf. omeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenit
OMENÍT, -Ă, omeniți, -te, adj. (Înv.) Blând, binevoitor, amabil. – V. omeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omenos
OMENÓS, -OÁSĂ, omenoși, -oase, adj. Plin de omenie; blând, bun, cumsecade, îngăduitor, înțelegător. – Om + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeomorfism
OMEOMORFÍSM s. n. v. homeomorfism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeric
OMÉRIC, -Ă adj. v. homeric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omertà
OMERTÀ s. f. Lege a tăcerii impusă în organizațiile de tip mafiot. – Din it. omertà.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omet
OMÉT s. n. (Înv. și reg.) Mulțime mare de oameni, lume, popor. – Om + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ometiţă
OMÉTIȚĂ s. f. (Reg.) 1. Zăpadă fină (spulberată de vânt). 2. Partea cea mai fină a făinii, care se depune sub formă de praf în timpul măcinatului; pospai. – Din ucr. obmetycja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ometiță
OMÉTIȚĂ s. f. (Reg.) 1. Zăpadă fină (spulberată de vânt). 2. Partea cea mai fină a făinii, care se depune sub formă de praf în timpul măcinatului; pospai. – Din ucr. obmetycja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeţi
OMEȚÍ, pers. 3 omețește, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu omăt, a (se) înzăpezi. 2. Intranz. A viscoli. – Din omăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omeți
OMEȚÍ, pers. 3 omețește, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu omăt, a (se) înzăpezi. 2. Intranz. A viscoli. – Din omăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omfala
Omfala = Omphale.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

omfalocel
OMFALOCÉL, omfalocele, s. n. (Med.) Hernie ombilicală. – Din fr. omphalocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omfalotomie
OMFALOTOMÍE, omfalotomii, s. f. (Med.) Secționare a cordonului ombilical. – Din fr. omphalotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omicron
OMICRÓN, omicron, s. m. A cinsprezecea literă a alfabetului grecesc (și neogrecesc), corespunzând sunetului „o”. – Din fr. omicron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omidă
OMÍDĂ, omizi, s. f. Larva fluturilor, dăunătoare pomilor, cu corpul alcătuit din segmente, uneori acoperit cu peri. ◊ Expr. A mânca ca omizile = a mânca foarte mult. ♦ Epitet dat unui om lacom, hrăpăreț. – Din ngr. o mídas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omiletic
OMILÉTIC, -Ă, omiletici, -ce, adj. 1. Care se referă la elocvența bisericească. – Din it. omiletico, lat. homileticus, fr. homilétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omiletic
OMILÉTIC, -Ă, omiletici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care se referă la elocvența bisericească. 2. S. f. Disciplină teologică privitoare la principiile și regulile oratoriei (predicilor) bisericești. – Din it. omiletico, lat. homileticus, fr. homilétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omiletică
OMILÉTICĂ s. f. 2. Disciplină teologică privitoare la principiile și la regulile oratoriei (predicilor) bisericești. – Din it. omiletico, lat. homileticus, fr. homilétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omiliar
OMILIÁR, omiliare, s. n. Carte bisericească care conține omilii. [Pr.: -li-ar] – Omilie + suf. -ar. Cf. fr. homiliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omilie
OMILÍE, omilii, s. f. Cuvântare bisericească; predică. – Din ngr. omilía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omis
OMÍS, -Ă, omiși, -se, adj. Care a fost lăsat la o parte, trecut cu vederea; neamintit. – V. omite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omisiune
OMISIÚNE, omisiuni, s. f. Faptul de a omite; trecere cu vederea, neglijare; lucru omis, lipsă, scăpare, lacună; omitere. [Pr.: -si-u-] – Din fr. omission, lat. omissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omisiv
OMISÍV, -Ă, omisivi, -e, adj. Cu omisiuni. – Din engl. omissive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omite
OMÍTE, omít, vb. III. Tranz. A lăsa (intenționat) la o parte, a neglija; a trece cu vederea, a uita (ceva ce trebuia amintit, făcut, spus etc.). – Din lat. omittere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omitere
OMÍTERE, omiteri, s. f. Acțiunea de a omite și rezultatul ei; omisiune. – V. omite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omizit
OMIZÍT, -Ă, omiziți, -te, adj. v. OMIZI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

omletă
OMLÉTĂ, omlete, s. f. Mâncare făcută din ouă bătute și prăjite în grăsime, uneori cu o umplutură de șuncă, brânză, spanac etc. – Din fr. omelette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omneputinţă
OMNEPUTÍNȚĂ s. f. v. omnipotență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omneputință
OMNEPUTÍNȚĂ s. f. v. omnipotență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omni-
OMNI- Element de compunere cu sensul „(a) tot, (a) toate”, care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. – Din fr. omni-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnibuz
OMNIBÚZ, omnibuze, s. n. 1. (Înv.) Un fel de trăsură asemănătoare cu diligența, care servea pentru transportul în comun al călătorilor, pe rute fixe. 2. Autobuz (cu etaj) pentru transportul în comun al călătorilor, folosit pe un anumit itinerar în interiorul unei localități sau între două localități apropiate. [Pl. și: omnibuzuri] – Din fr., it. omnibus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnidirecţional
OMNIDIRECȚIONÁL, -Ă, omnidirecționali, -e, adj. (Despre surse sau receptoare de radiații) Care nu are o direcție precisă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. omnidirectionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnidirecțional
OMNIDIRECȚIONÁL, -Ă, omnidirecționali, -e, adj. (Despre surse sau receptoare de radiații) Care nu are o direcție precisă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. omnidirectionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnilateral
OMNILATERÁL, -Ă, omnilaterali, -e, adj. (Livr.) Care îmbrățișează toate aspectele, care se face din toate punctele de vedere. – Omni- + lateral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnilateralitate
OMNILATERALITÁTE s. f. (Livr.) Însușirea de a fi omnilateral. – Omnilateral + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnipotent
OMNIPOTÉNT, -Ă, omnipotenți, -te, adj. (Livr.) Cu putere nelimitată; atotputernic. ♦ (Substantivat) Dumnezeu. – Din fr. omnipotent, it. omnipotente, lat. omnipotens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnipotenţă
OMNIPOTÉNȚĂ s. f. (Livr.) Putere nelimitată, autoritate absolută; atotputernicie. ♦ (Bis.) Atribut divin prin care se afirmă că în Dumnezeu se concentrează toate puterile sau energiile cosmice; capacitatea de a face tot ceea ce nu este logic imposibil. [Var.: (înv.) omneputínță s. f.] – Din fr. omnipotence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnipotență
OMNIPOTÉNȚĂ s. f. (Livr.) Putere nelimitată, autoritate absolută; atotputernicie. ♦ (Bis.) Atribut divin prin care se afirmă că în Dumnezeu se concentrează toate puterile sau energiile cosmice; capacitatea de a face tot ceea ce nu este logic imposibil. [Var.: (înv.) omneputínță s. f.] – Din fr. omnipotence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omniprezent
OMNIPREZÉNT, -Ă, omniprezenți, -te, adj. Care este prezent, activ pretutindeni. – Din fr. omniprésent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omniprezenţă
OMNIPREZÉNȚĂ, omniprezențe, s. f. Facultatea de a fi prezent pretutindeni; prezență a cuiva peste tot. – Din fr. omniprésence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omniprezență
OMNIPREZÉNȚĂ, omniprezențe, s. f. Facultatea de a fi prezent pretutindeni; prezență a cuiva peste tot. – Din fr. omniprésence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omniscient
OMNISCIÉNT, -Ă, omniscienți, -te, adj. Atotștiutor. ♦ (Substantivat) Dumnezeu. [Pr.: -sci-ent] – Din fr. omniscient, lat. omnisciens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omniscienţă
OMNISCIÉNȚĂ s. f. Însușirea de a ști totul. ♦ Atribut divin prin care se afirmă că Dumnezeu cunoaște tot. [Pr.: -sci-en-] – Din fr. omniscience, lat. omniscientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnisciență
OMNISCIÉNȚĂ s. f. Însușirea de a ști totul. ♦ Atribut divin prin care se afirmă că Dumnezeu cunoaște tot. [Pr.: -sci-en-] – Din fr. omniscience, lat. omniscientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omnivor
OMNIVÓR, -Ă, omnivori, -e, adj., s. m. și f. (Animal) care se hrănește atât cu substanțe vegetale, cât și cu substanțe animale; (animal) care mănâncă de toate. – Din fr. omnivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omocentric
OMOCÉNTRIC, -Ă adj. v. homocentric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omocentru
OMOCÉNTRU s. n. v. homocentru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omofag
OMOFÁG, -Ă, omofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne crudă. – Din fr. omophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omofon
OMOFÓN, -Ă, omofoni, -e, adj. (Despre cuvinte, grupuri de cuvinte, silabe etc.) Care se pronunță la fel cu alt cuvânt, grup de cuvinte, silabe etc., fără a se scrie identic. – Din fr. homophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omofonic
OMOFÓNIC, -Ă, omofonici, -ce, adj. Care se referă la omofonie, care ține de omofonie. – Omofon + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omofonie
OMOFONÍE, omofonii, s. f. 1. Însușirea de a fi omofon. 2. Factură a unei piese muzicale caracterizată prin predominarea unei voci sau a unei melodii asupra celorlalte (care formează acompaniamentul). – Din fr. homophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omofor
OMOFÓR, omofoare, s. n. Veșmânt bisericesc în forma unei eșarfe, pe care arhiereul îl poartă pe umeri în timpul serviciului bisericesc. – Din sl. omoforŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omoform
OMOFÓRM, -Ă, omoformi, -e, adj. (Despre forme ale unor părți de vorbire diferite) Care coincide ca pronunțare. – Din fr. homoforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogen
OMOGÉN, -Ă, omogeni, -e, adj. 1. Care are o alcătuire sau o structură unitară, care prezintă omogenitate; nediferențiat. 2. (Mat.; despre funcții cu mai multe variabile) A cărei valoare rămâne proporțională pentru variabile proporționale. – Din fr. homogène, germ. homogen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogeneitate
OMOGENEITÁTE s. f. v. omogenitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogeneiza
OMOGENEIZÁ vb. I v. omogeniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogeneizare
OMOGENEIZÁRE s. f. v. omogenizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogeneizator
OMOGENEIZATÓR s. n. v. omogenizator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogenitate
OMOGENITÁTE s. f. Însușirea de a fi omogen. ♦ Însușire a unui obiect, a unui grup, a unui sistem fizico-chimic de a avea aceleași proprietăți în toate punctele sale. ♦ Proprietate a unei formule (fizice) de a avea aceleași dimensiuni în cei doi membri ai săi. [Var.: omogeneitáte s. f.] – Din fr. homogénéité, lat. homogeneitas. Cf. omogen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogeniza
OMOGENIZÁ, omogenizez, vb. I. Tranz. A face (să fie) omogen, a aduce în stare de omogenitate; p. ext. a egaliza, a uniformiza. [Var.: omogeneizá vb. I] – Omogen + suf. -iza. Cf. fr. homogénéiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogenizare
OMOGENIZÁRE, omogenizări, s. f. Acțiunea de a omogeniza și rezultatul ei. ♦ Operație de amestecare a componenților unui sistem eterogen pentru a se obține un amestec care să aibă aceeași compoziție mijlocie în toată masa lui. ♦ Încălzire prelungită, la temperaturi înalte, a oțelurilor, pentru a obține difuzarea în toată masa lor a părticelelor de altă compoziție; tratament termic aplicat anumitor aliaje în scopul realizării omogenității lor fizice, chimice, structurale. ♦ Concordanță, unitate a sonorității vocilor într-un cor. [Var.: omogeneizáre s. f.] – V. omogeniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omogenizator
OMOGENIZATÓR, omogenizatoare, s. n. Aparat folosit pentru obținerea pe cale mecanică a unei emulsii. [Var.: omogeneizatór s. n.] – Omogeniza + suf. -tor. Cf. fr. homogénéisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omograf
OMOGRÁF, -Ă, omografi, -e, adj., s. n. (Cuvânt) care se scrie la fel cu alt cuvânt, dar diferă de acesta (de obicei) din punct de vedere fonetic. – Din fr. homographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omografic
OMOGRÁFIC, -Ă, omografici, -ce, adj. Referitor la omografie, de omograf. – Din fr. homographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omografie
OMOGRAFÍE, s. f. Faptul sau însușirea de a fi omograf; situația în care se află două cuvinte omografe. – Din fr. homographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omoi
OMÓI, -OÁIE, omoi, -oaie, s. m. și f. (Reg.) Augmentativ al lui om. – Om + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omolog
OMOLÓG, -OÁGĂ, omologi, -oage, adj., s. m. 1. Adj. (Despre două elemente aparținând unor figuri geometrice între care există o corespondență determinată) Care corespunde, care se află în corespondență. Laturi omoloage. 2. Adj. (Despre o substanță organică) Care are o structură chimică diferită de structura altei substanțe prin prezența unei grupe în care carbonul se află în combinație cu doi atomi de hidrogen. Hidrocarburi omoloage. 3. Adj. (Biol.; despre unele organe) Care are structură asemănătoare și origine comună, dar formă externă și funcțiuni diferite. 4. S. m. Persoană care deține o funcție oficială într-o organizație sau într-un stat, privită în raport cu o altă persoană care deține aceeași funcție oficială într-o altă organizație sau într-un alt stat. [Adj. f. și: omologă] – Din fr. homologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omologa
OMOLOGÁ, omologhez, vb. I. Tranz. A confirma, în baza autorității conferite de lege, valoarea sau autenticitatea unui act scris. ♦ A recunoaște oficial o performanță, un rezultat sportiv (după o verificare prealabilă). ♦ A accepta un tip de produs și a aproba fabricarea lui (în serie). – Din fr. homologuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omologare
OMOLOGÁRE, omologări, s. f. Acțiunea de a omologa și rezultatul ei. – V. omologa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omologie
OMOLOGÍE, omologii, s. f. (Biol.) Corespondență de structură a unuia sau a unor organe la două specii diferite, datorată originii lor comune. – Din fr. homologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omomorfism
OMOMORFÍSM s. n. v. homomorfism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omonim
OMONÍM, (1) omonime, s. n., (2) omonimi, s. m. 1. S. n. Cuvânt care are aceeași formă și aceeași pronunțare cu alt cuvânt sau cu alte cuvinte, de care diferă ca sens și ca origine. 2. S. m. Persoană care poartă același nume cu altcineva; tiz. – Din fr. homonyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omonimic
OMONÍMIC, -Ă, omonimici, -ce, adj. Care se referă la omonim sau la omonimie. – Din fr. homonymique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omonimie
OMONIMÍE, omonimii, s. f. Faptul sau însușirea de a fi omonim (1); situație în care se află două sau mai multe omonime. – Din fr. homonymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omoplat
OMOPLÁT, omoplați, s. m. Os pereche triunghiular, lat și subțire, care formează partea posterioară a articulației umărului; spată, scapulă. – Din fr. omoplate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omor
OMÓR, omoruri, s. n. Faptul de a omorî; luarea vieții cuiva; crimă, omucidere, asasinat. ♦ (Jur.) Infracțiune care constă în uciderea unei persoane. ♦ Măcel. – Din omorî (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omorâre
OMORẤRE, omorâri, s. f. Acțiunea de a omorî și rezultatul ei; ucidere, omor; moarte. – V. omorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omorât
OMORẤT, -Ă, omorâți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a fost omorât, ucis; mort. – V. omorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omorâtor
OMORÂTÓR, -OÁRE, omorâtori, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. Care omoară; ucigător, ucigaș. ♦ Fig. Care torturează, chinuitor. 2. S. m. și f. Ucigaș, asasin. – Omorî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omorganic
OMORGÁNIC, -Ă, omorganici, -ce, adj. (Despre consoane) Emis de aceleași organe și având același mod de articulare. – Din fr. homorganique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omorî
OMORÎ́, omór, vb. IV. 1. Tranz. A pricinui moartea cuiva, a lua viața cuiva; a ucide, a asasina, a achita. ◊ Expr. A omorî pe cineva cu zile = a pricinui (prin comportarea sa) moartea cuiva înainte de vreme; p. ext. a-i învenina cuiva viața, a-i produce supărări în mod continuu. A omorî (pe cineva) în bătaie = a bate pe cineva foarte tare, a snopi în bătaie. (Fam.) Nu mă omorî! exclamație care exprimă uimire, surprindere, mirare față de spusele (de necrezut ale) cuiva. ♦ Refl. A se sinucide. 2. Tranz. Fig. A distruge, a nimici. ◊ Expr. A-și omorî foamea = a-și potoli (pentru scurt timp) foamea. A-și omorî timpul = a-și folosi timpul cu ocupații fără importanță; a-și pierde vremea. 3. Tranz. Fig. A pricinui cuiva o suferință (fizică sau morală), o durere; a chinui. ♦ A sâcâi, a plictisi pe cineva cu ceva. 4. Refl. Fig. A-și cheltui toate puterile, a se epuiza, a se consuma făcând ceva. ◊ Expr. A se omorî de râs = a râde foarte tare, a se prăpădi de râs. A se omorî cu firea = a face eforturi mari pentru a realiza ceva, a se strădui foarte mult. – Din sl. umoriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omosferă
OMOSFÉRĂ s. f. v. homosferă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omotetic
OMOTÉTIC, -Ă, omotetici, -ce, adj. Care se află în raport de omotetie. – Din fr. homothétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omotetie
OMOTETÍE, omotetii, s. f. (Geom.) Relație între două figuri asemenea, în care dreptele care unesc puncte omoloage se întâlnesc într-un singur punct. – Din fr. homothétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omphale
Omphale, fiica lui Iardanus și soția regelui Tmolus, după a cărui moarte a domnit ca regină în Lydia. Cînd Heracles a fost nevoit să se vîndă ca sclav (v. și Heracles), el a fost cumpărat de regina Omphale. La curtea ei, eroul a zăbovit timp de trei ani, ducînd o viață de plăceri și de huzur. După împlinirea termenului, Omphale i-a redat libertatea și eroul s-a înapoiat în Grecia. Cu Omphale, Heracles a avut un fiu, pe nume Lamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

omucidere
OMUCÍDERE, omucideri, s. f. Omor, crimă, asasinat. – Om + ucidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omucigaş
OMUCIGÁȘ, -Ă, omucigași, -e, s. m. și f. (Înv.) Ucigaș, criminal, asasin. – Om + ucigaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omucigaș
OMUCIGÁȘ, -Ă, omucigași, -e, s. m. și f. (Înv.) Ucigaș, criminal, asasin. – Om + ucigaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omuleţ
OMULÉȚ, omuleți, s. m. 1. Diminutiv al lui om; om mic de statură. 2. Fig. Om neînsemnat, fără niciun merit; om cu preocupări mărunte, meschine. – Om + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omuleț
OMULÉȚ, omuleți, s. m. 1. Diminutiv al lui om; om mic de statură. 2. Fig. Om neînsemnat, fără niciun merit; om cu preocupări mărunte, meschine. – Om + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omuşor
OMUȘÓR, (1) omușori, s. m., (2) omușoare, s. n. 1. S. m. Omuleț (1). 2. S. n. Apendice cărnos, mobil și contractil, situat în cavitatea bucală, în partea posterioară a palatului moale; luetă, uvulă. ♦ (Rar) Mărul lui Adam. – Om + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

omușor
OMUȘÓR, (1) omușori, s. m., (2) omușoare, s. n. 1. S. m. Omuleț (1). 2. S. n. Apendice cărnos, mobil și contractil, situat în cavitatea bucală, în partea posterioară a palatului moale; luetă, uvulă. ♦ (Rar) Mărul lui Adam. – Om + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

on-line
ON-LINE loc. adj., loc. adv. (Inform.) Conectat la o rețea de calculatoare (internet) sau controlat direct de un procesor central. [Scris și: online. – Pr.: onláĭn] – Din engl. on-line.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onanie
ONÁNIE^1, onanii, s. f. (Reg.) Om urât, slut, pocitanie; arătare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onanie
ONANÍE^2 s. f. 1. Producere a plăcerii sexuale, la bărbat, prin autoexcitare; masturbație, onanism, malahie. 2. Fig. Vorbărie goală, muncă ineficientă. – Din lat. onania, germ. Onanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onanism
ONANÍSM s. n. Onanie^2. – Din fr. onanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onanism
ONANÍSM s. n. ~ (prob. din nlat. onanismus < n. pr. Onan, unul dintre fiii lui Iuda (Geneza 38:9)) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

onanist
ONANÍST, -Ă, onaniști, -ste, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană care practică onania^2. – Din fr. onaniste, germ. Onanist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onănăi
ONĂNĂÍ, onănăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A fonfăi, a fârnâi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onănăit
ONĂNĂÍT, -Ă, onănăiți, -te, adj. (Reg.) Fonf. – V. onănăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onchestus
Onchestus, unul dintre fiii lui Poseidon și întemeietorul orașului cu același nume din Boeotia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oncogen
ONCOGÉN, -Ă, oncogeni, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Med.) Cancerigen. 2. S. f. Genă anormală care antrenează modificări de natură canceroasă. – Din fr. oncogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncograf
ONCOGRÁF, oncografe, s. n. (Med.) Aparat folosit în oncografie. – Din fr. oncographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncografie
ONCOGRAFÍE, oncografii, s. f. (Med.) Reprezentare grafică a volumului, a locului și a configurației unui organ cu ajutorul oncografului. – Din fr. oncographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncolog
ONCOLÓG, -Ă, oncologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specializat în oncologie. – Din oncologie (derivat regresiv). Cf. it. oncologo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncologic
ONCOLÓGIC, -Ă, oncologici, -ce, adj. Care aparține oncologiei, privitor la oncologie. – Din it. oncologico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncologie
ONCOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studierea tumorilor și a mijloacelor de prevenire, depistare și de tratament a cancerului. – Din it. oncologia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oncometru
ONCOMÉTRU, oncometre, s. n. (Med.) Aparat pentru măsurarea locului și a configurației unui organ. – Din engl. oncometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onctuos
ONCTUÓS, -OÁSĂ, onctuoși, -oase, adj. (Livr.) Unsuros, gras, uleios. ♦ Fig. Mieros, insinuant. [Pr.: -tu-os] – Din fr. onctueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onctuozitate
ONCTUOZITÁTE s. f. 1. (Livr.) Faptul de a fi onctuos. ♦ Proprietate a unui lubrifiant de a adera la suprafețele a două piese care alunecă una peste alta cu presiune, asigurând ungerea lor. 2. Fig. Atitudine, comportare mieroasă, insinuantă. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. onctuosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondatră
ONDÁTRĂ, ondatre, s. f. (Zool.) Bizam (Ondanta zibethica). – Din lat. Ondatra [zibethica], denumirea științifică a ondatrei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondină
ONDÍNĂ, ondine, s. f. (Livr.) Personaj din basmele și legendele germane sau scandinave, închipuit ca o fată frumoasă, seducătoare, care trăiește în apă. – Din fr. ondine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondograf
ONDOGRÁF, ondografe, s. n. Instrument de măsură care înregistrează pe o bandă de hârtie curba de variație a tensiunii sau a intensității curentului electric la încărcarea sau descărcarea periodică a unui condensator. – Din fr. ondographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondula
ONDULÁ, ondulez, vb. I. 1. Intranz. A avea o mișcare ondulatorie, a se legăna ca undele apei; a se undui. ♦ A prezenta un contur sinuos; a șerpui; a se arcui. 2. Tranz. A da unei benzi, unei table formă de valuri, de ondulații. 3. Tranz. A face cârlionți; a bucla, a încreți părul. ◊ Refl. S-a ondulat singură. [Var.: (pop.) undulá vb. I] – Din fr. onduler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulare
ONDULÁRE, ondulări, s. f. Acțiunea de a ondula și rezultatul ei; unduire; șerpuire. ♦ Încrețire a părului; buclare, ondulație. [Var.: (pop.) unduláre s. f.] – V. ondula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulat
ONDULÁT, -Ă, ondulați, -te, adj. 1. Cu ușoare diferențe de nivel, asemănătoare undelor; ca undele. ♦ (Despre linii, contururi etc.) Sinuos, șerpuitor. 2. (Despre obiecte de piele, de tablă etc.) În formă de valuri, vălurit. 3. (Despre păr) Cu ondulații, buclat, inelat. – V. ondula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulator
ONDULATÓR^1, ondulatoare, s. n. Aparat care înregistrează semnalele telegrafice prin deviația unui ac indicator. – Din fr. ondulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulator
ONDULATÓR^2, -OÁRE, ondulatori, -oare, adj. (Rar) Care se leagănă ca valurile, care ondulează; unduitor, văluros. [Var.: ondulătór, -oáre adj.] – Ondula + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulatoriu
ONDULATÓRIU, -IE, ondulatorii, adj. Care se propagă în formă de unde sau de valuri, referitor la unde. – Din it. ondulatorio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulaţie
ONDULÁȚIE, ondulații, s. f. Mișcare unduioasă a unei suprafețe lichide; unduire. ◊ Operație de aranjare a părului în bucle; ondulare. ♦ (Concr.) Buclă, cută. – Din fr. ondulation, it. ondulazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulație
ONDULÁȚIE, ondulații, s. f. Mișcare unduioasă a unei suprafețe lichide; unduire. ◊ Operație de aranjare a părului în bucle; ondulare. ♦ (Concr.) Buclă, cută. – Din fr. ondulation, it. ondulazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulător
ONDULĂTÓR, -OÁRE adj. v. ondulator^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onduleu
ONDULÉU, onduleuri, s. n. Ondulație a părului. – Din fr. ondulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulograf
ONDULOGRÁF, ondulografe, s. n. Aparat de recepție și de înregistrare a semnalelor telegrafice după codul Morse, folosit în radiotelegrafie. – Din fr. ondulographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulor
ONDULÓR, onduloare, s. n. Aparat care servește la obținerea curentului continuu din curent alternativ. – Din fr. onduleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulos
ONDULÓS, -OÁSĂ, onduloși, -oase, adj. (Înv.) Ondulat. [Var.: undulós, -oásă adj.] – Din fr. onduleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ondulozitate
ONDULOZITÁTE, ondulozități, s. f. (Rar) Unduire, mlădiere. – Ondulos + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

one-manshow
ONE-MAN SHOW, one-man show-uri, s. n. 1. Artist care susține singur un spectacol. 2. Spectacol susținut de un singur artist [Pr.: uanmenșóu] – Din engl. one-man show.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onerar
ONERÁR, -Ă, onerari, -e, adj. (Rar) Care exercită în mod real o funcție. – Din fr. onéraire, lat. onerarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oneros
ONERÓS, -OÁSĂ, oneroși, -oase, adj. (Despre contracte, convenții etc.) Care impune cuiva sarcini; p. ext. împovărător, apăsător; necinstit. ◊ Act cu titlu oneros = act juridic prin care o persoană se obligă să execute o prestație fără a urmări să primească ceva în schimb. – Din fr. onéreux, lat. onerosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onerozitate
ONEROZITÁTE s. f. (Rar) Caracterul a ceea ce este oneros. – Din fr. onérosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onest
ONÉST, -Ă, onești, -ste, adj. Cinstit, de treabă, corect. – Din lat. honestus, it. onesto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onestitate
ONESTITÁTE s. f. Cinste, corectitudine. – Onest + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ongleu
ONGLÉU, ongleuri, s. n. (Poligr.) Falț. – Din fr. onglet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onhest
Onhest = Onchestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

onichie
ONICHÍE, onichii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile unghiilor. – Din fr. onychie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onicofagie
ONICOFAGÍE s. f. (Livr.) Obicei de a-și mânca unghiile; roadere a unghiilor. – Din fr. onychophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onicomalacie
ONICOMALACÍE, onicomalacii, s. f. (Med.) Consistență anormal de moale a unghiilor. – Din engl. onychomalacia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onicomicoză
ONICOMICÓZĂ, onicomicoze, s. f. (Med.) Boală a unghiilor cauzată de unele ciuperci parazite. – Din fr. onychomycose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onir
Onir = Onirus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oniric
ONÍRIC, -Ă, onirici, -ce, adj. 1. Privitor la vise, care aparține visului; care delirează, care aiurează din cauza unei obsesii sau a unor halucinații. ◊ Delir oniric = delir asemănător cu visul, care se manifestă în unele boli psihice și în care bolnavul se comportă ca un somnambul. ♦ (Despre oameni) Care este străin de ceea ce se întâmplă în jurul lui, care trăiește într-o lume de vis. 2. (Despre creații literare) Care are ca temă principală situațiile onirice (1). – Din fr. onirique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onirism
ONIRÍSM s. n. 1. Delir, aiurare asemănătoare visului, provocată de obsesii sau de halucinații. 2. Înclinare spre cultivarea situațiilor, a motivelor onirice; atmosferă, caracter oniric al unei creații. – Din fr. onirisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onirist
ONIRÍST, -Ă, oniriști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al onirismului. – Onir[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oniromanţie
ONIROMANȚÍE s. f. Prezicere pe baza viselor, interpretare a viselor. – Din fr. oniromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oniromanție
ONIROMANȚÍE s. f. Prezicere pe baza viselor, interpretare a viselor. – Din fr. oniromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onirus
Onirus, la greci, zeul și personificarea Somnului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

onix
ONÍX s. n. Varietate neagră de agat fin, adesea cu striații de diferite culori (albe, roșii, cenușii etc.), folosită ca piatră semiprețioasă la confecționarea unor obiecte ornamentale; p. ext. obiect făcut din acest material. [Acc. și: ónix] – Din fr. onyx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onixis
ONÍXIS s. n. Inflamație a marginii cărnoase laterale a unghiei unui deget de la picior, mai ales a degetului mare; unghie incarnată. – Din fr. onyxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onoare
ONOÁRE, (5, 6) onoruri, s. f. 1. Integritate morală, probitate, corectitudine; demnitate, cinste. ◊ Câmp de onoare = câmp de luptă pe care și-au dat viața cei care au luptat pentru apărarea patriei. ◊ Loc. adj. De onoare = a) demn de încredere, cinstit, onest; b) care angajează cinstea, demnitatea cuiva; c) onorific. ◊ Expr. Pe cuvântul meu (sau tău etc.) de onoare sau pe onoarea mea, a ta etc. = formulă folosită pentru a întări o afirmație sau pentru a garanta respectarea unei promisiuni. 2. Reputație, prestigiu, faimă, vază. ◊ Expr. A face (cuiva) onoare = a servi (cuiva) spre laudă, spre fală; a onora. ♦ Mândrie, demnitate. 3. Prețuire deosebită, considerație, respect, stimă. ◊ Gardă de onoare = gardă simbolică instituită în semn de respect cu ocazia unei anumite solemnități. (Înv.) Panou (sau tablou, tabel etc.) de onoare = panou cu numele (și fotografiile) salariaților unei întreprinderi sau ai unei instituții evidențiați în muncă. Cavaler (sau domnișoară) de onoare = persoană care însoțește mirii la ceremonia cununiei. Doamnă (sau damă) de onoare = doamnă atașată unei regine, unei prințese. ◊ Loc. adj. De onoare = de frunte, de cinste. ◊ Loc. adj. și adv. În onoarea cuiva (sau a ceva) = (care se face) pentru a cinsti pe cineva (sau ceva). 4. Favoare, cinste. ◊ Expr. (În formule de politețe) A avea onoarea să... (sau a...) = a avea cinstea să... A face (cuiva) onoarea să... (sau a...) = a face (cuiva) favoarea de a..., a face cinstea de a..., a socoti demn de... (Fam.) Am onoarea (să vă salut), formulă respectuoasă de salut. Nu am onoarea = nu cunosc, nu știu. 5. Manifestare a stimei, a considerației pentru cineva, exprimată prin semne de cinstire, de respect; p. ext. (la pl.) ranguri, demnități. ♦ (Mil.; de obicei cu verbele „a da”, „a prezenta”; în forma onor) Prezentarea armei în semn de salut la întâmpinarea unei autorități militare sau civile superioare, la paradă, la înmormântare etc.; semnal de goarnă care însoțește de obicei această prezentare. ◊ Expr. Pentru onor! = comandă pentru darea onorului. A face onorurile casei = a-și îndeplini îndatoririle de gazdă la o recepție, la un bal etc. 6. (Înv.; în forma onor) Poziție socială, rang. ♦ (La pl.) Figură mare (damă, valet, rigă, as) la unele jocuri de cărți. [Var.: onór s. n.] – Din lat. honor, -oris, fr. honneur, it. onore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomasiologic
ONOMASIOLÓGIC, -Ă, onomasiologici, -ce, adj. Care se referă la onomasiologie, privitor la onomasiologie. [Pr.: -si-o-] – Din onomasiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomasiologie
ONOMASIOLOGÍE s. f. Ramură a lingvisticii care studiază mijloacele folosite de una sau de mai multe limbi pentru a exprima o anumită noțiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Onomasiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomastic
ONOMÁSTIC, -Ă, onomastici, -ce, adj. 1. Privitor la nume proprii, în special la nume de persoane. ◊ Zi onomastică (adesea substantivat, f.) = zi în care cineva își serbează numele; ziua numelui. – Din fr. onomastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomastic
ONOMÁSTIC, -Ă, onomastici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la nume proprii, în special la nume de persoane. ◊ Zi onomastică (adesea substantivat, f.) = zi în care cineva își serbează numele; ziua numelui. 2. S. f. Disciplină lingvistică al cărei obiect de studiu este originea, formarea și evoluția numelor proprii. 3. S. f. Totalitatea numelor proprii dintr-o limbă, dintr-o regiune, dintr-o epocă etc. – Din fr. onomastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomastică
ONOMÁSTICĂ, onomastici, s. f. 1. Zi onomastică (adj., adesea substantivat) = zi în care cineva își serbează numele; ziua numelui. 2. Disciplină lingvistică al cărei obiect de studiu este originea, formarea și evoluția numelor proprii. 3. Totalitatea numelor proprii dintr-o limbă, dintr-o regiune, dintr-o epocă etc. – Din fr. onomastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomasticon
ONOMASTICÓN, onomasticoane, s. n. (Rar) Lucrare care cuprinde un index de nume de persoane. – Din ngr. onomastikón, fr. onomasticon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomatomanie
ONOMATOMANÍE, onomatomanii, s. f. Revenire obsesivă în memorie a unui cuvânt, a unui nume, a unei cifre etc. – Din fr. onomatomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomatopee
ONOMATOPÉE, onomatopee, s. f. Cuvânt care, prin elementele lui sonore, imită sunete, zgomote etc. din natură; cuvânt imitativ. [Pl. și: onomatopei] – Din fr. onomatopée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomatopeic
ONOMATOPÉIC, -Ă, onomatopeici, -ce, adj. (Despre cuvinte, fraze, versuri etc.) Cu caracter de onomatopee, format din onomatopee; imitativ, onomatopoetic. [Pr.: -pe-ic] – Din fr. onomatopéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onomatopoetic
ONOMATOPOÉTIC, -Ă, onomatopoetici, -ce, adj. (Înv.) Onomatopeic. – Din germ. onomatopoetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onor
ONÓR s. n. v. onoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onora
ONORÁ, onorez, vb. I. Tranz. 1. A avea, a manifesta față de cineva sau de ceva respect, considerație, stimă; a cinsti, a respecta. ♦ (Fam.) A acorda cuiva o favoare de care trebuie să fie mândru. 2. A face pe cineva demn de cinste, de laudă. 3. A achita, a plăti (în termen) o datorie bănească, o poliță etc. ♦ A retribui, a remunera. – Din lat. honorare, fr. honorer, it. onorare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorabil
ONORÁBIL, -Ă, onorabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Demn de cinste, de stimă, de respect; cinstit, stimabil, respectabil. – Din fr. honorable, lat. honorabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorabilitate
ONORABILITÁTE s. f. Calitatea de a fi onorabil; cinste. – Din fr. honorabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorant
ONORÁNT, -Ă, onoranți, -te, adj. Care onorează pe cineva, care face cinste cuiva. – Onora + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorar
ONORÁR^1, -Ă, onorari, -e, adj. (Înv.) Onorific. – Din fr. honoraire, lat. honorarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorar
ONORÁR^2 s. n. v. onorariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorariu
ONORÁRIU, onorarii, s. n. Sumă de bani dată unui intelectual (avocat, medic etc. liber-profesionist) pentru un serviciu prestat în sfera ocupațiilor sale. [Var.: onorár s. n.] – Din fr. honoraire, lat. honorarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorat
ONORÁT, -Ă, onorați, -te, adj. Stimat, respectat. – V. onora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

onorific
ONORÍFIC, -Ă, onorifici, -ce, adj. 1. (Despre titluri, distincții etc.) Care aduce onoruri; acordat în semn de cinste, de respect, de considerație față de cineva. ♦ (Despre funcții, servicii etc.) Care aduce onoare, cinste (fără a produce un profit material). 2. (Despre persoane) Căruia i s-a acordat un titlu (de onoare) în semn de respect, de considerație pentru merite deosebite; care îndeplinește o funcție, o sarcină, fără a fi retribuit; de onoare. Membru onorific. – Din fr. honorifique, lat. honorificus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontic
ÓNTIC, -Ă, ontici, -ce, adj. Care ține de domeniul existenței; ontologic. – Din fr. ontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogenetic
ONTOGENÉTIC, -Ă, ontogenetici, -ce, adj. Care aparține ontogeniei, privitor la ontogenie, specific ontogeniei; ontogenic. – Din fr. ontogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogeneză
ONTOGENÉZĂ s. f. Dezvoltare individuală a organismelor vegetale și animale, care cuprinde toate transformările organismului de la stadiul de embrion până la sfârșitul existenței lui; ontogenie. – Din fr. ontogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogenic
ONTOGÉNIC, -Ă, ontogenici, -ce, adj. (Rar) Ontogenetic. – Din fr. ontogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogenie
ONTOGENÍE s. f. (Biol.; rar) Ontogeneză. ♦ Ramură a biologiei care studiază acest proces. – Din fr. ontogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogenist
ONTOGENÍST, -Ă, ontogeniști, -ste, s. m. și f. Specialist în probleme de ontogenie. – Ontogenie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogonic
ONTOGÓNIC, -Ă, ontogonici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la ontogonie, de ontogonie. – De la ontogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontogonie
ONTOGONÍE s. f. (Biol.) Studiu al apariției ființelor pe Pământ. – Din fr. ontogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontolog
ONTOLÓG, -Ă, ontologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Ontologist. – Din ontologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontologic
ONTOLÓGIC, -Ă, ontologici, -ce, adj. Care aparține ontologiei, privitor la ontologie, specific ontologiei; ontic. – Din fr. ontologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontologie
ONTOLOGÍE s. f. Ramură a filosofiei care studiază ființa, trăsăturile generale ale existenței. – Din fr. ontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ontologist
ONTOLOGÍST, -Ă, ontologiști, -ste, s. m. și f. Specialist în probleme de ontologie; ontolog. – Din fr. ontologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oocit
OOCÍT, oocite, s. n. (Biol.) Celulă germinativă femelă la animale. – Din fr. oocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oogamie
OOGAMÍE s. f. Tip de proces sexual caracteristic algelor și ciupercilor, în care are loc unirea celulei sexuale femele mari și imobile cu o celulă sexuală masculă mică și mobilă. [Pr.: o-o-] – Din it. oogamia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oogeneză
OOGENÉZĂ, s. f. (Biol.) Proces de formare a ovulului animal; ovogeneză. – Din fr. oogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oogon
OOGÓN, oogoane, s. n. Organ femel caracteristic plantelor la care procesul sexual are loc prin oogamie. – Din fr. oogone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oolit
OOLÍT, oolite, s. n. Formațiune sferică sau elipsoidală constituită dintr-un material (calcit, aragonit, fosfat de calciu etc.) dispus concentric prin precipitarea mineralelor în jurul unui nucleu (grăunte de nisip, fragment de cochilie etc.). – Din fr. oolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oolitic
OOLÍTIC, -Ă, oolitici, -ce, adj. Care conține oolite, format din oolite. [Pr.: o-o-] – Din fr. oolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oologic
OOLÓGIC, -Ă, oologici, -ce, adj. Referitor la oologie, care aparține oologiei. [Pr.: o-o-] – Din fr. oologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oologie
OOLOGÍE s. f. Parte a ornitologiei care se ocupă cu studiul științific al ouălor la păsări. [Pr.: o-o-] – Din fr. oologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oosferă
OOSFÉRĂ, oosfere, s. f. Celulă reproducătoare femelă a plantelor care, în urma fecundației, devine oul plantei. [Pr.: o-o-] – Din fr. oosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oospor
OOSPÓR, oospori, s. m. Oul criptogamelor, format în oogon după fecundație. [Pr.: o-o-] – Din fr. oospore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ootecă
OOTÉCĂ, ooteci, s. f. (Entom.) Pungă în care sunt închise ouăle la insectele ortoptere. [Pr.: o-o-] – Din fr. oothèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

op
OP, opuri, s. n. (Înv. și fam.) Operă (literară sau științifică); carte, lucrare, scriere. – Din lat. opus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

op-art
ÓP-ART s. n. Curent în arta europeană și americană de la mijlocul sec. XX, care își propunea dinamizarea actului privirii prin geometrizarea și modularea imaginii. – Din engl. op[tical] art.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opac
OPÁC^1, opace, s. n. Cui cu care se prinde vâsla de luntre. – Et. nec. Cf. opacină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opac
OPÁC^2, -Ă, opaci, -ce, adj. 1. Prin care nu poate trece lumina, lipsit de transparență, nestrăveziu. ♦ Care nu permite trecerea unei radiații electromagnetice sau corpusculare. ♦ Lipsit de strălucire, întunecat. 2. Fig. Cu orizont mărginit, îngust la minte, obtuz. – Din fr. opaque, lat. opacus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacifia
OPACIFIÁ, opacifiez, vb. I. Refl. A deveni opac^2, a se face opac^2. [Pr.: -fi-a] – Din fr. opacifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacifiat
OPACIFIÁT, -Ă, opacifiați, -te, adj. (Rar) Opac^2. [Pr.: -fi-at] – V. opacifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacifiere
OPACIFIÉRE, opacifieri, s. f. Faptul de a se opacifia. [Pr.: -fi-e-] – V. opacifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacimetrie
OPACIMETRÍE, opacimetrii, s. f. (Fiz.) Măsurare a opacității unor substanțe. – Din fr. opacimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacimetru
OPACIMÉTRU, opacimetre, s. n. Aparat pentru determinarea opacității sau a transparenței hârtiei. – Din fr. opacimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacină
OPÁCINĂ, opăcini, s. f. (Reg.) Vâslă scurtă; lopată. [Pl. și: opacine] – Din ucr. opačyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacitate
OPACITÁTE, opacități, s. f. 1. Faptul de a fi opac^2; lipsă de transparență. 2. Fig. Incapacitate de a înțelege, de a pătrunde ceva; orizont îngust al cuiva. – Din fr. opacité, lat. opacitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaciza
OPACIZÁ, opacizez, vb. I. Tranz. A face ca un corp să devină opac^2 (1), a mări opacitatea unui corp. – Opac^2 + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacizant
OPACIZÁNT, -Ă, opacizanți, -te, adj. Care opacizează un corp. – Opaciza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacizare
OPACIZÁRE, opacizări, s. f. Acțiunea de a opaciza și rezultatul ei. – V. opaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opacizat
OPACIZÁT, -Ă, opacizați, -te, adj. Care este lipsit de transparență. – V. opaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaieţ
OPÁIEȚ s. n. v. opaiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaieț
OPÁIEȚ s. n. v. opaiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaiţ
OPÁIȚ, opaițe, s. n. 1. Lampă mică, primitivă, care luminează cu ajutorul unui fitil introdus într-un recipient umplut cu seu, ulei sau untură. 2. Numele a două plante erbacee anuale sau perene cu tulpina păroasă, dintre care una cu florile albe, rar trandafirii, care se deschid seara, răspândind un miros plăcut (Melandryum pratense), iar alta cu frunzele păroase și cu florile albe (Melandryum nemorale). [Pr.: -pa-iț. – Var.: opáieț s. n., opáiță s. f.] – Cf. sl. opajecĭ, rom. văpaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaiț
OPÁIȚ, opaițe, s. n. 1. Lampă mică, primitivă, care luminează cu ajutorul unui fitil introdus într-un recipient umplut cu seu, ulei sau untură. 2. Numele a două plante erbacee anuale sau perene cu tulpina păroasă, dintre care una cu florile albe, rar trandafirii, care se deschid seara, răspândind un miros plăcut (Melandryum pratense), iar alta cu frunzele păroase și cu florile albe (Melandryum nemorale). [Pr.: -pa-iț. – Var.: opáieț s. n., opáiță s. f.] – Cf. sl. opajecĭ, rom. văpaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaiţă
OPÁIȚĂ s. f. v. opaiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaiță
OPÁIȚĂ s. f. v. opaiț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opal
OPÁL, opale, s. n. 1. Piatră semiprețioasă, cu luciu sticlos, incoloră sau variat colorată (verde, albastru, roșu, alb etc.), transparentă sau opalescentă. 2. Țesătură de bumbac subțire și străvezie, albă sau colorată în nuanțe deschise, din care se fac bluze, cămăși, batiste etc. [Pl. și: opaluri] – Din germ. Opal, lat. opalus, fr. opale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalescent
OPALESCÉNT, -Ă, opalescenți, -te, adj. Care prezintă fenomenul de opalescență; (rar) care răspândește o lumină slabă, difuză; opalin. – Din fr. opalescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalescenţă
OPALESCÉNȚĂ, opalescențe, s. f. Aspect lăptos prezentat, în urma fenomenului de refracție a luminii, de unele medii cu particule fin dispersate sau bule de gaz microscopice și care apare roșcat când este observat prin transparență și albăstrui când este observat lateral. – Din fr. opalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalescență
OPALESCÉNȚĂ, opalescențe, s. f. Aspect lăptos prezentat, în urma fenomenului de refracție a luminii, de unele medii cu particule fin dispersate sau bule de gaz microscopice și care apare roșcat când este observat prin transparență și albăstrui când este observat lateral. – Din fr. opalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalin
OPALÍN, -Ă, opalini, -e, adj. Care are culoarea lăptoasă și reflexele caracteristice ale opalului; opalescent. – Din fr. opalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaliza
OPALIZÁ, opalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) face asemănător opalului, a căpăta aparența opalului. – Din fr. opaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalizare
OPALIZÁRE, opalizări, s. f. Acțiunea de a (se) opaliza și rezultatul ei. ♦ Fabricare a sticlei opalizate. – V. opaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opalizat
OPALIZÁT, -Ă, opalizați, -te, adj. Care a devenit asemănător opalului. – V. opaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaxit
OPAXÍT, opaxite, s. n. Placă de sticlă opacă^2 sau opalescentă de diferite culori, care servește la căptușirea pereților, înlocuind faianța. [Var.: opaxítă s. f.] – Cf. opac^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opaxită
OPAXÍTĂ s. f. v. opaxit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăceală
OPĂCEÁLĂ, opăceli, s. f. (Reg.) 1. Împiedicare, reținere. 2. Tulburare, zăpăceală, năuceală. – Opăci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăci
OPĂCÍ, opăcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A opri în loc, a reține; a împiedica. 2. A induce în eroare, a deruta; a necăji; a năuci, a zăpăci. 3. A liniști, a potoli, a domoli. – Din bg. opača, sb. opačiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăcire
OPĂCÍRE, opăciri, s. f. (Reg.) Faptul de a opăci. – V. opăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăcit
OPĂCÍT, -Ă, opăciți, -te, adj. (Reg.) 1. Zăpăcit, speriat, uluit. 2. Pocit, monstruos. – V. opăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăreală
OPĂREÁLĂ, opăreli, s. f. 1. Opărire. 2. (Pop.) Iritație a pielii, care se ivește (mai ales la copiii mici) la încheieturi și între coapse, provocând usturimi; opăritură. – Opări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opări
OPĂRÍ, opăresc, vb. IV. 1. Tranz. A turna peste ceva un lichid clocotit (apă, leșie, lapte etc.) pentru a spăla, a curăța de coajă, a găti etc. ♦ Tranz. și refl. A provoca sau a căpăta arsuri, turnând sau vărsând apă clocotită sau alt lichid foarte fierbinte; a (se) arde. 2. Refl. (Mai ales despre copiii mici) A face răni și iritații în unele părți ale corpului, mai ales la încheieturi, din cauza transpirației, a urinei etc. 3. Refl. (Reg.; despre mălai, făină, plante uscate) A se încinge, alterându-se. 4. Refl. (Despre plante) A se ofili, a se veșteji (din cauza căldurii); a se măna din cauza soarelui prea fierbinte apărut după ploaie. – Din bg. oparja, sb. opariti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opărire
OPĂRÍRE, opăriri, s. f. Acțiunea de a (se) opări și rezultatul ei; opăreală (1). – V. opări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opărit
OPĂRÍT, -Ă, opăriți, -te, adj. 1. Peste care s-a turnat sau s-a vărsat apă fierbinte. 2. (Mai ales despre copiii mici) Care are iritații ale pielii (de obicei la încheieturi) din cauza transpirației, a urinei etc. 3. Fig. Fără chef, supărat; fiert, plouat. – V. opări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăritor
OPĂRITÓR, -OÁRE, opăritori, -oare, adj. (Rar; adesea substantivat) Care opărește. – Opări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opăritură
OPĂRITÚRĂ, opărituri, s. f. Opăreală (2); parte iritată a pielii. – Opări + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

open
ÓPEN, openuri, s. n., adj. invar. 1. S. n. Competiție deschisă pentru orice categorie de sportivi; (în tenis) turneu la care participă profesioniști și neprofesioniști. 2. Adj. invar. (Despre competiții, concursuri, turnee sportive) Deschis oricărei categorii. Turneu open. [Pr.: ắupăn] – Din engl. open.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opera
OPERÁ, operez, vb. I. 1. Tranz. A întreprinde o acțiune, a realiza, a face, a înfăptui, a efectua. ♦ Spec. (Mat.) A efectua un calcul. ♦ Intranz. A lucra cu..., a se folosi de..., a întrebuința. 2. Tranz. A supune pe cineva unei intervenții chirurgicale. 3. Tranz. A înregistra diverse date contabile în registre sau în acte de evidență. 4. Intranz. A întreprinde o acțiune militară în vederea realizării unui plan strategic sau a sarcinilor subordonate acestuia. 5. Tranz. (Arg.) A comite furturi, spargeri, crime etc. – Din fr. opérer, lat., it. operare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operabil
OPERÁBIL, -Ă, operabili, -e, adj. Care poate fi operat (2) (în bune condiții). – Din fr. opérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operant
OPERÁNT, -Ă, operanți, -te, adj. Care își produce (repede) efectul; eficace. – Din fr. opérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operare
OPERÁRE, operări, s. f. Acțiunea de a opera și rezultatul ei. – V. opera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operat
OPERÁT^1, operate, s. n. (Livr.) Lucrare, operă^1, scriere. – Din lat. operatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operat
OPERÁT^2, -Ă, operați, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care a suferit o intervenție chirurgicală. – V. opera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operativ
OPERATÍV, -Ă, operativi, -e, adj. 1. Care lucrează repede, expeditiv, activ; care are efect (rapid); eficace, eficient. 2. Referitor la acțiuni, care ține de acțiune. – Din fr. opératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operativitate
OPERATIVITÁTE s. f. Calitatea de a fi operativ (1), expeditiv, de a acționa rapid; eficacitate. – Operativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operator
OPERATÓR, -OÁRE, operatori, -oare, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Muncitor calificat care supraveghează funcționarea unei mașini de lucru, a unui aparat sau care efectuează diverse operații cu acestea. ♦ Spec. Persoană care mânuiește aparatul de luat vederi în timpul filmării; persoană care proiectează filmul pe ecran. 2. S. m. și f. Persoană care face anumite operații chirurgicale; chirurg. 3. S. m. (Mat.) Funcție între două spații vectoriale, compatibilă cu structura vectorială a spațiilor respective. 4. S. m. (Filol.) Conectiv. 5. Adj. (În sintagma) Bloc operator = complex în cadrul unei secții de chirurgie care include sala de operații, sala de preanestezie și sălile aferente. – Din fr. opérateur, lat. operator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operatorie
OPERATORÍE s. f. Meseria de operator cinematografic. – Operator + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operatoriu
OPERATÓRIU, -IE, operatorii, adj. Privitor la chirurgie, în legătură cu chirurgia; chirurgical. – Din fr. opératoire, lat. operatorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaţie
OPERÁȚIE, operații, s. f. 1. Activitate efectuată de unul sau de mai mulți oameni cu o anumită calificare în vederea atingerii unui anumit scop; acțiune efectuată de un aparat, de o mașină etc. în cadrul unei munci specifice; p. gener. acțiune, lucrare. 2. Acțiune terapeutică chirurgicală, efectuată asupra unui organ sau a unui țesut bolnav; intervenție chirurgicală. 3. Acțiune militară de mare amploare, în vederea realizării unui plan strategic sau a sarcinilor subordonate acestuia. 4. (În forma operațiune) Efectuare a unei tranzacții financiare sau comerciale; înscriere într-un registru a unei tranzacții efectuate. 5. (Mat.) Procedeu prin care se obțin unul sau mai multe elemente ale unei mulțimi. ♦ Regulă după care se face un calcul sau se aplică o construcție matematică; executare a unui calcul. [Var.: operațiúne s. f.] – Din lat. operatio, -onis, fr. opération, germ. Operation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operație
OPERÁȚIE, operații, s. f. 1. Activitate efectuată de unul sau de mai mulți oameni cu o anumită calificare în vederea atingerii unui anumit scop; acțiune efectuată de un aparat, de o mașină etc. în cadrul unei munci specifice; p. gener. acțiune, lucrare. 2. Acțiune terapeutică chirurgicală, efectuată asupra unui organ sau a unui țesut bolnav; intervenție chirurgicală. 3. Acțiune militară de mare amploare, în vederea realizării unui plan strategic sau a sarcinilor subordonate acestuia. 4. (În forma operațiune) Efectuare a unei tranzacții financiare sau comerciale; înscriere într-un registru a unei tranzacții efectuate. 5. (Mat.) Procedeu prin care se obțin unul sau mai multe elemente ale unei mulțimi. ♦ Regulă după care se face un calcul sau se aplică o construcție matematică; executare a unui calcul. [Var.: operațiúne s. f.] – Din lat. operatio, -onis, fr. opération, germ. Operation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaţional
OPERAȚIONÁL, -Ă, operaționali, -e, adj. Referitor la operații (militare). ◊ Cercetare operațională = tehnica analizei unei probleme administrative, comerciale, industriale sau logice prin metoda matematică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. opérationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operațional
OPERAȚIONÁL, -Ă, operaționali, -e, adj. Referitor la operații (militare). ◊ Cercetare operațională = tehnica analizei unei probleme administrative, comerciale, industriale sau logice prin metoda matematică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. opérationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaţionalism
OPERAȚIONALÍSM s. n. (Fil.) 1. Concepție gnoseologică neopozitivistă potrivit căreia noțiunile nu pot avea decât conținut operațional, întrucât semnificațiile sunt generate de operații intelectuale. 2. Metodologie care pune în evidență funcția operatorie, instrumentală a conceptelor și a teoriilor științifice. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. operationalism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaționalism
OPERAȚIONALÍSM s. n. (Fil.) 1. Concepție gnoseologică neopozitivistă potrivit căreia noțiunile nu pot avea decât conținut operațional, întrucât semnificațiile sunt generate de operații intelectuale. 2. Metodologie care pune în evidență funcția operatorie, instrumentală a conceptelor și a teoriilor științifice. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. operationalism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaţionalitate
OPERAȚIONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este operațional. [Pr.: -ți-o-] – Operațional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaționalitate
OPERAȚIONALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este operațional. [Pr.: -ți-o-] – Operațional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operaţionalizat
OPERAȚIONALIZÁT adj. v. operaționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

operaționalizat
OPERAȚIONALIZÁT adj. v. operaționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

operaţiune
OPERAȚIÚNE s. f. v. operație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operațiune
OPERAȚIÚNE s. f. v. operație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operă
ÓPERĂ^1, opere, s. f. 1. Acțiune conștientă îndreptată spre un anumit scop; rezultat al unei activități creatoare; lucrare, faptă. 2. Lucrare originală de artă, de știință etc.; creație (artistică). ♦ (La sg., cu sens colectiv) Totalitatea lucrărilor unui artist sau ale unui om de știință, ale unui creator în general. – Din lat., it. opera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operă
ÓPERĂ^2, opere, s. f. Compoziție muzicală scrisă pentru soliști, cor și orchestră pe textul unui libret dramatic; reprezentare scenică a acestei lucrări. ♦ Clădire destinată reprezentării unor asemenea compoziții. – Din it. opera, fr. opéra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opercul
OPÉRCUL, opercule, s. n. Fiecare dintre plăcile osoase care acoperă deschiderea branhială la unele specii de pești. ♦ Căpăcel care astupă gura cochiliei la unii melci. – Din fr. opercule, lat. operculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operetă
OPERÉTĂ, operete, s. f. Compoziție muzical-dramatică ușoară, scrisă pentru soliști, cor și orchestră pe un libret cu conținut agreabil, în care cupletele cântate alternează cu cele vorbite. ♦ Clădire destinată reprezentării unor asemenea compoziții. – Din germ. Operette, it. operetta, fr. opérette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

operetistic
OPERETÍSTIC, -Ă, operetistici, -ce, adj. Referitor la operetă, care ține de operetă. – Din it. operettistico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opheltes
Opheltes v. Archemorus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ophion
Ophion 1. Unul dintre conducătorii titanilor. A fost prăvălit de către Cronus în Tartarus. 2. Unul dintre giganții care au luptat împotriva olimpienilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

opiaceu
OPIACÉU, -ÉE, opiacee, adj., s. n. (Substanță) care conține opiu sau care are aceeași acțiune ca și opiul. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. opiacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opiat
OPIÁT, opiate, s. n. Preparat farmaceutic în conținutul căruia intră și opiu. [Pr.: -pi-at] – Din fr. opiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opina
OPINÁ, opinez, vb. I. Tranz. A exprima sau a-și da o părere, a fi de părere; a socoti, a crede, a considera. ♦ Intranz. A lua poziție, atitudine. – Din fr. opiner, lat. opinari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opinare
OPINÁRE, opinări, s. f. (Rar) Faptul de a opina. – V. opina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opincar
OPINCÁR, opincari, s. m. 1. Persoană care poartă opinci; om de rând, țăran. 2. Persoană care lucrează sau vinde opinci. – Opincă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opincă
OPÍNCĂ, opinci, s. f. 1. Încălțăminte țărănească făcută dintr-o bucată dreptunghiulară de piele sau de cauciuc, strânsă pe laba piciorului cu ajutorul nojițelor. ◊ Expr. (Reg.) A pune cuiva (sau a-i da cu) opinca (în obraz) = a) a păcăli pe cineva, a trage pe sfoară; b) a face pe cineva de rușine. C-un pantof și c-o opincă = luat prin surprindere, nepregătit. A umbla cu opinci de fier = a umbla mult. Pe unde și-a spart dracul opincile = departe. A călca (pe cineva) pe opinci = a jigni pe cineva, a ofensa. 2. Fig. (La sg.; cu sens colectiv) Țărănime. ◊ Expr. De la vlădică până la opincă = din toate clasele sociale, toți. – Din bg. opinka, opinăk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opincărie
OPINCĂRÍE, opincării, s. f. (Rar) Atelier sau magazin în care se confecționează sau se vând opinci. – Opincă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opincuţă
OPINCÚȚĂ, opincuțe, s. f. Diminutiv al lui opincă (1). ♦ Încălțăminte feminină ușoară, cu talpă subțire. – Opincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opincuță
OPINCÚȚĂ, opincuțe, s. f. Diminutiv al lui opincă (1). ♦ Încălțăminte feminină ușoară, cu talpă subțire. – Opincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opinie
OPÍNIE, opinii, s. f. Părere, judecată, idee. ◊ Opinia publică = părerea publicului într-o anumită chestiune. ◊ Expr. A face opinie separată = a susține în mod ferm o părere deosebită de cea a majorității; a nu se alătura părerii majorității. [Var.: (înv.) opiniúne s. f.] – Din lat. opinio, -onis, fr. opinion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opiniune
OPINIÚNE s. f. v. opinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opinteală
OPINTEÁLĂ, opinteli, s. f. Sforțare mare, efort, opintire. ◊ Loc. adv. Pe opinteală = din răsputeri, cu efort. – Opinti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opinti
OPINTÍ, opintesc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. A face un efort (mare) pentru a împinge, a urni sau a ridica ceva; a-și încorda puterile, a se sforța. 2. Tranz. (Reg.) A sili, a forța un animal să pornească sau să meargă mai repede. ♦ Fig. A îndemna, a îmboldi, a stimula pe cineva. 3. Tranz. A ridica o povară făcând un efort, a sălta cu greutate ceva. 4. Refl. (Rar) A porni cu hotărâre, a se repezi, a se năpusti. – Cf. sl. opĕntĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opintic
OPINTÍC, opintici, s. m. 1. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina păroasă, cu frunze albăstrui-verzi, lucioase și cu flori galbene, reunite câte două sau câte cinci într-o inflorescență în vârful tulpinii (Hieracium auricula). 2. (Bot.) Gheabă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opintire
OPINTÍRE, opintiri, s. f. Acțiunea de a (se) opinti; sforțare, efort. – V. opinti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opioman
OPIOMÁN, -Ă, opiomani, -e, s. m. și f. Persoană care consumă opiu. [Pr.: -pi-o-] – Din fr. opiomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opiomanie
OPIOMANÍE, opiomanii, s. f. Abuz de opiu; intoxicație cronică, provocată prin obișnuința de a consuma opiu. [Pr.: -pi-o-] – Din fr. opiomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opis
ÓPIS, opise, s. n. Listă de acte, registru, indice, inventar. – Din rus. opis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opistodom
OPISTODÓM, opistodomuri, s. n. (Arhit.) Partea din spate a unui templu grecesc unde se păstrau obiectele de cult și tezaurul. – Din fr. opisthodome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opistotonus
OPISTOTÓNUS s. n. Spasm prelungit al mușchilor spatelui, ducând la poziția de arc de cerc a acestuia. – Din fr. opisthotonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opiu
ÓPIU s. n. Substanță narcotică toxică obținută prin uscarea latexului extras prin incizie din capsulele necoapte ale unei specii de mac și folosită ca somnifer, calmant, analgezic, stupefiant. [Var.: ópium s. n.] – Din fr., lat. opium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opium
ÓPIUM s. n. v. opiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oplean
OPLEÁN, oplene, s. n. Fiecare dintre cele două bucăți transversale de lemn care leagă și fixează tălpile saniei; slai. – Din bg. opljan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploşi
OPLOȘÍ, oploșesc, vb. IV. 1. Refl. A-și găsi refugiu, a se pune la adăpost, a se aciua, a se pripăși. 2. Tranz. A găzdui, a adăposti. ♦ A crea cuiva (prin favoritism) o situație bună; a căpătui, a proteja. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploși
OPLOȘÍ, oploșesc, vb. IV. 1. Refl. A-și găsi refugiu, a se pune la adăpost, a se aciua, a se pripăși. 2. Tranz. A găzdui, a adăposti. ♦ A crea cuiva (prin favoritism) o situație bună; a căpătui, a proteja. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploşire
OPLOȘÍRE, oploșiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) oploși și rezultatul ei. – V. oploși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploșire
OPLOȘÍRE, oploșiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) oploși și rezultatul ei. – V. oploși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploşit
OPLOȘÍT, -Ă, oploșiți, -te, adj. Care a fost adăpostit, găzduit; pripășit; ascuns. – V. oploși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oploșit
OPLOȘÍT, -Ă, oploșiți, -te, adj. Care a fost adăpostit, găzduit; pripășit; ascuns. – V. oploși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oponent
OPONÉNT, -Ă, oponenți, -te, s. m. și f. Persoană care face opoziție; opozant. – Din germ. Opponent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoponax
OPOPONÁX, opoponacși, s. m. Plantă erbacee mare, din familia umbeliferelor (Opoponax chironium); rășină extrasă din rădăcina acestei plante, folosită în medicină și în parfumerie. – Din lat., fr. opoponax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oportun
OPORTÚN, -Ă, oportuni, -e, adj. Care se întâmplă, care se produce la momentul sau la locul potrivit; adecvat situației, împrejurărilor; indicat, nimerit, favorabil. – Din fr. opportun, lat. opportunus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oportunism
OPORTUNÍSM s. n. Atitudine lipsită de principialitate a unei persoane care, pentru a-și satisface interesele personale, adoptă și aplică, după împrejurări, principii și păreri potrivite momentului. – Din rus. opportunizm, fr. opportunisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oportunist
OPORTUNÍST, -Ă, oportuniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la oportunism, propriu oportunismului. 2. S. m. și f. Adept al oportunismului. – Din rus. opportunist, fr. opportuniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oportunitate
OPORTUNITÁTE s. f. 1. Caracterul a ceea ce este oportun. 2. Situație prielnică, ocazie. – Din fr. opportunité, lat. opportunitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oposum
OPÓSUM, oposumi, s. m. Gen de mamifere marsupiale arboricole, de mărimea unei pisici, cu coadă lungă și blană cenușie, care trăiește în America de Nord și de Sud. (Didelphys); animal care face parte din acest gen. ♦ Blana prelucrată a acestui animal. – Din fr. opossum, germ. Opossum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoterapic
OPOTERÁPIC, -Ă, opoterapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la opoterapie, de opoterapie. – Din fr. opothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoterapie
OPOTERAPÍE s. f. Metodă terapeutică care constă în administrarea de sucuri, extracte sau pulberi de țesuturi, de organe sau de glande endocrine atunci când acestea lipsesc din organism; organoterapie. – Din fr. opothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozabil
OPOZÁBIL, -Ă, opozabili, -e, adj. 1. Care poate fi opus, care se poate opune. 2. (Despre un drept, un mijloc de apărare, o hotărâre judecătorească etc.) Care trebuie respectat și de alte persoane, nu numai de titularul dreptului sau de părțile în litigiu. – Din fr. opposable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozabilitate
OPOZABILITÁTE s. f. Faptul de a fi opozabil (2). – Din fr. opposabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozant
OPOZÁNT, -Ă, opozanți, -te, s. m. și f. 1. Oponent. 2. (În țările cu regim parlamentar) Persoană care face parte dintr-un partid sau dintr-un grup politic de opoziție. ◊ (Adjectival) Ziar opozant. – Din fr. opposant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozit
OPOZÍT, -Ă, opoziți, -te, adj. (Înv.) Opus^2, contrar. – Din lat. oppositus, fr. opposite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziţie
OPOZÍȚIE, opoziții, s. f. I. 1. Raportul dintre două lucruri sau două situații opuse, contradictorii; deosebire izbitoare, contrast. ◊ Loc. adv. În opoziție cu... = în contrast cu..., spre deosebire de... 2. Împotrivire, opunere, rezistență. ◊ Loc. vb. A face opoziție = a se opune, a se împotrivi. 3. (Fil.) Noțiune a dialecticii desemnând un stadiu mai înalt de dezvoltare a contradicției decât deosebirea, stadiu în care obiectul unitar se dedublează în contrarii ce se exclud. ♦ Raport de excludere între două noțiuni sau între două judecăți, astfel încât acceptarea uneia dintre ele duce la respingerea celeilalte. 4. Poziție momentană a doi aștri care se află (aproximativ) pe aceeași direcție cu Pământul, de o parte și de cealaltă a acestuia. 5. (Jur.) Manifestare de voință destinată să împiedice îndeplinirea unui act juridic sau să impună anumite condiții acestei îndepliniri. ♦ Cale de atac împotriva unei hotărâri judecătorești, care a fost dată în lipsa părților. ♦ Cale de atac împotriva anumitor acte de executare silită. 6. (Lingv.) Diferență, de obicei fonetică, cu sau fără valoare funcțională, între două unități lingvistice. II. (În țările cu regim parlamentar) Ansamblul grupărilor sau partidelor politice care se opun partidului aflat la putere; politica pe care o duc acestea față de cei aflați la putere. [Var.: (înv.) opozițiúne s. f.] – Din lat. oppositio, -onis, fr. opposition, germ. Opposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziție
OPOZÍȚIE, opoziții, s. f. I. 1. Raportul dintre două lucruri sau două situații opuse, contradictorii; deosebire izbitoare, contrast. ◊ Loc. adv. În opoziție cu... = în contrast cu..., spre deosebire de... 2. Împotrivire, opunere, rezistență. ◊ Loc. vb. A face opoziție = a se opune, a se împotrivi. 3. (Fil.) Noțiune a dialecticii desemnând un stadiu mai înalt de dezvoltare a contradicției decât deosebirea, stadiu în care obiectul unitar se dedublează în contrarii ce se exclud. ♦ Raport de excludere între două noțiuni sau între două judecăți, astfel încât acceptarea uneia dintre ele duce la respingerea celeilalte. 4. Poziție momentană a doi aștri care se află (aproximativ) pe aceeași direcție cu Pământul, de o parte și de cealaltă a acestuia. 5. (Jur.) Manifestare de voință destinată să împiedice îndeplinirea unui act juridic sau să impună anumite condiții acestei îndepliniri. ♦ Cale de atac împotriva unei hotărâri judecătorești, care a fost dată în lipsa părților. ♦ Cale de atac împotriva anumitor acte de executare silită. 6. (Lingv.) Diferență, de obicei fonetică, cu sau fără valoare funcțională, între două unități lingvistice. II. (În țările cu regim parlamentar) Ansamblul grupărilor sau partidelor politice care se opun partidului aflat la putere; politica pe care o duc acestea față de cei aflați la putere. [Var.: (înv.) opozițiúne s. f.] – Din lat. oppositio, -onis, fr. opposition, germ. Opposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziţional
OPOZIȚIONÁL, -Ă, opoziționali, -e, adj. Care se opune; de opoziție. ◊ Propoziție circumstanțială opozițională = propoziție subordonată care se opune conținutului regentei prin întregul ei conținut sau numai printr-o parte a lui (predicat, complement etc.). [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozițional
OPOZIȚIONÁL, -Ă, opoziționali, -e, adj. Care se opune; de opoziție. ◊ Propoziție circumstanțială opozițională = propoziție subordonată care se opune conținutului regentei prin întregul ei conținut sau numai printr-o parte a lui (predicat, complement etc.). [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziţionist
OPOZIȚIONÍST, -Ă, opoziționiști, -ste, adj. 1. Care face politică de opoziție. 2. Opus^2, contrar. [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziționist
OPOZIȚIONÍST, -Ă, opoziționiști, -ste, adj. 1. Care face politică de opoziție. 2. Opus^2, contrar. [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opoziţiune
OPOZIȚIÚNE s. f. v. opoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opozițiune
OPOZIȚIÚNE s. f. v. opoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprea
OPREÁ s. f. v. opreală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opreală
OPREÁLĂ, opreli, s. f. (Înv. și pop.) 1. Faptul de a (se) opri; oprire, opreliște, piedică, obstacol. ♦ (Concr.) Proptea, frână, piedică. ◊ Expr. A scoate (pe cineva) din oprele = a face (pe cineva) să-și piardă cumpătul, să se tulbure. 2. Arest, închisoare. ♦ Arestare, detenție. [Var.: opreá s. f.] – Opri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opreg
OPRÉG, oprege, s. n. Piesă caracteristică portului popular femeiesc din unele regiuni ale țării, alcătuită dintr-o bucată dreptunghiulară și îngustă de țesătură, cu franjuri colorate, purtată peste poalele cămășii, în față și în spate sau numai în spate. – Din sb. opreg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprelişte
OPRÉLIȘTE, opreliști, s. f. Măsură, dispoziție de interzicere a ceva; interdicție, prohibiție; p. ext. piedică, obstacol în calea unei acțiuni; stavilă. – Opri + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opreliște
OPRÉLIȘTE, opreliști, s. f. Măsură, dispoziție de interzicere a ceva; interdicție, prohibiție; p. ext. piedică, obstacol în calea unei acțiuni; stavilă. – Opri + suf. -eliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opresie
OPRÉSIE s. f. v. opresiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opresiune
OPRESIÚNE, opresiuni, s. f. 1. Asuprire, oprimare, împilare. 2. (Înv.) Greutate în respirație (însoțită de dureri pectorale). ♦ Fig. Depresie sufletească, descurajare, deprimare. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv.) oprésie s. f.] – Din fr. oppression, lat. oppressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opresiv
OPRESÍV, -Ă, opresivi, -e, adj. Care oprimă, împilează; asupritor. – Din fr. oppressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opresor
OPRESÓR, -OÁRE, opresori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care oprimă; asupritor. – Din fr. oppresseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opri
OPRÍ, opresc, vb. IV. 1. Tranz. A întrerupe (brusc) o mișcare, o acțiune, un proces, un fenomen în desfășurare, a face să înceteze, să stea pe loc; a stăvili, a curma. ♦ Refl. A conteni, a înceta, a stagna. 2. Intranz. și refl. A sta pe loc; p. ext. a întârzia, a poposi, a zăbovi. ♦ Tranz. A întrerupe din mers o ființă, un vehicul; a face să stea pe loc. ◊ Expr. A opri calea (cuiva) sau a-i fi oprită calea = a sta în calea cuiva; a împiedica pe cineva (din drum). ♦ Tranz. A reține undeva, a determina să rămână. ♦ Tranz. A reține cu forța, a sechestra; a aresta. 3. Tranz. A reține pentru sine, a pune deoparte, a-și însuși un obiect, o valoare etc. ♦ A rezerva, a reține (pentru mai târziu) locuri, bilete etc. 4. Refl. A se așeza (temporar), a se stabili, a se fixa undeva. ♦ A-și îndrepta ochii, privirea, atenția etc. asupra unui lucru, asupra unei probleme etc.; a se concentra asupra unui punct, asupra unei chestiuni etc. care merită atenție; a insista. 5. Tranz. A împiedica de la o acțiune, a nu îngădui, a nu permite; a interzice. ♦ Refl. A se stăpâni, a se înfrâna, a se abține de la ceva. [Imper. sg. și: (reg.) opreá] – Din sl. oprĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprima
OPRIMÁ, oprím, vb. I. Tranz. A asupri, a împila, a exploata. – Din fr. opprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprimant
OPRIMÁNT, -Ă, oprimanți, -te, adj. Care oprimă. – Din fr. opprimant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprimare
OPRIMÁRE, oprimări, s. f. Acțiunea de a oprima și rezultatul ei; asuprire, împilare. – V. oprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprimat
OPRIMÁT, -Ă, oprimați, -te, adj. Asuprit, împilat, exploatat. – V. oprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprire
OPRÍRE, opriri, s. f. Acțiunea de a (se) opri și rezultatul ei; încetare a unei acțiuni, a unei mișcări, rămânere pe loc; staționare, stagnare; oprit^1. ◊ Loc. adv. Fără oprire = neîntrerupt, neîncetat, continuu. ♦ (Concr.) Loc unde se oprește cineva sau ceva; stație, popas. ♦ Ținere pe loc, reținere. ♦ (Înv.) Interdicție, prohibiție, piedică, opreliște. – V. opri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprit
OPRÍT^1 s. n. Oprire. – V. opri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprit
OPRÍT^2, -Ă, opriți, -te, adj. Interzis; rezervat. ◊ Pădure oprită = pădure în care este interzisă orice tăiere a copacilor; opritură. – V. opri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opritoare
OPRITOÁRE, opritori, s. f. I. Ceea ce împiedică, stăvilește ceva. 1. Frână formată dintr-un lanț legat cu un capăt de dricul carului și prevăzut la celălalt capăt cu o bucată de lemn, cu un cârlig sau cu o talpă de oțel, care se lasă să se târască între obadă și sol pentru a împiedica una dintre roți când vehiculul coboară la vale; piedică. 2. Curea (sau lanț, ștreang) la ham care ajută la împingerea înapoi a vehiculului, la încetinirea vitezei în timpul coborârii și la oprirea lui. 3. (Reg.) Stăvilar, zăgaz, dig. 4. Plasă întinsă pe un semicerc, cu care se astupă gura matiței ca să nu iasă peștele când se scoate năvodul din apă. 5. Fiecare dintre parii care se pun la gardurile mari de prins pește, ca să nu le rupă valurile. II. Nume dat unor piese sau dispozitive care limitează deplasarea unui organ mobil, a unei instalații, a unui aparat etc. – Opri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opritor
OPRITÓR, opritoare, s. n. I. Ceea ce împiedică, stăvilește ceva. 2. Curea (sau lanț, ștreang) la ham care ajută la împingerea înapoi a vehiculului, la încetinirea vitezei în timpul coborârii și la oprirea lui. II. Nume dat unor piese sau dispozitive care limitează deplasarea unui organ mobil, a unei instalații, a unui aparat etc. – Opri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opritură
OPRITÚRĂ, oprituri, s. f. (Reg.) Porțiune într-o pădure din care este interzis să se taie copaci. ♦ Porțiune dintr-o pășune rezervată pentru cosit și pe care nu au voie să pască vitele. – Opri + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oprobriu
OPRÓBRIU, oprobrii, s. n. (Livr.) Dispreț, dezaprobare prin care societatea condamnă fapte socotite nedemne sau oameni care săvârșesc astfel de fapte. – Din fr. opprobre, lat. opprobrium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ops
Ops, la romani, zeița abundenței, identificată adesea cu Rhea din mitologia greacă (v. Rhea).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

opsas
OPSÁS, opsasuri, s. n. (Reg.) Partea din spate a încălțămintei, cuprinzând și tocul. – Din germ. Absatz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opsomanie
OPSOMANÍE s. f. Particularitate morbidă potrivit căreia unele persoane nu pot suporta decât anumite alimente. – Din fr. opsomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opt
OPT, (1) num. card., (2) opturi, s. n. 1. Num. card. Numărul care în numărătoare are locul între șapte și nouă. ◊ (Adjectival) Copilul are opt ani. ◊ (Substantivat) Mănâncă cât opt. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Etajul opt. ◊ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) Merg în rând câte opt. 2. S. n. Semn grafic care reprezintă numărul opt (1); p. ext. desen, figură în forma acestui semn. ♦ Nota opt. ♦ (Art.) Numele unui dans popular. – Lat. octo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opta
OPTÁ, optez, vb. I. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „pentru”) A alege, a prefera din două sau mai multe lucruri, soluții, situații etc. pe cea considerată mai convenabilă; a se decide în favoarea cuiva sau a ceva. – Din fr. opter, lat. optare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optare
OPTÁRE, optări, s. f. (Rar) Faptul de a opta; opțiune. – V. opta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optativ
OPTATÍV, -Ă, optativi, -e, adj. Care exprimă o dorință. ◊ (Gram.) Mod optativ (și substantivat, n.) = mod al verbului care exprimă acțiunea ca dorită. Propoziție optativă (și substantivat, f.) = propoziție care exprimă o acțiune sau o stare a cărei realizare este dorită. – Din fr. optatif, lat. optativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optic
ÓPTIC, -Ă, optici, -ce, adj. II. 1. Care se bazează pe lumină, privitor la fenomenele luminoase; care aparține obiectului de studiu al opticii (I 1). ◊ Centru optic = punct de pe axa unei lentile către care tind punctele principale și cele nodale ale ei și prin care raza de lumină trece fără să-și schimbe direcția. 2. Care se referă la ochi, la vedere. ◊ Nerv optic = nerv care transmite informațiile vizuale de la ochi la centrul respectiv din creier. – Din fr. optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optic
ÓPTIC, -Ă, optici, -ce, s. f., adj. I. 1. S. f. Ramură a fizicii care studiază natura luminii, fenomenele legate de emisia, absorbția, propagarea și interacțiunea ei cu materia etc. ♦ Parte a fizicii care studiază radiațiile de aceeași natură cu lumina (radiații infraroșii, ultraviolete etc.). ◊ Optică electronică = domeniu al electronicii care studiază mișcarea electronilor în vid, într-un câmp electric sau magnetic. 2. Fig. Fel, mod de a vedea și de a interpreta faptele și fenomenele; concepție, punct de vedere. II. Adj. 1. Care se bazează pe lumină, privitor la fenomenele luminoase; care aparține obiectului de studiu al opticii (I 1). ◊ Centru optic = punct de pe axa unei lentile către care tind punctele principale și cele nodale ale ei și prin care raza de lumină trece fără să-și schimbe direcția. 2. Care se referă la ochi, la vedere. ◊ Nerv optic = nerv care transmite informațiile vizuale de la ochi la centrul respectiv din creier. – Din fr. optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optică
ÓPTICĂ s. f. I. 1. Ramură a fizicii care studiază natura luminii, fenomenele legate de emisia, absorbția, propagarea și interacțiunea ei cu materia etc. ♦ Parte a fizicii care studiază radiațiile de aceeași natură cu lumina (radiații infraroșii, ultraviolete etc.). ◊ Optică electronică = domeniu al electronicii care studiază mișcarea electronilor în vid, într-un câmp electric sau magnetic. 2. Fig. Fel, mod de a vedea și de a interpreta faptele și fenomenele; concepție, punct de vedere. – Din fr. optique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optician
OPTICIÁN, -Ă, opticieni, -e, s. m. și f. Specialist în optică (I 1); persoană care lucrează, repară sau vinde instrumente optice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. opticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optim
ÓPTIM, -Ă, optimi, -e, adj. Cel mai bun sau foarte bun (adecvat, potrivit, indicat etc.). ♦ Spec. Care asigură cea mai mare eficiență economică, care corespunde cel mai bine intereselor economice urmărite. – Din fr. optime, lat. optimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimal
OPTIMÁL, -Ă, optimali, -e, adj. (Cu caracter) optim. – Din fr. optimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimat
OPTIMÁT, optimați, s. m. (Înv.; în Antichitatea romană) Nobil, aristocrat. – Din lat. optimas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optime
OPTÍME, optimi, s. f. A opta parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. ♦ Notă muzicală valorând a opta parte dintr-o notă întreagă. – Opt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimetru
OPTIMÉTRU, optimetre, s. n. Instrument optic de mare precizie cu care se măsoară dimensiunile unor piese. – Din fr. optimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimism
OPTIMÍSM s. n. Concepție filosofică opusă pesimismului, potrivit căreia lumea existentă este cea mai bună dintre lumile posibile sau, cel puțin, în lume binele precumpănește asupra răului; atitudine a omului care privește cu încredere viața și viitorul; tendință de a vedea latura bună, favorabilă a lucrurilor. – Din fr. optimisme, germ. Optimismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimist
OPTIMÍST, -Ă, optimiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care manifestă optimism; care se bazează pe optimism, care denotă optimism. 2. S. m. și f. Persoană care manifestă optimism. – Din fr. optimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimiza
OPTIMIZÁ, optimizez, vb. I. Tranz. 1. A face ca randamentul unei mașini, al unui sistem tehnic etc. să fie optim, să corespundă unor exigențe sporite. 2. A alege soluția economică optimă pentru rezolvarea unei probleme. – Din fr. optimiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimizare
OPTIMIZÁRE, optimizări, s. f. 1. Alegerea și aplicarea soluției (economice) optime (dintre mai multe posibile). 2. (Mat.) Raționament sau calcul care permite găsirea valorilor unuia sau mai multor parametri corespunzând maximului unei funcții. – Cf. fr. optimiser, optimisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optimizat
OPTIMIZÁT, -Ă, optimizați, -te, adj. (Despre mașini, sisteme tehnice etc.) Al cărui randament a devenit optim. – V. optimiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optocuplor
OPTOCUPLÓR, optocuploare, s. n. (Electron.) Cuplor optic. – Din fr. optocoupleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optoelectronică
OPTOELECTRÓNICĂ s. f. Ramură a electronicii care studiază producerea, măsurarea și folosirea radiației electromagnetice din domeniul optic, precum și conversia acestei radiații în semnal electric. – Din fr. optoélectronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optoizolator
OPTOIZOLATÓR, optoizolatoare, s. n. (Electron.) Cuplor optic. [Pr.: -to-i-] – Din opto[cuplor] + izolator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optometric
OPTOMÉTRIC, -Ă, optometrici, -ce, adj. De optometrie. – Din fr. optométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optometrie
OPTOMETRÍE s. f. Partea opticii care se ocupă cu cercetarea și măsurarea defectelor de vedere, precum și cu corectarea sau compensarea lor. – Din fr. optométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optometru
OPTOMÉTRU, optometre, s. n. Instrument folosit pentru determinarea caracteristicilor optice ale ochiului. – Din fr. optomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optsprezece
ÓPTSPREZECE num. card. Număr care are în numărătoare locul între șaptesprezece și nouăsprezece. ◊ (Adjectival) Are optsprezece ani. ◊ (Substantivat) Scrie un optsprezece. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Volumul optsprezece. ◊ (Formează num. multiplicativ) De optsprezece ori. ◊ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) Aveau câte optsprezece lei. – Opt + spre + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optsprezecelea
ÓPTSPREZECELEA, ÓPTSPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptesprezecelea și al nouăsprezecelea. – Optsprezece + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optulea
ÓPTULEA, ÓPTA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptelea și al nouălea. – Opt + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optzeci
OPTZÉCI num. card. Număr care are în numărătoare locul între șaptezeci și nouă și optzeci și unu. ◊ (Substantivat) Nu are mult până la optzeci. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Dosarul optzeci. ◊ (Formează num. multiplicativ) De optzeci de ori. ◊ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) S-au format serii de câte optzeci. – Opt + zeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optzecilea
OPTZÉCILEA, OPTZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptezeci și nouălea și al optzeci și unulea. – Optzeci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

optzecist
OPTZECÍST, -Ă, optzeciști, -ste, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Scriitor din generația anilor ’80 ai sec. XX. 2. Adj. Care aparține optzeciștilor, care se referă la optzeciști. – Optzeci + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opţional
OPȚIONÁL, -Ă, opționali, -e, adj. Cu caracter de opțiune; facultativ. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. optionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opțional
OPȚIONÁL, -Ă, opționali, -e, adj. Cu caracter de opțiune; facultativ. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. optionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opţiune
OPȚIÚNE, opțiuni, s. f. 1. Faptul sau dreptul de a alege din două sau mai multe lucruri, posibilități etc.; alegere. ♦ Spec. Alegere, în temeiul unui drept, între două sau mai multe situații juridice. ◊ Drept de opțiune = a) drept acordat cuiva de a-și alege cetățenia (de obicei în cazuri de stabilire în alt stat); b) drept acordat cuiva de a accepta o moștenire sau de a renunța la ea. 2. Condiție stipulată uneori în tranzacțiile comerciale, potrivit căreia o parte contractantă, care își asumă obligații ferme, acordă celeilalte părți, pentru un anumit termen, dreptul de a alege între diferitele condiții alternative ale contractului sau chiar dreptul de a renunța la tranzacție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. option, lat. optio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opțiune
OPȚIÚNE, opțiuni, s. f. 1. Faptul sau dreptul de a alege din două sau mai multe lucruri, posibilități etc.; alegere. ♦ Spec. Alegere, în temeiul unui drept, între două sau mai multe situații juridice. ◊ Drept de opțiune = a) drept acordat cuiva de a-și alege cetățenia (de obicei în cazuri de stabilire în alt stat); b) drept acordat cuiva de a accepta o moștenire sau de a renunța la ea. 2. Condiție stipulată uneori în tranzacțiile comerciale, potrivit căreia o parte contractantă, care își asumă obligații ferme, acordă celeilalte părți, pentru un anumit termen, dreptul de a alege între diferitele condiții alternative ale contractului sau chiar dreptul de a renunța la tranzacție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. option, lat. optio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opulent
OPULÉNT, -Ă, opulenți, -te, adj. Bogat, îmbelșugat, abundent; voluminos, masiv. – Din fr. opulent, lat. opulentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opulenţă
OPULÉNȚĂ, opulențe, s. f. Bogăție, belșug, abundență. – Din fr. opulence, lat. opulentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opulență
OPULÉNȚĂ, opulențe, s. f. Bogăție, belșug, abundență. – Din fr. opulence, lat. opulentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opune
OPÚNE, opún, vb. III. 1. Tranz. A pune în fața cuiva sau a ceva, ca împotrivire, un lucru, un argument etc. ♦ Refl. A se împotrivi (rezistând sau făcând uz de forță), a pune piedici, a ține piept; a zădărnici. 2. Tranz. A pune față în față două sau mai multe ființe sau lucruri pentru a evidenția prin comparație contrastul dintre ele. 3. Refl. (Despre unghiuri) A fi așezat, într-o figură geometrică, în fața altui unghi sau în fața uneia dintre laturi; (despre laturi) a fi așezat în fața altei laturi sau în fața unuia dintre unghiuri. [Prez. ind. și: (reg.) opúi] – Din lat. opponere, fr. opposer (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opunere
OPÚNERE, opuneri, s. f. Acțiunea de a (se) opune și rezultatul ei; punere față în față; împotrivire, stăvilire, zădărnicire; p. ext. opoziție. – V. opune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opunţia
OPÚNȚIA, opunția, s. f. Gen de plante din familia cactaceelor, cărnoase, cu ramuri cilindrice sau turtite lateral, de formă ovală, cu spini așezați în smocuri, cu flori mari, albe, roșii sau galbene (Opuntia); plantă care face parte din acest gen. [Pr.: -ți-a] – Din lat., fr. opuntia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opunția
OPÚNȚIA, opunția, s. f. Gen de plante din familia cactaceelor, cărnoase, cu ramuri cilindrice sau turtite lateral, de formă ovală, cu spini așezați în smocuri, cu flori mari, albe, roșii sau galbene (Opuntia); plantă care face parte din acest gen. [Pr.: -ți-a] – Din lat., fr. opuntia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opus
ÓPUS^1, opusuri, s. n. (Muz.) Indicație folosită pentru numerotarea lucrărilor unui compozitor. ♦ Piesă muzicală a unui compozitor care poartă această indicație. [Abr.: op] – Din fr. opus, germ. Opus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opus
OPÚS^2, -Ă, opuși, -se, adj. 1. Care este așezat în fața cuiva sau a ceva, în partea dimpotrivă; p. ext. (despre fenomene, caractere, legi) care nu se poate împăca cu altul; contrar, potrivnic. ♦ (Substantivat, n. art.) Ceea ce se opune altuia. 2. (Mat.; despre unghiuri) Care este așezat, într-o figură geometrică, în fața altui unghi sau în fața uneia dintre laturi; (despre laturi) care este așezat în fața altei laturi sau în fața unuia dintre unghiuri. – V. opune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opuscul
OPÚSCUL, opuscule, s. n. Scriere științifică sau literară de proporții reduse. – Din fr. opuscule, lat. opusculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

opust
OPÚST, opusturi, s. n. (Înv. și pop.) Stăvilar, zăgaz (rudimentar); jgheab (de lemn) prin care se scurge apa dintr-un iaz; p. ext. iaz. – Din ucr. opust.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

or
OR^1 conj. Dar, însă. ♦ Deci, așadar. – Din fr. or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

or
OR^2 conj., adv. v. ori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orac
ORÁC interj. (Reg.; de obicei repetat) Cuvânt care redă strigătul broaștelor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oracol
ORÁCOL, oracole, s. n. (În Antichitate) Răspuns profetic pe care, potrivit credinței anticilor, zeii îl dădeau celor veniți să-i consulte cu privire la viitor; prevestire, prezicere, profeție; lăcașul sacru unde se făceau și se interpretau aceste profeții; p. ext. persoană care făcea aceste profeții. ♦ Hotărâre sau sentință cu caracter infailibil dată de o persoană cu autoritate; p. ext. persoană care dă această hotărâre sau sentință. ◊ Expr. A vorbi ca un oracol = a se exprima sentențios și enigmatic. [Var.: orácul s. n.] – Din lat. oraculum, it. oracolo, fr. oracle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oracul
ORÁCUL s. n. v. oracol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oracular
ORACULÁR, -Ă, oraculari, -e, adj. (Rar) Care aparține oracolului, privitor la oracol. – Oracul + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraj
ORÁJ, oraje, s. n. (Met.) Fulger însoțit de tunet; furtună. – Din fr. orage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orajos
ORAJÓS, -OÁSĂ, orajoși, -oase, adj. (Met.; despre fenomene atmosferice) Cu caracter de furtună. – Din fr. orageux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oral
ORÁL, -Ă, orali, -e, adj. 1. (Anat.) Care se referă la gură, care aparține gurii; bucal. ◊ Sunet oral = sunet la articularea căruia aerul trece numai prin gură. ♦ Care se ia pe cale bucală. 2. Care se transmite verbal, prin viu grai. ♦ Care caracterizează vorbirea (în opoziție cu limba scrisă). ♦ (Și substantivat, n.; despre examene) Care se desfășoară prin întrebări și răspunsuri expuse verbal. 3. (În sintagma) Stil oral = mod de exprimare în scris care imită exprimarea prin viu grai. – Din fr. oral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oralitate
ORALITÁTE s. f. 1. Calitate a stilului unei scrieri beletristice de a părea vorbit, datorită caracterului spontan și viu al dialogurilor care notează particularitățile vorbirii personajelor și al narațiunii propriu-zise. ♦ Ansamblu de particularități ale limbii vorbite, ale graiului viu. 2. (Jur. în sintagma) Principiul oralității = principiu fundamental al dreptului procesual, potrivit căruia dezbaterea litigiului se face verbal. – Oral + suf. -itate. Cf. it. oralitá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orangutan
ORANGUTÁN s. m. v. urangutan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oranist
ORANÍST s. n. v. uranisc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraniţă
ORÁNIȚĂ, oranițe, s. f. (Reg.) 1. Prăjină cu cange la vârf, de care se servesc marinarii și pescarii. 2. Luntre pescărească cu fundul lat. – Din sb. oranica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraniță
ORÁNIȚĂ, oranițe, s. f. (Reg.) 1. Prăjină cu cange la vârf, de care se servesc marinarii și pescarii. 2. Luntre pescărească cu fundul lat. – Din sb. oranica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oranj
ORÁNJ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Portocaliu. 2. S. n. Culoare oranj (1). – Din fr. orange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oranjadă
ORANJÁDĂ, oranjade, s. f. Băutură răcoritoare preparată din suc de portocale, zahăr și sifon sau apă. – Din fr. orangeade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oranjerie
ORANJERÍE, oranjerii, s. f. Seră în care se cultivă portocali. ♦ Tapiserie care reprezintă o grădină de portocali. – Din fr. orangerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oranz
ORÁNZ, oranzi, s. m. (Înv.) Portocal. – Din fr. orange (după naramz).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orar
ORÁR^1, orare, s. n. Veșmânt bisericesc în formă de fâșie lungă și îngustă de lână, de mătase sau de bumbac, purtat pe umăr de diacon în timpul slujbei religioase. – Din sl. orarĭ, lat. orarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orar
ORÁR^2, -Ă, orari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care arată orele; privitor la ore; care se face sau se calculează pe timp de o oră. ◊ Diferență orară = diferența dintre orele locale a două puncte de pe suprafața Pământului. (Înv.) Cerc orar = median ceresc. 2. S. n. Program al unei activități împărțit pe ore și repetat periodic; (concr.) tablou care indică pe ore programul unei activități; orele de plecare și de sosire ale unui tren, vapor, autobuz. ♦ Spec. Program săptămânal pe baza căruia se desfășoară activitatea didactică în instituțiile de învățământ. 3. S. n. Acul mic al ceasului, care indică orele. ♦ (Înv.) Ceasornic. – Din fr. horaire, lat. horarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraş
ORÁȘ, orașe, s. n. 1. Formă complexă de așezare umană, având multiple dotări edilitare, de obicei cu funcție administrativă, industrială, comercială, politică și culturală; urbe. ◊ Loc. adj. De oraș = care provine din oraș, care are caracteristicile, aspectul, obiceiurile etc. de la oraș. ◊ Haine de oraș = a) haine mai bune decât cele de lucru; b) haine croite după moda de la oraș. 2. P. restr. Partea centrală a unui oraș (1); centru. 3. Populația, locuitorii unui oraș (1). – Din magh. város.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraș
ORÁȘ, orașe, s. n. 1. Formă complexă de așezare umană, având multiple dotări edilitare, de obicei cu funcție administrativă, industrială, comercială, politică și culturală; urbe. ◊ Loc. adj. De oraș = care provine din oraș, care are caracteristicile, aspectul, obiceiurile etc. de la oraș. ◊ Haine de oraș = a) haine mai bune decât cele de lucru; b) haine croite după moda de la oraș. 2. P. restr. Partea centrală a unui oraș (1); centru. 3. Populația, locuitorii unui oraș (1). – Din magh. város.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orator
ORATÓR, -OÁRE, oratori, -oare, s. m. și f. Persoană care compune și rostește un discurs; persoană care are talentul de a vorbi frumos în fața unui public; retor. – Din lat. orator, fr. orateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oratoric
ORATÓRIC, -Ă, oratorici, -ce, adj. Care aparține oratorului sau oratoriei, privitor la orator sau la oratorie. – Orator + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oratorie
ORATORÍE s. f. Arta de a compune și de a rosti discursuri; arta de a vorbi convingător și frumos în public; elocvență, retorică, oratorism. – Din lat. oratoria. Cf. it. oratoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oratorism
ORATORÍSM s. n. (Rar) Oratorie. – Orator + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oratoriu
ORATÓRIU^1, oratorii, s. n. 1. Compoziție muzicală amplă, pentru cor, soliști și orchestră, destinată a fi interpretată în concert și care ilustrează o acțiune dramatică; p. restr. cantată. 2. (Înv.) Capelă mică sau încăpere într-o locuință particulară, servind drept loc de rugăciune fără acces public; paraclis. – Din lat. oratorium. Cf. it. oratorio, fr. oratoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oratoriu
ORATÓRIU^2, -IE, oratorii, adj. (Înv.) Oratoric. – Din lat. oratorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraţie
ORÁȚIE, orații, s. f. 1. (Pop.) Urare în versuri pe care colăcarii o adresează mirilor la nuntă; conăcărie. 2. (Livr.; înv.) Felicitare, urare; p. ext. cuvântare, discurs (rostit la anumite ceremonii sau ocazii). 3. (Înv.) Oratoriu^1 (1). [Var.: orațiúne s. f.] – Din lat. oratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orație
ORÁȚIE, orații, s. f. 1. (Pop.) Urare în versuri pe care colăcarii o adresează mirilor la nuntă; conăcărie. 2. (Livr.; înv.) Felicitare, urare; p. ext. cuvântare, discurs (rostit la anumite ceremonii sau ocazii). 3. (Înv.) Oratoriu^1 (1). [Var.: orațiúne s. f.] – Din lat. oratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oraţiune
ORAȚIÚNE s. f. v. orație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orațiune
ORAȚIÚNE s. f. v. orație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oră
ÓRĂ, ore, s. f. 1. Unitate de măsură a timpului, egală cu a douăzeci și patra parte dintr-o zi, cuprinzând 60 de minute sau 3600 de secunde; ceas. ◊ Loc. adv. Pe oră = cât ține un ceas, în decurs de un ceas; la fiecare ceas. Cu ora = (angajat și plătit) după un tarif orar. Din oră în oră = la intervale regulate de un ceas. Oră de oră = mereu, întruna. ♦ Moment indicat de fiecare dintre cele 24 de părți în care este împărțită o zi; p. ext. fiecare dintre cifrele înscrise pe cadranul unui ceasornic, care marchează aceste momente. ◊ Loc. adj. De ultimă oră = foarte nou, recent, actual. ♦ Distanță, spațiu ce se poate parcurge în timp de un ceas. ♦ Durată de timp nedeterminată; timp, epocă; moment. ◊ Expr. La ora actuală = în prezent. 2. Timp fixat de mai înainte pentru realizarea unei acțiuni, timp dinainte stabilit când cineva poate fi primit undeva. 3. Lecție, curs. ◊ Expr. A lua (sau a da) ore de... = a lua (sau a da) meditații. [Var.: oáră s. f.] – Din lat. hora, it. ora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăcăi
ORĂCĂÍ, pers. 3 orắcăie, vb. IV. Intranz. (Despre broaște) A scoate strigătul caracteristic speciei. ♦ (Fam.; despre copiii mici) A plânge, a scânci. [Prez. ind. pers. 3 și: orăcăiește] – Orac + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăcăială
ORĂCĂIÁLĂ, orăcăieli, s. f. Orăcăit; gălăgie, larmă. [Pr.: -că-ia-] – Orăcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăcăire
ORĂCĂÍRE, orăcăiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a orăcăi și rezultatul ei; orăcăit. ♦ (Fam.) Plânset, scâncet de copil mic. – V. orăcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăcăit
ORĂCĂÍT, orăcăituri, s. n. Acțiunea de a orăcăi și rezultatul ei; strigăt caracteristic broaștei; orăcăială, orăcăire. ♦ Fig. Amestec de voci, gălăgie. ♦ (Fam.) Plânset, scâncet de copil mic. – V. orăcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orădean
ORĂDEÁN, -Ă, orădeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Oradea. 2. Adj. Care aparține orașului Oradea sau orădenilor (1), referitor la Oradea ori la orădeni. – Oradea (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orădeancă
ORĂDEÁNCĂ, orădence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Oradea. – Orădean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăstică
ORĂSTÍCĂ, orăstici, s. f. Numele a două plante erbacee din familia leguminoaselor, cu flori roșii-purpurii la început, apoi albastre; măzăriche neagră (Lathyrus niger și vernus). [Var.: orăștícă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşean
ORĂȘEÁN, -Ă, orășeni, -e, s. m. și f. Locuitor al unui oraș. – Oraș + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășean
ORĂȘEÁN, -Ă, orășeni, -e, s. m. și f. Locuitor al unui oraș. – Oraș + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşeancă
ORĂȘEÁNCĂ, orășence, s. f. Locuitoare a unui oraș; orășeană. – Orășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășeancă
ORĂȘEÁNCĂ, orășence, s. f. Locuitoare a unui oraș; orășeană. – Orășean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşel
ORĂȘÉL, orășele, s. n. Diminutiv al lui oraș; oraș mic. – Oraș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășel
ORĂȘÉL, orășele, s. n. Diminutiv al lui oraș; oraș mic. – Oraș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşenesc
ORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, orășenești, adj. Care aparține orașului, privitor la oraș, ca la oraș; urban, citadin. – Orășean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășenesc
ORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, orășenești, adj. Care aparține orașului, privitor la oraș, ca la oraș; urban, citadin. – Orășean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşeneşte
ORĂȘENÉȘTE adv. În felul orășenilor, ca orășenii. – Orășean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășenește
ORĂȘENÉȘTE adv. În felul orășenilor, ca orășenii. – Orășean + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşenie
ORĂȘENÍE, orășenii, s. f. (Rar) Orășenism. – Orășean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășenie
ORĂȘENÍE, orășenii, s. f. (Rar) Orășenism. – Orășean + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşenime
ORĂȘENÍME s. f. (Rar) Locuitorii unui oraș, mulțime de locuitori ai unui oraș. – Orășean + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășenime
ORĂȘENÍME s. f. (Rar) Locuitorii unui oraș, mulțime de locuitori ai unui oraș. – Orășean + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşenism
ORĂȘENÍSM, orășenisme, s. n. Fel de a fi, de a se comporta, de a vorbi specific unui orășean; p. ext. comportare manierată, căutată, artificială. – Orășean + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășenism
ORĂȘENÍSM, orășenisme, s. n. Fel de a fi, de a se comporta, de a vorbi specific unui orășean; p. ext. comportare manierată, căutată, artificială. – Orășean + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăşeniza
ORĂȘENIZÁ, orășenizez, vb. I. Refl. (Rar) A-și însuși felul de viață sau de comportare al orășenilor, a se adapta la viața orășenească, a deveni orășean; a se urbaniza. – Orășean + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orășeniza
ORĂȘENIZÁ, orășenizez, vb. I. Refl. (Rar) A-și însuși felul de viață sau de comportare al orășenilor, a se adapta la viața orășenească, a deveni orășean; a se urbaniza. – Orășean + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăştică
ORĂȘTÍCĂ s. f. v. orăstică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orăștică
ORĂȘTÍCĂ s. f. v. orăstică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orătanie
ORĂTÁNIE, orătănii, s. f. Pasăre de curte. [Var.: orătắnie, orăténie s. f.] – Din oară^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orătănie
ORĂTẮNIE s. f. v. orătanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orătenie
ORĂTÉNIE s. f. v. orătanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orând
ORẤND s. m. v. orândă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândar
ORÂNDÁR, orândari, s. m. (Înv., reg.) 1. Arendaș. 2. Cârciumar, hangiu. – Orândă^2 + suf. -ar. Cf. ucr. orendar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândaş
ORÂNDÁȘ, orândași, s. m. (Reg.) 1. Arendaș. 2. Cârciumar. – Orândă^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândaș
ORÂNDÁȘ, orândași, s. m. (Reg.) 1. Arendaș. 2. Cârciumar. – Orândă^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândă
ORẤNDĂ^1, orânde, s. f. (Pop.) 1. Soartă, ursită, destin. ♦ Persoană menită să devină soțul (sau soția) cuiva; ursit. 2. Obicei, datină. [Var.: orấnd s. m.] – Din orândui (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândă
ORẤNDĂ^2, orânzi, s. f. (Înv. și reg.) 1. Cârciumă rurală (luată cu arendă de la proprietarul moșiei); han. 2. Arendă. [Pl. și: orânde] – Din ucr. orenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orândui
ORÂNDUÍ, orânduiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) grupa într-o anumită ordine; a (se) aranja. 2. Tranz. A hotărî, a dispune; a ridica la o demnitate; a numi, a desemna; a învesti. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A decide, a fixa, a stabili. ♦ (Rar) A porunci, a ordona. 4. Tranz. (Înv. și pop.) A pune la cale; a pregăti. – Din sl. urenditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orânduială
ORÂNDUIÁLĂ, orânduieli, s. f. 1. Rânduială, ordine; întocmire, organizare. ◊ Loc. adv. Cu orânduială = în mod organizat, cu rost. ◊ Loc. vb. A pune în (bună) orânduială sau a pune orânduială = a orândui. 2. (Înv.) Hotărâre, dispoziție, ordin; (concr.) act care conține o hotărâre. 3. Orânduire socială. [Pr.: -du-ia-] – Orândui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orânduire
ORÂNDUÍRE, orânduiri, s. f. Acțiunea de a orândui și rezultatul ei. 1. Așezare, grupare într-o anumită ordine, într-un anumit fel; aranjare, repartizare, clasare. ♦ Organizare, întocmire; stabilire. 2. Învestire. 3. (Înv. și reg.) Hotărâre, dispoziție, decizie, ordin. 4. (Adesea cu determinarea „socială”) Formațiune socială. – V. orândui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orânduit
ORÂNDUÍT, -Ă, orânduiți, -te, adj. 1. Pus, așezat într-o anumită ordine; aranjat, rânduit. 2. (Înv.) Împuternicit, învestit. 3. (Înv.) Stabilit, fixat, hotărât, destinat. – V. orândui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orânduitor
ORÂNDUITÓR, -OÁRE, orânduitori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Persoană care orânduiește, care organizează; organizator. [Pr.: -du-i-] – Orândui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orb
ORB^1 s. n. (În sintagma) Orbul găinilor (sau găinii) = numele popular al unei boli de ochi care se manifestă prin imposibilitatea de a vedea seara după apusul soarelui; p. ext. miopie. ◊ Expr. A avea orbul găinilor = a nu vedea sau a nu observa un obiect aflat foarte aproape. – Din orbi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orb
ORB^2, OÁRBĂ, orbi, oarbe, adj. 1. (Adesea substantivat) Lipsit de simțul văzului, care nu vede (deloc). ◊ Expr. A nimerit orbul Brăila sau nimeresc orbii Suceava, se spune pentru a încuraja pe cel care șovăie să se ducă într-un loc necunoscut. A se bate ca orbii = a se bate foarte tare. 2. Fig. Care nu admite alte păreri. 3. Fig. Care pare să acționeze fără discernământ, la întâmplare, fără rațiune, fără finalitate; p. ext. de temut, fioros. ♦ Complet, total. ♦ Lipsit de spirit de observație sau de perspicacitate. 4. Fig. Lipsit de lumină; întunecos, întunecat. 5. (În sintagmele) Fereastră oarbă sau geam orb = adâncitură în perete, de forma unei ferestre, constituind un motiv arhitectonic. Sobă oarbă = motiv ornamental de forma unei sobe; sobă care are gura în a doua cameră. Dușumea oarbă = dușumea de scânduri brute distanțate, peste care se montează parchetul. Cartuș orb = cartuș fără proiectil, folosit la exerciții, la parade, la demonstrații etc. Cameră oarbă = cameră fără ferestre, cu destinații speciale (în fizică, în medicină etc.). Puț orb = puț de mină care nu are ieșire directă la suprafață. – Lat. orbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbalţ
ORBÁLȚ, (1) orbalțuri, s. n., (2) orbalți, s. m. 1. S. n. (Înv. și pop.) Erizipel. 2. S. m. Numele a două plante erbacee folosite în medicina populară: a) plantă veninoasă, cu tulpina subțire, cu frunze mari și cu flori mici, albe-gălbui (Actaea spicata); b) silnică. – Din magh. orbánc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbalț
ORBÁLȚ, (1) orbalțuri, s. n., (2) orbalți, s. m. 1. S. n. (Înv. și pop.) Erizipel. 2. S. m. Numele a două plante erbacee folosite în medicina populară: a) plantă veninoasă, cu tulpina subțire, cu frunze mari și cu flori mici, albe-gălbui (Actaea spicata); b) silnică. – Din magh. orbánc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbăcăi
ORBĂCĂÍ vb. IV v. orbecăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălţătură
ORBĂLȚĂTÚRĂ s. f. v. orbălțitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălțătură
ORBĂLȚĂTÚRĂ s. f. v. orbălțitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălţi
ORBĂLȚÍ, orbălțesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) îmbolnăvi de orbalț; a (se) umfla din cauza orbalțului. – V. orbalț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălți
ORBĂLȚÍ, orbălțesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) îmbolnăvi de orbalț; a (se) umfla din cauza orbalțului. – V. orbalț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălţit
ORBĂLȚÍT, -Ă, orbălțiți, -te, adj. (Reg.) Bolnav de orbalț; umflat (de orbalț). – V. orbălți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălțit
ORBĂLȚÍT, -Ă, orbălțiți, -te, adj. (Reg.) Bolnav de orbalț; umflat (de orbalț). – V. orbălți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălţitură
ORBĂLȚITÚRĂ, orbălțituri, s. f. (Reg.) Orbalț (1). [Var.: orbălțătúră s. f.] – Orbălți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbălțitură
ORBĂLȚITÚRĂ, orbălțituri, s. f. (Reg.) Orbalț (1). [Var.: orbălțătúră s. f.] – Orbălți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeală
ORBEÁLĂ, orbeli, s. f. (Reg.) Slăbire a vederii; orbire. – Orbi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeca
ORBECÁ, órbec, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) A orbecăi. – Din orb^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbecare
ORBECÁRE, orbecări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a orbeca; orbecăire. – V. orbeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbecat
ORBECÁT, -Ă, orbecați, -te, adj. (Rar; despre ochi) Orbit, fermecat, fascinat. – V. orbeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbecăi
ORBECĂÍ, orbécăi, vb. IV. Intranz. A umbla (încoace și încolo) pipăind și rătăcind (ca orbul^2) prin întuneric; a dibui, a bâjbâi, a orbeca. [Prez. ind. și: orbecăiesc. – Var.: orbăcăí vb. IV] – Orbeca + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbecăire
ORBECĂÍRE, orbecăiri, s. f. Faptul de a orbecăi; dibuială, bâjbâială, rătăcire, orbecare. – V. orbecăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbesc
ORBÉSC, -EÁSCĂ, orbești, adj. 1. Care aparține orbului^2, de orb^2. 2. Fig. (Despre acțiuni și sentimente) Care se manifestă orbește, nechibzuit, nesocotit, fără discernământ, lipsit de rațiune; necugetat. ♦ Peste măsură de mare; exagerat, exorbitant. – Orb^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeşte
ORBÉȘTE adv. 1. Ca orbii^2, pe dibuite, la întâmplare. 2. Fig. Fără discernământ, fără reflecție, fără chibzuință, în mod mecanic. ♦ Necontrolat, nebunește, inconștient; pătimaș. – Orb^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbește
ORBÉȘTE adv. 1. Ca orbii^2, pe dibuite, la întâmplare. 2. Fig. Fără discernământ, fără reflecție, fără chibzuință, în mod mecanic. ♦ Necontrolat, nebunește, inconștient; pătimaș. – Orb^2 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbete
ORBÉTE s. m. v. orbeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeţ
ORBÉȚ, -EÁȚĂ, orbeți, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Ființă) care nu vede bine sau nu vede deloc; p. ext. cerșetor (orb^2). ◊ Expr. A se bate ca orbeții = a se încăiera aprig, a se bate rău, fără a se uita unde lovesc. 2. S. m. Mamifer rozător subteran, asemănător cu cârtița, cu ochii ascunși sub piele, care se hrănește mai ales cu rădăcini; cățelul-pământului (Spalax microphtalmus). [Var.: orbéte s. m.] – Orb^2 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeț
ORBÉȚ, -EÁȚĂ, orbeți, -e, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Ființă) care nu vede bine sau nu vede deloc; p. ext. cerșetor (orb^2). ◊ Expr. A se bate ca orbeții = a se încăiera aprig, a se bate rău, fără a se uita unde lovesc. 2. S. m. Mamifer rozător subteran, asemănător cu cârtița, cu ochii ascunși sub piele, care se hrănește mai ales cu rădăcini; cățelul-pământului (Spalax microphtalmus). [Var.: orbéte s. m.] – Orb^2 + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbeţire
ORBEȚÍRE, orbețiri, s. f. v. ORBEȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

orbețire
ORBEȚÍRE, orbețiri, s. f. v. ORBEȚI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

orbi
ORBÍ, orbesc, vb. IV. 1. Intranz. A deveni orb^2, a-și pierde vederea. ♦ Tranz. A face pe cineva să-și piardă vederea; a scoate cuiva ochii. ◊ Expr. (Nici cât sau măcar) să orbești un șoarece = foarte puțin; deloc. ♦ Tranz. A tulbura vederea, a lua ochii din cauza unei lumini intense. 2. Tranz. Fig. A face pe cineva să nu mai judece obiectiv, să-și piardă rațiunea, clarviziunea. ♦ A înșela, a amăgi pe cineva, a minți. – Din orb^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbicular
ORBICULÁR, -Ă, orbiculari, -e, adj. Rotund, globular. ♦ (Substantivat, m.) Mușchi de formă circulară care înconjoară pleoapele și buzele, determinând, prin contracție, închiderea și deschiderea acestora. – Din fr. orbiculaire, lat. orbicularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbie
ORBÍE s. f. (Pop.) Starea celui orb^2 (1), lipsa vederii. ♦ Fig. Inconștiență, orbire. – Orb^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbilă
ORBÍLĂ s. m. (Glumeț) Poreclă dată unei persoane care nu vede sau nu observă nimic în jurul său, care se împiedică de tot ce-i stă în cale, care este lipsită de spirit de observație. – Orb^2 + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbire
ORBÍRE s. f. Faptul de a orbi; fig. întunecare a minții, lipsă de clarviziune, rătăcire, inconștiență. ◊ Loc. adv. Cu orbire = fără chibzuială, orbește. – V. orbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbiş
ORBÍȘ adv. (Pop.) Pe dibuite, la întâmplare, orbește; fig. fără chibzuință, nebunește. ◊ Expr. A da orbiș = a lovi fără cruțare. – Orb^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbiș
ORBÍȘ adv. (Pop.) Pe dibuite, la întâmplare, orbește; fig. fără chibzuință, nebunește. ◊ Expr. A da orbiș = a lovi fără cruțare. – Orb^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbit
ORBÍT, -Ă, orbiți, -te, adj. 1. Lipsit de vedere sau cu vederea slăbită. 2. Fig. Cu mintea întunecată (de furie, de durere etc.), fără discernământ, scos din minți, înnebunit, zăpăcit. ♦ Fermecat, fascinat, uluit. – V. orbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbital
ORBITÁL, -Ă, orbitali, -e, adj. 1. Care aparține orbitei unui corp ceresc, privitor la această orbită. ♦ (Despre un mobil) Care parcurge o orbită. 2. Care aparține sau se află în orbita oculară. – Din fr. orbital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbită
ORBÍTĂ, orbite, s. f. 1. Traiectorie în formă de curbă (închisă) pe care o parcurge un mobil. ♦ Drumul real parcurs de un astru. ◊ Orbită aparentă = drumul aparent al unui astru pe bolta cerească, proiecție a drumului său real. 2. Fiecare dintre cele două cavități osoase ale craniului, în care se află globul ocular. 3. Fig. Sfera, domeniul de acțiune sau de influență. – Din fr. orbite, lat. orbita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbitor
ORBITÓR, -OÁRE, orbitori, -oare, adj. Care supără, care tulbură vederea; care orbește. ♦ Fig. Care întunecă mintea, tulbură rațiunea. ♦ Fig. Uluitor. – Orbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orbotă
ÓRBOTĂ s. f. v. horbotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orc
ORC s. m. (Rar) Infern. – Din germ. Orkus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orc
Orc = Orcus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

orcan
ORCÁN, orcane, s. n. 1. (Met.) Ciclon tropical care se manifestă în sudul Asiei. 2. (Înv.) Uragan. – Din germ. Orkan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orceag
ORCEÁG, orceaguri, s. n. (Bot.; reg.) Arpagic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestra
ORCHESTRÁ, orchestrez, vb. I. Tranz. A aranja o bucată muzicală pentru a putea fi executată de orchestră. – Din fr. orchestrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestral
ORCHESTRÁL, -Ă, orchestrali, -e, adj. Care aparține orchestrei, propriu orchestrei, privitor la orchestră, care se execută de orchestră. – Din fr. orchestral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrant
ORCHESTRÁNT, -Ă, orchestranți, -te, s. m. și f. Persoană care face parte dintr-o orchestră; instrumentist. – Orchestră + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrare
ORCHESTRÁRE, orchestrări, s. f. Acțiunea de a orchestra și rezultatul ei; orchestrație. – V. orchestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrator
ORCHESTRATÓR, orchestratori, s. m. Persoană care orchestrează bucăți muzicale. – Orchestra + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestraţie
ORCHESTRÁȚIE, orchestrații, s. f. Arta de a orchestra; transcriere, aranjare pentru orchestră a unei bucăți muzicale, ținând cont de posibilitățile tehnice și expresive ale fiecărui instrument. ♦ Felul cum sunt îmbinate grupurile de instrumente ale unei orchestre (într-o compoziție muzicală). – Din fr. orchestration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrație
ORCHESTRÁȚIE, orchestrații, s. f. Arta de a orchestra; transcriere, aranjare pentru orchestră a unei bucăți muzicale, ținând cont de posibilitățile tehnice și expresive ale fiecărui instrument. ♦ Felul cum sunt îmbinate grupurile de instrumente ale unei orchestre (într-o compoziție muzicală). – Din fr. orchestration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestră
ORCHÉSTRĂ, orchestre, s. f. 1. Colectiv de instrumentiști care execută împreună compoziții muzicale. ♦ Ansamblul instrumentelor muzicale la care cântă membrii acestui colectiv. 2. Parte a unei săli de spectacol destinată orchestranților, situată între scenă și sală, sub nivelul parterului. ◊ Fotoliu de orchestră = loc în primele rânduri într-o sală de concert sau, p. ext., în orice sală de spectacol. 3. Spațiu circular în arhitectura teatrelor antice, situat între avanscenă și gradene. [Var.: orhéstră s. f., (înv.) orchéstru s. n.] – Din fr. orchestre, germ. Orchester, it. orchestra, rus. orkestr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrion
ORCHESTRIÓN, orchestrioane, s. n. Instrument muzical în formă de orgă sau de pian, cu două sau cu mai multe claviaturi. [Pr.: -tri-on] – Din fr. orchestrion, germ. Orchestrion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestrionet
ORCHESTRIONÉT, orchestrionete, s. n. Instrument muzical cu manivelă, mai mic decât orchestrionul, care execută muzică înregistrată pe benzi de carton perforate. [Pr.: -tri-o-] – Orchestrion + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orchestru
ORCHÉSTRU s. n. v. orchestră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orcic
ORCÍC, orcicuri, s. n. Fiecare dintre cele două piese de lemn prinse de crucea căruței, a trăsurii etc., de care se leagă șleaurile^2. – Din ucr. orčyk. Cf. pol. orczyk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orcicar
ORCICÁR, orcicare, s. n. Ochiul sau lațul șleaului^2, care se prinde de orcic. – Orcic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orcus
Orcus, la romani, în credința populară, zeul morții, identificat mai tîrziu cu Hades (v. Hades). De la el, sub numele de Orcus, era desemnat Infernul însuși.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ordalie
ORDALÍE, ordalii, s. f. (în Evul Mediu) Mod de stabilire a dreptății sau a vinovăției părților în litigiu, prin diferite probe (a focului, a apei clocotite și a fierului încins) sau prin duelul judiciar. [Acc. și: ordálie] – Din fr. ordalie, lat. ordalium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordie
ÓRDIE, ordii, s. f. (Înv.) Hoardă, oaste (turcească sau tătară); tabără militară. ♦ Mulțime mare de oameni; gloată. [Acc. și: ordíe] – Din bg., sb. ordija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordin
ÓRDIN, ordine, s. n. 1. Dispoziție obligatorie, scrisă sau verbală, dată de o autoritate sau de o persoană oficială; poruncă. ◊ Expr. La ordinele cuiva = la dispoziția cuiva. Sub ordinele cuiva = sub comanda cuiva, sub conducerea cuiva. La ordin! = vă stau la dispoziție. ♦ (Concr.) Act care conține o dispoziție cu caracter obligatoriu. ◊ Ordin de zi = act prin care comandantul unei unități militare se adresează în anumite ocazii, întregii unități. Ordin de chemare = dispoziție scrisă a unei autorități militare, prin care o persoană din cadrele de rezervă ale armatei este chemată la unitate. Ordin de serviciu = act prin care cineva primește o însărcinare oficială; delegație. Ordin de plată = dispoziție dată de către o bancă pentru a plăti o sumă de bani unei persoane fizice sau juridice. 2. Decorație superioară medaliei. 3. (Biol.) Categorie sistematică subordonată clasei, care cuprinde una sau mai multe familii strâns înrudite și cu caractere asemănătoare. 4. (Arhit.) Ansamblu de elemente constructive și decorative care definesc caracteristicile stilurilor de bază greco-romane. 5. Comunitate monahală înființată în vederea propagandei religioase. ♦ Comunitate medievală de cavaleri-călugări care participau la acțiuni războinice. 6. Rang, categorie (după importanță). ◊ Expr. De ordin(ul)... = cu caracter (de)... De prim(ul) ordin = de prim(ul) rang. ♦ (Înv.) Ordine, categorie, domeniu. ♦ Regulă, ordine. – Din lat. ordo, -inis, fr. ordre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordina
ORDINÁ vb. I v. ordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordinal
ORDINÁL, ordinale, adj. (În sintagma) Numeral ordinal = numeral care indică, într-o serie, locul, ordinea obiectelor prin numărare. – Din fr. ordinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordinar
ORDINÁR, -Ă, ordinari, -e, adj. 1. Obișnuit, normal; de rând, comun. ◊ Fracție ordinară = raportul a două numere întregi. Sesiune ordinară = sesiune convocată conform regulamentului de funcționare. ◊ Loc. adv. (Franțuzism înv.) De ordinar = de obicei. ♦ (Mil.; înv.; substantivat, în expr.) A trece (sau a înscrie) la ordinar = a înscrie în registrul de evidență a rațiilor alimentare și a soldei. 2. De calitate inferioară, fără valoare, prost. ♦ Vulgar, grosolan, josnic. – Din fr. ordinaire, lat. ordinarius, germ. ordinär.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordinariat
ORDINARIÁT, ordinariate, s. n. (Înv.) Organ administrativ care conducea o episcopie catolică; consistoriu. – Din lat. ordinariatus, fr. ordinariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordinator
ORDINATÓR, ordinatoare, s. n. Ansamblu de sisteme mecanice, electromagnetice și electronice care prelucrează datele introduse într-o formă prestabilită și furnizează rezultatele fie într-o formă accesibilă utilizatorului, fie ca semnele destinate acționării unor echipamente; computer, calculator. – Din fr. ordinateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordine
ÓRDINE, ordini, s. f. 1. Dispoziție, succesiune regulată cu caracter spațial, temporal, logic, moral, estetic; organizare, înșiruire, rând, rânduire, orânduială. ◊ Ordine de bătaie = dispozitiv de luptă. Ordine de zi = program care cuprinde totalitatea problemelor ce urmează să fie discutate într-o ședință, într-o adunare. ◊ Loc. adj. și adv. La ordinea zilei = de actualitate; important, pe primul plan. 2. Așezare a unor obiecte potrivit unor cerințe de ordin practic și estetic, rânduială; p. ext. funcționare bună, armonioasă; disciplină, regulă. ◊ Loc. adv. În ordine = așa cum se cuvine; în regulă. ◊ Expr. A chema pe cineva la ordine = a soma pe cineva să respecte anumite norme (de conduită) încălcate; a admonesta. 3. Principiu de cauzalitate sau de finalitate a lumii, lege proprie naturii. ◊ Expr. (Înv.) De ordine = de natura..., de felul..., de domeniul. 4. Organizare, orânduire socială, politică, economică; regim; spec. stabilitate socială. ◊ Ordine publică = ordine politică, economică și socială dintr-un stat, care se asigură printr-un ansamblu de norme și măsuri deosebite de la o orânduire socială la alta și care se concretizează în funcționarea normală a aparatului de stat, menținerea liniștii cetățenilor și respectarea drepturilor acestora. – Din lat. ordo, -inis, it. ordine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordona
ORDONÁ, (1) ordón, (2) ordonez, vb. I. Tranz. 1. A da un ordin, a porunci, a comanda; a cere, a pretinde, a dispune. ♦ (Înv.) A prescrie un medicament, un tratament. 2. A pune în ordine, a grupa într-un anumit fel; a aranja, a orândui. [Var.: (înv.) ordiná vb. I] – Din fr. ordonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanţa
ORDONANȚÁ, ordonanțez, vb. I. Tranz. A dispune plata unei sume prin emiterea unei ordonanțe, a unui ordin de plată. – Din fr. ordonnancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanța
ORDONANȚÁ, ordonanțez, vb. I. Tranz. A dispune plata unei sume prin emiterea unei ordonanțe, a unui ordin de plată. – Din fr. ordonnancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanţare
ORDONANȚÁRE, ordonanțări, s. f. Acțiunea de a ordonanța și rezultatul ei. – V. ordonanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanțare
ORDONANȚÁRE, ordonanțări, s. f. Acțiunea de a ordonanța și rezultatul ei. – V. ordonanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanţă
ORDONÁNȚĂ, ordonanțe, s. f. 1. Dispoziție scrisă emisă de o autoritate administrativă, judecătorească etc.; act care conține această dispoziție. ◊ Ofițer de ordonanță = ofițer atașat pe lângă marile comandamente, cu misiunea specială de a transmite ordinele. Ordonanță de plată = dispoziție, ordin de plată a unei sume. Ordonanță prezidențială (sau, ieșit din uz, președințială) = hotărâre judecătorească dată în proceduri cu caracter urgent. Ordonanță de urgență = hotărâre guvernamentală luată în absența Parlamentului, cu putere de lege și care poate fi confirmată sau infirmată ulterior de Parlament. ♦ (Înv.) Rețetă medicală. 2. (În vechea armată) Soldat în serviciul personal al unui ofițer. 3. (Arhit.) Dispunere, aranjare generală a elementelor componente ale unei fațade. – Din fr. ordonnance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonanță
ORDONÁNȚĂ, ordonanțe, s. f. 1. Dispoziție scrisă emisă de o autoritate administrativă, judecătorească etc.; act care conține această dispoziție. ◊ Ofițer de ordonanță = ofițer atașat pe lângă marile comandamente, cu misiunea specială de a transmite ordinele. Ordonanță de plată = dispoziție, ordin de plată a unei sume. Ordonanță prezidențială (sau, ieșit din uz, președințială) = hotărâre judecătorească dată în proceduri cu caracter urgent. Ordonanță de urgență = hotărâre guvernamentală luată în absența Parlamentului, cu putere de lege și care poate fi confirmată sau infirmată ulterior de Parlament. ♦ (Înv.) Rețetă medicală. 2. (În vechea armată) Soldat în serviciul personal al unui ofițer. 3. (Arhit.) Dispunere, aranjare generală a elementelor componente ale unei fațade. – Din fr. ordonnance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonare
ORDONÁRE, ordonări, s. f. Acțiunea de a ordona și rezultatul ei. ◊ Raport de ordonare = cuprindere a unei noțiuni în sfera unei alte noțiuni mai generale. – V. ordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonat
ORDONÁT, -Ă, ordonați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Căruia îi place ordinea, care păstrează ordinea, dichisit; p. ext. disciplinat, echilibrat. 2. (Despre obiecte) (Pus) în ordine, rânduit după anumite criterii, aranjat. – V. ordona. Cf. fr. ordonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonată
ORDONÁTĂ, ordonate, s. f. (Mat.) A doua coordonată a unui punct în sistemul rectangular de coordonate din plan sau din spațiu. ♦ Înălțimea unui punct de pe traiectoria unui proiectil în raport cu linia de ochire. – Din fr. ordonnée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordonator
ORDONATÓR, -OÁRE, ordonatori, -oare, s. m. și f. (Și în sintagma ordonator de credite) Persoană împuternicită prin lege să dispună, să aprobe și să răspundă de utilizarea creditelor bugetare, de realizarea veniturilor, de folosirea eficientă a sumelor primite de la bugetul de stat sau de la bugetul fondurilor speciale. – Din fr. ordonnateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordovician
ORDOVICIÁN, -Ă, ordovicieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. A doua perioadă a paleozoicului. 2. Adj. Care se referă la ordovician (1) sau la formațiunile din această perioadă. [Pr.: -ci-an] – Din fr. ordovicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordură
ORDÚRĂ, orduri, s. f. (Livr.) Murdărie, gunoi. – Din fr. ordure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ordurier
ORDURIÉR, -Ă, ordurieri, -e, adj. (Livr.) Murdar, obscen. [Pr.: -ri-er] – Din fr. ordurier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ore
Ore = Horae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oreadă
OREÁDĂ, oreade, s. f. Nimfă din mitologia greco-romană, care locuia prin munți și prin peșteri. [Pr.: -re-a-] – Din fr. oréade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oreade
Oreade = Oreades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oreades
Oreades, nimfe ale munților (v. și Nymphae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oreav
OREÁV, oreave, s. n. (Reg.) Vale prin care curge apă numai când plouă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oreion
OREIÓN, (2) oreioane, s. n. 1. Boală contagioasă și epidemică de natură virotică, frecventă la copii, care se manifestă prin febră și prin inflamarea glandelor parotide. 2. (La pl.) Cazuri de oreion (1). [Pr.: -re-ion] – Din fr. oreillons.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orelist
ORELÍST, -Ă, oreliști, -ste, adj. Otorinolaringolog. – Din o[to]r[ino]l[aringologie] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oreste
Oreste = Orestes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

orestes
Orestes, fiul lui Agamemnon și al Clytaemnestrei și frate ci Iphigenia, Chrysothemis și Electra (v. și numirile respective). Pentru a-l feri de mînia lui Aegisthus, după moartea tatălui lor Agamemnon, Electra își ascunde fratele, pe Orestes, trimițîndu-l la curtea regelui Strophius în Phocis. Acolo Orestes e crescut alături de fiul regelui, Pylades, de care-l va lega mai tîrziu o trainică prietenie. Cînd atinge vîrsta bărbăției, Orestes se înapoiază acasă pentru a răzbuna, la îndemnul Electrei, moartea tatălui său. El îi ucide pe Aegisthus și pe Clytaemnestra, dar în urma acestei crime e chinuit de erinii și-și pierde mințile. Ca să se purifice de păcatul care apasă asupra lui, se duce la Delphi, unde este purificat de însuși Apollo, după care se înfățișează înaintea unui tribunal atenian. Iertat de zei și de muritori pentru fapta sa, Orestes, vindecat, e trimis de Apollo în Tauris ca să aducă de acolo statuia lui Artemis. În templul acesteia el o întîlnește pe Iphigenia, devenită între timp slujitoarea zeiței (v. și Iphigenia). Cei doi frați care s-au regăsit se înapoiază în patrie întovărășiți de Pylades și ducînd cu ei prețioasa statuie. Întors în Argolida, Orestes se căsătorește cu Hermione – după ce-l ucide mai întîi pe Pyrrhus, soțul acesteia – alături de care trăiește pînă la adînci bătrînețe. Cu Hermione, Orestes a avut un fiu, Tisamenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oreşniţă
ORÉȘNIȚĂ, oreșnițe, s. f. Plantă erbacee agățătoare, meliferă, cu frunzele terminate printr-un cârcel ramificat, cu florile purpurii, plăcut mirositoare și cu un tubercul comestibil (Lathyrus tuberosus). – Et. nec. Cf. bg., sb. orešak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oreșniță
ORÉȘNIȚĂ, oreșnițe, s. f. Plantă erbacee agățătoare, meliferă, cu frunzele terminate printr-un cârcel ramificat, cu florile purpurii, plăcut mirositoare și cu un tubercul comestibil (Lathyrus tuberosus). – Et. nec. Cf. bg., sb. orešak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oreximanie
OREXIMANÍE s. f. Poftă de mâncare exagerată, foame patologică. – Din fr. oreximanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orez
ORÉZ, (1) s. m., (2) s. n., (3) orezuri, s. n. 1. S. m. Plantă alimentară din familia gramineelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze liniare alungite și cu spice mici, cultivată în terenuri umede pentru fructele ei cu semințe foarte hrănitoare, bogate în amidon (Oryza sativa). ♦ Semințele acestei plante. 2. S. n. Mâncare preparată din orez (1). 3. S. n. Sortiment de orez (1). – Din bg. oriz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orezar
OREZÁR, orezari, s. m. (Rar) Persoană care cultivă orez. – Orez + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orezărie
OREZĂRÍE, orezării, s. f. Teren nivelat, cu amenajări speciale pentru irigație, pe care se cultivă orez; loc cultivat cu orez. ♦ Cultură de orez. – Orez + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfan
ORFÁN, -Ă, orfani, -e, adj. (Adesea substantivat) Care a pierdut pe unul dintre părinți sau pe amândoi; sărman. ♦ Lipsit de ceva. – Din ngr. orfanós, lat. orphanus, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfanotrofie
ORFANOTROFÍE, orfanotrofii, s. f. (Înv.) Orfelinat. – Din ngr. orfanotríon, lat. orphanotrophium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfăurărie
ORFĂURĂRÍE s. f. v. orfevrărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfelin
ORFELÍN, -Ă, orfelini, -e, s. m. și f., adj. (Înv.) (Copil) orfan. – Din fr. orphelin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfelinat
ORFELINÁT, orfelinate, s. n. Așezământ, instituție de ocrotire socială pentru creșterea copiilor orfani. – Din fr. orphelinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfeu
Orfeu = Orpheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

orfevrărie
ORFEVRĂRÍE, orfevrării, s. f. Meșteșugul creării obiectelor de artă aplicată, din metale prețioase. ♦ Obiecte prelucrate prin acest meșteșug. ♦ Comerț cu obiecte fine de aur și de argint. [Var.: orfevreríe, orfăurăríe s. f.] – Din fr. orfèvrerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfevrerie
ORFEVRERÍE s. f. v. orfevrărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfevrier
ORFEVRIÉR, -Ă, orfevrieri, -e, adj. Care se referă la orfevrărie, care aparține orfevrăriei. [Pr.: -vri-er] – Din orfevrărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfevru
ORFÉVRU, orfevri, s. m. (Livr.) Meșter care lucrează orfevrărie; aurar. – Din fr. orfèvre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfic
ÓRFIC, -Ă, orfici, -ce, adj., s. f. pl. 1. Adj. Privitor la Orfeu, care se referă la doctrine, mistere, concepții filosofice atribuite acestuia. ♦ Poeme orfice = denumire dată textelor lirice și filosofice grecești atribuite poetului mitic Orfeu. 2. S. f. pl. Sărbători în cinstea lui Dionysos. – Din fr. orphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orfism
ORFÍSM s. n. 1. Curent ezoteric din Grecia antică, care preconiza dualismul suflet-corp și credința în metempsihoză. 2. Curent în pictură care susține primatul culorii pure ca mijloc de exaltare a luminozității și a dinamismului. – Din fr. orphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organ
ORGÁN^1, organe, s. n. 1. Parte din corpul unei ființe vii, care îndeplinește una sau mai multe funcții vitale sau utile vieții. ♦ Gură; p. ext. voce, glas. 2. Parte componentă a unui mecanism, a unui aparat, a unei mașini, formată din una sau din mai multe piese, având o anumită funcție. 3. Fig. Mijloc, instrument de acțiune, de comunicare etc.; p. ext. exponent, reprezentant; mijlocitor. ♦ (Urmat de determinări care indică felul sau apartenența) Ziar, revistă. 4. Grup de persoane care îndeplinește o funcție politică, socială, administrativă etc.; instituție politică, socială, administrativă etc. reprezentată de aceste persoane. – Din ngr. órganon, it. organo, lat. organum, fr. organe, germ. Organ, rus. organ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organ
ORGÁN^2, organe, s. n. (Înv.) 1. Harpă, liră. 2. Orgă. – Din sl. or(ŭ)ganŭ, ngr. órganon, lat. organum, it. organo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organdi
ORGANDÍ, (2) organdiuri, s. n. 1. Țesătură de bumbac sau de in, subțire, transparentă și foarte apretată, din care se confecționează obiecte de îmbrăcăminte pentru femei și copii, perdele etc. 2. Sortiment dintr-o astfel de țesătură. [Var.: organdín, organtín s. n.] – Din fr. organdi, germ. Organdin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organdin
ORGANDÍN s. n. v. organdi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organic
ORGÁNIC, -Ă, organici, -ce, adj. 1. Care ține de structura, de esența, de funcțiile unui organ sau ale unui organism; privitor la organe sau organisme vii. 2. Care are structura unui organism (1), constituind un întreg diferențiat și în același timp unitar; organizat, unitar, inseparabil. ♦ Care rezultă din organizarea, din construcția însăși a unui lucru; esențial, lăuntric, intrinsec. ♦ Fundamental. ♦ (Și adv.; despre relații, legături) Analog legăturii care unește părțile unui organism (1); indisolubil. 3. (Despre substanțe, materii etc.) Care este alcătuit din carbon și hidrogen, uneori și din alte elemente chimice (oxigen, azot etc.). ◊ Chimie organică = ramură a chimiei care studiază hidrocarburile și derivații acestora. – Din lat. organicus, fr. organique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organicism
ORGANICÍSM s. n. Concepție din sec. XIX, potrivit căreia societatea este un organism analog celor biologice, supus acelorași legi ca și acestea. – Din fr. organicisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organicist
ORGANICÍST, -Ă, organiciști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al organicismului. – Din fr. organiciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organicitate
ORGANICITÁTE s. f. (Fil.) Caracter organic al unui sistem. – Din engl. organicity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organigramă
ORGANIGRÁMĂ, organigrame, s. f. 1. Redare schematică (grafică) în toate detaliile a organizării, a subordonării și a legăturilor dintre compartimente din cadrul unei întreprinderi sau al unei instituții. 2. (Inform.) Reprezentare grafică a unui algoritm. 3. (Cib.) Diagramă logică. – Din fr. organigramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organism
ORGANÍSM, organisme, s. n. 1. Sistem viu (animal, plantă, microorganism) care este capabil de reproducere, creștere și întreținere; corp, ființă. 2. Fig. Ceea ce apare ca un tot închegat; ceea ce funcționează în mod organizat. ♦ Organizație (1). – Din lat. organismus, ngr. organismós, germ. Organismus, fr. organisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organist
ORGANÍST, -Ă, organiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă la orgă. – Din fr. organiste, germ. Organist, it. organista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organit
ORGANÍT, organite, s. n. Fiecare dintre elementele constitutive permanente ale celulei. – Din fr. organite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organiza
ORGANIZÁ, organizez, vb. I. Tranz. A face ca un grup social, o instituție etc. să funcționeze sau să acționeze organic (repartizând însărcinările și coordonându-le conform unui plan adecvat); a stabili și a coordona mijloacele tehnice, economice, administrative, astfel încât să permită executarea în condiții optime a unui proces. ♦ Refl. A proceda metodic și ordonat în acțiunile sale, a-și coordona acțiunile orientându-se după un plan; a-și strânge și a-și întări forțele. ♦ A pregăti temeinic o acțiune după un plan bine chibzuit; a întocmi, a alcătui, a aranja, a orândui. – Din fr. organiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizare
ORGANIZÁRE, organizări, s. f. Acțiunea de a (se) organiza și rezultatul ei; p. ext. rânduială, disciplină, ordine. ♦ Orânduire, alcătuire. ◊ Organizare administrativ-teritorială = împărțire administrativ-teritorială. Organizarea teritoriului = ansamblu de măsuri organizatorice, financiare, tehnice și juridice prin care se urmărește folosirea rațională a terenurilor. – V. organiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizat
ORGANIZÁT, -Ă, organizați, -te, adj. Care are o organizare, care se desfășoară conform unui plan chibzuit. – V. organiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizator
ORGANIZATÓR, -OÁRE, organizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care organizează, care se referă la organizare. – Organiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizatoric
ORGANIZATÓRIC, -Ă, organizatorici, -ce, adj. Care ține de organizare, privitor la organizare. – Organizator + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizaţie
ORGANIZÁȚIE, organizații, s. f. 1. Grup de persoane fizice, juridice sau de stat având o organizare de sine stătătoare, un patrimoniu propriu (în vederea realizării unui scop) și personalitate juridică (instituție, întreprindere). 2. Mod de organizare, orânduire, aranjare; rânduială, alcătuire. – Din germ. Organisation, fr. organisation, rus. organizațiĭa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizație
ORGANIZÁȚIE, organizații, s. f. 1. Grup de persoane fizice, juridice sau de stat având o organizare de sine stătătoare, un patrimoniu propriu (în vederea realizării unui scop) și personalitate juridică (instituție, întreprindere). 2. Mod de organizare, orânduire, aranjare; rânduială, alcătuire. – Din germ. Organisation, fr. organisation, rus. organizațiĭa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizaţional
ORGANIZAȚIONÁL, -Ă, organizaționali, -e, adj. Referitor la organizare, de organizare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. organisationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organizațional
ORGANIZAȚIONÁL, -Ă, organizaționali, -e, adj. Referitor la organizare, de organizare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. organisationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organogen
ORGANOGÉN, -Ă, organogeni, -e, adj. 1. (Despre elemente chimice) Care intră în compoziția substanțelor organice din structura animalelor și a vegetalelor. 2. (Despre minerale, roci, minereuri, formațiuni geologice) Care constă din resturi sau urme de organisme animale ori vegetale; care s-a format sub acțiunea organismelor. – Din fr. organogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organogeneză
ORGANOGENÉZĂ s. f. Proces de formare a organelor în cursul dezvoltării individuale a organismelor; organogenie. – Din fr. organogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organogenie
ORGANOGENÍE s. f. (Med.) Organogeneză. – Din fr. organogénie, engl. organogeny.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organografic
ORGANOGRÁFIC, -Ă, organografici, -ce, adj. (Rar) Structural. – Din fr. organographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organografie
ORGANOGRAFÍE s. f. 1. Parte a zoologiei și a botanicii care se ocupă cu descrierea organelor animalelor sau ale vegetalelor. 2. Descriere amănunțită a părților care alcătuiesc un instrument muzical și a felului de funcționare a acelui instrument. – Din fr. organographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organoleptic
ORGANOLÉPTIC, -Ă, organoleptici, -ce, adj. Care se bazează pe simțuri. ◊ Examen organoleptic = apreciere a calității produselor alimentare cu ajutorul văzului, mirosului, gustului și, uneori, al pipăitului. – Din fr. organoleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organolit
ORGANOLÍT, organolite, s. n. (Geol.) Mineral sau rocă formate prin transformarea unor substanțe organice. – Cf. fr. organolithien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organon
ÓRGANON s. n. (Livr.) Instrument, mijloc de muncă și de cercetare științifică. – Din ngr. órganon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organosol
ORGANOSÓL, organosoli, s. m. Soluție coloidală aflată într-un lichid organic. – Din fr. organosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organoterapie
ORGANOTERAPÍE, organoterapii, s. f. Metodă de tratament medical care constă în administrarea de extracte de organe sau de glande endocrine; opoterapie. – Din fr. organothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organotrop
ORGANOTRÓP, -Ă, organotropi, -e, adj. (Despre substanțe, medicamente) Care prezintă o afinitate particulară pentru un anumit țesut sau organ; care se fixează în organismul unei viețuitoare și acționează asupra acestuia. – Din fr. organotrope, germ. Organotrop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organotropism
ORGANOTROPÍSM s. n. (Biol.) Afinitate a unor virusuri, a unor microbi pentru un anumit organ. – Din fr. organotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organtin
ORGANTÍN s. n. v. organdi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organum
ORGÁNUM s. n. Una dintre formele cele mai vechi ale muzicii pe mai multe voci distincte, care consta dintr-un contrapunct improvizat pe o temă de cânt liturgic. – Din fr. organum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

organzin
ORGANZÍN, organzine, s. n. Fir de mătase naturală, foarte răsucit, format din două sau din mai multe fire subțiri. – Din fr. organsin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgasm
ORGÁSM, orgasme, s. n. Punctul culminant al excitației sexuale. – Din fr. orgasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgă
ÓRGĂ, orgi, s. f. 1. Instrument muzical complex, al cărui mecanism se compune dintr-un sistem de tuburi sonore, puse în acțiune cu ajutorul unor pedale, al unei claviaturi și al unor manete de registru, prin care trece aerul suflat de niște foale. ◊ Orgă de lumini = a) set de becuri colorate diferit a căror aprindere sau intensitate este comandată electronic în concordanță cu zonele spectrale ale unui semnal acustic; b) pupitru de comandă pentru reglarea intensității luminoase a surselor de lumină în studiouri, teatre etc. 2. Sistem de armare a unei lucrări miniere subterane, stâlp lângă stâlp, ca tuburile de orgă (1). – Din fr. orgue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgiac
ORGIÁC, -Ă, orgiaci, -ce, adj. (Rar) Cu caracter de orgie; orgiastic. [Pr.: -gi-ac] – Din fr. orgiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgiastic
ORGIÁSTIC, -Ă, orgiastici, -ce, adj. Orgiac; fig. extraordinar. [Pr.: -gi-as-] – Din fr. orgiastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgie
ORGÍE, orgii, s. f. Petrecere desfrânată cu exces de mâncare și de băutură; desfrâu, dezmăț, bacanală. – Din fr. orgie, lat. orgia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgolios
ORGOLIÓS, -OÁSĂ, orgolioși, -oase, adj. Plin de orgoliu, vanitos; mândru, încrezut, trufaș, îngâmfat. [Pr.: -li-os] – Orgoliu + suf. -os. Cf. it. orgoglioso, fr. orgueilleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orgoliu
ORGÓLIU, orgolii, s. n. Părere foarte bună, adesea exagerată și nejustificată, despre sine însuși, despre valoarea și importanța sa socială; îngâmfare, vanitate, suficiență, trufie. – Din it. orgoglio. Cf. fr. orgueil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orhei
ORHÉI, orheie, s. n. (reg.) deal întărit, cetățuie sau curte boierească părăsită. Tăt. iorghe, Tc. orge „palat”, „castel”, „iurtă”. T. Porucic în anii ’30 ai secolului al XX-lea atestă cuvântul în Basarabia (PORUCIC Teodor – Lexiconul termenilor entropici din limba română în Basarabia, extras din Arhivele Basarabiei, 1931, nr. 1-4, Chișinău). În această nouă corelație proveniența cuvântului orhei din maghiarul warhely, neatestat de nici un dicționar maghiar, devine irelevantă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

orhestră
ORHÉSTRĂ s. f. v. orchestră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orhestrină
ORHESTRÍNĂ, orhestrine, s. f. (Rar) Orchestră mică. – Din it. orchestrina. Cf. orhestră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orhidee
ORHIDÉE, orhidee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, cu tulpină simplă, frunze alterne întregi, cu flori mari, colorate, cu trei petale, dintre care una se termină de obicei în formă de pinten răsucit (Orchidaceae); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -de-e] – Din germ. Orchidee, fr. orchidée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orhită
ORHÍTĂ, orhite, s. f. Boală caracterizată prin inflamarea cordonului spermatic și a testiculelor. – Din fr. orchite, germ. Orchitis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orhitic
ORHÍTIC, -Ă, orhitici, -ce, adj. Care aparține orhitei, privitor la orhită. – Orhită + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ori
ORI conj., adv. I. Conj. (Cu funcție disjunctivă, adesea cu nuanță copulativă) 1. Sau. ♦ (În propoziții interogative) Te duci ori ba? 2. (După o regentă, uneori în corelație cu „fie că”, „sau”, introduce sau leagă două propoziții subordonate opuse) Fie că va da zăpadă, ori că iarba va înverzi. II. Adv. (Pop.; introduce o propoziție interogativă) Oare. [Var.: or conj., adv.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oribil
ORÍBIL, -Ă, oribili, -e, adj. Care inspiră oroare, dezgust; foarte urât, îngrozitor, hidos, groaznic. – Din fr. horrible, lat. horribilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oricare
ORICÁRE pron. nehot. Indiferent care, care vrei, fiecare, orișicare. ◊ (Adjectival) Îl interesează oricare problemă. [Gen.-dat.: (ca pron. nehot.) sg. m. oricăruia și (rar) oricărui, sg. f. oricăreia, pl. oricărora; (cu valoare adjectivală) sg. m. oricărui, sg. f. oricărei, pl. oricăror] – Ori + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oricând
ORICẤND adv. 1. În orice timp, indiferent când, totdeauna, orișicând. 2. (Precedat de prep. „ca”, „decât”, în comparații) În oricare alt moment. – Ori + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oricât
ORICẤT, -Ă, oricâți, -te, pron. nehot., adv. 1. Pron. nehot. Indiferent cât, indiferent de număr sau de cantitate. ◊ (Adjectival) Oricâți bani ai avea, tot nu-ți ajung. 2. Adv. (Adesea cu valoare de conjuncție concesivă) Indiferent cât, cât de mult, cât de tare; orișicum. – Ori + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orice
ORICÉ, pron. nehot. Indiferent ce, tot ce vrea cineva, orișice. ◊ (Adjectival) Cunoaște orice problemă. – Ori + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oricine
ORICÍNE pron. nehot. Indiferent care persoană; cineva, orișicine. ♦ (Depr.) Cineva neînsemnat, fără importanță, un oarecare. [Gen.-dat.: oricui] – Ori + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oricum
ORICÚM adv. Indiferent cum, în orice fel; orișicum. – Ori + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orie
ÓRIE, orii, s. f. Plasă de prins pește, în formă de sac, folosită în apele curgătoare adânci, mânuită din luntre de doi oameni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orient
ORIÉNT s. n. Unul dintre cele patru puncte cardinale, situat în direcția în care răsare soarele; răsărit, est; p. ext. spațiul geografic situat la est față de un punct de referință (îndeosebi Asia și estul Africii); nume generic pentru țările sau popoarele din acest spațiu. [Pr.: -ri-ent] – Din fr. orient, lat. oriens, -ntis, germ. Orient.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orienta
ORIENTÁ, orientez, vb. I. 1. Refl. A ști încotro să se îndrepte pentru a ajunge la destinație, a recunoaște, a stabili direcția, a găsi drumul; p. ext. a găsi calea cea mai bună de urmat într-o anumită împrejurare, atitudinea, soluția cea mai potrivită, a acționa adecvat. ♦ Tranz. A îndrepta pe cineva într-o anumită direcție. 2. Tranz. A așeza pe cineva sau ceva într-o anumită poziție sau direcție față de punctele cardinale. ♦ Fig. A îndruma, a îndrepta, a dirija. ♦ Refl. A se călăuzi după..., a se conduce. ♦ (Mat.) A da un sens unei drepte; a alege un sens de rotație în plan în jurul unui punct. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orienter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientabil
ORIENTÁBIL, -Ă, orientabili, -e, adj. Care poate fi condus, care poate fi orientat. [Pr.: -ri-en-] – Orienta + suf. -bil. Cf. fr. orientable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oriental
ORIENTÁL, -Ă, orientali, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține Orientului sau părții răsăritene a unei țări, a unei regiuni, privitor la Orient, caracteristic Orientului; răsăritean; p. restr. turcesc. 2. S. m. și f. Persoană care face parte din populația unei țări din Orient sau este originară de acolo; p. restr. turc; (la pl.) popoarele din Orient. [Pr.: -ri-en-] – Din lat. orientalis, fr. oriental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientalism
ORIENTALÍSM s. n. Ceea ce caracterizează pe orientali, moravurile, felul de a fi al orientalilor. ♦ (Rar) Ceea ce se referă la Orient și la orientali. ♦ (Rar) Orientalistică. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientalist
ORIENTALÍST, -Ă, orientaliști, -ste, s. m. și f. Specialist în orientalistică. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientalistică
ORIENTALÍSTICĂ s. f. Grup de discipline care se ocupă cu studiul istoriei, al limbilor și al culturii spirituale și materiale a popoarelor din Orient. [Pr.: -ri-en-] – Din germ. Orientalistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientalizat
ORIENTALIZÁT adj. v. orientaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

orientare
ORIENTÁRE, orientări, s. f. Acțiunea de a (se) orienta și rezultatul ei; p. ext. direcție, sens. ♦ Fig. Tendință, înclinare; convingere, concepție. [Pr.: -ri-en-] – V. orienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientat
ORIENTÁT, -Ă, orientați, -te, adj. 1. Care a recunoscut locul unde se află, care știe în ce direcție trebuie să se îndrepte; p. ext. informat, lămurit, edificat. 2. (Mat.) Îndreptat spre o anumită direcție. [Pr.: -ri-en-] – V. orienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientativ
ORIENTATÍV, -Ă, orientativi, -e, adj. Care servește la orientare, care informează; informativ. [Pr.: -ri-en-] – Din orienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientator
ORIENTATÓR, -OÁRE, orientatori, -oare, adj. (Rar) Care indică direcția, care orientează. [Pr.: -ri-en-] – Orienta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientaţie
ORIENTÁȚIE, orientații, s. f. (Înv.) Orientare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orientație
ORIENTÁȚIE, orientații, s. f. (Înv.) Orientare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orier
ORIÉR, orieri, s. m. (Rar) Pescar care pescuiește cu oria. [Pr.: -ri-er] – Orie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orificiu
ORIFÍCIU, orificii, s. n. Deschizătură prin care o cavitate sau un spațiu închis comunică cu exteriorul, cu alt spațiu închis sau cu altă cavitate. – Din fr. orifice, lat. orificium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

original
ORIGINÁL, -Ă, originali, -e, adj. 1. (Despre acte, documente, opere artistice și literare, fotografii etc.; adesea substantivat, n.) Care constituie primul exemplar, care a servit sau poate servi drept bază pentru copii, reproduceri sau multiplicări; care a fost produs pentru prima oară într-o anumită formă. ◊ Loc. adj. și adv. În original = în forma primară, necopiat; în limba în care a fost scris, netradus. ♦ Care are, prin autenticitate, o valoare reală, de necontestat. 2. (Despre idei, teorii, opere etc.) Care este propriu unei persoane sau unui autor; neimitat după altcineva; personal, nou, inedit. ♦ (Despre artiști, scriitori, oameni de știință) Care creează ceva nou, personal, fără a folosi un model făcut de altul. ♦ (Substantivat, n.) Ființă sau obiect care servește ca model pentru o operă de artă. 3. (Adesea substantivat) Care iese din comun, neobișnuit, ciudat, bizar; excentric, extravagant. – Din lat. originalis, fr. original.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

originalitate
ORIGINALITÁTE, (2) originalități, s. f. 1. Însușirea de a fi original (2, 3); spec. fel particular de a fi. 2. Faptă originală (3); ciudățenie, excentricitate, extravaganță. – Din fr. originalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

originar
ORIGINÁR, -Ă, originari, -e, adj. 1. Care este de loc din..., care își are obârșia în... 2. În forma de la început, de origine; inițial. – Din fr. originaire, lat. originarius, -a, -um.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

origină
ORÍGINĂ s. f. v. origine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

origine
ORÍGINE, origini, s. f. 1. Punct de plecare pentru formarea unui lucru, a unui fenomen; început, proveniență; izvor, obârșie. ◊ Loc. adj. De origine = a) de proveniență, de natură; b) originar. 2. Apartenență prin naștere la o anumită familie, la un anumit grup social, la o anumită națiune. ◊ Loc. adj. De origine = de obârșie, de baștină, de neam, de naționalitate. ♦ Etimologie (a unui cuvânt). 3. Punct pe o linie, pe o suprafață sau în spațiu, de la care se măsoară coordonatele celorlalte puncte. ♦ Punct sau reper de pe un aparat tehnic dotat cu un sistem de numerotație sau cu o gradație, de la care începe numerotația sau gradația. [Var.: orígină s. f.] – Din lat. origo, -inis, fr. orígine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oriîncotro
ORIÎNCOTRÓ adv. Indiferent în ce direcție, încotro vrei. [Pr.: ori-în-] – Ori + încotro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orion
Orion, gigant care se îndeletnicea cu vînătoarea. Chemat de Oenopion, tatăl Meropei, să stîrpească fiarele care-i bîntuiau țara, Orion s-a îndrăgostit de fiica acestuia, pe care a încercat s-o necinstească. Drept pedeapsă Oenopion l-a lipsit de vedere. Atunci Orion s-a dus în insula Lemnos, la fierăria lui Hephaestus. Acesta i-a dat un copil ca să-l călăuzească spre soare-răsare: așa arătase oracolul că trebuie să facă pentru ca să se vindece. Orion a făcut întocmai și și-a recăpătat vederea. El s-a îndrăgostit însă din nou, de data aceasta de însăși zeița Artemis, și dragostea aceasta i-a atras moartea. După o versiune a fost ucis de Apollo, fratele zeiței, pentru cutezanța lui, după o alta de însăși cruda fecioară. După moarte, Orion a fost transformat într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oripila
ORIPILÁ, oripilez, vb. I. Tranz. (Livr.) A îngrozi. ♦ A indispune, a supăra foarte tare. – Din fr. horripiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oripilant
ORIPILÁNT, -Ă, oripilanți, -te, adj. (Livr.) Înfiorător, îngrozitor. – Din fr. horripilant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oripilare
ORIPILÁRE s. f. (Livr.) Faptul de a oripila. – V. oripila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oripilaţie
ORIPILÁȚIE s. f. (Med.; rar) Reacție nervoasă cauzată de frică, de repulsie. – Din fr. horripilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oripilație
ORIPILÁȚIE s. f. (Med.; rar) Reacție nervoasă cauzată de frică, de repulsie. – Din fr. horripilation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişicare
ORIȘICÁRE pron. nehot. (Pop.) Oricare. ◊ (Adjectival) Îl poți întâlni în orișicare zi. – Ori + și + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișicare
ORIȘICÁRE pron. nehot. (Pop.) Oricare. ◊ (Adjectival) Îl poți întâlni în orișicare zi. – Ori + și + care.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişicând
ORIȘICẤND adv. (Pop.) Oricând. – Ori + și + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișicând
ORIȘICẤND adv. (Pop.) Oricând. – Ori + și + când.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişicât
ORIȘICẤT, -Ă, orișicâți, -te, pron. nehot., adv. (Pop.) Oricât. – Ori + și + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișicât
ORIȘICẤT, -Ă, orișicâți, -te, pron. nehot., adv. (Pop.) Oricât. – Ori + și + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişice
ORIȘICÉ pron. nehot. (Pop.) Orice. ◊ (Adjectival) Cartea poate fi găsită în orișice librărie. – Ori + și + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișice
ORIȘICÉ pron. nehot. (Pop.) Orice. ◊ (Adjectival) Cartea poate fi găsită în orișice librărie. – Ori + și + ce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişicine
ORIȘICÍNE pron. nehot. (Pop.) Oricine. – Ori + și + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișicine
ORIȘICÍNE pron. nehot. (Pop.) Oricine. – Ori + și + cine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişicum
ORIȘICÚM adv. (Pop.) Oricum. – Ori + și + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișicum
ORIȘICÚM adv. (Pop.) Oricum. – Ori + și + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orişiunde
ORIȘIÚNDE adv. (Pop.) Oriunde, pretutindeni. [Pr.: -și-un-] – Ori + și + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orișiunde
ORIȘIÚNDE adv. (Pop.) Oriunde, pretutindeni. [Pr.: -și-un-] – Ori + și + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orithyia
Orithyia, fiica lui Erechtheus, regele cetății Athenae. A fost răpită de către Boreas, cu care a avut mai mulți copii: pe Chione, pe Cleopatra, pe Zeus și pe Calais.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oritia
Oritia = Orithyia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oriunde
ORIÚNDE adv. (Adesea cu valoare de conj., introduce o propoziție circumstanțială de loc) În orice loc, indiferent unde, pretutindeni; orișiunde. [Pr.: ori-un-] – Ori + unde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizon
ORIZÓN s. n. v. orizont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizont
ORIZÓNT, orizonturi, s. n. 1. Linie care reprezintă intersecția aparentă a suprafeței Pământului cu bolta cerească; parte a cerului sau a Pământului pe care o mărginește această linie; limită până la care ajunge vederea noastră; zare. ◊ Orizont adevărat = cercul de intersecție a sferei cerești cu un plan perpendicular pe verticala locului și care trece prin centrul Pământului. ♦ Fig. Întindere, sferă a cunoștințelor, a unei activități intelectuale; perspectivă; capacitate, putere de înțelegere, de orientare; nivel intelectual. ◊ Loc. adj. Fără orizont = cu vederi înguste, cu concepții înapoiate. 2. (Geol.; și în sintagma orizont de sol) Strat al profilului de sol, diferențiat prin anumite însușiri specifice privind culoarea, structura, compoziția chimică etc. ♦ Strat sau ansamblu de strate de aceeași origine, de aceeași vârstă, de aceeași rocă și având aceeași poziție geometrică în cuprinsul unui etaj. ♦ Totalitatea lucrărilor de exploatare dintr-o mină, situate în același plan orizontal. 3. (În artele plastice și în teatru) Fundal. [Var.: (înv.) orizón, orizónte s. n.] – Din lat. horizon, -ntis, ngr. orízon, germ. Horizont, it. orizzonte, fr. horizon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizontal
ORIZONTÁL, -Ă, orizontali, -e, adj. (Despre o dreaptă sau un plan; p. ext. despre direcția unei mișcări) Care are o poziție perpendiculară pe verticala unui loc. ♦ (Substantivat, f.) Dreaptă care este într-o astfel de poziție. – Din fr., germ. horizontal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizontalitate
ORIZONTALITÁTE s. f. Însușirea de a fi orizontal; poziție, așezare sau direcție orizontală. – Din fr. horizontalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizontaliza
ORIZONTALIZÁ, orizontalizez, vb. I. Tranz. A așeza ceva în poziție orizontală. – Orizontal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizontalizare
ORIZONTALIZÁRE, orizontalizări, s. f. Acțiunea de a orizontaliza. – V. orizontaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orizonte
ORIZÓNTE s. n. v. orizont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orjad
ORJÁD s. n. (Înv.) Băutură răcoritoare preparată din sirop de orz sau de migdale. – Din fr. orgeat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orlişte
ORLÍȘTE, orliști, s. f. (Reg.) Loc nelucrat, lăsat în paragină (după ce s-a strâns recolta). ♦ Fig. Casă pustie și ruinată. [Acc. și: órliște] – Din bg., sb. orlište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orliște
ORLÍȘTE, orliști, s. f. (Reg.) Loc nelucrat, lăsat în paragină (după ce s-a strâns recolta). ♦ Fig. Casă pustie și ruinată. [Acc. și: órliște] – Din bg., sb. orlište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orlon
ORLÓN s. n. Varietate de fibră textilă sintetică, obținută prin prelucrarea unor soluții vâscoase de rășini și folosită, în amestec cu lâna, la confecționarea tricotajelor. – Din fr., rus. orlon, germ. Orlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orna
ORNÁ, ornez, vb. I. Tranz. A pune în valoare, a înfrumuseța un lucru adăugându-i o podoabă; a împodobi, a decora. – Din fr. orner, lat. ornare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornament
ORNAMÉNT, ornamente, s. n. 1. Detaliu sau obiect adăugat la un ansamblu pentru a-l înfrumuseța; accesoriu, element decorativ folosit în artele plastice, în arhitectură, în tipografie pentru a întregi o compoziție și a-i reliefa semnificația. ◊ Loc. adj. De ornament = decorativ, ornamental. ♦ (Rar) Distincție, însemn, decorație. 2. Notă sau grup de note muzicale care se adaugă la o melodie, pentru a-i reliefa conturul, pentru a-i împodobi linia melodică; semnul muzical corespunzător. – Din fr. ornement, it. ornamento, lat. ornamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamenta
ORNAMENTÁ, ornamentez, vb. I. Tranz. A împodobi, a înfrumuseța cu ornamente; a decora cu un motiv. – Din fr. ornementer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamental
ORNAMENTÁL, -Ă, ornamentali, -e, adj. Care servește ca ornament, ca podoabă; decorativ. ◊ Plante ornamentale = plante cultivate în parcuri, grădini sau locuințe în scopuri decorative. – Din fr. ornemental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamentare
ORNAMENTÁRE, ornamentări, s. f. Acțiunea de a ornamenta și rezultatul ei; împodobire, înfrumusețare. – V. ornamenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamentaţie
ORNAMENTÁȚIE, ornamentații, s. f. Faptul de a împodobi cu ornamente; arta, tehnica ornamentării; totalitatea elementelor care ornamentează ceva; ansamblu ornamental. – Din fr. ornementation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamentație
ORNAMENTÁȚIE, ornamentații, s. f. Faptul de a împodobi cu ornamente; arta, tehnica ornamentării; totalitatea elementelor care ornamentează ceva; ansamblu ornamental. – Din fr. ornementation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamentică
ORNAMÉNTICĂ s. f. 1. Mod specific unui popor sau unui stil de a concepe și a dispune ornamentele în arhitectură și în arta aplicată. 2. Totalitatea motivelor ornamentale specifice unui popor sau unui stil. 3. (Muz.) Totalitatea sunetelor care împodobesc linia melodică inițială. – Din germ. Ornamentik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornamentist
ORNAMENTÍST, -Ă, ornamentiști, -ste, s. m. și f. Artist specializat în executarea lucrărilor ornamentale. – Ornament + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornant
ORNÁNT, -Ă, ornanți, -te, adj. (Livr.) Care servește drept podoabă, care împodobește. – Orna + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornare
ORNÁRE s. f. Acțiunea de a orna; împodobire, decorare. – V. orna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornat
ORNÁT^1, (2) ornate, s. n. (Înv.) 1. Veșmânt de ceremonie. 2. (La pl.) odăjdii. – Din lat. ornatus. Cf. germ. Ornat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornat
ORNÁT^2, -Ă, ornați, -te, adj. Împodobit, decorat. – V. orna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornic
ÓRNIC, ornice, s. n. (Înv.) Ceasornic (de perete); orologiu, pendulă. – Oră + suf. -nic sau refăcut din [ceas]ornic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornicărie
ORNICĂRÍE^1 s. f. (Înv.) Meseria ceasornicarului. – Ornicar (înv. „ceasornicar” < ornic) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornicărie
ORNICĂRÍE^2, ornicării, s. f. (Înv.) Ceasornicărie. – Ornic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitofaună
ORNITOFÁUNĂ, ornitofaune, s. f. Totalitatea păsărilor dintr-o regiune, dintr-o epocă geologică. [Pr.: -fa-u-] – Din engl. ornithofauna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitofil
ORNITOFÍL, -Ă, ornitofili, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Iubitor de păsări. 2. Adj. (Despre plante) La care polenizarea se face cu ajutorul păsărilor. 3. Adj. De ornitofilie. – Din fr. ornithophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitofilie
ORNITOFILÍE, ornitofilii, s. f. 1. Grijă pentru păsări, pasiune de a crește păsări exotice și cântătoare. 2. Polenizare prin intermediul păsărilor. – Din fr. ornithophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitolog
ORNITOLÓG, -Ă, ornitologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în ornitologie; ornitologist. – Din fr. ornithologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitologic
ORNITOLÓGIC, -Ă, ornitologici, -ce, adj. Care aparține ornitologiei, privitor la ornitologie. – Din fr. ornithologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitologie
ORNITOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul sistematicii, al morfologiei, al ecologiei și al importanței economice a păsărilor. – Din fr. ornithologie, germ. Ornithologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitologist
ORNITOLOGÍST, -Ă, ornitologiști, -ste, s. m. și f. (Înv.) Ornitolog. – Din fr. ornithologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitopter
ORNITOPTÉR, ornitoptere, s. n. Aeronavă mai grea decât aerul, cu aripi batante, care imită zborul păsărilor; ortopter. – Din fr. ornithoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitorinc
ORNITORÍNC, ornitorinci, s. m. Mamifer primitiv semiacvatic din Australia, cu gura în forma ciocului de rață și cu membrane înotătoare între degete, care depune ouă, dar alăptează puii ieșiți din ouă (Ornithorhynchus anatinus). – Din fr. ornithorynque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ornitoză
ORNITÓZĂ, ornitoze, s. f. Boală infecțioasă întâlnită la păsări și transmisibilă la om, care se manifestă, la păsări, prin conjunctivită, coriză, diaree și tulburări generale, iar la om prin pneumonii, tulburări circulatorii și digestive etc. – Din fr. ornithose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oroare
OROÁRE, (2) orori, s. f. 1. Sentiment de groază, de dezgust, de repulsie; aversiune, scârbă. 2. Faptă, vorbă sau situație care inspiră groază, repulsie; grozăvie. – Din fr. horreur, lat. horror, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orofit
OROFÍT, -Ă, orofiți, -te, adj. (Despre plante) Care este adaptat mediului alpin. – Din fr. orophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orogen
OROGÉN, orogene, s. n. (Geol.) Regiune vastă a scoarței terestre unde au avut loc mișcări tectonice intense care au dus la formarea unui lanț muntos cutat. – Din orogeneză (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orogenetic
OROGENÉTIC, -Ă, orogenetici, -ce, adj. Orogenic. – Din orogeneză (după genetic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orogeneză
OROGENÉZĂ, orogeneze, s. f. Ansamblu de procese tectonice care se produc în zonele mobile ale scoarței terestre și care au drept rezultat formarea unui lanț muntos cutat; orogenie (1). – Din fr. orogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orogenic
OROGÉNIC, -Ă, orogenici, -ce, adj. Care se referă la orogeneză, care este provocat, aparține sau rezultă prin procesul de orogeneză, privitor la orogeneză; orogenetic. – Din fr. orogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orogenie
OROGENÍE s. f. 1. Orogeneză. 2. (Rar) Ramură a geologiei care studiază procesele de formare a lanțurilor muntoase cutate. – Din fr. orogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orograf
OROGRÁF, -Ă, orografi, -e, s. m. și f. Specialist în orografie. – Din fr. orographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orografic
OROGRÁFIC, -Ă, orografici, -ce, adj. Care ține de orografie, privitor la orografie. ◊ Nod orografic = ansamblu montan din care pornesc radiar culmi încadrate de o rețea hidrografică complexă. – Din fr. orographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orografie
OROGRAFÍE s. f. Parte a geografiei fizice care se ocupă cu descrierea, clasificarea și studierea formelor de relief ale uscatului. – Din fr. orographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orohidrografic
OROHIDROGRÁFIC, -Ă, orohidrografici, -ce, adj. (Rar) Privitor la relieful și la apele unei regiuni. – Din fr. orohydrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orologerie
OROLOGERÍE, (2) orologerii, s. f. (Înv.) 1. Meseria ceasornicarului. 2. Ceasornicărie. – Din fr. horlogerie (după orologiu). Cf. it. orologeria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orologier
OROLOGIÉR, orologieri, s. m. (Înv.) Ceasornicar. [Pr.: -gi-er] – Orologiu + suf. -ar (după fr. horloger).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orologiu
OROLÓGIU, orologii, s. n. Ceas de dimensiuni mari, fixat pe fațada unei clădiri sau pe un perete interior, pe o coloană etc. și de obicei prevăzut cu un mecanism sonor care anunță principalele unități de timp. – Din lat. horologium, it. orologio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oronimic
ORONÍMIC, -Ă, oronimici, -ce, s. n., adj. (Care denumește) o formă de relief. – De la oronimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oronimie
ORONIMÍE s. f. 1. Totalitatea numelor geografice (proprii și apelative) care desemnează formele de relief. 2. Ramură a toponimiei care se ocupă cu studiul formării și al evoluției numirilor referitoare la formele de relief. – Din fr. oronymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oropsi
OROPSÍ, oropsesc, vb. IV. Tranz. 1. A asupri, a urgisi, a prigoni, a persecuta. 2. (Pop.) A izgoni, a alunga. ♦ A lăsa la voia întâmplării; a părăsi. 3. (Înv. și reg.) A certa, a ocărî, a blestema. [Var.: (reg.) horopsí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oropsit
OROPSÍT, -Ă, oropsiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Asuprit, prigonit, urgisit; chinuit. ♦ Sărman; prăpădit, nenorocit; (despre copii) fără familie, părăsit. ♦ Lăsat la voia întâmplării, neîngrijit; uitat, părăsit. [Var.: (reg.) horopsít, -ă adj.] – V. oropsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orotip
OROTÍP, orotipuri, s. n. (Tipogr.) Mașină de cules asemănătoare linotipului. – Din germ. Orotype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orpheus
Orpheus, fiul lui Oeagrus, regele Thraciei, și al muzei Calliope. Orpheus era un cîntăreț și un poet neîntrecut: el fusese inițiat de muze în arta muzicii, iar zeul Apollo îi dăruise lira sa. Cîntecul lui Orpheus era atît de frumos, încît clintea pietrele din loc, îmblînzea fiarele sălbatice și înmuia inimile celor mai aspri oameni. A participat la expediția argonauților, pe care i-a salvat de la pieire datorită măiestriei sale: iscîndu-se o furtună pe mare, care amenința să înece corabie și oameni, Orpheus a început să cînte atît de minunat, încît valurile, vrăjite, s-au domolit. Cel mai cunoscut episod legat de numele său este cel al dragostei lui pentru soția sa, Eurydice (v. și Euridice). Neconsolat de moartea ei, se spunea că Orpheus s-ar fi dus după ea în Infern ca s-o readucă pe pămînt. Mișcați de cîntecul său divin, zeii subpămînteni s-au înduplecat și au consimțit s-o redea pe Eurydice vieții, cu o singură condiție: pe tot drumul care ducea prin lăcașul morții spre lumea pămîntenilor Orpheus, urmat de Eurydice, nu avea voie să se întoarcă și s-o privească. Cei doi au pornit la drum. De la o vreme însă în sufletul lui Orpheus s-a cuibărit o bănuială: dacă cea care îl urmează nu e Eurydice? Pradă îndoielii, el s-a întors s-o privească. În clipa aceea Eurydice s-a destrămat ca o umbră, întorcîndu-se pentru totdeauna în lăcașul morții. Nemîngîiat de pierderea ei definitivă, Orpheus a trăit tot restul vieții îndurerat și singur. A fost ucis, spunea legenda, de către femeile trace, care l-au sfîșiat în bucăți pentru că a refuzat să le împărtășească dragostea. Aruncate în apele rîului Hebrus, capul și lira sa au fost purtate departe, pe mare. Ele au fost duse de valuri pe țărmurile insulei Lesbos, care de atunci a devenit leagănul poeziei lirice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

orpiment
ORPIMÉNT s. n. Pigment natural de arsen, de culoare galbenă-strălucitoare, folosit ca vopsea în pictură. – Din fr. orpiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orşovean
ORȘOVEÁN, -Ă, orșoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Orșova. 2. Adj. Care aparține municipiului Orșova sau orșovenilor (1), privitor la Orșova ori la orșoveni. – Orșova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orșovean
ORȘOVEÁN, -Ă, orșoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Orșova. 2. Adj. Care aparține municipiului Orșova sau orșovenilor (1), privitor la Orșova ori la orșoveni. – Orșova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orşoveancă
ORȘOVEÁNCĂ, orșovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Orșova. – Orșovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orșoveancă
ORȘOVEÁNCĂ, orșovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Orșova. – Orșovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ort
ORT^1, orți, s. m. (Înv. și pop.) Monedă de argint de valoare mică, reprezentând a patra parte dintr-un leu vechi (sau dintr-un taler). ◊ Ortul starostesc (sau vătășesc) = taxă specială în Moldova (sau, respectiv, în Țara Românească) plătită unui staroste pentru vinul adus la vânzare în târguri. ◊ Expr. (Fam.) A(-și) da ortul popii = a muri. Tot doi bani (sau lei) și un ort = totuna, la fel de neînsemnat. – Din pol. ort, germ. Ort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ort
ORT^2, orturi, s. n. (Reg.) Locul de muncă al minerilor într-o mină; abataj. – Din germ. Ort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orta
ORTÁ, ortale, s. f. (Înv.) 1. Unitate militară corespunzătoare unui regiment; (în armata turcească) regiment de ieniceri. 2. Trupă, ceată, bandă; grupare. – Din tc. orta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortac
ORTÁC, ortaci, s. m. (Reg.) Tovarăș (de drum, de muncă etc.); camarad; p. ext. prieten. ♦ (Glumeț) Iubit, drăguț. ♦ Asociat, părtaș. – Din sb. ortak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortăci
ORTĂCÍ, ortăcesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A lega tovărășie cu cineva; a se întovărăși, a se asocia. – Din ortac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortăcie
ORTĂCÍE, ortăcii, s. f. (Reg.) Tovărășie, asociere, prietenie. – Ortac + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orteză
ORTÉZĂ, orteze, s. f. Aparat ortopedic care are scopul de a susține o funcție locomotoare deficientă, fixându-se pe latura afectată a corpului (atelă, gutieră, corset, etc.). < fr. orthèse [după Larousse]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

orthrus
Orthrus, cîinele monstruos al lui Geryon. A fost ucis de către Heracles (v. și Heracles – Aducerea boilor lui Geryon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ortic
ÓRTIC, ortice, adj. (În sintagma) Triunghi ortic = triunghi ale cărui vârfuri sunt punctele de intersecție ale înălțimilor cu laturile opuse vârfurilor triunghiului din care sunt coborâte. – Din fr. orthique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orticon
ORTICÓN, orticoane, s. n. Tub de luat vederi în camerele de televiziune; orticonoscop. – Din germ. Orthikon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orticonoscop
ORTICONOSCÓP, orticonoscoape, s. n. (Tehn.) Orticon. – Din fr. orthiconoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orto-
ORTO- Element de compunere însemnând „drept”, „conform cu”, „corect”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. ortho-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortocentric
ORTOCÉNTRIC, -Ă, ortocentrici, -ce, adj. (Despre tetraedre) Care are un ortocentru. – Ortocentru + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortocentru
ORTOCÉNTRU, ortocentre, s. n. Punctul de întâlnire a înălțimilor unui triunghi; punctul de întâlnire a înălțimilor unui tetraedru cu muchiile opuse perpendiculare. – Din fr. orthocentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoceras
ORTOCÉRAS, ortocerași, s. m. Moluscă din mările primare, cu cochilie conică dreaptă împărțită în cămăruțe. – Din fr. orthoceras.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoclaz
ORTOCLÁZ s. n. (Min.) Ortoză. – Din fr. orthoclase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortocromatic
ORTOCROMÁTIC, -Ă, ortocromatici, -ce, adj. (Despre emulsii sau materiale fotografice) Care este sensibil la toate culorile spectrului, în afară de roșu. – Din fr. orthochromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortocromatism
ORTOCROMATÍSM s. n. Caracteristică a emulsiilor sau a materialelor fotografice de a fi ortocromatice. – Din fr. orthochromatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodiagonal
ORTODIAGONÁL, -Ă, ortodiagonali, -e, adj. (Despre o figură geometrică) Ale cărei diagonale se intersectează sub un unghi drept. [Pr.: -di-a-] – Din germ. Orthodiagonale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodiagrafie
ORTODIAGRAFÍE, ortodiagrafii, s. f. Formă de reproducere cu ajutorul razelor Roentgen, care scoate în evidență conturul exterior și mărimea organelor interne. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiagraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodiagramă
ORTODIAGRÁMĂ, ortodiagrame, s. f. Traseu desemnat de radiolog pe un ecran fluorescent, care reprezintă proiecția conturului exterior al unui organ intern, determinată cu ajutorul razelor X. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodiascopie
ORTODIASCOPÍE s. f. Metodă radioscopică pentru obținerea contururilor unui obiect în mărime naturală. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiascopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodontic
ORTODÓNTIC, -Ă, ortodontici, -ce, adj. Referitor la ortodonție, de ortodonție. – Din fr. orthodontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodontologie
ORTODONTOLOGÍE s. f. Specialitate a stomatologiei care studiază anomaliile de poziție, dezvoltare etc. a dinților pe arcadele dentare și tratamentul acestora. – Din fr. orthodontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodonţie
ORTODONȚÍE s. f. Parte a stomatologiei care se ocupă cu prevenirea și tratamentul pozițiilor defectuoase ale dinților. – Din fr. orthodontie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodonție
ORTODONȚÍE s. f. Parte a stomatologiei care se ocupă cu prevenirea și tratamentul pozițiilor defectuoase ale dinților. – Din fr. orthodontie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodox
ORTODÓX, -Ă, ortodocși, -xe, adj. 1. Care ține de Biserica creștină răsăriteană, de ortodoxie, care este conform cu doctrina acestei biserici; (despre persoane) care este adept al ortodoxismului. ♦ (Substantivat) Persoană de religie creștină răsăriteană. 2. Conform cu o concepție, cu o doctrină, cu dogma unei religii; (despre oameni) care urmează cu fermitate (sau dogmatic) o asemenea doctrină. – Din ngr. orthódoxos, lat. orthodoxus, fr. orthodoxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodoxie
ORTODOXÍE s. f. 1. Confesiune creștină care a păstrat neschimbate dogmele, tradiția, cultul și organizarea bisericească fixate prin cele șapte sinoade ecumenice; p. ext. Biserica ortodoxă; religia ortodoxă. 2. Conformitate, concordanță cu principiile tradiționale ale doctrinei Bisericii creștine ortodoxe. – Din lat. orthodoxia, fr. orthodoxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodoxism
ORTODOXÍSM s. n. 1. Confesiune creștină ortodoxă. 2. Calitatea de a fi ortodox (2). 3. Doctrină literară și ideologică românească din perioada interbelică; înclinare spre cultivarea temelor și motivelor religioase ortodoxe. – Ortodox + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodoxist
ORTODOXÍST, -Ă, ortodoxiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al ortodoxismului. – De la ortodoxism, cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodromă
ORTODRÓMĂ, ortodrome, s. f. Drumul cel mai scurt care leagă două puncte de pe suprafața Pământului. – Din germ. Orthodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortodromic
ORTODRÓMIC, -Ă, ortodromici, -ce, adj. Referitor la ortodromă, de ortodromă. – Din fr. orthodromique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoedric
ORTOÉDRIC, -Ă, ortoedrici, -ce, adj. (Despre poliedre) Care are planurile coordonate perpendiculare între ele, care are fețele intersectate în unghi drept. – Din fr. orthoédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoepic
ORTOÉPIC, -Ă, ortoepici, -ce, adj. Care aparține ortoepiei, privitor la ortoepie. – Din fr. orthoépique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoepie
ORTOEPÍE s. f. Ansamblu de reguli proprii unei limbi care privesc pronunțarea corectă (literară) a cuvintelor; disciplină care se ocupă cu studiul acestor reguli. – Din fr. orthoépie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortofonic
ORTOFÓNIC, -Ă, ortofonici, -ce, adj. (Despre transmisii radio-electrice) Care nu modifică timbrul sunetului emis. – Din fr. orthophonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortofonie
ORTOFONÍE s. f. Pronunțare considerată normală sau corectă a unui fonem sau a unui grup de foneme. – Din fr. orthophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortofosforic
ORTOFOSFÓRIC, adj. (În sintagma) Acid ortofosforic = acid fosforic. – Din fr. orthophosphorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortogeneză
ORTOGENÉZĂ s. f. Teorie conform căreia evoluția organismelor are loc pe baza anumitor direcții strict determinate, negând rolul selecției naturale în adaptarea organismelor la condițiile de existență. – Din fr. orthogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortogenie
ORTOGENÍE s. f. (Med.) 1. Dezvoltare simetrică a arcadelor dentare superioare și inferioare care face posibilă întâlnirea dinților cap la cap. 2. Ansamblul mijloacelor prin care se încearcă diminuarea frecvenței genelor patologice dintr-o populație, constând, mai ales, în limitarea nașterilor la persoanele care prezintă riscuri genetice. 3. Metodă de diagnosticare și de tratament al tulburărilor psihice ale copilului. – Din fr. orthogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortogonal
ORTOGONÁL, -Ă, ortogonali, -e, adj. (Despre figuri geometrice) Care formează unghiuri drepte. ◊ Proiecție ortogonală = proiecție obținută prin trasarea unei perpendiculare de la fiecare punct de proiectat pe planul de proiecție. ♦ (Despre curbe) Care se întretaie astfel încât tangentele lor în punctul de intersecție să fie perpendiculare. ♦ (Despre suprafețe) Care se întretaie astfel încât planurile lor tangente în orice punct al curbei de intersecție să fie perpendiculare. – Din fr. orthogonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortogonalitate
ORTOGONALITÁTE s. f. Proprietatea de a fi ortogonal. – Din fr. orthogonalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortogonalizare
ORTOGONALIZÁRE s. f. (Mat.) Operație prin care se transformă o submulțime (finită sau infinită) a unei mulțimi de elemente într-o submulțime echivalentă ale cărei elemente sunt ortogonale două câte două.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ortografia
ORTOGRAFIÁ, ortografiez, vb. I. Tranz. A scrie după regulile ortografice; a aplica o anumită ortografie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. orthographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortografic
ORTOGRÁFIC, -Ă, ortografici, -ce, adj. Care aparține ortografiei, privitor la ortografie, de ortografie. ♦ În conformitate cu regulile ortografiei, corect din punctul de vedere al ortografiei. – Din fr. orthographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortografie
ORTOGRAFÍE, ortografii, s. f. Ansamblu de reguli care stabilesc scrierea corectă a cuvintelor unei limbi; aplicarea practică a acestor reguli. – Din lat. orthographia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortografiere
ORTOGRAFIÉRE, ortografieri, s. f. Acțiunea de a ortografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. ortografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortohidrogen
ORTOHIDROGÉN s. n. Hidrogen cu moleculele alcătuite din doi atomi ale căror nuclee au spinii paraleli. – Din fr. orthohydrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortolan
ORTOLÁN, ortolani, s. m. Pasăre migratoare cu penele de culoare brună-roșcată, cu capul cenușiu-verzui și cu gușa galbenă (Emberiza hortulana). – Din fr. ortolan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoman
ORTOMÁN, -Ă, ortomani, -e, adj. (Pop.; adesea substantivat) 1. (Despre ciobani) Bogat (în turme). 2. (Despre haiduci) Chipeș, viteaz, mândru; ortomănos. 3. (Despre cai) Care aleargă bine; sprinten, focos. [Var.: iortomán, -ă adj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortomănesc
ORTOMĂNÉSC, -EÁSCĂ, ortomănești, adj. (Pop.) De ortoman, haiducesc. [Var.: iortomănesc, -eáscă adj.] – Ortoman + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortomăneşte
ORTOMĂNÉȘTE adv. (Pop.) Cu curaj, voinicește. [Var.: iortomănéște adv.] – Ortoman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortomănește
ORTOMĂNÉȘTE adv. (Pop.) Cu curaj, voinicește. [Var.: iortomănéște adv.] – Ortoman + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortomănos
ORTOMĂNÓS, -OÁSĂ, ortomănoși, -oase, adj. (Pop.) Ortoman (2). – Ortoman + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopancromatic
ORTOPANCROMÁTIC, -Ă, ortopancromatici, -ce, adj. (Despre materiale fotografice) Care este sensibil la toate culorile spectrului, inclusiv la roșu. – Din fr. orthopanchromatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoped
ORTOPÉD, -Ă, ortopezi, -de, s. m. și f. (Rar la f.) 1. Medic specialist în ortopedie; ortopedist (1). 2. Tehnician care confecționează aparate ortopedice; ortopedist (2). – Din ortopedie (derivat regresiv). Cf. germ. Orthopäde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopedic
ORTOPÉDIC, -Ă, ortopedici, -ce, adj. Care aparține ortopediei, privitor la ortopedie. – Din fr. orthopédique, germ. orthopädisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopedie
ORTOPEDÍE s. f. Ramură a chirurgiei care se ocupă cu studiul și tratamentul bolilor și deformațiilor congenitale sau dobândite ale sistemului osteoarticular. – Din fr. orthopédie, germ. Orthopädie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopedist
ORTOPEDÍST, -Ă, ortopediști, -ste, s. m. și f. (Înv.) 1. Ortoped (1). 2. Ortoped (2). – Din fr. orthopédiste, germ. Orthopädist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopol
ORTOPÓL, ortopoli, s. m. Punct în care se intersectează perpendicularele coborâte pe laturile unui triunghi din proiecțiile ortogonale ale vârfurilor acestuia pe o dreaptă din planul triunghiului. – Din fr. orthopôle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortopter
ORTOPTÉR, ortoptere, s. n. 1. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile anterioare pergamentoase, cu cele posterioare late și membranoase, pliate în sensul lungimii, și cu picioarele posterioare lungi, adaptate pentru sărit (Orthoptera); (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. ♦ (Adjectival) Care are însușirile insectei de mai sus. 2. (Aeron.) Ornitopter. – Din fr. orthoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoptic
ORTÓPTIC, -Ă, ortoptici, -ce, adj. 2. De ortoptică (1). – Din fr. orthoptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoptic
ORTÓPTIC, -Ă, ortoptici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a oftalmologiei care asigură tratamentul ambliopiei, educarea vederii stereoscopice și tratamentul dezechilibrului muscular în strabism. 2. Adj. De ortoptică (1). – Din fr. orthoptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoptică
ORTÓPTICĂ s. f. 1. Ramură a oftalmologiei care asigură tratamentul ambliopiei, educarea vederii stereoscopice și tratamentul dezechilibrului muscular în strabism. – Din fr. orthoptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoradiografie
ORTORADIOGRAFÍE, ortoradiografii, s. f. (Fiz.) Ortoradioscopie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. orthoradiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoradioscopie
ORTORADIOSCOPÍE, ortoradioscopii, s. f. (Fiz.) Metodă radioscopică pentru obținerea conturului unui obiect în adevărata lui mărime; ortoradiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. orthoradioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoscopic
ORTOSCÓPIC, -Ă, ortoscopici, -ce, adj. (Despre un sistem optic) Care formează imagini corecte, fără distorsiuni; rectiliniar. – Din fr. orthoscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoscopie
ORTOSCOPÍE s. f. Calitate a unui obiectiv fotografic sau a unui sistem optic de a nu prezenta imagini deformate. – Din fr. orthoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortosimpatic
ORTOSIMPÁTIC, -Ă, ortosimpatici, -ce, adj. (Med.) Al sistemului nervos vegetativ. – Din fr. orthosympathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortostatic
ORTOSTÁTIC, -Ă, ortostatici, -ce, adj. (Med.) (Care se produce numai) în poziție verticală. – Din fr. orthostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortostatism
ORTOSTATÍSM s. n. (Med.) Menținere a corpului în poziția verticală. – Din fr. orthostatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortotest
ORTOTÉST, ortoteste, s. n. Instrument mecanic, cu pârghii și roți dințate, folosit la măsurarea dimensiunilor pieselor prelucrate. – Orto- + test.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortotonus
ORTOTÓNUS, ortotonusuri, s. n. Spasm prelungit al mușchilor capului, trunchiului și membrelor care determină o poziție rigidă în linie dreaptă a corpului. – Din fr. orthotonos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortotropic
ORTOTRÓPIC, -Ă, ortotropici, -ce, adj. (Fiz.; despre corpuri) A cărui strălucire este aceeași, oricare ar fi direcțiile de iluminare și de observație. – Din fr. orthotropique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortoză
ORTÓZĂ, ortoze, s. f. Mineral din grupul feldspaților, cu aspect lăptos, roșiatic sau gălbui și cu luciu sticlos sau sidefos, folosit în ceramică sau în industria sticlei; ortoclaz. – Din fr. orthose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ortru
Ortru = Orthrus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

orz
ORZ, (1) s. m., (2) orzuri, (3) oarze, s. n. 1. S. m. Gen de plante erbacee din familia gramineelor, cu paiul lung și cu spicul format din mai multe rânduri de boabe, cultivate ca plante furajere și industriale (Hordeum); plantă care face parte din acest gen. ♦ P. restr. Boabele acestor plante, folosite ca hrană pentru animale, în industrie și în alimentația omului. ◊ Expr. A strica orzul pe gâște = a dărui lucruri deosebite cuiva care nu știe să le prețuiască. 2. S. n. Specie de orz (1). 3. S. n. Semănătură, lan de orz (1). – Lat. hordeum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzar
ORZÁR, (1) orzare, s. n., (2) orzari, s. m. 1. S. n. (Rar) Orzărie (2). 2. S. m. (Înv.) Negustor de orz. – Orz + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzărie
ORZĂRÍE, orzării, s. f. (Rar) 1. Câmp semănat cu orz. 2. Hambar în care se ține orzul; orzar (1). – Orz + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzişor
ORZIȘÓR s. n. 1. (Pop.) Diminutiv al lui orz; orzuleț. 2. Pastă făinoasă în forma și de mărimea unui bob de orz, care se fierbe în supă. – Orz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzișor
ORZIȘÓR s. n. 1. (Pop.) Diminutiv al lui orz; orzuleț. 2. Pastă făinoasă în forma și de mărimea unui bob de orz, care se fierbe în supă. – Orz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzoaică
ORZOÁICĂ s. f. Specie de orz al cărei spic este format numai din două rânduri de boabe, mai bogate în amidon decât ale orzului și folosite la fabricarea berii; orzoaie (Hordeum distichon). ◊ Compus: orzoiacă-de-baltă = plantă erbacee care crește în apele stătătoare sau lin-curgătoare, cu frunze liniare îngrămădite la baza tulpinii și cu flori mici, albe-verzui (Vallisneria spiralis). – Orz + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzoaie
ORZOÁIE s. f. (Reg.) Orzoaică. [Pr.: -zoa-ie] – Orz + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzuleţ
ORZULÉȚ s. n. (Rar) Orzișor. – Orz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

orzuleț
ORZULÉȚ s. n. (Rar) Orzișor. – Orz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

os
OS, oase, s. n. 1. Element de bază al scheletului vertebratelor, caracterizat prin structura lui dură, solidă și rezistentă, de culoare albă. ◊ Os mort = umflătură a unui os (de obicei a oaselor de la picioarele de dinapoi ale calului) provenită dintr-o lovitură, dintr-un efort sau transmisă pe cale ereditară. ◊ Expr. A(-i) ajunge (cuiva) cuțitul la os = a nu mai putea îndura un rău; a-și pierde răbdarea. A băga (sau a-i intra cuiva) frica (sau spaima etc.) în oase = a (se) speria, a (se) îngrozi. A fi numai piele și oase sau a-i număra oasele = a fi foarte slab. A(-i) trece (cuiva) os prin os = a fi extrem de obosit. Până la (sau în) oase sau până la (sau în) măduva oaselor = în tot corpul; foarte mult, adânc. A-i rupe (sau a-i muia cuiva) oasele = a bate foarte tare pe cineva. A-i rămâne (sau a-i putrezi) oasele (pe undeva) = a muri departe de casă, prin locuri străine. A căpăta (sau a avea, a dobândi etc.) un os de ros = a obține (sau a avea) un avantaj, un profit. ♦ Os (1) sau material cornos prelucrat, întrebuințat la fabricarea unor obiecte, în industrie, în arte decorative etc. 2. Fig. (La pl.) Trup; ființă, făptură. 3. Fig. Neam, familie, viță. ◊ Expr. (A fi) din os sfânt (sau din oase sfinte, din os de domn sau domnesc) = (a fi) din neam domnesc, din familie domnitoare. 4. Compus: osul-iepurelui = plantă cu miros greu, cu flori trandafirii îngrămădite la vârful ramurilor spinoase (Ononis spinosa). – Lat. ossum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osana
OSANÁ, (1) osanale, s. f., (2) interj. 1. S. f. (La pl.) Cuvinte de laudă, de preamărire (exagerată); aclamații, ovații. 2. Interj. (Mai ales în imnurile religioase) Laudă! mărire! slavă! [Acc. și: (2) osána] – Din sl. osanna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osatură
OSATÚRĂ, osaturi, s. f. 1. Totalitatea oaselor unui vertebrat; schelet, osărie. 2. Schelet sau structură de rezistență a unei construcții, a unei mașini, a unei nave etc. ♦ Fig. Constituție internă, structură, alcătuire (a ceva). – Din fr. ossature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osărie
OSĂRÍE s. f. (Rar) Osatură (1). – Os + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osândă
OSẤNDĂ, osânde, s. f. (Pop.) 1. Condamnare, pedeapsă la care este supus cineva (de către organele judiciare). ◊ Expr. A-și face osânda = a executa pedeapsa la care este condamnat. (Reg.) A-și face osânda cu cineva = a se purta rău, fără milă; a chinui, a tortura pe cineva. 2. Fig. Blestem; pacoste, năpastă, nenorocire, urgie. – Din osândi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osândi
OSÂNDÍ, osândesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A condamna, a pedepsi (printr-o sentință judecătorească); a pronunța o sentință de condamnare (împotriva cuiva). ♦ P. ext. A dezaproba, a înfiera, a critica, a judeca. 2. A sili, a obliga; a forța, a constrânge. – Din sl. osonditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osândire
OSÂNDÍRE, osândiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a osândi și rezultatul ei; condamnare. ♦ (Înv.) Necaz, suferință. ◊ Loc. adj. În osândire = asuprit, urgisit; chinuit. – V. osândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osândit
OSÂNDÍT, -Ă, osândiți, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) 1. Condamnat, pedepsit. 2. Blestemat; nenorocit, năpăstuit, urgisit. – V. osândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osânditor
OSÂNDITÓR, -OÁRE, osânditori, -oare, adj. (Rar) Care condamnă, care dezaprobă. – Osândi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osânză
OSẤNZĂ, osânze, s. f. (Pop.) 1. Grăsime crudă de porc din regiunea abdominală. 2. P. ext. Grăsime depusă pe diverse părți ale corpului omenesc. ♦ Fig. Bunăstare, avere, bogăție. – Lat. absungia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osârdie
OSẤRDIE s. f. (Înv.) Stăruință în executarea unui lucru; ardoare, zel, râvnă, sârguință, străduință. – Din sl. usrŭdije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osârdnic
OSẤRDNIC, -Ă, osârdnici, -ce, adj. (Înv.) Zelos, sârguincios. – Din sl. usrŭdinikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osârdui
OSÂRDUÍ, osârduiesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv.) A se strădui, a se osteni. – Din osârdie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osârduitor
OSÂRDUITÓR, -OÁRE, osârduitori, -oare, adj. (Înv.) Sârguincios, zelos, osârdnic. [Pr.: -du-i-] – Osârdui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osc
OSC, -Ă, osci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o veche populație din Italia centrală sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține oscilor (1), referitor la osci. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de osci (1). – Din fr. osque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscila
OSCILÁ, oscilez, vb. I. Intranz. 1. A se mișca alternativ în direcții opuse; a se legăna, a se balansa, a pendula. 2. Fig. A manifesta nehotărâre, a fi instabil; a sta în cumpănă; a șovăi, a ezita; a fluctua. 3. (Despre un sistem fizic) A evolua în așa fel încât una sau mai multe dintre mărimile sale caracteristice să ia succesiv valori pozitive și negative, simetrice în raport cu valoarea zero. – Din fr. osciller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilant
OSCILÁNT, -Ă, oscilanți, -te, adj. Care oscilează. ♦ Fig. Șovăitor, ezitant; fluctuant. – Din fr. oscillant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilare
OSCILÁRE, oscilări, s. f. Acțiunea de a oscila și rezultatul ei; balansare, clătinare, legănare, pendulare. ♦ Fig. Șovăială, ezitare; fluctuație. – V. oscila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilator
OSCILATÓR, oscilatoare, s. n. 1. Sistem fizic care poate efectua oscilații libere. 2. Aparat sau dispozitiv care produce oscilații electromagnetice, alimentat de la o sursă de energie (electrică). ◊ Oscilator pilot = oscilator destinat să producă o oscilație de frecvență constantă utilizată ca frecvență de referință. Oscilator multispot = oscilator care poate afișa simultan mai multe imagini. – Oscila + suf. -tor. Cf. fr. oscillateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilatoriu
OSCILATÓRIU, -IE, oscilatorii, adj. Care oscilează, cu oscilații. – Din fr. oscillatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilaţie
OSCILÁȚIE, oscilații, s. f. 1. Mișcare periodică alternativă și simetrică a unui corp în raport cu o anumită poziție a sa; vibrație, pendulare, oscilare. 2. Variație periodică în timp a valorilor unei mărimi care caracterizează un sistem fizic, însoțită de o transformare a energiei dintr-o formă în alta. 3. Fig. Nehotărâre, șovăială; fluctuație. – Din fr. oscillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilație
OSCILÁȚIE, oscilații, s. f. 1. Mișcare periodică alternativă și simetrică a unui corp în raport cu o anumită poziție a sa; vibrație, pendulare, oscilare. 2. Variație periodică în timp a valorilor unei mărimi care caracterizează un sistem fizic, însoțită de o transformare a energiei dintr-o formă în alta. 3. Fig. Nehotărâre, șovăială; fluctuație. – Din fr. oscillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilă
OSCÍLĂ, oscile, s. f. Mic disc de bronz sau de marmură împodobit cu o mască în relief, care era atârnat, la vechii romani, de arborii sacri sau sub colonade. – Din lat. oscillum, fr. oscille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilograf
OSCILOGRÁF, oscilografe, s. n. Aparat care indică sau înregistrează grafic, la scară, variația unei mărimi fizice variabile în funcție de timp. – Din fr. oscillographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilografie
OSCILOGRAFÍE, oscilografii, s. f. Înregistrare a oscilațiilor cu ajutorul oscilografului. – Din fr. oscillographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilogramă
OSCILOGRÁMĂ, oscilograme, s. f. Diagramă obținută cu ajutorul oscilografului. – Din fr. oscillogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilometrie
OSCILOMETRÍE, oscilometrii, s. f. (Med.) Măsurare a amplitudinii modificărilor de volum ale arterelor periferice. – Din fr. oscillométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscilometru
OSCILOMÉTRU, oscilometre, s. n. Aparat folosit pentru determinarea pulsațiilor pereților arteriali și care permite înregistrarea indirectă a tensiunii arteriale. – Din fr. oscillomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osciloscop
OSCILOSCÓP, osciloscoape, s. n. Aparat de măsură și de observare vizuală a curbei care reprezintă variația rapidă în timp a unor mărimi fizice, de obicei electrice. – Din fr. oscilloscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oscior
OSCIÓR, oscioare, s. n. Diminutiv al lui os; osișor, osuț. – Os + suf. -cior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osculator
OSCULATÓR, -OÁRE, osculatori, -oare, adj. (Mat.; despre curbe, suprafețe) Care se află în contact de osculație. – Din fr. osculateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osculaţie
OSCULÁȚIE s. f. (Mat.) Contact mai strâns decât contactul de tangență între o curbă sau o suprafață și altă curbă sau suprafață. – Din fr. osculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osculație
OSCULÁȚIE s. f. (Mat.) Contact mai strâns decât contactul de tangență între o curbă sau o suprafață și altă curbă sau suprafață. – Din fr. osculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osebi
OSEBÍ, osebesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) diferenția, a (se) deosebi. 2. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) despărți; a (se) separa; a (se) divide. 3. Tranz. (Înv.) A lăsa deoparte, a excepta. – Din sl. osebiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osebire
OSEBÍRE, osebiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) osebi și rezultatul ei; deosebire, diferență; p. ext. inegalitate. ◊ Loc. adv. Fără osebire = a) fără excepție, fără deosebire; b) întocmai, identic, exact. Cu osebire = mai cu seamă, în special, mai ales; foarte mult. – V. osebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osebit
OSEBÍT, -Ă, osebiți, -te, adj. (Înv. și pop.) 1. Deosebit, diferit. ◊ Loc. prep. Osebit de... = în afară de..., pe lângă. 2. Care iese din comun; ales, remarcabil; p. ext. foarte mare. – V. osebi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oseină
OSEÍNĂ s. f. Substanță organică din clasa proteinelor, care formează partea organică a oaselor. – Din fr. osséine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oseminte
OSEMÍNTE s. n. pl. Oasele uscate și descărnate ale unei ființe moarte. – Din fr. ossements, lat. ossamenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oset
OSÉT, -Ă, oséți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Osetiei (în partea centrală a Caucazului) sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Osetiei sau oseților (1), privitor la Osetia sau la oseți, originar din Osetia. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de oseți (1). (cf. rus. osetin < Osetiĭa = Osetia < gruz. Oseti < osi = oset) [și MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

osianic
OSIÁNIC, -Ă, osianici, -ce, adj. Care aparține lui Ossian ori seamănă cu poemele atribuite lui, privitor la Ossian sau la poemele atribuite lui. [Pr.: -si-a-] – Din fr. ossianique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osianism
OSIANÍSM s. n. Caracter, atmosferă (melancolică) proprie poemelor osianice; imitație a poemelor osianice. – Din fr. ossianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osie
ÓSIE, osii, s. f. Arbore sau ax terminat la cele două capete cu fusuri, pe care sunt montate roțile unui vehicul rutier. ◊ Expr. (Fam.) A unge osia = a mitui. – Din sl. osĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osifica
OSIFICÁ, pers. 3 osífică, vb. I. Refl. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) A se transforma în os, a se întări ca un os, a căpăta consistența osului. – După fr. ossifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osificare
OSIFICÁRE, osificări, s. f. Faptul de a se osifica; osteogeneză, osificație. – V. osifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osificat
OSIFICÁT, -Ă, osificați, -te, adj. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) Transformat în os, întărit ca un os. ♦ Fig. Osos, scheletic. – V. osifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osificaţie
OSIFICÁȚIE, osificații, s. f. Osificare. – Din fr. ossification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osificație
OSIFICÁȚIE, osificații, s. f. Osificare. – Din fr. ossification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osişor
OSIȘÓR, osișoare, s. n. (Rar) Oscior. – Os + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osișor
OSIȘÓR, osișoare, s. n. (Rar) Oscior. – Os + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osman
OSMÁN, -Ă, osmani, -e, s. m. și f., adj. (Înv.) 1. S. m. și f. Turc. 2. Adj. Turcesc. ◊ Limba osmană = limba turcă. – Din osmanlâu (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmanlâu
OSMANLẤU, -ẤIE, osmanlâi, s. m. și f., adj. (Înv.) 1. S. m. și f. Turc. 2. Adj. Turcesc. [Var.: osmanlíu, -íe adj., s. m. și f.] – Din tc. osmanlı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmanliu
OSMANLÍU, -ÍE, adj., s. m. și f. V. osmanlâu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmiridiu
OSMIRÍDIU s. n. Aliaj de osmiu și iridiu, caracterizat prin duritate mare, folosit la confecționarea vârfului penițelor de stilou, axelor pentru mecanismele de ceasornic etc. – Din fr. osmiridium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmiu
ÓSMIU s. n. Metal de culoare albă-cenușie, lucios, foarte dur, dar casant, care se găsește în natură, în stare nativă, sub formă de aliaj cu iridiul. – Din fr. osmium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmologie
OSMOLOGÍE s. f. Studiul mirosurilor, al parfumurilor. – Din fr. osmologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmometric
OSMOMÉTRIC, -Ă, osmometrici, -ce, adj. Referitor la osmometrie, de osmometrie. – Din fr. osmométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmometrie
OSMOMETRÍE s. f. Parte a fizicii care studiază determinarea presiunilor osmotice. – Din fr. osmométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmometru
OSMOMÉTRU, osmometre, s. n. Instrument pentru măsurarea presiunii osmotice a unei soluții. – Din fr. osmomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmoreglare
OSMOREGLÁRE, osmoreglări, s. f. Ansamblul proceselor prin care se asigură o valoare relativ constantă a presiunii osmotice a lichidelor din organism. – Osmo[ză] + reglare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmotic
OSMÓTIC, -Ă, osmotici, -ce, adj. Care ține de osmoză, privitor la osmoză, al osmozei. ◊ Presiune osmotică = presiune statică suplimentară care se manifestă în soluții datorită fenomenului de osmoză. – Din fr. osmotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osmoză
OSMÓZĂ, osmoze, s. f. Trecere a unui solvent printr-o membrană semipermeabilă, care separă două soluții de compoziții sau concentrații diferite. – Din fr. osmose, germ. Osmose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osos
OSÓS, OSOÁSĂ, osoși, osoase, adj. 1. Privitor la oase, de oase; asemănător cu oasele. ◊ Sistem osos = totalitatea oaselor din organismul vertebratelor; schelet. 2. Cu oase mari, ieșite în relief; ciolănos; p. ext. uscățiv, slab. – Os + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospăta
OSPĂTÁ, ospătez, vb. I. Tranz. A primi (pe cineva) în casă ca oaspete, oferindu-i mâncare și băutură; a da de mâncare; a trata, a cinsti. ♦ Intranz. și refl. (Înv. și pop.) A mânca; p. ext. a petrece, a benchetui. – Lat. hospitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătar
OSPĂTÁR, ospătari, s. m. 1. Angajat din sectorul comercial care servește pe consumatori într-un restaurant sau în alt local de consumație și încasează contravaloarea consumației; chelner. 2. (Înv.) Patron al unui birt, al unei ospătării; birtaș, hangiu. – Ospăta + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătare
OSPĂTÁRE, ospătări, s. f. Acțiunea de a (se) ospăta și rezultatul ei. – V. ospăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătarnic
OSPĂTÁRNIC, -Ă, ospătarnici, -ce, adj. (Reg.) Ospitalier. – Ospătar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătat
OSPĂTÁT s. n. (Rar) Faptul de a (se) ospăta; ospătare. ◊ Expr. A se așeza (sau a se pune) pe ospătat = a mânca cu lăcomie. – V. ospăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătărie
OSPĂTĂRÍE, ospătării, s. f. (Înv. și pop.) Birt; han (cu birt). – Ospătar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătăriţă
OSPĂTĂRÍȚĂ, ospătărițe, s. f. 1. Angajată din sectorul comercial care servește pe consumatori și încasează contravaloarea consumației, într-un restaurant sau în alt local de consumație; chelneriță. 2. (Înv.) Patroană a unui birt, a unei ospătării; hangiță. – Ospătar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătăriță
OSPĂTĂRÍȚĂ, ospătărițe, s. f. 1. Angajată din sectorul comercial care servește pe consumatori și încasează contravaloarea consumației, într-un restaurant sau în alt local de consumație; chelneriță. 2. (Înv.) Patroană a unui birt, a unei ospătării; hangiță. – Ospătar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătător
OSPĂTĂTÓR, -OÁRE, ospătători, -oare, s. m. și f. (Înv.) Persoană care dă (sau ia parte la) un ospăț. – Ospăta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospătos
OSPĂTÓS, -OÁSĂ, ospătoși, -oase, adj. (Înv.) Ospitalier. – Oaspete + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospăţ
OSPẮȚ, ospețe, s. n. Masă mare, îmbelșugată (organizată în diferite împrejurări festive); petrecere cu masă mare; ospeție, banchet. ♦ (Înv. și pop.) Masă, mâncare îmbelșugată. [Pl. și: ospățuri] – Lat. hospitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospăț
OSPẮȚ, ospețe, s. n. Masă mare, îmbelșugată (organizată în diferite împrejurări festive); petrecere cu masă mare; ospeție, banchet. ♦ (Înv. și pop.) Masă, mâncare îmbelșugată. [Pl. și: ospățuri] – Lat. hospitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospecior
OSPECIÓR, ospeciori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui oaspete. – Oaspete + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospeţie
OSPEȚÍE, (2) ospeții, s. f. (Pop.) 1. Primire bună, ospitalitate. 2. (Rar) Ospăț. – Oaspete + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospeție
OSPEȚÍE, (2) ospeții, s. f. (Pop.) 1. Primire bună, ospitalitate. 2. (Rar) Ospăț. – Oaspete + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospeţime
OSPEȚÍME s. f. (Pop.) Mulțime de oaspeți. – Oaspete + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospețime
OSPEȚÍME s. f. (Pop.) Mulțime de oaspeți. – Oaspete + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospiciu
OSPÍCIU, ospicii, s. n. Spital, sanatoriu în care sunt tratați bolnavii cu afecțiuni psihice; casă de nebuni; balamuc. – Din lat. hospitium, fr. hospice, germ. Hospiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospitalier
OSPITALIÉR, -Ă, ospitalieri, -e, adj. Care primește bucuros oaspeți; care este amabil, primitor cu oaspeții. ♦ (Despre o casă, un oraș, o țară) În care ești bine primit, în care te simți bine; care oferă ospitalitate. [Pr.: -li-er] – Din fr. hospitalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ospitalitate
OSPITALITÁTE s. f. Însușirea de a fi ospitalier. ♦ Primire, găzduire bună oferită cuiva. – Din fr. hospitalité, lat. hospitalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osram
ÓSRAM s. n. Aliaj de osmiu și wolfram, folosit la fabricarea de filamente pentru becurile electrice cu incandescență. – Din germ. Osram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ost
OST, osturi, s. n. (Înv.) Est, răsărit. Din osturi bate crivăț. – Din germ. Ost(en).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostaş
OSTÁȘ, ostași, s. m. Persoană care servește în armată, care face serviciul militar; oștean, soldat; militar. ♦ Fig. Militant, luptător (pentru o cauză). – Oaste + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostaș
OSTÁȘ, ostași, s. m. Persoană care servește în armată, care face serviciul militar; oștean, soldat; militar. ♦ Fig. Militant, luptător (pentru o cauză). – Oaste + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostatec
OSTÁTEC s. m. v. ostatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostatic
OSTÁTIC, -Ă, ostatici, -ce, s. m. și f. Persoană din rândul populației civile aflate pe teritoriul ocupat de forțele inamice, pe care acestea, încălcând normele dreptului internațional, o rețin spre a preveni acte ostile împotriva lor sau pentru a o executa dacă asemenea acte s-au produs. ♦ Persoană răpită și sechestrată în vederea obținerii unor recompense bănești sau revendicări politice. ♦ Fig. (Fam.) Amanet, zălog^2. [Var.: ostátec s. m.] – Din it. ostatico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăşesc
OSTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, ostășești, adj. De ostaș; militar, milităresc. – Ostaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostășesc
OSTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, ostășești, adj. De ostaș; militar, milităresc. – Ostaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăşeşte
OSTĂȘÉȘTE adv. Ca ostașii, conform normelor militare; militărește. – Ostaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostășește
OSTĂȘÉȘTE adv. Ca ostașii, conform normelor militare; militărește. – Ostaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăşi
OSTĂȘÍ, ostășesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A se afla în serviciul militar; a face armata, a duce viață de ostaș; p. ext. a se război. – Din ostaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăși
OSTĂȘÍ, ostășesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A se afla în serviciul militar; a face armata, a duce viață de ostaș; p. ext. a se război. – Din ostaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăşie
OSTĂȘÍE s. f. (Înv.) 1. Serviciu de ostaș; militărie. 2. Oștire, armată. 3. Virtute ostășească, vitejie. – Ostaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostășie
OSTĂȘÍE s. f. (Înv.) 1. Serviciu de ostaș; militărie. 2. Oștire, armată. 3. Virtute ostășească, vitejie. – Ostaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostăşime
OSTĂȘÍME s. f. Mulțime de ostași, armată; soldățime. – Ostaș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostășime
OSTĂȘÍME s. f. Mulțime de ostași, armată; soldățime. – Ostaș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostealgie
OSTEALGÍE, ostealgii, s. f. Durere de oase. [Pr.: -te-al-] – Din fr. ostéalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteită
OSTEÍTĂ, osteite, s. f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a unui os. [Pr.: -te-i-] – Din fr. ostéite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteneală
OSTENEÁLĂ, osteneli, s. f. 1. Starea celui ostenit; oboseală; istovire, extenuare. ◊ Expr. (A fi) rupt (sau frânt) de osteneală = (a fi) peste măsură de obosit, de istovit. 2. Muncă grea, obositoare, extenuantă; efort, trudă, strădanie. ◊ Expr. A-și da (toată) osteneala = a depune toate eforturile, a-și da toată silința, a se strădui. – Osteni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteni
OSTENÍ, ostenesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Intranz. A-și pierde puterile din cauza unui efort; a obosi. 2. Refl. și intranz. A depune eforturi, a se strădui, a se trudi. ♦ Tranz. A supune la un efort; a obosi pe cineva. 3. Refl. și intranz. A obosi umblând, mergând; p. ext. a merge, a se duce undeva sau la cineva. – Din sl. ustanon, bg. ustan’a, rus. ustat’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostenicios
OSTENICIÓS, -OÁSĂ, ostenicioși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Obositor, istovitor; anevoios, dificil. – Osteni + suf. -cios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostenit
OSTENÍT, -Ă, osteniți, -te, adj. (Înv. și pop.) Obosit, trudit, istovit, extenuat. ♦ Care denotă oboseală. – V. osteni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostenitor
OSTENITÓR, -OÁRE, ostenitori, -oare, adj. (Înv. și pop.) 1. Obositor, istovitor; p. ext. greu, dificil. 2. (Adesea substantivat) Care muncește din greu, care se străduiește; muncitor, truditor. – Osteni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostensibil
OSTENSÍBIL, -Ă, ostensibili, -e, adj. Care se poate arăta sau vedea; vizibil; p. ext. evident. – Din fr. ostensible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentativ
OSTENTATÍV, -Ă, ostentativi, -e, adj. Făcut cu intenția de a pune ceva în evidență, de a impresiona, de a provoca; demonstrativ, provocator, ostentatoriu. – Din it. ostentativo, germ. ostentativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentatoriu
OSTENTATÓRIU, -IE, ostentatorii, adj. (Rar) Ostentativ. – Din fr. ostentatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentaţie
OSTENTÁȚIE, ostentații, s. f. Punere în valoare în mod provocator a unei însușiri; prezentare demonstrativă, etalare pretențioasă a ceva. ◊ Loc. adv. Cu ostentație = în mod demonstrativ, ostentativ. [Var.: ostentațiúne s. f.] – Din fr. ostentation, lat. ostentatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentație
OSTENTÁȚIE, ostentații, s. f. Punere în valoare în mod provocator a unei însușiri; prezentare demonstrativă, etalare pretențioasă a ceva. ◊ Loc. adv. Cu ostentație = în mod demonstrativ, ostentativ. [Var.: ostentațiúne s. f.] – Din fr. ostentation, lat. ostentatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentaţiune
OSTENTAȚIÚNE s. f. v. ostentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostentațiune
OSTENTAȚIÚNE s. f. v. ostentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoartrită
OSTEOARTRÍTĂ s. f. Inflamație care cuprinde atât articulația, cât și partea osoasă din jur. [Pr.: -te-o-ar-] – Din fr. ostéo-arthrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoblast
OSTEOBLÁST, osteoblaste, s. n. Celulă osoasă tânără, nediferențiată complet, din care se formează osteocitul. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteocit
OSTEOCÍT, osteocite, s. n. Celulă osoasă în stadiu matur, complet diferențiată, care prezintă numeroase prelungiri ramificate. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoclast
OSTEOCLÁST, osteoclaste, s. n. (Biol.) Celulă din sânge cu rol în osteoporoză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoclaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoclazie
OSTEOCLAZÍE s. f. 1. Operație chirurgicală care necesită sfărâmarea anumitor oase. 2. (Biol.) Proces lent de resorbție osoasă datorită osteoclastelor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoclasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteofibroză
OSTEOFIBRÓZĂ, osteofibroze, s. f. Boală a animalelor care se manifestă prin îngroșarea și deformarea oaselor capului și ale membrelor, în urma demineralizării acestora. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéofibrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteofit
OSTEOFÍT, osteofite, s. n. Modificare patologică manifestată prin proliferarea anormală a țesutului osos în apropierea unei articulații vertebrale; cioc de papagal. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoflebită
OSTEOFLEBÍTĂ, osteoflebite, s. f. (Med.) Inflamație a venelor din interiorul oaselor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophlebite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteofon
OSTEOFÓN, osteofoane, s. n. Dispozitiv electroacustic care transmite sunetele exterioare în urechea internă prin intermediul sistemului osos al capului. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteogen
OSTEOGÉN, -Ă, osteogeni, -e, adj. Care produce țesut osos. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteogeneză
OSTEOGENÉZĂ s. f. 1. (Biol.) Parte a embriologiei care studiază formarea țesutului osos. 2. Osificare. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteogenic
OSTEOGÉNIC, -Ă, osteogenici, -ce, adj. De osteogeneză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoid
OSTEOÍD, -Ă, osteoizi, -de, adj. Care este asemănător structurii, naturii osului. [Pr.: -te-o-id] – Din fr. ostéoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteolit
OSTEOLÍT, osteoliți, s. m. Os fosilizat. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteolog
OSTEOLÓG, -Ă, osteologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în osteologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteologic
OSTEOLÓGIC, -Ă, osteologici, -ce, adj. Care aparține osteologiei, privitor la osteologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteologie
OSTEOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul oaselor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteom
OSTEÓM, osteoame, s. n. Tumoare formată din țesut osos. [Pr.: -te-om] – Din fr. ostéome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteomalacie
OSTEOMALACÍE s. f. Formă de decalcifiere a oaselor provocată de tulburări profunde în metabolismul fosforului și al calciului din substanța osoasă. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéomalacie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteomielită
OSTEOMIELÍTĂ, osteomielite, s. f. Formă de osteită de natură infecțioasă, localizată mai ales la nivelul măduvei oaselor. [Pr.: -te-o-mi-e-] – Din fr. ostéomyélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteonecroză
OSTEONECRÓZĂ, osteonecroze, s. f. Necrozare a unui os. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéonécrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteopatie
OSTEOPATÍE, osteopatii, s. f. Boală a unui os sau a sistemului osos. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoplastie
OSTEOPLASTÍE, osteoplastii, s. f. Operație de înlocuire a unui fragment de os sau a unui os întreg cu bucăți corespunzătoare de os, de metal sau de material plastic. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoporoză
OSTEOPORÓZĂ, osteoporoze, s. f. Leziune osoasă caracterizată prin subțierea și rarefierea oaselor, cu formarea unor cavități de diverse dimensiuni. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoporose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteosarcom
OSTEOSARCÓM, osteosarcoame, s. n. Tumoare malignă a oaselor, de natură conjunctivă. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéosarcome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoscleroză
OSTEOSCLERÓZĂ, osteoscleroze, s. f. (Med.) Condensare a țesutului osos. [Pr.: -ste-o-] – Din fr. ostéosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteosinteză
OSTEOSINTÉZĂ, osteosinteze, s. f. Intervenție chirurgicală care constă în reunirea și imobilizarea fragmentelor unui os fracturat cu ajutorul unor plăci sau fire metalice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéosynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteotomie
OSTEOTOMÍE, osteotomii, s. f. Rezecție a unui os, făcută cu scopul de a remedia o diformitate a acestuia sau în scop terapeutic. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osteoză
OSTEÓZĂ, osteoze, s. f. Afecțiune datorată unei secreții exagerate de hormon, caracterizată prin decalcifiere osoasă generalizată, depuneri de calciu în țesuturi etc. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostic
ÓSTIC, -Ă, ostici, -ce, adj. (Înv.) De răsărit, estic. – Ost + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostie
ÓSTIE^1, ostii, s. f. Unealtă de pescuit de forma unei furci cu mai multe brațe ascuțite, care se înfige în corpul peștilor. – Din sl. ostĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostie
ÓSTIE^2, ostii, s. f. Pâine nedospită (azimă) care servește la cuminecătură în cultul catolic și în cel luteran. – Din germ. Hostie, lat. hostia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostie
ÓSTIE^3, ostii, s. f. (Anat.) Orificiu situat între auriculele și ventriculele inimii, precum și între acestea și arterele mari ale corpului. – Din lat. ostium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostil
OSTÍL, -Ă, ostili, -e, adj. Care manifestă o atitudine potrivnică sau dușmănoasă față de cineva sau de ceva; dușmănos, vrăjmaș. – Din fr. hostile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostilitate
OSTILITÁTE, (2) ostilități, s. f. 1. Atitudine dușmănoasă, plină de ură; dușmănie, vrăjmășie. 2. (La pl.) Operații militare întreprinse de trupele unor state care sunt în război. – Din fr. hostilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostinato
OSTINÁTO s. n., adv. (Muz.) 1. S. n. Procedeu care constă în revenirea stăruitoare a unui motiv melodic sau ritmic, însoțit de fiecare dată de alte motive. 2. Adv. Repetat în mai multe rânduri. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostiolă
OSTIÓLĂ, ostiole, s. f. (Bot.) Orificiu în țesuturile epidermice ale plantelor care permite efectuarea schimburilor de gaze dintre spațiile intercelulare din frunze sau din tulpinile verzi și atmosferă. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ostiole, lat. ostiolum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostoi
OSTOÍ, ostoiesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Refl. și tranz. A (se) potoli, a (se) domoli, a (se) calma. 2. Intranz. și refl. A înceta, a se opri; a se termina. [Var.: ostoiá vb. I] – Din sl. ustojati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostoia
OSTOIÁ vb. I v. ostoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostoire
OSTOÍRE, ostoiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) ostoi și rezultatul ei; alinare, potolire, domolire, calmare. – V. ostoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracă
OSTRÁCĂ, ostrace, s. f. (Înv.) Scoică, stridie. ♦ Cochilie sau ciob de lut pe care fiecare cetățean din vechea Atenă scria numele celui socotit periculos, ca să fie îndepărtat temporar din Atica. – Din ngr. óstrakon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracee
OSTRACÉE, ostracee, s. f. (La pl.) Subordin de moluște lamelibranhiate al căror tip este stridia; (la sg.) animal care face parte din acest subordin. – Din fr. ostracées.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracism
OSTRACÍSM s. n. 1. Formă de judecată a adunării poporului, în vechea Atenă, prin care un cetățean, considerat primejdios pentru libertatea și securitatea regimului, era exilat temporar. 2. Persecuție, ostracizare. – Din fr. ostracisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracită
OSTRACÍTĂ, ostracite, s. f. Stridie fosilă. – Din fr. ostracite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostraciza
OSTRACIZÁ, ostracizez, vb. I. Tranz. A înlătura pe cineva din viața publică, dintr-un colectiv; a proscrie; a exclude, a exila, a persecuta. – Din fr. ostraciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracizare
OSTRACIZÁRE, ostracizări, s. f. Acțiunea de a ostraciza și rezultatul ei. – V. ostraciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracod
OSTRACÓD, ostracode, s. n. (La pl.) Ordin de crustacee inferioare mici, cu corpul nesegmentat, adăpostit într-o cochilie bivalvă; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. ostracodes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostracoderm
OSTRACODÉRM, ostracodermi, s. m. (La pl.) Subclasă de vertebrate fosile cu corpul plat sau în formă de fus, acoperit de plăci și de solzi, care trăiau în mările paleozoice; (și la sg.) animal care face parte din această subclasă. – Din fr. ostracodermes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostreicol
OSTREÍCOL, -Ă, ostreicoli, -e, adj. Referitor la ostreicultură, de ostreicultură. – Din fr. ostréicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostreicultor
OSTREICULTÓR, ostreicultori, s. m. (Rar) Persoană care se ocupă cu ostreicultura. [Pr.: -tre-i-] – Din fr. ostréiculteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostreicultură
OSTREICULTÚRĂ s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu cultura stridiilor. [Pr.: -tre-i-] – Din fr. ostréiculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostreţ
OSTRÉȚ, ostrețe, s. n. (Pop.) Fiecare dintre șipcile din care se fac garduri sau diferite îngrădituri; vergea de fier; zăbrea; p. ext. îngrăditură, gard. ♦ Spec. Împletitură, leasă, gard de nuiele sau de trestie, așezat în apă de-a curmezișul unui râu sau al unei bălți spre a opri trecerea peștilor și a ușura prinderea lor; îngrăditură de nuiele fixată în apă pentru închiderea și păstrarea peștilor vii. – Din bg. ostreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostreț
OSTRÉȚ, ostrețe, s. n. (Pop.) Fiecare dintre șipcile din care se fac garduri sau diferite îngrădituri; vergea de fier; zăbrea; p. ext. îngrăditură, gard. ♦ Spec. Împletitură, leasă, gard de nuiele sau de trestie, așezat în apă de-a curmezișul unui râu sau al unei bălți spre a opri trecerea peștilor și a ușura prinderea lor; îngrăditură de nuiele fixată în apă pentru închiderea și păstrarea peștilor vii. – Din bg. ostreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrogot
OSTROGÓT, -Ă, ostrogoți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație de neam germanic aparținând ramurii răsăritene a goților; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține ostrogoților (1), privitor la ostrogoți; ostrogotic. – Din fr. ostrogot, lat. Ostrogothus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrogotic
OSTROGÓTIC, -Ă, ostrogotici, -ce, adj., s. m. Ostrogot (2). – Din it. ostrogotico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostropăţ
OSTROPẮȚ s. n. v. ostropeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostropăț
OSTROPẮȚ s. n. v. ostropeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostropel
OSTROPÉL, ostropeluri, s. n. Fel de mâncare preparată din carne (de pasăre), cu sos de oțet, făină și usturoi; ostropeț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostropeţ
OSTROPÉȚ, ostropețuri, s. n. (Reg.) Ostropel. ◊ Expr. A umbla cu ostropețul = a umbla din casă în casă, invitând la ospățul de a doua zi după cununie. [Var.: ostropắț s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostropeț
OSTROPÉȚ, ostropețuri, s. n. (Reg.) Ostropel. ◊ Expr. A umbla cu ostropețul = a umbla din casă în casă, invitând la ospățul de a doua zi după cununie. [Var.: ostropắț s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrov
OSTRÓV, ostroave, s. n. 1. Insulă mai mare. 2. Insulă fluvială formată în urma unui proces de acumulare. [Acc. și: óstrov] – Din sl. ostrovŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrovean
OSTROVEÁN, -Ă, ostroveni, -e, s. m. și f., adj. (Locuitor) al unui ostrov (1). – Ostrov + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostroveanca
OSTROVEÁNCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Ostrovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrovel
OSTROVÉL, ostrovele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui ostrov; ostrovuț. – Ostrov + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrovuţ
OSTROVÚȚ, ostrovuțe, s. n. (Rar) Ostrovel. – Ostrov + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ostrovuț
OSTROVÚȚ, ostrovuțe, s. n. (Rar) Ostrovel. – Ostrov + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osuar
OSUÁR, osuare, s. n. 1. Loc sau construcție în care sunt depuse osemintele rezultate din deshumări. 2. Monument funerar comemorativ, într-un cimitir sau într-un loc istoric, în care se păstrează osemintele ostașilor căzuți într-o bătălie. [Pr.: -su-ar. – Var.: osuáriu s. n.] – Din fr. ossuaire, lat. ossuarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osuariu
OSUÁRIU s. n. v. osuar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osuţ
OSÚȚ, osuțe, s. n. (Rar) Oscior. – Os + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

osuț
OSÚȚ, osuțe, s. n. (Rar) Oscior. – Os + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oşean
OȘEÁN, -Ă, oșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Țara Oașului. 2. Adj. Care aparține Țării Oașului sau la oșeni (1), privitor la Țara Oașului ori la oșeni. – Oaș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oșean
OȘEÁN, -Ă, oșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din Țara Oașului. 2. Adj. Care aparține Țării Oașului sau la oșeni (1), privitor la Țara Oașului ori la oșeni. – Oaș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oşeancă
OȘEÁNCĂ, oșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Țara Oașului. – Oșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oșeancă
OȘEÁNCĂ, oșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din Țara Oașului. – Oșean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oşenesc
OȘENÉSC, -EÁSCĂ, oșenești, adj. Din Țara Oașului. – Oșean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oșenesc
OȘENÉSC, -EÁSCĂ, oșenești, adj. Din Țara Oașului. – Oșean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oştean
OȘTEÁN, oșteni, s. m. (Înv. și pop.) Soldat, militar, ostaș. – Oaste + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oștean
OȘTEÁN, oșteni, s. m. (Înv. și pop.) Soldat, militar, ostaș. – Oaste + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oştenesc
OȘTENÉSC, -EÁSCĂ, oștenești, adj. (Înv.) Ostășesc, milităresc. [Var.: oștinésc, -eáscă adj.] – Oștean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oștenesc
OȘTENÉSC, -EÁSCĂ, oștenești, adj. (Înv.) Ostășesc, milităresc. [Var.: oștinésc, -eáscă adj.] – Oștean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oşti
OȘTÍ, oștesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv. și pop.) A (se) lupta, a (se) război, a duce război. – Din oaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oști
OȘTÍ, oștesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv. și pop.) A (se) lupta, a (se) război, a duce război. – Din oaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oştime
OȘTÍME s. f. (Înv. și pop.) Oștire. ♦ Mulțime, gloată. – Oaste + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oștime
OȘTÍME s. f. (Înv. și pop.) Oștire. ♦ Mulțime, gloată. – Oaste + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oştinesc
OȘTINÉSC, -EÁSCĂ adj. v. oștenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oștinesc
OȘTINÉSC, -EÁSCĂ adj. v. oștenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oştire
OȘTÍRE, oștiri, s. f. (Înv. și pop.) Armată, oaste, oștime. – V. oști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oștire
OȘTÍRE, oștiri, s. f. (Înv. și pop.) Armată, oaste, oștime. – V. oști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ot
Ot = Otus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

otac
OTÁC, otace, s. n. (Reg.) 1. Colibă care servește ca adăpost provizoriu pescarilor, ciobanilor sau muncitorilor agricoli în timpul lucrului; odaie. 2. Loc împrejmuit, pe câmp sau la munte, unde stau (noaptea) oile sau vitele. [Pl. și: otacuri] – Din tc. otak „cort mare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otagiu
OTÁGIU, s. n. v. otaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otaj
OTÁJ, otaje, s. n. (Înv.) Ostatic, chezaș. [Var.: otágiu s. n.] – Din fr. otage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otalgic
OTÁLGIC, -Ă, otalgici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otalgie, de otalgie. – Din fr. otalgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otalgie
OTALGÍE s. f. Durere localizată la ureche, provocată de inflamația acesteia sau de suferința unui organ vecin. – Din fr. otalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otarie
OTÁRIE, otarii, s. f. Mamifer carnivor din Oceanul Pacific, asemănător cu foca (Otaria jubata). – Din fr. otarie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otavă
OTÁVĂ s. f. Iarbă care crește în același an, după ce câmpul a fost cosit sau pășunat; p. ext. loc unde crește această iarbă. – Din bg., sb. otava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otăvi
OTĂVÍ, pers. 3 otăvește, vb. IV. Intranz. (Pop.; despre ierburi) A crește din nou în același an, după ce a fost cosit o dată; (despre terenuri) a se acoperi de otavă, a înverzi. – Din otavă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otăvire
OTĂVÍRE, otăviri, s. f. Faptul de a otăvi. – V. otăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otânji
OTÂNJÍ, otânjesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A lovi tare pe cineva; a bate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otcârmui
OTCÂRMUÍ vb. IV v. ocârmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otcup
OTCÚP, otcupuri, s. n. (Înv.) Bun sau venit al statului dat în arendă. – Din rus. otkup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otcupcic
OTCÚPCIC, otcupcici, s. m. (Înv.) Persoană care lua în arendă un otcup; arendaș, otcupciu. – Din rus. otkupșcik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otcupciu
OTCUPCÍU, otcupcii, s. m. (Înv.) Otcupcic. – Otcup + suf. -ciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otel
OTÉL s. n. v. hotel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otfel
OTFÉL, otfeli, s. m. (Reg.) Flăcău care se află în fruntea alaiului pentru a conduce mireasa la biserică. – Cf. magh. vöfély.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otgon
OTGÓN s. n. v. odgon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otic
OTÍC, otice, s. n. (Pop.) Lopățică cu care se curăță de pământ brăzdarul și cormana plugului. – Din sb. otik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oticni
OTICNÍ, oticnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Pop.) A se sili din răsputeri, a face sforțări să respire sau să vomite; a se opinti; p. ext. a izbucni. 2. (Reg.) A cădea. – Cf. icni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otinc
OTÍNC, otincuri, s. n. (Reg.) Bețișor cu ajutorul căruia se leagă firele rupte la războiul de țesut. – Cf. otic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otită
OTÍTĂ, otite, s. f. Inflamație acută sau cronică a membranei care acoperă canalul auditiv. – Din fr. otite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otnoşenie
OTNOȘÉNIE, otnoșenii, s. f. (Înv.) Raport, comunicat, adresă oficială. – Din rus. otnoșenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otnoșenie
OTNOȘÉNIE, otnoșenii, s. f. (Înv.) Raport, comunicat, adresă oficială. – Din rus. otnoșenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otocist
OTOCÍST, otociste, s. n. (Anat.) Organ auditiv al nevertebratelor, format dintr-o veziculă cu celule ciliate plină cu lichid și cu numeroase otolite; statocist. – Din fr. otocyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otolit
OTOLÍT, otolite, s. n. (Anat.) Corpuscul calcaros din urechea internă a vertebratelor sau din vezicula auditivă a nevertebratelor, care servește la formarea senzației de echilibru sau la transmiterea vibrațiilor sonore. – Din fr. otolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otolog
OTOLÓG, -Ă, otologi, -ge, s. m. și f. Medic specialist în otologie. – Din otologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otologic
OTOLÓGIC, -Ă, otologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otologie, de otologie. – Din fr. otologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otologie
OTOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul urechii din punct de vedere anatomic și patologic. – Din fr. otologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoman
OTOMÁN, -Ă, otomani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Nume dat în Asia Mică populațiilor turce care, sub conducerea lui Osman I, au creat statul feudal otoman; osmanlâi; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație; p. ext. turc. 2. Adj. Care ține de otomani (1), privitor la otomani. – Din lat. othomannus, fr. ottoman, it. ottomano, germ. Ottomane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otomană
OTOMÁNĂ, otomane, s. f. (Înv.) 1. Canapea, sofa. 2. Un fel de stofă groasă. – Din fr. ottomane, germ. Ottomane, it. ottomana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otomicoză
OTOMICÓZĂ, otomicoze, s. f. (Med.) Inflamație a canalului auditiv extern și a timpanului, cauzată de paraziți vegetali. – Din fr. otomycose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoplastie
OTOPLASTÍE, otoplastii, s. f. (Med.) Refacere plastică a urechii externe. – Din fr. ostoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoragie
OTORAGÍE, otoragii, s. f. (Med.) Scurgere a unei cantități de sânge din ureche în urma unei tumori, a vegetațiilor, a polipilor etc. – Din fr. otorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoree
OTORÉE, otoree, s. f. (Med.) Simptom caracterizat prin scurgere de puroi din ureche, care survine, de obicei, în cursul otitei. – Din fr. otorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otorinolaringolog
OTORINOLARINGOLÓG, -Ă, otorinolaringologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în otorinolaringologie. – Din otorinolaringologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otorinolaringologic
OTORINOLARINGOLÓGIC, -Ă, otorinolaringologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otorinolaringologie, de otorinolaringologie. – Din fr. oto-rhino-laryngologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otorinolaringologie
OTORINOLARINGOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază anatomia, fiziologia și patologia urechii, a nasului și a laringelui. – Din fr. oto-rhino-laryngologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoscleroză
OTOSCLERÓZĂ, otoscleroze, s. f. (Med.) Scleroză a timpanului. – Din fr. otosclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoscop
OTOSCÓP, otoscoape, s. n. Instrument optic cu care se examinează canalul auditiv extern și timpanul. – Din fr. otoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otoscopie
OTOSCOPÍE, otoscopii, s. f. (Med.) Examinare a canalului auditiv extern și a timpanului cu ajutorul otoscopului. – Din fr. otoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otova
ÓTOVA adj. invar. (Adesea adverbial) Uniform; neted, egal, drept; (despre oameni) care nu are talia marcată; fără formă. ♦ Fig. Monoton, uniform. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otpust
OTPÚST, otpusturi, s. n. (Înv. și pop.; în Biserica ortodoxă) Formulă sacramentală de binecuvântare, rostită de preot la sfârșitul slujbei; p. ext. sfârșitul slujbei religioase. ◊ Expr. A-și da otpustul = a muri. A da (cuiva) otpustul = a ucide (pe cineva). – Din sl. otŭpustŭ, rus. otpusk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otravă
OTRÁVĂ, (3) otrăvuri, s. f. 1. Substanță care, introdusă în organism (în cantități relativ reduse), provoacă, prin acțiunea sa chimică, tulburări importante, leziuni grave etc. și uneori moartea; venin. 2. Fig. Ceea ce provoacă un rău (moral), un necaz, o supărare; p. ext. amărăciune, răutate, venin. ♦ Epitet dat unei persoane foarte rele. 3. (La pl.) Diferite feluri de otravă. [Pl. și: otrăvi] – Din sl. otrava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăţel
OTRĂȚÉL, otrăței, s. m. (Bot.) Roibă. ◊ Compus: otrățel-de-apă sau otrățelul-bălților = plantă erbacee acvatică, carnivoră, cu flori galbene (Utricularia vulgaris). – Cf. magh. atracél.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrățel
OTRĂȚÉL, otrăței, s. m. (Bot.) Roibă. ◊ Compus: otrățel-de-apă sau otrățelul-bălților = plantă erbacee acvatică, carnivoră, cu flori galbene (Utricularia vulgaris). – Cf. magh. atracél.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvi
OTRĂVÍ, otrăvesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) intoxica sau a ucide ori a fi ucis cu otravă (1). ♦ Tranz. A introduce o otravă în apă, în alimente etc. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) supăra, a (se) necăji (extrem de mult), a (se) amărî; a (se) învenina. 3. Tranz. Fig. A exercita o influență vătămătoare; a corupe, a perverti. – Din sl. otraviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvicios
OTRĂVICIÓS, -OÁSĂ, otrăvicioși, -oase, adj. (Rar) Otrăvitor, veninos. – Otrăvi + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvire
OTRĂVÍRE, otrăviri, s. f. Acțiunea de a (se) otrăvi și rezultatul ei; otrăvit^1. – V. otrăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvit
OTRĂVÍT^1 s. n. (Rar) Otrăvire. – V. otrăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvit
OTRĂVÍT^2, -Ă, otrăviți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Căruia i s-a dat sau care a luat otravă (1); care s-a intoxicat sau care s-a omorât cu otravă. 2. (Adesea fig.) Care conține otravă (1); în care s-a pus otravă; otrăvitor, veninos. 3. Fig. Supărat, amărât, înveninat. – V. otrăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrăvitor
OTRĂVITÓR, -OÁRE, otrăvitori, -oare, adj. Care conține otravă, care otrăvește; veninos. ♦ Fig. Dăunător, vătămător. – Otrăvi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otreapă
OTREÁPĂ, otrepe, s. f. (Pop.) 1. Cârpă (de șters), zdreanță. 2. Fig. Om de nimic, fără caracter, lipsit de voință; secătură, lepădătură. – Din sl. otrepĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otrocol
OTROCÓL, otrocoale, s. n. (Reg.; în legătură cu verbele „a da”, „a face”) Ocol, târcol, raită; vraiște, ravagii. – Cf. rotocol, târcol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

otus
Otus, gigant, frate cu Ephialtes și fiul lui Poseidon și al Iphimediei (v. Aloidae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

otuzbir
OTUZBÍR s. n. (Înv.) 1. Joc de cărți în care cel ce totalizează treizeci și unu de puncte câștigă partida. 2. (În expr.) Cu otuzbirul = cu forța, forțat; cu asprime. – Din tc. otuzbir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţărâre
OȚĂRẤRE, oțărâri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) oțărî; oțăreală (1). [Var.: oțeríre s. f.] – V. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțărâre
OȚĂRẤRE, oțărâri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) oțărî; oțăreală (1). [Var.: oțeríre s. f.] – V. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţărât
OȚĂRẤT, -Ă, oțărâți, -te, adj. (Pop.) Mânios, furios. ♦ Morocănos, posomorât; supărat. [Var.: oțărít, -ă, oțerít, -ă adj.] – V. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțărât
OȚĂRẤT, -Ă, oțărâți, -te, adj. (Pop.) Mânios, furios. ♦ Morocănos, posomorât; supărat. [Var.: oțărít, -ă, oțerít, -ă adj.] – V. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţăreală
OȚĂREÁLĂ, oțăreli, s. f. (Pop.) 1. Supărare mare, mânie, furie; oțărâre. 2. Grimasă, neplăcere, dezgust exprimat printr-o strâmbătură (cauzată de o băutură sau de o mâncare cu gust neplăcut). – Oțărî + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțăreală
OȚĂREÁLĂ, oțăreli, s. f. (Pop.) 1. Supărare mare, mânie, furie; oțărâre. 2. Grimasă, neplăcere, dezgust exprimat printr-o strâmbătură (cauzată de o băutură sau de o mâncare cu gust neplăcut). – Oțărî + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţări
OȚĂRÍ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțări
OȚĂRÍ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţărime
OȚĂRÍME s. f. (Înv.) Supărare mare; amărăciune. – Oțărî + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțărime
OȚĂRÍME s. f. (Înv.) Supărare mare; amărăciune. – Oțărî + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţărit
OȚĂRÍT, -Ă adj. v. oțărât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțărit
OȚĂRÍT, -Ă adj. v. oțărât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţărî
OȚĂRÎ́, oțărăsc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se mânia, a se înfuria; a se răsti la cineva. ♦ Refl. și tranz. A (se) mâhni, a (se) supăra. ♦ A se înspăimânta, a se îngrozi. 2. A face grimase, a se strâmba (din cauza unei băuturi sau a unei mâncări neplăcute la gust). [Var.: oțărí, oțerí, oțerî́ vb. IV] – Din bg. ocerea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțărî
OȚĂRÎ́, oțărăsc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se mânia, a se înfuria; a se răsti la cineva. ♦ Refl. și tranz. A (se) mâhni, a (se) supăra. ♦ A se înspăimânta, a se îngrozi. 2. A face grimase, a se strâmba (din cauza unei băuturi sau a unei mâncări neplăcute la gust). [Var.: oțărí, oțerí, oțerî́ vb. IV] – Din bg. ocerea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţel
OȚÉL, (2) oțeluri, (3) oțele, s. n. 1. Aliaj de fier cu carbon (și cu alte elemente), folosit pentru rezistența, duritatea, tenacitatea și elasticitatea lui. ◊ Loc. adj. De oțel = asemenea oțelului (ca tărie, rezistență sau culoare). 2. (La pl.) Diverse sorturi de oțel (1); p. ext. obiecte fabricate din acest aliaj. ♦ (Rar; la pl.) Ținte, cuișoare cu capul lat și strălucitor. 3. (Înv.; la pl.) Mecanism de declanșare la puștile și pistoalele de tip vechi, alcătuit din cocoș, cremene și amnar; p. ext. pușcă, pistol, armă. ◊ Expr. A fi iute (sau slab) de oțele = a fi iute (sau slab) din fire. – Din sl. ocĕlŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțel
OȚÉL, (2) oțeluri, (3) oțele, s. n. 1. Aliaj de fier cu carbon (și cu alte elemente), folosit pentru rezistența, duritatea, tenacitatea și elasticitatea lui. ◊ Loc. adj. De oțel = asemenea oțelului (ca tărie, rezistență sau culoare). 2. (La pl.) Diverse sorturi de oțel (1); p. ext. obiecte fabricate din acest aliaj. ♦ (Rar; la pl.) Ținte, cuișoare cu capul lat și strălucitor. 3. (Înv.; la pl.) Mecanism de declanșare la puștile și pistoalele de tip vechi, alcătuit din cocoș, cremene și amnar; p. ext. pușcă, pistol, armă. ◊ Expr. A fi iute (sau slab) de oțele = a fi iute (sau slab) din fire. – Din sl. ocĕlŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţelar
OȚELÁR, oțelari, s. m. Muncitor calificat care efectuează într-o oțelărie^2 operațiile de elaborare a șarjei de oțel. – Oțel + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțelar
OȚELÁR, oțelari, s. m. Muncitor calificat care efectuează într-o oțelărie^2 operațiile de elaborare a șarjei de oțel. – Oțel + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţelărie
OȚELĂRÍE^1 s. f. Meseria oțelarilor. – Oțelar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțelărie
OȚELĂRÍE^1 s. f. Meseria oțelarilor. – Oțelar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţelărie
OȚELĂRÍE^2, oțelării, s. f. Întreprindere industrială sau secție într-o uzină metalurgică, unde se elaborează șarjele de oțel. – Oțel + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțelărie
OȚELĂRÍE^2, oțelării, s. f. Întreprindere industrială sau secție într-o uzină metalurgică, unde se elaborează șarjele de oțel. – Oțel + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeli
OȚELÍ, oțelesc, vb. IV. 1. Tranz. A mări duritatea unei piese metalice prin călire. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întări, a (se) fortifica; a (se) căli. 3. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură, a se îmbăta. – Din oțel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțeli
OȚELÍ, oțelesc, vb. IV. 1. Tranz. A mări duritatea unei piese metalice prin călire. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întări, a (se) fortifica; a (se) căli. 3. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură, a se îmbăta. – Din oțel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţelire
OȚELÍRE, oțeliri, s. f. Acțiunea de a (se) oțeli și rezultatul ei; fortificare, călire. – V. oțeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțelire
OȚELÍRE, oțeliri, s. f. Acțiunea de a (se) oțeli și rezultatul ei; fortificare, călire. – V. oțeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţelit
OȚELÍT, -Ă, oțeliți, -te, adj. 1. (Despre obiecte de metal) Întărit prin călire; călit. ♦ Cu aspect de oțel; oțeliu. 2. Fig. Întărit, fortificat, călit; încercat. – V. oțeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțelit
OȚELÍT, -Ă, oțeliți, -te, adj. 1. (Despre obiecte de metal) Întărit prin călire; călit. ♦ Cu aspect de oțel; oțeliu. 2. Fig. Întărit, fortificat, călit; încercat. – V. oțeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeliu
OȚELÍU, -ÍE, oțelii, adj. (Rar) Cu aspect, cu strălucire de oțel; de culoarea oțelului. – Oțel + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțeliu
OȚELÍU, -ÍE, oțelii, adj. (Rar) Cu aspect, cu strălucire de oțel; de culoarea oțelului. – Oțel + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeri
OȚERÍ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțeri
OȚERÍ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţerire
OȚERÍRE s. f. v. oțărâre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțerire
OȚERÍRE s. f. v. oțărâre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţerit
OȚERÍT, -Ă adj. v. oțărât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțerit
OȚERÍT, -Ă adj. v. oțărât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţerî
OȚERÎ́ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțerî
OȚERÎ́ vb. IV v. oțărî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţet
OȚÉT, (2) oțeturi, s. n. 1. Lichid cu gust acru, obținut prin fermentarea acetică a vinului, a berii etc. sau prin diluarea cu apă a acidului acetic concentrat, folosit în alimentație drept condiment sau conservant. ◊ Expr. (Fam.) A face pe cineva cu ou și cu oțet = a batjocori, a ocărî pe cineva. 2. (La pl.) Sorturi de oțet (1). – Din sl. ocĭtŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțet
OȚÉT, (2) oțeturi, s. n. 1. Lichid cu gust acru, obținut prin fermentarea acetică a vinului, a berii etc. sau prin diluarea cu apă a acidului acetic concentrat, folosit în alimentație drept condiment sau conservant. ◊ Expr. (Fam.) A face pe cineva cu ou și cu oțet = a batjocori, a ocărî pe cineva. 2. (La pl.) Sorturi de oțet (1). – Din sl. ocĭtŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţetar
OȚETÁR, (1, 3) oțetari, s. m., (2) oțetare, s. n. 1. S. m. (Înv.) Persoană care fabrică sau vinde oțet. 2. S. n. Mic serviciu de masă alcătuit din sticluțe în care se pun oțet și untdelemn. 3. S. m. Arbore cu frunze compuse, alterne, cu flori galbene-verzui și cu fructe roșii-purpurii, ale cărui frunze și scoarță, bogate în tanin, se folosesc în tăbăcărie, iar fructele pot fi folosite la fabricarea oțetului (Rhus typhina). – Oțet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțetar
OȚETÁR, (1, 3) oțetari, s. m., (2) oțetare, s. n. 1. S. m. (Înv.) Persoană care fabrică sau vinde oțet. 2. S. n. Mic serviciu de masă alcătuit din sticluțe în care se pun oțet și untdelemn. 3. S. m. Arbore cu frunze compuse, alterne, cu flori galbene-verzui și cu fructe roșii-purpurii, ale cărui frunze și scoarță, bogate în tanin, se folosesc în tăbăcărie, iar fructele pot fi folosite la fabricarea oțetului (Rhus typhina). – Oțet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţetărie
OȚETĂRÍE, oțetării, s. f. (Rar) Instalație rudimentară de fabricat oțet. – Oțet + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțetărie
OȚETĂRÍE, oțetării, s. f. (Rar) Instalație rudimentară de fabricat oțet. – Oțet + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeti
OȚETÍ, oțetesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre vinuri) A se transforma în oțet; a se acri. 2. Fig. (Rar) A deveni aspru, mânios, sever; a se supăra, a se mânia. [Var.: (pop.) oțețí vb. IV] – Din oțet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțeti
OȚETÍ, oțetesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre vinuri) A se transforma în oțet; a se acri. 2. Fig. (Rar) A deveni aspru, mânios, sever; a se supăra, a se mânia. [Var.: (pop.) oțețí vb. IV] – Din oțet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţetire
OȚETÍRE, oțetiri, s. f. Faptul de a se oțeti. – V. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțetire
OȚETÍRE, oțetiri, s. f. Faptul de a se oțeti. – V. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţetit
OȚETÍT, -Ă, oțetiți, -te, adj. 1. (Despre vinuri) Prefăcut, transformat în oțet; acrit, acru. 2. Fig. Supărat, mânios, iritat; neprietenos. – V. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțetit
OȚETÍT, -Ă, oțetiți, -te, adj. 1. (Despre vinuri) Prefăcut, transformat în oțet; acrit, acru. 2. Fig. Supărat, mânios, iritat; neprietenos. – V. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeţi
OȚEȚÍ vb. IV v. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțeți
OȚEȚÍ vb. IV v. oțeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oţeţire
OȚEȚÍRE, oțețiri, s. f. v. OȚEȚI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oțețire
OȚEȚÍRE, oțețiri, s. f. v. OȚEȚI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oţeţit
OȚEȚÍT, -Ă, oțețiți, -te, adj. v. OȚEȚI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oțețit
OȚEȚÍT, -Ă, oțețiți, -te, adj. v. OȚEȚI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

oţios
OȚIÓS, -OÁSĂ, oțioși, -oase, adj. (Livr.) De prisos; inutil, nefolositor. [Pr.: -ți-os] – Din lat. otiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oțios
OȚIÓS, -OÁSĂ, oțioși, -oase, adj. (Livr.) De prisos; inutil, nefolositor. [Pr.: -ți-os] – Din lat. otiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ou
OU, ouă, s. n. 1. Celulă rezultată dintr-un ovul fecundat de un spermatozoid și din care se dezvoltă, prin diviziuni repetate, un nou organism; zigot. ♦ (La animale ovipare) Ovulul fecundat împreună cu învelișurile sale, care este depus în mediul exterior, unde embrionul își continuă dezvoltarea până la eclozare. ♦ Spec. Oul (1) de pasăre, protejat de o coajă calcaroasă și alcătuit din două membrane, din albuș și din gălbenuș, care este folosit ca aliment. ◊ Loc. adj. Ca oul = fragil. ◊ Expr. (Despre cloșcă) A sta pe ouă = a cloci. A umbla cu cineva ca cu un ou (moale) = a trata pe cineva (supărăcios) cu exagerat de multe menajamente, a menaja foarte mult pe cineva. (Merge sau calcă) parcă are ouă-n poală sau parcă calcă pe ouă = (merge) cu exagerată băgare de seamă. Oul lui Columb = problemă pe care cineva o rezolvă în mod foarte simplu, deși anterior părea foarte complicată și fără soluție. ♦ (Bot.) Celulă reproducătoare rezultată din fuziunea a doi gameți; zigot. 2. (Urmat de determinări care indică materia) Obiect în formă de ou (1). ◊ (Pop.) Oul genunchiului = rotulă. Oul piciorului = os proeminent care unește laba piciorului cu partea de jos a femurului. – Lat. ovum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oua
OUÁ, pers. 3 óuă, vb. I. Intranz., refl. și tranz. (Despre păsări, insecte) A face ouă. [Pr.: o-ua] – Din ou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouat
OUÁT s. n. Faptul de a (se) oua. ♦ Perioadă în care păsările sau insectele depun ouă. [Pr.: o-uat] – V. oua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouătoare
OUĂTOÁRE, ouătoare, adj., s. f. 1. Adj. (Despre păsări) Care produce (multe) ouă. 2. S. f. Găină aflată în perioada de producere a ouălor. [Pr.: o-uă-] – Oua + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouleţ
OULÉȚ, oulețe, s. n. (Rar) Oușor (1). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouleț
OULÉȚ, oulețe, s. n. (Rar) Oușor (1). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouşor
OUȘÓR, oușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui ou (1); ouleț, ouț. 2. Plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori albe-verzui, cu fructe de forma unor boabe lunguiețe, roșii și pline cu numeroase semințe (Streptopus amplexifolius). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oușor
OUȘÓR, oușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui ou (1); ouleț, ouț. 2. Plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori albe-verzui, cu fructe de forma unor boabe lunguiețe, roșii și pline cu numeroase semințe (Streptopus amplexifolius). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

output
OUTPUT, outputuri, s. n. 1. (Electron.) Ieșire (1). 2. (Inform.) Ieșire (2). 3. (Ec.) Rezultatul activității unei persoane și al unei întreprinderi sau al utilizării unui mijloc fix într-o unitate de timp. [Pr.: áŭtput] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

outsider
OUTSIDER, outsideri, s. m. 1. Întreprindere dintr-o anumită ramură a economiei, care nu face parte din monopolul sau monopolurile dominante din ramura respectivă. 2. Concurent sau echipă cu slabe șanse de câștig într-o competiție sportivă. 3. Cal care nu este favorit într-un concurs hipic. [Pr.: áŭtsaĭdăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouţ
OÚȚ, ouțe, s. n. (Rar) Oușor (1). – Ou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ouț
OÚȚ, ouțe, s. n. (Rar) Oușor (1). – Ou + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oval
OVÁL, -Ă, ovali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care are formă alungită asemănătoare cu a oului de găină; eliptic. 2. S. n. Curbă convexă închisă, imitând elipsa, compusă din patru arce care se racordează; formă sau contur asemănător cu figura descrisă mai sus. – Din fr. ovale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovalbumină
OVALBUMÍNĂ, ovalbumine, s. f. Compus al albuminei care formează cea mai mare parte a albușului de ou. – Din fr. ovalbumine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaliza
OVALIZÁ, pers. 3 ovalizează, vb. I. Refl. (Tehn.; despre corpuri cilindrice) A se deforma prin uzură astfel încât secțiunea circulară să devină ovală; a lua formă ovală. – Din fr. ovaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovalizare
OVALIZÁRE, ovalizări, s. f. Acțiunea de a se ovaliza și rezultatul ei. – V. ovaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovar
OVÁR, ovare, s. n. 1. Fiecare dintre cele două glande de reproducere ale femelei, care conține celulele germinative sau ovulele. 2. (Bot.) Partea inferioară a pistilului, formată din carpele, care conține ovulele și care, după fecundație, se transformă în fruct. – Din lat. ovarium, fr. ovaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovarian
OVARIÁN, -Ă, ovarieni, -e, adj. Care aparține ovarelor (1), privitor la ovare. [Pr.: -ri-an] – Din fr. ovarien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovariectomie
OVARIECTOMÍE, ovariectomii, s. f. Operație care constă în extirparea unuia sau a ambelor ovare. [Pr.: -ri-ec-] – Din fr. ovariectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovariocel
OVARIOCÉL, ovariocele, s. n. (Med.) Hernie a ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. ovariocèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovariopatie
OVARIOPATÍE, ovariopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. ovariopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovariotomie
OVARIOTOMÍE, ovariotomii, s. f. (Med.) Secționare chirurgicală a ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. ovariotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovarită
OVARÍTĂ, ovarite, s. f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a ovarelor (1), însoțită, de obicei, de inflamarea trompelor uterine. – Din fr. ovarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovat
OVÁT, -Ă, ovați, -te, adj. (Despre frunze, petale, sepale etc.) Care are lățimea cea mai mare în treimea inferioară; în formă de ou. – Din lat. ovatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaţie
OVÁȚIE, ovații, s. f. Manifestare publică entuziastă de admirație și de aprobare, exprimată prin aclamații și aplauze în cadrul unei adunări, a unei serbări etc., față de o persoană, o acțiune, o inițiativă etc. – Din fr. ovation, lat. ovatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovație
OVÁȚIE, ovații, s. f. Manifestare publică entuziastă de admirație și de aprobare, exprimată prin aclamații și aplauze în cadrul unei adunări, a unei serbări etc., față de o persoană, o acțiune, o inițiativă etc. – Din fr. ovation, lat. ovatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaţiona
OVAȚIONÁ, ovaționez, vb. I. Tranz. și intranz. A-și manifesta aprobare sau entuziasm pentru o persoană, o idee, o acțiune etc., prin urale sau aplauze; a aplauda, a aclama. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ovationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaționa
OVAȚIONÁ, ovaționez, vb. I. Tranz. și intranz. A-și manifesta aprobare sau entuziasm pentru o persoană, o idee, o acțiune etc., prin urale sau aplauze; a aplauda, a aclama. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ovationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaţionare
OVAȚIONÁRE, ovaționări, s. f. Acțiunea de a ovaționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. ovaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovaționare
OVAȚIONÁRE, ovaționări, s. f. Acțiunea de a ovaționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. ovaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovă
ÓVĂ, ove, s. f. Ornament arhitectural de forma unei jumătăți de ou folosit la decorarea în relief a mulurilor, a cornișelor și a capitelurilor și în ornamentația mobilierului sculptat, în giuvaiergerie. – Din fr. ove.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovăs
OVẮS s. m., s. n. v. ovăz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovăz
OVẮZ, (1) s. m., (2) s. n., (3) oveze, s. n. 1. S. m. Numele mai multor plante erbacee de nutreț din familia gramineelor, cu paiul drept și cu inflorescența ramificată (Avena). 2. S. n. Spec. (Cu sens colectiv) Semințe de ovăz (1), folosite ca hrană pentru cai. 3. S. n. (La pl.) Lanuri, semănături de ovăz (1). [Var.: ovắs s. m., s. n.] – Din sl. ovesŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovăzcior
OVĂZCIÓR s. n. Plantă erbacee din familia gramineelor, asemănătoare cu ovăzul, cultivată pentru nutreț (Arrhenatherum elatius). – Ovăz + suf. -cior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

over
ÓVER s. n. Stil de înot rapid pe o parte, cu picioarele în formă de foarfece, cu brațul adus din spate în față pe deasupra apei. [Pr.: ovăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

overdraft
OVERDRAFT s. n. Ordin de plata către bancă a unei operațiuni în lipsa temporară a mijloacelor bănești în contul clientului.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

overlock
ÓVERLOCK s. n. Mașină de cusut folosită în industria confecțiilor de tricot pentru asamblare și tivire. [Pr.: ovărloc] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovibos
OVIBÓS, oviboși, s. m. (La pl.) Gen de mamifere rumegătoare din regiunile boreale, care are caractere de oaie și de bou; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. ovibos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovicid
OVICÍD, ovicide, s. n. Substanță chimică folosită pentru a distruge ouăle insectelor, ale acarienilor etc. – Din fr. ovicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oviduct
OVIDÚCT, oviducte, s. n. (Anat.) Conduct care transportă ovulele ajunse la maturitate fie în uter (la om și la mamifere, numit și trompă uterină), fie în cloacă (la păsări, reptile, pești, batracieni). – Din fr. oviducte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oviform
OVIFÓRM, -Ă, oviformi, -e, adj. Care are forma unui ou; ovoid, ovoidal, oval. – Din fr. oviforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovili
OVILÍ vb. IV v. ofili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovilit
OVILÍT, -Ă adj. v. ofilit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovin
OVÍN, -Ă, ovini, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre animale) Din familia oii și a caprei; (despre produse) care provin de la oi sau de la capre; de oaie sau de capră. 2. S. f. (La pl.) Denumire generică dată oilor; (și la sg.) animal din familia oii. – Din fr. ovin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovipar
OVIPÁR, -Ă, ovipari, -e, adj. (Despre animale) Care se înmulțește, se reproduce prin ouă. ♦ (Substantivat; mai ales la pl.) Animal care se înmulțește prin ouă. – Din fr. ovipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oviparitate
OVIPARITÁTE s. f. (Biol.) Reproducere prin ouă. – Din fr. oviparité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovipozitor
OVIPOZITÓR, ovipozitoare, s. n. Organ al insectelor cu ajutorul căruia ouăle sunt depuse în mediul în care se vor dezvolta; oviscapt. – Din fr. ovipositeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oviscapt
OVISCÁPT, oviscapte, s. n. (Zool.) Ovipozitor. – Din fr. oviscapte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovogeneză
OVOGENÉZĂ s. f. Proces de formare a ovulelor la animale prin diviziuni succesive ale unor celule din ovar. – Din fr. ovogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovoglobulină
OVOGLOBULÍNĂ s. f. (Biol.) Globulină din albușul de ou. – Din fr. ovoglobuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovoid
OVOÍD, -Ă, ovoizi, -de, adj. Care are forma unui ou; oval, ovoidal, oviform. – Din fr. ovoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovoidal
OVOIDÁL, -Ă, ovoidali, -e, adj. Ovoid, oval, oviform. [Pr.: -vo-i-] – Din fr. ovoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovoplasmă
OVOPLÁSMĂ, ovoplasme, s. f. (Biol.) Citoplasma oului. – Din germ. Ovoplasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovoscop
OVOSCÓP, ovoscoape, s. n. Aparat utilizat în avicultură pentru urmărirea dezvoltării embrionului în timpul incubației. – Din fr. ovoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovovivipar
OVOVIVIPÁR, -Ă, ovovivipari, -e, adj. (Despre animale) Care se înmulțește prin ouă, pe care femela le clocește în oviduct. ♦ (Substantivat, f.; mai ales la pl.) Animal care face parte din categoria animalelor ovovivipare. – Din fr. ovovivipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovrei
OVRÉI, ovrei, s. m. (Înv. și reg.) Evreu. [Var.: ovréu s. m.] – Din ngr. ovriós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovreică
OVRÉICĂ, ovreice, s. f. (Înv. și reg.) Evreică. – Ovrei + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovreiesc
OVREIÉSC, -IÁSCĂ, ovreiești, adj. (Înv. și reg.) Evreiesc. [Pr.: -vre-iesc] – Ovrei + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovreieşte
OVREIÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Evreiește. ♦ În limba ebraică; evreiește. [Pr.: -vre-ieș-] – Ovrei + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovreiește
OVREIÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Evreiește. ♦ În limba ebraică; evreiește. [Pr.: -vre-ieș-] – Ovrei + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovreu
OVRÉU s. m. v. ovrei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovul
OVÚL, ovule, s. n. Gametul femel al animalelor care se formează și se dezvoltă în ovar. ♦ Element sexual femel al plantelor fanerogame, produs al carpelelor, care, după fecundare, se transformă în sămânță. – Din fr. ovule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovular
OVULÁR, -Ă, ovulari, -e, adj. Care se referă la ovul, care aparține ovulului. – Din fr. ovulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovulaţie
OVULÁȚIE, ovulații, s. f. Stadiu din ciclul ovarian care constă în eliminarea ovulului matur (apt de a fi fecundat) din ovar. – Din fr. ovulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ovulație
OVULÁȚIE, ovulații, s. f. Stadiu din ciclul ovarian care constă în eliminarea ovulului matur (apt de a fi fecundat) din ovar. – Din fr. ovulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxalat
OXALÁT, oxalați, s. m. Sare sau ester al acidului oxalic, folosit în medicină, în vopsitorie și în industrie. – Din fr. oxalate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxalemie
OXALEMÍE, oxalemii, s. f. (Med.) Prezență a oxalaților în sânge; cantitate de oxalați prezentă în sânge. – Din fr. oxalémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxalic
OXÁLIC, oxalici, adj. (În sintagma) Acid oxalic = substanță solidă, albă, cristalizată, toxică, solubilă în apă, folosită ca mordant în vopsitorie, la fabricarea cernelii, la scoaterea petelor de rugină, de cerneală etc. – Din fr. oxalique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxalurie
OXALURÍE, oxalurii, s. f. (Med.) Prezență a oxalaților în urină; cantitate de oxalați prezentă în urină. – Din fr. oxalurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiacetilenă
OXIACETILÉNĂ s. f. (Chim.) Combinație a acetilenei cu oxigen. [Pr.: -xi-a-] – Din fr. oxyacétylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiacetilenic
OXIACETILÉNIC, -Ă, oxiacetilenici, -ce, adj. De oxiacetilenă. ◊ Sudură oxiacetilenică = procedeu de sudură în care flacăra este întreținută de combinația dintre oxigen și acetilenă. [Pr.: -xi-a-] – Din fr. oxiacétylénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiacid
OXIACÍD, oxiacizi, s. m. Acid anorganic care conține în molecula sa și oxigen. [Pr.: -xi-a-] – Oxi[gen] + acid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxibiotic
OXIBIÓTIC, -Ă, oxibiotici, -ce, adj. (Biol.; despre organisme) Care consumă oxigen atmosferic. [Pr.: -bi-o-] – Din engl. oxybiotic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxibioză
OXIBIÓZĂ s. f. (Biol.) Prezență a oxigenului într-un proces biochimic aerob. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Oxybiose, engl. oxybiosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxicefal
OXICEFÁL, -Ă, oxicefali, -e, adj., s. m. și f. (Organism) care prezintă oxicefalie. – Din fr. oxycéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxicefalie
OXICEFALÍE, oxicefalii, s. f. (Med.) Acrocefalie. – Din fr. oxycéphalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiclorură
OXICLORÚRĂ, oxicloruri, s. f. (Chim.) Combinație a unei substanțe cu oxigenul și clorul. ◊ Oxiclorură de carbon = fosgen. – Din fr. oxyclorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxid
OXÍD, oxizi, s. m. Compus al oxigenului cu alt element chimic. – Din fr. oxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxida
OXIDÁ, oxidez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) combina cu oxigenul; a reacționa cu alte substanțe, cedând electroni. ♦ A (se) acoperi cu oxid; a rugini. – Din fr. oxyder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidabil
OXIDÁBIL, -Ă, oxidabili, -e, adj. Care se poate oxida, care poate rugini (ușor). – Din fr. oxydable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidant
OXIDÁNT, -Ă, oxidanți, -te, adj., s. m. 1. Adj., s. m. (Substanță) care are proprietatea de a produce o oxidare. 2. Adj. (Biol.) Oxidativ (2). – Din fr. oxydant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidare
OXIDÁRE, oxidări, s. f. Acțiunea de a (se) oxida și rezultatul ei; oxidație. – V. oxida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidat
OXIDÁT, -Ă, oxidați, -te, adj. (Despre metale) Care a suferit procesul de oxidare. – V. oxida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidativ
OXIDATÍV, -Ă, oxidativi, -e, adj. 1. Care are proprietatea de a oxida. 2. (Biol.) Care influențează arderile din organism; oxidant (2). – Oxida + suf. -tiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidaţie
OXIDÁȚIE, oxidații, s. f. Oxidare. – Din fr. oxydation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidație
OXIDÁȚIE, oxidații, s. f. Oxidare. – Din fr. oxydation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidază
OXIDÁZĂ, oxidaze, s. f. Enzimă conținută în celulele vegetale și animale, care catalizează oxidările celulare. – Din fr. oxydase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidimetric
OXIDIMÉTRIC, -Ă, oxidimetrici, -ce, adj. (Chim.) De oxidimetrie. – Din fr. oxydimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidimetrie
OXIDIMETRÍE s. f. Ansamblul metodelor de dozare volumetrică a unor compuși, bazat pe folosirea ca reactivi a soluțiilor de oxidanți. – Din germ. Oxydimetrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidimetru
OXIDIMÉTRU, oxidimetre, s. n. (Chim.) Instrument pentru analiza cantitativă a soluțiilor de oxidanți. – Din fr. oxydimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidoreducere
OXIDOREDÚCERE, oxidoreduceri, s. f. Reacție formată dintr-o reacție de oxidare și o reacție de reducere, care au loc concomitent, datorită unui transfer de electroni între substanța care se oxidează și substanța care se reduce. – Oxi[dare] + reducere. Cf. fr. oxydo-réduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxidril
OXIDRÍL, oxidrili, s. m. (Chim.) Hidroxil. – Din fr. oxhydryle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxigen
OXIGÉN s. n. Element chimic gazos, incolor, inodor, insipid, care reprezintă o cincime din aerul atmosferic, fiind indispensabil în procesul respirației și al arderii, și care, în combinație cu hidrogenul, formează apa. – Din fr. oxygène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxigena
OXIGENÁ, oxigenez, vb. I. 1. Refl. (Despre diverse substanțe chimice) A se combina cu oxigenul. 2. Refl. (Med.; despre sânge) A se încărca cu oxigen prin combinarea acestuia cu hemoglobina din globulele roșii. 3. Tranz. și refl. A(-și) decolora părul prin tratare cu apă oxigenată. ♦ Tranz. A albi textilele prin tratare cu apă oxigenată. – Din fr. oxygéner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxigenare
OXIGENÁRE, oxigenări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) oxigena și rezultatul ei. 2. Hematoză. – V. oxigena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxigenat
OXIGENÁT, -Ă, oxigenați, -te, adj. 1. (Despre substanțe chimice) Care conține (mult) oxigen; transformat cu ajutorul oxigenului. ◊ Apă oxigenată = lichid incolor sau albăstrui alcătuit dintr-o soluție de perhidrol cu apă, care are proprietăți decolorante și dezinfectante. 2. (Despre păr) Decolorat prin tratare cu apă oxigenată; (despre persoane) cu părul decolorat prin tratare cu apă oxigenată. – V. oxigena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxigenoterapie
OXIGENOTERAPÍE s. f. Tratament prin inhalații sau injecții cu oxigen, asociat adesea cu respirație artificială. – Din fr. oxygénothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxihemoglobină
OXIHEMOGLOBÍNĂ, oxihemoglobine, s. f. Compus instabil format în procesul respirației prin combinarea oxigenului cu hemoglobina. – Din fr. oxyhémoglobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxil
Oxil = Oxylus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

oxilit
OXILÍT, oxiliți, s. m. Peroxid de sodiu, care, în contact cu apa, pune în libertate oxigen. – Din fr. oxylithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oximetrie
OXIMETRÍE s. f. (Med.) Determinare a cantității de oxigen din hemoglobină; cantitate de oxigen conținută de hemoglobina sangvină. – Din fr. oxymétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oximetru
OXIMÉTRU, oximetre, s. n. (Med.) Aparat pentru determinarea cantității de oxigen din hemoglobină în sângele periferic. – Din fr. oxymètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oximoron
OXIMORÓN, oximorone, s. n. Figură de stil care exprimă o ironie subtilă sau un adevăr usturător sub forma asocierii paradoxale a doi termeni incongruenți și aparent incompatibili. – Din fr. oxymoron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiton
OXITÓN, -Ă, oxitoni, -e, adj., s. n. (Cuvânt) care are accentul pe ultima silabă. – Din fr. oxyton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiur
OXIÚR, oxiuri, s. m. Vierme parazit care trăiește în intestinul oamenilor (mai ales al copiilor) și al unor animale, depunându-și ouăle în jurul orificiului anal. [Pr.: -xi-ur] – Din fr. oxyure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxiuriază
OXIURIÁZĂ, oxiuriaze, s. f. Boală cauzată de prezența oxiurilor în organism. [Pr.: -xi-u-ri-a-] – Din germ. Oxyuriasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxosinteză
OXOSINTÉZĂ, oxosinteze, s. f. Procedeu industrial de obținere a aldehidelor prin tratarea olefinelor cu un amestec de hidrogen și carbon în prezența unui catalizator pe bază de cobalt. – Din fr. oxosynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oxylus
Oxylus, urmaș al lui Aetolus și una dintre căpeteniile heraclizilor, pe care i-a călăuzit spre Peloponnesus. După aceea Oxylus s-a stabilit în Elida, unde a domnit multă vreme, preluînd tronul strămoșilor săi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ozalid
OZALÍD s. n. Hârtie acoperită cu o substanță sensibilă la acțiunea luminii, folosită pentru multiplicarea heliografică a desenelor executate pe hârtie de calc. – Din fr. ozalid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

oză
ÓZĂ^3, óze, s. f. v. oze^2.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ozenă
OZÉNĂ, ozene, s. f. Inflamație cronică a mucoasei nazale, care duce la atrofia acesteia și la dispariția simțului mirosului. – Din fr. ozène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozeneu
OZENÉU s. n. v. OZN.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozn
OZN, OZN-uri, s. n. Denumire dată obiectelor zburătoare neidentificate; farfurie zburătoare. [Cit. ozené. – Var.: ozenéu s. n.] – Abr. din O[biect] Z[burător] N[eidentificat].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozn
OZN, OZN-uri, s. n. Denumire dată obiectelor zburătoare neidentificate; farfurie zburătoare. [Cit. ozené. – Var.: ozenéu s. n.] – Abr. din O[biect] Z[burător] N[eidentificat].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozocherită
OZOCHERÍTĂ, ozocherite, s. f. Ceară minerală alcătuită din hidrocarburi parafinice, de culoare galbenă, galbenă-brună, verzuie sau negricioasă, cu miros aromatic și ușor fuzibilă, folosită la fabricarea lumânărilor, a cerurilor etc.; ceară de pământ. – Din fr. ozokérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozon
OZÓN s. n. Corp gazos de culoare albăstruie, cu miros caracteristic, a cărui moleculă se compune din trei atomi de oxigen, care se găsește în natură sau se poate obține prin descărcări electrice în aer și este folosit ca antiseptic și la sinteze organice. – Din fr. ozone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozona
OZONÁ, ozonez, vb. I. Tranz. (Rar) A ozoniza. – Din fr. ozoner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonat
OZONÁT, -Ă, ozonați, -te, adj. Care conține (mult) ozon; ozonizat. – V. ozona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozoniza
OZONIZÁ, ozonizez, vb. I. Tranz. 1. A introduce ozon într-un mediu pentru a-l steriliza, a transforma oxigenul în ozon. 2. A adăuga ozon (în aerul dintr-o încăpere) în scopul sporirii cantității de oxigen. – Din fr. ozoniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonizare
OZONIZÁRE, ozonizări, s. f. 1. Acțiunea de a ozoniza și rezultatul ei. 2. Sterilizare a apei prin tratare cu ozon. – V. ozoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonizat
OZONIZÁT, -Ă, ozonizați, -te, adj. Ozonat. – V. ozoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonizator
OZONIZATÓR, ozonizatoare, s. n. Aparat pentru transformarea aerului în ozon. – Ozoniza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonizor
OZONIZÓR, ozonizoare, s. n. Aparat pentru prepararea ozonului din oxigen pur sau din oxigenul din aer, destinat sterilizării aerului din încăperi, a apei etc. – Din fr. ozoniseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonometric
OZONOMÉTRIC, -Ă, ozonometrici, -ce, adj. Referitor la ozonometrie, de ozonometrie. – Din fr. ozonométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonometrie
OZONOMETRÍE, ozonometrii, s. f. Măsurare a proporției de ozon din atmosferă. – Din fr. ozonométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonometru
OZONOMÉTRU, ozonometre, s. n. Aparat pentru măsurarea proporției de ozon din atmosferă. – Din fr. ozonomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonoscop
OZONOSCÓP, ozonoscoape, s. n. Dispozitiv optic pentru determinarea prezenței ozonului. – Din fr. ozonoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonosferă
OZONOSFÉRĂ s. f. Strat al atmosferei bogat în ozon, cuprins între 15 și 40 km altitudine. – Din fr. ozonosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozonoterapie
OZONOTERAPÍE, ozonoterapii, s. f. (Med.) Folosire a unui amestec de oxigen cu ozon în scop terapeutic. – Din fr. ozonothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ozor
OZÓR, ozoare, s. n. (Reg.) Motiv, model, desen de cusătură sau de țesătură. – Din ucr. dial. uzŭor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

p
P, p, s. m. 1. A nouăsprezecea literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană ocluzivă bilabială surdă). [Pr.: pe, -pî. – Pl. și: (1, n.) p-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

p
PICOTÁJ, picotaje, s. n. (Min.) Consolidarea rocilor din galerii cu ajutorul picoților. – Din fr. picotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pa
PA interj. Termen de salut folosit mai ales la despărțire de către copii și în vorbirea cu copiii sau, familiar, între adulți; la revedere! – Cf. germ. pa, magh. pá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pac
PAC^1 interj. 1. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură, de căderea unui obiect, de detunătura unei arme etc. 2. Cuvânt care sugerează rapiditatea, caracterul brusc și neașteptat al unei mișcări, al unei acțiuni etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pac
PAC^2, pacuri, s. n. (Reg.) Pachet (de tutun); legătură; ghem^1. – Din germ. Pack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pace
PÁCE, păci, s. f. 1. Stare de bună înțelegere între popoare, situație în care nu există conflicte armate sau războaie între state, popoare, populații. 2. Acord al părților beligerante asupra încetării războiului, tratat de încheiere a unui conflict armat. 3. (Într-o comunitate socială) Lipsă de tulburări, de conflicte, de vrajbă; armonie^1, împăciuire, înțelegere. ◊ Loc. vb. A face pace cu cineva = a se împăca cu cineva. ◊ Expr. A strica pacea cu cineva = a ajunge la conflict, a se certa cu cineva. O mie de ani pace, formulă familiară de salut. 4. Liniște sufletească, stare de calm sufletesc; tihnă, repaus, odihnă; lipsă de zgomot și de mișcare; calm, liniște, tăcere. ◊ Loc. adv. În (bună) pace = în liniște, fără să fie tulburat, stingherit, supărat. ◊ Expr. A da (cuiva) bună pace sau a lăsa (pe cineva) în pace = a nu deranja, a nu supăra, a nu tulbura pe cineva. Dă-i pace = nu te deranja, nu-ți bate capul; lasă-l în plata Domnului. (Reg.) A nu avea pace (de cineva) = a fi deranjat, a fi tulburat (de cineva). Mergi (sau umblă, du-te, rămâi etc.) în pace = (ca formulă de urare la despărțire) mergi (sau umblă, du-te, rămâi etc.) cu bine, cu sănătate. A nu (mai) avea pace = a fi (în permanență) neliniștit, îngrijorat. Fii pe pace! = nu avea nicio grijă, liniștește-te! ♦ (În concepțiile religioase) Liniștea veșnică a omului după moarte, odihnă de veci. ♦ (Adverbial; pop. și fam.) Nimic, nici vorbă, nici gând; s-a terminat, s-a sfârșit, gata. – Lat. pax, pacis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacea
PACEÁ, pacele, s. f. 1. (Înv.) Partea de la genunchi în jos a piciorului la animalele cu blană; p. ext. blană prelucrată, de calitatea a doua, de pe picioarele unor astfel de animale. 2. (Reg.) Mâncare asemănătoare cu piftia, preparată din picioare de vițel sau de miel, mai rar de pasăre etc., cu adaos de ouă, de oțet sau de usturoi. – Din tc. paça.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paceaură
PACEAÚRĂ, paceaure, s. f. 1. (Pop.) Cârpă (de șters praful, de spălat vasele, podelele etc.). 2. (Fam.) Epitet depreciativ dat unei femei ușuratice, proaste, urâte, murdare, rele etc. [Acc. și: paceáură. – Pr.: -cea-u-. – Var.: paceavúră s. f.] – Din tc. paçavra, ngr. patsavúra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paceavură
PACEAVÚRĂ s. f. v. paceaură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacemaker
PACEMAKER, pacemakere, s. n. 1. (Sport) Persoană care conduce într-o cursă, stabilind ritmul, în interesul unuia sau al mai multor concurenți. 2. (Med.) Stimulator cardiac. [Pr.: péĭsmeicăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacemaker
PACEMAKER s. n. (Pr.: péis-méicăr) Stimulator cardiac. – Cuv. engl.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pacfon
PACFÓN s. n. v. pacfong.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacfong
PACFÓNG s. n. Aliaj de cupru, de nichel și de zinc, care imită argintul. [Var.: pacfón s. n.] – Din germ. Pakfong, fr. pacfung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachebot
PACHEBÓT, pacheboturi, s. n. Navă (mare) care transportă (mai ales) călători. – Din fr. paquebot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacher
PACHÉR, pachere, s. n. Dispozitiv pentru închiderea etanșă a spațiilor inelare dintre pereții găurii de sondă și diferitele elemente tubulare introduse în aceasta. – Din germ. Packer, rus. paker, fr. packer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacheşcă
PACHÉȘCĂ, pachești, s. f. (Reg.; mai ales la pl.) Bretea (pentru susținut pantalonii bărbătești). – Din rus. podteajki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacheșcă
PACHÉȘCĂ, pachești, s. f. (Reg.; mai ales la pl.) Bretea (pentru susținut pantalonii bărbătești). – Din rus. podteajki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachet
PACHÉT, pachete, s. n. 1. Obiect sau grup de obiecte strânse la un loc sau înfășurate într-o învelitoare de protecție (și legate) pentru a se putea păstra sau transporta mai ușor; legătură. ◊ Expr. (Adverbial) A trimite pe cineva pachet = a trimite, a expedia pe cineva rapid și fără voia lui undeva. 2. Ansamblu de piese identice, suprapuse sau alăturate și legate între ele pentru a forma o singură piesă folosită într-un sistem tehnic. – Din fr. paquet, germ. Paket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachetiza
PACHETIZÁ, pachetizez, vb. I. Tranz. A ambala produse, mărfuri etc. sub formă de pachete cu dimensiuni, forme, greutăți standardizate, în scopul transportării, manipulării și depozitării acestora. – De la pachetizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachetizare
PACHETIZÁRE, pachetizări, s. f. Acțiunea de a pachetiza și rezultatul ei. – Cf. fr. paquetage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachetizat
PACHETIZÁT adj. v. pachetiza. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pacheţel
PACHEȚÉL, pachețele, s. n. Diminutiv al lui pachet. – Pachet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachețel
PACHEȚÉL, pachețele, s. n. Diminutiv al lui pachet. – Pachet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachiderm
PACHIDÉRM s. n. v. pahiderm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pachidermie
PACHIDERMÍE s. f. v. pahidermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacient
PACIÉNT, -Ă, pacienți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană bolnavă care se găsește în tratamentul unui medic, considerat în raport cu acesta. ♦ (Înv.) Persoană supusă unui supliciu; victimă; martir. 2. Adj. (Livr.) Care are (sau manifestă) răbdare, calm; răbdător. [Pr.: -ci-ent] – Din lat. patiens, -ntis, fr. patient, germ. Patient, it. paciente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacienţă
PACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Răbdare, calm; îngăduință. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. patientia, fr. patience, it. pacienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paciență
PACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Răbdare, calm; îngăduință. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. patientia, fr. patience, it. pacienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacienţă
PACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Virtute ce constă în a suporta cu răbdare, îngăduință și calm neplăcerile. – Din lat. patientia „supunere“, fr. patience.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paciență
PACIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Virtute ce constă în a suporta cu răbdare, îngăduință și calm neplăcerile. – Din lat. patientia „supunere“, fr. patience.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pacific
PACÍFIC, -Ă, pacifici, -ce, adj. 1. (Înv.) Iubitor de pace, de bună înțelegere, de liniște, pașnic; care tinde spre un acord, spre împăcare. 2. (Ieșit din uz; în sintagma) Locomotivă pacific (și substantivat, n.) = locomotivă cu viteză mare, folosită la tracțiunea vagoanelor de călători. – Din lat. pacificus, fr. pacifique, it. pacifico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacifica
PACIFICÁ, pacífic, vb. I. Tranz. 1. A face să înceteze conflictele armate, luptele etc., a restabili pacea. ♦ A pune capăt unui conflict, unor certuri, neînțelegeri etc.; a înlătura, a aplana. 2. (Rar) A restabili liniștea sufletească, a aduce împăcarea; a atenua durerea fizică; a liniști, a potoli. – Din fr. pacifier, it. pacificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacificare
PACIFICÁRE s. f. Acțiunea de a pacifica și rezultatul ei. – V. pacifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacificator
PACIFICATÓR, -OÁRE, pacificatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care pacifică (1), care restabilește pacea, liniștea. – Din fr. pacificateur, it. pacificatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacifism
PACIFÍSM s. n. Curent de gândire întemeiat pe umanism și pe raționalismul filosofic iluminat, care se pronunță împotriva oricăror războaie, indiferent de caracterul lor; p. ext. atitudinea celui care vrea pace; propovăduire a politicii de pace. – Din fr. pacifisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacinic
PÁCINIC, -Ă adj. v. pașnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacioc
PACIÓC s. n. Primul strat de var, aplicat direct pe tencuială sau pe glet. – Cf. germ. patschokieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacişă
PACÍȘĂ, pacișe, s. f. (Pop.; mai ales la pl.) Fire de cânepă sau de in de calitate inferioară, care rămân în piepteni în timpul operației de pieptănare a fuiorului; câlți. [Pl. și: paciși. – Var.: păcíșă s. f.] – Din ucr. pačosy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacișă
PACÍȘĂ, pacișe, s. f. (Pop.; mai ales la pl.) Fire de cânepă sau de in de calitate inferioară, care rămân în piepteni în timpul operației de pieptănare a fuiorului; câlți. [Pl. și: paciși. – Var.: păcíșă s. f.] – Din ucr. pačosy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paciuli
PACIÚLI s. m. Plantă erbacee labiată din regiunile tropicale, din frunzele căreia se extrage un ulei eteric cu parfum puternic (Pagostemon patchouly); p. ext. parfum care se fabrică din acest ulei. [Var.: paciúlie s. f.] – Din fr. patchouli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paciulie
PACIÚLIE s. f. v. paciuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pacoste
PÁCOSTE, pacoste, s. f. 1. Ceea ce provoacă cuiva mari neplăceri, necazuri, suferințe; situație în care se află cel asupra căruia s-a abătut o asemenea năpastă. 2. Ființă care provoacă cuiva neplăceri, necazuri, suferințe. – Din sl. pakostĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pact
PACT, pacte, s. n. 1. Denumire dată unor tratate internaționale, bilaterale sau multilaterale, încheiate în special în scopul menținerii păcii sau al colaborării între semnatari. 2. Înțelegere (scrisă) între două părți; învoială, convenție. – Din fr. pacte, lat. pactum, germ. Pakt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pactiza
PACTIZÁ, pactizez, vb. I. Intranz. A se înțelege, a cădea la învoială, a face un pact. ♦ Spec. A se ralia cu adversarul, trădând interesele propriei comunități sociale, ale propriului stat. – Din fr. pactiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pactizare
PACTIZÁRE, pactizări, s. f. Acțiunea de a pactiza și rezultatul ei. – V. pactiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padela
PADELÁ, padelez, vb. I. Intranz. (Rar) A vâsli cu ajutorul padelei. – Din padelă (după engl. paddle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padelă
PADÉLĂ, padele, s. f. Vâslă de formă specială, cu câte o pală convexă la cele două capete, folosită la caiac pentru înaintarea rapidă pe apă. – Din germ. Paddel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padină
PÁDINĂ, padini, s. f. Loc aproape plan sau ușor scobit, de obicei în vârful unui deal sau al unui munte. ♦ Mică depresiune, circulară sau alungită, dezvoltată de obicei pe loess prin tasare; crov. [Pl. și: padine] – Din bg. padina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padişah
PADIȘÁH, padișahi, s. m. Titlu purtat (în Evul Mediu și în epoca modernă) de monarh în unele țări din Orientul Apropiat și Mijlociu; persoană purtând acest titlu. – Din tc. pādișāh, fr. padisah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padișah
PADIȘÁH, padișahi, s. m. Titlu purtat (în Evul Mediu și în epoca modernă) de monarh în unele țări din Orientul Apropiat și Mijlociu; persoană purtând acest titlu. – Din tc. pādișāh, fr. padisah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

padoc
PADÓC, padocuri, s. n. Loc îngrădit într-o pășune, rezervat pentru unele animale domestice; teren împrejmuit și amenajat în mod special, în apropierea grajdurilor, destinat întreținerii și mișcării animalelor domestice în aer liber. ♦ Spec. Loc îngrădit lângă boxa unui cal de curse sau lângă un hipodrom, unde sunt lăsați în libertate sau plimbați caii, înainte de alergări. – Din fr., engl. paddock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paean
Paean, zeu străvechi, priceput în arta tămăduirii. De la el, mai tîrziu, atît zeul Apollo cît și Asclepius, care vindecau și ei bolile, au primit denumirea de Paean.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

paf
PAF interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul produs de o apăsare puternică, de o lovitură, de o pocnitură etc. 2. (Fam.; în expr.) A rămâne (sau a face pe cineva să rămână) paf = a rămâne (sau a face pe cineva să rămână) uimit, surprins, nemișcat. A face paf (pe cineva) = a uimi, a da gata, a învinge într-o discuție (pe cineva). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pafta
PAFTÁ, paftale, s. f. 1. Încheietoare ornamentală la haine sau la cingători, lucrată de obicei din metal (și împodobită cu pietre prețioase). ♦ Cingătoare alcătuită din plăci de metal legate între ele cu lănțișoare sau fixate între ele cu ținte. ♦ Dispozitiv (metalic) de închidere a unui obiect (carte, cutie etc.). 2. Piesă din tablă de oțel folosită pentru fixarea cablurilor pe zidurile clădirilor. – Din tc. pafta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pag
PAG^1 s. m. v. paj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pag
PAG^2, -Ă, pagi, -ge, adj., s. m. și f. (Cal sau, rar, alt animal) negru sau roșcat cu pete albe. – Din sl. *pĕgŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pagaie
PAGÁIE, pagaie, s. f. Vâslă scurtă cu o singură pală, care se manevrează cu ambele mâini și pe un singur bord, fără a o sprijini de ambarcațiune. – Din fr. pagaie, it. pagaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pager
PAGER, pagere, s. n. Receptor alfanumeric pentru mesaje personale. [Pr.: peĭğăr] – Din engl. pager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pager
PAGER, pagere, s. n. (Anglicism) (Comunic.) Dispozitiv electronic de mici dimensiuni pentru transmiterea unor scurte mesaje scrise și care emite scurte sunete înalte pentru a avertiza persoana care-l poartă că trebuie să dea telefon cuiva. [Pr.: péĭğăr]. – Din engl. amer. to page.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pagina
PAGINÁ, paginez, vb. I. Tranz. 1. A numerota paginile (1) sau foile unui caiet, ale unei cărți, ale unui manuscris etc. 2. (Tipogr.) A așeza în format de pagini un text cules (și aflat în șpalturi), pentru a obține forma definitivă a lucrării care se tipărește. ♦ A schița planul de dispunere a materialului unui periodic, înainte de culegere, fixând pe pagină locul fiecărui articol. – Din pagină. Cf. fr. paginer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginare
PAGINÁRE, paginări, s. f. Acțiunea de a pagina și rezultatul ei; paginație. – V. pagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginat
PAGINÁT, -Ă, paginați, -te, adj. (Despre pagini, texte) Care este numerotat; pe care s-a făcut operația de paginație (1). – V. pagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginator
PAGINATÓR, -OÁRE, paginatori, -oare, s. m. și f. Muncitor tipograf care face paginația (1) unui text cules. – Pagina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginatură
PAGINATÚRĂ s. f. (Rar) Paginație (2). – Din it. paginatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginaţie
PAGINÁȚIE, paginații, s. f. 1. Așezare în format de pagini a unui text cules, pentru a obține forma definitivă a lucrării care se tipărește; paginare. ♦ Schițare anticipată (înainte de culegere) a locului în pagină al fiecărui articol dintr-un periodic; mod de paginare. ♦ Secție într-o tipografie unde se efectuează această operație. 2. Numerotare a paginilor; șir de numere succesive care reprezintă această numerotare; paginare. [Var.: paginațiúne s. f.] – Din fr. pagination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginație
PAGINÁȚIE, paginații, s. f. 1. Așezare în format de pagini a unui text cules, pentru a obține forma definitivă a lucrării care se tipărește; paginare. ♦ Schițare anticipată (înainte de culegere) a locului în pagină al fiecărui articol dintr-un periodic; mod de paginare. ♦ Secție într-o tipografie unde se efectuează această operație. 2. Numerotare a paginilor; șir de numere succesive care reprezintă această numerotare; paginare. [Var.: paginațiúne s. f.] – Din fr. pagination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginaţiune
PAGINAȚIÚNE s. f. v. paginație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paginațiune
PAGINAȚIÚNE s. f. v. paginație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pagină
PÁGINĂ, pagini, s. f. 1. Fiecare dintre cele două fețe ale unei foi de hârtie dintr-o carte, dintr-un caiet, ziar, registru etc., față; p. ext. cuprinsul textului unei asemenea fețe; fragment, capitol dintr-o scriere sau din ansamblul unei opere mai mari. ◊ Loc. vb. A pune în pagină = a pagina (2). 2. Fig. Moment (istoric); eveniment, fapt demn de reținut, dată importantă; episod însemnat din viața unui om. – Din lat., it. pagina, germ. Pagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pagodă
PAGÓDĂ, pagode, s. f. Templu budist sau brahman la unele popoare din Orient, în formă de turn piramidal, compus din mai multe etaje suprapuse, care se retrag succesiv și ale căror streșini sunt întoarse în sus. – Din fr. pagode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pagubă
PÁGUBĂ, pagube, s. f. 1. Pierdere materială suferită de cineva sau adusă cuiva; distrugere care provoacă o pierdere, o daună. ◊ Loc. adv. În pagubă = pierzând bani sau alte bunuri. ◊ Expr. Atâta pagubă! sau mare pagubă! nicio pagubă! pagubă-n ciuperci! expresii exclamative care arată resemnarea sau nepăsarea pentru o pierdere suferită. A fi rău de pagubă, se spune despre cineva ghinionist sau despre cineva ori ceva care aduce ghinion. A fluiera (sau a sufla, a vorbi etc.) a pagubă = a prevesti o pierdere; a-și manifesta regretul pentru o pierdere suferită. 2. Fig. Știrbire, pierdere a calității, a valorii unui lucru; prejudiciu moral. ◊ Loc. prep. În paguba (cuiva sau a ceva) = aducând un prejudiciu... ◊ Expr. (Reg.) Pagubă că... (sau de...) sau e pagubă să... = păcat că... (sau de...); e regretabil să... – Din sl. paguba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pagur
PAGÚR, paguri, s. m. (La pl.) Nume dat unor crustacee decapode marine al căror abdomen moale este adăpostit într-o cochilie goală (părăsită de gasteropode); (și la sg.) crustaceu din acest grup. – Din fr. pagure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahar
PAHÁR, pahare, s. n. 1. Vas de sticlă, de metal, de material plastic etc., de diferite forme ori mărimi, din care se bea apă sau alte lichide; p. ext. conținutul unui asemenea vas; vasul împreună cu conținutul. ◊ Pahar dulce (sau de dar) = pahar de vin sau de țuică (îndulcit cu miere), care se oferă oaspeților la nuntă și pentru care aceștia dăruiesc mirilor bani. ◊ Loc. adj. Bun de pahar = care obișnuiește să bea băuturi alcoolice; care rezistă la băutură. ◊ Loc. adv. La un pahar de (sau cu) vin = în timp ce bea (împreună cu alții), la băutură; p. ext. la chef, la petrecere. ◊ Expr. A fi sau a ține etc. (ceva) (ca un) pahar = a fi sau a ține foarte curat. 2. Fig. Necaz, suferință, durere, chin. ◊ Expr. A i se umple (cuiva) paharul sau a(-i) fi plin paharul = a îndura prea multe suferințe morale, a nu mai putea suporta durerea, suferința etc. 3. (Pop.) Ventuză (pentru bolnavi). [Var.: (înv. și reg.) păhár s. n.] – Din magh. pohár, sb. pehar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paharnic
PAHÁRNIC, paharnici, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu dat boierului de la curtea domnilor români care avea grijă de băutura domnului, iar în împrejurări deosebite sau la sărbători îl servea personal pe domn, gustând băutura înaintea acestuia pentru a se convinge că nu este otrăvită; boier care avea acest titlu; ceașnic. ♦ (Înv. și reg.) Persoană care toarnă băutura în pahare la diferite ocazii. – Pahar + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahiderm
PAHIDÉRM, pahiderme, s. n. Denumire generică dată mai multor mamifere erbivore masive, cu pielea foarte groasă, cu păr puțin, cu pântecele mare și cu picioarele terminate cu copite. ◊ (Adjectival) Animal pahiderm. ♦ (Fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană lipsită de bun-simț, obraznică. [Var.: pachidérm s. n.] – Din lat. pachyderma, fr. pachyderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahidermie
PAHIDERMÍE, pahidermii, s. f. (Med.) Îngroșare anormală a pielii. [Var.: pachidermíe s. f.] – Din fr. pachydermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahiglosie
PAHIGLOSÍE, pahiglosii, s. f. (Med.) Îngroșare anormală a limbii. – Din fr. pachyglossie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahimeninge
PAHIMENÍNGE, s. n. (Anat.) Duramater. – Din fr. pachyméninge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahimeningită
PAHIMENINGÍTĂ, pahimeningite, s. f. (Med.) Meningită a pahimeningelui. – Din fr. pachyméningite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahipleurită
PAHIPLEURÍTĂ, pahipleurite, s. f. (Med.) Îngroșare și alipire a foițelor pleurei, ca urmare a unui proces inflamator cronic. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. pachypleurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahonţ
PAHÓNȚ, pahonți, s. m. (Pop.) 1. Soldat cărăuș din armata rusă. 2. Epitet depreciativ pentru o persoană grosolană, necioplită sau murdară. [Var.: pohónț s. m.] – Cf. rus. pehotineț „infanterist”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pahonț
PAHÓNȚ, pahonți, s. m. (Pop.) 1. Soldat cărăuș din armata rusă. 2. Epitet depreciativ pentru o persoană grosolană, necioplită sau murdară. [Var.: pohónț s. m.] – Cf. rus. pehotineț „infanterist”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pai
PAI, paie, s. n. Tip de tulpină simplă, în general fără ramificații și cu internodurile lipsite de măduvă, caracteristic pentru cereale (grâu, orz, orez etc.) și pentru alte plante din familia gramineelor; (la pl.) grămadă de asemenea tulpini rămase după treierat. ◊ Expr. Om de paie = om fără personalitate, de care se servește cineva pentru a-și atinge un scop personal. Foc de paie = entuziasm sau pasiune trecătoare. Arde focu-n paie ude, se zice despre un sentiment, o pornire care mocnește (fără a izbucni). A întemeia (ceva) pe paie = a clădi, a realiza (ceva) pe temelii șubrede. (Fam.) Văduvă (sau, rar văduv) de paie = soție sau soț care a rămas o perioadă scurtă de timp fără soț sau, respectiv, fără soție. A fugi ca tăunul cu paiul = a fugi foarte repede. A stinge focul cu paie sau a pune paie pe(ste) foc = a înrăutăți și mai mult situația (dintre doi adversari); a întărâta, a ațâța pe cei care se ceartă. A nu lua un pai de jos = a nu face absolut nimic. ♦ Bucată din această tulpină sau tub subțire din material plastic cu care se sorb unele băuturi. – Lat. palea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paia
PAIÁ, paiele, s. f. Titlu onorific dat, în ierarhia boierească din Țările Române, boierilor care nu aveau slujbă de stat; persoană care avea acest titlu. ◊ Expr. (Reg.) A-i da (cuiva) paiele = a măguli, a flata pe cineva; a fi prea îngăduitor, a-i da (cuiva) nas. – Din tc. pāye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiajen
PAIÁJEN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paianjeniş
PAIANJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paianjeniș
PAIANJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiantă
PAIÁNTĂ, paiante, s. f. Sistem de construcție a pereților unor case, care constă dintr-un schelet de lemn având golurile umplute sau acoperite cu diferite materiale (împletituri de nuiele ori șipci tencuite cu lut, chirpici etc.); material care alcătuiește asemenea sistem de construcție. – Din tc. payanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiaţă
PAIÁȚĂ, paiațe, s. f. 1. Personaj comic în spectacolele de circ, la diferite reprezentații populare etc.; măscărici, saltimbanc, clovn; bufon. ♦ Păpușă îmbrăcată ca o paiață (1). 2. Epitet dat unui om neserios, ridicol, lipsit de personalitate. – Din rus. paiaț, fr. paillasse, germ. Paiazze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiață
PAIÁȚĂ, paiațe, s. f. 1. Personaj comic în spectacolele de circ, la diferite reprezentații populare etc.; măscărici, saltimbanc, clovn; bufon. ♦ Păpușă îmbrăcată ca o paiață (1). 2. Epitet dat unui om neserios, ridicol, lipsit de personalitate. – Din rus. paiaț, fr. paillasse, germ. Paiazze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiaţărie
PAIAȚĂRÍE, paiațării, s. f. Exhibiție executată (pe scenă) de o paiață; p. ext. reprezentație scenică lipsită de valoare. ♦ Fig. Comportare, atitudine lipsită de seriozitate, ridicolă. [Pr.: pa-ia-] – Paiață + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiațărie
PAIAȚĂRÍE, paiațării, s. f. Exhibiție executată (pe scenă) de o paiață; p. ext. reprezentație scenică lipsită de valoare. ♦ Fig. Comportare, atitudine lipsită de seriozitate, ridicolă. [Pr.: pa-ia-] – Paiață + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paic
PAÍC, paici, s. m. Soldat din garda personală a sultanului sau a domnilor Țărilor Române. – Din tc. peyk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paideia
PAIDÉIA s. f. Concept educațional în Grecia antică ce urmărea cultivarea spiritului uman prin studiul filosofiei și științei. [Pr.: pa-i-dé-ia] – Cuv. gr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paieric
PAIÉRIC, paierice, s. n. Semn grafic în scrierea chirilică, de obicei fără valoare fonetică, pus după o consoană pentru a înlocui semnul moale sau semnul tare în poziție neintensă. – Din sl. pajerĭčikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiet
PAIÉT, paiete, s. n. Dispozitiv pentru astuparea provizorie, din exterior, a spărturilor mici produse în bordajul unei nave, sub linia de plutire. – Din fr. paillet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paietă
PAIÉTĂ, paiete, s. f. Disc mic și sclipitor de metal, de sticlă, de celofan etc. (cu gaură la mijloc), care se coase sau se lipește ca ornament pe haine, pe stofe etc.; fluturaș (2). [Pr.: pa-ie-] – Din fr. paillette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paing
PAÍNG, paingi, s. m. Păianjen. – Din sl. *pa(i)okŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paingăn
PAÍNGĂN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paingeniş
PAINGENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paingeniș
PAINGENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paingini
PAINGINÍ vb. IV v. păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjen
PAÍNJEN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjeni
PAINJENÍ vb. IV v. păinjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjenire
PAINJENÍRE s. f. v. păienjenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjeniş
PAINJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjeniș
PAINJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

painjenit
PAINJENÍT, -Ă adj. v. păienjenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paiol
PAIÓL, paioale, s. n. (Mar.) Pardoseală de protecție cu care se căptușește podeaua încăperilor unei nave. [Pr.: pa-iol] – Din fr. payol, rus. paiol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paion
PAIÓN, paioane, s. n. (Rar) Împletitură de paie folosită pentru protejarea obiectelor confecționate din sticlă. [Pr.: pa-ion] – Din fr. paillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pair
PAIR, pairi, s. m. Titlu purtat de marii vasali ai regelui în Franța și în Anglia în Evul Mediu. ♦ Membru (pe viață) al uneia dintre cele două camere legislative din Franța între 1815 și 1848. ♦ Titlu de noblețe în Marea Britanie, care conferă dreptul de membru al Camerei Lorzilor. ♦ Persoană care are (sau avea) unul dintre aceste titluri. [Pr.: per] – Din fr. pair.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pairie
PAIRÍE s. f. Calitate, demnitate de pair. [Pr.: pe-ri-e] – Din fr. pairie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paisprezece
PÁISPREZECE num. card. Număr care ocupă în numărătoare locul dintre treisprezece și cincisprezece și se indică prin cifra 14 sau XIV. ◊ (Adjectival) Paisprezece cărți. ◊ (Substantivat) Se duceau paisprezece. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Locul paisprezece. ◊ (Intră în componența num. adverbial) De paisprezece ori. ◊ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Câte paisprezece (lei). [Var.: pátrusprezece num. card.] – Patru + spre + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paisprezecelea
PÁISPREZECELEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea cu valoare adjectivală) Care se află între al treisprezecelea și al cincisprezecelea. [Var.: pátrusprezecelea, -zecea num. ord.] – Paisprezece + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paj
PAJ, (1) paji, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Europa Apuseană) Tânăr nobil care se afla în serviciul unui senior pentru a învăța meșteșugul armelor și pentru a se deprinde cu manierele de la curte; p. ext. copil de casă. 2. Pieptănătură feminină în care părul, lăsat lung pe umeri, este rulat la capete spre partea dinăuntru, imitând pieptănătura pajilor (1). [Var.: (înv.) pag s. m.] – Din fr. page, germ. Page.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pajeră
PÁJERĂ s. f. v. pajură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pajişte
PÁJIȘTE, pajiști, s. f. Loc acoperit cu iarbă (măruntă și deasă), folosită ca nutreț sau pentru pășunat; vegetație ierboasă care acoperă acest loc. – Din sl. pašište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pajiște
PÁJIȘTE, pajiști, s. f. Loc acoperit cu iarbă (măruntă și deasă), folosită ca nutreț sau pentru pășunat; vegetație ierboasă care acoperă acest loc. – Din sl. pašište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pajoră
PÁJORĂ s. f. v. pajură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pajură
PÁJURĂ, pajuri, s. f. 1. Pasăre răpitoare mai mică decât vulturul, dar mult mai puternică și mai iute în mișcări decât acesta, cu cioc puternic și tăios, cu gheare lungi și ascuțite, care trăiește în regiunile de munte (Aquila chrysaëtos); acvilă (1), aceră. ♦ (În mitologia populară) Pasăre uriașă, cu înfățișări variate, de obicei fioroase, înzestrată cu puteri miraculoase. 2. Figură simbolică reprezentând o pajură (1) sau vultur (cu unul ori două capete, de obicei cu aripile întinse), care servește ca semn convențional distinctiv pe stemele, steagurile, pecețile sau monedele unor țări; p. ext. stemă, emblemă având o asemenea figură. [Var.: (înv.) pájeră, pájoră s. f.] – Din ucr. pažera „ființă lacomă, nesățioasă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pakistanez
PAKISTÁNEZ, -Ă, pakistanezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Pakistanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Pakistanului sau pakistanezilor (1), privitor la Pakistan ori la pakistanezi. – Pakistan (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pal
PAL^1, -Ă, pali, -e, adj. (Despre oameni și despre fața lor) Palid (1). ♦ (Despre culori) Puțin intens, șters; (despre obiecte sau ființe) care are o culoare puțin intensă, ștearsă; (despre lumină, surse de lumină sau corpuri luminoase) lipsit de intensitate, care răspândește o lumină slabă; care este fără strălucire; stins, palid. – Din fr. pâle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pal
PAL^2, paluri, s. n. Material lemnos sub formă de placă obținut prin presarea de lemn în combinație cu diferiți lianți. – Din inițialele p[lacă] + a[glomerată din] + l[emn].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paladin
PALADÍN, paladini, s. m. (în Evul Mediu, în Europa Apuseană) Nume dat legendarilor tovarăși de arme ai lui Carol cel Mare sau ai regelui Arthur; p. ext. cavaler rătăcitor din Evul Mediu, în continuă căutare de aventuri eroice. ♦ Fig. Bărbat voinic, îndrăzneț, însuflețit de sentimente cavalerești. – Din fr. paladin, it. paladino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paladiu
PALÁDIU^1 s. n. Element chimic, metal alb-argintiu, lucios, foarte maleabil, din familia platinei, folosit drept catalizator în unele reacții sau ca înlocuitor al platinei în construcția unor instrumente de precizie, a unor obiecte de artă etc. – Din fr. palladium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paladiu
PALÁDIU^2, (1) paladii, s. n. 1. Statuie a zeiței Pallas Atena la Troia, socotită în Antichitate a fi ocrotitoarea cetății. 2. Fig. Ocrotire, apărare. – Din lat., fr. palladium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paladiu
Paladiu = Palladium.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

paladizare
PALADIZÁRE, paladizări, s. f. Operație de depunere a unui strat subțire de paladiu^1 pe suprafețe metalice. – Cf. paladiu^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palaemon
Palaemon, fiul lui Athamas și al lui Ino. Se numea inițial Melicertes (v. Ino) dar, fiind transformat după moarte într-o divinitate marină, a primit denumirea de Palaemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palafită
PALAFÍTĂ, palafite, s. f. Locuință lacustră (din epoca neolitică și a bronzului), construită pe un podium susținut de pari. – Din fr. palafitte, it. palafitta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palamede
Palamede = Palamedes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palamedes
Palamedes, erou grec care a participat la războiul troian. Palamedes era fiul lui Nauplius și al Clymenei și unul dintre oamenii de încredere ai lui Menelaus. Cu ocazia războiului a făcut parte din mai multe solii: una care avea menirea s-o ceară pe Helena de la troieni, alta care avea drept scop să-l aducă pe Odysseus pe cîmpul de luptă. Cu această ocazie Palamedes a dat în vileag nebunia simulată de Odysseus ca să nu participe la război, fapt pentru care acesta din urmă nu-l va ierta niciodată. Într-adevăr, răzbunarea lui Odysseus atrage moartea lei Palamedes. Odysseus ticluiește o scrisoare, din care reieșea că Palamedes s-ar fi pregătit să-i trădeze pe greci și să treacă de partea lui Priamus. El aranjează ca această scrisoare să cadă în mîinile lui Agamemnon. Planul său perfid izbutește: Palamedes este lapidat de către greci. Moartea sa constituie un exemplu de moarte injustă, iar el însuși e prototipul omului integru care cade victimă uneltirilor mîrșave. Mai tîrziu, uciderea lui Palamedes a fost răzbunată, în parte, de către tatăl său (v. Nauplius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palan
PALÁN, palane, s. n. Macara formată din mai mulți scripeți situați pe două sau mai multe axe, dintre care una fixă. [Var.: palánc s. n.] – Din fr. palan, it. palanco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palanc
PALÁNC s. n. v. palan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palancă
PALÁNCĂ, palănci, s. f. 1. (Înv.) Palisadă (1). ◊ Expr. A face (sau a da ceva) palancă (la pământ) = a culca la pământ, a doborî. 2. (Reg.) Nume dat unor construcții rudimentare, folosite ca gard, ca adăpost pentru animale etc. – Din tc., pol. palanka, magh. palánk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palanchin
PALANCHÍN, palanchine, s. n. (în Orient) Lectică. – Din fr. palanquin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palante
Palante = Pallas^2.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palantida
Palantida = Pallantias.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palas
Palas = Pallas^1.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palaşcă
PALÁȘCĂ, pălăști, s. f. (Înv. și reg.) Geantă de piele care se poartă la șold. ♦ Cartușieră. – Din tc. palaska, ngr. paláska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palașcă
PALÁȘCĂ, pălăști, s. f. (Înv. și reg.) Geantă de piele care se poartă la șold. ♦ Cartușieră. – Din tc. palaska, ngr. paláska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palat
PALÁT^1 s. n. Peretele superior al cavității bucale, în formă de boltă, alcătuit din apofizele palatine^2 ale celor două maxilare superioare, precum și din oasele palatine^2, acoperite de o mucoasă groasă; cerul-gurii. ◊ Palat moale sau vălul palatului = porțiune musculară care continuă palatul^1 în partea posterioară a cavității bucale. Palat artificial = mulaj al palatului^1, care se folosește în fonetica experimentală pentru a se vedea suprafața atinsă de limbă la pronunțarea unui sunet. – Din lat. palatum, it. palato. Cf. fr. palais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palat
PALÁT^2, palate, s. n. Clădire somptuoasă în care își are sediul o autoritate ori o instituție sau care este folosită ca reședință de un nobil, un suveran, un șef de stat ori de guvern; p. gener. clădire mare luxoasă. [Pl. și: (pop.) palaturi] – Din ngr. paláti, lat. palatium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatal
PALATÁL, -Ă, palatali, -e, adj. 1. (Anat.) Relativ la palat^1, care aparține palatului^1, din regiunea palatului^1, palatin^2. 2. (Fon.) Care se produce în regiunea palatului^1; spec. (despre sunete) care se articulează prin atingerea sau apropierea limbii de bolta palatină. ♦ (Substantivat, f.) Sunet articulat prin atingerea sau apropierea limbii de bolta palatină. ♦ Care conține sunete a căror articulație se face în regiunea palatului^1. ♦ (Despre timbrul sunetelor) Care este propriu sunetelor articulate în regiunea palatului^1. – Din fr. palatal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palataliza
PALATALIZÁ, palatalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Fon.) A (se) transforma într-o consoană palatală (2). – Din fr. palataliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatalizare
PALATALIZÁRE, palatalizări, s. f. (Fon.) Faptul de a (se) palataliza; modificare fonetică prin care o consoană nepalatală devine palatală (2). – V. palataliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatalizat
PALATALIZÁT, -Ă, palatalizați, -te, adj. (Fon.; despre consoane) Care a suferit o palatalizare; muiat^2 (5). – V. palataliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatin
PALATÍN^1, palatini, s. m. (în Evul Mediu, în Europa Apuseană) Titlu dat unui mare demnitar care îndeplinea anumite funcții la curtea sau la palatul unui rege sau al unui mare senior; principe posesor al unui palatinat; reprezentant al împăraților germani pe lângă curtea vasalilor acestora; vicerege în Ungaria medievală; titlu purtat de guvernatorul unei provincii în Polonia medievală; persoană care avea unul dintre aceste titluri. ♦ (Adjectival) Care aparține unui palatin1 sau unui palatinat, privitor la un palatin1 sau la un palatinat. – Din lat. paltinus, it. palatino, fr. palatin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatin
PALATÍN^2, -Ă, palatini, -e, adj. (Anat.) Palatal (1). – Din fr. palatin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatinat
PALATINÁT, palatinate, s. n. 1. Demnitate, funcție de palatin^1. 2. Teritoriu sau provincie guvernată de un palatin^1. [Pl. și: palatinaturi] – Din fr. palatinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatită
PALATÍTĂ, palatite, s. f. (Med.) Inflamație a palatului^1. – Din fr. palatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palatogramă
PALATOGRÁMĂ, palatograme, s. f. (Fon.) Reprezentare grafică a suprafeței palatului^1 atinse de limbă în timpul emiterii unui sunet. – Din fr. palatogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palauan
PALAÚAN, -Ă, palauani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Palau sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Republicii Palau sau palauanilor (1), referitor la Republica Palau ori la palauani. – Palau (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palavrageală
PALAVRAGEÁLĂ s. f. v. pălăvrăgeală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palavragi
PALAVRAGÍ vb. IV v. pălăvrăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palavragioaică
PALAVRAGIOÁICĂ, palavragioaice, s. f. (Fam.) Femeie care spune palavre. – Palavragiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palavragit
PALAVRAGÍT, -Ă, palavragiți, -te, adj. v. PALAVRAGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

palavragiu
PALAVRAGÍU, palavragii, s. m. (Fam.) Persoană care spune palavre; flecar, limbut, guraliv. – Din tc. palavracı.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palavră
PALÁVRĂ, palavre, s. f. (Fam.; mai ales la pl.) Vorbă, afirmație lipsită de seriozitate sau de temei; fleac; balivernă, brașoavă. – Din tc. palavra, ngr. palávra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pală
PÁLĂ^1, pale, s. f. 1. Cantitate de fân, de paie etc. cât se taie dintr-o singură mișcare de tragere cu coasa sau care poate fi luată o dată cu furca; p. ext. grămadă (mică) de fân, de paie etc. 2. P. ext. Strat, pătură din ceva; fâșie, șuviță. ♦ Undă, adiere, suflare. Pală de vânt. Pală de ceață. – Cf. alb. palë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pală
PÁLĂ^2, pale, s. f. 1. Element activ al unei elice sau al unui rotor de mașină ori de turbină, încastrat sau articulat la un capăt în butucul elicei sau al rotorului. 2. Semifabricat în formă de bandă sau de panglică, obținut după ce fibrele textile au fost pieptănate și înfășurate în cruce pe bobine. – Din fr. pale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pală
PÁLĂ^3, pale, s. f. (Înv.) Paloș. – Din tc. pala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pală
PÁLĂ^4, pale, s. f. (Înv. și reg.) Capriciu, toană. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pală
PÁLĂ^5, pale, s. f. Bucată de pânză dreptunghiulară pe care și-o puneau peste rochie femeile romane. – Din lat. palla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palcă
PÁLCĂ, palce, s. f. (Reg.) Vargă, nuia. ♦ Lovitură dată cu varga. – Din rus. palka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleal
PALEÁL, -Ă, paleali, -e, adj. (Zool.) De palium, al paliumului. [Pr.: -le-al] – Din fr. palléal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleantrop
PALEANTRÓP, paleantropi, s. m. Denumire atribuită oamenilor de Neanderthal, care au trăit în Europa și Asia în pleistocenul mijlociu și superior. [Pr.: le-an-. – Var.: paleoantróp s. m.] – Din lat. Palaeoanthropus, denumirea științifică a paleantropului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palearctic
PALEÁRCTIC, -Ă, palearctici, -ce, adj. Din Europa și din părțile nordice ale Africii și Asiei. [Pr.: -le-arc-] – Din fr. paléarctique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palee
PALÉE^1, palee, s. f. Picior intermediar de susținere a unui pod de lemn cu mai multe deschideri. – Din fr. palée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palee
PALÉE^2, palee, s. f. Înveliș floral al plantelor graminee, alcătuit din două frunzișoare care se află pe axa spiculețului, la baza fiecărei flori. – Din lat. palea, germ. Pale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palemon
Palemon = Palaemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

paleo-
PALEO- Element de compunere care înseamnă „vechi” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoantrop
PALEOANTRÓP s. m. v. paleantrop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoantropolog
PALEOANTROPOLÓG, -Ă, paleoantropologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în paleoantropologie.[Pr.: -le-o-an-] – Din fr. paléoanthropologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoantropologic
PALEOANTROPOLÓGIC, -Ă, paleoantropologici, -ce, adj. Referitor la paleoantropologie, de paleoantropologie. [Pr.: -le-o-an-] – Din fr. paléoanthropologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoantropologie
PALEOANTROPOLOGÍE s. f. Parte a antropologiei care studiază omul preistoric. [Pr.: -le-o-a-] – Din fr. paléoanthropologie, paléoarchéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoarheologic
PALEOARHEOLÓGIC, -Ă, paleoarheologici, -ce, adj. Referitor la paleoarheologie, de paleoarheologie. [Pr.: -le-o-ar-he-o-] – Din fr. paléoarchéologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoarheologie
PALEOARHEOLOGÍE s. f. Arheologie a preistoriei. [Pr.: -le-o-ar-he-o-] – Din fr. paléoarchéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoastronaut
PALEOASTRONAÚT, paleoastronauți, s. m. Ființă despre care unele documente străvechi atestă că ar fi călătorit cu vehicule asemănătoare aeronavelor și astronavelor. [Pr.: -le-o-as-] – Paleo- + astronaut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoastronautic
PALEOASTRONAÚTIC, -Ă, paleoastronautici,- ce, s. f., adj. 1. S. f. Cercetare a informațiilor referitoare la preocupările astronautice străvechi. 2. Adj. Referitor la paleoastronautică (1), de paleoastronautică (1). [Pr.: -le-o-as-] – Din fr. paléoastronautique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleobiologic
PALEOBIOLÓGIC, -Ă, paleobiologici, -ce, adj. Referitor la paleobiologie, de paleobiologie. [Pr.: -le-o-bi-o-] – Din fr. paléobiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleobiologie
PALEOBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază organismele fosile animale și vegetale. [Pr.: -le-o-bi-o-] – Din fr. paléobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleobotanic
PALEOBOTÁNIC, -Ă, paleobotanici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină a paleontologiei care se ocupă cu studierea fosilelor vegetale. 2. Adj. Referitor la paleobotanică, de paleobotanică; (rar) paleofitologic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléobotanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleobotanist
PALEOBOTANÍST, -Ă, paleobotaniști, -ste, s. m. și f. Specialist în paleobotanică. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléobotaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleocen
PALEOCÉN, -Ă, paleoceni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Epoca inferioară a paleogenului (1), caracterizată prin apariția faunei de numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, mamifere etc.; eocen inferior. 2. Adj. Care aparține paleocenului (1), privitor la paleocen. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoclimatologie
PALEOCLIMATOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul variațiilor climei în decursul perioadelor geologice. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoclimatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoclimă
PALEOCLÍMĂ, paleoclime, s. f. Climă din trecutul geologic al Pământului, studiată indirect pe baza distribuției geografice a solurilor, a fosilelor de plante și animale, a formațiunilor geologice, precum și pe baza unor trăsături ale reliefului. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + climă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleocreştin
PALEOCREȘTÍN, -Ă, paleocreștini, -e, adj. Creștin de la începuturile creștinismului. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + creștin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleocreștin
PALEOCREȘTÍN, -Ă, paleocreștini, -e, adj. Creștin de la începuturile creștinismului. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + creștin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoecologic
PALEOECOLÓGIC, -Ă, paleoecologici, -ce, adj. Referitor la paleoecologie, de paleoecologie. [Pr.: -le-o-e-] – Din fr. paléoécologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoecologie
PALEOECOLOGÍE s. f. Ramură a paleontologiei care studiază relațiile dintre organismele care au trăit în epocile geologice trecute și raporturile acestora cu condițiile de mediu din vremea respectivă. [Pr.: -le-o-e-] – Din fr. paléoécologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoetnolog
PALEOETNOLÓG, -Ă, paleoetnologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în paleoetnologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoetnologic
PALEOETNOLÓGIC, -Ă, paleoetnologici, -ce, adj. Care aparține paleoetnologiei, privitor la paleoetnologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoetnologie
PALEOETNOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studierea popoarelor dispărute. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleofitologic
PALEOFITOLÓGIC, -Ă, paleofitologici, -ce, adj. (Rar) Paleobotanic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléophytologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleofitologie
PALEOFITOLOGÍE s. f. Paleobotanică. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléophytologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleofon
PALEOFÓN, paleofoane, s. n. Aparat folosit pentru înregistrarea și reproducerea mecanică a sunetelor; fonograf. – Din fr. paléophone.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paleogen
PALEOGÉN, -Ă, paleogeni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Prima perioadă a neozoicului, caracterizată printr-o floră în care predomină fanerogamele și printr-o faună variată; numulitic. 2. Adj. Care aparține paleogenului (1), privitor la paleogen. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleogeofizic
PALEOGEOFÍZIC, -Ă, paleogeofizici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Știință care se ocupă cu studierea legilor și a modificărilor fenomenelor geofizice în decursul istoriei geologice a Pământului. 2. Adj. Referitor la paleogeofizică (1). [Pr.: -le-o-ge-o-] – Din fr. paléogéophysique, engl. paleogeophysics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleogeografic
PALEOGEOGRÁFIC, -Ă, paleogeografici, -ce, adj. Referitor la paleogeografie, de paleogeografie. [Pr.: -le-o-ge-o-] – Din fr. paléogéographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleogeografie
PALEOGEOGRAFÍE s. f. Disciplină care studiază configurația suprafeței terestre, climatul, peisajele în decursul istoriei geologice a Pământului. [Pr.: -le-o-ge-o-] – Din fr. paléogéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleograf
PALEOGRÁF, -Ă, paleografi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în paleografie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleografic
PALEOGRÁFIC, -Ă, paleografici, -ce, adj. Care ține de paleografie, privitor la paleografie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleografie
PALEOGRAFÍE s. f. Știință auxiliară a istoriei care se ocupă cu descifrarea corectă a textelor vechi, cu datarea și stabilirea autenticității lor. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleolitic
PALEOLÍTIC, -Ă, paleolitici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. Cea mai veche epocă din istoria omenirii, caracterizată prin folosirea uneltelor din piatră cioplită. 2. Adj. Care aparține paleoliticului (1), privitor la paleolitic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleontolog
PALEONTOLÓG, -Ă, paleontologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în paleontologie. [Pr.: -le-on-] – Din paleontologie (derivat regresiv). Cf. it. paleontologo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleontologic
PALEONTOLÓGIC, -Ă, paleontologici, -ce, adj. Care aparține paleontologiei, privitor la paleontologie. [Pr.: -le-on-] – Din fr. paléontologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleontologie
PALEONTOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul complex al organismelor fosile animale și vegetale. [Pr.: -le-on-] – Din fr. paléontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleopatologic
PALEOPATOLÓGIC, -Ă, paleopatologici, -ce, adj. Referitor la paleopatologie, de paleopatologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleopatologie
PALEOPATOLOGÍE s. f. Ramură a patologiei care studiază bolile viețuitoarelor fosile. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleopedologic
PALEOPEDOLÓGIC, -Ă, paleopedologici, -ce, adj. Referitor la paleopedologie, de paleopedologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopédologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleopedologie
PALEOPEDOLOGÍE s. f. Ramură a pedologiei care studiază solurile vechi (formate în pleistocen). [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopédologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoslav
PALEOSLÁV, -Ă, paleoslavi, -e, adj. Care se referă la limba veche slavă (bisericească), care aparține acestei limbi sau este scris în această limbă. ♦ (Substantivat, f.) Limba veche slavă. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + slav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleosol
PALEOSÓL, paleosoluri, s. n. Sol al cărui profil s-a format în alte condiții pedogenetice decât cele actuale. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleoteriu
PALEOTÉRIU, paleoterii, s. m. Animal mamifer fosil, erbivor, din prima jumătate a erei terțiare, asemănător cu tapirul. [Pr.: -le-o-te-riu] – Din fr. paléothérium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleozoic
PALEOZÓIC, -Ă, paleozoici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. A doua eră geologică, a cărei floră se caracterizează prin prezența talofitelor, prin predominarea criptogamelor vasculare și prin apariția gimnospermelor și în a cărei faună se întâlnesc toate grupele de nevertebrate și primele vertebrate. 2. Adj. Care aparține paleozoicului (1), privitor la paleozoic. [Pr.: -le-o-zo-ic] – Din fr. paléozoïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleozoolog
PALEOZOOLÓG, -Ă, paleozoologi, -ge, s. m. și f. Specialist în paleozoologie. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din germ. Paleozoolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleozoologic
PALEOZOOLÓGIC, -Ă, pleozoologici, -ce, adj. Referitor la paleozoologie, de paleozoologie. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din fr. paléozoologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paleozoologie
PALEOZOOLOGÍE s. f. Parte a paleontologiei care studiază animalele fosile. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din fr. paléozoologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pales
Pales, la romani, divinitate pastorală considerată drept ocrotitoare a turmelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palestinian
PALESTINIÁN, -Ă, palestinieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația arabă care trăiește pe teritoriul Palestinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Palestinei sau palestinienilor (1), privitor la Palestina ori la palestinieni. [Pr.: -ni-an] – Palestina (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. Palestinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palestră
PALÉSTRĂ, palestre, s. f. 1. (În Grecia și în Roma antică) Loc public special destinat pentru practicarea gimnasticii, luptelor etc. 2. Școală de educație fizică în Atena antică, urmată de băieții în vârstă de 13-15 ani, după absolvirea școlii de gramatică și a celei de chitară. – Din lat. palaestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palestric
PALÉSTRIC, -Ă, palestrici, -ce, adj. Referitor la palestră, de palestră. – Din fr. palestrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paletă
PALÉTĂ, palete, s. f. 1. Placă de lemn, de porțelan etc., prevăzută cu o deschizătură pentru a putea fi ținută cu mâna, pe care pictorii își întind și își amestecă vopselele când lucrează. ♦ Fig. Gamă cromatică specifică unui pictor sau unei picturi; cromatică, colorit; p. ext. măiestrie artistică a pictorului; p. gener. măiestrie artistică. 2. Lopățică rotundă sau ovală de lemn, de obicei acoperită cu cauciuc sau cu plută, cu care se lovește mingea în tenisul de masă. 3. Piesă (plată) de forme variate, folosită ca suport, ca unealtă de presat, de netezit etc. sau la diferite mecanisme și instrumente. ♦ Pală^2 (de dimensiuni mici). – Din fr. palette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paletiza
PALETIZÁ, paletizez, vb. I. Tranz. A încărca produse, mărfuri cu ajutorul unor platforme speciale. – Din fr. palettiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paletizare
PALETIZÁRE, paletizări, s. f. Acțiunea de a paletiza și rezultatul ei. – V. paletiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pali
PALÍ s. f. Limbă veche, indo-europeană, care a constituit limba literară în care au fost redactate principiile budismului, devenind ulterior limba oficială a budismului din Ceylon. (Adjectival) Limba pali. – Din fr. pāli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliac
PALIÁC s. n. v. paliag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliag
PALIÁG s. n. Aliaj de paladiu și argint, inoxidabil, rezistent, folosit în tehnica dentară. [Var.: paliác s. n.] – Din germ. Paliag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliativ
PALIATÍV, -Ă, paliativi, -e, adj., s. n. 1. (Medicament sau tratament) care ameliorează sau înlătură simptomele unei boli pentru un timp scurt, fără a-i suprima cauza. 2. Fig. (Soluție, măsură) care rezolvă temporar sau aparent o situație dificilă. [Pr.: -li-a-] – Din fr. palliatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliativ
PALIATÍV, -Ă, paliativi, -e, adj., s. n. 1. Medicament cu eficacitate de moment. 2. Fig. (Măsură) Care soluționează provizoriu sau aparent o situație dificilă; expedient. – Din fr. palliatif < lat. palliativus.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

palicar
PALICÁR, palicari, s. m. Voluntar grec în războiul pentru independența Greciei, din 1821; p. ext. bărbat voinic, viteaz. – Din ngr. pallikári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palici
PALÍCI, paliciuri, s. n. (Reg.) Păhărel de vin sau de rachiu (de 50 de mililitri); conținutul unui asemenea păhărel. – Cf. sb. polič.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palici
Palici, doi zei, frați gemeni, de origine siciliană. Erau fiii lui Zeus și ai lui Thalea. Se spunea că, temîndu-se de gelozia Herei, Thalea s-ar fi ascuns sub pămînt ca să-i poată naște.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palid
PÁLID, -Ă, palizi, -de, adj. 1. (Despre față sau despre părți ale feței) Care este fără culoare, galben; p. ext. (despre oameni) cu obrazul fără culoare; livid, pal. 2. (Despre lumină, despre surse de lumină sau despre corpuri luminoase) Lipsit de intensitate; care răspândește o lumină slabă; fără strălucire; stins^2. 3. (Despre culori) Care este puțin intens, care este șters, estompat sau spălăcit; (despre obiecte sau ființe) care are o culoare puțin estompată sau spălăcită. ♦ Fig. Lipsit de vigoare; șters; searbăd. – Din lat. pallidus, it. pallido.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliditate
PALIDITÁTE s. f. Faptul sau însușirea de a fi palid; culoare, aspect al unei persoane care are fața palidă (1); paloare. – Palid + suf. -itate. Cf. it. palliditá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palidor
PALIDÓR s. n. Aliaj de paladiu și aur, inoxidabil, rezistent, folosit în tehnica dentară. – Din germ. Palidor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palie
PALÍE, palii, s. f. (Înv.) Carte care conține Vechiul Testament [Acc. și: pálie] – Din ngr. paleá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palier
PALIÉR, paliere, s. n. 1. (Tehn.) Lagăr. 2. Porțiune orizontală în cuprinsul scării interioare a unei clădiri, la nivelul fiecărui etaj; odihnă. ♦ Ansamblul planșeelor unei construcții, aflate la același nivel al ei. 3. Porțiune orizontală din traseul unei căi ferate sau al unui drum rutier. 4. Parcurs executat de avion, imediat după decolare. [Pr.: -li-er] – Din fr. palier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palilalie
PALILALÍE s. f. (Med.) Tulburare a vorbirii care constă în repetarea involuntară a unuia sau a mai multor cuvinte dintr-o frază. – Din fr. palilalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palimpsest
PALIMPSÉST, palimpseste, s. n. Pergament sau papirus de pe care s-a șters sau s-a ras scrierea inițială pentru a se putea utiliza din nou și pe care se mai văd urmele vechiului text. – Din fr. palimpseste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palincă
PALÍNCĂ, (2) palinci, s. f. 1. (Reg.) Rachiu; p. restr. țuică. 2. Sortiment, porție de palincă^1 (l). [Acc. și: pálincă. – Var.: pălíncă s. f.] – Din magh. pálinka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palincuţă
PALINCÚȚĂ s. f. v. pălincuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palincuță
PALINCÚȚĂ s. f. v. pălincuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palindrom
PALINDRÓM, palindromuri, s. n. Grup de cuvinte sau cuvânt care poate fi citit de la stânga la dreapta și de la dreapta la stânga fără să-și piardă sensul; p. ext. joc distractiv constând în găsirea unui cuvânt care citit și normal și invers, să aibă fie același înțeles, fie, în al doilea caz, să dea un alt cuvânt. – Din fr. palindrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palingeneză
PALINGENÉZĂ s. f. Fenomen de formare a magmei prin topirea unor roci preexistente. – Din fr. palingénese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palingenezic
PALINGENÉZIC, -Ă, palingenezici, -ce, adj. (Geol.) Referitor la palingeneză, de palingeneză. – Din fr. palingénésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palingenezie
PALINGENEZÍE s. f. Concepție stoică legată de teoria ciclului istoric, care susține revenirea periodică a acelorași evenimente sau lucruri. ♦ Fig. înnoire, regenerare (morală). – Din fr. palingénésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palinodic
PALINÓDIC, -Ă, palinodici, -ce, adj. Care aparține palinodiei, privitor la palinodie, specific palinodiei. – Din fr. palinodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palinodie
PALINODÍE, palinodii, s. f. Operă literară sau discurs în care autorul retractează cele spuse anterior; p. ext. schimbare de părere, retractare. – Din fr. palinodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palinologic
PALINOLÓGIC, -Ă, palinologici, -ce, adj. (Bot.) Referitor la palinologie, de palinologie. – Din fr. palynologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palinologie
PALINOLOGÍE s. f. Ramură a botanicii care studiază polenul și sporii. – Din fr. palynologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palinur
Palinur = Palinurus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palinurus
Palinurus, cîrmaciul corăbiei lui Aeneas. Într-o noapte, fiind cuprins de osteneală, Palinurus a adormit la cîrmă și a căzut în mare. Purtat de valuri, a reușit să ajungă pe coasta Italiei, unde însă a fost ucis de către localnici. Cînd Aeneas a întreprins călătoria în Infern, el l-a întîlnit acolo și a stat de vorbă cu umbra lui Palinurus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

palisa
PALISÁ, palisez, vb. I. Tranz. A lega ramurile pomilor fructiferi de un suport, de un spalier pentru a împiedica ruperea lor în caz de furtună sau pentru a da ramurilor o anumită formă. – Din fr. palisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palisadă
PALISÁDĂ, palisade, s. f. 1. Element de fortificație, folosit în amenajările defensive mai vechi, alcătuit din pari groși și lungi înfipți în pământ, legați între ei prin bare ușoare sau corzi (ramuri de copac, crengi de arbuști etc.); palancă. 2. (Bot.) Mod de așezare a unor celule alungite, cilindrice sau prismatice, care stau una lângă alta, perpendiculare pe suprafața organului; celule astfel așezate. – Din fr. palissade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palisadic
PALISÁDIC, -Ă, palisadici, -ce, adj. (Bot.) De palisadă (2). – Din fr. palissadique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palisaj
PALISÁJ s. n. Palisare. – Din fr. palissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palisandru
PALISÁNDRU, palisandri, s. m. Arbore exotic cu lemn tare și dens, de culoare neagră-violetă și cu miros plăcut, din care se fac mobile fine (Jacaranda obtusifolia); p. restr. lemnul acestui arbore. – Din fr. palissandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palisare
PALISÁRE, palisări, s. f. Acțiunea de a palisa și rezultatul ei; palisaj. – V. palisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paliu
PALÍU, -IE, palii, adj. (Reg.) 1. (Despre picioare; p. ext. despre oameni sau animale) Schilod, infirm; paralizat; șchiop. 2. (Despre ochi; p. ext. despre oameni) Sașiu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palladium
Palladium, veche statuie a zeiței Pallas Athena. Se spunea că ar fi căzut din cer pe vremea lui Ilus și că de ea depindea soarta cetății Troia (v. și Ilus). Pentru a putea cuceri orașul, grecii i-au trimis pe Odysseus și pe Diomedes s-o fure. Numai astfel a putut fi Troia distrusă. După o altă versiune însă, ar fi existat două statui asemănătoare: după ce prima a fost furată, cea de-a doua – cea adevărată – a fost luată de Aeneas cu sine și dusă în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pallantias
Pallantias (sau Pallantis), denumire purtată de zeița Eos, socotită – după o versiune – drept fiica titanului Pallas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pallas
Pallas^1 1. Denumire purtată de zeița Athena. 2. Fiica zeului Triton, despre care se spunea că ar fi copilărit împreună cu Athena. Omorînd-o din greșeală, zeița neconsolată a închipuit după înfățișarea ei o statuie, numită Palladium. După o altă versiune, statuia ar fi înfățișat-o pe însăși Athena (v. și Palladium).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pallas
Pallas^2 1. Unul dintre titani. 2. Unul dintre fiii lui Lycaon, considerat – după o versiune – drept bunicul lui Evander. 3. Fiul lui Evander. A participat alături de Aeneas la lupta împotriva lui Turnus, dar a fost ucis de către acesta din urmă. 4. Unul dintre giganți. 5. Unul dintre fiii lui Pandion (2). A fost ucis de către Theseus, împotriva căruia încercase să lupte alături de cei cincizeci de fii ai săi (v. și Theseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pallium
PÁLLIUM, palliumuri, s. n. (Zool.) Manta. [Scris și: palium] – Din lat., fr. pallium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palm
PALM, palmi, s. m. (Rar) Palmier. – Din fr. palme, germ. Palme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmac
PALMÁC, palmace, s. n. Veche unitate de măsură pentru lungime, folosită mai ales în Moldova, egală cu 3,4 cm și echivalând aproximativ cu a opta parte dintr-o palmă^1 (1). – Din tc. parmak (după palmă^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmacee
PALMACÉE, palmacee, s. f. (La pl.) Familie de plante monocotiledonate, având ca reprezentant tipic palmierul; (și la sg.) plantă din această familie. – Din lat. palmaceae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmar
PALMÁR, -Ă, palmari, -e, adj. Care se referă la palmă. Arteră palmară. – Cf. fr. palmaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmares
PALMARÉS, palmaresuri, s. n. Listă în care se înscriu succesele sau victoriile (sportive, artistice etc.) obținute de cineva; totalitatea unor astfel de succese sau de victorii. – Din fr. palmarès.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmat
PALMÁT, -Ă, palmați, -te, adj. 1. (Despre lobii unei frunze simple, foliolele unei frunze compuse sau despre nervuri) Care pornește dintr-un centru comun și se răsfiră apoi ca degetele de la palmă1; palmiform. 2. (Despre picioarele unor animale acvatice sau păsări înotătoare) Cu degetele reunite printr-o membrană. – Din lat. palmatus, it. palmato, fr. palme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmatifid
PALMATIFÍD, -Ă, palmatifizi, -de, adj. (Bot.; mai ales despre frunze palmate) Cu lobi de forma degetelor de la mână. – Din fr. palmatifide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmatură
PALMATÚRĂ, palmaturi, s. f. (Med.) Malformație congenitală constând în unirea degetelor mâinii printr-o pieliță. – Din fr. palmature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmă
PÁLMĂ^1, palme, s. f. 1. Partea interioară a mâinii, cuprinsă între articulația pumnului și vârful degetelor. ◊ Loc. adj. și adv. Ca în palmă = a) cu suprafața netedă, plană; b) (care este) foarte bine; c) (care este) în cele mai mici amănunte. ◊ Loc. adv. (Rar) Ca din palmă = ușor, repede. ◊ Expr. (A lucra) cu palma (sau cu palmele) = (a lucra numai) cu brațele, manual. A ține sau a duce, a purta (pe cineva ca) pe (sau ca în) palmă (sau palme) = a îngriji foarte bine pe cineva, a avea grijă să nu ducă lipsă de nimic; a răsfăța. A avea (pe cineva) în palmă = a avea (pe cineva) la discreție, în puterea sa. A cădea în palma cuiva = a ajunge la discreția cuiva. A juca (pe cineva) pe palmă = a dispune (de cineva) după bunul-plac. Când va crește păr în palmă = niciodată. A-l mânca (pe cineva) palma (sau palmele) = a avea chef să bată pe cineva. Bătând (sau cât ai bate) din palme = imediat, foarte repede. 2. Lovitură aplicată cuiva (peste obraz) cu palma^1 (1). ◊ Loc. vb. A lua (pe cineva) la (sau în) palme = a pălmui. 3. Veche unitate de măsură pentru lungime (de aproximativ 25-28 cm), egală cu distanța dintre extremitatea degetului mare și a celui mic bine întinse în lături. ◊ Palmă îngenuncheată (sau domnească) = veche unitate de măsură pentru lungime, mai mare cu aproximativ 3 cm decât palma^1 (3). Un lat de palmă = lățimea unei palme^1, când degetele sunt lipite între ele. ◊ Loc. adj. De o palmă = de dimensiuni neobișnuite, foarte mic sau foarte mare (în raport cu cât ar trebui sau cât ne-am aștepta să fie). ◊ Expr. O palmă de loc = a) o distanță mică; b) o suprafață (mică) de pământ cultivabil. 4. Bătător de covoare. 5. Obiect de cauciuc în formă de înotătoare, fixat de picior, folosit la înotul subacvatic. – Lat. palma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmă
PÁLMĂ^2, palme, s. f. (Înv.) Ramură de palmier (considerată ca semn al biruinței). ♦ Motiv ornamental (în formă de ramură de palmier). ◊ Palmele academice = distincție în formă de frunză de palmier stilizată, acordată de Academia Franceză oamenilor de știință și artiștilor. – Din fr. palme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmer
PALMÉR, palmere, s. n. Instrument de precizie pentru măsurarea grosimii unor piese. – Din fr. palmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmetă
PALMÉTĂ, palmete, s. f. Motiv ornamental reprezentând o frunză de palmier sau de acant stilizată. ♦ Formă artistică dată pomilor fructiferi ale căror ramuri, susținute de spaliere, sunt îndreptate să crească vertical sau oblic, într-un singur plan. – Din fr. palmette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmier
PALMIÉR, palmieri, s. m. (La pl.) Nume dat mai multor specii de arbori tropicali și subtropicali din familia palmaceelor, cu trunchiul drept, neramificat, având în vârf o coroană bogată de frunze penate sau palmate (1); (și la sg.) arbore care face parte dintr-una din aceste specii; palm. [Pr.: -mi-er] – Din fr. palmier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmieră
PALMIÉRĂ, palmiere, s. f. Bucată dreptunghiulară de piele groasă care protejează palmele^1 (1) în timpul muncii. – Palmă^1 + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmiform
PALMIFÓRM, -Ă, palmiformi, -e, adj. 1. (Rar) Palmat (1). Frunze palmiforme. 2. (Despre unele coloane egiptene) Care are capitelul în forma unui mănunchi de frunze de palmier. – Din fr. palmiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmiped
PALMIPÉD, palmipede, s. n. (La pl.) Denumire dată păsărilor acvatice cu picioare palmate; (și la sg.) pasăre care face parte din acest grup. ◊ (Adjectival) Specie palmipedă. – Din fr. palmipede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmipedă
PALMIPÉDĂ adj. f. v. PALMIPED. (La pl.) Denumire dată păsărilor acvatice cu picioare palmate; (și la sg.) pasăre care face parte din acest grup. ◊ (Adjectival) Specie palmipedă. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

palmitat
PALMITÁT, palmitați, s. m. Sare sau ester al acidului palmitic. – Din fr. palmitate, germ. Palmitat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmitic
PALMÍTIC adj. m. (în sintagma) Acid palmitic = acid gras, solid, de culoare albă, inodor și insipid, care se găsește în uleiurile și grăsimile naturale, având diverse utilizări în industrie. – Din fr. palmitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palmitină
PALMITÍNĂ s. f. Substanță solidă, grasă, obținută prin combinarea acidului palmitic cu glicerina. – Din fr. palmitine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paloare
PALOÁRE, palori, s. f. 1. Culoare, aspect al unei persoane care are fața palidă (1); faptul de a fi palid (1); paliditate, gălbeneală. 2. (Rar) Culoare ștearsă, estompată. – Din fr. pâleur, it. pallore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palograf
PALOGRÁF, palografe, s. n. Instrument pentru înregistrarea oscilațiilor verticale ale unei nave. – Din fr. palographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palogramă
PALOGRÁMĂ, palograme, s. f. Curbă de reprezentare a oscilațiilor unei nave, obținută cu ajutorul palografului. – Din fr. palogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palonler
PALONlÉR, paloniere, s. n. Mecanism alcătuit dintr-o pârghie articulată la mijloc și cu două pedale la extremități, folosit la dirijarea unui avion sau a unor ambarcațiuni. [Pr.: -ni-er] – Din fr. palonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paloş
PÁLOȘ, paloșe, s. n. Sabie lată cu două tăișuri, adesea încovoiată spre vârf, care se folosea în trecut; pală^3. – Din magh. pallos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paloș
PÁLOȘ, paloșe, s. n. Sabie lată cu două tăișuri, adesea încovoiată spre vârf, care se folosea în trecut; pală^3. – Din magh. pallos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palotie
PALÓTIE, palotii, s. f. (Reg.) Istorioară hazlie; snoavă. ♦ Șotie, poznă, boroboață. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palp
PALP s. m. v. palpă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpa
PALPÁ, palpez, vb. I. Tranz. 1. A examina un bolnav printr-o ușoară presiune cu degetele sau palmele asupra unei regiuni a corpului, pentru a determina limitele, consistența și sensibilitatea unor țesuturi și organe, prezența unor vibrații, a unor formațiuni patologice etc.2. A examina, cu mâna sau cu un instrument special, gradul de netezime al suprafeței unui obiect. – Din fr. palper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpabil
PALPÁBIL, -Ă, palpabili, -e, adj. Care poate fi pipăit, de care se poate lua cunoștință prin palpare; concret; fig. evident, clar, neîndoios. – Din fr. palpable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpabilitate
PALPABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi palpabil; fig. evidență, claritate. – Din fr. palpabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpare
PALPÁRE, palpări, s. f. Acțiunea de a palpa și rezultatul ei; palpație. – V. palpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpator
PALPATÓR, palpatoare, s. n. Element sensibil al unui instrument de măsurat sau de controlat neregularitățile de pe suprafețele corpurilor solide (de obicei metalice). – Palpa + suf. -tor. Cf. it. palpatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpaţie
PALPÁȚIE, palpații, s. f. (Rar) Palpare. – Din fr. palpation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpație
PALPÁȚIE, palpații, s. f. (Rar) Palpare. – Din fr. palpation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpă
PÁLPĂ, palpe, s. f. (Entom.) Mic apendice mobil al pieselor bucale la artropode, servind ca organ al gustului. [Var.: palp s. m.] – Din fr. palpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpebral
PALPEBRÁL, -Ă, palpebrali, -e, adj. (Anat.) Al pleoapei, referitor la pleoapă. – Din fr. palpébral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpit
PALPÍT, palpite, s. n. (Înv.) Palpitație. – Din it. palpito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpitant
PALPITÁNT, -Ă, palpitanți, -te, adj. Care trezește un interes viu, care captivează, pasionează; pasionant, captivant, emoționant. – Din fr. palpitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpitare
PALPITÁRE, palpitări, s. f. Acțiunea de a palpita și rezultatul ei. – V. palpita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpitaţie
PALPITÁȚIE, palpitații, s. f. Mișcare anormală, puternică, rapidă sau neregulată a inimii, provocată de o boală, de o emoție, de un efort etc.; palpit. ♦ Fig. (Rar) Sentiment, emoție. – Din fr. palpitation, it. palpitazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpitație
PALPITÁȚIE, palpitații, s. f. Mișcare anormală, puternică, rapidă sau neregulată a inimii, provocată de o boală, de o emoție, de un efort etc.; palpit. ♦ Fig. (Rar) Sentiment, emoție. – Din fr. palpitation, it. palpitazione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palpitător
PALPITĂTÓR, -OÁRE, palpitători, -oare, adj. (Rar) Tremurător, fremătător. – Palpita + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palplanşă
PALPLÁNȘĂ, palplanșe, s. f. Element de construcție din lemn, oțel sau beton, de forma unei grinzi cu lungime mare, folosit la executarea unor pereți care susțin săpăturile, sprijină malurile înalte etc. – Din fr. palplanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palplanșă
PALPLÁNȘĂ, palplanșe, s. f. Element de construcție din lemn, oțel sau beton, de forma unei grinzi cu lungime mare, folosit la executarea unor pereți care susțin săpăturile, sprijină malurile înalte etc. – Din fr. palplanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palten
PÁLTEN s. m. v. paltin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paltin
PÁLTIN, paltini, s. m. Numele a doi arbori: a) arbore înalt, cu frunzele crestate adânc, cu florile mici și fructele prevăzute cu aripi, având trunchiul din lemn tare, folosit la fabricarea mobilei, a unor instrumente muzicale etc. (Acer pseudoplatanus); b) arțar. ♦ Lemnul arborilor de mai sus. [Var.: (pop.) pálten s. m.] – Lat. platanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palton
PALTÓN, paltoane, s. n. Haină de iarnă (lungă până sub genunchi), confecționată din stofa groasă și căptușită cu vatelină sau cu blană, care se poartă peste celelalte obiecte de îmbrăcăminte. – Din fr. paletot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paltonaş
PALTONÁȘ, paltonașe, s. n. Diminutiv al lui palton. – Palton + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paltonaș
PALTONÁȘ, paltonașe, s. n. Diminutiv al lui palton. – Palton + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludă
PALÚDĂ, palude, s. f. (Înv.) Baltă; mlaștină. – Din lat. palus, -udis, fr. palude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludean
PALUDEÁN, -Ă, paludeeni, -e, adj. (Rar) Palustru. ◊ Friguri paludeene = paludism. [Pr.: -de-an] – Din fr. paludéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludic
PALÚDIC, -Ă, paludici, -ce, adj. Care se referă la paludism, atins de paludism. ♦ (Substantivat) Persoană care suferă de paludism; malaric. – Din fr. paludique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludism
PALUDÍSM s. n. Boală infecțioasă provocată de un hematozoar (prin înțepătura țânțarilor anofeli); malarie, friguri palustre. – Din fr. paludisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludolog
PALUDOLÓG, -Ă, paludologi, -ge, s. m. și f. Specialist în paludologie. – Din paludologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludologie
PALUDOLOGÍE s. f. (Med.) Malariologie. – Din fr. paludologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludos
PALUDÓS, -OÁSĂ, paludoși, -oase, adj. (Livr.) Mlăștinos. – Din lat. paludosus, it. paludoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludoterapie
PALUDOTERAPÍE s. f. (Med.) Malarioterapie. – Din fr. paludothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paludrină
PALUDRÍNĂ s. f. Medicament sintetic folosit împotriva paludismului. – Din fr. paludrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palustru
PALÚSTRU, -Ă, paluștri, -stre, adj. De baltă, din regiunea sau de pe malurile bălților. ◊ Friguri palustre = paludism. Locuințe palustre = locuințe lacustre. – Din fr. palustre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

palux
PÁLUX s. n. Lac incolor care se aplică pe suprafața parchetului pentru a-l proteja. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pama
PAMÁ, pamez, vb. I. Intranz. (Rar) A leșina, a se pierde. – Din fr. pâmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pamblică
PÁMBLICĂ s. f. v. panglică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pambriu
PAMBRÍU, pambriuri, s. n. (Înv.) Stofă de lână merinos. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pamflet
PAMFLÉT, pamflete, s. n. Specie literară în versuri sau în proză, cu caracter satiric, intr-un limbaj violent și agresiv. – Din fr. pamphlet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pamfletar
PAMFLETÁR, -Ă, pamfletari, -e, S. m., adj. 1. s. m. (Adesea depr.) Autor de pamflete; pamfletist. 2. Adj. Care are caracter de pamflet, specific pamfletului. – Din fr. pamphlétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pamfletăresc
PAMFLETĂRÉSC, -EÁSCĂ, pamfletărești, adj. (Rar) Care aparține sau este specific pamfletarului sau pamfletului, privitor la pamfletar sau la pamflet. – Pamfletar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pamfletist
PAMFLETÍST, -Ă, pamfletiști, -ste, s. m. și f. (Rar la f.) Pamfletar. – Pamflet + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pampa
PÁMPA s. n. v. pampas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pampas
PÁMPAS s. n. Câmpie întinsă, acoperită cu ierburi și cu tufișuri, caracteristică regiunilor cu climă subtropicală și temperată din America de Sud. [Var.: pámpa s. f.] – Din fr. pampa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pampas
PÁMPAS / PÁMPA s. n. / s. f. Câmpie întinsă din America de Sud, acoperită cu ierburi și tufișuri abundente, al cărei climat este de stepă. – Din fr. pampa < cuv. din America lat., provenind dintr o limbă indigenă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pampers
PAMPERS, pamperși, s. m. Scutec absorbant. [Pr.: pémpărs] – Din engl. pampers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pampers
PAMPERS, pamperși, s. m. (Anglicism) Scutec foarte absorbant. [Pr.: pémpărs].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pan
PAN^1- Element de compunere care înseamnă „tot”, „întreg” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr., ngr. pan-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pan
PAN^2, pani, s. m. Denumire dată (în Evul Mediu) nobililor polonezi sau, p. gener., marilor boieri români; persoană care purta acest titlu. – Din pol. pan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pan
Pan, fiul lui Hermes și al Dryopei, socotit drept protector al turmelor și al păstorilor. Își avea reședința în Arcadia și era considerat drept inventatorul unui instrument de suflat numit syrinx (naiul). Pan avea o înfățișare ciudată, jumătate de om și jumătate de animal; avea coarne, barbă și copite de țap, iar trupul îi era acoperit de păr. Trăia în desișul codrilor, în umbra cărora pîndea nimfele, și adeseori îl întovărășea pe zeul Dionysus, din cortegiul căruia făcea parte. În mitologia romană, Pan era identificat cu Faunus și cu Lupercus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panacagiu
PANACAGÍU, panacagii, s. m. (Rar) Panacodar. – Cf. panacodar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panacee
PANACÉE s. f. v. panaceu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panaceu
PANACÉU, panacee, s. n. Medicament despre care se credea în trecut că vindecă orice boală. [Var.: (înv.) panacée s. f.] – Din lat. panacea, fr. panacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panachidă
PANACHÍDĂ, panachide, s. f. Tăbliță sau placă de metal, de piatră sau de lemn, folosită în trecut de școlari pentru a învăța să scrie. – Din bg. panakída.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panacod
PANACÓD, panacoade, s. n. Scândură de anumite dimensiuni, care se acoperă cu o cârpă curată și pe care se așază bucățile de aluat înainte de a fi introduse în cuptor; formă, tipar pentru aluat. – Din ngr. pinakotí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panacodar
PANACODÁR, panacodari, s. m. Brutar care lucrează cu panacodul; (rar) panacagiu. [Var.: panacotár s. m.] – Panacod + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panacotar
PANACOTÁR s. m. v. panacodar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panafrican
PANAFRICÁN, -Ă, panafricani, -e, adj. Care se referă la (toată) Africa, din întreaga Africă. – Din fr. panafricain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panafricanism
PANAFRICANÍSM s. n. Mișcare politică și culturală care urmărește unitatea și solidaritatea tuturor popoarelor africane. – Din fr. panafricanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panaghiar
PANAGHIÁR, panaghiare, s. n. 1. Icoana Maicii Domnului. 2. Vas de metal (mai ales de aur sau de argint), împodobit cu incrustații artistice, pe care se ține panaghia (2). [Pr.: -ghi-ar] – Panaghie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panaghie
PANAGHÍE, panaghii, s. f. 1. Nume dat Fecioarei Maria; p. ext. iconiță (emailată) cu chipul Fecioarei Maria, purtată de ierarhi pe piept. 2. Bucată de prescură care se mănâncă în mănăstiri, în prima săptămână după Paște. ♦ Prescură făcută la patruzeci de zile după înmormântarea cuiva. – Din sl. panagija, ngr. panaghía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panahidă
PANAHÍDĂ, panahide, s. f. (Înv. și pop.) Parastas făcut la 40 de zile de la moartea cuiva. ♦ Parte a prohodului care se cântă la scoaterea mortului din casă. – Din sl. panahida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panama
PANAMÁ^1, panamale, s. f. 1. Împletitură făcută din paie obținute din frunzele unui palmier care crește în Panama; p. ext. pălărie făcută dintr-o astfel de împletitură. 2. Țesătură ușoară de bumbac sau de in care imită panamaua^1 (1). – Din fr. panama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panama
PANAMÁ^2, panamale, s. f. Afacere frauduloasă de mari proporții, escrocherie în stil mare. – Din n. pr. Panama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panamerican
PANAMERICÁN, -Ă, panamericani, -e, adj. Care se referă la (toată) America, care aparține Americii (întregi). – Din fr. panaméricain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panamerican
PANAMERICÁN, -Ă, panamericani, -e, adj. Care privește națiunile de pe întreg continentul american; care se referă la (toată) America, care aparține Americii (întregi). – Din fr. panaméricain.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

panamericanism
PANAMERICANÍSM s. n. Mișcare de solidaritate continentală care urmărește realizarea unei strânse colaborări între statele americane. – Din fr. panaméricanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panamericanist
PANAMERICANÍST, -Ă, panamericaniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al panamericanismului. – Din fr. panaméricaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panamez
PANAMÉZ, -Ă, panamezi, -e, s. m. și f, adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din statul Panama. 2. Adj. Care aparține statului Panama sau panamezilor (1), privitor la statul Panama ori la panamezi. – Panama (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panarab
PANARÁB, -Ă, panarabi, -e, adj. Care aparține ansamblului țărilor arabe, care se referă la lumea arabă. – Din fr. panarabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panaramă
PANARÁMĂ s. f. v. panoramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panariciu
PANARÍCIU s. n. v. panarițiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pandar
Pandar = Pandarus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandareos
Pandareos, fiul lui Merops. Fiindcă a furat un cîine de aur din templul lui Zeus a fost preschimbat de părintele zeilor într-o stîncă. Rămase orfane, cele trei fete ale lui Pandareos au fost răpite, la rîndul lor, de harpii. Acestea le-au dus în Infern, unde le-au dăruit, drept slujitoare, eumenidelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandarus
Pandarus 1. Lician, fiul lui Lycaon și arcaș în armata troienilor. A căzut ucis de către Diomedes. 2. Fiul lui Aleanor. L-a însoțit pe Arneas în peregrinările sale și a murit în Italia, ucis de mîna lui Turnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandion
Pandion 1. Fiul lui Erichthonius și rege al cetății Athenae. A avut, la rîndul său, patru copii: pe Erechtheus, pe Butes, pe Procne și pe Philomela. Pandion a căsătorit-o pe Procne cu regele Tereus, în schimbul alianței pe care i-o făgăduise acesta din urmă. A murit, copleșit de durere din cauza nenorocirilor care s-au abătut asupra fetelor lui (v. și Philomela). 2. Strănepotul lui Pandion (1.) și fiul lui Cecrops. Gonit din cetatea Athenae de către verii săi, Pandion s-a stabilit la Megara. Acolo s-a căsătorit cu fiica regelui Pylas, căruia i-a urmat la tron. Cu soția sa, pe nume Pylia, Pandion a avut patru copii: Aegeus, Lycus, Nisus și Pallas (5.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandişpan
PANDIȘPÁN, pandișpane, s. n. Prăjitură făcută din făină, ouă și zahăr, de culoare galbenă și cu aspect pufos. [Pl. și: pandișpanuri] – Din ngr. pandespáni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pandișpan
PANDIȘPÁN, pandișpane, s. n. Prăjitură făcută din făină, ouă și zahăr, de culoare galbenă și cu aspect pufos. [Pl. și: pandișpanuri] – Din ngr. pandespáni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pandora
Pandora, întîia femeie din lume, creată de către Hephaestus și de către Athena, la porunca lui Zeus. Cînd Prometheus a furat focul din ceruri ca să-l dăruiască oamenilor, părintele zeilor a hotărît să-l pedepsească, dăruindu-i-o pe Pandora. Fiind respinsă de Prometheus, Pandora a izbutit însă să-l cucerească pe fratele acestuia, pe Epimetheus, care a luat-o de soție. Drept dar de nuntă, Pandora, pe care zeii o împodobiseră cu toate farmecele, a adus o cutie în care olimpienii închiseseră toate relele omenești. Ajunsă pe pămînt, ea le-a dat drumul, umplînd lumea cu ele. După o altă variantă, în cutia Pandorei ar fi fost închise toate lucrurile bune pe care zeii le-au dăruit muritorilor. Deschizînd cutia, ea le-a lăsat să iasă și să se întoarcă din nou în lăcașul zeilor, de unde veniseră. Singură Speranța a rămas pe pămînt, pentru muritori, căci ea, aflîndu-se la fund, cînd Pandora a închis din nou cutia, a rămas acolo, nemaiavînd timp să iasă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandrosos
Pandrosos, fiica lui Cecrops și soră cu Aglauros și cu Herse. A fost pedepsită, împreună cu surorile ei, de către zeița Athena, pentru că i-a încălcat porunca (v. Aglauros).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pandur
PANDÚR, panduri, s. m. 1. Soldat dintr-un corp de oaste habsburgică din sec. XVIII. 2. Soldat din oastea muntenească neregulată de la începutul sec. XIX. ♦ Spec. Soldat din oastea lui Tudor Vladimirescu. ♦ Ostaș în serviciul poliției după desființarea vechii miliții naționale. 3. (Înv. și pop.) Haiduc. – Din sb. pandur, magh. pandúr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pangermanism
PANGERMANÍSM s. n. Mișcare politică și culturală preconizând unirea tuturor popoarelor germanice într-un singur stat, apărută în sec. XIX. – Din fr. pangermanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pangermanist
PANGERMANÍST, -Ă, pangermaniști, -ste, adj., s. m. și f. Pangermanic. – Din fr. pangermaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglicar
PANGLICÁR, panglicari, s. m. (Fam.) Artist (de circ) care face scamatorii cu panglici. ♦ Epitet dat unui șarlatan, unui escroc, precum și unei persoane care vorbește mult și nu la obiect. – Panglică + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglică
PÁNGLICĂ, panglici, s. f. 1. Fâșie îngustă de bumbac, de mătase, de catifea etc., folosită mai ales ca podoabă (la îmbrăcămintea feminină). ♦ Fâșie îngustă de bumbac sau de mătase îmbibată cu tuș, folosită la mașina de scris. 2. Bandă de pânză, de mușama sau de metal divizată în centimetri, care servește la măsurarea distanțelor. 3. Obiect flexibil de metal sau de alt material, având grosime și lățime mică în raport cu lungimea; bandă. 4. (Zool.; pop.) Tenie. [Var.: (reg.) pándlică, pámblică s. f.] – Din magh. pántlika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglicărie
PANGLICĂRÍE, panglicării, s. f. Scamatorie (cu panglici). ♦ Fig. (Fam.) Șarlatanie, escrocherie; intrigă, uneltire. – Panglicar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglicea
PANGLICEÁ, panglicele, s. f. (Reg.) Panglicuță. – Panglică + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglicuţă
PANGLICÚȚĂ, panglicuțe, s. f. Diminutiv al lui panglică (1); panglicea. [Var.: pănglicúță s. f.] – Panglică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panglicuță
PANGLICÚȚĂ, panglicuțe, s. f. Diminutiv al lui panglică (1); panglicea. [Var.: pănglicúță s. f.] – Panglică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pangolin
PANGOLÍN, pangolini, s. m. Gen de mamifere din regiunile tropicale, acoperite cu solzi cornoși, lipsite de dinți și având o coadă lungă și puternică (Manis); animal care face parte din acest gen. – Din fr. pangolin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panica
PANICÁ, panichez, vb. I. 1. Tranz. (Rar) A înnebuni, a îngrozi, a scoate din minți pe cineva. 2. Refl. A-și ieși din minți. – Din fr. paniquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panicard
PANICÁRD, -Ă, panicarzi, -de, s. m. și f., adj. (Rar) 1. S. m. și f. Persoană cuprinsă (nejustificat) de panică (care influențează și pe alții). 2. Adj. Care denotă, care manifestă (nejustificat) panică. – Din fr. paniquard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panicat
PANICÁT, -Ă, panicați, -te, adj. (Livr.) Care este cuprins de panică. – Din fr. paniqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panică
PÁNICĂ s. f. Senzație de spaimă violentă de care este cuprinsă subit (și adesea fără temei) o persoană sau o colectivitate. ◊ Expr. A intra în panică = a se neliniști, a se alarma, a se speria (foarte tare). – Din ngr. panikós, fr. panique, it. panico, germ. Panik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panicos
PANICÓS, -OÁSĂ, panicoși, -oase, adj. (Fam.) Panicard. – Panică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panicul
PANÍCUL, panicule, s. n. Tip de inflorescență în formă de ciorchine compus, ale cărui ramuri secundare sunt și ele ramificate și poartă flori, spiculețe sau capitule^2. [Var.: panículă s. f.] – Din lat. panicula, fr. panicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paniculat
PANICULÁT, -Ă, paniculați, -te, adj. (Despre plante sau despre inflorescențe) Care are florile în panicul, cu panicul; (despre inflorescențe) care are formă de panicul. – Din fr. paniculé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paniculă
PANÍCULĂ s. f. v. panicul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panier
PANIÉR, paniere, s. n. (Înv.) Jupon cu balene care servește pentru a ține fusta înfoiată pe șolduri; p. ext. rochie cu un astfel de jupon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. panier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panifica
PANIFICÁ, panífic, vb. I. Tranz. A efectua procesul de panificație. – Din fr. panifier, it. panificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panificabil
PANIFICÁBIL, -Ă, panificabili, -e, adj. (Despre făină) Care poate intra în procesul de panificație. – Din fr. panifiable (după panifica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panificare
PANIFICÁRE s. f. Acțiunea de a panifica și rezultatul ei. – V. panifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panificaţie
PANIFICÁȚIE s. f. Proces de transformare a făinei în pâine, în produse de patiserie etc. – Din fr. panification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panificație
PANIFICÁȚIE s. f. Proces de transformare a făinei în pâine, în produse de patiserie etc. – Din fr. panification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panislamic
PANISLÁMIC, -Ă, panislamici, -ce, adj. Referitor la panislamism, de panislamism. – Din fr. panislamique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panislamism
PANISLAMÍSM s. n. Mișcare politică având ca scop unirea tuturor popoarelor islamice, pentru apărarea credinței și consolidarea opoziției față de expansiunea culturală și politică occidentală. – Din fr. panislamisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panlogism
PANLOGÍSM s. n. Doctrină filosofică după care raționalul și realul sunt noțiuni identice, relațiile logice reprezentând esența realității. – Din fr. panlogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panlogist
PANLOGÍST, -Ă, panlogiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al panlogismului. – De la panlogism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panmieloftizie
PANMIELOFTIZÍE s. f. Boală a măduvei osoase caracterizată prin scăderea până la dispariție a celulelor care fabrică elementele celulare ale sângelui. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. panmyélophtisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panmixie
PANMIXÍE, panmixii, s. f. (Biol.) Încrucișare întâmplătoare din punct de vedere genetic între doi indivizi de sex opus. – Din engl. panmixia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panoftalmie
PANOFTALMÍE, panoftalmii, s. f. Infecție supurativă acută care cuprinde în întregime ochiul. – Din fr. panophtalmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panonian
PANONIÁN, -Ă, panonieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Epoca pliocenului din Podișul Transilvaniei și din bazinul panonic; serie de strate geologice din această epocă. 2. Adj. Care aparține panonianului (1), privitor la panonian. [Pr.: -ni-an] – Din fr. pannonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panonic
PANÓNIC, -Ă, panonici, -ce, adj. Care aparține Panoniei, referitor la Panonia; originar din Panonia. – Panonia (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panopea
Panope(a), una dintre nereide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panopeea
Panopeea = Panope(a).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panopeu
Panopeu = Panopeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panopeus
Panopeus, fiul lui Phocus și frate geamăn cu Crisus, față de care nutrea o ură devenită celebră.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panoplie
PANOPLÍE, panoplii, s. f. Colecție de arme (luate ca trofeu) aranjate pe un panou; panou pe care sunt așezate aceste arme. – Din fr. panoplie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panoptic
PANÓPTIC, panoptice, s. n. 1. Clădire astfel construită încât interiorul ei (cu aspecte sau materiale documentare) să poată fi cuprins dintr-o singură privire. 2. Expoziție sau colecție de figuri făcute din ceară; panoramă. [Acc. și: panoptíc. – Var.: panópticum s. n.] – Din fr. panoptique, germ. Panoptikum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panopticum
PANÓPTICUM s. n. v. panoptic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panorama
PANORAMÁ, panoramez, vb. I. Tranz. (Cin.) A realiza un panoramic. – Din engl. panoram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panoramare
PANORAMÁRE s. f. (Cin.) Acțiunea de a panorama și rezultatul ei. – V. panorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panoramă
PANORÁMĂ, panorame, s. f. 1. Priveliște din natură cu orizont larg, văzută de departe și de la înălțime. ♦ Fig. Privire de ansamblu consacrată unui domeniu, unei probleme etc. Panorama literaturii române. 2. Tablou de proporții mari desfășurat de jur-împrejurul unei încăperi circulare și iluminat de sus numai pe anumite sectoare, astfel încât spectatorul aflat în mijlocul încăperii, în semiobscuritate, să aibă iluzia unei imagini reale; p. ext. clădire circulară în care se află un asemenea tablou. 3. Spectacol popular de bâlci cu scamatorii, acrobații, expoziție de animale exotice etc.; p. ext. baracă, construcție, amenajare în care se poate vedea un astfel de spectacol. 4. Panoptic (2). [Var.: (reg.) panarámă s. f.] – Din fr. panorama, germ. Panorama, it. panorama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panoramic
PANORÁMIC, -Ă, panoramici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. Care ține de panoramă (1), privitor la panoramă, de panoramă. ◊ Fotografie panoramică = fotografie, luată de obicei din avion, care cuprinde un peisaj vast. Ecran panoramic = ecran de cinematograf de formă semicirculară, cu lățimea mult mai mare în raport cu înălțimea. 2. S. n. (Cin.) Cadru vizual cuprinzător obținut prin deplasarea aparatului de filmat sau a camerei de televiziune în jurul unui ax orizontal sau vertical, fără ca operatorul să-și părăsească locul. – Din fr. panoramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panortodox
PANORTODÓX, -Ă, panortodocși, -xe, adj. Care privește toate bisericile ortodoxe; al întregii ortodoxii. – Pan^1- + ortodox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panotare
PANOTÁRE s. f. Așezare a unor opere de artă după valoare, în cadrul unui salon expozițional.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

panou
PANÓU, panouri, s. n. 1. Planșă de lemn, de carton etc. de mărimi variate, pe care se lipesc afișe, se scriu lozinci etc. ◊ (Ieșit din uz) Panou de onoare = panou pe care erau prezentate persoane evidențiate în muncă. 2. Porțiune (plană) din suprafața unei construcții sau a unui element de construcție, limitată de rest prin fâșii de altă culoare, cu alt aspect, din alt material etc. ◊ Panou de comandă = placă de marmură, de bachelită etc. pe care sunt centralizate toate dispozitivele de comandă și de măsură ale unei mașini, ale unei uzine, ale unui vapor etc.; tablou de comandă. 3. Placă de lemn pe care este fixat coșul la jocul de bachet. 4. (În sintagma) Panou de tragere (sau de tir) = pânză întinsă pe un cadru de lemn, pe care sunt trasate cercuri concentrice sau diverse figuri, folosită ca țintă la exercițiile sau la concursurile de tragere. 5. Element de construcție în formă de perete plin sau constituit din arce, cu grosimea mică în raport cu celelalte dimensiuni, folosit la căptușirea unor elemente de construcție, la susținerea unor aparate, la asamblarea cu alte elemente asemănătoare pentru a forma o piesă, un dispozitiv, o construcție, un sistem tehnic etc. – Din fr. panneau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panpsihism
PANPSIHÍSM s. n. Doctrină potrivit căreia întreaga materie are proprietăți psihice sau de natură psihică. – Din fr. panpsychisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panromanic
PANROMÁNIC, -Ă, panromanici, -ce, adj. Care aparține (tuturor) popoarelor sau limbilor romanice ori neolatine, privitor la popoarele sau la limbile romanice sau neolatine. – Pan^1- + romanic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panromânism
PANROMÂNÍSM s. n. Concepție politică prin care se preconizează unirea tuturor românilor într-un singur stat. – Pan^1- + românism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansa
PANSÁ, pansez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) aplica un pansament; a (se) bandaja. 2. Tranz. (Rar) A țesăla un animal. – Din fr. panser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansaj
PANSÁJ, pansaje, s. n. (Rar) Faptul de a pansa (2); țesălat. – Din fr. pansage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansament
PANSAMÉNT, pansamente, s. n. Faptul de a (se) pansa (1); mijloc de protecție împotriva unei infecții și de tratare a unei boli prin aplicarea pe regiunea bolnavă a unor medicamente și acoperirea ei cu bandaje, vată etc. ♦ (Concr.) Material folosit la pansare. – Din fr. pansement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansare
PANSÁRE, pansări, s. f. Acțiunea de a (se) pansa și rezultatul ei; bandajare. – V. pansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansat
PANSÁT, -Ă, pansați, -te, adj. Care este acoperit cu pansament; (înv. și pop.) oblojit. – V. pansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansea
PANSEÁ, pansele, s. f. Numele a două plante erbacee decorative din familia violaceelor: a) plantă cu tulpina mică, cu frunze late, ovale, cu flori nemirositoare, având cinci petale inegale de culori variate; panseluță (Viola wittrockiana); b) plantă cu frunze ovale și cu flori cu petale mari, rotunjite și variat colorate (Viola tricolor). – Din fr. pensée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panseluţă
PANSELÚȚĂ, panseluțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pansea. 2. Pansea. – Pansea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panseluță
PANSELÚȚĂ, panseluțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pansea. 2. Pansea. – Pansea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panseu
PANSÉU, panseuri, s. n. (Fam.) Gândire, cugetare; maximă, sentință. – Din fr. pensée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansexualism
PANSEXUALÍSM s. n. Teorie care exagerează rolul instinctului sexual în viața psihică. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. pansexualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansion
PANSIÓN s. n. v. pension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pansiv
PANSÍV, -Ă, pansivi, -e, adj. (Rar) Meditativ, gânditor. – Din fr. pensif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panslav
PANSLÁV, -Ă, panslavi, -e, adj. Care aparține (tuturor) popoarelor slave, privitor la (toate) popoarele slave. – Din fr. panslave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panslavism
PANSLAVÍSM s. n. Mișcare politică și culturală apărată în Rusia în sec. XIX, care preconiza unirea într-un singur stat a tuturor popoarelor slave. – Din fr. panslavisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panslavist
PANSLAVÍST, -Ă, panslaviști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al panslavismului. – Din fr. panslaviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantagruelic
PANTAGRUÉLIC, -Ă, pantagruelici, -ce, adj. (Livr.; despre pofta de mâncare, foame) Extraordinar, colosal, devorant; (despre ospețe, mese) foarte bogat. [Pr.: -gru-e-] – Din fr. pantagruélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantahuză
PANTAHÚZĂ, pantahuze, s. f. (Înv.) Listă de subscripție cu care se strâng bani pentru clădirea sau pentru repararea unei biserici, pentru o operă de binefacere etc. – Din ngr. pantahúsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantalon
PANTALÓN, pantaloni, s. m. 1. (De obicei la pl.) Îmbrăcăminte exterioară care acoperă, de la mijloc în jos, corpul și fiecare picior în parte; nădrag. ♦ Chiloți, izmene. 2. Piesă de tablă sau de metal turnat, goală în interior, folosită la bifurcarea unei conducte. – Din ngr. pantalóni, fr. pantalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantalonadă
PANTALONÁDĂ, pantalonade, s. f. (Livr.) Comedie burlescă; p. ext. bufonerie. – Din fr. pantalonnade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantalonar
PANTALONÁR, pantalonari, s. m. 1. Denumire depreciativă dată de către boierii conservatori în sec. XIX tinerilor progresiști care adoptaseră îmbrăcămintea occidentală. ♦ (Pop.) Nume depreciativ dat de țărani persoanelor îmbrăcate orășenește; spec. orășean, târgoveț. 2. (Rar) Croitor specializat în confecționarea pantalonilor. – Pantalon + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantalonaş
PANTALONÁȘ, pantalonași, s. m. (Mai ales la pl.) Diminutiv al lui pantalon. ♦ Spec. Pantalon scurt pentru copii. ♦ Spec. Chilot lung până la gleznă, împodobit cu volane de dantelă, pe care îl purtau femeile. – Pantalon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantalonaș
PANTALONÁȘ, pantalonași, s. m. (Mai ales la pl.) Diminutiv al lui pantalon. ♦ Spec. Pantalon scurt pentru copii. ♦ Spec. Chilot lung până la gleznă, împodobit cu volane de dantelă, pe care îl purtau femeile. – Pantalon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantă
PÁNTĂ, pante, s. f. 1. Porțiune de teren cu suprafața înclinată față de planul orizontal, care formează de obicei versantul unei forme de relief; povârniș, coastă. ◊ Loc. adv. și adj. În pantă = înclinat, pieziș. ◊ Expr. A cădea (sau a aluneca) pe panta... (sau pe o pantă...) = a) a se lăsa prins, antrenat de...; b) a se îndrepta către..., a duce către... 2. Unghi ascuțit format de o dreaptă sau de un plan cu dreapta sau cu planul orizontal; tangenta trigonometrică a acestui unghi; înclinare față de orizontală. – Din fr. pente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panteism
PANTEÍSM, s. n. Concepție filosofică monistă care identifică pe Dumnezeu cu întreaga natură. – Din fr. panthéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panteist
PANTEÍST, -Ă, panteiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de panteism, privitor la panteism; care admite, susține panteismul; panteistic. 2. S. m. și f. Adept al panteismului. – Din fr. panthéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panteistic
PANTEÍSTIC, -Ă, panteistici, -ce, adj. (Rar) Panteist (1). – Din fr. panthéistique, germ. panthéistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panteon
PANTEÓN, panteonuri, s. n. 1. (La greci și la romani) Templu consacrat cultului tuturor zeilor. 2. Monument național în care se depun rămășițele pământești ale oamenilor iluștri. ♦ Fig. Totalitatea oamenilor iluștri ai unei țări. [Pr.: -te-on] – Din fr. panthéon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panteră
PANTÉRĂ, pantere, s. f. Mamifer carnivor din familia felidelor, cu corpul suplu și musculos, cu blana gălbuie-roșcată cu pete închise, care trăiește în Asia și Africa; leopard, pardos (Felis pardus). – Din fr. panthère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panthoides
Panthoides, denumire purtată de Euphorbus și de Polydamas, fiii lui Panthous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

panthous
Panth(o)us, preot al lui Aoillo la Troia și prieten cu Priamus. A avut doi fii, pe Euphorbus și pe Polydamus. Panthous și-a aflat moartea în timpul incendierii cetății.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pantocrator
PANTOCRÁTOR s. n. Icoană pictată în bisericile ortodoxe pe bolta naosului, care reprezintă pe Isus Hristos ca împărat al lumii; p. ext. cupola de deasupra naosului, unde se află această icoană. – Din ngr. pantokrátor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantof
PANTÓF, pantofi, s. m. Încălțăminte de stradă din piele, din materiale sintetice sau din pânză, care acoperă laba piciorului până la gleznă. – Din germ. Pantoffel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantofar
PANTOFÁR, pantofari, s. m. (Rar) Persoană care face ori repară pantofi sau orice fel de încălțăminte; cizmar; negustor sau vânzător de încălțăminte. – Pantof + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantofăreasă
PANTOFĂREÁSĂ, pantofărese, s. f. (Rar) Soția pantofarului. – Pantofar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantofărie
PANTOFĂRÍE^1 s. f. Meseria pantofarului. – Pantofar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantofărie
PANTOFĂRÍE^2, pantofării, s. f. (Înv.) 1. Atelier în care se confecționează sau se repară pantofi sau orice fel de încălțăminte; cizmărie; p. ext. magazin în care se vinde încălțăminte. 2. (La sg., cu sens colectiv) Mulțime de pantofi. – Pantof + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantofior
PANTOFIÓR, pantofiori, s. m. Diminutiv al lui pantof. – Pantof + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantograf
PANTOGRÁF, pantografe, s. n. 1. Aparat folosit pentru reproducerea unui desen, a unui plan etc. la aceeași mărime cu un model dat sau la o scară diferită de a modelului. 2. Dispozitiv montat pe acoperișul unor vehicule electrice, care face contactul între instalația electrică a vehiculului și rețeaua electrică fixă de alimentare. – Din fr. pantographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantografic
PANTOGRÁFIC, -Ă, pantografici, -ce, adj. Referitor la pantografie, de pantografie. – Din fr. pantographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantografie
PANTOGRAFÍE s. f. Reproducere a unui desen cu ajutorul pantografului. – Din fr. pantographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantoidul
Pantoidul = Panthoides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pantometru
PANTOMÉTRU, pantometre, s. n. Instrument topografic cu care se măsoară unghiurile orizontale. – Din fr. pantomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantomim
PANTOMÍM, -Ă, pantomimi, -e, s. f., s. m. 1. S. f. Exprimare a ideilor și a sentimentelor prin gesturi, mimică, dans; p. ext. ansamblu de gesturi, de mișcări prin care se exprimă anumite idei și sentimente. 2. S. f. Gen de reprezentație teatrală în care actorii exprimă diverse acțiuni dramatice (numai) prin gesturi sau mimică; scenariul unei astfel de reprezentații. 3. S. m. (Rar) Actor de pantomimă (2); mim. – Din fr. pantomime, germ. Pantomime, it. pantomimo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantomimic
PANTOMÍMIC, -Ă, pantomimici, -ce, adj. De pantomimă, ca într-o pantomimă, exprimat prin gesturi. – Din fr. pantomimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantopon
PANTOPÓN s. n. Substanță extrasă din opiu sub formă de pulbere brună cu gust amar, solubilă în apă, cu acțiune analgezică similară opiului. – Din fr. pantopon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantou
Pantou = Panth(o)us.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pantrop
PANTRÓP, -Ă, pantropi, -e, adj. (Despre microbi sau virusuri) Care se poate localiza în orice parte a organismului. – După engl. pantropic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pantum
PANTÚM, pantumuri, s. n. Specie fixă a poeziei lirice, în care al doilea și al patrulea vers dintr-un catren formează primul și al treilea vers din catrenul următor. [Pl. și: pantume] – Din fr. pantoum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panţarolă
PANȚARÓLĂ, panțarole, s. f. (Înv.) Numele unui joc de cărți care se joacă în trei persoane. – Din pol. pancerola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panțarolă
PANȚARÓLĂ, panțarole, s. f. (Înv.) Numele unui joc de cărți care se joacă în trei persoane. – Din pol. pancerola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panţâr
PANȚẤR s. m. v. panțir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panțâr
PANȚẤR s. m. v. panțir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panţir
PANȚÍR, panțiri, s. m. (în sec. XVIII-XIX, în Moldova, la pl.) Corp de oaste (călare) alcătuit din lefegii, însărcinat cu paza granițelor, cu transmiterea știrilor și cu îndeplinirea unor porunci, hotărâri ale autorităților; p. gener. (pop.) ostaș. [Var.: panțấr s. m.] – Din pol. pancerz, sb. pancir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panțir
PANȚÍR, panțiri, s. m. (în sec. XVIII-XIX, în Moldova, la pl.) Corp de oaste (călare) alcătuit din lefegii, însărcinat cu paza granițelor, cu transmiterea știrilor și cu îndeplinirea unor porunci, hotărâri ale autorităților; p. gener. (pop.) ostaș. [Var.: panțấr s. m.] – Din pol. pancerz, sb. pancir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panus
PÁNUS s. n. (Med.) 1. Vascularizație anormală a unei membrane, însoțită de formare de țesut conjunctiv. 2. Adenită nesupurată. – Din fr. pannus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panuşer
PĂNUȘÉR, pănușere, s. n. (Reg.) Locul unde se păstrează, în timpul iernii, pănușile uscate. – Pănușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panușer
PĂNUȘÉR, pănușere, s. n. (Reg.) Locul unde se păstrează, în timpul iernii, pănușile uscate. – Pănușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panzer
PÁNZER, panzere, s. n. Tanc german folosit în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. [Pr.: pánțer] – Din germ. Panzer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

panzootie
PANZOOTÍE, panzootii, s. f. Extindere a unei boli contagioase a animalelor pe teritorii foarte întinse (țări sau continente). [Pr.: -zo-o-] – Din fr. panzootie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paos
PÁOS s. n. (Rar; în practicile religiei creștine) Pomană (constând din vin, pâine, mâncăruri) care se dă pentru cei morți. ♦ (Pop.) Vin, untdelemn sfințit sau agheasmă cu care preotul stropește mortul înainte de a-l îngropa. [Var.: páus s. n.] – Lat. *pausum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pap
PAP s. n. Substanță lipicioasă preparată din gluten cu apă și folosită la lipiri rezistente, în special la încălțăminte; material de lipit preparat în casă din făină și apă; cocă^1. – Din germ. Papp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papa
PAPÁ s. m. (Franțuzism) 1. Tată. 2. (Rar) Termen familiar folosit de cineva pentru a vorbi cu (sau despre) un bărbat mai în vârstă. – Din fr. papa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagal
PAPAGÁL, papagali, s. m. 1. Nume dat mai multor păsări tropicale arboricole, cu ciocul mare și încovoiat, cu pene felurit și viu colorate, care, dresate, pot repeta sunete articulate. ◊ Expr. (Fam.) A avea papagal = a vorbi mult (și convingător), a fi bun de gură. ◊ Compus: papagal-țigănesc = stăncuță; papagal-de-brazi = forfecuță. ♦ Epitet dat unei persoane care repetă mecanic părerile sau cuvintele altuia. ♦ Fig. (Fam. și peior.) Gură (ca organ al vorbirii). 2. Clește cu dinți, folosit la lucrările de montare sau de reparare a țevilor. – Din ngr. pap(p)aghál(l)os, it. pappagallo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagalicesc
PAPAGALICÉSC, -EÁSCĂ, papagalicești, adj. (Rar) 1. De papagal (1), ca de papagal. 2. Fig. Imitat în mod servil; copiat. – Papagal + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagaliceşte
PAPAGALICÉȘTE adv. Ca un papagal (1); p. ext. automat, mecanic. – Papagal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagalicește
PAPAGALICÉȘTE adv. Ca un papagal (1); p. ext. automat, mecanic. – Papagal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagalici
PAPAGALICÍ, papagalicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A reproduce în mod mecanic ceea ce este scris sau spus de cineva. – Papagal + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagalism
PAPAGALÍSM, papagalisme, s. n. (Rar) Reproducere, imitare mecanică a ceea ce este scris sau spus de cineva. – Papagal + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagaliţă
PAPAGALÍȚĂ, papagalițe, s. f. (Rar) Femela papagalului. – Papagal + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papagaliță
PAPAGALÍȚĂ, papagalițe, s. f. (Rar) Femela papagalului. – Papagal + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papaia
PAPAÍA, papaia, s. f. Arbore fructifer răspândit în zona tropicală, din care se extrage papaina (Carica papaya). – Din it. papaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papaină
PAPAÍNĂ s. f. Enzimă extrasă din papaia, folosită în tratamentul unor boli digestive. – Din fr. papaïne, germ. Papain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papainog
PAPAINÓG, papainoage, s. n. (Pop.; la pl.) Picioroange, catalige. ◊ Expr. A vorbi în papainoage = a vorbi cu aroganță, a lua pe cineva peste picior. – Cf. sb. panoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papal
PAPÁL, -Ă, papali, -e, adj. Care aparține papei^2, privitor la papă^2; care emană de la papă; pontifical; p. ext. catolic. – Din fr. papal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papalitate
PAPALITÁTE s. f. 1. Instituție centrală de conducere spirituală și politică a Bisericii catolice, în fruntea căreia se află papa^2. 2. Demnitatea de papă^2; pontificat; p. ext. timpul cât un papă^2 ocupă demnitatea pontificală. – Din lat. papalitas, -tatis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papaludă
PAPALÚDĂ, papalude, s. f. v. în DLRM: PAPALÚGĂ s. f. 1. Termen cu care se denumește o femeie urâtă, înaltă și slabă. 2. (În superstiții) Stafie, arătare. – Din papaludă + paparugă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

papamobil
PAPAMOBÍL, papamobile, s. n. Automobil blindat construit special pentru deplasarea papei^2. – Din it., fr. papamobile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papanaş
PAPANÁȘ, papanași, s. m. 1. Preparat culinar făcut din brânză de vacă, ouă și făină sau griș, fiert în apă sau prăjit în grăsime. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole și cu flori mici, alburii sau trandafirii (Trifolium arvense). – Cf. papă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papanaș
PAPANÁȘ, papanași, s. m. 1. Preparat culinar făcut din brânză de vacă, ouă și făină sau griș, fiert în apă sau prăjit în grăsime. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole și cu flori mici, alburii sau trandafirii (Trifolium arvense). – Cf. papă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paparazzo
PAPARÁZZO, paparazzi, s. m. Fotograf insistent care urmărește să surprindă cu orice preț imagini insolite, compromițătoare ale unor personalități publice, celebrități etc. [Pr.: paparațo] – Din it. paparazzo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papară
PAPÁRĂ, papare, s. f. 1. (Pop.) Mâncare preparată din felii de pâine (prăjită) presărate cu brânză și opărite în apă, în supă, în lapte etc. ◊ Expr. (Fam.) A mânca (o) papară sau papara (cuiva) sau a se alege cu o papară = a) a mânca bătaie sau a fi aspru certat; b) a fi învins (în luptă, într-o întrecere etc.). A face pe (sau din) cineva papară = a învinge, a distruge, a nimici pe cineva. A ști papara cuiva = a cunoaște felul aspru de a fi al cuiva, a fi avut de suferit de pe urma asprimii cuiva. A trage cuiva o papară = a) a bate pe cineva; b) a mustra aspru pe cineva. 2. (Reg.) Omletă. [Pl. și: păpări. – Var.: (reg.) păpáră s. f.] – Din bg. popara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paparudă
PAPARÚDĂ, paparude, s. f. 1. (În mitologia românească) Veche divinitate locală a ploii fertilizante. ♦ Fată sau femeie care, în vreme de secetă, își înfășoară corpul (gol) în verdeață, cântă și dansează pe ulițe și invocă ploaia, (La pl.) Jocul și ritualul paparudelor (1). 2. Fig. Femeie îmbrăcată ridicol sau fardată excesiv; p. gener. persoană caraghioasă. – Din bg. peperuda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paparugă
PAPARÚGĂ, paparuge, s. f. (Entom.; reg.) Buburuză. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papataci
PAPATÁCI subst. (Med.; în sintagma) Febră papataci = boală infecțioasă și contagioasă produsă de un virus. – Din lat. [Phlebotomus] pappatasi (sau papatasii), denumirea științifică a insectei care transmite boala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papaveracee
PAPAVERACÉE, papaveracee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee, anuale sau perene, cu frunze alterne, cu flori solitare sau grupate în inflorescențe și cu fructul o capsulă sau o nuculă; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ◊ (Adjectival) Plantă papaveracee. – Din fr. papavéracée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papaverină
PAPAVERÍNĂ s. f. Alcaloid extras din opiu sau preparat sintetic, folosit în medicină. – Din fr. papavérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papă
PÁPĂ^1 s. f. 1. (În graiul copiilor sau al maturilor care vorbesc cu copiii) Mâncare. Compus: (reg.) papa-găinii = păpădie. 2. (Reg.) Omletă. – Lat. pappa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papă
PÁPĂ^2, papi, s. m. Capul Bisericii romano-catolice, al statului Vatican; vicar al lui Isus Hristos și urmaș al Sfântului Petru, ales pe viață. – Din lat., sl. papa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papetar
PAPETÁR, -Ă, papetari, -e, s. m., adj. 1. S. m. Fabricant sau vânzător de articole de papetărie. 2. Adj. Care se folosește la fabricarea hârtiei. ◊ Produs papetar = articol de papetărie. – Din papetărie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papetărie
PAPETĂRÍE, papetării, s. f. Magazin sau raion într-o librărie în care se vând caiete, hârtie, creioane, penițe etc. ◊ Produs (sau articol) de papetărie = produs obținut sub formă de foi (hârtie, carton) sau de obiecte din pastă de fibre celulozice. – Din fr. papeterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paphus
Paphus, fiul lui Pygmalion (1.) și al unei statui de care se îndrăgostise acesta din urmă și căreia zeița Aphrodite i-a dat viață. Paphus a fost, la rîndul său, tatăl lui Cinyras.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

papiermâche
PAPIER MÂCHÉ subst. Pastă de hârtie (amestecată cu ghips sau cu caolin și cu clei de colofoniu) folosită în confecționarea unor obiecte decorative și în sculptură. [Pr.: papié mașé] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilar
PAPILÁR, -Ă, papilari, -e, adj. Cu papile, format din papile. – Din fr. papillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilă
PAPÍLĂ, papile, s. f. Mică proeminență (conică) a pielii, a unor mucoase sau a feței externe sau interne a unui organ. – Din lat. papilla, fr. papille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papiliform
PAPILIFÓRM, -Ă, papiliformi, -e, adj. (Anat.; Biol.) Care are formă de papilă. – Din fr. papilliforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilionaceu
PAPILIONACÉU, -ÉE, papilionacei, -cee, s. f., adj. 1. S. f. (La pl.) Subfamilie de plante dicotiledonate leguminoase care au florile cu cinci petale, asemănătoare cu aripile unui fluture; (și la sg.) plantă din această familie. 2. Adj. (Despre corola unor plante) Care seamănă cu un fluture; (despre plante) care are o asemenea corolă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. papilionacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilom
PAPILÓM, papiloame, s. n. Tumoare epitelială benignă, care se formează pe piele și pe mucoase. [Pl. și: papilomuri] – Din fr. papillome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilomatos
PAPILOMATÓS, -OÁSĂ, papilomatoși, -oase, adj. (Med.) Care are aspect de papilom. – Din fr. papillomateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilomatoză
PAPILOMATÓZĂ, papilomatoze, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile cutanate în care apar papiloame. – Din fr. papillomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papilos
PAPILÓS, -OÁSĂ, papiloși, -oase, adj. (Bot.) Care este acoperit cu papile. – Din fr. papilleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papion
PAPIÓN, papioane, s. n. Cravată mică bărbătească, înnodată în forma unor aripi de fluture. [Pr.: -pi-on] – Din fr. papillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papionare
PAPIONÁRE, papionări, s. f. Mișcare în zigzag a drăgilor (1) în canale. [Pr.: -pi-o-] – După fr. papillonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papiotă
PAPIÓTĂ, papiote, s. f. 1. Sul mic de carton pe care se înfășoară ața de cusut; p. ext. ață de cusut înfășurată pe acest sul. 2. (Astăzi rar) Tub mic de hârtie pe care femeile își răsucesc părul pentru a-l bucla. [Pr.: -pi-o] – Din fr. papillote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papir
PAPÍR, papire, s. n. (Reg.) Hârtie. ♦ Foaie de hârtie scrisă; spec. scrisoare. – Din germ. Papier, magh. papír.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papirolog
PAPIROLÓG, papirologi, s. m. Specialist în papirologie. – Din fr. papyrologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papirologic
PAPIROLÓGIC, -Ă, papirologici, -ce, adj. Referitor la papirologie, de papirologie. – Din fr. papyrologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papirologie
PAPIROLOGÍE s. f. Disciplină a istoriei care studiază papirusurile sau, p. ext., documentele vechi scrise pe pergament, lemn și alte materiale. – Din fr. papyrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papirus
PAPÍRUS, (2) papirusuri, s. n. 1. Plantă erbacee acvatică cu tulpina formată din foițe membranoase, care crește mai ales în Delta Nilului și în Africa Centrală (Cyperus papyrus). 2. Material sub formă de foiță, prelucrat din tulpina acestei plante, pe care se scria în Antichitate. ♦ Vechi manuscris pe un astfel de material. – Din lat., fr. papyrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papism
PAPÍSM s. n. (Înv.) Catolicism; aderare la autoritatea papei^2. – Din fr. papisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papist
PAPÍST, -Ă, papiști, -e, s. m. și f., adj. (Înv. și_reg.) Catolic. – Din fr. papiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistaş
PAPISTÁȘ, -Ă, papistași, -e, s. m. și f., adj. (Înv. și reg.) Catolic. – Din magh. pápista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistaș
PAPISTÁȘ, -Ă, papistași, -e, s. m. și f., adj. (Înv. și reg.) Catolic. – Din magh. pápista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistăşesc
PAPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, papistășești, adj. (Înv. și reg.) Catolic. [Var.: (reg.) păpistășésc, -eáscă adj.] – Papistaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistășesc
PAPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, papistășești, adj. (Înv. și reg.) Catolic. [Var.: (reg.) păpistășésc, -eáscă adj.] – Papistaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistăşeşte
PAPISTĂȘÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca la catolici, în felul catolicilor. – Papistaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistășește
PAPISTĂȘÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca la catolici, în felul catolicilor. – Papistaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistăşi
PAPISTĂȘÍ, papistășesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) catoliciza. – Din papistaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistăși
PAPISTĂȘÍ, papistășesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) catoliciza. – Din papistaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistăşie
PAPISTĂȘÍE s. f. (Înv. și reg.) Catolicism; papalitate. [Var.: (înv.) păpistășíe s. f.] – Papistaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papistășie
PAPISTĂȘÍE s. f. (Înv. și reg.) Catolicism; papalitate. [Var.: (înv.) păpistășíe s. f.] – Papistaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paporniţă
PAPÓRNIȚĂ, papornițe, s. f. 1. (Pop.) Coș împletit din papură; p. gener. coș. 2. (Rar) Sticlă îmbrăcată în papură. – Papură + suf. -orniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paporniță
PAPÓRNIȚĂ, papornițe, s. f. 1. (Pop.) Coș împletit din papură; p. gener. coș. 2. (Rar) Sticlă îmbrăcată în papură. – Papură + suf. -orniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papricaş
PÁPRICAȘ, (2) papricașuri, s. n. 1. Tocană (cu multă boia de ardei roșu și adesea cu găluști de făină). 2. Porție de papricaș (1). 3. (Reg.) Boia de ardei. [Acc. și: papriáș] – Din magh. paprikás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papricaș
PÁPRICAȘ, (2) papricașuri, s. n. 1. Tocană (cu multă boia de ardei roșu și adesea cu găluști de făină). 2. Porție de papricaș (1). 3. (Reg.) Boia de ardei. [Acc. și: papriáș] – Din magh. paprikás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paprică
PÁPRICĂ, (1) paprici, s. f. (Reg.) 1. (Bot.) Ardei. 2. Boia de ardei. [Acc. și: paprícă] – Din magh. paprika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papşer
PÁPȘER, papșere, s. n. Foarfecă pentru carton și mucava. – Din germ. Pappschere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papșer
PÁPȘER, papșere, s. n. Foarfecă pentru carton și mucava. – Din germ. Pappschere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papua
PÁPUA adj. invar. (în sintagma) Limbi papua = una dintre cele trei mari familii de limbi din Oceania alături de australiană și austroneziană, vorbită de papuași. – Din fr. papou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papua-neoguineean
PÁPUA-NEOGUINEEÁN, -Ă, papua-neoguineeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Papua-Noua Guinee sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Papua-Noua Guinee sau papua-neoguineenilor (1), referitor la statul Papua-Noua Guinee ori la papua-neoguineeni. – Papua-Noua Guinee (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papuaş
PAPUÁȘ, -Ă, papuași, -e, s. m. și f., adj, 1. S. m. și f. (La pl.) Subtip de populație de rasă negroidă din tipul melanezian sau locuitor autohton din Noua Guinee; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține insulelor Noua Guinee sau papuașilor (1), privitor la papuași ori la insulele Noua Guinee. [Pr.: -pu-aș] – Din fr. papouas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papuaș
PAPUÁȘ, -Ă, papuași, -e, s. m. și f., adj, 1. S. m. și f. (La pl.) Subtip de populație de rasă negroidă din tipul melanezian sau locuitor autohton din Noua Guinee; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține insulelor Noua Guinee sau papuașilor (1), privitor la papuași ori la insulele Noua Guinee. [Pr.: -pu-aș] – Din fr. papouas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papuc
PAPÚC^1, papuci, s. m. 1. Încălțăminte ușoară (fară toc), care se poartă în casă; p. gener. pantof ușor de vară. ◊ Expr. (Fam.) A o lua (sau a o șterge) la papuc = a fugi. (Fam.) A fi (sau a pune, a ține etc.) sub papuc = a fi (sau a pune, a ține etc.) sub ascultarea deplină a cuiva, a se lăsa sau a face să se lase condus de cineva. (Rar) A lăsa (pe cineva) la papuci = a sărăci complet (pe cineva). A da (cuiva) papucii = a da (pe cineva) afară, a obliga (pe cineva) să plece. 2. Piesă de lemn care se așază la baza unui stâlp pentru a-i mări suprafața de sprijin. ♦ Piesă de oțel fixată la capătul inferior al unui pilon, pentru a împiedica strivirea acestuia când este bătut în pământ. ♦ Palier pentru rezemarea pe capre a cablului purtător al unui funicular. ♦ Piesă folosită la legarea unui conductor electric la bornele unei instalații electrice sau ale unui aparat electric în vederea stabilirii unui contact demontabil. 3. Compus: papucul-doamnei = plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele lungi, cu flori mari, galbene cu purpuriu (Cypripedium calceolus). [Var.: (reg.) păpúc s. m.] – Din tc. papuç, magh. papucs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papuc
PAPÚC^2 s. m. v. papucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papucar
PAPUCÁR, papucari, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care face ori repară papuci^1 (1); p. gener. cizmar [Var.: (reg.) păpucár s. m.] – Papuc^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papucaş
PAPUCÁȘ, papucași, s. m. (Rar) Papucel. [Var.: (reg.) păpucáș s. m.] – Papuc^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papucaș
PAPUCÁȘ, papucași, s. m. (Rar) Papucel. [Var.: (reg.) păpucáș s. m.] – Papuc^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papucă
PAPÚCĂ s. m. (Înv.) Bunic. [Var.: papúc s. m.] – Cf. ngr. pappús.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papucel
PAPUCÉL, papucei, s. m. Diminutiv al lui papuc^1; papucaș. – Papuc^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papugiu
PAPUGÍU, papugii, s. m. (Fam.) Om de nimic, care se ține de înșelăciuni, care trăiește din șiretlicuri. – Din tc. papuççu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papulă
PÁPULĂ, papule, s. f. Leziune superficială a pielii, caracterizată printr-o mică ridicătură roșiatică sau neagră, dură, care apare în unele boli de piele și în sifilis. – Din lat. papula, fr. papule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papură
PÁPURĂ, papuri, s. f. Grup de plante erbacee acvatice, cu tulpina înaltă, neramificată, cu frunze lungi și înguste, cu flori unisexuate, care crește în locuri mlăștinoase (Typha); plantă care face parte din acest grup; p. restr. frunzele acestor plante, din care se fac rogojini, coșuri etc. – Lat *papura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

papus
PÁPUS, papusuri, s. n. (Bot.; la compozite) Smoc de perișori la extremitatea superioară a fructului matur. – Din lat. pappus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

par
PAR^1, pari, s. m. 1. Bucată de lemn rotundă, lungă și (relativ) groasă, de obicei ascuțită, folosită mai ales ca element de susținere, de fixare etc. în diferite construcții sau ca pârghie, ca ciomag etc. ◊ Loc. adv. Cu parul = cu forța, silit. ◊ Expr. A-i da (cuiva) cu parul în cap = a bate foarte tare (pe cineva); p. ext. a împiedica (pe cineva) să promoveze, să acționeze etc. Parcă mi-a (sau ți-a, i-a etc.) dat cu parul în cap, se spune când cineva a primit pe neașteptate o veste neplăcută. A (i) se apropia funia de par = a) a fi bătrân, aproape de moarte; b) a se apropia un anumit termen (pentru îndeplinirea presantă a ceva); a se apropia deznodământul. 2. Cracă groasă de copac. ◊ Par de oale = prepeleac (pentru vase, oale). – Lat. palus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

par
PAR^2, -Ă, pari, -e, adj. (Despre numere întregi, puteri etc.) Divizibil cu numărul doi. – Din lat. par.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

para
PARA^1- Element de compunere care înseamnă: a) „foarte”, „tare”, „puternic” și servește la formarea unor adjective și a unor substantive; b) (depr.) „mult”, „prea numeros” și servește la formarea unor substantive folosite la plural. – Din ngr. pará, fr. para-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

para
PARA^2- Element de compunere care înseamnă „apără”, „contra” și servește la formarea unor substantive. – Din fr. para-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

para
PARÁ^3, parale, s. f. 1. Monedă divizionară egală cu a suta parte dintr-un leu vechi; mică monedă turcească de argint care a circulat și în Țările Române în sec. XVIII-XIX; (astăzi) ban de valoare mică. ◊ Expr. A nu avea (nici o) para (chioară) = a nu avea (nici) un ban. Până într-o para sau până la (o) para = până la ultimul ban; exact (din punct de vedere bănesc). Nu face nici o para (chioară sau nici două parale) sau nu face parale = nu are (nicio) valoare, nu e bun (de nimic). A face (pe cineva) de două parale = a certa (aspru) (pe cineva). A lua (pe cineva) la trei parale = a-i cere cuiva socoteală pentru ceea ce a făcut. ♦ P. gener. Monedă (metalică). 2. (Fam.; la pl.) Bani; p. ext. avere. ◊ Expr. Parale bune = bani mulți. (Fam.) A face parale = a fi valoros, de preț. A ști câte parale face cineva = a fi bine lămurit în privința caracterului, a meritelor sau a capacității cuiva. – Din tc. para.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

para
PARÁ^4, parez, vb. I. Tranz. A evita printr-o contralovitură o lovitură a adversarului la duel, la scrimă etc. ♦ P. gener. A reuși să evite, să facă față. – Din fr. parer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabal
PARABÁL, parabaluri, s. n. Panou de pe un poligon (2) în care se opresc gloanțele ricoșate. – Din fr. pare-balles.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabază
PARABÁZĂ, parabaze, s. f. Secvență a comediei antice grecești, situată de obicei în prima parte a piesei, în care actorul își exprimă (prin intermediul corifeului) propriile păreri în legătură cu realitățile înfățișate. – Din fr. parabase, germ. Parabase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabil
PARÁBIL, -Ă, parabili, -e, adj. (Sport; despre lovituri, goluri etc.) Care poate fi evitat sau apărat. – Para^4 + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabiotic
PARABIÓTIC, -Ă, parabiotici, -ce, adj. (Med.) Referitor la parabioză, de parabioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. parabiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabioză
PARABIÓZĂ, parabioze, s. f. 1. (Med.) Pierdere a conductibilității normale a unui nerv. 2. Stare a unui organism aflat la limita de jos a condițiilor vitale. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. parabiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabolă
PARÁBOLĂ^1, parabole, s. f. Curbă plană care reprezintă locul geometric al punctelor din plan egal depărtate de un punct fix, numit focar, și de o dreaptă fixă, numită directoare. – Din fr. parabole, lat. parabola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabolă
PARÁBOLĂ^2, parabole, s. f. Povestire alegorică cu un cuprins religios sau moral; pildă; p. ext. exprimare alegorică, afirmație care cuprinde un anumit tâlc; fabulă, alegorie. – Din fr. parabole, lat. parabola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabolic
PARABÓLIC^1, -Ă, parabolici, -ce, adj. De forma unei parabole^1; curbat. – Din fr. parabolique, germ. parabolisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabolic
PARABÓLIC^2, -Ă, parabolici, -ce, adj. Cu caracter de parabolă^2; alegoric. – Din fr. parabolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraboloid
PARABOLOÍD, paraboloizi, s. m. (Mat.) 1. Suprafață descrisă de o parabolă^1 care se deplasează astfel încât planul ei rămâne mereu paralel cu el însuși, iar vârful ei descrie o parabolă^1 fixă. 2. (În sintagma) Paraboloid de rotație = suprafața generată prin rotația unei parabole^1 în jurul axei de simetrie. – Din fr. paraboloïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraboloidal
PARABOLOIDÁL, -Ă, paraboloidali, -e, adj. Care are formă de paraboloid, ca paraboloidul. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. paraboloïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabuclă
PARABÚCLĂ, parabucle, s. f. (Mar.) Parâmă folosită pentru ridicarea unui scondru pe punte. – Para^1- + buclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parabulie
PARABULÍE, parabulii, s. f. (Med.) Tulburare funcțională la psihopați, manifestată prin scăderea activității voluntare. – Din fr. paraboulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracazeină
PARACAZEÍNĂ s. f. Produs obținut prin coagularea cazeinei din lapte. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. paraceséine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracăzător
PARACĂZĂTÓR, paracăzătoare, s. n. Dispozitiv de siguranță pentru oprirea din cădere a cabinei ascensorului, în cazul ruperii cablului sau al defectării instalației. – Para^2- + căzător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracenteză
PARACENTÉZĂ, paracenteze, s. f. (Med.) Puncție efectuată într-o cavitate naturală, în vederea evacuării lichidului patologic pe care îl conține. – Din fr. paracentèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracetamol
PARACETAMÓL s. n. Produs farmaceutic cu acțiune analgezică și antipiretică. – Din fr. paracétamol, engl. paracetamol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracherniţă
PARACHÉRNIȚĂ, parachernițe, s. f. Plantă erbacee medicinală cu tulpina dreaptă, cu frunzele alungite și cu flori verzi (Parietaria officinalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracherniță
PARACHÉRNIȚĂ, parachernițe, s. f. Plantă erbacee medicinală cu tulpina dreaptă, cu frunzele alungite și cu flori verzi (Parietaria officinalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parachinezie
PARACHINEZÍE, parachinezii, s. f. (Med.) Tulburare a funcției motorii, constând în efectuarea unor mișcări anormale. [Scris și: parakinezie] – Din fr. parakinésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracistită
PARACISTÍTĂ, paracistite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului conjunctiv din jurul vezicii urinare. – Din fr. paracystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracivilizaţie
PARACIVILIZÁȚIE, paracivilizații, s. f. (Livr.) Stare inferioară civilizației; manifestare ce mimează civilizația autentică; care se află la marginea civilizației. – Para^2- + civilizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracivilizație
PARACIVILIZÁȚIE, paracivilizații, s. f. (Livr.) Stare inferioară civilizației; manifestare ce mimează civilizația autentică; care se află la marginea civilizației. – Para^2- + civilizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraclază
PARACLÁZĂ, paraclaze, s. f. (Geol.) Falie. – Din fr. paraclase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraclinic
PARACLÍNIC, -Ă, paraclinici, -ce, adj. (Med.) Care depășește domeniul clinic. – Para^1- + clinic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraclis
PARACLÍS, paraclise, s. n. 1. Capelă construită alături de o biserică, într-un cimitir, în interiorul unei clădiri etc. 2. (În religia creștină ortodoxă) Slujbă religioasă de laudă și de invocare a Fecioarei Maria, a lui Isus sau a unui sfânt; rugăciunea închinată unuia dintre aceștia; p. ext. carte care cuprinde astfel de rugăciuni. [Pl. și: paraclisuri] – Din sl. paraklisŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracliser
PARACLISÉR, paracliseri, s. m. Persoană însărcinată cu paza unei biserici, îndeplinind și unele servicii la oficierea cultului; țârcovnic. – Paraclis + suf. -er.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracliseriţă
PARACLISERÍȚĂ, paracliserițe, s. f. Femeie care îngrijește și păzește o biserică, participând și la oficierea cultului. – Paracliser + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracliseriță
PARACLISERÍȚĂ, paracliserițe, s. f. Femeie care îngrijește și păzește o biserică, participând și la oficierea cultului. – Paracliser + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracronism
PARACRONÍSM, paracronisme, s. n. (Rar) Eroare care constă în a situa un eveniment mai târziu decât a avut loc în realitate. – Din fr. parachronisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paracuzie
PARACUZÍE, paracuzii, s. f. (Med.) Iluzie auditivă. – Din fr. paracousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parada
PARADÁ, paradez, vb. I. Intranz. (Livr.) A se arăta, a se pune (ostentativ) în evidență, a face caz, paradă de ceea ce face ori spune. – Din fr. parader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradaisă
PARADÁISĂ, paradaise, s. f. (Bot.; reg.) Pătlăgea roșie. – Din germ. Paradeis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradă
PARÁDĂ, parade, s. f. 1. Festivitate militară la care defilează trupele; defilare a trupelor cu prilejul acestei festivități; p. ext. alai, ceremonie; solemnitate, pompă. ◊ Loc. adj. De paradă = de sărbătoare, festiv; pentru ocazii deosebite. ♦ Fig. Atitudine, comportare etc. ostentativă, prin care cineva încearcă să facă impresie, să atragă atenția asupra sa. ◊ Loc. adj. și adv. De paradă = (care se face) de formă, de ochii lumii. ◊ Loc. adv. Cu paradă = cu ostentație, cu importanță exagerată, ostentativ. ◊ Expr. A face paradă de (sau cu) ceva = a face ceva în mod ostentativ, pentru a produce efect, a se făli cu ceva, a face caz. 2. Mișcare sau ansamblu de mișcări prin care un sportiv (scrimer, boxer etc.) parează o lovitură a adversarului și încearcă să dea o ripostă. [Var.: (înv. și reg.) parádie s. f.] – Din germ. Parade, fr. parade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradentoză
PARADENTÓZĂ s. f. v. parodontoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradi
PARADÍ, paradesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) strica, a (se) deteriora, a (se) uza. – Din țig. pharado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradiafonie
PARADIAFONÍE s. f. Trecere nedorită a semnalelor de pe un canal pe altul la sisteme audio cu două sau mai multe canale; diafonie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. paradiaphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradie
PARÁDIE s. f. v. paradă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradigmatic
PARADIGMÁTIC, -Ă, paradigmatici, -ce, adj. Care face parte dintr-o paradigmă (1), care are paradigmă. – Din fr. paradigmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradigmă
PARADÍGMĂ, paradigme, s. f. 1. Ansamblul formelor flexionare ale unui cuvânt. ♦ Tablou al formelor unui cuvânt, dat ca model pentru flexiunea unei părți de vorbire sau a unei clase din cadrul unei părți de vorbire. 2. (Înv.) Exemplu, model; pildă; învățătură. – Din lat. paradigma, ngr. parádigma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradis
PARADÍS, paradisuri, s. n. (Bis.) Lăcașul lui Dumnezeu, loc de supremă fericire, imaginat ca o grădină aflată în cer, unde au trăit Adam și Eva până la săvârșirea păcatului originar și în care ajung, după moarte, sufletele oamenilor fără păcate; rai, eden. ◊ Loc. adj. De paradis = splendid, minunat. ♦ (Adesea fig.) Loc plăcut, minunat, splendid; priveliște încântătoare; ceea ce desfată privirea sau sufletul; fericire supremă. – Din fr. paradis, germ. Paradies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradit
PARADÍT, -Ă, paradiți, -te, adj. (Fam.) Stricat, deteriorat, uzat. – V. paradi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraditură
PARADITÚRĂ, paradituri, s. f. (Fam.) Lucru stricat, deteriorat, degradat, uzat; lucru de proastă calitate. – Paradi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradiziac
PARADIZIÁC, -Ă, paradiziaci, -ce, adj. (Livr.) Ca în paradis; splendid, minunat, încântător. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. paradisiaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parados
PARADÓS, paradosuri, s. n. Parapet de pământ ridicat în spatele unei tranșee, pentru a apăra militarii adăpostiți contra loviturilor din spate. – Din fr. parados.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradosi
PARADOSÍ, paradosesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A preda o materie de învățământ, cunoștințe etc.; a învăța ceva pe cineva. – Din ngr. pradído.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradosire
PARADOSÍRE, paradosiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a paradosi și rezultatul ei. – V. paradosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradox
PARADÓX, paradoxuri, s. n. 1. Enunț contradictoriu și, în același timp, demonstrabil; părere (absurdă) contrară adevărului unanim recunoscut; p. ext. ciudățenie; enormitate, absurditate. 2. (În sintagma) Paradox hidrostatic = faptul că presiunea unui lichid pe fundul unui vas nu depinde de dimensiunile și de forma vasului respectiv. [Pl. și: paradoxe] – Din fr. paradoxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paradoxal
PARADOXÁL, -Ă, paradoxali, -e, adj. Care ține de paradox, care constituie sau folosește un paradox; plin de contradicții; p. ext. ciudat; absurd. – Din fr. paradoxal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafa
PARAFÁ, parafez, vb. I. Tranz. 1. A semna prin parafă (1), a întări un act prin semnătură cu parafă. ♦ Spec. A pune o semnătură (prescurtată) pe proiectul unui tratat internațional prin împuterniciții statelor care l-au negociat ca dovadă a acordului părților asupra proiectului respectiv. 2. A aplica o parafă (1) pe fiecare foaie a unui registru; a sigila, a pecetlui cu ceară roșie legătura unui registru sau a unui dosar, ca să nu se poată scoate sau adăuga foi. – Din fr. parapher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafare
PARAFÁRE, parafări, s. f. Acțiunea de a parafa și rezultatul ei. – V. parafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafat
PARAFÁT, -Ă, parafați, -te, adj. Semnat, prevăzut, întărit cu parafă (1); pecetluit cu ceară roșie (pentru a nu se scoate sau adăuga foi). – V. parafa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafazic
PARAFÁZIC, -Ă, parafazici, -e, adj., s. m. și f. (Bolnav) de parafazie. – Din fr. paraphasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafazie
PARAFAZÍE, parafazii, s. f. (Med.) Tulburare maladivă de vorbire caracterizată prin substituirea și deformarea cuvintelor. – Din fr. paraphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafazie
PARAFAZÍE s. f. (Med.) Tulburare de vorbire caracterizată prin înlocuirea cuvintelor indicate cu altele, fără nicio legătură logică între ele. – Din fr. paraphasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafă
PARÁFĂ, parafe, s. f. 1. Ștampilă cu iscălitura sau cu numele cuiva (prescurtat sau cu inițiale); ștampilă a unei instituții. ♦ Iscălitură (prescurtată) pusă pe un act. 2. Trăsătură de condei adăugată la sfârșitul unei iscălituri pentru a o deosebi de altele sau pentru a o împodobi; p. ext. linie de ornament. – Din fr. paraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafernal
PARAFERNÁL, -Ă, parafernali, -e, adj. Care aparține parafernei, care se referă la parafernă. – Din fr. paraphernal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafernă
PARAFÉRNĂ, paraferne, s. f. Avere care aparține soției căsătorite în regim dotal și asupra căreia soția își păstrează drepturile de administrare și de folosință. – Din ngr. paráferna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafilatelie
PARAFILATELÍE s. f. Ramură a filateliei care studiază documente poștale. – Para^1- + filatelie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafina
PARAFINÁ, parafinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un strat de parafină (în diverse procese tehnologice). – Din fr. paraffiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafinare
PARAFINÁRE, parafinări, s. f. Acțiunea de a (se) parafina și rezultatul ei. – V. parafina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafină
PARAFÍNĂ, parafine, s. f. 1. Substanță solidă, albă și translucidă, formată dintr-un amestec de hidrocarburi saturate obținute la distilarea țițeiului sau a cărbunilor și utilizată la fabricarea lumânărilor, la impregnarea hârtiei și a țesăturilor, ca materie primă în industria chimică etc. 2. (La pl.) Alcani. – Din fr. paraffine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafinic
PARAFÍNIC, -Ă, parafinici, -ce, adj. Care aparține parafinei, privitor la parafină; din parafină. ◊ (Chim.; în sintagma) Hidrocarbură parafinică = alcan. – Din fr. paraffinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafinos
PARAFINÓS, -OÁSĂ, parafinoși, -oase, adj. Care conține parafină. – Din fr. paraffineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafiză
PARAFÍZĂ, parafize, s. f. (Bot.) Perișor care acoperă organele de reproducere la mușchi^1, alge și ciuperci. – Din fr. paraphyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraflacără
PARAFLÁCĂRĂ, paraflăcări, s. f. Piesă metalică pentru protejarea tijei pistonului contra flăcării din cilindru la motoarele cu autoaprindere. – Para^2- + flacără.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraflow
PARAFLOW s. n. (Chim.) Paragel. [Pr.: -flóu] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafoc
PARAFÓC, parafocuri, s. n. Zid (făcut dintr-un material refractar) care apără de flăcări o parte mai expusă a unui cazan de aburi. – Para^2- + foc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafonie
PARAFONÍE, parafonii, s. f. (Med.) Boală care constă în pronunțarea nazalizată a sunetelor. – Din fr. paraphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraformaldehidă
PARAFORMALDEHÍDĂ s. f. Polimer al formaldehidei care, prin încălzire, se transformă în formaldehidă. – Din fr. paraformaldéhyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafrastic
PARAFRÁSTIC, -Ă, parafrastici, -ce, adj. Referitor la parafrază, cu caracter de parafrază. – Din fr. paraphrastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafraza
PARAFRAZÁ, parafrazez, vb. I. Tranz. A expune, a reda printr-o parafrază (1); a perifraza. – Din fr. paraphraser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafrazare
PARAFRAZÁRE, parafrazări, s. f. Acțiunea de a parafraza și rezultatul ei. – V. parafraza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafrază
PARAFRÁZĂ, parafraze, s. f. 1. Expunere, explicație etc. într-o formulare personală (și mai dezvoltată) a conținutului unui text, al unei comunicări orale etc. 2. Piesă muzicală instrumentală de virtuozitate care constituie o prelucrare liberă a unei teme cunoscute. – Din fr. paraphrase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafrenic
PARAFRÉNIC, -Ă, parafrenici, -ce, adj. (Med.) Referitor la parafrenie. – Din fr. paraphrénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafrenie
PARAFRENÍE, parafrenii, s. f. (Med.) Boală psihică cu simptome asemănătoare paranoiei și schizofreniei. – Din fr. paraphrénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafucsină
PARAFUCSÍNĂ s. f. (Chim.) Colorant extras din fucsină. – Din fr. parafuchsine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafulger
PARAFÚLGER, parafulgere, s. n. 1. (Înv.) Dispozitiv de protecție contra supratensiunilor la instalațiile de telecomunicații de pe linii aeriene. 2. (Înv.) Paratrăsnet. – Para^2- + fulger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parafum
PARAFÚM, parafumuri, s. n. (Înv.) Dispozitiv atașat la podurile metalice care traversează liniile de cale ferată pentru a le proteja de eroziunea gazelor degajate de locomotivele cu aburi. – Para^2- + fum (după fr. pare-fumée).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragat
PARAGÁT, paragate, s. n. Unealtă de pescuit marin, alcătuită dintr-un șir de cârlige cu nadă fixate de un odgon și folosită la pescuitul calcanului, al sturionilor etc. – Din tc. paragat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragel
PARAGÉL s. n. Aditiv pentru coborârea punctului de congelare a uleiurilor minerale; paraflow. – Din it. paragelo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragenetic
PARAGENÉTIC, -Ă, paragenetici, -ce, s. f., adj. I. S. f. Ramură a geneticii care studiază totalitatea factorilor ce influențează evoluția intrauterină din momentul fecundației până la naștere. II. Adj. 1. Referitor la paragenetică (I), de paragenetică (I). ♦ Care poate tulbura organogeneza. 2. (Despre modificări ale genelor) Care se produce în urma unui fenomen ce are loc în cromozom, fără a schimba structura genei. – Din fr. paragénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parageneză
PARAGENÉZĂ, parageneze, s. f. Formare în aceeași epocă a mai multor minerale asociate. ♦ Asociație de minerale formată în urma unui anumit proces geologic. – Din fr. paragénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraglobină
PARAGLOBÍNĂ s. f. (Biol.) Paraglobulină. – Din fr. paraglobine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraglobulină
PARAGLOBULÍNĂ s. f. Substanță de natură proteică din sânge, care contribuie la formarea fibrinei; paraglobină. – Din fr. paraglobuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragogă
PARAGÓGĂ, paragoge, s. f. (Fon.; rar) Adăugare a unui sunet sau a unei silabe la sfârșitul unui cuvânt. – Din fr. paragoge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragogic
PARAGÓGIC, -Ă, paragogici, -ce, adj. (Fon.; rar) Care este format prin paragogă, referitor la paragogă, de paragogă. – Din fr. paragogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragraf
PARAGRÁF, paragrafe, s. n. 1. Capitol ori subdiviziune de capitol dintr-un text de lege, dintr-un tratat, dintr-un statut etc.; prevedere, afirmație conținută într-o asemenea subdiviziune. 2. Pasaj al unei lucrări despărțit de restul textului printr-un aliniat nou (și printr-un semn grafic special); fragment (unitar) dintr-un text care cuprinde o anumită idee. 3. Semn grafic special care se pune într-o lucrare, într-un text etc. pentru a marca începutul unui capitol, al unui articol sau al unui aliniat. – Din ngr. parághrafos, lat. paragraphus, fr. paragraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragrafie
PARAGRAFÍE, paragrafii, s. f. 1. Stare de afazie manifestată prin deformarea sau substituirea cuvintelor scrise. 2. (Jur.; înv.) Prescripție. – Din ngr. paragrafí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paragramă
PARAGRÁMĂ, paragrame, s. f. Greșeală de ortografie constând în substituirea unei litere cu alta. ♦ Joc de cuvinte. – Din fr. paragramme, engl. paragram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraguayan
PARAGUAYÁN, -Ă, paraguayeni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Paraguay ori este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține republicii Paraguay sau paraguayeni lor (1), referitor la Paraguay ori la paraguayeni. – Paraguay (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parai
PARÁI, s. m. pl. (Arg.) Dolari. – De la para^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraimunitate
PARAIMUNITÁTE s. f. Rezistență pe care un organism imun față de un germen o prezintă și față de un alt germen (cu o structură relativ asemănătoare). [Pr.: -ra-i-] – Para^2- + imunitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralactic
PARALÁCTIC, -Ă, paralactici, -ce, adj. Care aparține paralaxei, privitor la paralaxă, de paralaxă. – Din fr. parallactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralalie
PARALALÍE, paralalii, s. f. (Med.) Tulburare a vorbirii care constă în dificultatea de a găsi cuvântul potrivit. – Din fr. paralalie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralaxă
PARALÁXĂ, paralaxe, s. f. 1. Unghiul dintre dreptele care unesc un punct foarte depărtat cu extremitățile unei baze de observare. 2. (Astron.) Unghi maxim sub care se vede raza Pământului sau a orbitei sale de pe un alt corp ceresc. – Din fr. parallaxe, lat. parallaxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralâc
PARALẤC s. n. (Înv. și reg.) Bani mărunți; mărunțiș. ◊ Loc. adv. Cu paralâcul = în cantitate (foarte) mică; cu bani puțini. ♦ (Rar) Mulțime de bani; bănet. – Para^3 + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraldehidă
PARALDEHÍDĂ s. f. (Chim.) Produs rezultat din polimerizarea acetaldehidei și care are acțiune hipnotică. – Din fr. paraldéhyde, engl. paraldehyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralel
PARALÉL, -Ă, paraleli, -e, adj., s. f., (5, 7) paraleluri, s. n. 1. Adj., s. f. (Despre plane sau drepte aflate într-un plan) Care nu se intersectează, oricât s-ar prelungi. ♦ Legătură (electrică) în paralel = ansamblu de două sau de mai multe conductoare electrice, acumulatoare, pile etc. care au aceeași tensiune electrică la borne. 2. Adj. Care există, se produce, evoluează concomitent cu altceva. ♦ (Adverbial) în același timp, concomitent. 3. S. f. Comparare a două ființe, a două opere, fenomene etc. (pentru a stabili asemănările și deosebirile dintre ele); paralelism (2). ◊ Loc. vb. A (se) pune în paralelă (sau, n., în paralel) (cu...) = a se compara. ♦ Variantă a portretului, care constă în prezentarea simultană a două personaje și în compararea lor în scopul stabilirii trăsăturilor specifice fiecărui personaj. 4. S. f. Fiecare dintre cercurile imaginare care unesc punctele cu aceeași latitudine de pe suprafața Pământului și care rezultă din intersectarea suprafeței Pământului cu un plan paralel cu planul ecuatorial. 5. S. n. (Mat.) Cerc situat pe o suprafață de rotație, obținut prin intersecția acestei suprafețe cu un plan perpendicular pe axa ei de rotație. ◊ (Astron.) Paralel ceresc = cerc mic de pe sfera cerească descris de o stea în mișcarea ei diurnă. 6. S. f. (La pl.) Aparat de gimnastică format din două bare orizontale și paralele așezate (la înălțimi diferite sau identice) pe stâlpi verticali; (la sg.) fiecare dintre cele două bare ale acestui aparat. 7. S. n. Instrument folosit la trasarea (pe o piesă a) unor distanțe sau a unor linii paralele (1) cu un plan dat. – Din lat. parallelus, it. parallelo, fr. parallèle, germ. Parallele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralelipiped
PARALELIPIPÉD, paralelipipede, s. n. Prismă cu șase fețe, opt vârfuri și douăsprezece muchii, a cărei bază este un paralelogram. – Din fr. parallélipipède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralelipipedic
PARALELIPIPÉDIC, -Ă, paralelipipedici, -ce, adj. Care are forma unui paralelipiped, de paralelipiped. – Din fr. parallélipipédique (după paralelipiped).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralelism
PARALELÍSM, (2) paralelisme, s. n. 1. Proprietate a două drepte sau a două planuri de a fi paralele (1); stare a două sau a mai multor lucruri paralele (2). 2. Comparare a două ființe, a două opere, fenomene etc. (pentru a stabili asemănările și deosebirile dintre ele); paralelă. – Din fr. parallélisme, it. parallelismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraleliza
PARALELIZÁ, paralelizez, vb. I. Tranz. A așeza, a dispune paralel obiecte sau părți ale unor obiecte. – Din fr. paralléliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralelizare
PARALELIZÁRE, paralelizări, s. f. Acțiunea de a paraleliza și rezultatul ei. – V. paraleliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralelogram
PARALELOGRÁM, paralelograme, s. n. Patrulater care are laturile opuse paralele și egale. ◊ Paralelogramul forțelor = regulă și construcție grafică cu ajutorul cărora se determină rezultanta a două forțe concurente. – Din fr. parallélogramme, germ. Parallelogramm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraleu
PARALÉU, paralei, s. m. (Mai ales în corelație cu leu) Leu foarte mare și puternic; fig. ființă înzestrată cu puteri supranaturale. ◊ Expr. A se face (sau a face pe cineva) leu paraleu = a (se) înfuria peste măsură. ♦ (Depr.) Bărbat care se consideră înzestrat cu calități excepționale, care vrea să pară important, remarcabil. – Para^1- + leu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralexem
PARALEXÉM, paralexeme, s. n. (Lingv.) Formație lexicală constituită din două elemente care nu formează un compus. – Din fr. paralexème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralexematic
PARALEXEMÁTIC, -Ă, paralexematici, -ce, adj. (Lingv.) De paralexem. – Din fr. paralexématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraliterar
PARALITERÁR, -Ă, paraliterari, -e, adj. Al paraliteraturii. – Din fr. paralittéraire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraliteratură
PARALITERATÚRĂ, paraliteraturi, s. f. Literatură considerată la periferia creației literare propriu-zise; literatură de consum. – Din fr. paralittérature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralitic
PARALÍTIC, -Ă, paralitici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de paralizie. – Din ngr. paralitikós, fr. paralytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraliza
PARALIZÁ, paralizez, vb. I. 1. Intranz. și refl. A suferi o paralizie; a damblagi. ♦ Tranz. fact. A face să-și piardă mobilitatea și sensibilitatea; a înțepeni, a amorți. 2. Tranz. Fig. A împiedica, a face incapabil să se miște, să se manifeste, să acționeze. ♦ Tranz. și intranz. A încremeni (de spaimă, de emoție etc.). – Din fr. paralyser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralizant
PARALIZÁNT, -Ă, paralizanți, -te, adj. Care paralizează (1). ♦ Fig. Care împiedică sau oprește o manifestare, o acțiune etc. – Din fr. paralysant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralizare
PARALIZÁRE, paralizări, s. f. Faptul de a (se) paraliza; damblagire. – V. paraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralizat
PARALIZÁT, -Ă, paralizați, -te, adj. 1. Care suferă de paralizie; damblagit. 2. Fig. Împiedicat în acțiunile sale, incapabil de a se mișca, de a se manifesta, de a acționa. ♦ Încremenit, înțepenit (de emoție, de spaimă etc.). – V. paraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralizie
PARALIZÍE, paralizii, s. f. (Med.) Boală care se manifestă prin pierderea totală sau parțială a posibilității de mișcare și a sensibilității corpului sau a unei părți a lui; dambla. ♦ Paralizie infantilă = poliomielită. – Din fr. paralysie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralogic
PARALÓGIC, -Ă, paralogici, -ce, adj. (Rar) Care a rezultat prin paralogie; referitor la paralogie, de paralogie. – Din fr. paralogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralogie
PARALOGÍE, paralogii, s. f. Transformare analogică a formei unui cuvânt prin apropierea lui formală de un alt cuvânt asemănător; cuvânt rezultat dintr-o astfel de transformare; enunț care conține asemenea cuvinte. – Din fr. paralogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paralogism
PARALOGÍSM, paralogisme, s. n. Raționament fals făcut din neștiință, fără intenția de a induce în eroare. – Din fr. paralogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramagnetic
PARAMAGNÉTIC, -Ă, paramagnetici, -ce, adj. Care prezintă fenomenul de paramagnetism; referitor la paramagnetism, de paramagnetism. – Din fr. paramagnétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramagnetism
PARAMAGNETÍSM s. n. Proprietate a unor corpuri de a se magnetiza (slab și temporar) prin introducerea lor într-un câmp magnetic. – Din fr. paramagnétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parameci
PARAMÉCI, parameci, s. m. (La pl.) Gen de animale infuzoare de formă oval- alungită, care trăiesc în apele stătătoare dulci (Paramoecium); (și la sg.) animal din acest gen. – Din fr. paramécie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramedic
PARAMÉDIC, paramedici, s. m., adj. (Med.) (Referitor la) personalul auxiliar care lucrează într-o unitate medicală. – Din engl. paramedic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramedical
PARAMEDICÁL, -Ă, paramedicali, -e, adj. (Med.) Care ține de îngrijirea bolnavilor, de tratamentul bolilor, fără participarea corpului medical. – Din fr. paramedical, engl. paramedical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parament
PARAMÉNT, paramente, s. n. Partea exterioară finită a unei construcții, a unui element de construcție etc.; material care căptușește (cu scop ornamental) această parte. – Din germ. Parament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramer
PARAMÉR, paramere, s. n. (Biol.) Fiecare dintre cele două părți simetrice ale unui organism sau organ cu simetrie bilaterală. – Din engl. paramere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parametric
PARAMÉTRIC, -Ă, parametrici, -ce, adj. Care ține de parametru, referitor la parametru, de parametru. – Din fr. paramétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parametron
PARAMETRÓN, parametroani, s. m. Circuit folosit la înregistrarea informațiilor sau la efectuarea operațiilor logice în telecomunicații sau în cibernetică. [Pl. și: (n.) parametroane] – Din fr. paramétron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parametru
PARAMÉTRU, parametri, s. m. 1. (Mat.) Variabilă independentă a unei funcții, care se definește pe mulțimea numerelor reale sau complexe. 2. Mărime proprie a unui obiect, unui mecanism, unui sistem, unui fenomen etc., care servește la caracterizarea unor proprietăți ale acestora. – Din fr. paramètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramilitar
PARAMILITÁR, -Ă, paramilitari, -e, adj. (Despre grupuri, organizații etc.) Care este organizat pe baza disciplinei de tip militar și a structurii armate; (despre acțiuni) care are un pronunțat caracter militar (agresiv). – Din fr. paramilitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramimie
PARAMIMÍE, paramimii, s. f. (Med.) Parachinezie constând în pervertirea expresiei mimice până la lipsa concordanței dintre mimică și trăirile emoționale ale bolnavului; repetare stereotipă sau perseverarea uneia și aceleiași expresii mimice în stări emoționale diferite. – Din fr. paramimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paramnezie
PARAMNEZÍE, paramnezii, s. f. Tulburare a memoriei care constă în interpretarea unor realități abia percepute ca pe niște amintiri; falsă recunoaștere. – Din fr. paramnésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranestezie
PARANESTEZÍE, paranestezii, s. f. (Med.) Anestezie generală. – Para^1- + anestezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranghelie
PARANGHELÍE, paranghelii, s. f. (Fam.) Chef, distracție. – Din ngr. paranghelia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parangonaj
PARANGONÁJ, parangonaje, s. n. (Tipogr.) Așezare a unui cuvânt cules cu litere mai mici între cuvinte culese cu un corp de literă mai mare. – Din fr. parangonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranimfă
PARANÍMFĂ, paranimfe, s. f. (Rar) Fată care însoțește mireasa la cununie și care are anumite atribuții la nuntă. ♦ P. gener. însoțitoare. – Din lat. paranympha, ngr. paránimfos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranoia
PARANÓIA s. f. Nume generic pentru un grup de boli psihice cronice care se manifestă prin lipsă de logică în gândire, prin idei fixe, prin susceptibilitate, prin orgoliu exagerat, prin mania persecuției, prin halucinații etc.; boală care face parte din acest grup. [Pr.: -no-ia] – Din fr. paranoia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranoic
PARANÓIC, -Ă, paranoici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care suferă de paranoia. 2. Adj. Care ține de paranoia sau de paranoici (1), privitor la paranoia sau la paranoici. [Pr.: -no-ic] – Din germ. paranoisch, it. paranoico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranormal
PARANORMÁL, -Ă, paranormali, -e, adj., s. n. (Fenomen, manifestare etc.) care se află în afară de ceea ce este normal. – Din fr. paranormal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parantetic
PARANTÉTIC, -Ă, parantetici, -ce, adj. Care este situat între paranteze. – Din fr. paranthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parantez
PARANTÉZ s. n. v. paranteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paranteză
PARANTÉZĂ, paranteze, s. f. 1. Semn de punctuație care constă din două arcuri de cerc sau din două dreptunghiuri cărora le lipsește o latură lungă și între care se izolează o explicație, un adaos, un amănunt legat de restul unui text dat. ♦ P. ext. Text, adaos izolat între aceste semne grafice. ♦ Paranteză (1) în care apare o expresie algebrică, pentru a arăta că operația aflată în interiorul ei se efectuează înaintea celorlalte; p. ext. expresie algebrică izolată în acest fel. 2. Fig. Digresiune (scrisă sau orală). ◊ Loc. adv. În paranteză = în treacăt. [Var.: (Înv.) parantéz s. n.] – Din fr. parenthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapanghelos
PARAPÁNGHELOS interj. (Înv. și reg.) Exclamație care marchează sfârșitul unei situații, al unei acțiuni, concluzia unei afirmații; amin! adio! – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapantă
PARAPÁNTĂ, parapante, s. f. Parașută ușoară, în formă de aripi, ușor manevrabilă, cu care se practică lansări de pe o înălțime și se încearcă plutirea pe o distanță cât mai mare. – Din fr. parapante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapet
PARAPÉT, parapete, s. n. 1. Perete (de înălțime mică) din piatră, lemn, metal etc. care servește la delimitarea teraselor, a podurilor, a marginilor unei șosele etc. ♦ Prelungire a bordurilor unei nave, deasupra punții superioare, având rolul de a proteja oamenii, instalațiile și obiectele de pe punte contra valurilor. ♦ Obstacol așezat la capătul unei linii ferate pentru ca trenul să nu mai poată înainta. 2. Întăritură de pământ sau de zid la redute și la tranșee, pentru protejarea luptătorilor. – Din it. parapetto, fr. parapet, germ. Parapett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapitec
PARAPITÉC, parapiteci, s. m. Gen de primate fosile din oligocen; primată din acest gen. – Din fr. parapithèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraplasmă
PARAPLÁSMĂ, paraplasme, s. f. (Biol.) Structură citoplasmatică temporară care apare în anumite perioade funcționale ale celulei. – Din fr. paraplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraplegic
PARAPLÉGIC, -Ă, paraplegici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de paraplegie. – Din fr. paraplégique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraplegie
PARAPLEGÍE, paraplegii, s. f. Paralizia ambelor membre inferioare. – Din fr. paraplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapod
PARAPÓD, parapode, s. n. (Zool.) Apendice bilobat al unor viermi, care servește la deplasare. – Din fr. parapode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapon
PARÁPON s. n. (Înv. și fam.) Supărare; tristețe; necaz, ciudă. [Acc. și: parapón] - Din ngr. paráponon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraponiseală
PARAPONISEÁLĂ, paraponiseli, s. f. (Înv.) Supărare, nemulțumire; necaz, ciudă. – Paraponisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraponisi
PARAPONISÍ, paraponisesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se supăra. – Din ngr. paraponísome (viit. lui paraponó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraponisire
PARAPONISÍRE, paraponisiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a se paraponisi și rezultatul ei. – V. paraponisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraponisit
PARAPONISÍT, -Ă, paraponisiți, -te, adj. (Înv. și fam.; adesea substantivat) Supărat, necăjit, nemulțumit; amărât. – V. paraponisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapsihologic
PARAPSIHOLÓGIC, -Ă, parapsihologici, -ce, adj. Referitor la parapsihologie, de parapsihologie. – Din fr. parapsychologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parapsihologie
PARAPSIHOLOGÍE s. f. Ramură a psihologiei care studiază fenomenele psihice paranormale (percepția extrasenzorială, telepatia etc.) care nu sunt încă explicate științific; metapsihologie. – Din fr. parapsychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parascântei
PARASCÂNTÉI, parascântei, s. n. Dispozitiv montat la locomotive, la cubilouri etc., care reține particulele solide incandescente, pentru a preveni incendiile. ♦ Ecran izolant care previne descărcările electrice sau deteriorările pe care acestea le-ar produce. – Para^2- + scânteie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parascovenie
PARASCOVÉNIE, parascovenii, s. f. (Fam.) Năzbâtie, drăcie, poznă; fleac, nimic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parasexualitate
PARASEXUALITÁTE s. f. (Biol.) Totalitate a proceselor de altă natură decât cea sexuală, care antrenează fecundarea fără să aibă loc meioza. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. parasexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parasimpatic
PARASIMPÁTIC, parasimpatice, adj. (În sintagma) Sistem (nervos) parasimpatic (și substantivat, n.) = una dintre cele două părți periferice ale sistemului nervos vegetativ, care încetinește bătăile inimii și accelerează mișcările tubului digestiv. – Din fr. parasympathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parasintetic
PARASINTÉTIC, -Ă, parasintetici, -ce, adj., s. n. (Cuvânt, derivat etc.) care este format atât cu un prefix, cât și cu un sufix. – Din fr. parasynthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parasol
PARASÓL, parasoluri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Umbrelă (de soare). 2. Aripă de avion monoplan (așezată deasupra fuzelajului). – Din germ. Parasol, fr. parasol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parasolar
PARASOLÁR, parasolare, s. n. 1. Dispozitiv (în formă de pâlnie) montat la obiectivul aparatului de fotografiat sau de filmat pentru a împiedica pătrunderea luminii suplimentare în aparat. 2. Apărătoare formată dintr-o placă transparentă (colorată) sau opacă, montată în interiorul unui autovehicul, deasupra parbrizului, pentru a proteja pe șofer de lumina directă a soarelui. – Para^2- + solar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parastas
PARASTÁS, parastase, s. n. Slujbă religioasă făcută pentru pomenirea celor morți; p. ext. praznic care se face după o astfel de slujbă; pomană. ♦ (Pop.; concr.) Colac oferit preotului sau persoanelor care au luat parte la această slujbă. [Var.: (reg.) părăstás s. n.] – Din sl. parastasŭ, ngr. parástasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parastisi
PARASTISÍ, parastisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A juca, a interpreta un rol într-o piesă de teatru; a reprezenta o piesă de teatru. [Var.: parastuí vb. IV] – Din ngr. parastíso (viitor. lui parasténo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parastui
PARASTUÍ vb. IV v. parastisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşuta
PARAȘUTÁ, parașutez, vb. I. Tranz. A lansa din avion cu parașuta oameni sau obiecte. – Din fr. parachuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașuta
PARAȘUTÁ, parașutez, vb. I. Tranz. A lansa din avion cu parașuta oameni sau obiecte. – Din fr. parachuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşutare
PARAȘUTÁRE, parașutări, s. f. Acțiunea de a parașuta. – V. parașuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașutare
PARAȘUTÁRE, parașutări, s. f. Acțiunea de a parașuta. – V. parașuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşutat
PARAȘUTÁT, -Ă, parașutați, -te, adj. Care a fost lansat cu parașuta. – V. parașuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașutat
PARAȘUTÁT, -Ă, parașutați, -te, adj. Care a fost lansat cu parașuta. – V. parașuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşută
PARAȘÚTĂ, parașute, s. f. Dispozitiv în formă de umbrelă sau de dreptunghi, cu suprafață mare, folosit pentru reducerea vitezei de cădere a unui corp lansat de la înălțime, de obicei dintr-un avion în zbor. ◊ Parașută luminoasă = parașută cu care se lansează un material pe bază de magneziu, care se aprinde în cădere, luminând puternic terenul de aterizaj, obiectivul de recunoaștere etc. – Din fr. parachute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașută
PARAȘÚTĂ, parașute, s. f. Dispozitiv în formă de umbrelă sau de dreptunghi, cu suprafață mare, folosit pentru reducerea vitezei de cădere a unui corp lansat de la înălțime, de obicei dintr-un avion în zbor. ◊ Parașută luminoasă = parașută cu care se lansează un material pe bază de magneziu, care se aprinde în cădere, luminând puternic terenul de aterizaj, obiectivul de recunoaștere etc. – Din fr. parachute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşutism
PARAȘUTÍSM s. n. Ramură sportivă care cuprinde probe de lansare din avion cu parașuta; tehnica executării unor astfel de lansări. – Din fr. parachutisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașutism
PARAȘUTÍSM s. n. Ramură sportivă care cuprinde probe de lansare din avion cu parașuta; tehnica executării unor astfel de lansări. – Din fr. parachutisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraşutist
PARAȘUTÍST, -Ă, parașutiști, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană specializată în lansarea cu parașuta. 2. Adj. (Rar) Care este caracteristic parașutismului sau parașutistului sau care aparține acestora. – Din fr. parachutiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parașutist
PARAȘUTÍST, -Ă, parașutiști, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană specializată în lansarea cu parașuta. 2. Adj. (Rar) Care este caracteristic parașutismului sau parașutistului sau care aparține acestora. – Din fr. parachutiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratactic
PARATÁCTIC, -Ă, paratactici, -ce, adj. Care este exprimat prin parataxă; care alcătuiește o parataxă sau un element al ei; juxtapus. – Din fr. paratactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parataxă
PARATÁXĂ, parataxe, s. f. (Gram.) Juxtapunere. – Din fr. parataxe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratific
PARATÍFIC, -Ă, paratifici, -ce, adj. Care ține de paratifos, privitor la paratifos; care provoacă paratifosul. – Din fr. paratyphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratifoidă
PARATIFOÍDĂ, paratifoide, adj. (În sintagma) Febră paratifoidă = paratifos. – Din fr. paratyphoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratifos
PARATÍFOS s. n. Boală infecțioasă acută cu simptome intestinale, înrudită cu febra tifoidă, produsă de bacili; febră paratifoidă. – Para^1- + tifos (după fr. paratyphus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratifoză
PARATIFÓZĂ, paratifoze, s. f. (Med. vet.) Salmoneloză. – Din fr. paratyphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratirisi
PARATIRISÍ, paratirisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A băga de seamă, a fi atent, a observa. – Din ngr. paratiríso (viit. lui paratiró).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratiroidă
PARATIROÍDĂ, paratiroide, adj. (În sintagma) Glandă paratiroidă (și substantivat, f.) = fiecare dintre cele patru glande cu secreție internă, situate înapoia glandei tiroide, care au un rol în metabolism. – Din fr. parathyroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratiroidectomie
PARATIROIDECTOMÍE, paratiroidectomii, s. f. Extirpare a uneia sau a ambelor perechi de paratiroide. – Din fr. parathyroïdectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratoner
PARATONÉR, paratonere, s. n. (Înv.) Paratrăsnet. – Din fr. paratonnerre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratonie
PARATONÍE, paratonii, s. f. 1. (Med.) Tulburare a tonusului muscular. 2. (Bot.) Întârziere a unor mișcări la plante sub influența unor stimuli externi. – Din fr. paratonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratrăsnet
PARATRẮSNET, paratrăsnete, s. n. Instalație de protecție a construcțiilor și a instalațiilor împotriva efectelor produse de loviturile directe de trăsnet; paratoner, parafulger. – Para^2- + trăsnet (după fr. paratonnerre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratrofie
PARATROFÍE, paratrofii, s. f. (Biol.) Formă de parazitism în care energia necesară pentru dezvoltarea unui microorganism este furnizată de gazdă. – Din engl. paratrophy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paratuberculoză
PARATUBERCULÓZĂ, paratuberculoze, s. f. 1. (Med.) Ansamblul tulburărilor observate la unii tuberculoși. 2. (Med. vet.) Boală infecțioasă la rumegătoare. – Din fr. paratuberculose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravalanşă
PARAVALÁNȘĂ, paravalanșe, s. f. Zid de piatră sau de beton pentru apărarea unei căi de comunicație contra avalanșelor de zăpadă. – Din fr. paravalanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravalanșă
PARAVALÁNȘĂ, paravalanșe, s. f. Zid de piatră sau de beton pentru apărarea unei căi de comunicație contra avalanșelor de zăpadă. – Din fr. paravalanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravalisi
PARAVALISÍ, paravalisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A confrunta, a compara texte, registre, acte etc. pentru a stabili conformitatea dintre ele. – Din ngr. paravalíso (viit. lui paravállo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravan
PARAVÁN, paravane, s. n. 1. Perete subțire sau piesă de mobilier formată dintr-unul sau din mai multe panouri articulate, acoperite cu placaj, pânză, hârtie etc., care desparte un anumit spațiu dintr-o încăpere. ♦ Fig. Ceea ce ascunde, maschează, împiedică vederea; ceea ce servește drept pretext pentru a ascunde o acțiune, o faptă etc. 2. (Rar) Baraj de tablă fixat în pământ în fața roiurilor de lăcuste călătoare. – Din fr. paravent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravânt
PARAVẤNT, paravânturi, s. n. Sistem de protecție împotriva vântului, format din panouri sau din plantații (situate de-a lungul liniilor unei stații de triaj). – Para^2- + vânt (după fr. paravent).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paravertebral
PARAVERTEBRÁL, -Ă, paravertebrali, adj. (În sintagma) Ganglion paravertebral = fiecare dintre ganglionii simpatici care se află de-a lungul ambelor părți ale coloanei vertebrale. – Din fr. paravertébral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraxân
PARÁXÂN, -Ă adj. v. paraxin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraxenie
PARAXÉNIE, paraxenii, s. f. (Înv.) Ciudățenie, capriciu, toană. – Din ngr. paraxeniá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraxial
PARAXIÁL, -Ă, paraxiali, -e, adj. (Fiz.; despre raze de lumină) Paralel cu axa unui sistem optic. [Pr.: -xi-al] – Din fr. paraxial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraxin
PARÁXIN, -Ă, paraxini, -e, adj. (Înv.) Ciudat, bizar, curios. ◊ Expr. (Adverbial) A-i veni (cuiva) paraxin = a nu-i conveni, a fi șocat de ceva. [Var.: paráxân, -ă adj.] – Din ngr. paráxenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazăpadă
PARAZĂPÁDĂ, parazăpezi, s. f. 1. (Mai ales la pl.) Construcție (dig de pământ, panouri mobile, zid etc.) sau plantație așezate lângă o cale ferată sau lângă o șosea, pentru a împiedica înzăpezirea acestora. ♦ Construcție (din panouri de scânduri, din împletituri de nuiele etc.) sau plantație servind ca mijloc de reținere și de repartizare uniformă a zăpezii pe un teren (semănat). 2. Grilaj metalic montat la marginea streșinii unei clădiri pentru a împiedica căderea zăpezii de pe acoperiș. – Para^2- + zăpadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazit
PARAZÍT, -Ă, paraziți, -te, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Organism animal sau vegetal) care trăiește și se hrănește pe seama altui organism, căruia îi provoacă adesea daune, boli sau chiar moartea. 2. Adj., s. m. și f. Fig. (Persoană) care trăiește din munca altora, care nu produce nimic. 3. Adj. Fig. Care nu are un rol util, efectiv; de prisos, inutil. 4. S. m. (La pl.) Perturbații electromagnetice de origine externă în transmisiile radiofonice, de telecomunicații etc., cauzate de fenomene din alte aparate electrice sau din atmosferă. – Din lat. parasitus, germ. Parasit, fr. parasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazita
PARAZITÁ, parazitez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbolnăvi, a infesta un organism animal sau vegetal (trăind pe el ca parazit (1)). ♦ Intranz. Fig. A trăi, a acționa ca un parazit (2). – Din fr. parasiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitar
PARAZITÁR, -Ă, parazitari, -e, adj. 1. (Despre organisme animale sau vegetale) Care trăiește și se hrănește pe seama altui organism; (despre boli, simptome etc.) care este pricinuit de un parazit (1). 2. Fig. (Despre oameni) Care trăiește ca un parazit (2), de parazit; (despre viața, modul de trai al oamenilor) specific paraziților (2). – Din fr. parasitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitemie
PARAZITEMÍE, parazitemii, s. f. (Med.) Prezență patologică a unor paraziți în sânge. – Din fr. parasitémie, engl. parasit(a)emia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paraziticid
PARAZITICÍD, -Ă, paraziticizi, -de, adj., s. n. (Substanță) care distruge paraziții animali sau vegetali. – Din fr. parasiticide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitism
PARAZITÍSM s. n. Formă de relații între două organisme de specii diferite, în cadrul căreia un organism folosește celălalt organism, parțial sau în totalitate, ca mediu necesar de viață; mod de viață specific paraziților (1). ♦ Fig. Faptul de a trăi ca un parazit (2), mod de viață al paraziților. – Din fr. parasitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitofobie
PARAZITOFOBÍE, parazitofobii, s. f. (Rar) Teamă exagerată, morbidă de paraziți (1). – Parazit + fobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitolog
PARAZITOLÓG, -Ă, parazitologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în parazitologie. – Din parazitologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitologie
PARAZITOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul organismelor parazite și cu măsurile de combatere a paraziților. – Din fr. parasitologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitotrop
PARAZITOTRÓP, -Ă, parazitotropi, -e, adj. (Despre substanțe) Care acționează în mod direct asupra paraziților, microbilor etc. din interiorul unui organism. – Din fr. parasitotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parazitoză
PARAZITÓZĂ, parazitoze, s. f. Invadare a unui organism uman sau animal cu paraziți patogeni. – Din fr. parasitose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pară
PÁRĂ^1, pare, s. f. Flacără, văpaie; p. ext. căldură dogoritoare, dogoare. ◊ Loc. adj. De pară = roșu aprins (ca flacăra); arzător, dogoritor. ◊ Expr. A trece (sau a sări) prin foc și pară = a înfrunta orice primejdie, a face tot posibilul pentru atingerea unui scop. A se face foc și pară (de mânie) = a se supăra, a se mânia foarte tare. Foc și pară = înfierbântat, îndârjit; supărat, înfuriat. ♦ Fig. Sentiment puternic și chinuitor; înflăcărare; chin sufletesc, dorință chinuitoare. – Din sl. para.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pară
PÁRĂ^2, pere, s. f. 1. Fructul părului^1. ◊ Expr. A-i pica (sau a-i cădea cuiva) para în gură = a obține ceva fără efort, fără muncă. Nu plătește nicio pară putredă, se spune despre cineva sau ceva fără nicio valoare. 2. P. anal. Nume dat unor obiecte, unor piese tehnice etc. în formă de pară^2 (1). – Lat. pira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parădui
PĂRĂDUÍ, părăduiesc, vb. IV. (Reg. și fam.) 1. Refl. (Despre construcții, mobile etc.) A se dărăpăna, a se degrada, a se strica, a se ruina. 2. Tranz. A risipi, a irosi, a distruge bani, averi etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parăgină
PARÁGINĂ, paragini, s. f. Teren necultivat, neîngrijit, acoperit de buruieni; teren neproductiv. ♦ Ruină, dărăpănătură; construcție dărăpănată. ♦ Stare de părăsire, de neîngrijire a unui teren sau a unei construcții. [Var.: (înv.) părágină s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parâmă
PARẤMĂ, parâme, s. f. Frânghie ori cablu textil, metalic sau din material plastic, folosit la bordul unei nave. – Din tc. parima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parâng
PARẤNG s. m. v. părâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parbriz
PARBRÍZ, parbrize, s. n. Placă transparentă (din sticlă) așezată în partea din față a unui automobil sau a unui avion pentru a feri pe conducător de praf, de vânt etc. [Pl. și: parbrizuri] – Din fr. pare-brise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parc
PARC, parcuri, s. n. 1. Suprafață întinsă de teren, de utilitate publică, cu plantații, alei și diferite construcții, amenajată pentru agrement. ◊ Parc național = suprafață întinsă de teren, păzită și îngrijită, în care exploatările (silvică, minieră, vânătorească etc.) sunt interzise, pentru a se păstra neschimbat mediul natural. Parc sportiv = complex sportiv dotat cu mai multe terenuri și amenajări, situat într-un parc (1). ♦ Teren împrejmuit, unde vânatul este crescut și îngrijit pentru vânătoare. ♦ Parc (1) situat în jurul unei clădiri și depinzând de aceasta. ♦ Teren parcelat cu locuința și cu numeroase spații verzi. 2. Loc de staționare și de garare mai îndelungată a vehiculelor sau de depozitare a materialelor; p. ext. vehiculele și materialele aflate în acest loc. ♦ Totalitatea vehiculelor unei întreprinderi, ale unei instituții etc. ♦ Totalitatea instalațiilor mecanice aflate pe un teren de unde se extrage minereu sau pe care sunt amenajate sonde. – Din fr. parc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parca
PARCÁ, parchez, vb. I. Tranz. A lăsa un vehicul să staționeze într-un loc public (anume amenajat); a depozita materiale, utilaje etc. într-un parc (2). – Din fr. parquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcae
Parcae, trei surori, considerate de către romani drept zeițe ale sorții. Ele erau identice cu moirele, din mitologia greacă (v. și Moerae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

parcagiu
PARCAGÍU, parcagii, s. m. (Rar) Paznic, îngrijitor al unui parc (2). – Parca + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcaj
PARCÁJ, parcaje, s. n. Parcare; (concr.) loc de parcare. – Din fr. parcage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcan
PARCÁN, parcane, s. n. 1. Îngrăditură de lemn făcută pentru zăgăzuirea apelor. ♦ Bârnă întrebuințată la construirea unui dig, a unui pod etc. 2. Fortificație făcută în trecut din bârne, scânduri etc.; zid de apărare, parapet. [Var.: (reg.) părcán s. n.] – Din pol., ucr. parkan, magh. párkány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcare
PARCÁRE, parcări, s. f. Acțiunea de a parca și rezultatul ei; parcaj. – V. parca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcă
PÁRCĂ^1 adv. Se pare că..., s-ar crede că..., s-ar zice că...; (în construcții negative) nu prea. Parcă îl cunosc. ♦ Este posibil, se pare că da. Mă cunoști? – Parcă. ♦ (Cu valoare de conjuncție) Ca și cum, ca și când. Îmi răspunde parcă n-ar avea gură. ♦ Ca și cum ar fi, ca și când ar fi. Venea parcă o adiere. – Părea + că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcă
PÁRCĂ^2, parce, n. pr. f. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre cele trei surori, zeițe ale sorții din mitologia romană, reprezentate sub înfățișarea unor femei bătrâne. – Din lat. Parca, fr. Parque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parce
Parce = Parcae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

parcea
PARCEÁ, parcele, s. f. (Rar) Carmac. – Din tc. parça.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcela
PARCELÁ, parcelez, vb. I. Tranz. A împărți un teren, o pădure etc. în parcele; a lotiza (1). – Din fr. parceller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcelar
PARCELÁR, -Ă, parcelari, -e, adj. (Agron.; despre culturi) Care se face pe parcele. – Din fr. parcellaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcelare
PARCELÁRE, parcelări, s. f. Acțiunea de a parcela și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Grup de parcele alcătuind un ansamblu; teren împărțit în parcele. – V. parcela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcelat
PARCELÁT, -Ă, parcelați, -te, adj. (Despre terenuri) Împărțit în parcele. – V. parcela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcelator
PARCELATÓR, parcelatori, s. m. (Rar) Persoană specializată în operația de parcelare. – Parcela + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcelă
PARCÉLĂ, parcele, s. f. Porțiune de teren precis delimitată în cadrul unei suprafețe mai mari, destinată unei anumite întrebuințări; lot. – Din fr. parcelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcheriza
PARCHERIZÁ, parcherizez, vb. I. Tranz. A trata la cald o piesă de fier sau de fontă cu o soluție de fosfat de fier și de mangan, pentru a o feri de rugină. – Din fr. parkériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcherizare
PARCHERIZÁRE, parcherizări, s. f. Acțiunea de a parcheriza și rezultatul ei. – V. parcheriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parchet
PARCHÉT, parchete, s. n. I. Pardoseală executată prin îmbinarea între ele (în formă de desene geometrice) a unor piese din lemn tare (stejar, fag etc.) prelucrate special; fiecare dintre piesele de lemn (înguste și scurte) folosite la executarea acestui tip de pardoseală. II. Fiecare dintre suprafețele în care este împărțită o pădure în vederea exploatării ei raționale; p. ext. suprafață de teren pe care s-a făcut o tăiere într-o pădure. III. Instituție judiciară care funcționează pe lângă unele instanțe judecătorești, cu atribuția de a exercita acțiunea penală și de a susține acuzarea la judecarea proceselor penale; membrii acestei instituții; local în care funcționează această instituție. – Din fr. parquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcheta
PARCHETÁ, parchetez, vb. I. Tranz. 1. A pardosi o încăpere cu parchet (I); a pune parchet. 2. A împărți o pădure în parchete (II). – Din fr. parqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parchetar
PARCHETÁR, parchetari, s. m. Meseriaș specializat în montarea și curățarea parchetului (I). – Parchet + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parchetare
PARCHETÁRE, parchetări, s. f. Acțiunea de a parcheta și rezultatul ei. – V. parcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parchetat
PARCHETÁT, -Ă, parchetați, -te, adj. 1. (Despre încăperi) Pardosit cu parchet (I). 2. (Despre păduri) Împărțit în parchete (II). – V. parcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcimonie
PARCIMONÍE, parcimonii, s. f. Zgârcenie. ♦ Fig. Măsură, pondere, reținere (în manifestări). Vorbește cu parcimonie. – Din lat. parcimonia, fr. parcimonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcimonios
PARCIMONIÓS, -OÁSĂ, parcimonioși, -oase, adj. Care manifestă parcimonie; care denotă parcimonie; zgârcit. ♦ Fig. Măsurat, ponderat, reținut (în manifestări). [Pr.: -ni-os] – Din fr. parcimonieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcometru
PARCOMÉTRU, parcometre, s. n. Aparat de taxare pentru parcarea autovehiculelor. – Din fr. parcomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcura
PARCURÁ vb. I v. parcurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcurge
PARCÚRGE, parcúrg, vb. III. Tranz. 1. (Adesea fig.) A străbate un drum sau o distanță (de la un capăt la altul); a se deplasa, a merge (până la capăt). 2. A trece cu privirea sau cu ochii peste ceva, a se uita în treacăt la ceva. ♦ Spec. A citi ceva în grabă și superficial, a răsfoi o carte, un ziar etc.; p. gener. a citi. 3. A trăi, a petrece un interval de timp într-un anumit loc sau fel. [Var.: (înv.) parcurá vb. I] – Din fr. parcourir (după curge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcurgere
PARCÚRGERE s. f. Acțiunea de a parcurge. – V. parcurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcurs
PARCÚRS, parcursuri, s. n. Faptul de a parcurge o distanță, un drum etc.; (concr.) drum, traseu pe care îl străbate sau pe care trebuie să-l străbată cineva sau ceva pentru a ajunge de la un punct la altul. ◊ Loc. adv. Pe parcurs... = în timpul unei călătorii; între timp. ◊ Loc. prep. Pe parcursul... = în limitele..., în cuprinsul..., în decursul... ♦ Lungimea unui drum sau a unei traiectorii între două puncte anumite. – Din fr. parcours.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parcurs
PARCÚRS, -Ă, parcurși, -se, adj. v. PARCURGE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pardesiaş
PARDESIÁȘ, pardesiașe, s. n. Diminutiv al lui pardesiu. [Pr.: -si-aș] – Pardesiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardesiaș
PARDESIÁȘ, pardesiașe, s. n. Diminutiv al lui pardesiu. [Pr.: -si-aș] – Pardesiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardesiu
PARDESÍU, pardesie, s. n. Obiect de îmbrăcăminte mai subțire decât paltonul, care se poartă, primăvara și toamna, peste îmbrăcămintea obișnuită. [Pl. și: pardesiuri] – Din fr. pardessus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardon
PARDÓN interj., s. n. 1. Interj. Iertați-mă! scuzați! ♦ (Ca protest) Ba nu (e așa)! să avem iertare! 2. S. n. (Înv.) Absolvire, scutire (de o pedeapsă sau de o obligație); iertare; scuză. – Din germ. Pardon, fr. pardon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardona
PARDONÁ, pardonez, vb. I. Tranz. (Înv.) A scuti de o pedeapsă sau de o obligație; a grația; a ierta, a scuza. – Din fr. pardonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardos
PÁRDOS, pardoși, s. m. (Înv.) Panteră ♦ Fig. Om viteaz, curajos – Din sl. parŭdosŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardoseală
PARDOSEÁLĂ, pardoseli, s. f. Înveliș, strat de scânduri, de mozaic, de asfalt, de ciment etc., așezate pe planșeul unei încăperi sau al unui spațiu pe care se circulă. – Pardosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardosi
PARDOSÍ, pardosesc, vb. IV. Tranz. A acoperi sau a căptuși cu pardoseală o încăpere, o curte etc.; p. ext. a pava. ♦ P. gener. (Rar) A căptuși; a acoperi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardosire
PARDOSÍRE, pardosiri, s. f. Acțiunea de a pardosi și rezultatul ei. – V. pardosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pardosit
PARDOSÍT, -Ă, pardosiți, -te, adj. Care are pardoseală; cu pardoseală. – V. pardosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pare
PÁRE vb. III v. părea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paregoric
PAREGÓRIC, paregorice, s. n. Mângâiere, consolare. – Cf. parigorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paremiar
PAREMIÁR s. n. v. parimiar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paremie
PAREMÍE s. f. v. parimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paremiolog
PAREMIOLÓG, -Ă, paremiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în paremiologie. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. paremiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paremiologic
PAREMIOLÓGIC, -Ă, paremiologici, -ce, adj. Care ține de proverbe sau de studiul lor, privitor la proverbe sau la studiul lor. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. parémiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paremiologie
PAREMIOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul și culegerea proverbelor; (colectiv) totalitatea proverbelor dintr-o limbă. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. parémiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parenchim
PARENCHÍM, parenchime, s. n. 1. Țesut animal cu aspect spongios, bogat în vase sangvine, specific organelor glandulare. 2. Țesut vegetal fundamental, bogat în spații intercelulare, care formează cea mai mare parte a organelor moi ale plantelor. – Din it. parenchima, fr. parenchyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parenchimatic
PARENCHIMÁTIC, -Ă, parenchimatici, -ce, adj. (Rar) Parenchimatos. – Parenchim + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parenchimatos
PARENCHIMATÓS, -OÁSĂ, parenchimatoși, -oase, adj. Care se referă la parenchim, care aparține parenchimului, specific parenchimului, format din parenchim; parenchimatic. – Din fr. parenchymateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parenetic
PARENÉTIC, -Ă, parenetici, -ce, adj. (Livr.) Moralizator. – Din fr. parénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parental
PARENTÁL, -Ă, parentali, -e, adj. Care se referă la părinți; ereditar. – Din fr. parental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parentalii
PARENTÁLII s. f. pl. Sărbătoare anuală la romani, pentru pomenirea morților. – Din lat. parentalia, fr. parentalies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parenteral
PARENTERÁL, -Ă, parenterali, -e, adj. (Despre modul de administrare a medicamentelor) Care se face pe altă cale decât pe cea digestivă. – Din fr. parentéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parestezie
PARESTEZÍE, parestezii, s. f. Senzație falsă de furnicătură, amorțeală, înțepătură etc. care apare în unele boli ale sistemului nervos. – Din fr. paresthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pareză
PARÉZĂ, pareze, s. f. Lipsă de activitate a unui organ; p. ext. paralizie ușoară, incompletă, care permite mișcări de amplitudine redusă și cu forță diminuată. – Din germ. Parese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parezie
PAREZÍE, parezii, s. f. (Med.) Paralizie ușoară, parțială. – Din fr. parésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfe
PARFÉ, parfeuri, s. n. Înghețată (de ciocolată) preparată cu frișcă bătută. [Var.: parféu s. n.] – Din fr. parfait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfeu
PARFÉU s. n. v. parfé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfum
PARFÚM, parfumuri, s. n. 1. Miros plăcut; mireasmă (de flori). ♦ Miros îmbietor, apetisant, răspândit de unele alimente. 2. Produs (lichid) cu miros plăcut, obținut prin amestecarea unor substanțe aromatice (vegetale) sau pe cale sintetică; p. ext. produsul împreună cu ambalajul lui; (la pl.) feluri, sorturi din astfel de produse. 3. Fig. Notă caracteristică, atmosferă specifică. [Var.: (înv.) profúm s. n.] – Din fr. parfum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfuma
PARFUMÁ, parfumez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) stropi cu parfum (2); a(-și) da cu parfum. 2. Tranz. A umple cu o mireasmă plăcută; a înmiresma. [Var.: (înv.) profumá vb. I] – Din fr. parfumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfumare
PARFUMÁRE, parfumări, s. f. Acțiunea de a (se) parfuma. – V. parfuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfumat
PARFUMÁT, -Ă, parfumați, -te, adj. 1. (Adesea fig.) Care răspândește parfum (1), care miroase frumos; înmiresmat. ♦ (Despre unele alimente) Aromat^2 (și cu gust plăcut). 2. Impregnat cu parfum (2). [Var.: (înv.) profumát, -ă adj.] – V. parfuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfumărie
PARFUMĂRÍE s. f. v. parfumerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfumerie
PARFUMERÍE, parfumerii, s. f. 1. Magazin în care se vând parfumuri (2), articole de toaletă, cosmetice etc. 2. Meșteșugul de a prepara parfumuri (2); industria parfumurilor. 3. (La pl.) Nume generic sub care sunt incluse parfumuri (2), articole de toaletă, cosmetice etc. [Var.: (înv.) parfumăríe s. f.] – Din fr. parfumerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parfumier
PARFUMIÉR, parfumieri, s. m. (Rar) Persoană care vinde parfumuri (2) sau produse de parfumerie ori care lucrează la producerea parfumurilor. [Pr.: -mi-er] – Din parfum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parhelic
PARHÉLIC, -Ă, parhelici, -ce, adj. Care ține de parhelie, referitor la parhelie. Cerc parhelic. – Din fr. parhélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parhelie
PARHELÍE, parhelii, s. f. Fenomen optic care constă în apariția unor pete luminoase rotunde, adesea colorate, în jurul Soarelui. [Acc. și: parhélie] – Din lat. parelion, fr. parhélie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paria
PÁRIA^1, paria, s. m. 1. (În India, în concepția brahmanilor) Persoană care se află în afara castelor și care este lipsită de orice drepturi; p. ext. grup social din care face parte o astfel de persoană. 2. Fig. Persoană sau colectivitate urgisită, disprețuită, căreia nu i se recunoaște niciun drept. [Pr.: -ri-a] – Din fr., it. paria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paria
PARIÁ^2, pariez, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A face (sau a pune) pariu, rămășag (de obicei pe o sumă de bani). 2. A participa la anumite jocuri de noroc, în special la curse de cai, angajând sume de bani. [Pr.: -ri-a] – Din fr. parier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paricid
PARICÍD, -Ă, (1) paricide, s. n., (2) paricizi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. n. Crimă care constă în uciderea părinților; patricid (1). 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care și-a ucis tatăl sau mama; patricid (2). [Pl. și: (1) pariciduri] – Din fr. parricide, lat. parricida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paricopitat
PARICOPITÁT, paricopitate, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere erbivore mari, cu piciorul adaptat pentru fugă și terminat cu două degete dezvoltate, acoperite cu câte o copită, și cu două degete mici, reduse; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ◊ (Adjectival) Animal paricopitat. – Din copitat (după paripenat, parisilabic etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parietal
PARIETÁL, -Ă, parietali, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care se referă la peretele unei cavități a organismului, care aparține acestui perete. Pleură parietală ◊ Os parietal (și substantivat, n.) = fiecare dintre oasele pereche, simetrice, care formează partea de mijloc a bolții cutiei craniene. 2. Adj. (Rar) Care ține de perete, care se execută pe pereți; mural. 3. S. f. (La pl.) Ordin de plante erbacee și lemnoase cu înveliș floral dublu și cu ovulele dispuse pe pereții ovarului; (și la sg.) plantă din acest ordin. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. pariétal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parigorie
PARIGORÍE, parigorii, s. f. (Înv. și reg.) 1. Mângâiere, consolare. ♦ Loc. adv. În (sau de-o) parigorie = ca să facă pe voia cuiva, de hatârul cuiva; p. ext. de forma, într-o doară. 2. Prostie, aiureală, zăpăceală. – Din ngr. parighoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parigorisi
PARIGORISÍ, parigorisesc, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A mângâia, a consola; a distra. – Din ngr. parigoríso (viit. lui parigoró).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parimiar
PARIMIÁR, paremiare, s. n. Carte bisericească în care sunt cuprinse (fragmente din) proverbele lui Solomon și alte fragmente cu învățături din Vechiul Testament; parimie (2). [Pr.: -mi-ar. – Var.: paremiár s. n.] -Parimie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parimie
PARIMÍE, parimii, s. f. 1. (Înv.) Proverb; maximă; pildă, învățătură. 2. Parimiar. [Var.: paremíe s. f.] – Din ngr. parimía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parinc
PARÍNC s. m. v. părâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paring
PARÍNG s. m. v. părâng.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parior
PARIÓR, pariori, s. m. (Rar) Persoană care pariază. [Pr.: -ri-or] – Din fr. parieur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parip
PARÍP, paripi, s. m. (Reg.) Cal tânăr, sprinten și frumos (pentru călărie). – Din magh. paripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paripenat
PARIPENÁT, -Ă, paripenați, -te, adj. (Despre frunze compuse) Cu un număr pereche de foliole dispuse în formă de pană^1. – Din fr. paripenné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paris
Paris, cel mai mic dintre fiii lui Priamus și ai Hecubei. Înainte de nașterea sa, Hecuba visase că viitorul ei copil va atrage pieirea Troiei. Cînd Paris vine pe lume, Priamus dă poruncă să fie ucis dar, într-ascuns, Hecuba, făcîndu-i-se milă de el, îi cruță viața și-l abandonează pe muntele Ida. Crescut în sălbăticie de niște păstori, Paris, care între timp atinsese vîrsta bărbăției, revine în cele din urmă în cetatea Troiei, unde este recunoscut, cu multă bucurie, de către părinții săi. Un episod celebru este cel al judecății lui Paris, fapt care avea să ducă la izbucnirea războiului troian. La nunta lui Thetis cu Peleus au fost poftiți toți zeii Olympului, cu excepția unei singure zeițe, Eris – zeița vrajbei. Ca să se răzbune, cînd petrecerea era în toi, ea a aruncat în mijlocul nuntașilor un măr pe care stătea scris „celei mai frumoase”. Aceste cuvinte aveau să constituie un motiv de vrajbă între trei zeițe: Pallas Athena, Hera și Aphrodite. Cel sortit să le facă dreptate este Paris. El este muritorul ales de zei să hotărască. Zeițele se grăbesc fiecare în parte să-i făgăduiască un dar în schimbul mărului dorit, pe care Paris, în cele din urmă, îl dăruiește însă Aphroditei (v. și Aphrodite). Zeița la rîndul ei înțelege să-și țină făgăduiala făcută, anume să i-o dea de soție lui Paris pe cea mai frumoasă dintre femei. Or, cea care le întrecea în frumusețe pe toate celelalte muritoare este Helena, fiica lui Tyndareus și soția lui Menelaus, regele Spartei. Cu ajutorul Aphroditei, Paris reușește s-o răpească pe Helena în lipsa soțului ei și s-o ducă cu el la Troia. Răpirea Helenei de către Paris a constituit motivul izbucnirii războiului troian. În ajutorul soțului abandonat sar toate căpeteniile grecilor. Comanda tuturor o preia Agamemnon care, în fruntea unei flote puternice, se îndreaptă spre Troia. Războiul durează zece ani, în care timp sorții izbînzii sînt îndoielnici. În cursul luptelor Paris se bate la început singur cu Menelaus, dar e înfrînt și scapă numai datorită Aphroditei, care-i vine într-ajutor. Mai tîrziu el revine, la chemarea lui Hector, în primele rînduri și-i rănește pe rînd pe Diomedes, pe Machaon și pe Eurypylus. În sfîrșit, îl ucide pe Achilles, ochindu-l cu o săgeată în călcîi, singurul loc unde eroul era vulnerabil. În cele din urmă, Paris cade lovit însă și el de o săgeată înveninată a lui Philoctetes. Înainte de a muri, el o imploră pe fosta sa soție, nimfa Oenone (v. și Oenone), pe care o părăsise de dragul Helenei, să-i vindece rana. La început aceasta șovăie și cînd se hotărăște s-o facă, ajutorul ei vine prea tîrziu, căci Paris se stinge răpus de veninul ucigător.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

parisilab
PARISILÁB, -Ă, parisilabi, -e, adj. (Rar) Parisilabic. – Din parisilabic (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parisilabic
PARISILÁBIC, -Ă, parisilabici, -ce, adj. (Despre substantive sau adjective) A cărui temă păstrează același număr de silabe în cursul declinării (în formele cazuale fundamentale). – Din fr. parisyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paritar
PARITÁR, -Ă, paritari, -e, adj. Care satisface o anumită paritate.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paritate
PARITÁTE, parități, s. f. 1. Egalitate numerică. ♦ (Mat.) Proprietate a unui număr întreg de a fi divizibil cu doi. 2. Egalitate valorică, echivalență în valoare. ◊ Paritate monetară = raport de echivalență între unitățile bănești a două țări, în funcție de conținutul (greutatea) lor de metal pur de același fel (aur sau argint) sau de puterea de cumpărare. Paritate valutară = raport de echivalență între diferite valute, pe baza conținutului lor în aur, stabilit prin lege. – Din fr. parité, lat. paritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pariu
PARÍU, pariuri, s. n. 1. Convenție prin care fiecare dintre persoanele care susțin lucruri contrare într-o dispută se obligă să ofere o compensație materială celui care se va dovedi că are dreptate; rămășag, prinsoare. 2. Joc de noroc, în special la cursele de cai, constând dintr-o miză care dă dreptul participantului câștigător la o cotă din totalul sumelor mizate de cei care au pierdut. – Din fr. pari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parizer
PARÍZER s. n. Sortiment de mezel proaspăt preparat din carne tocată de vită (mai ales plămâni) și din slănină tocată, afumate la cald și apoi fierte. – Din germ. Pariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parizian
PARIZIÁN, -Ă, parizieni, -e, s. m. și f. adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Paris. 2. Adj. Care aparține Parisului sau parizienilor (1), privitor la Paris ori la parizieni. [Pr.: -zi-an] – Din fr. parisien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pariziancă
PARIZIÁNCĂ, parizience, s. f. Pariziană. [Pr.: -zi-an-] – Parizian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parking
PARKING, parkinguri, s. n. Loc, teren special amenajat pentru staționarea autovehiculelor. [Scris și parching] – Din fr., engl. parking.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parkinson
PARKINSÓN s. n. (Med.; și în sintagma boala lui Parkinson) Boală degenerativă a sistemului nervos central caracterizată prin tremurături cu caracter static ale membrelor și capului și prin rigiditate musculară. – Din fr. parkinson.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parkinsonism
PARKINSONÍSM s. n. (Rar) Denumire generică pentru sindroame similare cu parkinsonul. – Din fr. parkinsonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlagiu
PARLAGÍU, parlagii, s. m. (Înv.) Măcelar care taie vitele de consum la abator. – Din tc. parlaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlament
PARLAMÉNT, parlamente, s. n. Organ legislativ din unele țări, compus din una sau din două camere și constituit din reprezentanți ai diferitelor partide politice aleși, total sau parțial, prin votul cetățenilor; p. ext. sesiune, ședință de lucru în care se întrunește acest organ. ♦ Clădire în care au loc ședințele acestui organ. – Din fr. parlement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlamenta
PARLAMENTÁ, parlamentez, vb. I. Intranz. A duce tratative cu partea adversă pentru a ajunge la o înțelegere, a trata, a negocia; a discuta cu cineva despre o anumită chestiune (litigioasă). – Din fr. parlementer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlamentar
PARLAMENTÁR^1, -Ă, parlamentari, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. Care ține de parlament, privitor la parlament; din parlament. ♦ (Despre o formă de stat) Cu parlament, bazat pe parlament. 2. Conform uzanțelor din parlament; p. ext. care este de o politețe rigidă; ceremonios, protocolar. II. S. m. Membru al unui parlament. – Din fr. parlementaire, it. parlementario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlamentar
PARLAMENTÁR^2, -Ă, parlamentari, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. Persoană delegată să ducă tratative. 2. Adj. Care ține de parlamentare, privitor la parlamentare. – Din fr. parlementaire, it. parlamentario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlamentare
PARLAMENTÁRE, parlamentări, s. f. Acțiunea de a parlamenta și rezultatul ei. – V. parlamenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parlamentarism
PARLAMENTARÍSM s. n. Sistem de guvernare specific statelor parlamentare^1 (I 1). ◊ Tactică bazată pe utilizarea formelor parlamentare^1 (I 1) în lupta politică. – Din fr. parlementarisme, it. parlementarismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parloar
PARLOÁR, parloare, s. n. Sală de primire a vizitatorilor într-un cămin, într-un internat școlar, într-o cazarmă etc.; vorbitor (III). – Din fr. parloir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmac
PARMÁC, parmaci, s. m. Par sau stâlp (gros) folosit la diverse construcții deschise (prispe, pridvoare, garduri etc.). – Din tc. parmak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmaclâc
PARMACLẤC s. n. v. parmalâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmalâc
PARMALẤC, parmalăcuri, s. n. 1. Construcție de lemn, de piatră etc. de forma unui perete sau a unui gard scund, folosită pentru a mărgini o altă construcție sau un element de construcție. 2. Gard, grilaj; (rar) fiecare dintre scândurile, barele etc. care formează un gard sau un grilaj. [Var.: parmaclấc s. n.] – Din tc. parmaklik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmazan
PARMAZÁN s. n. v. parmezan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmen
PÁRMEN, parmeni, -e, adj. (În sintagmele) Măr parmen (auriu) (și substantivat, m.) = varietate de măr originară din Anglia, cu fructele de culoare galbenă-aurie, cu dungi carmin. Măr parmen (auriu) (și substantivat, n.) = fructul mărului definit mai sus. – Din fr. parmain [d'or], germ. Parmäne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parmezan
PARMEZÁN, parmezane, s. n. Specialitate italienească de cașcaval (uscat); p. ext. cașcaval ras [Var.: (înv.) parmazán s. n.] – Din fr. parmesan, germ. Parmesan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parnasian
PARNASIÁN, -Ă, parnasieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține parnasianismului, privitor la parnasianism, specific parnasianismului. 2. S. m. și f. Adept sau reprezentant al parnasianismului. [Pr.: -si-an] – Din fr. parnassien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parnasianism
PARNASIANÍSM s. n. Curent în poezie, apărut în Franța spre jumătatea sec. XIX, care cultiva virtuozitatea imaginii, evocarea grandioasă a naturii și a civilizațiilor trecute, descrierea strălucirii exterioare a lucrurilor, construcția savantă a limbii. [Pr.: -si-a-] – Parnasian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parnasie
PARNÁSIE s. f. (Bot.; și în sintagma parnasie de mlaștini) Șopârlaiță-albă (Parnassia palustris). – Din lat. Parnassia [palustris], denumirea științifică a parnasiei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodia
PARODIÁ, parodiez, vb. I. Tranz. A imita o operă literară sau maniera de a scrie a cuiva, cu intenții satirice sau pentru a obține efecte comice. ♦ A reproduce într-o manieră grotescă gesturile, mișcările sau acțiunile cuiva. [Pr.: -di-a] – Din fr. parodier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodiant
PARODIÁNT, -Ă, parodianți, -te, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care parodiază pe cineva. [Pr.: -di-ant] – Din fr. parodiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodic
PARÓDIC, -Ă, parodici, -ce, adj. Cu caracter de parodie, al parodiei. – Din fr. parodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodie
PARODÍE, parodii, s. f. 1. Creație literară în care se preiau temele, motivele și mijloacele artistice ale altei opere literare sau ale unui autor în scopul de a obține un efect satiric sau comic. 2. Imitație neizbutită, inferioară sau caricaturală a unui prototip, a unui original. ♦ P. ext. Bătaie de joc. – Din fr. parodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodiere
PARODIÉRE, parodieri, s. f. Acțiunea de a parodia. [Pr.: -di-e-] – V. parodia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodist
PARODÍST, parodiști, s. m. Autor de parodii (2). – Din fr. parodiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodistic
PARODÍSTIC, -Ă, parodistici, -ce, adj. Care se referă la parodie (1), care este specific parodiei, care ține de parodie. – Parodie + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontal
PARODONTÁL, -Ă, parodontali, -e, adj. (Anat.) Al parodonțiului, de parodonțiu. ◊ Țesut parodontal = țesut marginal moale, cu formațiuni fibroase, care înconjoară dintele și alveola dentară; parodonțiu moale, periodont. – Din fr. parodontal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontit-ă
PARODONTÍTĂ, parodontite, s. f. (Med.) Inflamație a parodonțiului. – Din fr. parodontite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontogramă
PARODONTOGRÁMĂ, parodontograme, s. f. (Med.) Diagramă a datelor obținute prin parodontometrie. – Din fr. parodontogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontologie
PARODONTOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă de parodontopatii. – Din fr. parodontologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontom
PARODONTÓM, parodontoame, s. m. (Med.) Tumoare a țesutului parodontal. – Din fr. parodontome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontometrie
PARODONTOMETRÍE, parodontometrii, s. f. (Med.) Măsurare a pungilor gingivale, a retracției și a mobilității dinților; diagramă a datelor obținute prin această măsurare. – Din fr. parodontométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontopatie
PARODONTOPATÍE, parodontopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile dentare. – Din fr. parodontopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodontoză
PARODONTÓZĂ, parodontoze, s. f. Boală degenerativă a țesuturilor care susțin și fixează dinții, caracterizată prin formarea locală de pungi cu puroi și căderea dinților. [Var.: paradentóză] – Din fr. parodontose, germ. Parodentose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodonţiu
PARODÓNȚIU s. n. (Anat.) Complex morfologic funcțional care asigură fixarea dinților în osul maxilar. Parodonțiu moale = țesut marginal moale, cu formațiuni fibroase, care înconjoară dintele și alvelola dentară; țesut parodontal. Parodonțiu osos = porțiune osoasă în care sunt săpate alveolele dentare și pe care se inserează parodonțiul moale. – Din germ. Parodontium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parodonțiu
PARODÓNȚIU s. n. (Anat.) Complex morfologic funcțional care asigură fixarea dinților în osul maxilar. Parodonțiu moale = țesut marginal moale, cu formațiuni fibroase, care înconjoară dintele și alvelola dentară; țesut parodontal. Parodonțiu osos = porțiune osoasă în care sunt săpate alveolele dentare și pe care se inserează parodonțiul moale. – Din germ. Parodontium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroh
PARÓH, parohi, s. m. Preot care conduce o parohie (1). – Din lat. parochus, germ. Parochus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parohial
PAROHIÁL, -Ă, parohiali, -e, adj. Care ține de o parohie (1), privitor la o parohie. [Pr.: -hi-al] – Din lat. parochialis, germ. parochial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parohie
PAROHÍE, parohii, s. f. 1. Cea mai mică unitate administrativă bisericească; comunitate religioasă creștină condusă de un paroh; enorie; p. ext. biserica dintr-o astfel de unitate. 2. Clădire în care se află locuința și cancelaria parohului. – Din lat. parochia, germ. Parochie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroi
PARÓI^1, paroiuri, s. n. Roi de albine provenit dintr-un roi mai vechi, care a roit și el în aceeași vară. – Din ucr. parij, rus. paroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroi
PAROÍ^2, pers. 3 paroiește, vb. IV. Intranz. (Despre albine) A roi a doua oară în aceeași vară. – Din paroi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parol
PARÓL interj. (Franțuzism; întărește sau garantează exactitatea celor afirmate) Pe cuvânt! zău! serios! – Din fr. parole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parola
PAROLÁ, parolez, vb. I. Tranz. A securiza un dispozitiv, o instalație etc. cu ajutorul unei parole. – De la parolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parolare
PAROLÁRE s. f. v. parola. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

parolat
PAROLÁT adj. v. parola. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

parolă
PARÓLĂ, parole, s. f. 1. Cuvânt convențional secret sau formulă convențională secretă folosite de militarii care au anumite misiuni pentru a fi identificați de alți militari care cunosc consemnul. ◊ Expr. A da parola = a spune cuvântul secret sau formula secretă de recunoaștere. ♦ Cuvânt secret de recunoaștere folosit de membrii unei organizații conspirative. ♦ (Inform.) Cuvânt-cheie care permite accesul la informația dintr-un fișier sau o bază de date. 2. (Rar) Promisiune, legământ, angajament; cuvânt de onoare. ◊ Loc. vb. A-și da parola (de onoare) = a se angaja în mod solemn; a promite. 3. (Înv.) Cuvânt, vorbă; afirmație, spusă. 4. (Înv.) Numele unui dans; melodie după care se executa acest dans. – Din fr. parole, it. parola, germ. Parole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroli
PAROLÍ, paroli, s. n. (La unele jocuri de cărți) Dublare a sumei mizate în jocul precedent; (concr.) miză realizată în acest fel. – Din fr., it. paroli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parolist
PAROLÍST, -Ă, paroliști, -ste, adj., s. m. și f. (Fam.) (Persoană) care se ține de cuvânt, care își respectă angajamentul luat, promisiunea făcută. – Parolă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronim
PARONÍM, paronime, s. n. Cuvânt asemănător cu altul din punctul de vedere al formei, dar deosebit de acesta ca sens (și ca origine). – Din fr. paronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronimic
PARONÍMIC, -Ă, paronimici, -ce, adj. Care ține de paronime, referitor la paronime. ◊ Atracție paronimică = modificare a formei unui cuvânt sub influența altui cuvânt asemănător cu el. – Din fr. paronymique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronimie
PARONIMÍE, paronimii, s. f. Însușirea a două sau a mai multor cuvinte de a fi paronime; situația, relația în care se află mai multe paronime. – Din fr. paronymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronomasie
PARONOMASÍE, paronomasii, s. f. (Rar) Paronomază. [Var.: paronomazíe s. f.] – Din lat. paronomasia, fr. paronomasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronomastic
PARONOMÁSTIC, -Ă, paronomastici, -ce, adj. (Rar) Care ține de paronomază, privitor la paronomază. – Din paronomază, paronomasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronomază
PARONOMÁZĂ, paronomaze, s. f. Figură de stil constând în asocierea de paronime; paronomasie. – Din fr. paronomase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paronomazie
PARONOMAZÍE s. f. v. paronomasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parorexie
PAROREXÍE s. f. (Med.) Tulburare a apetitului care se manifestă prin dorința de a ingera substanțe necomestibile. – Din fr. parorexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parosmie
PAROSMÍE s. f. (Med.) Tulburare olfactivă care constă în percepția falsă a unui miros. – Din fr. parosmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parotidă
PAROTÍDĂ, parotide, adj. (În sintagma) Glandă parotidă (și substantivat, f.) = fiecare dintre cele două glande salivare așezate dedesubtul și înaintea urechilor, de o parte și de alta a maxilarului inferior. – Din fr. parotide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parotidectomie
PAROTIDECTOMÍE, parotidectomii, s. f. (Med.) Intervenție chirurgicală prin care se extirpează total sau parțial glanda parotidă. – Din fr. parotidectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parotidian
PAROTIDIÁN, -Ă, parotidieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la parotidă, al parotidei. [Pr.: -di-an] – Din fr. parotidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parotidită
PAROTIDÍTĂ, parotidite, s. f. (Med.) Oreion. – Din fr. parotidite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroxism
PAROXÍSM, paroxisme, s. n. Intensitate maximă, punct culminant la care ajunge o senzație, un sentiment, o stare, un proces, o acțiune în desfășurare etc. ◊ Loc. adv. Până la paroxism = în cel mai înalt grad, foarte tare. ♦ (Rar) Surescitare, tulburare extremă. – Din fr. paroxysme, germ. Paroxysmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroxistic
PAROXÍSTIC, -Ă, paroxistici, -ce, adj. Ajuns la paroxism; extrem. ♦ (Despre boli, simptome) Care survine brusc sau atinge maximum de intensitate. – Din fr. paroxystique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroxiton
PAROXITÓN, -Ă, paroxitone, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Cuvânt, formă gramaticală) care are accentul pe penultima silabă. 2. Adj. (Despre modul de accentuare a cuvintelor, rime etc.) Care se caracterizează prin plasarea accentului pe silaba penultimă. – Din fr. paroxyton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paroxitonie
PAROXITONÍE s. f. (Rar) Însușirea de a fi paroxiton. – Paroxiton + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parpalac
PARPALÁC, parpalace, s. n. (Fam.) Pardesiu; balonzaid. – Cf. p a r p a l e c.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parpalec
PARPALÉC, parpaleci, s. m. (Înv.) Vânzător ambulant de covrigi și de plăcinte. ♦ Epitet depreciativ dat unui (negustor) grec. ♦ (Reg.) Epitet depreciativ dat unui om care nu merită nicio considerație. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parpian
PARPIÁN, parpiani, s. m. Mică plantă erbacee cu flori dispuse în capitule albe sau roz (Gnaphalium dioicum). [Pr.: -pi-an] -Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parsec
PARSÉC, parseci, s. m. Unitate de lungime folosită în astronomie, egală cu distanța parcursă de lumină în 3,26 ani-lumină. – Din fr. parsec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parsism
PARSÍSM s. n. Religia popoarelor iranice, întemeiată de Zoroastru. – Din fr. parsisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parşiv
PARȘÍV, -Ă, parșivi, -e, adj. (Pop. și fam.) 1. Care are caracter josnic; mizerabil, ticălos, mârșav. 2. Desfrânat, nerușinat, impudic. ♦ Care exprimă, trădează o senzualitate vulgară și exagerată. – Din ucr. paršyvyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parșiv
PARȘÍV, -Ă, parșivi, -e, adj. (Pop. și fam.) 1. Care are caracter josnic; mizerabil, ticălos, mârșav. 2. Desfrânat, nerușinat, impudic. ♦ Care exprimă, trădează o senzualitate vulgară și exagerată. – Din ucr. paršyvyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parşivenie
PARȘIVÉNIE, parșivenii, s. f. (Pop. și fam.) 1. Ticăloșie, mârșăvie. 2. Nerușinare, dezmăț. – Parșiv + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parșivenie
PARȘIVÉNIE, parșivenii, s. f. (Pop. și fam.) 1. Ticăloșie, mârșăvie. 2. Nerușinare, dezmăț. – Parșiv + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

part
PART^1, -Ă, parți, -te, adj. Care aparține parților, care se referă la parți. ♦ (Substantivat, f.) Limbă din familia limbilor iraniene, vorbită de parți. – Din fr. parthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

part
PART^2 interj. (Rar) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură (dată cu palma). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partaj
PARTÁJ, partaje, s. n. Operație de împărțire a unei averi între mai multe persoane îndreptățite să o stăpânească; (concr.) act în care se consemnează o astfel de operație. – Din fr. partage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partaja
PARTAJÁ, partajez, vb. I. Tranz. A efectua un partaj. – Din fr. partager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partajabil
PARTAJÁBIL, -Ă, partajabili, -e, adj. Care poate fi împărțit. – Din fr. partageable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partal
PARTÁL, partale, s. n. (Pop.) Bucată, parte din ceva. – Din bg. partal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parte
PÁRTE, părți, s. f. I. 1. Ceea ce se desprinde dintr-un tot, dintr-un ansamblu, dintr-un grup etc., în raport cu întregul; fragment, bucată, porțiune. ◊ În parte = a) loc. adv. în oarecare măsură, parțial; b) loc. adj. și adv. separat, deosebit, unul câte unul, pe rând; c) loc. adv. făcând abstracție de ceilalți, aparte. ◊ Expr. În (cea mai) mare parte = în majoritate; în bună măsură. Cea mai mare parte (din... sau dintre) = majoritatea. Parte..., parte... = (despre oameni) unii... alții...; (despre lucruri) atât..., cât și...; (în corelație cu sine însuși) unii oameni..., alți oameni...; unele lucruri..., alte lucruri.... 2. Element constitutiv, precis delimitat, din structura unui tot, a unui ansamblu; element indisolubil legat de componența sau de esența unui lucru; p. ext. sector, compartiment. ◊ Parte de vorbire (sau de cuvânt) = categorie de cuvinte grupate după sensul lor lexical fundamental și după caracteristicile morfologice și sintactice. Parte de propoziție = cuvânt sau grup de cuvinte din alcătuirea unei propoziții, care poate fi identificat ca unitate sintactică aparte după funcția specifică îndeplinită în cadrul propoziției. ◊ Expr. A face parte din... (sau dintre...) = a fi unul dintre elementele componente ale unui tot; a fi membru al unei grupări. A lua parte la... = a participa; a contribui la... ♦ Diviziune (cu caracteristici bine precizate) a unei opere literare, muzicale etc. ♦ Ceea ce revine de executat fiecărui interpret sau fiecărui instrument dintr-o partitură muzicală scrisă pentru ansambluri. ♦ Spec. Porțiune a corpului unui om sau al unui animal care formează o unitate în cadrul întregului. 3. Ceea ce revine cuiva printr-o împărțire, printr-o învoială, dintr-o moștenire etc. ◊ Expr. Partea leului = partea cea mai mare dintr-un bun, dintr-un câștig (realizat în comun), pe care și-o rezervă cineva pentru sine. (Fam.) A face (cuiva) parte de ceva = a da (cuiva) ceva, a face (cuiva) rost de ceva; a-l avea în vedere cu... A-și face parte (din...) = a-și însuși ceva (în mod abuziv). A fi la parte cu cineva = a fi asociat cu cineva la o afacere, a beneficia împreună cu altul de pe urma unui câștig. ♦ (Pop.) Ceea ce e hărăzit sau sortit (în bine sau în rău) cuiva; soartă, destin. ◊ Expr. A (nu) avea parte de cineva (sau de ceva) = a (nu) se bucura de ajutorul, de prietenia sau de existența cuiva sau a ceva; a (nu) avea fericirea să conviețuiască cu cineva drag. (Fam., ca formulă de jurământ) Să n-am parte de tine dacă știu. ♦ Noroc, șansă. ♦ (Concr.; pop.) Persoană considerată ca fiind predestinată să devină soțul sau soția cuiva ori în legătură cu care se face un proiect de căsătorie. 4. Contribuție în bani sau în muncă la o întreprindere, la o afacere etc., dând dreptul la o cotă corespunzătoare din beneficiu; (concr.) cota respectivă care revine fiecărui participant. ◊ Loc. adj. și adv. În parte = a) (care se face) în mod proporțional; b) (în sistemul de arendare a pământurilor) (care se face) în dijmă, cu plata unei dijme. La parte = (care este angajat) cu plata într-o anumită cotă din beneficiul realizat. ◊ Expr. Parte și parte = în părți, în cote egale. II. 1. Regiune (geografică), ținut; loc; țară. ◊ Loc. adj. Din (sau de prin) partea (sau părțile) locului = care este din (sau în) regiunea despre care se vorbește; băștinaș, originar (din...). ◊ Loc. adv. În (sau din, prin) toate părțile = (de) pretutindeni; (de) peste tot. În nicio parte = nicăieri. În ce parte? = unde? Din ce parte de loc? = de unde? În (sau prin) partea locului = în (sau prin) regiunea despre care se vorbește; pe acolo. În altă parte = aiurea. 2. Margine, latură, extremitate a unui lucru, a corpului unei ființe etc.; fiecare dintre cele două laturi sau dintre fețele ori muchiile unui obiect. ◊ Loc. adv. (Pe) de o parte... (pe) de altă parte... (sau pe de alta...) = într-un loc..., într-alt loc...; într-o privință..., în altă privință..., dintr-un punct de vedere..., din alt punct de vedere... Într-o parte = strâmb, oblic, pieziș. La o parte = a) într-o latură, la oarecare distanță, mai la margine; b) izolat, separat. ◊ Expr. A se da la o (sau într-o) parte = a se da în lături, a face loc să treacă cineva; p. ext. a se eschiva, a se feri (să acționeze, să ia poziție). La o parte! = ferește-te! fă loc! A da la o parte = a) a deplasa lateral; b) a îndepărta, a elimina. A pune la o parte = a economisi, a strânge. A lăsa la o parte = a renunța la..., a înceta să... (Fam.) A fi (cam) într-o parte = a fi zăpăcit, țicnit, nebun. 3. Direcție, sens (în spațiu). 4. Fig. Punct de vedere într-o problemă dată; privință. Din partea mea fă ce vrei. III. 1. Categorie socială, profesională etc.; tabără, grup, colectivitate; persoanele care alcătuiesc o asemenea categorie, tabără etc. ◊ Loc. adj. Din (sau dinspre) partea mamei (sau a tatălui) = care face parte din familia mamei (sau a tatălui). ◊ Expr. A fi (sau a se declara) de partea cuiva = a fi alături de cineva, a se ralia la punctul de vedere al cuiva. A avea de partea sa = a avea în favoarea, în sprijinul său. A lua (sau a ține) parte (sau partea) cuiva = a apăra, a susține; a favoriza. (Pop.) A se arunca (sau a se da) în partea cuiva = a semăna cu cineva (din familie). Din partea cuiva = în numele, ca reprezentant (al cuiva); trimis de cineva. ♦ (Pop.; în sintagmele) Parte(a) bărbătească = (ființă de) sex masculin; totalitatea bărbaților. Parte(a) femeiască = (ființă de) sex feminin; totalitatea femeilor. 2. Fiecare dintre persoanele, dintre grupurile de persoane etc. interesate într-o acțiune, într-o afacere sau într-un proces; fiecare dintre statele implicate într-un conflict, angajate în tratative etc. ◊ Parte contractantă = fiecare dintre persoanele sau dintre grupurile, statele etc. între care a fost încheiat un contract, un acord. – Lat. pars, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partener
PARTENÉR, -Ă, parteneri, -e, s. m. și f. Fiecare dintre participanții la o activitate comună considerat în raport cu ceilalți. ♦ Fiecare dintre persoanele care formează împreună un cuplu. ♦ Fiecare dintre persoanele care interpretează împreună o scenă, un film, un număr de circ etc. – Din fr. partenaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parteneriat
PARTENERIÁT, parteneriate, s. n. Sistem care asociază parteneri din punct de vedere politic, economic și social. – După fr. partenariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partenocarpie
PARTENOCARPÍE, partenocarpii, s. f. Fenomen de dezvoltare a ovarului unui organism vegetal fără ca fecundația să fi avut loc și de transformare a ovarului în fruct lipsit de semințe. – Din fr. parthénocarpie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partenogenetic
PARTENOGENÉTIC, -Ă, partenogenetici, -ce, adj. Care ține de partenogeneză, privitor la partenogeneză. – Din fr. parthénogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partenogeneză
PARTENOGENÉZĂ s. f. Formă de dezvoltare a unui organism dintr-un ovul sau dintr-o oosferă nefecundate, prezentă la unele animale și plante (inferioare). – Din fr. parthénogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partenopeu
Partenopeu = Parthenopaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

parter
PARTÉR, partere, s. n. 1. Parte a unei clădiri situată la nivelul solului (sau puțin deasupra lui); totalitatea încăperilor situate în această parte a clădirii. 2. Parte a unei săli de spectacole cuprinsă între scenă și fundul sălii. ♦ Totalitatea spectatorilor care ocupă locurile din această parte a sălii. 3. Parte dintr-o grădină sau dintr-un parc rezervată cultivării florilor sau a gazonului. – Din fr. parterre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parthenopaeus
Parthenopaeus, fiul Atalantei și al lui Meleager (sau Milanion). A fost unul dintre cei șapte eroi care l-au însoțit pe Adrastus în expediția organizată împotriva cetății Thebae, cu toată împotrivirea mamei sale, Atalanta, care știa că va muri în luptă. A pierit, ucis în fața porților cetății Thebae, de mîna lui Periclymenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

participa
PARTICIPÁ, partícip, vb. I. Intranz. A lua parte la o activitate, la o acțiune, la o discuție. ♦ Spec. A lua parte la o întreprindere economică, contribuind cu bani sau cu alte valori materiale (cu scopul de a obține un câștig). ♦ A împărtăși starea de spirit sau sentimentele cuiva, a fi solidar cu cineva într-o împrejurare dată. – Din fr. participer, lat. participare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participant
PARTICIPÁNT, -Ă, participanți, -te, s. m. și f., adj. (Persoană) care ia parte la realizarea unei acțiuni în comun, care participă la ceva. ♦ Spec. (Persoană) care ia parte la o discuție, la o dezbatere. – Din fr. participant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participare
PARTICIPÁRE, participări, s. f. Acțiunea de a participa și rezultatul ei; participație. – V. participa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participativ
PARTICIPATÍV, -Ă, participativi, -e, adj. Care participă afectiv, din tot sufletul; dedicat, implicat. ♦ Care manifestă spirit de colaborare; p. ext. entuziast. – Din fr. participatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participaţie
PARTICIPÁȚIE, participații, s. f. Participare. ♦ Spec. Faptul de a participa la o activitate economică, contribuind cu bani sau cu alte bunuri materiale, în vederea obținerii unor câștiguri; (concr.) cotă cu care participă cineva la o asemenea activitate. – Din fr. participation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participație
PARTICIPÁȚIE, participații, s. f. Participare. ♦ Spec. Faptul de a participa la o activitate economică, contribuind cu bani sau cu alte bunuri materiale, în vederea obținerii unor câștiguri; (concr.) cotă cu care participă cineva la o asemenea activitate. – Din fr. participation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

participial
PARTICIPIÁL, -Ă, participiali, -e, adj. Care ține de un participiu, privitor la un participiu; care provine dintr-un participiu; care este exprimat printr-un participiu. ◊ Construcție participială = unitate sintactică care cuprinde un participiu și care are valoare de propoziție secundară (atributivă sau circumstanțială). [Pr.: -pi-al] – Din fr. participial, lat. participialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particular
PARTICULÁR, -Ă, particulari, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. Care este propriu unei singure ființe, unui singur lucru sau unei singure categorii de ființe sau de lucruri; specific, caracteristic. ◊ Loc. adv. În particular = în mod deosebit, în special, mai ales. 2. Care se referă la indivizi izolați, care are un caracter izolat; individual. ◊ Loc. adv. În particular = de către fiecare individ în parte. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filosofică reprezentând o treaptă mai înaltă de generalitate a singularului în raport cu el însuși. 3. Care are caracter personal, neoficial, care nu e destinat publicului sau publicității; privat, intim, confidențial. ◊ Loc. adv. în particular = într-un grup restrâns; confidențial. ♦ (Despre bunuri materiale) Care este proprietate individuală. ♦ (Despre școli) Care nu aparține statului. ◊ Lecție (sau oră) particulară = lecție pe care un profesor o predă unui elev în afara școlii. Profesor particular = profesor care predă unui elev lecții în afara școlii. Elev particular (și substantivat, m.) = elev care se pregătește fără a frecventa cursurile unei școli, prezentându-se numai la anumite date pentru a susține examene. Examen particular = examen la care se prezintă elevii particulari. ◊ Loc. adv. În particular = fără a urma cursurile unei școli (dar pregătindu-se singur pentru a susține examenele cerute). 4. Care este considerat străin de o activitate sau de un loc de muncă. Intrarea persoanelor particulare este interzisă. II, S. m. Persoană care nu deține o funcție oficială; persoană considerată ca individ în raport cu statul sau cu o instituție a statului; persoană care nu face parte dintr-un grup social constituit, considerată în raport cu acesta. – Din lat. particularis, germ. partikular, Partikular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularism
PARTICULARÍSM^1 s. n. Concepție ideologică și politică conform căreia se pretinde autonomia unei provincii, a unei părți dintr-un stat. – Din fr. particularisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularism
PARTICULARÍSM^2 s. n. (Rar) Caracter intim, personal, specific al cuiva sau a ceva. – Particular + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularist
PARTICULARÍST, -Ă, particulariști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al particularismului^1. 2. Adj. Care ține de particularism^1, care este caracteristic particularismului^1. – Din fr. particulariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularitate
PARTICULARITÁTE, particularități, s. f. Caracterul a ceea ce este particular (I 1); notă distinctivă prin care o ființă sau un lucru se deosebește de altele. – Din fr. particularite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particulariza
PARTICULARIZÁ, particularizez, vb. I. Refl. și tranz. fact. A deveni sau a face să devină particular (I 2); a (se) reduce la un caz concret; a (se) individualiza. – Din fr. particulariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularizant
PARTICULARIZÁNT, -Ă, particularizanți, -te, adj. Care particularizează, individualizează. – Particulariza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particularnic
PARTICULÁRNIC, -Ă, particularnici, -ce, adj. (Înv.) Particular. – Particular + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

particulă
PARTÍCULĂ, particule, s. f. 1. Parte foarte mică dintr-o substanță, dintr-o materie. ◊ (Fiz.) Particulă elementară = particulă constitutivă a materiei (electron, proton etc.) care se prezintă ca o unitate cu însușiri specifice și nu poate fi redusă în unități mai simple. Particulă alfa = nucleu de heliu format din patru nucleoni. Particulă beta = electron sau pozitron emis de nucleul unui element radioactiv. 2. (Lingv.) Afix sau alt element invariabil atașat la un cuvânt; termen generic pentru diverse cuvinte cu corp fonetic redus, mai ales pentru părți de vorbire neflexibile. ♦ Spec. Cuvânt care însoțește un nume propriu de familie, de demnitate, indicând gradul, rangul etc. – Din fr. particule, lat. particula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partid
PARTÍD, partide, s. n. Grup de indivizi asociați în vederea apărării unor opinii sau interese comune. ◊ Partid politic = organizație al cărei scop este câștigarea controlului asupra aparatului de conducere. Partide istorice = nume dat partidelor politice (liberal și țărănesc) care s-au succedat la conducerea României până la instaurarea regimului comunist. – După fr. parti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partidă
PARTÍDĂ, partide, s. f. 1. Desfășurare completă a unui joc distractiv sau sportiv, cu toate fazele lui succesive, în urma cărora se stabilesc câștigătorii; întrecere sportivă; meci. ◊ Expr. (Fam.) A pierde partida = a nu reuși într-o acțiune sau într-o întreprindere, a suferi un eșec, a nu avea nicio șansă. ♦ Petrecere, distracție în grup, organizată după un anumit program. O partidă de vânătoare. 2. Căsătorie sau proiect de căsătorie (avantajos); p. ext. persoană vizată pentru un proiect de căsătorie. 3. (Înv.) Partid; grupare, tabără. ◊ Expr. A fi de partida cuiva = a fi partizanul unei grupări. A lua partida cuiva = a trece de partea cuiva, a lua apărarea cuiva. 4. (Cont.) Cont. ◊ (Contabilitate în) partidă dublă = metodă de evidență contabilă în care înregistrarea operațiilor se face concomitent în debitul unui cont și în creditul altui cont. (Contabilitate în) partidă simplă = metodă de evidență contabilă în care înregistrarea se face fie numai în debitul unor conturi, fie numai în creditul altor conturi. 5. Cantitate de mărfuri vândută sau cumpărată o dată. 6. Parte dintr-o compoziție muzicală executată de unul dintre membrii unui ansamblu, care execută această parte. [Pl. și: (4) partizi] – Din ngr. partídha, it. partita, fr. partie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partinic
PARTÍNIC, -Ă, partinici, -ce, adj. Care reprezintă și apără interesele partidului pe care îl reprezintă, care corespunde cu spiritul, ideologia, programul acestui partid. – Din rus. partiĩnîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partinitate
PARTINITÁTE s. f. Faptul de a aparține unui partid, unei ideologii, unui curent. – Partin[ic] + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partipris
PARTI-PRÍS, parti-pris-uri s. n. Părere preconcepută. ◊ Expr. A vorbi cu parti-pris = a face aprecieri subiective, a vorbi cu părtinire. [Pr. partipri] – Din fr. parti-pris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partită
PARTÍTĂ, partite, s. f. (Muz.) Suită. – Din it. partita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partitiv
PARTITÍV, -Ă, partitivi, -e, adj. (Gram.; despre forme flexionare sau despre construcții; și substantivat, n.) Care exprimă ideea de parte dintr-un întreg sau întregul din care s-a luat o parte. Genitiv partitiv. ◊ Articol partitiv = articol care se atașează la un cuvânt partitiv. – Din fr. partitif, it. partitivo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partitură
PARTITÚRĂ, partituri, s. f. Notație muzicală cuprinzând toate părțile vocilor sau ale instrumentelor, astfel dispuse încât să poată fi urmărite concomitent; p. ext. compoziție muzicală; partițiune. – Din it. partitura, germ. Partitur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partiţie
PARTÍȚIE^1 s. f. v. partițiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partiție
PARTÍȚIE^1 s. f. v. partițiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partiţie
PARTÍȚIE^2, partiții, s. f. 1. (Mat.; în expr.) Partiție a unei mulțimi = mulțime formată din submulțimi ale unei mulțimi date, disjuncte două câte două și a căror reuniune este mulțimea dată. 2. (În lingvistica matematică) Clasificare a cuvintelor după flexiune. – Din fr. partition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partiție
PARTÍȚIE^2, partiții, s. f. 1. (Mat.; în expr.) Partiție a unei mulțimi = mulțime formată din submulțimi ale unei mulțimi date, disjuncte două câte două și a căror reuniune este mulțimea dată. 2. (În lingvistica matematică) Clasificare a cuvintelor după flexiune. – Din fr. partition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partiţiune
PARTIȚIÚNE, partițiuni, s. f. (Rar) Partitură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: partiție s. f.] – Din fr. partition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partițiune
PARTIȚIÚNE, partițiuni, s. f. (Rar) Partitură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: partiție s. f.] – Din fr. partition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partizan
PARTIZÁN, -Ă, partizani, -e, s. m. și f. 1. Persoană care adoptă și susține o idee, o teorie etc.; persoană care este de partea cuiva, care luptă alături de cineva pentru o cauză; adept. 2. Spec. Membru al unui detașament organizat de luptă, care acționează în timp de război împotriva inamicului, în spatele frontului. – Din fr. partisan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

partizanat
PARTIZANÁT, (2) partizanate, s. n. 1. Faptul de a fi partizan. 2. Stare, atitudine, activitate de partizan. – Partizan + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parturiţie
PARTURÍȚIE, parturiții, s. f. (Med.) Naștere (1). – Din lat. parturitio, fr. parturition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parturiție
PARTURÍȚIE, parturiții, s. f. (Med.) Naștere (1). – Din lat. parturitio, fr. parturition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

party
PÁRTY, party-uri s. n. Petrecere, serată. – Din engl. party.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parţi
PARȚI s. m. pl. Veche populație, nomadă, de origine iraniană stabilită în vestul Asiei, între Eufrat și Ind, unde a întemeiat un puternic stat în sec. III î. H. – Din fr. Parthes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parți
PARȚI s. m. pl. Veche populație, nomadă, de origine iraniană stabilită în vestul Asiei, între Eufrat și Ind, unde a întemeiat un puternic stat în sec. III î. H. – Din fr. Parthes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parţial
PARȚIÁL^1, -Ă, parțiali, -e, adj. Care reprezintă numai o parte dintr-un tot; care se efectuează numai în parte, care nu cuprinde sau nu acoperă întregul sau totalitatea. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partiel, lat. partialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parțial
PARȚIÁL^1, -Ă, parțiali, -e, adj. Care reprezintă numai o parte dintr-un tot; care se efectuează numai în parte, care nu cuprinde sau nu acoperă întregul sau totalitatea. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partiel, lat. partialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parţial
PARȚIÁL^2, -Ă, parțiali, -e, adj. (Rar) Care părtinește; părtinitor. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parțial
PARȚIÁL^2, -Ă, parțiali, -e, adj. (Rar) Care părtinește; părtinitor. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parţialitate
PARȚIALITÁTE s. f. (Rar) Atitudine părtinitoare (față de cineva sau de ceva); părtinire. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. partialitas, -atis, fr. partialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parțialitate
PARȚIALITÁTE s. f. (Rar) Atitudine părtinitoare (față de cineva sau de ceva); părtinire. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. partialitas, -atis, fr. partialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parţializare
PARȚIALIZÁRE s. f. v. parțializa. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

parțializare
PARȚIALIZÁRE s. f. v. parțializa. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

parţiar
PARȚIÁR adj. (Jur.; ieșit din uz; în sintagma) Colon parțiar = persoană care lua în arendă o bucată de pământ și împărțea beneficiul cu proprietarul. [Pr.: -ți-ar] – Din lat. partiarius [colonus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parțiar
PARȚIÁR adj. (Jur.; ieșit din uz; în sintagma) Colon parțiar = persoană care lua în arendă o bucată de pământ și împărțea beneficiul cu proprietarul. [Pr.: -ți-ar] – Din lat. partiarius [colonus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parucic
PARÚCIC s. m. v. porucic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parură
PARÚRĂ, paruri, s. f. 1. Podoabă de lămâiță (2) și beteală pe care o pun miresele pe cap. 2. Ansamblu de obiecte de podoabă executate cu aceleași motive ornamentale (și din același material). – Din fr. parure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parveni
PARVENÍ, parvín, vb. IV. Intranz. 1. A ajunge, fără merite deosebite, prin mijloace neoneste sau printr-un concurs favorabil de împrejurări, la o bună situație materială, politică sau socială; a pătrunde într-o pătură socială înaltă; a se ajunge. 2. (Franțuzism) A reuși, a izbuti. 3. (Despre știri, scrisori etc.) A ajunge la destinație, a fi remis destinatarului. ♦ (Despre lumină, zgomote etc.) A se propaga prin spațiu până la un anumit punct, a se face simțit. – Din fr. parvenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parvenire
PARVENÍRE s. f. Acțiunea de a parveni și rezultatul ei. – V. parveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parvenit
PARVENÍT, -Ă, parveniți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care parvine (1). – V. parveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

parvenitism
PARVENITÍSM s. n. Tendința, dorința de a parveni (1) cu orice preț; situație de parvenit; mod de comportare, atitudine de parvenit. – Parvenit + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pas
PAS^1 interj. Cuvânt folosit de un jucător de cărți pentru a arăta că nu vrea sau nu poate să deschidă jocul, să participe la joc (în turul respectiv). – Din fr. [je] passe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pas
PAS^2, pasuri, s. n. 1. Drum, loc îngust și mai coborât, de-a lungul unei văi, între munți sau dealuri, prin care se trece dintr-o parte în alta; trecătoare. 2. (Înv.) Pașaport. – Din germ. Pass, fr. pas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pas
PAS^3, (I) pași, s. m., (II) pasuri, s. n. I. S. m. 1. Fiecare dintre mișcările alternative pe care le fac picioarele în mers obișnuit; p. ext. distanță astfel parcursă; p. gener. distanță mică. ◊ Loc. adv. Pas cu pas = a) încetul cu încetul, treptat; b) mereu, neîncetat. La tot pasul sau la fiecare pas = la orice mișcare; pretutindeni, necontenit. Nici (un) pas = deloc, nicidecum. ◊ Expr. (A face) primul pas = (a face) începutul, primele încercări; (a avea) inițiativa. A avea (sau a da cuiva) pas (să...) = a avea (sau a da cuiva) posibilitatea, îngăduința să facă ceva. A face un pas greșit = a) a se poticni în mers; b) a săvârși o greșeală. A ceda pasul = a lăsa pe altul să treacă înainte; a se lăsa depășit (în mers, în acțiuni, în realizări). ♦ Zgomot produs de cel care merge pe jos. Se aud pași. ♦ Fig. Stadiu, etapă. ♦ Fig. Înaintare, propășire, progres. ♦ Fig. Acțiune, act, faptă; hotărâre. 2. Mod de a umbla pe jos; mers, umblet, călcătură. ◊ Pas alergător = mers în fugă. Pas de front (sau de defilare) = mers ostășesc de paradă, cu cadență bine marcată. Pas de marș (sau de voie, de manevră) = mers ostășesc obișnuit, fără efortul de a păși energic. ◊ Loc. adv. În pasul calului sau la pas = în ritm de mers obișnuit; fără să fugă. ◊ Expr. A ține pasul = a) a păstra cadența, ritmul de mers cu cineva; b) a se menține la același nivel cu cineva sau cu ceva. A merge în pas (cu cineva) = a avea aceeași cadență (cu cineva). (Rar) A se ține de pasul cuiva = a urmări pe cineva. (Rar) A da pas = a se grăbi. A-și iuți pasul = a-și mări viteza de deplasare pe jos; a fugi. ♦ Mișcare ritmică a picioarelor, caracteristică pentru fiecare dans. 3. Unitate de măsură de lungime egală cu distanța dintre cele două picioare ale omului depărtate în cursul mersului obișnuit; p. ext. distanță reprezentată de această unitate de măsură. 4. Urma lăsată de talpa piciorului sau a încălțămintei în mers. ◊ Expr. (Înv.) A călca (sau a urma, a merge) pe pașii cuiva = a urma exemplul cuiva, a continua activitatea cuiva. 5. (Biol.; în sintagma) Pas genetic = distanță creată între unul dintre părinți și unul dintre copii, astfel încât posibilitatea acestuia de a primi o genă oarecare se înjumătățește datorită meiozei. II. S. n. 1. Distanță între două elemente alăturate identice ale unui sistem tehnic, măsurată în direcția în care se repetă elementele. ◊ Pas de filet sau pasul filetului = distanța dintre laturile paralele a două spire consecutive, măsurată de-a lungul axei filetului. ♦ Distanță dintre doi dinți consecutivi ai unei roți dințate. 2. (Înv. și reg.) Unealtă de lemn asemănătoare cu un compas, folosită în dulgherie, dogărie etc. – Lat. passus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pas
PAS^4 subst. Substanță medicamentoasă antibiotică, cu aspect de pulbere albă, puțin solubilă în apă, folosită în tratamentul tuberculozei. – Din fr. P.A.S. (abr. din acide para-aminosalicylique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasa
PASÁ, pasez, vb. I. Tranz. 1. (Sport) A trimite mingea unui coechipier. 2. (Fam.) A da sau a ceda cuiva ceva; a face să ajungă sau să treacă în mâna altuia, a transmite altuia. 3. A trece prin sită fructe sau legume; a zdrobi, a mărunți. – Din fr. passer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasabil
PASÁBIL, -Ă, pasabili, -e, adj. (Fam.) Care e acceptabil (dintr-un anumit punct de vedere). – Din it. passabile, fr. passable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasager
PASAGÉR, -Ă, pasageri, -e, s. m. și f., s. n., adj. 1. S. m. și f. Persoană care este numai în trecere printr-un loc, printr-o localitate etc.; persoană care circulă sau călătorește folosind un mijloc de transport (în comun); călător. 2. S. n. Navă de pasageri. 3. Adj. (Rar) Vremelnic, trecător. – Din fr. passager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasagiu
PASÁGIU s. n. v. pasaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasaj
PASÁJ, pasaje, s. n. 1. Spațiu amenajat între două rânduri de clădiri sau coridor al unei clădiri așezat la nivelul străzii, pe care trec pietoni sau, rar, vehicule dintr-o stradă în alta; p. gener. loc de trecere. ♦ Porțiune de stradă cu marcaje speciale, folosită ca loc de traversare pentru pietoni. ♦ Încrucișare la niveluri diferite între două sau mai multe căi de circulație rutieră sau între un drum rutier și o cale ferată. 2. Fragment dintr-un text scris. ♦ Succesiune melodică într-o compoziție muzicală, formată din note scurte și rapide, care face trecerea între diferitele teme ale piesei. 3. Migrațiune periodică a păsărilor. ◊ Loc. adj. De pasaj = care este în trecere printr-o anumită țară în perioada migrațiunilor. ♦ Cârd, stol (aflat în migrație). 4. Trecere a metalelor, a fibrelor textile etc. printre doi sau mai mulți cilindri metalici așezați în laminor la distanță reglabilă și care se rotesc în sens invers. [Var.: (rar) paságiu s. n.] – Din fr. passage, it. passagio, germ. Passage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasametru
PASAMÉTRU, pasametre, s. n. Micrometru la care măsurătorile se înregistrează pe un cadran. – Din fr. passamètre, rus. passametr, germ. Passameter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasant
PASÁNT, pasante, adj. (În sintagma) Contor pasant (și substantivat, n.) = contor care înregistrează consumul de energie electrică defalcat din consumul înregistrat de un contor general. – Din germ. passant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasare
PASÁRE, pasări, s. f. Acțiunea de a pasa și rezultatul ei. – V. pasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasarelă
PASARÉLĂ, pasarele, s. f. 1. Podeț mobil care leagă de chei puntea unui vapor ancorat; platformă situată la oarecare înălțime de puntea unui vas, unde se află camera hărților și a instrumentelor de navigație. 2. Pod îngust așezat la înălțime peste o linie de cale ferată, peste un canal etc. pentru a permite trecerea pietonilor. 3. Galerie acoperită sau punte îngustă care face legătura dintre două clădiri sau două aripi ale aceleiași clădiri la nivelul acelorași etaje. – Din fr. passerelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasă
PÁSĂ, pase, s. f. 1. (Sport) Transmitere a mingii către un coechipier. 2. Fiecare dintre mișcările făcute cu mâna de cel care hipnotizează pe cineva. 3. Miză pe care trebuie să o depună jucătorii de cărți la fiecare nou tur. ♦ (Rar) Tur la unele jocuri de cărți. ◊ Expr. A avea (sau a fi în) pasă bună (sau proastă) = a avea noroc (sau ghinion) la jocul de cărți; a trece prin împrejurări favorabile (sau nefavorabile); a-i reuși (sau a nu-i reuși) cuiva ceva. 4. (Nav.) Fâșie de apă indicată navigației într-o zonă cu stânci, bancuri, mine etc. 5. (Tehn.) Trecere a metalului de forjat în tiparele sau în matrițele care îl fasonează. – Din fr. passe, engl. pass.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasămite
PÁSĂMITE adv. (Pop.) Pesemne, probabil, se pare, se vede că...; într-adevăr. – Păsa^1 + mite (înv. „darămite”, et. nec.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasăre
PÁSĂRE, păsări, s. f. 1. (La pl.) Clasă de vertebrate ovipare, cu corpul acoperit cu pene, cu aripi pentru zbor și cu fălcile acoperite cu formații cornoase; (și la sg.) animal din această clasă. ◊ (De-a) pasărea zboară = joc de copii în care jucătorii imită zborul unei păsări. ♦ Fig. Avion. 2. Spec. Nume generic pentru păsările (1) domestice crescute pe lângă casa omului în scop economic; orătanie; spec. găină. ♦ Carne de pasăre (2), folosită ca aliment; mâncare preparată din astfel de carne. 3. (Reg.) Vrabie. 4. Compuse: pasărea-muscă = colibri; pasărea-liră = pasăre australiană la care masculul are coada în forma unei lire, viu colorată (Menura superba); pasărea-omătului = pasăre mică cu penele de diferite culori în care predomină culoarea albă (Plectrophenax nivalis); pasărea-cânepii = cânepar; pasărea-paradisului = pasăre exotică cu pene bogate și frumos colorate (Paradisea apoda). [Var.: (înv. și pop.) pásere s. f.] – Lat. passer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pascal
PASCÁL^1, pascali, s. m. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu presiunea exercitată de un newton pe o suprafață de un metru pătrat. – Din fr. pascal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pascal
PASCÁL^2 s. n. (Inform.) Limbaj de programare de nivel înalt, orientat spre aplicațiile cu caracter tehnic, științific și economic. – Din fr. pascal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pascal
PASCÁL^3, -Ă, pascali, -e, adj. (Livr.) Privitor la sărbătoarea Paștelui, de Paște. – Din fr. pascal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pascalie
PASCALÍE, pascalii, s. f. 1. Calendar bisericesc special, cu ajutorul căruia se poate stabili cu mult înainte data Paștilor și a altor sărbători religioase care nu au loc la date fixe. 2. Carte astrologică populară cu ajutorul căreia se crede că se poate ghici viitorul cuiva. – Din ngr. pashálion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pască
PÁSCĂ s. f. 1. Cozonac tradițional făcut din aluat dospit umplut cu brânză de vaci, stafide, smântână etc. care se mănâncă de obicei la Paști de către creștinii ortodocși. ♦ Anafură pe care preotul o împarte credincioșilor în ziua de Paști; paști (2). 2. Preparat alimentar tradițional, făcut din aluat nedospit, copt în foi subțiri, pe care îl mănâncă evreii în timpul Paștilor în loc de pâine. – Lat. pascha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasdedeux
PAS DE DEUX s. n. v. adagio (2). (Parte dintr-o) compoziție muzicală care se cântă într-un tempo lent. ♦ Prima parte lentă, executată de doi soliști, într-un balet clasic („pas de deux”). [DEX '96]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paseism
PASEÍSM s. n. Cult exagerat al trecutului (propriu romantismului) manifestat, mai ales, prin idealizarea acestuia. – Din fr. passéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paseist
PASEÍST, -Ă, paseiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la paseism, caracteristic paseismului. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care aderă la paseism. – Din fr. passéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasenţă
PASÉNȚĂ s. f. v. pasiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasență
PASÉNȚĂ s. f. v. pasiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasere
PÁSERE s. f. v. pasăre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paseriformă
PASERIFÓRMĂ, paseriforme, s. f. (La pl.) Ordin de păsări ai căror pui ies din ou golași și orbi; (și la sg.) pasăre care face parte din acest ordin. – Din fr. passeriforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasetă
PASÉTĂ, pasete, s. f. Piesă a unei mașini de tricotat care servește la conducerea firului. – Din fr. passette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasians
PASIÁNS s. n. v. pasiență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasibil
PASÍBIL, -Ă, pasibili, -e, adj. Care poate sau trebuie să fie supus la..., susceptibil de... Pasibil de amendă. – Din fr. passible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasienţă
PASIÉNȚĂ, pasiențe, s. f. Combinare a cărților de joc după anumite reguli bazate pe hazard, de reușita căreia jucătorul leagă realizarea unei dorințe. [Pr.: -si-en-. – Var.: (rar) pasénță s. f., (înv.) pasiáns s. n.] – Din ngr. pasiéntsa, fr. patience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasiență
PASIÉNȚĂ, pasiențe, s. f. Combinare a cărților de joc după anumite reguli bazate pe hazard, de reușita căreia jucătorul leagă realizarea unei dorințe. [Pr.: -si-en-. – Var.: (rar) pasénță s. f., (înv.) pasiáns s. n.] – Din ngr. pasiéntsa, fr. patience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasifae
Pasifae = Pasiphaë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pasifloral
PASIFLORÁL s. n. Medicament calmant sub formă de soluție, preparat din extractul fluid al unei specii de pasifloră, cu adaosuri de substanțe sedative și de sirop. – Pasifloră + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasifloră
PASIFLÓRĂ, pasiflore, s. f. Nume dat mai multor specii de plante tropicale agățătoare, cu tulpină lemnoasă și cu flori albăstrii, folosite de obicei ca plante decorative (Passiflora). – Din fr. passiflore, lat., it. passiflora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasigrafie
PASIGRAFÍE, pasigrafii, s. f. (Rar) Sistem de scriere universală. – Din fr. passigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasimetru
PASIMÉTRU, pasimetre, s. n. Instrument de precizie folosit la măsurarea dimensiunilor găurilor dintr-o piesă prin comparare cu un etalon. – Din fr. passimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasiona
PASIONÁ, pasionez, vb. I. Tranz. și refl. A trezi sau a simți un interes deosebit, pasiune pentru ceva sau cineva. ♦ Refl. A face ceva cu pasiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasional
PASIONÁL, -Ă, pasionali, -e, adj. (Despre însușiri, sentimente, acțiuni etc.) Produs sau determinat de o pasiune, care se referă la o pasiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionnel, lat. passionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasionalism
PASIONALÍSM s. n. (Rar) Pasionalitate. [Pr.: -si-o-] – Pasional + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasionalitate
PASIONALITÁTE s. f. Caracter pasional, pătimaș; pasionalism. [Pr.: -si-o-] – Pasional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasionant
PASIONÁNT, -Ă, pasionanți, -te, adj. Care pasionează; captivant, palpitant. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasionat
PASIONÁT, -Ă, pasionați, -te, adj. 1. (Despre însușiri, sentimente, acțiuni etc.) Determinat de pasiune, izvorât dintr-o (mare) pasiune; care exprimă (o mare) pasiune. 2. (Despre oameni) Care pune pasiune în tot ceea ce face, care acționează cu pasiune; fervent, entuziast, inimos (3). ♦ Stăpânit, dominat de pasiuni sau de patimi. [Pr.: -si-o-] – V. pasiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasiphaë
Pasiphaë, fiica lui Helios și a oceanidei Perse și soția regelui Minos. Episodul cel mai cunoscut legat de numele ei este dragostea nefirească pe care a nutrit-o față de taurul furios care devasta țara lui Minos (v. și Minos). Din unirea monstruoasă dintre taur și Pasiphaë s-a născut Minotaurul. Cu regele Minos, Pasiphaë a avut trei copii: Androgeos, Ariadne și Phaedra. Ca și sora sa Circe, Pasiphaë avea darul profeției și se pricepea la vrăji.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pasiteea
Pasiteea = Pasithea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pasithea
Pasithea (sau Pasithee) 1. Una dintre grații, numită și Aglaia. 2. Una dintre fiicele lui Nereus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pasiune
PASIÚNE, pasiuni, s. f. 1. Stare afectivă deosebit de intensă și durabilă pentru cineva sau pentru ceva; dragoste foarte puternică; manifestare, exteriorizare a unui astfel de sentiment. ◊ Loc. adv. Cu pasiune = înflăcărat, entuziast; intens. ◊ Ceea ce constituie obiectul, cauza unui astfel de sentiment. 2. Înclinație vie, însoțită de plăcere pentru obiectul studiat sau pentru profesia exercitată. ♦ Dorință, aspirație. 3. Viciu, patimă distrugătoare. 4. Compoziție muzicală bazată pe narațiunea evanghelică a patimilor Mântuitorului. [Pr.: -si-u-] – Din fr. passion, lat. passio, -onis, germ. Passion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasiv
PASÍV, -Ă, pasivi, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care nu reacționează în niciun fel, care este lipsit de inițiativă și de interes pentru ceea ce face, vede etc.; inactiv. ♦ Vocabular pasiv = parte a vocabularului care nu e folosită în mod frecvent în vorbire. Apărare pasivă = ansamblul măsurilor luate pentru a feri un oraș, o clădire etc. de atacuri aeriene inamice. Drept electoral pasiv = dreptul de a fi ales în diverse organe legislative. 2. (Gram.; despre diateze, forme verbale, conjugări etc.) Care arată că subiectul gramatical suferă acțiunea făcută de altcineva. ♦ (Substantivat, n.) Diateza pasivă (I 2) a unui verb. 3. (Despre metale, aliaje) Care prezintă fenomenul de pasivitate (2). II. S. n. 1. (Fin.; adesea adjectival) Totalitatea mijloacelor economice ale unei întreprinderi, privite sub aspectul provenienței lor la un moment dat și al destinației lor. ♦ Parte a bilanțului contabil în care sunt înscrise fondurile unei întreprinderi sau ale unei instituții la un moment dat. 2. (Jur.) Parte din patrimoniul unei persoane fizice sau juridice alcătuită din datorii sau din alte obligații ce se pot evalua în bani. – Din fr. passif, lat. passivus, germ. passiv, Passiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasivism
PASIVÍSM s. n. (Rar) Atitudine a omului pasiv (I 1); tendință spre pasivitate. – Pasiv + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasivist
PASIVÍST, pasiviști, s. m. Persoană stăpânită de pasivism. – Pasiv + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasivitate
PASIVITÁTE s. f. 1. Stare a celui pasiv (I 1); lipsă de activitate, de inițiativă, de interes; renunțare la acțiune; inactivitate; resemnare. 2. Însușire a unor metale sau aliaje de a nu fi atacate de unii acizi concentrați. – Din fr. passivité, germ. Passivität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasiviza
PASIVIZÁ, pasivizez, vb. I. Tranz. și refl. (Chim.) A face să capete sau a avea pasivitate (2). – Pasiv + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasivizare
PASIVIZÁRE, pasivizări, s. f. (Chim.) Acțiunea de a (se) pasiviza și rezultatul ei. – V. pasiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasmant
PASMÁNT, pasmanturi, s. n. (Înv. și reg.) Ceapraz, firet (pentru împodobit haine sau draperii). – Din fr. passement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasmanterie
PASMANTERÍE, pasmanterii, s. f. 1. (Articole de) ceaprăzărie^2. 2. Ramură a industriei textile care produce un sortiment variat de fireturi, panglici, șireturi etc. – Din fr. passementerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paspartu
PASPARTÚ, paspartuuri, s. n. 1. Cheie cu care se poate deschide orice broască obișnuită; șperaclu. 2. Fig. Mijloc de pătrundere într-un anumit cerc, într-o anumită problemă etc. [Scris și: passe-partout] – Din fr. passe-partout.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paspoal
PASPOÁL, paspoaluri, s. n. Șiret (lat) sau fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. aplicată ca garnitură la rochii, de-a lungul unei cusături, a unui buzunar etc. ♦ Bandă, de obicei din piele sau din material plastic, fixată la unele fețe de pantofi sau la diferite obiecte de marochinărie pentru a le întări marginile sau pentru a ascunde unele cusături și a crea un efect decorativ. [Pl. și: paspoale] – Din fr. passepoil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paspoala
PASPOALÁ, paspoalez, vb. I. Tranz. A împodobi sau a dubla cu paspoal. – Din paspoal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paspoalare
PASPOALÁRE, paspoalări, s. f. Acțiunea de a paspoala și rezultatul ei. – V. paspoala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasport
PASPÓRT s. n. v. pașaport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

passacaglia
PASSACÁGLIA s. f. Vechi dans de origine spaniolă și italiană, cu mișcare lentă și gravă; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: pa-sa-ca-li-a] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

passim
PASSIM adv. În diferite locuri, în (mai) multe locuri dintr-un izvor citat. [Pr.: pásim] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

passingshot
PASSING-SHOT, passing-shoturi, s. n. (Tenis) Minge care trece pe lângă adversarul venit la fileu. [Pr.: pásing-șót] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastă
PÁSTĂ, paste, s. f. Materie densă cu aspect omogen, rezultată de obicei din măcinarea unor substanțe și din amestecul lor (cu un lichid) până la obținerea consistenței dorite. ◊ Pastă de dinți = preparat farmaceutic folosit la spălarea dinților. Paste făinoase = produse alimentare, de diferite forme și dimensiuni, obținute prin uscarea unui aluat nedospit din făină de grâu. ♦ Culoare (folosită în pictură) de obicei preparată cu ulei. ♦ Lac de unghii cu aspect omogen. – Din ngr. pásta, germ. Pasta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastel
PASTÉL, pasteluri, s. n. 1. S. n. Creion colorat, moale, pentru desen, făcut din pigmenți pulverizați, amestecați cu talc și cu gumă arabică. ♦ Desen executat cu acest fel de creioane. ◊ (Adjectival) Culoare pastel. Desen pastel. 2. S. n. Poezie cu conținut liric, în care se zugrăvește un tablou din natură. – Din fr. pastel, it. pastello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastelat
PASTELÁT, -Ă, pastelați, -te, adj. (Despre culori, desene etc.) Cu tonuri pale, delicate. – Din pastel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastelist
PASTELÍST, pasteliști, s. m. 1. Pictor de pasteluri (1). 2. Poet care compune pasteluri (2). – Din fr. pastelliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteliza
PASTELIZÁ, pastelizez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A desena, a vopsi în culori pastel. ♦ A face să aibă culorile atenuate. 2. A crea un pastel (1); a da impresia de pastel. – Pastel + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastelizant
PASTELIZÁNT, -Ă, pastelizanți, -te, adj. (Rar) Ca de pastel. – Pasteliza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastet
PASTÉT, pastete, s. n. (Înv.) Pateu (2). [Var.: paștét s. n.] – Din germ. Pastete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteureloză
PASTEURELÓZĂ, pasteureloze, s. f. 1. Numele unei boli microbiene grave a animalelor. 2. Holera păsărilor. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteurellose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteuriza
PASTEURIZÁ, pasteurizez, vb. I. Tranz. A conserva produse alimentare prin încălzire la o temperatură sub 100°C, urmată de o răcire bruscă, astfel încât însușirile alimentului să rămână intacte. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteuriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteurizare
PASTEURIZÁRE, pasteurizări, s. f. Acțiunea de a pasteuriza și rezultatul ei. [Pr.: -tö-] – V. pasteuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteurizat
PASTEURIZÁT, -Ă, pasteurizați, -te, adj. (Despre alimente) Care a fost supus pasteurizării. [Pr.: -tö-] – V. pasteuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pasteurizator
PASTEURIZATÓR, pasteurizatoare, s. n. Aparat folosit în industria alimentară pentru pasteurizare. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteurisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastică
PASTÍCĂ, pastici, s. f. (Tehn.) Muflă (2). – Din it. pastecca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastifiant
PASTIFIÁNT, -Ă, pastifianți, -te, adj., s. n. (Substanță) care permite obținerea unei paste. – Din pastă (după plastifiant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastilă
PASTÍLĂ, pastile, s. f. 1. Preparat farmaceutic sau alimentar de forma unei tablete sau a unei bomboane mici, rotunde; (impr.) comprimat. 2. Piesă în formă de disc mic, folosită la unele mașini sau la unele mecanisme. 3. Loc special amenajat în mijlocul unei piețe, al unei intersecții largi, pentru refugiul pietonilor, dirijarea circulației etc. – Din fr. pastille, germ. Pastille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastişa
PASTIȘÁ, pastișez, vb. I. Tranz. (Depr.) A realiza o pastișă; a imita, a copia. – Din fr. pasticher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastișa
PASTIȘÁ, pastișez, vb. I. Tranz. (Depr.) A realiza o pastișă; a imita, a copia. – Din fr. pasticher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastişare
PASTIȘÁRE, pastișări, s. f. (Depr.) Faptul de a pastișa și rezultatul său. – V. pastișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastișare
PASTIȘÁRE, pastișări, s. f. (Depr.) Faptul de a pastișa și rezultatul său. – V. pastișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastişă
PASTÍȘĂ, pastișe, s. f. Lucrare literară, muzicală sau plastică, de obicei lipsită de originalitate și de valoare, în care autorul preia servil temele sau mijloacele de expresie ale unui mare creator; imitație, copie. – Din fr. pastiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastișă
PASTÍȘĂ, pastișe, s. f. Lucrare literară, muzicală sau plastică, de obicei lipsită de originalitate și de valoare, în care autorul preia servil temele sau mijloacele de expresie ale unui mare creator; imitație, copie. – Din fr. pastiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastişor
PASTIȘÓR, pastișori, s. m. (Rar; depr.) Persoană care pastișează. – Din fr. pasticheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastișor
PASTIȘÓR, pastișori, s. m. (Rar; depr.) Persoană care pastișează. – Din fr. pasticheur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastor
PÁSTOR, pastori, s. m. Preot protestant. – Din germ. Pastor, lat. pastor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastoral
PASTORÁL, -Ă, pastorali, -e, adj., s. f. 1. Adj. De păstor, păstoresc;p. ext. de la țară, câmpenesc, rustic. 2. Adj. (Despre creații literare) Care zugrăvește în mod idilic viața păstorilor, viața de la țară; bucolic. 3. S. f. Operă literară cu conținut pastoral (2); bucolică. ♦ Compoziție muzicală în care sunt evocate crâmpeie din viața câmpenească, rurală. 4. Adj. (Rar) Care aparține pastorilor sau preoților, privitor la pastori sau la preoți. Cârjă pastorală. 5. S. f. Scrisoare publică, cuprinzând îndemnuri și urări, prin care un arhiereu se adresează preoților și credincioșilor cu ocazia sărbătorilor religioase mari sau a altor evenimente importante. – Din fr. pastoral, lat. pastoralis, it. pastorale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastoralism
PASTORALÍSM s. n. Tendință în literatură și în artă caracterizată prin cultivarea genului pastoral. – Din fr. pastoralisme, engl. pastoralism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastoralizare
PASTORALIZÁRE s. f. v. pastoraliza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pastramagiu
PASTRAMAGÍU, pastramagii, s. m. 1. (Ieșit din uz) Persoană care făcea sau vindea pastramă. 2. (Fam.) Epitet depreciativ dat unui om de nimic și cu apucături grosolane. – Pastramă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pastramă
PASTRÁMĂ, (2) pastrame, s. f. 1. Preparat alimentar din carne (de oaie, de porc etc.) conservată prin sărare, afumare, uscare și condimentare. ◊ Expr. (Fam.) A ține (pe cineva) la pastramă = a ține (pe cineva) închis un timp îndelungat. A face (pe cineva) pastramă = a bate foarte tare (pe cineva). A se face pastramă = a slăbi foarte tare. A pune la pastramă = a ucide; a distruge. 2. (La pl.) Diferite sortimente din carnea definită mai sus. [Pl. și: (2) păstrămuri. – Var.: (înv. și reg.) păstrámă s. f.] – Din ngr. pastramás, tc. pastirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşalâc
PAȘALẤC, pașalâcuri, s. n. Provincie din Imperiul Otoman guvernată de un pașă. ◊ Fig. Țară, regiune etc. în care domnește despotismul; guvernare despotică. – Din tc. pașalik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașalâc
PAȘALẤC, pașalâcuri, s. n. Provincie din Imperiul Otoman guvernată de un pașă. ◊ Fig. Țară, regiune etc. în care domnește despotismul; guvernare despotică. – Din tc. pașalik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşaport
PAȘAPÓRT, pașapoarte, s. n. Document oficial care dă cetățenilor unui stat dreptul de a se deplasa în altă țară, servindu-le acolo ca act de identitate; pas^2, pașuș. ◊ Expr. (Fam.) A da (cuiva) pașaportul = a alunga, a expedia (pe cineva); p. ext. a da (pe cineva) afară din serviciu. ♦ Dosar care cuprinde toate actele necesare editării unei cărți; dosar de carte. [Var.: (înv.) pașpórt, paspórt s. n.] – Din it. paseporto, fr. passeport, rus. pasport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașaport
PAȘAPÓRT, pașapoarte, s. n. Document oficial care dă cetățenilor unui stat dreptul de a se deplasa în altă țară, servindu-le acolo ca act de identitate; pas^2, pașuș. ◊ Expr. (Fam.) A da (cuiva) pașaportul = a alunga, a expedia (pe cineva); p. ext. a da (pe cineva) afară din serviciu. ♦ Dosar care cuprinde toate actele necesare editării unei cărți; dosar de carte. [Var.: (înv.) pașpórt, paspórt s. n.] – Din it. paseporto, fr. passeport, rus. pasport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşaportar
PAȘAPORTÁR, pașaportari, s. m. (Rar) Persoană care aparține ca cetățenie altei țări decât cea în care se află stabilit (temporar) și care stă în țara respectivă cu pașaport. – Pașaport + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașaportar
PAȘAPORTÁR, pașaportari, s. m. (Rar) Persoană care aparține ca cetățenie altei țări decât cea în care se află stabilit (temporar) și care stă în țara respectivă cu pașaport. – Pașaport + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşă
PAȘÁ s. f. v. pașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașă
PAȘÁ s. f. v. pașă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşă
PÁȘĂ, pași, s. m. Funcția de guvernator al unei provincii din Imperiul Otoman sau titlu al vizirilor și al unor înalți demnitari turci din trecut; persoană care deținea funcția sau titlul de mai sus. ◊ Loc. adv. Ca pașa sau ca un pașă = fără grijă, foarte bine, ca un boier. [Var.: (înv.) pașá s. f.] – Din tc. pașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașă
PÁȘĂ, pași, s. m. Funcția de guvernator al unei provincii din Imperiul Otoman sau titlu al vizirilor și al unor înalți demnitari turci din trecut; persoană care deținea funcția sau titlul de mai sus. ◊ Loc. adv. Ca pașa sau ca un pașă = fără grijă, foarte bine, ca un boier. [Var.: (înv.) pașá s. f.] – Din tc. pașa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşcă
PÁȘCĂ, păști, s. f. (Reg.) Tutun de calitate inferioară; mahorcă. – Din ucr. pačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașcă
PÁȘCĂ, păști, s. f. (Reg.) Tutun de calitate inferioară; mahorcă. – Din ucr. pačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşli
PAȘLÍ, pașlesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; fam.) 1. (În expr.) A o pașli = a fugi, a o lua la sănătoasa. 2. Fig. A fura, a șterpeli. – Din rus. poșli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașli
PAȘLÍ, pașlesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; fam.) 1. (În expr.) A o pașli = a fugi, a o lua la sănătoasa. 2. Fig. A fura, a șterpeli. – Din rus. poșli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşnic
PÁȘNIC, -Ă, pașnici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care nu tulbură și nu supără pe nimeni, care este partizan al relațiilor prietenești, armonioase și evită orice conflict; iubitor de pace, potrivnic războiului. 2. (Despre acțiuni) Care sprijină pacea, lupta pentru pace; (despre atitudini) lipsit de agresivitate. 3. (Despre un loc, un peisaj etc.) Liniștit, calm, tihnit. [Var.: (înv.) pácinic, -ă adj.] – Pace + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașnic
PÁȘNIC, -Ă, pașnici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care nu tulbură și nu supără pe nimeni, care este partizan al relațiilor prietenești, armonioase și evită orice conflict; iubitor de pace, potrivnic războiului. 2. (Despre acțiuni) Care sprijină pacea, lupta pentru pace; (despre atitudini) lipsit de agresivitate. 3. (Despre un loc, un peisaj etc.) Liniștit, calm, tihnit. [Var.: (înv.) pácinic, -ă adj.] – Pace + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşol
PAȘÓL interj. (Fam.) Cuvânt peiorativ cu care alungi pe cineva; du-te! pleacă! marș! – Din rus. poșol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașol
PAȘÓL interj. (Fam.) Cuvânt peiorativ cu care alungi pe cineva; du-te! pleacă! marș! – Din rus. poșol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşoptism
PAȘOPTÍSM s. n. Ideologia participanților la Revoluția de la 1848 din Țările Române. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașoptism
PAȘOPTÍSM s. n. Ideologia participanților la Revoluția de la 1848 din Țările Române. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşoptist
PAȘOPTÍST, -Ă, pașoptiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține pașoptismului sau pașoptiștilor (2), privitor la pașoptism sau la pașoptiști. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care aparține generației participanților la Revoluția de la 1848 din Țările Române; (persoană) care a susținut pașoptismul, care a luptat pentru el. ♦ P. ext. Purtător al ideologiei de la 1848. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașoptist
PAȘOPTÍST, -Ă, pașoptiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține pașoptismului sau pașoptiștilor (2), privitor la pașoptism sau la pașoptiști. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care aparține generației participanților la Revoluția de la 1848 din Țările Române; (persoană) care a susținut pașoptismul, care a luptat pentru el. ♦ P. ext. Purtător al ideologiei de la 1848. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşport
PAȘPÓRT s. n. v. pașaport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașport
PAȘPÓRT s. n. v. pașaport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşte
PÁȘTE^1, pasc, vb. III. 1. Intranz. și tranz. (Despre vite; la pers. 3). A se hrăni rupând cu gura iarbă, plante etc. ♦ Tranz. Fig. A întreține, a cultiva, a dezvolta stări sufletești etc. 2. Tranz. (Despre oameni) A păzi animalele care pasc (1), a duce la pășune; a păstori, a pășuna. ◊ Expr. (Fam.) Ce paști aici? se spune ca mustrare celui care nu și-a făcut datoria, care nu a fost atent, nu a fost vigilent. A paște muștele (sau vântul, bobocii) = a pierde vremea fără rost. A-l paște (pe cineva) gândul = a fi preocupat de ceva. A paște pe cineva = a urmări pe cineva, pândind momentul potrivit pentru a-i face un rău. N-am păscut porcii (sau gâștele, bobocii etc.) împreună, se spune pentru a-i atrage cuiva atenția că-și permite prea multe. ◊ Compus: paște-vânt s. m. invar. = om fără căpătâi, pierde-vară. 3. Tranz. (Despre primejdii, moarte, noroc) A urmări cu perseverență, a amenința dintr-un moment în altul sau a favoriza pe neașteptate; a pândi. ◊ Expr. Să nu te pască păcatul să... = să nu cumva să..., nu care cumva să... A-l paște pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia) = a-l amenința pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia). – Lat. pascere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paște
PÁȘTE^1, pasc, vb. III. 1. Intranz. și tranz. (Despre vite; la pers. 3). A se hrăni rupând cu gura iarbă, plante etc. ♦ Tranz. Fig. A întreține, a cultiva, a dezvolta stări sufletești etc. 2. Tranz. (Despre oameni) A păzi animalele care pasc (1), a duce la pășune; a păstori, a pășuna. ◊ Expr. (Fam.) Ce paști aici? se spune ca mustrare celui care nu și-a făcut datoria, care nu a fost atent, nu a fost vigilent. A paște muștele (sau vântul, bobocii) = a pierde vremea fără rost. A-l paște (pe cineva) gândul = a fi preocupat de ceva. A paște pe cineva = a urmări pe cineva, pândind momentul potrivit pentru a-i face un rău. N-am păscut porcii (sau gâștele, bobocii etc.) împreună, se spune pentru a-i atrage cuiva atenția că-și permite prea multe. ◊ Compus: paște-vânt s. m. invar. = om fără căpătâi, pierde-vară. 3. Tranz. (Despre primejdii, moarte, noroc) A urmări cu perseverență, a amenința dintr-un moment în altul sau a favoriza pe neașteptate; a pândi. ◊ Expr. Să nu te pască păcatul să... = să nu cumva să..., nu care cumva să... A-l paște pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia) = a-l amenința pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia). – Lat. pascere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşte
PAȘTE^2, paști, s. m., s. f. 1. N. pr. m. Sărbătoare religioasă celebrată de creștini în amintirea învierii lui Hristos, iar la evrei în amintirea ieșirii lor din robia egipteană, sub conducerea lui Moise. ◊ Expr. Nu e în toate zilele Paști sau o dată pe an e Paști = nu se petrec în fiecare zi evenimente deosebite. Din an în Paști sau din joi în Paști, din Paști în Crăciun = foarte rar, la intervale mari de timp. La Paștile cailor (sau calului) = niciodată. 2. S. f. Pâine sfințită care se împarte la biserică în ziua de Paște (1); pască. [Var.: páști s. m.] – Lat. pascha, -ae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paște
PAȘTE^2, paști, s. m., s. f. 1. N. pr. m. Sărbătoare religioasă celebrată de creștini în amintirea învierii lui Hristos, iar la evrei în amintirea ieșirii lor din robia egipteană, sub conducerea lui Moise. ◊ Expr. Nu e în toate zilele Paști sau o dată pe an e Paști = nu se petrec în fiecare zi evenimente deosebite. Din an în Paști sau din joi în Paști, din Paști în Crăciun = foarte rar, la intervale mari de timp. La Paștile cailor (sau calului) = niciodată. 2. S. f. Pâine sfințită care se împarte la biserică în ziua de Paște (1); pască. [Var.: páști s. m.] – Lat. pascha, -ae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paştet
PAȘTÉT s. n. v. pastet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paștet
PAȘTÉT s. n. v. pastet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşti
PÁȘTI s. m. v. paște^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paști
PÁȘTI s. m. v. paște^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paşuş
PAȘÚȘ, pașușuri, s. n. (Înv. și reg.) Pașaport. ♦ Ordin (scris) – Din magh. passzus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pașuș
PAȘÚȘ, pașușuri, s. n. (Înv. și reg.) Pașaport. ♦ Ordin (scris) – Din magh. passzus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pat
PAT^1, paturi, s. n. 1. Piesă de mobilier, prevăzută de obicei cu somieră sau cu saltea; p. ext. mobila împreună cu lenjeria, cu așternutul respectiv; așternut, culcuș; crivat. ◊ Expr. A face patul = a) a pune așternutul pe pat pentru dormit; b) a strânge așternutul de pe pat. A strânge patul = a strânge, a aduna așternutul în care s-a dormit. A cădea bolnav la pat = a se îmbolnăvi (grav). A fi pe patul de moarte (sau pe patul morții) = a fi pe punctul de a muri, a fi în agonie, în comă. A muri în patul său = a muri în casa sa, a nu muri între străini. A boli în pat = a zăcea greu bolnav. A părăsi patul = a se face sănătos după o boală grea; a se restabili. 2. (Pop.) Targă, năsălie. 3. (Pop.) Răsadniță. 4. Parte a unei instalații sau a unui sistem tehnic cu fața superioară plană și aproximativ orizontală, pe care se reazemă (și alunecă) materiale sau anumite părți ale instalației sau ale sistemului tehnic. 5. Partea de lemn a puștii (sau a pistolului), pe care sunt fixate mecanismul și țeava și care servește la imobilizarea armei în poziția dorită în timpul tragerii. ♦ (Sport) Planșetă de pe care se execută trageri la tir. 6. Strat de material, orizontal sau înclinat, cu fața superioară aproximativ plană, pe care se reazemă de obicei alte materiale; strat din ceva. ◊ Pat de cale ferată = strat de balast pe care se așază traversele de cale ferată. ♦ Partea mai joasă a unui teren, a unei depresiuni. 7. Albie, matcă. – Din ngr. pátos „drum bătut”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pat
PAT^2, paturi, s. n. (La jocul de șah) Situație în care un jucător, fără a fi în poziție de șah, nu mai poate face nicio mișcare și este obligat să înceteze jocul, partida declarându-se remiză. – Din fr. pat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patacă
PATÁCĂ s. f. v. pitac^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patagon
PATAGÓN, -Ă, patagoni, -e, s. m. și f., adj. (Rar) 1. S. m. și f. Patagonez (1). 2. Adj. Patagonez (2). – Din fr. patagon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patagonez
PATAGONÉZ, -Ă, patagonezi, -e, s. m. și f, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația (amerindiană) a Patagoniei sau este originară de acolo; patagon (1). 2. Adj. Care aparține Patagoniei sau patagonezilor (1), privitor la Patagonia ori la patagonezi; originar din Patagonia; patagon (2). – Patagonia (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patalama
PATALAMÁ, patalamale, s. f. (Fam.) Certificat de studii; diplomă. – Din tc. batalama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pataramă
PATARÁMĂ, patarame, s. f. (Pop. și fam.) Întâmplare neplăcută sau neobișnuită; pățanie. ◊ Expr. A ști patarama cuiva = a cunoaște slăbiciunile sau defectele cuiva, a ști cât prețuiește cineva. A da (sau a cădea, a ajunge, a gusta) patarama cuiva = a o păți la fel cu altcineva. – Cf. pătăranie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pataraţină
PATARAȚÍNĂ, pataraține, s. f. (Mar.) Parâmă folosită la fixarea de borduri și spre pupă a arborilor unei nave cu vele. – Cf. it. paterazzo, fr. patarasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patarațină
PATARAȚÍNĂ, pataraține, s. f. (Mar.) Parâmă folosită la fixarea de borduri și spre pupă a arborilor unei nave cu vele. – Cf. it. paterazzo, fr. patarasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patareanul
Patareanul = Patareus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

patareus
Patareus, denumire purtată de zeul Apollo pentru faptul că avea un templu și un oracol vestit în orașul Patara.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pataşcă
PATÁȘCĂ^1, pataște, s. f. (Reg.) 1. Numele mai multor mijloace (rudimentare) de transport sau al unor părți componente ale acestora. 2. Năsălie; dric. 3. Tașcă. [Var.: pătáșcă s. f.] – Cf. tașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patașcă
PATÁȘCĂ^1, pataște, s. f. (Reg.) 1. Numele mai multor mijloace (rudimentare) de transport sau al unor părți componente ale acestora. 2. Năsălie; dric. 3. Tașcă. [Var.: pătáșcă s. f.] – Cf. tașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pataşcă
PATÁȘCĂ^2, pataște, s. f. (Înv.) Pitac^2. – Din rus. patacka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patașcă
PATÁȘCĂ^2, pataște, s. f. (Înv.) Pitac^2. – Din rus. patacka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pată
PÁTĂ, pete, s. f. 1. Urmă lăsată pe suprafața unui obiect de un corp gras, de o materie colorată, de murdărie etc., suprafață pe care se întinde o astfel de urmă; substanță care a lăsat această urmă. ♦ Porțiune pe corpul animalelor sau al păsărilor, unde părul sau penele sunt de altă culoare față de rest. ♦ Părticică a pielii corpului omenesc sau a animalelor diferit colorată față de rest. 3. Porțiune de nuanță diferită (mai închisă) care se observă cu ochiul liber sau cu telescopul pe discul Soarelui, al Lunii sau al altui corp ceresc. ◊ Expr. A căuta (sau a găsi) pete în Soare = a căuta cu orice preț defecte acolo unde nu sunt, a fi cusurgiu. 4. Fig. Faptă reprobabilă, care dezonorează pe cineva. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) pată = curat, nevinovat; neprihănit, cast. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pate
PATÉ s. n. v. pateu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patefon
PATEFÓN, patefoane, s. n. Aparat pentru reproducerea sunetelor înregistrate pe discuri de gramofon prin mișcarea orizontală sau pe verticală a unui ac special, care urmărește șanțul săpat în disc și comandă membrana difuzorului. – Din fr. pathéphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patemă
PÁTEMĂ s. f. v. patimă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patent
PATÉNT^1, -Ă, patenți, -te, adj. (Despre sisteme și obiecte tehnice) Construit în chip special pentru a prezenta garanții de soliditate, de bună funcționare sau pentru a putea fi folosit ușor; care funcționează perfect. ◊ Clește patent (și substantivat, n.) = clește special cu care se pot executa diferite operații de apucare, de tăiere etc. ♦ (Substantivat, f.) Capsă, buton de încheiat. ♦ (Substantivat, n.) Un fel de târnăcop, folosit în mine. – Din germ. Patent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patent
PATÉNT^2, -Ă, patenți, -te, adj. (Despre acțiuni sau manifestări ale omului) Care nu se poate tăgădui; de netăgăduit, evident; autentic. – Din fr. patent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patent
PATÉNT^3 s. n. v. patentă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patenta
PATENTÁ, patentez, vb. I. Tranz. 1. A acorda (cuiva) o patentă (1); a breveta o invenție. 2. (Înv.) A supune pe cineva la plata unei patente (2). 3. (Tehn.) A aplica unei sârme de oțel un tratament termic pentru a-i asigura o rezistență mai mare. – Din fr. patenter, germ. patentieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patentare
PATENTÁRE, patentări, s. f. Acțiunea de a patenta și rezultatul ei. – V. patenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patentat
PATENTÁT, -Ă, patentați, -te, adj. 1. (Despre invenții) Pentru care s-a acordat o patentă (1); brevetat. 2. Fig. (Peior.; despre însușirile oamenilor) Notoriu, evident. ♦ (Rar) Care are o proastă reputație. – V. patenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patentă
PATÉNTĂ, patente, s. f. 1. Drept exclusiv pe care îl are un inventator de a pune în fabricație și în vânzare produsul invenției sale; act, diplomă prin care se acordă acest drept; brevet de invenție. ♦ Fig. (Ir.) Sistem, procedeu (propriu cuiva). ♦ Certificat, dovadă. ◊ Patentă de sănătate = act eliberat conducerii unui vas maritim, la plecarea dintr-un port, prin care se adeverește starea sanitară bună a echipajului. Patentă consulară = scrisoare de acreditare a unui consul. ♦ Drept de a profesa, de a exercita (pe cont propriu) o activitate sau o acțiune comercială. 2. (Înv.) Impozit anual plătit de negustori și de liber-profesioniști; act prin care se confirma plata acestui impozit și dreptul de exercitare a comerțului sau a profesiei libere. [Var.: patént s. n.] – Din fr. patente, germ. Patent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pater
PÁTER, pateri, s. m. Călugăr sau preot catolic. – Din lat. pater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pateră
PATÉRĂ, patere, s. f. Vas asemănător cu o farfurioară puțin adâncită, folosit în Antichitate la săvârșirea libațiilor. – Din fr. patère, lat. patera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pateric
PATERÍC, paterice, s. n. Colecție de povestiri din viața vechilor călugări (trecuți de Biserică în rândul sfinților); text care face parte dintr-o astfel de colecție. – Din sl. paterikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pateriţă
PATERÍȚĂ, paterițe, s. f. Toiag arhieresc, cârjă episcopală împodobită în partea de sus cu două capete în formă de șerpi între care se află un glob cu o cruce. – Din ngr. pateritsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pateriță
PATERÍȚĂ, paterițe, s. f. Toiag arhieresc, cârjă episcopală împodobită în partea de sus cu două capete în formă de șerpi între care se află un glob cu o cruce. – Din ngr. pateritsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patern
PATÉRN, -Ă, paterni, -e, adj. Care aparține tatălui, privitor la tată, de tată, părintesc; după tată. ♦ (Adverbial) Ca un tată, cu sentimente de tată. – Din fr. paterne, lat. paternus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paternal
PATERNÁL, -Ă, paternali, -e, adj. Patern. – Din fr. paternel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paternalism
PATERNALÍSM s. n. 1. (Ec. pol.) Concepție care desemnează interesul pe care îl manifestă patronii pentru bunăstarea muncitorilor sau pentru atmosfera familială din întreprindere, raporturile dintre patroni și muncitori caracterizate prin afecțiune reciprocă, autoritate și respect. 2. Protecție, protejare, tutelare excesivă a propriului copil. – Din fr. paternalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paternitate
PATERNITÁTE s. f. 1. Starea, calitatea de tată; rudenie de sânge între părinte și copilul său, faptul de a fi tată. ♦ (Jur.) Legătură, filiație pe linia tatălui. 2. Fig. Calitatea de autor al unei lucrări, al unei metode etc. – Din fr. paternité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paternoster
PATERNÓSTER s. n. 1. Ascensor cu mai multe cabine, antrenate printr-un sistem de lanțuri continue și cu funcționare neîntreruptă. 2. Elevator pentru ridicarea materialelor de construcție, compus din colivii prismatice fixate pe două lanțuri sau pe două benzi continue, montate vertical și antrenate manual sau mecanic prin intermediul a două tobe. – Din fr. pater-noster, germ. Paternoster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patetic
PATÉTIC, -Ă, patetici, -ce, adj. 1. Plin de patos, care emoționează, impresionează, înduioșează; plin de emfază, de afectare. 2. (Despre nervi) Care inervează mușchii oblici ai ochiului. – Din fr. pathétique, germ. pathetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patetico
PATETICO adv. (Muz.; indică modul de executare) Plin de patos. [Pr.: -té-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patetism
PATETÍSM s. n. Însușirea de a înduioșa, de a impresiona, de a mișca puternic (prin vorbe, muzică etc.); caracterul patetic, emoționant al unei opere literare, muzicale, al unui lucru etc.; atitudine patetică. – Din fr. pathétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patetiza
PATETIZÁ, patetizez, vb. I. Intranz. A pune patos (în ceva); a exagera caracterul patetic. – Din fr. pathétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pateu
PATÉU, pateuri, s. n. 1. Preparat culinar din aluat cu mult unt, așezat în foi și umplut cu brânză, tocătură de carne etc. 2. (În forma pate) Pastă de ficat, de carne sau de pește amestecată cu condimente; pastet; (la pl.) sortiment dintr-o astfel de pastă. [Var.: paté s. n.] – Din fr. paté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patibar
PATIBÁR, patibaruri, s. n. Bar cu specific de patiserie. – Pati[serie] + bar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patibular
PATIBULÁR, -Ă, patibulari, -e, adj. (Livr.) Care merită să fie spânzurat. – Din fr. patibulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patimă
PÁTIMĂ, patimi, s. f. 1. Sentiment puternic și violent care copleșește pe om, întunecându-i adesea dreapta judecată; p. ext. pasiune, iubire excesivă pentru ceva, pornire nestăpânită; suferință morală. ♦ Părtinire, parțialitate; dușmănie, ură. ◊ Loc. adv. Cu patimă = pătimaș. 2. (Înv. și pop.) Suferință fizică, caznă, chin; boală. ♦ (În credința creștină) Patimile Mântuitorului = suferințele îndurate de Isus Hristos. Săptămâna Patimilor = săptămâna dinainte de Paști; Săptămâna Mare. [Var.: pátemă s. f.] – Din ngr. páthima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patina
PATINÁ^1, patinez, vb. I. 1. Refl. (Despre obiecte de metal oxidabil) A căpăta patină^1. ♦ A se uza, a se învechi. 2. Tranz. A face (prin diverse procedee tehnice) ca un obiect (metalic, de artă) să capete patină^1, a da patină^1. – Din fr. patiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patina
PATINÁ^2, patinez, vb. I. Intranz. 1. (Despre oameni) A se da pe gheață cu patinele^2; a practica patinajul. 2. (Despre roțile vehiculelor) A se învârti pe loc fără să înainteze; p. ext. (despre vehicule) a nu putea să înainteze sau a aluneca, abătându-se de la direcția de înaintare; a derapa. ♦ A se deplasa prin alunecare pe o suprafață lucie. 3. (Tehn.) A glisa. – Din fr. patiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinaj
PATINÁJ, (2) patinaje, s. n. 1. Patinare^2 (1); spec. ramură sportivă care cuprinde probe practicate cu patinele^2 pe gheață. 2. Patinoar. – Din fr. patinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinare
PATINÁRE^1, patinări, s. f. Acțiunea de a (se) patina^1 și rezultatul ei. – V. patina^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinare
PATINÁRE^2, patinări, s. f. 1. Acțiunea de a patina^2 și rezultatul ei; patinaj. 2. Alunecare alternativă și între limite determinate a unui culisor, într-un ghidaj de translație. ♦ Alunecare a unei roți de vehicul pe calea de rulare, fără învârtirea ei. – V. patina^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinat
PATINÁT^1 s. n. Faptul de a patina^2. – V. patina^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinat
PATINÁT^2, -Ă, patinați, -te, adj. Care are patină^1 (1), care a căpătat patină^1. – V. patina^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinator
PATINATÓR, -OÁRE, patinatori, -oare, s. m. și f. Persoană care practică patinajul (1); patinor. – Patina^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patină
PATÍNĂ^1 s. f. 1. Strat subțire rezultat din oxidarea naturală sau artificială a bronzului, prin care acesta capătă la suprafață o pojghiță de carbonat de cupru, de culoare verde. ♦ P. anal. Culoare caracteristică pe care o capătă, sub influența agenților atmosferici, obiectele sau construcțiile de metal, de lemn, de piatră etc. și care le dă un aspect de vechime. 2. Strat artificial cu care se acoperă un obiect; culoare, lustru care i se dă unui obiect în scopuri decorative, pentru a crea impresia de vechime sau pentru a-l proteja împotriva coroziunii. – Din fr. patine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patină
PATÍNĂ^2, patine, s. f. 1. Obiect de metal format dintr-o șină și elemente de legătură care îl fixează de talpa ghetei, folosit la patinaj. ◊ Patină cu role = obiect de metal asemănător cu patina^2 (1), prevăzut cu patru rotițe și cu elemente de legătură care îl fixează de talpa ghetelor, și care permite deplasarea pe sol în mișcări asemănătoare cu cele de pe patinoar. ♦ (Rar) Fiecare dintre cele două tălpi ale saniei. ♦ (Rar) Schi. 2. Piesă prin intermediul căreia un mecanism alunecă pe un element de ghidare. ◊ Patină de ascensor = șină pe care alunecă cabina ascensorului. ♦ Organ al mașinilor agricole de recoltat, destinat rezemării pe sol a aparatului de tăiere și reglării înălțimii de tăiere a plantelor. – Din fr. patin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinoar
PATINOÁR, patinoare, s. n. Teren special amenajat pentru patinaj (1); patinaj (2). – Din fr. patinoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinor
PATINÓR, -OÁRE, patinori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Patinator. – Din fr. patineur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patinsonare
PATINSONÁRE, patinsonări, s. f. Procedeu de extragere a argintului metalic din plumbul argentifer. – Cf. germ. pattinsonieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patio
PÁTIO, patiouri, s. n. Curte interioară pavată, înconjurată cu arcade, specifică palatelor spaniole. [Pr.: -ti-o] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patiser
PATISÉR, patiseri, s. m. Persoană care prepară și vinde produse de patiserie. [Var.: patisiér s. m.] – Din fr. pâtissier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patiserie
PATISERÍE, (3) patiserii, s. f. 1. Aluat fin, preparat cu mult unt, din care se fac pateuri, plăcinte etc.; pateuri, plăcinte etc. preparate din acest luat. 2. Ramură în industria alimentară care se ocupă cu fabricarea unor produse de patiserie (1). 3. Local în care se consumă și se vând produse de patiserie (1). – Din fr. pâtisserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patisier
PATISIÉR s. m. v. patiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patofiziologie
PATOFIZIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază disfuncțiile organismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. pathophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogen
PATOGÉN, -Ă, patogeni, -e, adj. Care se referă la boală; care provoacă boli, infecții; purtător de boli. – Din fr. pathogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogenetic
PATOGENÉTIC, -Ă, patogenetici, -ce, adj. Care aparține patogeniei, privitor la patogenie. – Din fr. pathogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogeneză
PATOGENÉZĂ s. f. (Med.) Patogenie. – Din fr. pathogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogenic
PATOGÉNIC, -Ă, patogenici, -ce, adj. (Med.) Referitor la patogenie, de patogenie. – Din fr. pathogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogenie
PATOGENÍE s. f. Ramură a patologiei care se ocupă cu studierea mecanismului de producere și de evoluție a bolilor. – Din fr. pathogénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patogenitate
PATOGENITÁTE s. f. Proprietate a unor microorganisme de a provoca infecții. – Patogen + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patognomonic
PATOGNOMÓNIC, -Ă, patognomonici, -ce, adj. (Despre simptome, semne) Care este caracteristic unei boli, pe baza căruia se poate pune diagnosticul. – Din fr. pathognomonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patognomonie
PATOGNOMONÍE s. f. Ansamblul simptomelor caracteristice unei boli, pe baza cărora se poate stabili diagnosticul. – După fr. pathognomonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patolog
PATOLÓG, -Ă, patologi, -ge, s. m. și f. Medic specialist în patologie. – Din patologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patologic
PATOLÓGIC, -Ă, patologici, -ce, adj. Care aparține patologiei, privitor la patologie; care indică o boală fizică sau psihică, care este provocat de o boală; p. ext. bolnăvicios, morbid. ◊ Anatomie patologică = parte a anatomiei care studiază transformările anatomice intervenite în structura țesuturilor și a organelor sub influența unor boli. – Din fr. pathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patologie
PATOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază cauzele și simptomele bolilor. – Din fr. pathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patos
PÁTOS s. n. Însuflețire pasionată; avânt, entuziasm. ◊ Loc. adv. Cu patos = a) în mod entuziast; pasionat, înflăcărat; b) în mod afectat, emfatic. ♦ Afectare, emfază (în vorbire și în scris); falsă însuflețire. – Din ngr. páthos, fr. pathos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrafir
PATRAFÍR, patrafire, s. n. Obiect din odăjdiile bisericești, în formă de fâșie lungă de stofă, de mătase etc., pe care sunt brodate motive religioase, purtat de preoți peste stihar, când oficiază. [Var.: epitrahíl, (înv.) patrahíl, patrahír s. n.] – Din sl. petrahilŭ, ngr. epitrahílion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrahil
PATRAHÍL s. n. v. patrafir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrahir
PATRAHÍR s. n. v. patrafir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarcal
PATRIARCÁL, -Ă adj. v. patriarhal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarh
PATRIÁRH, patriarhi, s. m. 1. Cel mai înalt rang în ierarhia unora dintre Bisericile ortodoxe autocefale; persoană care deține acest rang. 2. (În Vechiul Testament) Fiecare dintre capii de familie conducători (spirituali și politici) ai poporului evreu, predecesori ai lui Moise; p. ext. nume dat unor personaje venerabile din Biblie. 3. Bărbat în vârstă, cu rol de șef al familiei în comunitatea gentilică. ♦ Fig. Bătrân venerabil, cu numeroși descendenți. [Pr.: -tri-arh] – Din sl. patrijarhŭ, ngr. patriárhis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarhal
PATRIARHÁL, -Ă, patriarhali, -e, adj. 1. Al patriarhului (1) sau al patriarhiei, privitor la patriarh sau la patriarhie. 2. Care amintește simplitatea obiceiurilor și a traiului din vechime; p. ext. liniștit, tihnit; bătrânesc, tradițional, rustic. [Pr.: -tri-ar-. – Var.: (înv.) patriarcál, -ă adj.] – Din fr. patriarcal (după patriarh).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarhalism
PATRIARHALÍSM s. n. Tendință de întoarcere la tradițiile și datinile din trecut; obicei, tradiție etc. care amintește de timpurile patriarhale (2). [Pr.: -tri-ar-] – Patriarhal + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarhalizat
PATRIARHALIZÁT adj. v. patriarhaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

patriarhat
PATRIARHÁT s. n. 1. Formă de organizare socială în care gradele de rudenie sunt socotite în linie masculină, iar bărbatul este considerat șef al familiei, cu rol predominant în viața comunității. 2. Demnitatea de patriarh (1). ♦ Perioadă de preistorie a unui patriarh. [Pr.: -tri-ar-] – Din fr. patriarcat (după patriarh).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriarhie
PATRIARHÍE, patriarhii, s. f. 1. Organizație bisericească ortodoxă autocefală, condusă de un patriarh; sediul acestei organizații. 2. Biserica centrală a unei patriarhii (1). [Pr.: -tri-ar-] – Din sl. patrijarhija, ngr. patriarhía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrician
PATRICIÁN, -Ă, patricieni, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (În Roma antică) Membru al comunității gentilice, iar mai târziu al aristocrației gentilice, care se bucura de toate drepturile și privilegiile; patriciu (2); p. gener. nobil, senior, aristocrat. ♦ (Adjectival) Care aparține patricienilor (1), privitor la patricieni, de patricieni; p. gener. de origine nobilă, aristocratică; cu purtări, gesturi etc. distinse. 2. S. m. Cârnat preparat din carne de vită tocată, cu condimente, care se consumă fript pe grătar. [Pr.: -ci-an] – Din fr. patricien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriciat
PATRICIÁT s. n. Demnitatea, calitatea de patrician (1). ♦ Instituția patricienilor; totalitatea patricienilor. [Pr.: -ci-at] – Din fr. patriciat, lat. patriciatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriciu
PATRÍCIU, patricii, s. m. 1. Titlu nobiliar, instituit în Imperiul Roman de către Constantin cel Mare, păstrat și în Imperiul Bizantin; persoană care avea acest titlu. 2. (Înv.) Patrician (1); p. gener. nobil, aristocrat. – Din lat. patricius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrie
PÁTRIE, patrii, s. f. 1. Țară în care s-a născut cineva, considerată în raport cu acesta. 2. Mediu politic, social și cultural în care s-a născut, își desfășoară viața și activitatea fiecare popor; teritoriul, locul, cadrul geografic și modul de viață al poporului, limba, cultura, tradițiile. ◊ Patrie-mamă (sau -mumă) = țară din care s-a desprins o altă țară, o provincie etc., care este legată de prima prin unitate națională, de limbă, cultură, etc. ♦ Orașul, satul, regiunea în care s-a născut cineva; pământ natal, loc de baștină. ♦ Țară în care cineva se stabilește definitiv, fără să-i aparțină ca origine, dar fiind recunoscut ca cetățean al ei. 3. Loc de origine al cuiva sau a ceva. 4. Loc, climat propice dezvoltării cuiva sau a ceva. – Din lat. patria, fr. patrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrimonial
PATRIMONIÁL, -Ă, patrimoniali, -e, adj. Care aparține unui patrimoniu, privitor la un patrimoniu; care se moștenește, ereditar; de familie. ◊ Bunuri patrimoniale = bunuri care pot fi evaluate în bani. Raporturi patrimoniale = raporturi juridice cu conținut economic. [Pr.: -ni-al] – Din fr. patrimonial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrimonializat
PATRIMONIALIZÁT adj. v. patrimonializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

patrimoniu
PATRIMÓNIU, patrimonii, s. n. 1. (Jur.) Totalitatea drepturilor și a obligațiilor cu valoare economică, precum și a bunurilor materiale la care se referă aceste drepturi, care aparțin unei persoane (fizice sau juridice); (sens curent) bun moștenit prin lege de la părinți (sau de la rude); avere părintească. ◊ Separație de patrimoniu = separare legală a bunurilor personale ale cuiva de bunurile moștenite sau a averii soțului de zestrea soției. 2. Totalitatea bunurilor care aparțin colectivității și sunt administrate de către organele statului; bun public. ♦ Bunuri spirituale care aparțin întregului popor (fiind transmise de la strămoși); moștenire culturală; p. ext. bunuri spirituale, culturale etc. care aparțin omenirii întregi. – Din lat. patrimonium, fr. patrimoine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriot
PATRIÓT, -Ă, patrioți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care își iubește patria (1) și luptă pentru apărarea și prosperitatea ei. 2. (Înv.) Persoană originară din aceeași patrie sau regiune cu altcineva; compatriot. [Pr.: -tri-ot] – Din ngr. patriótis, fr. patriote, germ. Patriot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriotard
PATRIOTÁRD, -Ă, patriotarzi, -de, adj. Care face paradă de patriotism, care manifestă, exprimă un fals patriotism. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriotic
PATRIÓTIC, -Ă, patriotici, -ce, adj. Pătruns de patriotism, plin de dragoste și de devotament față de patrie și de popor; care exprimă, care demonstrează patriotism. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotique, it. patriotico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriotism
PATRIOTÍSM s. n. Sentiment de dragoste și devotament față de patrie și de popor, statornicit în decursul istoriei. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriotizare
PATRIOTIZÁRE s. f. v. patriotiza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

patristic
PATRÍSTIC, -Ă, patristici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Doctrină teologică-filosofică elaborată de Părinții Bisericii, prin care s-au pus bazele dogmaticii și cultului creștin; patrologie (1). 2. Adj. (Rar) Care se referă la Părinții Bisericii; care ține de patristică (1), propriu patristicii. – Din fr, patristique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriţă
PATRÍȚĂ, patrițe, s. f. (Tipogr.) 1. Piesă componentă, de obicei mobilă, cu care se presează materialul într-o matriță și al cărei relief constituie negativul obiectului matrițat. 2. Piesă a mașinii tipografice pe care se gravează în relief o literă sau un semn tipografic și cu ajutorul căreia se obține matrița necesară la turnatul literelor și al semnelor tipografice. – Din germ. Patrize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patriță
PATRÍȚĂ, patrițe, s. f. (Tipogr.) 1. Piesă componentă, de obicei mobilă, cu care se presează materialul într-o matriță și al cărei relief constituie negativul obiectului matrițat. 2. Piesă a mașinii tipografice pe care se gravează în relief o literă sau un semn tipografic și cu ajutorul căreia se obține matrița necesară la turnatul literelor și al semnelor tipografice. – Din germ. Patrize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patroclin
PATROCLÍN, -Ă, patroclini, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care a moștenit predominant caractere paterne. – Din fr. patrocline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patroclu
Patroclu = Patroclus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

patroclus
Patroclus, unul dintre comandanții grecilor în războiul troian. Era fiul lui Menoetius (1.) și prieten cu Achilles. Cînd eroul, supărat pe Agamemnon, a refuzat să mai lupte, Patroclus, văzînd că troienii seamănă moartea în rîndurile grecilor, i-a cerut îngăduința să lupte în locul lui în fruntea mirmidonilor. Achilles s-a învoit și i-a dăruit armele sale. Astfel deghizat, și luat drept Achilles, Patroclus a săvîrșit un adevărat masacru printre troieni. În cele din urmă însă este descoperit și ucis de către Hector, cu ajutorul lui Apollo. Îndurerat de moartea bunului său prieten, Achilles se avîntă din nou în luptă și-l răzbună pe Patroclus ucigîndu-l pe Hector (v. și Achilles). Prietenia dintre Patroclus și Achilles a rămas legendară.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

patrologie
PATROLOGÍE s. f. 1. Patristică (1). 2. Colecție care cuprinde scrierile Părinților Bisericii; p. ext. carte din această colecție. – Din fr. patrologie, germ. Patrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patron
PATRÓN^1, patroane, s. n. 1. Cartuș (1). ♦ Bucată cilindrică de exploziv, folosită la umplerea găurilor de mină. 2. Corp cilindric de porțelan care conține firul fuzibil al unei siguranțe electrice; bușon (2). 3. Schiță pentru indicarea modului de legare a firelor și a ordinii operațiilor în industria textilă. – Din germ. Patrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patron
PATRÓN^2, -OÁNĂ, patroni, -oane, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Proprietar al unei întreprinderi. 2. S. m. (în Roma antică) Patrician roman, considerat în raport cu liberții săi. 3. S. m. și f. Sfânt socotit protector al unei persoane, al unei corporații sau al unei comunități care îi poartă numele; zi calendaristică în care se prăznuiește un sfânt și pe care o serbează cei care poartă numele acelui sfânt. ♦ Ocrotitor, protector. – Din lat. patronus, germ. Patron, fr. patron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrona
PATRONÁ, patronez, vb. I. Tranz. A ocroti, a sprijini, a susține (pe cineva sau ceva); p. ext. a dirija, a conduce. – Din patron^2. Cf. fr. patronner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronagiu
PATRONÁGIU s. n. v. patronaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronaj
PATRONÁJ, patronaje, s. n. Protecție (1), ocrotire, sprijin. ♦ Acțiune de ocrotire a săracilor și a celor incapabili de muncă, pe care o desfășoară societățile de binefacere din unele țări; asociație, societate de binefacere. [Var.: (înv.) patronágiu s. n.] – Din fr. patronage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronal
PATRONÁL, -Ă, patronali, -e, adj. 1. Care ține de ziua numelui cuiva, sau de patron^2 (3), privitor la patron^2. 2. Care se referă la patron2 (1), care aparține patronului^2, format din patroni^2. – Din fr. patronal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronare
PATRONÁRE^1, patronări, s. f. Acțiunea de a patrona și rezultatul ei; ocrotire, sprijinire, susținere. – V. patrona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronare
PATRONÁRE^2, patronări, s. f. Operație de înfășurare a capătului unei parâme cu ață de vele, fir de sârmă etc. pentru a împiedica dezrăsucirea. – Din patron^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronat
PATRONÁT s. n. 1. Drept pe care îl avea în trecut un prelat sau un senior laic de a numi pe cineva într-o demnitate ecleziastică. 2. Calitatea de patron^2; mulțime de patroni^2, totalitatea patronilor^2. – Din fr. patronat, lat. patronatus, germ. Patronat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronim
PATRONÍM, patronime, s. n. Nume de familie. – Din fr. patronyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronimic
PATRONÍMIC, patronimice, adj. (În sintagmele) Nume patronimic (și substantivat, n.) = a) nume pe care îl poartă (după tată) toți membrii unei familii; nume de familie; b) (la unele popoare) nume dat membrilor unei familii și format de la numele tatălui cu ajutorul unui sufix special. Sufix patronimic = sufix cu ajutorul căruia se formează numele de familie. – Din fr. patronymique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patronimie
PATRONIMÍE s. f. Ramură a genealogiei care cercetează evoluția numelor după tată într-o familie. – De la patronim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrontaş
PATRONTÁȘ, patrontașe, s. n. (Pop.) Cartușieră. – Din germ. Patrontasche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrontaș
PATRONTÁȘ, patrontașe, s. n. (Pop.) Cartușieră. – Din germ. Patrontasche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrontaşcă
PATRONTÁȘCĂ, patrontaște, s. f. (Reg.) Cartușieră. – Contaminare între patrontaș și tașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrontașcă
PATRONTÁȘCĂ, patrontaște, s. f. (Reg.) Cartușieră. – Contaminare între patrontaș și tașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patru
PÁTRU num. card., s. n. 1. Num. card. Numărul care, în numărătoare, are locul între trei și cinci și care se indică prin cifrele 4 și IV. ◊ (Cu valoare adjectivală) Patru scaune. ◊ Patru clase = (în vechea organizare a învățământului) a) învățământul elementar; b) cursul inferior al liceului. ◊ Expr. A vorbi (cu cineva) între patru ochi (sau între patru pereți) = a vorbi (cu cineva) în taină, fără martori. În (cele) patru zări (sau colțuri, vânturi etc.) = în toate direcțiile; pretutindeni. ◊ (Cu elipsa substantivului determinat) (Loc. adv.) Cât patru = depășind limitele obișnuite; foarte mult. În patru = a) în patru părți egale, în sferturi; b) din patru elemente asemănătoare. (Expr.) A fi cu ochii în patru = a fi cu băgare de seamă, a proceda cu multă atenție, a se păzi bine. A despica (sau a tăia) firul (de păr) în patru = a cerceta în mod minuțios, a se ocupa de ceva cu minuțiozitate exagerată, mai mult decât este necesar. (Fam.) A face pe dracu-n patru = a-și da toată silința, a depune toate eforturile, a utiliza toate posibilitățile pentru a izbuti într-o acțiune. ◊ (Substantivat, m.) Scrie un patru pe tablă. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Pavilionul patru. ◊ (Intră în componența num. adverbial) Să mănânci de patru ori. ◊ (Intră în componența num. multiplicativ) De patru ori pe atâta. ◊ (Intră în componența num. distributiv) Merg câte patru. 2. S. n. Semn grafic care reprezintă numărul patru (1); notă indicată prin acest semn. – Lat. quattuor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrula
PATRULÁ, patrulez, vb. I. Intranz. A parcurge după un anumit program un traseu terestru, aerian sau pe apă, pentru a îndeplini o misiune de cercetare, de pază, de control etc. – Din patrulă. Cf. fr. patrouiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrulare
PATRULÁRE, patrulări, s. f. Acțiunea de a patrula și rezultatul ei; misiune de cercetare, de pază, de recunoaștere, de control etc. – V. patrula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrulater
PATRULATÉR, -Ă, patrulatere, s. n., adj. 1. S. n. Poligon cu patru laturi. ♦ (Adjectival) Care are forma unui poligon cu patru laturi. 2. Adj. (Geom.; în sintagma) Piramidă (sau prismă) patrulateră = piramidă sau prismă cu baza sau bazele un patrulater. – Din lat. quadrilaterus, fr. quadrilatère (după patru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrulateral
PATRULATERÁL, -Ă, patrulaterali, -e, adj. (Înv.) În formă de patrulater. – Din fr. quadrilatéral (după patru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrulateră
PATRULATÉRĂ adj. f. v. PATRULATER. 1. S. n. Poligon cu patru laturi. ♦ (Adjectival) Care are forma unui poligon cu patru laturi. 2. Adj. (Geom.; în sintagma) Piramidă (sau prismă) patrulateră = piramidă sau prismă cu baza sau bazele un patrulater. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

patrulă
PATRÚLĂ, patrule, s. f. Subunitate militară care îndeplinește o misiune de cercetare, de pază, de control etc.; persoană care face parte dintr-o astfel de subunitate. ◊ Patrulă de aviație = subunitate formată din 3-4 avioane militare. – Din germ. Patrulle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrulea
PÁTRULEA, PÁTRA num. ord. (De obicei cu valoare adjectivală; precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al treilea și al cincilea. – Patru + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrunghiular
PATRUNGHIULÁR, -Ă, patrunghiulari, -e, adj. (Rar) Care are patru unghiuri. – Patru + unghiular (după lat. quadrangularis, fr. quadrangulaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patruped
PATRUPÉD, -Ă, patrupezi, -de, adj., s. n. (Animal) cu patru picioare. – Din fr. quadrupède, lat. quadrupes, -dis (după patru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrusprezece
PÁTRUSPREZECE num. ord. v. paisprezece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patrusprezecelea
PÁTRUSPREZECELEA, -CEA num. ord. v. paisprezecelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patruzeci
PATRUZÉCI num. ord. Număr care, în numărătoare, are locul între treizeci și nouă și patruzeci și unu și care se indică prin cifra 40 și XL. ◊ (Cu valoare adjectivală) Patruzeci de zile. ◊ (Compus) Patruzeci de Sfinți (sau de duminici) = sărbătoare creștină care se celebrează în ziua de 9 martie. ◊ (Substantivat, m.) Scrie un patruzeci. ◊ (Cu valoare de num. ord.) Rândul patruzeci. ◊ (Intră în componența num. adverbial) S-a deplasat de patruzeci de ori. ◊ (Intră în componența num. multiplicativ) De patruzeci de ori pe atâta. ◊ (Intră în componența num. distributiv) Câte patruzeci de lei. – Patru + zece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patruzecilea
PATRUZÉCILEA, -ZÉCEA num. ord. (De obicei cu valoare adjectivală; precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al treizeci și nouălea și al patruzeci și unulea. – Patruzeci + le + a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

patulcius
Patulcius, denumire purtată de zeul Ianus în vreme de război, cînd porțile templului său erau în permanență larg deschise.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

patvagon
PÁTVAGON, patvagoane, s. n. (Înv.) Vagon de bagaje. – Etimologie pop., după germ. Packwagen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paţachină
PAȚACHÍNĂ, pațachine, s. f. 1. (Bot.) Verigar. 2. (Fam.) Epitet injurios pentru o femeie vulgară, strident îmbrăcată, cu purtări necuviincioase; epitet pentru o femeie de moravuri ușoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pațachină
PAȚACHÍNĂ, pațachine, s. f. 1. (Bot.) Verigar. 2. (Fam.) Epitet injurios pentru o femeie vulgară, strident îmbrăcată, cu purtări necuviincioase; epitet pentru o femeie de moravuri ușoare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paţârcă
PAȚẤRCĂ s. f. (Reg.) Femeie ușuratică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pațârcă
PAȚẤRCĂ s. f. (Reg.) Femeie ușuratică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paucă
PÁUCĂ, pauce, s. f. (Înv. și reg.) Instrument muzical de percuție; timpan. – Din germ. Pauke.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauliană
PAULIÁNĂ adj. (În sintagma) Acțiune pauliană = acțiune judiciară prin care un creditor poate cere debitorului său rezilierea unui contract, anularea unui act etc. dacă acestea sunt posterioare creanțelor. [Pr.: pa-u-li-a-] – Din fr. [action] paulienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauper
PAUPÉR, -Ă, pauperi, -e, adj. Lipsit de mijloace de existență; ajuns în mizerie, în stare de sărăcie; foarte sărac. – Din lat. pauper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauperism
PAUPERÍSM s. n. Stare de extremă sărăcie în care se află cineva; paupertate. – Din fr. paupérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauperitate
PAUPERITÁTE s. f. v. paupertate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauperiza
PAUPERIZÁ, pauperizez, vb. I. Tranz. A reduce la stare de sărăcie extremă, la mizerie. – Din fr. pauperiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauperizare
PAUPERIZÁRE, pauperizări, s. f. Acțiunea de a pauperiza și rezultatul ei. – V. pauperiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paupertate
PAUPERTÁTE s. f. Stare de extremă sărăcie în care se află cineva; pauperism. ◊ (Ieșit din uz) Act (sau certificat) de paupertate = act (sau certificat) prin care se atestă că o persoană nu posedă bunuri impozabile. [Var.: pauperitáte s. f.] – Din lat. paupertas, -tatis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paus
PÁUS s. n. v. paos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauşal
PAUȘÁL, -Ă, paușali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Sistem de plată pentru o prestație de serviciu, pentru un consum de energie etc. prin fixarea cu aproximație a unei sume globale. 2. Adj. (În sintagmele) Tarif (sau preț) paușal = tarif sau preț care se plătește uniform, stabilit în baza experiențelor sau a unei evaluări. Asigurare paușală = asigurare pentru bunuri, persoane etc. contra plății unei prime de asigurare unice (medie). [Pr.: pa-u-] – Din germ. Pauschale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paușal
PAUȘÁL, -Ă, paușali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Sistem de plată pentru o prestație de serviciu, pentru un consum de energie etc. prin fixarea cu aproximație a unei sume globale. 2. Adj. (În sintagmele) Tarif (sau preț) paușal = tarif sau preț care se plătește uniform, stabilit în baza experiențelor sau a unei evaluări. Asigurare paușală = asigurare pentru bunuri, persoane etc. contra plății unei prime de asigurare unice (medie). [Pr.: pa-u-] – Din germ. Pauschale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pauză
PÁUZĂ, pauze, s. f. 1. Suspendare, oprire temporară a unei acțiuni, a unei mișcări, a unei activități; interval de timp cât durează această întrerupere; repaus. ◊ Loc. adv. Fără pauză = continuu, neîntrerupt. ♦ (La școală) Recreație^1. ♦ (La spectacole) Antract. 2. (Concr.) Semn muzical, corespunzător valorilor de fraze de note, care se pune pe portativ pentru a indica întreruperea unei fraze muzicale și durata acestei întreruperi. 3. (Concr.) Linie orizontală, mai lungă decât cratima, folosită ca semn de punctuație pentru a indica cititorului o oprire în lectură mai mare decât la virgulă sau pentru a separa două părți deosebite ale unui text. [Pr.: pa-u-] – Din lat. pausa, fr. pause, germ. Pause.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pava
PAVÁ, pavez, vb. I. Tranz. A acoperi cu pavaj o stradă, o curte etc.; a executa un pavaj; a pavela. – Din fr. paver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavagiu
PAVAGÍU, pavagii, s. m. (Înv.) Pavator. – Pava + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavaj
PAVÁJ, pavaje, s. n. Faptul de a pava; (concr.) Îmbrăcăminte rutieră alcătuită din materiale în formă de blocuri, așezate pe un pat de nisip sau de mortar așternut pe fundația, pregătită în prealabil, a unui drum, a unei curți etc. – Din fr. pavage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavană
PAVÁNĂ, pavane, s. f. Dans vechi, de origine italiană sau spaniolă, cu ritm și cu mișcări lente și cu caracter ceremonios; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. pavane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavare
PAVÁRE, pavări, s. f. Acțiunea de a pava și rezultatul ei; pavat^1. – V. pava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavat
PAVÁT^1 s. n. Pavare. – V. pava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavat
PAVÁT^2, -Ă, pavați, -te, adj. (Despre străzi, curți etc.) Acoperit cu pavaj. – V. pava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavator
PAVATÓR, -OÁRE, pavatori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat care execută pavaje; pavagiu. – Pava + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavăză
PÁVĂZĂ, paveze, s. f. 1. Scut. ◊ Expr. A sta pavăză = a apăra, a feri. A-și pune mâna (drept) pavăză = a-și ridica mâna în dreptul ochilor (pentru a se feri de o lumină puternică, de un pericol etc.). 2. Fig. Ocrotire, apărare, sprijin, protecție. – Din pol. pawež.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavea
PAVEÁ, pavele, s. f. 1. Bloc, bucată de piatră, de cărămidă, de lemn etc. (de formă cubică), folosită la executarea pavajelor. ◊ Expr. (Reg.) A număra pavelele = a umbla fără rost, a bate străzile. 2. (Ieșit din uz) Pavaj. – Din fr. pavé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavecerniţă
PAVECÉRNIȚĂ, pavecernițe, s. f. Slujbă scurtă care se face (la mănăstiri) după vecernie. ♦ Carte care cuprinde rugăciunile și rânduiala acestei slujbe. – Din sl. pavečerĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavecerniță
PAVECÉRNIȚĂ, pavecernițe, s. f. Slujbă scurtă care se face (la mănăstiri) după vecernie. ♦ Carte care cuprinde rugăciunile și rânduiala acestei slujbe. – Din sl. pavečerĩnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavela
PAVELÁ, pavelez, vb. I. Tranz. (Înv.) A pava. – Din pavea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paveluire
PAVELUÍRE, paveluiri, s. f. v. PAVELUI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paveluit
PAVELUÍT, -Ă, paveluiți, -te, adj. v. PAVELUI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pavian
PAVIÁN, paviani, s. m. (La pl.) Gen de maimuțe africane cu botul alungit ca de câine și cu corpul acoperit cu păr lung și rar (Pavio); (și la sg.) maimuță care face parte din acest gen. [Pr.: -vi-an] – Din germ. Pavian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavilion
PAVILIÓN, pavilioane, s. n. 1. Clădire mică, pitorească, situată într-o grădină, într-un parc sau la extremitățile unui edificiu; clădire izolată într-o pădure, pe malul unui lac etc. ♦ Fiecare dintre clădirile de sine stătătoare ale unui ansamblu de clădiri care alcătuiesc o unitate administrativă sau sunt destinate unui singur scop (la spitale, școli, cazărmi etc.). ♦ Cort mare, cu vârful ascuțit, care servea ca locuință căpeteniilor armatei în timpul campaniilor. 2. Drapel arborat de unele autorități portuare pe fațada sediului lor. ♦ Drapel sau steguleț, de forme și de culori diferite, arborat la pupa sau pe catargul unei nave pentru a-i indica apartenența la o anumită țară sau care este folosit pentru anumite semnalizări pe mare. ♦ Stindard al unor organizații, asociații etc., care se înalță la anumite festivități. 3. Segment cartilaginos, acoperit de piele, care face parte din urechea externă și în care se deschide canalul auditiv; p. ext. porțiune dilatată de la extremitatea unui conduct organic. Pavilionul trompei uterine. 4. Cornet acustic. 5. Partea largă ca o pâlnie a instrumentelor muzicale de suflat. ♦ Pâlnie acustică a unui receptor telefonic, a unui megafon etc. [Pr.: -li-on] – Din fr. pavillon, germ. Pavillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavilion
PAVILIÓN, pavilioane, s. n. (Auto.) Panoul rigid care realizează acoperișul unei caroserii auto. – Din fr. pavillon.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

paviment
PAVIMÉNT, pavimente, s. n. Pardoseală a unei încăperi sau pavaj al unei curți interioare, făcute din piatră, mozaic etc., având și o funcție decorativă. – Din lat. pavimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavlicean
PAVLICEÁN, -Ă, s. m. și f. v. pavlichian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavlichian
PAVLICHIÁN, -Ă, pavlichieni, -e, s. m. și f. Participant la mișcarea socială antifeudală din sec. VII-IX din Imperiul Bizantin, care, sub haina religioasă, a luptat împotriva inegalității sociale, cerând suprimarea ierarhiei bisericești, simplificarea cultului, abolirea cultului icoanelor etc. [Pr.: -chi-an. – Var.: pavliceán, -ă s. m. și f.] – Din sl. pavlikijaninŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavlichiancă
PAVLICHIÁNCĂ, pavlichience, s. f. Pavlichiană. [Pr.: -chi-an-] – Pavlichian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavlovism
PAVLOVÍSM s. n. Orientare în medicină și în psihologie bazată pe descoperirile lui I. P. Pavlov privitoare la activitatea nervoasă superioară. – Pavlov (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavlovist
PAVLOVÍST, -Ă, pavloviști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al pavlovismului. – Din engl. pavlovist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavoaz
PAVOÁZ, pavoaze, s. n. Ansamblu de drapele sau de lumini pe care le arborează o navă cu ocazia unor solemnități. – Din fr. pavois.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavoaza
PAVOAZÁ, pavoazez, vb. I. Tranz. A împodobi o sală, o clădire etc. cu steaguri, cu tablouri, cu verdeață etc. în semn de sărbătoare. ♦ P. gener. A împodobi, a orna; a decora, a ornamenta. – Din fr. pavoiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavoazare
PAVOAZÁRE, pavoazări, s. f. Acțiunea de a pavoaza și rezultatul ei; împodobire, ornare, decorare, ornamentare. – V. pavoaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pavoazat
PAVOAZÁT, -Ă, pavoazați, -te, adj. (Despre clădiri, săli, nave etc.) Împodobit cu steaguri, tablouri, flori etc. în semn de sărbătoare. – V. pavoaza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pax
Pax, la romani, zeița păcii, identificată cu Irene din mitologia greacă (v. și Irene).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pazarghidean
PAZARGHIDEÁN, pazarghideni, s. m. (Înv.) Om de afaceri; samsar, misit. – Din tc. pazara-giden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazarlâc
PAZARLẤC, pazarlâcuri, s. n. (Înv.) Afacere comercială; negustorie, trafic. – Din tc. pazarlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazarnic
PAZÁRNIC, pazarnici, s. n. (Înv.) Polițai însărcinat cu paza unei piețe, a unui târg. – Pazar (înv. „bazar”) + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pază
PÁZĂ, paze, s. f. Acțiunea de a păzi; mijloc prin care se asigură păzirea. ◊ Loc. adj. De pază = însărcinat cu paza; de gardă. ◊ Loc. adv. În paza (cuiva) = în grija, în seama cuiva. ♦ (Concr.) Persoană sau grup de persoane însărcinate să păzească pe cineva sau ceva; paznic, gardă. – Din păzi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazie
PÁZIE, pazii, s. f. Scândură (ornamentală) așezată vertical la capătul din afară al căpriorilor unui acoperiș cu streașină pentru a ascunde capetele acestora. ♦ Marginea verticală a unui cofraj. ♦ Fâșie de tablă așezată la intersecția unei învelitori cu un zid, pentru a împiedica pătrunderea apei prin rostul de la intersecție. – Cf. păzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

paznic
PÁZNIC, paznici, s. m. 1. Cel care păzește; păzitor, strajă, gardian. 2. (Înv.) Membru al consiliului comunal însărcinat cu strângerea impozitelor. – Pază + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazvangiu
PAZVANGÍU, pazvangii, s. m. (Înv.) Ostaș din trupele rebele ale lui Pazvantoglu (Pazvan-Oglu), care făceau dese incursiuni de pradă în Țara Românească, la sfârșitul sec. XVIII și începutul sec. XIX; p. ext. hoț, tâlhar, pungaș; pazvant, pazvantlâu, pazvantoglu. – Pazvant + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazvant
PAZVÁNT, pazvanți, s. m. (Înv.) Pazvangiu. – Din n. pr. Pazvant[oglu].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazvantlâu
PAZVANTLẤU, pazvantlâi, s. m. (Înv.) Pazvangiu. [Var.: pazvantlíu s. m.] – Pazvant + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazvantliu
PAZVANTLÍU s. m. v. pazvantlâu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pazvantoglu
PAZVANTÓGLU, pazvantogli, s. m. (Înv.) Pazvangiu. – Din n. pr. Pazvantoglu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcală
PĂCÁLĂ, (1) păcală, s. m., (2) păcale, s. f. 1. S. m. Om glumeț, poznaș, care se ține de farse. 2. S. f. (Reg.) Păcăleală. – Din păcăli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcat
PĂCÁT, păcate, s. n. 1. Călcare a unei legi sau a unei porunci bisericești, abatere de la o normă (religioasă); fărădelege; p. gener. faptă vinovată, greșeală, vină. ◊ Păcatul strămoșesc (sau originar) = (în concepția religiei creștine) greșeala de a fi încălcat interdicția divină de a nu gusta din pomul cunoașterii binelui și a răului, fapt care a atras alungarea neamului omenesc din rai și pierderea stării paradiziace. Păcat capital = păcat considerat de biserică fundamental și din care ar izvorî toate celelalte păcate. ◊ Loc. adj. și adv. Cu păcat = greșit; nedrept, vinovat, neîngăduit, oprit. Fără (de) păcat = nevinovat, corect, drept, legiuit. ◊ Expr. A-și face păcat(e) cu cineva = a face o faptă rea în dauna cuiva, a oropsi, a nedreptăți pe cineva. A intra (sau a cădea) în păcat(e) = a comite o faptă condamnabilă, a greși. A-și spăla păcatul (sau păcatele) = a ispăși o greșeală, o vină. Lasă-mă păcatelor mele (sau lasă-l păcatelor lui etc.) sau la păcatele! = lasă-mă (sau lasă-l etc.) în pace! Păcatele mele (sau tale etc.)! = vai de mine (sau de tine etc.)! A trage păcatul (sau păcatele) cuiva = a) a suporta consecințele greșelii altuia; b) a fi ispitit, tentat să facă ceva. A vorbi cu păcat = a aduce învinuiri nedrepte, a greși, a se face vinovat spunând lucruri neadevărate. (E) păcat (de Dumnezeu) sau e mai mare păcat(ul) = nu se cuvine, nu e drept, nu e bine. ♦ (Înv. și pop.) Canon, osândă, primită pentru ispășirea unei vini. 2. Cusur, defect, scădere; slăbiciune, patimă, viciu. 3. Întâmplare rea; nenorocire, năpastă, pacoste, necaz. ◊ Loc. adv. Din păcate = din nenorocire, spre regretul cuiva. ◊ Expr. A-l împinge (sau a-l îndemna, a duce) pe cineva păcatul (sau păcatele) să... (sau de...) = a simți un imbold spre ceva oprit, a fi îndemnat de un cuget rău, de o slăbiciune. (Exclamativ) Mai știi păcatul! = cine ar putea ști? se prea poate. Păcat că... (sau de...) = îmi pare rău că... (sau de...); e regretabil că... Ce păcat! = cât îmi pare de rău! 4. (Eufemistic) Diavol, drac, naiba. ◊ Expr. Al păcatelor = al naibii, teribil, strașnic, cumplit, grozav. Ce păcatul? sau ce păcatele? = ce naiba? ce dracu? Ba pe păcatele! = ba pe naiba! atât mai trebuie! – Lat. peccatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcăleală
PĂCĂLEÁLĂ, păcăleli, s. f. Glumă, farsă, șotie; păcălire, păcălitură. – Păcăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcăli
PĂCĂLÍ, păcălesc, vb. IV. Tranz. A induce pe cineva în eroare, printr-o viclenie sau printr-o minciună, pentru a trage un folos sau pentru a se amuza; a înșela, a amăgi, a trage pe sfoară. ♦ Refl. A-și greși socotelile; a aprecia greșit, a se înșela. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălici
PĂCĂLÍCI, păcălici, s. m. Persoană care are obiceiul să păcălească, să facă farse. ♦ Numele unui joc de copii care se joacă cu un set de cărți de joc speciale, în care pierde cel care rămâne cu singura carte fără pereche. – Păcăli + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălire
PĂCĂLÍRE, păcăliri, s. f. Acțiunea de a (se) păcăli și rezultatul ei; păcăleală, păcălit^1. – V. păcăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălit
PĂCĂLÍT^1 s. n. Păcălire. – V. păcăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălit
PĂCĂLÍT^2, -Ă, păcăliți, -te, adj. Înșelat, tras pe sfoară. – V. păcăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălitor
PĂCĂLITÓR, -OÁRE, păcălitori, -oare, adj. Care păcălește. – Păcăli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcălitură
PĂCĂLITÚRĂ, păcălituri, s. f. Păcăleală. – Păcăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcăneală
PĂCĂNEÁLĂ, păcăneli, s. f. Păcănire. – Păcăni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcăni
PĂCĂNÍ, păcănesc, vb. IV. Intranz. A produce un zgomot scurt, repetat și sacadat; a țăcăni, a pocni. – Pac^1 + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcănire
PĂCĂNÍRE, păcăniri, s. f. Acțiunea de a păcăni și rezultatul ei; zgomot scurt, repetat și sacadat; păcănit, păcănitură, păcăneală. – V. păcăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcănit
PĂCĂNÍT, păcănituri, s. n. Păcănire. – V. păcăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcănitură
PĂCĂNITÚRĂ, păcănituri, s. f. Păcănire. – Păcăni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătos
PĂCĂTÓS, -OÁSĂ, păcătoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. Care are multe păcate, care se face vinovat de călcarea unor norme; p. ext. ticălos, rău, afurisit, nemernic. ♦ Care aduce neplăceri, plin de cusururi; supărător; defavorabil; defectuos; de proastă calitate. 2. Vrednic de milă; nenorocit; nevoiaș. – Păcat + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoşenie
PĂCĂTOȘÉNIE, păcătoșenii, s. f. Faptul de a fi păcătos (1); faptă de om păcătos; stare de decădere; ticăloșie; nemernicie, păcătoșie. ♦ Mizerie. – Păcătos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoșenie
PĂCĂTOȘÉNIE, păcătoșenii, s. f. Faptul de a fi păcătos (1); faptă de om păcătos; stare de decădere; ticăloșie; nemernicie, păcătoșie. ♦ Mizerie. – Păcătos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoşi
PĂCĂTOȘÍ, păcătoșesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A deveni păcătos, a se ticăloși, a se strica; a decădea. – De la păcătos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoși
PĂCĂTOȘÍ, păcătoșesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A deveni păcătos, a se ticăloși, a se strica; a decădea. – De la păcătos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoşie
PĂCĂTOȘÍE, păcătoșii, s. f. Păcătoșenie. – Păcătos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătoșie
PĂCĂTOȘÍE, păcătoșii, s. f. Păcătoșenie. – Păcătos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătui
PĂCĂTUÍ, păcătuiesc, vb. IV. Intranz. A comite un păcat (1); a greși. – Păcat + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcătuire
PĂCĂTUÍRE, păcătuiri, s. f. Acțiunea de a păcătui și rezultatul ei. – V. păcătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcişă
PĂCÍȘĂ s. f. v. pacișă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcișă
PĂCÍȘĂ s. f. v. pacișă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcorniţă
PĂCÓRNIȚĂ, păcornițe, s. f. Vas de lemn sau de scoarță de copac în care se ține păcura pentru uns roțile căruței. – Păcură + suf. -orniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcorniță
PĂCÓRNIȚĂ, păcornițe, s. f. Vas de lemn sau de scoarță de copac în care se ține păcura pentru uns roțile căruței. – Păcură + suf. -orniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcuină
PĂCUÍNĂ, păcuini, s. f. (Reg.) Oaie. – Lat. pecuina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurar
PĂCURÁR^1, păcurari, s. m. (Înv. și reg.) Păstor, cioban. – Lat. pecorarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurar
PĂCURÁR^2, păcurari, s. m. (Reg.) Muncitor care se ocupă cu extragerea păcurii. ♦ Negustor ambulant care vindea păcură (și petrol lampant) prin sate; găzar. – Păcură + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcură
PẮCURĂ s. f. Lichid vâscos, negru sau brun-închis, rămas de la distilarea țițeiului, care se folosește drept combustibil și ca materie primă la fabricarea motorinei grele, a uleiurilor minerale, a asfaltului și a altor produse; țiței brut. – Lat. picula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăraş
PĂCURĂRÁȘ, păcurărași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui păcurar^1; păcurărel. – Păcurar^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăraș
PĂCURĂRÁȘ, păcurărași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui păcurar^1; păcurărel. – Păcurar^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurărel
PĂCURĂRÉL, păcurărei, s. m. (Pop.) Păcurăraș. – Păcurar^1 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăresc
PĂCURĂRÉSC, -EÁSCĂ, păcurărești, adj. (Înv. și reg.) Care aparține păcurarului^1, privitor la păcurar^1; ciobănesc, păstoresc. – Păcurar^1 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăreşte
PĂCURĂRÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca păcurarii^1; ciobănește. – Păcurar^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurărește
PĂCURĂRÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca păcurarii^1; ciobănește. – Păcurar^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurări
PĂCURĂRÍ, păcurăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Înv. și reg.) A ciobăni, a păstori. – Din păcurar^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurărie
PĂCURĂRÍE, păcurării, s. f. (Înv. și reg.) Îndeletnicirea păcurarului^1; ciobănie. – Păcurar^1 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurărit
PĂCURĂRÍT s. n. (Reg.) Faptul de a păcurări; păstorie, păstorit. – V. păcurări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăriţă
PĂCURĂRÍȚĂ, păcurărițe, s. f. (Înv. și reg.) Soția păcurarului^1; ciobăniță, păstoriță. – Păcurar^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcurăriță
PĂCURĂRÍȚĂ, păcurărițe, s. f. (Înv. și reg.) Soția păcurarului^1; ciobăniță, păstoriță. – Păcurar^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcuriu
PĂCURÍU, -ÍE, păcurii, adj. (Rar) De culoarea păcurii; negru. – Păcură + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păcuros
PĂCURÓS, -OÁSĂ, păcuroși, -oase, adj. (Rar) Care conține păcură; care seamănă cu păcura. – Păcură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păducel
PĂDUCÉL, păducei, s. m. 1. Arbust sau arbore spinos din familia rozaceelor, cu frunze crestate, cu flori albe dispuse în buchețele, cu fructe comestibile, care se cultivă și ca plantă ornamentală (Crataegus monogyna). 2. Insectă parazită care trăiește pe plante sau pe corpul unor mamifere (Leptus autumnalis). 3. (Pop.) Boală de piele care se manifestă prin mâncărimi pe tălpi sau între degetele picioarelor. – Lat. *peducellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduche
PĂDÚCHE, păduchi, s. m. 1. Nume generic dat mai multor specii de insecte parazite care trăiesc pe corpul oamenilor și al unor animale (Pediculus). ♦ Epitet dat unui om care nu muncește și trăiește din munca altuia; parazit. 2. Nume dat unor insecte parazite care trăiesc pe frunzele, ramurile sau tulpinile plantelor, hrănindu-se pe seama acestora. 3. Compus: păduche-de-lemn = ploșniță. – Lat. peduculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduchea
PĂDUCHEÁ, păduchez, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A îndepărta păduchii (1) din păr, de pe corp sau de pe haine; a (se) despăduchea. [Var.: păduchí vb. IV] – Din păduche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păducherniţă
PĂDUCHÉRNIȚĂ, păduchernițe, s. f. 1. Locuință în care mișună păduchii (1); p. ext. locuință murdară, sărăcăcioasă. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu miros urât, cu flori fără petale, folosită la țară pentru stârpirea ploșnițelor (Lepidium ruderale). [Pl. și: păduchérniță] – Păduche + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păducherniță
PĂDUCHÉRNIȚĂ, păduchernițe, s. f. 1. Locuință în care mișună păduchii (1); p. ext. locuință murdară, sărăcăcioasă. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu miros urât, cu flori fără petale, folosită la țară pentru stârpirea ploșnițelor (Lepidium ruderale). [Pl. și: păduchérniță] – Păduche + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduchi
PĂDUCHÍ vb. IV v. păduchea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduchios
PĂDUCHIÓS, -OÁSĂ, păduchioși, -oase, adj. Care are păduchi (1), plin de păduchi; p. ext. murdar, nespălat; fig. sărac, nevoiaș. – Păduche + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurar
PĂDURÁR, pădurari, s. m. Persoană însărcinată cu paza unei păduri. – Pădure + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurat
PĂDURÁT, -Ă, pădurați, -te, adj. (Rar) Împădurit. – Pădure + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduratic
PĂDURÁTIC, -Ă, păduratici, -ce, adj. 1. Care crește sau trăiește în pădure; pădureț, sălbatic. 2. Acoperit cu păduri; păduros, împădurit. – Pădure + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurărie
PĂDURĂRÍE^1 s. f. Ocupația pădurarului; pădurărit (1). – Pădurar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurărie
PĂDURĂRÍE^2 s. f. (Înv.) Silvicultură. – Pădure + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurărit
PĂDURĂRÍT s. n. 1. Ocupația pădurarului, viața de pădurar; pădurărie^1. 2. (Rar) Silvicultură. 3. (Înv.) Impozit plătit de proprietarii de pădure. – Pădure + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădure
PĂDÚRE, păduri, s. f. Întindere mare de teren acoperită de copaci; mulțime densă de copaci crescuți în stare sălbatică, în care predomină una sau mai multe specii, pe lângă care se mai află arbuști, plante erbacee, mușchi etc., precum și diferite specii de animale. ◊ Loc. adj. Din sau de (la) pădure = a) (despre plante și animale) sălbatic; b) fig. (despre oameni) fără maniere, necioplit, necivilizat. ◊ Expr. Parcă ar fi născut (sau crescut) în pădure, se spune despre o persoană cu o comportare urâtă, lipsită de educație. A căra lemne în pădure = a face un lucru inutil. ♦ Fig. (Urmat de determinări) Grămadă mare de obiecte de același fel (de obicei în poziție verticală) care acoperă o suprafață. – Lat. padule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurean
PĂDUREÁN, -Ă, pădureni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de pădure, privitor la pădure; de la pădure, care trăiește sau se găsește în pădure. 2. S. m. și f. Persoană care trăiește într-o regiune de pădure sau de munte ori este originară de acolo. – Pădure + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădureancă
PĂDUREÁNCĂ, pădurence, s. f. Femeie care trăiește într-o regiune de pădure sau de munte ori este originară de acolo. – Pădurean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădureţ
PĂDURÉȚ, -EÁȚĂ, pădureți, -e, adj. 1. (Despre plante, pomi fructiferi) Care crește în pădure sau într-un loc necultivat; sălbatic. ♦ (Despre fructe) Produs de un arbore pădureț (1); nealtoit; p. ext. cu gust acru, astringent. ◊ Expr. A se sătura (de cineva sau de ceva) ca de mere pădurețe = a fi foarte plictisit (de cineva sau de ceva), a nu mai putea suferi. 2. (Rar; despre animale) Care trăiește în pădure; sălbatic. ♦ Fig. (Despre oameni) Ursuz, retras, sălbatic. – Pădure + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădureț
PĂDURÉȚ, -EÁȚĂ, pădureți, -e, adj. 1. (Despre plante, pomi fructiferi) Care crește în pădure sau într-un loc necultivat; sălbatic. ♦ (Despre fructe) Produs de un arbore pădureț (1); nealtoit; p. ext. cu gust acru, astringent. ◊ Expr. A se sătura (de cineva sau de ceva) ca de mere pădurețe = a fi foarte plictisit (de cineva sau de ceva), a nu mai putea suferi. 2. (Rar; despre animale) Care trăiește în pădure; sălbatic. ♦ Fig. (Despre oameni) Ursuz, retras, sălbatic. – Pădure + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurice
PĂDURÍCE, pădurici, s. f. Diminutiv al lui pădure; păduriță. – Pădure + suf. -ice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pădurişte
PĂDURÍȘTE, păduriști, s. f. (Rar) Pădure (rară). – Pădure + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduriște
PĂDURÍȘTE, păduriști, s. f. (Rar) Pădure (rară). – Pădure + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduriţă
PĂDURÍȚĂ, pădurițe, s. f. Pădurice. – Pădure + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduriță
PĂDURÍȚĂ, pădurițe, s. f. Pădurice. – Pădure + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păduros
PĂDURÓS, -OÁSĂ, păduroși, -oase, adj. (Despre regiuni, dealuri, munți, terenuri) Acoperit cu păduri, bogat în păduri; împădurit. – Pădure + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păftăluţă
PĂFTĂLÚȚĂ, păftăluțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui pafta. – Pafta + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păftăluță
PĂFTĂLÚȚĂ, păftăluțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui pafta. – Pafta + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păfuga
PĂFUGÁ, păfúg, vb. I. Tranz. (Reg.) A fugări, a alunga. [Var.: pefugá vb. I] – Pe + fugă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgân
PĂGẤN, -Ă, păgâni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care se închină zeilor sau idolilor; idolatru; p. ext. nume dat de creștini celor care sunt de altă religie; p. restr. turc, mahomedan. 2. S. m. și f. Nume dat de creștini persoanelor care nu au nicio religie, care nu cred în Dumnezeu sau care nu au primit botezul; ateu. 3. Adj. Care aparține cultului idolilor sau zeilor; p. restr. turcesc. 4. S. m. și f. Persoană care se abate de la dogmele religiei (creștine); eretic. 5. S. m. și f. Fig. Om rău la suflet, crud, nemilos. ♦ Adj. Pătimaș, sălbatic, cumplit. – Lat. paganus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânătate
PĂGÂNĂTÁTE s. f. 1. Păgânism. 2. Mulțime de păgâni; păgânime; p. restr. mulțime de turci; turcime. – Păgân + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânesc
PĂGÂNÉSC, -EÁSCĂ, păgânești, adj. Care aparține păgânilor sau păgânismului, privitor la păgâni sau la păgânism; p. restr. turcesc. – Păgân + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgâneşte
PĂGÂNÉȘTE adv. Ca păgânii, în felul păgânilor; fig. fără milă, în mod necruțător. – Păgân + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânește
PĂGÂNÉȘTE adv. Ca păgânii, în felul păgânilor; fig. fără milă, în mod necruțător. – Păgân + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgâni
PĂGÂNÍ, păgânesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) converti la păgânism; p. ext. a face să devină sau a deveni ateu; p. restr. a (se) turci. – Din păgân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânie
PĂGÂNÍE, (2) păgânii, s. f. (Înv.) 1. Păgânism. 2. Faptă de păgân, nelegiuire, fărădelege. – Păgân + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânime
PĂGÂNÍME s. f. Totalitatea păgânilor; mulțime de păgâni; păgânătate; p. restr. turcime. – Păgân + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgânism
PĂGÂNÍSM s. n. Denumire dată reprezentărilor religioase politeiste din vechile culte. ♦ (Pentru iudei, creștini și musulmani) Orice religie nemonoteistă. ♦ (Pentru creștini) Orice altă religie. – Păgân + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubaş
PĂGUBÁȘ, -Ă, păgubași, -e, s. m. și f. Persoană care a suferit o pagubă. ◊ Loc. vb. A lăsa (pe cineva) păgubaș = a provoca (cuiva) o pierdere; a păgubi. A fi (sau a rămâne) păgubaș = a pierde ceva, a fi (sau a rămâne) în pagubă; a păgubi. ◊ Expr. A se lăsa păgubaș (de cineva sau de ceva) = a renunța (la cineva sau la ceva). – Pagubă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubaș
PĂGUBÁȘ, -Ă, păgubași, -e, s. m. și f. Persoană care a suferit o pagubă. ◊ Loc. vb. A lăsa (pe cineva) păgubaș = a provoca (cuiva) o pierdere; a păgubi. A fi (sau a rămâne) păgubaș = a pierde ceva, a fi (sau a rămâne) în pagubă; a păgubi. ◊ Expr. A se lăsa păgubaș (de cineva sau de ceva) = a renunța (la cineva sau la ceva). – Pagubă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubi
PĂGUBÍ, păgubesc, vb. IV. Intranz. A suferi o pagubă, a fi lipsit de un bun sau de un câștig. ♦ Tranz. A pricinui cuiva o pagubă; a lipsi pe cineva de un câștig sau de un bun al său. – Din pagubă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubire
PĂGUBÍRE, păgubiri, s. f. Faptul de a păgubi. – V. păgubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubit
PĂGUBÍT, -Ă, păgubiți, -te, adj. Care a suferit o pagubă. – V. păgubi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubitor
PĂGUBITÓR, -OÁRE, păgubitori, -oare, adj. Care aduce sau provoacă o pagubă sau un prejudiciu; stricător, dăunător. – Păgubi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păgubos
PĂGUBÓS, -OÁSĂ, păguboși, -oase, adj. Care suferă mereu pagube, care nu are noroc în ceea ce întreprinde; ghinionist. – Pagubă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhar
PĂHÁR s. n. v. pahar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhăraş
PĂHĂRÁȘ, păhărașe, s. n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhăraș
PĂHĂRÁȘ, păhărașe, s. n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhărel
PĂHĂRÉL, păhărele, s. n. Diminutiv al lui pahar; păhăraș, păhăruș, păhăruț. – Pahar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhărniceasă
PĂHĂRNICEÁSĂ, păhărnicese, s. f. Soția paharnicului. – Paharnic + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhărnicel
PĂHĂRNICÉL, păhărnicei, s. m. Boier de rang inferior, subaltern al paharnicului. – Paharnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhărnicie
PĂHĂRNICÍE s. f. 1. Demnitatea sau slujba de paharnic. 2. Bir (încasat de păhărnicei) de pe vinul vândut. – Paharnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhărnicire
PĂHĂRNICÍRE, păhărniciri, s. f. v. PĂHĂRNICI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

păhăruş
PĂHĂRÚȘ, păhărușe, s. n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhăruș
PĂHĂRÚȘ, păhărușe, s. n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhăruţ
PĂHĂRÚȚ, păhăruțe, s. n. Păhărel. – Pahar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păhăruț
PĂHĂRÚȚ, păhăruțe, s. n. Păhărel. – Pahar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păi
PĂI adv. v. apoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiajen
PĂIÁJEN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păianjen
PĂIÁNJEN, păianjeni, s. m. 1. (La pl.) Grup de animale arahnide, caracterizate prin cefalotorace cu opt picioare lungi și cu abdomenul nesegmentat, care se hrănesc cu insecte mici, prinse de obicei într-o pânză subțire țesută de ele cu ajutorul unui lichid cleios pe care îl secretă; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. 2. (La pl.) Pânză de păianjen (1); păienjeniș. 3. Unealtă folosită pentru prinderea și extragerea pieselor de dimensiuni mici sau a bucăților de cablu rămase într-o sondă. 4. (Sport) Fiecare dintre colțurile de sus ale porții la fotbal, handbal, polo sau hochei. 5. (Reg.) Prăjină care se așază pe vârful clăilor, al stogurilor sau al acoperișurilor de paie ca să le apere de vânt. [Pr.: pă-ian-. – Var.: (reg.) păiájen, paiájen, paínjen, paíngăn, păínjen, păínjin, s. m.] – Din sl. *pajoncina. Cf. bg. p a j a š i n a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păienjeni
PĂIENJENÍ, păienjenesc, vb. IV. Refl. și intranz. A (se) împăienjeni. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) păinjení, păinjiní, painjení, painginí vb. IV] – Din păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păienjenire
PĂIENJENÍRE s. f. Acțiunea de a (se) păienjeni și rezultatul ei; împăienjenire. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) păinjeníre, painjeníre s. f.] – V. păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păienjeniş
PĂIENJENÍȘ, păienjenișuri, s. n. Pânză țesută de păianjen. ♦ Fig. Desiș, rețea, împletitură. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) painjeníș, păinjeníș, paianjeníș, paingeníș, păingăníș s. n.] – Păianjen + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păienjeniș
PĂIENJENÍȘ, păienjenișuri, s. n. Pânză țesută de păianjen. ♦ Fig. Desiș, rețea, împletitură. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) painjeníș, păinjeníș, paianjeníș, paingeníș, păingăníș s. n.] – Păianjen + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păienjenit
PĂIENJENÍT, -Ă, păienjeniți, -te, adj. 1. Acoperit cu păienjeniș. 2. Fig. (Despre vedere, ochi) Lipsit de claritate; încețoșat, tulbure. [Pr.: pă-ien. – Var.: (reg.) păinjenát, -ă, păinjinít, -ă, painjenít, -ă, adj.] – V. păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păier
PĂIÉR, păiere, s. n. (Reg.) Saltea umplută cu paie sau cu fân. – Pai + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păingăniş
PĂINGĂNÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păingăniș
PĂINGĂNÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjen
PĂÍNJEN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjenat
PĂINJENÁT, -Ă adj. v. păienjenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjeni
PĂINJENÍ vb. IV v. păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjenire
PĂINJENÍRE s. f. v. păienjenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjeniş
PĂINJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjeniș
PĂINJENÍȘ s. n. v. păienjeniș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjeniţă
PĂINJENÍȚĂ, păinjenițe, s. f. (Rar) Femela păianjenului (1). [Pr.: pă-in-] – Păinjen + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjeniță
PĂINJENÍȚĂ, păinjenițe, s. f. (Rar) Femela păianjenului (1). [Pr.: pă-in-] – Păinjen + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjin
PĂÍNJIN s. m. v. păianjen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjinar
PĂINJINÁR, păinjinari, s. m. (Rar) Păienjeniș. [Pr.: pă-in-] – Păinjin + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjini
PĂINJINÍ vb. IV v. păienjeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păinjinit
PĂINJINÍT, -Ă adj. v. păienjenit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păioară
PĂIOÁRĂ, păioare, s. f. (Reg.) Țesătură fină de in, de bumbac sau de mătase; văl subțire. [Pr.: pă-ioa-] – Lat. palliola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păios
PĂIÓS, -OÁSĂ, păioși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Care are tulpina un pai; (despre culturi) care este format din astfel de plante. 2. S. f. (Mai ales la pl.) Cereală a cărei tulpină este pai. – Pai + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păire
PĂÍRE, păiri, s. f. v. PĂI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

păiş
PĂÍȘ, păișuri, s. n. 1. Cantitate mare de paie. 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de păioase care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. – Pai + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiș
PĂÍȘ, păișuri, s. n. 1. Cantitate mare de paie. 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de păioase care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. – Pai + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păişor
PĂIȘÓR, păișoare, s. n. (Reg.) 1. Păiuș (1). 2. Bețișor cu ajutorul căruia se înnegresc sprâncenele. – Pai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păișor
PĂIȘÓR, păișoare, s. n. (Reg.) 1. Păiuș (1). 2. Bețișor cu ajutorul căruia se înnegresc sprâncenele. – Pai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păit
PĂÍT, -Ă, păiți, -te, adj. v. PĂI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

păiuş
PĂIÚȘ, păiușe, s. n. 1. Diminutiv al lui pai; păișor, păiuț (1). 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de graminee care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. [Pl. și: păiușuri] – Pai + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiuș
PĂIÚȘ, păiușe, s. n. 1. Diminutiv al lui pai; păișor, păiuț (1). 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de graminee care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. [Pl. și: păiușuri] – Pai + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiuşcă
PĂIÚȘCĂ s. f. Mică plantă erbacee din familia gramineelor, cu florile dispuse în spiculețe mici (Festuca pseudovina). – Pai + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiușcă
PĂIÚȘCĂ s. f. Mică plantă erbacee din familia gramineelor, cu florile dispuse în spiculețe mici (Festuca pseudovina). – Pai + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiuţ
PĂIÚȚ, păiuțe, s. n. 1. Păiuș (1). 2. (Reg.) Băț de chibrit. – Pai + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păiuț
PĂIÚȚ, păiuțe, s. n. 1. Păiuș (1). 2. (Reg.) Băț de chibrit. – Pai + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păjurire
PĂJURÍRE, păjuriri, s. f. v. PĂJURI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pălălaie
PĂLĂLÁIE, pălălăi, s. f. Flacără mare; vâlvătaie. – Din pălălăi. Cf. vâlvătaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălălăi
PĂLĂLĂÍ, pălălăiesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre foc; la pers. 3) A arde cu flacără mare; a se întinde, a se răspândi. 2. Intranz. și tranz. Fig. (Pop.) A flutura, a fâlfâi. – Pală^1 + suf. -ălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălămar
PĂLĂMÁR^1, pălămari, s. m. (Reg.) Paracliser. – Din ucr. palamar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălămar
PĂLĂMÁR^2, pălămare, s. n. (Pop.) Odgon, parâmă. [Var.: pălimár s. n.] – Din tc. palamar, ngr. palamári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălămidă
PĂLĂMÍDĂ^1, pălămide, s. f. 1. Plantă erbacee perenă din familia compozitelor, cu tulpină înaltă, cu rădăcini adânci, cu frunzele întregi sau crestate, acoperite pe margini cu spini, care este foarte vătămătoare pentru semănături (Cirsium arvense). 2. Plantă erbacee bienală din familia compozitelor, cu frunze spinoase, păroase și cu flori roșii (Carduus crispus). – Din bg. palamida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălămidă
PĂLĂMÍDĂ^2, pălămide, s. f. Pește marin răpitor, de forma unui fus gros, cu spatele albastru, cu solzi mici și cu numeroși dinți pe fălci (Sarda sarda). ◊ Compus: pălămidă-de-baltă = pește mic cu corpul acoperit cu plăci osoase și cu spini (Pungitius platygaster). – Din ngr. palamídha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălărie
PĂLĂRÍE, pălării, s. f. 1. Obiect folosit pentru acoperirea capului, format dintr- o calotă de pâslă, de paie, de pânză etc. (cu boruri). ◊ Expr. (Fam.) A lovi (sau a plezni) (pe cineva) în pălărie = a spune cuiva o vorbă înțepătoare, a da cuiva o veste neașteptată și neplăcută. 2. P. anal. Partea superioară, în formă de pălărie (1), a unor ciuperci. ♦ Discul florii-soarelui, în care sunt înfipte semințele. ♦ Abajur. ♦ Căpăcel de metal de la o lampă cu petrol, cu o deschizătură prin care iese fitilul. 3. Compus: (Bot.) pălăria-șarpelui = ciupercă otrăvitoare cu pălăria (2) roșie cu pete albe (Amanita muscaria); pălăria-cucului = plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu flori roșii-brune sau violet-închis, folosită ca plantă medicinală (Geranium phaneum). 4. (Geol.; în sintagma) Pălărie de fier = zonă superficială oxidată a unui zăcământ metalifer. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălărier
PĂLĂRIÉR, pălărieri, s. m. Persoană care confecționează, repară, curăță sau vinde pălării. [Pr.: -ri-er] – Pălărie + suf. -er.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălărioară
PĂLĂRIOÁRĂ, pălărioare, s. f. Diminutiv al lui pălărie; pălăriuță. [Pr.: -ri-oa-] – Pălărie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăriuţă
PĂLĂRIÚȚĂ, pălăriuțe, s. f. Pălărioară. [Pr.: -ri-u-] – Pălărie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăriuță
PĂLĂRIÚȚĂ, pălăriuțe, s. f. Pălărioară. [Pr.: -ri-u-] – Pălărie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălătuire
PĂLĂTUÍRE, pălătuiri, s. f. v. PĂLĂTUI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pălăvatic
PĂLĂVÁTIC, -Ă, pălăvatici, -ce, adj. (Reg.) 1. Nemernic, ticălos. 2. Zănatic, ușuratic. ♦ (Substantivat) Persoană care vorbește anapoda, fără rost; palavragiu. – Cf. bg. palav „neastâmpărat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăvrăgeală
PĂLĂVRĂGEÁLĂ, pălăvrăgeli, s. f. Faptul de a pălăvrăgi; vorbărie, trăncăneală, flecăreală, pălăvrăgit. [Var.: palavrageálă s. f.] – Pălăvrăgi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăvrăgi
PĂLĂVRĂGÍ, pălăvrăgesc, vb. IV. Intranz. A spune lucruri fără importanță, a vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: palavragí vb. IV] – Din palavragiu (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăvrăgit
PĂLĂVRĂGÍT s. n. (Rar) Pălăvrăgeală. – V. pălăvrăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălăvrăgit
PĂLĂVRĂGÍT, -Ă, pălăvrăgiți, -te, adj. v. PĂLĂVRĂGI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

păli
PĂLÍ^1, pălesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) izbi, a (se) lovi, a (se) ciocni. ♦ (Înv.) A (se) ataca (cu armele). ♦ Tranz. Fig. (Despre stări psihice sau fizice) A cuprinde pe neașteptate, a năpădi, a copleși. 2. Tranz. și intranz. (Despre surse de căldură) A arde, a dogori, a pârli. ♦ Refl. (Reg.) A se încălzi la soare, la foc etc. 3. Intranz. și refl. (Despre plante) A se ofili, a se usca, a se îngălbeni (de frig, de arșiță etc.). ◊ Tranz. Soarele pălește plantele. – Din sl. paliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păli
PĂLÍ^2, pălesc, vb. IV. Intranz. 1. A deveni palid, a se îngălbeni la față (de emoție, din cauza unei boli etc.). 2. (Despre surse luminoase) A-și pierde strălucirea, a se stinge. – Din fr. pâlir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălimar
PĂLIMÁR^1, pălimare, s. n. 1. Stâlp de pridvor sau de prispă, care susține streașina acoperișului. 2. Împrejmuire de scânduri la prispa unei case țărănești, la un balcon, la un pod etc.; parmaclâc, balustradă (la un balcon). ♦ (Înv.) Întăritură, parapet. 3. Pridvor, cerdac; foișor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălimar
PĂLIMÁR^2 s. n. v. pălămar^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălincă
PĂLÍNCĂ s. f. v. palincă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălincuţă
PĂLINCÚȚĂ s. f. (Reg.) Diminutiv al lui palincă. [Var.: palincúță s. f.] – Palincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălincuță
PĂLINCÚȚĂ s. f. (Reg.) Diminutiv al lui palincă. [Var.: palincúță s. f.] – Palincă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălire
PĂLÍRE^1 s. f. Acțiunea de a păli^1 și rezultatul ei. – V. păli^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălire
PĂLÍRE^2 s. f. Faptul de a păli^2; paloare, paliditate. – V. păli^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păliş
PĂLÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Păli^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păliș
PĂLÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Păli^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălit
PĂLÍT^1, -Ă, păliți, -te, adj. (Despre plante) Îngălbenit, ofilit, veștejit (de arșiță, de vânt, de frig etc.). – V. păli^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălit
PĂLÍT^2, -Ă, păliți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Palid. 2. (Despre lumină sau corpuri luminoase) Lipsit de strălucire; stins. – V. păli^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălitură
PĂLITÚRĂ, pălituri, s. f. Lovitură, izbitură. ♦ Urmă de lovitură; contuzie, rană. – Păli^1 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmar
PĂLMÁR, pălmare, s. n. Mănușă specială de piele, de cauciuc, de material plastic etc., folosită pentru protecția palmei^1 (1) în diverse locuri de muncă. – Palmă^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmaş
PĂLMÁȘ, -Ă, pălmași, -e, s. m. și f. Țăran sărac, fără vite de muncă și fără inventar agricol, care își câștiga existența muncind cu brațele la alții. ◊ (Adjectival) Țăran pălmaș. – Palmă^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmaș
PĂLMÁȘ, -Ă, pălmași, -e, s. m. și f. Țăran sărac, fără vite de muncă și fără inventar agricol, care își câștiga existența muncind cu brațele la alții. ◊ (Adjectival) Țăran pălmaș. – Palmă^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmăluire
PĂLMĂLUÍRE s. f. v. pălmălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pălmăluit
PĂLMĂLUÍT adj. v. pălmălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pălmiţă
PĂLMÍȚĂ, pălmițe, s. f. Pălmuță. – Palmă^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmiță
PĂLMÍȚĂ, pălmițe, s. f. Pălmuță. – Palmă^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmui
PĂLMUÍ, pălmuiesc, vb. IV. Tranz. A lovi pe cineva cu palma^1 (1) peste obraz, a da cuiva palme^1. – Palmă^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmuire
PĂLMUÍRE, pălmuiri, s. f. Acțiunea de a pălmui. – V. pălmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmuit
PĂLMUÍT, -Ă, pălmuiți, -te, adj. Care a fost lovit cu palma^1 (peste obraz). – V. pălmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmuţă
PĂLMÚȚĂ, pălmuțe, s. f. Diminutiv al lui palmă^1 (1); pălmiță. – Palmă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pălmuță
PĂLMÚȚĂ, pălmuțe, s. f. Diminutiv al lui palmă^1 (1); pălmiță. – Palmă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păloşel
PĂLOȘÉL, păloșele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui paloș. – Paloș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păloșel
PĂLOȘÉL, păloșele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui paloș. – Paloș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltinaş
PĂLTINÁȘ, păltinași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui paltin; păltinel, păltior (1). – Paltin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltinaș
PĂLTINÁȘ, păltinași, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui paltin; păltinel, păltior (1). – Paltin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltinel
PĂLTINÉL, păltinei, s. m. (Pop.) Păltinaș. – Paltin + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltiniş
PĂLTINÍȘ, păltinișuri, s. n. Pădure sau desiș de paltini. – Paltin + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltiniș
PĂLTINÍȘ, păltinișuri, s. n. Pădure sau desiș de paltini. – Paltin + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păltior
PĂLTIÓR, păltiori, s. m. 1. (Pop.) Păltinaș. 2. Coacăz sălbatic, cu fructe roșii și acre; pomușoară (Ribes petraeum). [Pr.: -ti-or] – Paltin + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pămătuf
PĂMĂTÚF, pămătufuri, s. n. Mănunchi făcut din fire de păr, din pene, din fâșii de pânză etc. prinse de un mâner și având diferite întrebuințări. – Din sl. *pometuhŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământ
PĂMẤNT, (3, 4, 5) pământuri, s. n. 1. Planetă a sistemului solar, locuită de oameni; p. ext. oamenii care locuiesc pe această planetă. ◊ Expr. La capătul (sau marginile) pământului = foarte departe. De când (e lumea și) pământul sau cât e lumea și pământul = a) (de) totdeauna; b) (în construcții negative) niciodată. Ca de la cer la pământ, se spune pentru a arăta marea deosebire dintre două lucruri. 2. Scoarța globului terestru, partea de uscat a globului terestru; suprafața lui (împreună cu atmosfera) pe care trăiesc oamenii și alte vietăți; sol. ◊ Loc. adv. Ca pământul = a) cu desăvârșire, de tot; b) profund, greu; c) (în construcții negative) deloc, în niciun fel. ◊ Loc. adj. și adv. În (sau la) pământ = (aplecat) în jos (de teamă, de emoție, din modestie etc.). La pământ = a) întins, culcat pe jos; p. ext. (despre oameni) deprimat, învins; b) (în formule de comandă) culcă-te! ◊ Expr. A lăsa toate la (sau în) pământ = a lăsa baltă, la voia întâmplării; a abandona. Parcă l-a înghițit pământul (sau a intrat în pământ) = a dispărut, s-a făcut nevăzut. A-i veni cuiva să intre în pământ, se spune când cineva se simte foarte rușinat și ar vrea să nu mai dea ochii cu oamenii. A ieși (sau a apărea) ca din pământ = a se ivi deodată, pe neașteptate, brusc. A (nu) fi (cu picioarele) pe pământ = a (nu) avea simțul realității. A nu-l mai ține (sau a nu-l mai încăpea) nici pământul (de...) = a simți o emoție puternică. A nu-l mai încăpea (pe cineva) pământul = a fi mândru, încrezut. A nu-l primi (pe cineva) nici pământul = a fi un ticălos. A nu-l (mai) răbda (sau ține pe cineva) pământul, se zice (mai ales în imprecații) despre un om rău. A șterge (sau a stinge, a face să piară) de pe fața pământului sau a (se) face una cu pământul (sau o apă și un pământ) = a (se) distruge, a (se) nimici. A scoate (sau a aduce) din pământ (sau din fundul pământului) = a procura ceva foarte greu de obținut, cu orice preț. Din pământ, din iarbă verde = cu orice preț, cu orice efort, neapărat. Doarme și pământul sub om = e liniște, tăcere desăvârșită. 3. Materie din care e alcătuită partea solidă a globului terestru și care este formată dintr-un amestec de granule minerale, provenite din dezagregarea rocilor, și din granule organice, provenite din descompunerea substanțelor organice vegetale sau animale. ◊ Pământ activ (sau decolorat) = material natural pământos, asemănător argilei, care are proprietatea de a absorbi și reține substanțe colorate din uleiuri animale, vegetale și minerale. ♦ (Și în sintagma pământ galben) Lut. ♦ Pământuri rare = grup de oxizi ai unor elemente chimice rare, asemănătoare din punctul de vedere al proprietăților lor chimice. 4. Întindere de uscat; continent. ♦ Întindere de teren (cultivabil). ◊ Expr. Sărac lipit pământului = foarte sărac. 5. Teritoriu, regiune, ținut; p. ext. țară, patrie. ◊ Obiceiul pământului = sumă de norme necodificate, stabilite de practica îndelungată a vieții, transmise urmașilor prin tradiție; p. ext. obicei păstrat din vechime, caracteristic unei țări, unei regiuni. – Lat. pavimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământean
PĂMÂNTEÁN, -Ă, pământeni, -e, adj. 1. Care trăiește, care locuiește pe pământ; de pe pământ, specific pământului. ♦ (Substantivat) Locuitor al pământului. 2. (Adesea substantivat) Născut în țara în care locuiește; indigen, băștinaș, autohton. 3. (Substantivat; rar) Muritor^2. – Pământ + suf. -eon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământeancă
PĂMÂNTEÁNCĂ, pământence, s. f. Femeie născută în țara în care locuiește; băștinașă, autohtonă. – Pământean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământenesc
PĂMÂNTENÉSC, -EÁSCĂ, pământenești, adj. (Înv.) Autohton, pământean (2). – Pământean + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământesc
PĂMÂNTÉSC, -EÁSCĂ, pământești, adj. 1. De pe pământ, specific pământului; terestru. ♦ P. ext. Propriu omului; omenesc; fizic, trupesc. 2. Băștinaș, autohton. 3. Laic; civil. – Pământ + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământiu
PĂMÂNTÍU, -ÍE, pământii, adj. (Despre fața omului) De culoarea pământului; cadaveric, palid, livid. – Pământ + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pământos
PĂMÂNTÓS, -OÁSĂ, pământoși, -oase, adj. Care conține pământ; care are culoarea pământului sau compoziție asemănătoare cu pământul. ♦ Care seamănă cu pământul. – Pământ + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pămânţel
PĂMÂNȚÉL, pămănțele, s. n. 1. Diminutiv al lui pământ. 2. Argilă colorată folosită în pictură sau la zugrăveli; lutișor. 3. (Geol.) Diatomit; kiselgur. – Pământ + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pămânțel
PĂMÂNȚÉL, pămănțele, s. n. 1. Diminutiv al lui pământ. 2. Argilă colorată folosită în pictură sau la zugrăveli; lutișor. 3. (Geol.) Diatomit; kiselgur. – Pământ + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pămânzalcă
PĂMÂNZÁLCĂ, pămânzălci, s. f. (Reg.) Bucată de piele sau de pânză groasă cu care se strânge la mijloc caierul pus în furcă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păncănire
PĂNCĂNÍRE s. f. v. PĂNCĂNI. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pănglicuţă
PĂNGLICÚȚĂ s. f. v. panglicuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănglicuță
PĂNGLICÚȚĂ s. f. v. panglicuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănură
PẮNURĂ, pănuri, s. f. 1. (Pop.) Aba^2, dimie; p. gener. țesătură (groasă). 2. Fig. (Reg.) Fel, soi. ◊ Expr. A fi de-o pănură cu cineva = a fi la fel cu cineva, de aceeași categorie. [Acc. și: pănúră] – Lat. paenula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănuşă
PĂNÚȘĂ, pănuși, s. f. Fiecare dintre foile care înfășoară știuletele de porumb. – Pană^1 + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănușă
PĂNÚȘĂ, pănuși, s. f. Fiecare dintre foile care înfășoară știuletele de porumb. – Pană^1 + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănuşiţă
PĂNUȘÍȚĂ, pănușițe, s. f. (Reg.) Numele a trei plante erbacee; a) năgară; b) colilie; c) trestie de câmp. – Pănușă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pănușiță
PĂNUȘÍȚĂ, pănușițe, s. f. (Reg.) Numele a trei plante erbacee; a) năgară; b) colilie; c) trestie de câmp. – Pănușă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpa
PĂPÁ, pap, vb. I. Tranz. 1. (În graiul copiilor) A mânca. ◊ Compus: papă-lapte s. m. invar. = persoană lipsită de energie, de inițiativă; om bleg, nătăfleț. 2. Fig. (Fam.) A irosi, a risipi, a toca (bani, avere etc.). – Lat. pappare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpară
PĂPÁRĂ s. f. v. papară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpădie
PĂPĂDÍE, păpădii, s. f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu frunze lungi, crestate (care se mănâncă uneori ca salată) și cu flori galbene grupate în capitule (Taraxacum officinale). – Din bg. popadija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpălău
PĂPĂLẮU, păpălăi, s. m. Plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori albe-gălbui și cu fructe roșii-portocalii, de mărimea unei cireșe (Physalis alkekengi). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpăludă
PĂPĂLÚDĂ, păpălude, s. f. Pasăre de culoare cenușie, cu corpul lunguieț, cu aripi lungi, înguste și ascuțite, cu gâtul scurt și cu ciocul mic (Caprimulgus europaeus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpăradă
PĂPĂRÁDĂ, păpărade, s. f. (Reg.) Jumări, scrob. – Din papară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpesc
PĂPÉSC, -EÁSCĂ, păpești, adj. (Rar) Papal. – Papă^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpică
PĂPÍCĂ, păpici, s. f. (Fam.; mai ales în limbajul copiilor) Diminutiv al lui papă^1; p. ext. (fam.) hrană. – Papă^1 + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpistăşesc
PĂPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ adj. v. papistășesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpistășesc
PĂPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ adj. v. papistășesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpistăşie
PĂPISTĂȘÍE s. f. v. papistășie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpistășie
PĂPISTĂȘÍE s. f. v. papistășie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuc
PĂPÚC s. m. v. papuc^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpucar
PĂPUCÁR s. m. v. papucar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpucaş
PĂPUCÁȘ s. m. v. papucaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpucaș
PĂPUCÁȘ s. m. v. papucaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuri
PĂPURÍ, păpuresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A introduce frunze de papură între doagele unui butoi, ale unui vas de lemn etc. pentru a astupa fisurile și a asigura etanșeitatea vasului; a împăpuri. – Din papură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpurică
PĂPURÍCĂ, păpurici, s. f. (Reg.) Numele mai multor plante erbacee care cresc de obicei prin locuri umede și mlăștinoase. – Papură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuriş
PĂPURÍȘ, păpurișuri, s. n. Loc acoperit cu papură; desiș de papură; păpuriște. – Papură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuriș
PĂPURÍȘ, păpurișuri, s. n. Loc acoperit cu papură; desiș de papură; păpuriște. – Papură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpurişte
PĂPURÍȘTE, păpuriști, s. f. Păpuriș. – Papură + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuriște
PĂPURÍȘTE, păpuriști, s. f. Păpuriș. – Papură + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşar
PĂPUȘÁR, păpușari, s. m. 1. Fabricant de păpuși. 2. Artist care dă spectacole de păpuși, manevrându-le cu mâna sau conducându-le din culise printr-un sistem de sfori; (în trecut) persoană care dădea reprezentații cu păpuși la bâlciuri. ♦ Fig. Actor lipsit de talent; cabotin. – Păpușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușar
PĂPUȘÁR, păpușari, s. m. 1. Fabricant de păpuși. 2. Artist care dă spectacole de păpuși, manevrându-le cu mâna sau conducându-le din culise printr-un sistem de sfori; (în trecut) persoană care dădea reprezentații cu păpuși la bâlciuri. ♦ Fig. Actor lipsit de talent; cabotin. – Păpușă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşare
PĂPUȘÁRE s. f. (În sintagma) Păpușarea coloanei = accident tehnic în gaura de sondă, caracterizat prin deformarea coloanei de burlane în sens transversal. – Din păpușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușare
PĂPUȘÁRE s. f. (În sintagma) Păpușarea coloanei = accident tehnic în gaura de sondă, caracterizat prin deformarea coloanei de burlane în sens transversal. – Din păpușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşă
PĂPÚȘĂ, păpuși, s. f. I. 1. Jucărie care reprezintă de obicei un copil, făcută din carton, din celuloid, din lemn etc.; p. ext. figurină cu chip de om. ♦ Epitet dat unei fetițe (sau unei femei) frumoase. 2. Personaj din teatrul de păpuși, alcătuit dintr-un cap și două brațe, confecționat din pânză, lemn etc., care se îmbracă pe mână de către mânuitor. ◊ Teatru de păpuși = spectacol în care personajele sunt reprezentate prin păpuși manevrate de păpușari. ◊ Expr. A fi păpușa cuiva = a se lăsa condus, dirijat de cineva, a fi la discreția cuiva. ♦ Fig. Om lipsit de personalitate, de voință; marionetă. II. 1. Mănunchi de fire, de frunze etc., legătură (de obiecte de același fel) făcută într-un anumit mod. 2. Bucată de brânză sau de caș așezată în tipare de o anumită formă. 3. Rodul tânăr al porumbului în timpul formării știuletelui, înainte de apariția mătăsii și a boabelor. 4. Nimfa insectelor. 5. Parte a unor mașini-unelte care servește la prinderea sau la susținerea pieselor de prelucrat sau a sculei cu care se prelucrează. 6. Unealtă de dogărie folosită la fixarea cercurilor la vase. – Cf. lat. pupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușă
PĂPÚȘĂ, păpuși, s. f. I. 1. Jucărie care reprezintă de obicei un copil, făcută din carton, din celuloid, din lemn etc.; p. ext. figurină cu chip de om. ♦ Epitet dat unei fetițe (sau unei femei) frumoase. 2. Personaj din teatrul de păpuși, alcătuit dintr-un cap și două brațe, confecționat din pânză, lemn etc., care se îmbracă pe mână de către mânuitor. ◊ Teatru de păpuși = spectacol în care personajele sunt reprezentate prin păpuși manevrate de păpușari. ◊ Expr. A fi păpușa cuiva = a se lăsa condus, dirijat de cineva, a fi la discreția cuiva. ♦ Fig. Om lipsit de personalitate, de voință; marionetă. II. 1. Mănunchi de fire, de frunze etc., legătură (de obiecte de același fel) făcută într-un anumit mod. 2. Bucată de brânză sau de caș așezată în tipare de o anumită formă. 3. Rodul tânăr al porumbului în timpul formării știuletelui, înainte de apariția mătăsii și a boabelor. 4. Nimfa insectelor. 5. Parte a unor mașini-unelte care servește la prinderea sau la susținerea pieselor de prelucrat sau a sculei cu care se prelucrează. 6. Unealtă de dogărie folosită la fixarea cercurilor la vase. – Cf. lat. pupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşăresc
PĂPUȘĂRÉSC, -EÁSCĂ, păpușărești, adj. Care ține de păpuși (I 2) sau de păpușari, privitor la (teatrul de) păpuși sau la păpușari. – Păpușar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușăresc
PĂPUȘĂRÉSC, -EÁSCĂ, păpușărești, adj. Care ține de păpuși (I 2) sau de păpușari, privitor la (teatrul de) păpuși sau la păpușari. – Păpușar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşărie
PĂPUȘĂRÍE, păpușării, s. f. Spectacol popular cu păpuși. ♦ Fig. Maimuțăreală, caraghioslâc; prefăcătorie, șarlatanie. – Păpușă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușărie
PĂPUȘĂRÍE, păpușării, s. f. Spectacol popular cu păpuși. ♦ Fig. Maimuțăreală, caraghioslâc; prefăcătorie, șarlatanie. – Păpușă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşeasca
PĂPUȘEÁSCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Păpușă + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușeasca
PĂPUȘEÁSCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Păpușă + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşică
PĂPUȘÍCĂ, păpușele, s. f. Diminutiv al lui păpușă (I 1). – Păpușă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușică
PĂPUȘÍCĂ, păpușele, s. f. Diminutiv al lui păpușă (I 1). – Păpușă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşoi
PĂPUȘÓI, (I, II 1) păpușoi, s. m., (II 2) păpușoaie, s. n. I. S. m. Augmentativ al lui păpușă (I). II. (Reg.) 1. S. m. Porumb. ♦ Rodul porumbului (știuleți sau boabe). 2. S. n. Loc plantat cu porumb; porumbiște. [Var.: (reg.) popușói s. m., s. n.] – Păpușă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușoi
PĂPUȘÓI, (I, II 1) păpușoi, s. m., (II 2) păpușoaie, s. n. I. S. m. Augmentativ al lui păpușă (I). II. (Reg.) 1. S. m. Porumb. ♦ Rodul porumbului (știuleți sau boabe). 2. S. n. Loc plantat cu porumb; porumbiște. [Var.: (reg.) popușói s. m., s. n.] – Păpușă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpuşoişte
PĂPUȘOÍȘTE, păpușoiști, s. f. (Reg.) Porumbiște. [Pl. și: păpușoiște. – Var.: popușoíște s. f.] – Păpușoi + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păpușoiște
PĂPUȘOÍȘTE, păpușoiști, s. f. (Reg.) Porumbiște. [Pl. și: păpușoiște. – Var.: popușoíște s. f.] – Păpușoi + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păr
PĂR^1, peri, s. m. Pom din familia rozaceelor cu coroana piramidală, cu frunze ovale, cu flori mari, albe sau roz, cultivat pentru fructele lui comestibile (Pirus sativa). – Lat. pirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păr
PĂR^2, peri, s. m. 1. Totalitatea firelor subțiri de origine epidermică, cornoasă, care cresc pe pielea omului și mai ales pe a unor animale; spec. fiecare dintre firele de felul celor de mai sus sau (cu sens colectiv) totalitatea acestor fire, care acoperă capul omului. ◊ În doi peri = a) loc. adj. (pop.) cărunt; p. ext. care este între două vârste; b) loc. adj. și adv. (care este) neprecizat, nedefinit bine, nehotărât, între două stări; p. ext. îndoielnic, confuz, echivoc, neclar; c) loc. adj. și adv. (reg.) amețit de băutură; cherchelit. ◊ Loc. adv. În păr = cu toți de față. ◊ Expr. Din (sau de-a) fir în (ori a) păr = de la un capăt la altul și cu lux de amănunte; în întregime, în amănunt. Tras de păr, se spune despre o concluzie forțată, la care ajunge cineva exagerând sau denaturând adevărul. A se lua cu mâinile de păr sau a-și smulge părul din cap, se spune când cineva este cuprins de disperare. A se lua (sau a se prinde) de păr cu cineva = a se certa foarte tare, a se încăiera cu cineva. A atârna de un fir de păr = a depinde de o nimica toată. A se da după păr = a se comporta după cum cere împrejurarea; a se acomoda. N-am păr în cap sau cât păr în cap, ca părul din cap = în număr foarte mare; foarte mult. Cât păr în palmă (sau pe broască) = nimic; deloc. Când mi-o crește păr în palmă = niciodată. A avea păr pe limbă = a fi prost; a fi lipsit de educație, necioplit. A i se ridica (sau a i se sui) (tot) părul (în cap sau în vârful capului) sau a i se face (ori a i se ridica etc.) părul măciucă = a se înspăimânta, a se îngrozi, a-i fi foarte frică. A despica (sau a tăia) părul (sau firul de păr) în patru (ori în șapte etc.) = a cerceta ceva cu minuțiozitate exagerată. A-i scoate (cuiva) peri albi = a pricinui (cuiva) multe necazuri; a sâcâi, a agasa (pe cineva). A-i ieși (cuiva) peri albi = a îmbătrâni din cauza prea multor necazuri. A-i ieși (sau a-i trece) cuiva părul prin căciulă = a face eforturi deosebite, trecând peste multe greutăți; a ajunge la limita răbdării. ♦ (Pop.) Peri răi = numele unei boli de ochi, de obicei provocată de firele de gene mai lungi care irită globul ocular. ♦ (Fiecare dintre) firele chitinoase care acoperă unele organe sau părți ale corpului insectelor. ♦ P. anal. Firele scurte, ieșite în afară, care acoperă suprafața unei țesături, în special a unui covor. 2. Denumire generală dată fibrelor naturale de origine animală; p. ext. țesătură din aceste fibre. 3. P. anal. Fiecare dintre filamentele (fine), de origine epidermică, existente pe anumite organe ale unor plante. 4. Arc în formă de spirală la ceas. 5. Compuse: părul-fetei = plantă criptogamă înrudită cu feriga, folosită ca plantă medicinală și ornamentală (Adianthum capillus-Veneris); părul-Maicii-Domnului = plantă erbacee cu frunze mate, crestate adânc (Asplenium adianthum nigrum); părul-porcului = plantă erbacee cu frunze lungi și cu spiculețe (Equisetum telmateja). 6. Compus: (Astron.) Părul Berenicei = numele unei constelații din emisfera boreală. – Lat. pilus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păragineală
PĂRĂGINEÁLĂ, părăgineli, s. f. (Rar) Paragină. – Părăgini + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păraginire
PĂRĂGINÍRE, părăginiri, s. f. Acțiunea de a se părăgini și rezultatul ei. – V. părăgini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părangină
PĂRÁNGINĂ, părangini, s. f. (Bot.; reg.) Vițelar. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păraş
PĂRÁȘ, părași, s. m. (Reg.) Pescar care înfige parul^1 pentru a fixa lotca atunci când se scoate năvodul. – Par^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păraș
PĂRÁȘ, părași, s. m. (Reg.) Pescar care înfige parul^1 pentru a fixa lotca atunci când se scoate năvodul. – Par^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăduit
PĂRĂDUÍT, -Ă, părăduiți, -te, adj. (Reg. și fam.) 1. (Despre construcții, mobile etc.) Dărăpănat, degradat, stricat, distrus. 2. (Despre bani, averi etc.) Risipit, irosit. – V. părădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăgeni
PĂRĂGENÍ vb. IV v. părăgini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăgină
PĂRÁGINĂ s. f. v. paragină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăgini
PĂRĂGINÍ, părăginesc, vb. IV. Refl. A ajunge în stare de paragină; (despre clădiri, construcții etc.) a se ruina, a se dărăpăna, a se degrada. [Var.: (reg.) părăgení vb. IV] – Din paragină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăginit
PĂRĂGINÍT, -Ă, părăginiți, -te, adj. În stare de paragină; neîngrijit (1), sălbăticit; (despre clădiri, construcții) ruinat, dărăpănat, degradat. – V. părăgini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăginos
PĂRĂGINÓS, -OÁSĂ, părăginoși, -oase, adj. (Reg.) Părăginit, neîngrijit (1). – Paragină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părălet
PĂRĂLÉT s. n. (Rar; cu sens colectiv) Cantitate mare de bani; bănet. – Parale (pl. lui para^3) + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăluţă
PĂRĂLÚȚĂ, părăluțe, s. f. 1. Diminutiv al lui para^3. 2. (Bot.; reg.) Bănuț. – Parale (pl. lui para^3) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăluță
PĂRĂLÚȚĂ, părăluțe, s. f. 1. Diminutiv al lui para^3. 2. (Bot.; reg.) Bănuț. – Parale (pl. lui para^3) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăluţe
PĂRĂLUȚE (Bellis sp.), fam. Compositae. Plantă horticolă, anuală, originară din Europa, cultivată pentru florile mici, albe, alb-roșu, roz, mici și foarte decorative. Preferă solurile ușoare afînate, reavăne și însorite. Se înmulțește prin semințe semănate în iul.-aug. în răsadnițe reci, se repică la 2-3 frunze. Se plantează în teren deschis toamna, în sept.-oct., la 20-25 cm distanță între plante sau primăvara devreme. Soiurile din cultură sînt: Monstruoasa, Beetha ves, Radar Rouge, Rose Carpat. [Dicționar practic de agronomie, Alexe S. Potlog, Ed. Științifică și Enciclopedică, București, 1979]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părăluțe
PĂRĂLUȚE (Bellis sp.), fam. Compositae. Plantă horticolă, anuală, originară din Europa, cultivată pentru florile mici, albe, alb-roșu, roz, mici și foarte decorative. Preferă solurile ușoare afînate, reavăne și însorite. Se înmulțește prin semințe semănate în iul.-aug. în răsadnițe reci, se repică la 2-3 frunze. Se plantează în teren deschis toamna, în sept.-oct., la 20-25 cm distanță între plante sau primăvara devreme. Soiurile din cultură sînt: Monstruoasa, Beetha ves, Radar Rouge, Rose Carpat. [Dicționar practic de agronomie, Alexe S. Potlog, Ed. Științifică și Enciclopedică, București, 1979]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părăsi
PĂRĂSÍ, părăsesc, vb. IV. 1. Tranz. A lăsa pe cineva singur, a-l abandona; a se despărți de cineva. ♦ A pleca de undeva, a se depărta de ceva. 2. Tranz. A înceta, a întrerupe o acțiune, o îndeletnicire etc.; a renunța la... ♦ A lăsa la o parte; a omite, a neglija. 3. Tranz. și (reg.) refl. A se lăsa, a se lepăda de o deprindere, de un viciu; a se dezbăra. – Cf. sl. parasiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăsire
PĂRĂSÍRE, părăsiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) părăsi și rezultatul ei. 2. Stare a persoanei, a locului etc. părăsit; p. ext. singurătate, izolare. ◊ Loc. adj. și adv. În părăsire = (care este) în stare proastă, în ruină; abandonat, părăsit. – V. părăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăsit
PĂRĂSÍT, -Ă, părăsiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Lăsat singur; abandonat. 2. (Despre localități, ținuturi, case etc.) Care a ajuns în stare de paragină, neîngrijit (fiind nelocuit); p. ext. izolat, singuratic; nepopulat, pustiu. 3. (Despre obiecte, obiceiuri etc.) Care a încetat de a mai fi folosit, care nu se mai întrebuințează; p. ext. neglijat, uitat. – V. părăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăsitură
PĂRĂSITÚRĂ, părăsituri, s. f. (Pop.) Ou de găină neajuns la dezvoltare deplină, mic (și cu coaja moale). ♦ Epitet dat unui copil degenerat, mic și sfrijit. – Părăsi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părăstas
PĂRĂSTÁS s. n. v. parastas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părâng
PĂRẤNG s. m. (Reg.) Numele a două plante erbacee din familia gramineelor: a) dughie; b) mei. [Var.: parínc, paríng, parấng s. m.] – Lat. panicum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părângă
PĂRẤNGĂ, părângi, s. f. Prăjină; spec. prăjină, bară cu care se transportă o greutate de către două persoane (pe umeri). ◊ Loc. adv. În părângă sau de-a părânga = pe umerii a două persoane (cu ajutorul unei prăjini) sau pe umărul unei singure persoane. – Lat. phalangae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părcan
PĂRCÁN s. n. v. parcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părea
PĂREÁ, par, vb. II. Intranz. și refl. 1. (Cu valoare de semiauxiliar de modalitate) A da impresia, a crea iluzia; a avea aparența de... ◊ Loc. vb. A-i părea (cuiva) bine = a se bucura. A-i părea (cuiva) rău = a regreta. ◊ Loc. adv. Pare că = parcă^1. ◊ Expr. Pe cât se pare = pe cât se vede, pe cât se înțelege. (Rar) (Impers., introduce o propoziție subiectivă) Părea că mă aflam într-un mare oraș. ♦ Intranz. (Rar) A atrage atenția, a impune. 2. A avea impresia, a-și închipui, a crede. ♦ A socoti, a aprecia, a considera, a găsi. 3. A se înșela; a i se năzări. [Var.: (rar) páre vb. III] – Lat. parere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părelnic
PĂRÉLNIC, -Ă, părelnici, -ce, adj. (Astăzi rar) Imaginar, aparent; înșelător, iluzoriu. – Părea + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părere
PĂRÉRE, păreri, s. f. 1. Opinie, punct de vedere, concepție, idee, credință. ◊ Expr. A fi de părere = a crede, a socoti, a considera. A(-și) da cu părerea (ori câte o părere) = a opina; a crede, a considera, a aprecia. A fi de aceeași părere (cu cineva) = a fi de acord (cu cineva). A fi de altă părere = a crede altceva, a nu fi de acord. Părere de bine = bucurie, satisfacție, mulțumire. Părere de rău = mâhnire, căință, regret, invidie. 2. Iluzie, închipuire. ◊ Loc. adv. Într-o părere = într-o doară; la întâmplare. ♦ (Concr.) Arătare, nălucire, vedenie, fantomă. ◊ Expr. O părere de... = o cantitate infimă de... – V. părea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păresimi
PĂRÉSIMI s. f. pl. (Înv. și pop.; în religia creștină) Postul Mare; Postul Paștelui. – Lat. quadragesima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păretar
PĂRETÁR, păretare, s. n. (Pop.) 1. Covor mic, bucată de pânză brodată, hârtie cu desene etc. care se pune pe perete, în casele țărănești, în scop decorativ. 2. Poliță fixată de un perete. 3. Fiecare dintre stâlpii care susțin streașină casei. – Părete + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părete
PĂRÉTE s. m. v. perete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părgăluire
PĂRGĂLUÍRE s. f. v. părgălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părincior
PĂRINCIÓR, părinciori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui părinte. – Părinte + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinda
PĂRINDÁ vb., ind. prez. pers. 1 sg. părindez, v. PERINDA. – [DMLR, Ortografic, DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părindare
PĂRINDÁRE s. f. v. părinda. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părindat
PĂRINDÁT adj. v. părinda. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părinte
PĂRÍNTE, părinți, s. m. 1. (La pl.) Tata și mama. ♦ Fiecare dintre cei doi părinți (1). ◊ (La pl.) Strămoși, străbuni. 2. Bărbat considerat în raport cu copiii săi; tată. ♦ Fig. Îndrumător, călăuzitor, protector spiritual, călugăr. 3. Fig. Fondator, întemeietor, inițiator (al unei științe, al unei mișcări culturale etc.). ♦ Părinții Bisericii = învățătorii și scriitorii vechii Biserici creștine, ca martori și reprezentanți cu autoritate ai tradiției doctrinare a Bisericii, care pe baza scripturilor și a tradiției au elaborat ansamblul doctrinelor creștinismului. 4. Fig. (în limbajul bisericesc) Dumnezeu (ca protector al oamenilor). ♦ Șef al religiei creștine, întemeietor sau conducător al Bisericii creștine. ◊ (Prea) sfântul părinte = papa. 5. Fig. Preot. – Lat. parens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părintesc
PĂRINTÉSC, -EÁSCĂ, părintești, adj. 1. Care aparține părinților (1) sau părintelui (2), privitor la părinți sau la părinte, ca de (la) părinți sau părinte; p. ext. iubitor (ca un părinte); patern. 2. Care aparține strămoșilor, privitor la strămoși; strămoșesc. [Var.: (pop.) părințésc, -eáscă adj.] – Părinte + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinteşte
PĂRINTÉȘTE adv. Ca un părinte (2); p. ext. cu dragoste, cu căldură. – Părinte + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părintește
PĂRINTÉȘTE adv. Ca un părinte (2); p. ext. cu dragoste, cu căldură. – Părinte + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinţel
PĂRINȚÉL, părinței, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui părinte (5). – Părinte + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părințel
PĂRINȚÉL, părinței, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui părinte (5). – Părinte + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinţenie
PĂRINȚÉNIE s. f. (Rar) Părinție. – Părinte + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părințenie
PĂRINȚÉNIE s. f. (Rar) Părinție. – Părinte + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinţesc
PĂRINȚÉSC, -EÁSCĂ adj. v. părintesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părințesc
PĂRINȚÉSC, -EÁSCĂ adj. v. părintesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinţie
PĂRINȚÍE s. f. (Rar) Calitatea de tată, de părinte (2); părințenie. ◊ Loc. adv. Cu părinție = părintește. – Părinte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părinție
PĂRINȚÍE s. f. (Rar) Calitatea de tată, de părinte (2); părințenie. ◊ Loc. adv. Cu părinție = părintește. – Părinte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păros
PĂRÓS, -OÁSĂ, păroși, -oase, adj. 1. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Acoperit cu mult păr^2 (1). 2. (Despre țesături sau obiecte confecționate din astfel de țesături) Acoperit cu un strat pufos, format din capetele firelor care ies în afară. 3. (Despre plante, frunze, flori, tulpini) Acoperit cu păr^2 (3). – Păr^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtaş
PĂRTÁȘ, -Ă, părtași, -e, s. m. și f. 1. Persoană care participă (împreună cu altele) la o activitate, care ia parte la o acțiune; participant; spec. complice. ♦ (Rar) Partizan, adept. ♦ Persoană căreia cineva îi încredințează gândurile, planurile, sentimentele sale intime; confident. 2. Persoană care se bucură (împreună cu altele) sau beneficiază de un bun spiritual ori care împărtășește (cu altele) un necaz, o nenorocire. 3. Persoană care primește o parte dintr-un bun material sau care stăpânește ori folosește un bun material împreună cu o altă persoană. – Parte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtaș
PĂRTÁȘ, -Ă, părtași, -e, s. m. și f. 1. Persoană care participă (împreună cu altele) la o activitate, care ia parte la o acțiune; participant; spec. complice. ♦ (Rar) Partizan, adept. ♦ Persoană căreia cineva îi încredințează gândurile, planurile, sentimentele sale intime; confident. 2. Persoană care se bucură (împreună cu altele) sau beneficiază de un bun spiritual ori care împărtășește (cu altele) un necaz, o nenorocire. 3. Persoană care primește o parte dintr-un bun material sau care stăpânește ori folosește un bun material împreună cu o altă persoană. – Parte + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtăluire
PĂRTĂLUÍRE s. f. v. părtălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părtăluit
PĂRTĂLUÍT adj. v. părtălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

părticea
PĂRTICEÁ, -ÍCĂ, părticele, s. f. Diminutiv al lui parte. – Parte + suf. -icea, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtini
PĂRTINÍ, părtinesc, vb. IV. Tranz. A avantaja în mod conștient pe cineva, a ține parte cuiva (în dauna altuia). – Din parte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtinire
PĂRTINÍRE, părtiniri, s. f. 1. Faptul de a părtini; favorizare, protejare. ◊ Loc. adv. Fără părtinire = în mod imparțial, obiectiv. 2. (Înv.) Participare (în folosul cuiva sau a ceva); contribuție. – V. părtini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părtinitor
PĂRTINITÓR, -OÁRE, părtinitori, -oare, adj. Care părtinește, favorizează, protejează pe cineva în dauna altcuiva. – Părtini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părui
PĂRUÍ^1, păruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate trăgând(u-se) de păr^2; p. gener. a (se) bate. 2. Tranz. (În tăbăcărie) A îndepărta (prin procedee chimice) părul^2 de pe pieile crude; a depila. – Păr^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părui
PĂRUÍ^2, păruiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A bate pari^1 (pentru a împrejmui sau a delimita un teren). – Par^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păruială
PĂRUIÁLĂ, păruieli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a (se) părui^1 (1); p. gener. încăierare, bătaie, chelfăneală. [Pr.: -ru-ia-] – Părui^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păruit
PĂRUÍT s. n. (În tăbăcărie) Faptul de a părui^1 (2). – V. părui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

părut
PĂRÚT, -Ă, păruți, -te, adj. (Înv. și reg.) Aparent, închipuit; înșelător, amăgitor. – V. părea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păs
PĂS, păsuri, s. n. (Pop.) Supărare, necaz; suferință, durere; împrejurare dificilă, impas. ◊ Loc. adv. Fără păs = nepăsător; indiferent. – Lat. pensum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsa
PĂSÁ^1, pers. 3 pásă, vb. I. Intranz. 1. Unipers. (De obicei construit cu dativul) A simți neliniște, a se îngrijora. 2. (Înv. și pop.) A cântări sau a atârna greu; a se lăsa greu (peste ceva). ♦ Unipers. (Construit cu dativul) A simți greutatea unui lucru sau a unei situații, a suporta cu greutate ceva neplăcut. – Lat. pensare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsa
PĂSÁ^2, pers. 3 pásă, vb. I. Intranz. 1. (Înv.) A merge, a se duce. 2. (Pop. și fam., cu valoare de îndemn sau de avertisment) Încearcă să..., îndrăznește de..., caută de... – Lat. *passare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsare
PĂSÁRE s. f. (Pop.) Faptul de a-i păsa^1 (1) cuiva ceva; grijă, interes, preocupare (pentru cineva sau ceva); îngrijorare, teamă. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) păsare = nepăsător, indiferent. – V. păsa^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsat
PĂSÁT s. n. 1. Semințe de mei (decorticate și adesea pisate); p. ext. boabe de porumb sau, rar, de alte cereale, pisate sau măcinate mare. ◊ Expr. A face (pe cineva) păsat = a nimici, a distruge (pe cineva). 2. (Bot.; reg.) Mei. 3. Mâncare preparată din păsat (1) fiert, care se mănâncă cu lapte, cu unt și brânză etc.; terci. ◊ Expr. A-i curge (sau a-i cădea, a-i pica etc.) (cuiva) lapte (sau miere) în păsat = a-i merge bine (cuiva); a izbuti în toate. A fi lapte cu păsat sau a fi păsat dulce = a fi lucru bun și plăcut (de mare folos pentru cineva). – Lat. pinsatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsărar
PĂSĂRÁR, păsărari, s. m. 1. Vânzător sau crescător de păsări. ♦ (Rar) Vânător de păsări. 2. Specie de uliu de mărimea unui porumbel, cu spatele de culoare cenușiu-închis cu dungi transversale dese de culoare brun-întunecat; uliu-păsăresc (Accipiter nisus). – Pasăre + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsărea
PĂSĂREÁ, -ÍCĂ, păsărele, s. f. Diminutiv al lui pasăre; păsăruică. ◊ Expr. (Fam.) A avea (o) păsărică (sau păsărele) la cap (sau, rar, sub pălărie) = a fi nebun, a fi trăsnit; a avea idei ciudate, bizare, excentrice. – Pasăre + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsăresc
PĂSĂRÉSC, -EÁSCĂ, păsărești, adj. (Rar) 1. Care aparține păsărilor, privitor la păsări, de păsări, pentru păsări. 2. (Substantivat, fi; fam.) Limbă, limbaj greu de înțeles, artificial, argotic sau cu elemente de jargon. – Pasăre + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsăreşte
PĂSĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca păsările. ◊ Expr. A vorbi (pe) păsărește = a vorbi în argou sau în jargon, a spune ceva fără înțeles. – Pasăre + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsărește
PĂSĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca păsările. ◊ Expr. A vorbi (pe) păsărește = a vorbi în argou sau în jargon, a spune ceva fără înțeles. – Pasăre + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsăret
PĂSĂRÉT s. n. Păsărime. – Pasăre + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsărime
PĂSĂRÍME s. f. Mulțime de păsări, stol de păsări, totalitatea păsărilor; spec. mulțime de păsări de casă; păsăret. – Pasăre + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsăroi
PĂSĂRÓI, păsăroi, s. m. Augmentativ al lui pasăre; bărbătușul unei păsări. – Pasăre + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsăruică
PĂSĂRUICĂ, păsăruici, s. f. (Rar) Păsărea. [Var.: păserúică s. f.] – Pasăre + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păscare
PĂSCÁRE, păscări, s. f. (Pop.) 1. Păscut; loc de păscut, pășune. 2. (La oină) Situația, atribuția celui (sau celor) care trebuie să servească pe cel (sau pe cei) de la bătaie. – V. paște^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păscătoare
PĂSCĂTOÁRE, păscători, s. f. (Pop.) Pășune. – Paște^1 + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păscut
PĂSCÚT s. n. Faptul de a paște^1; pășunat, pășune. – V. paște^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păscuţă
PĂSCÚȚĂ, păscuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pască. 2. (Bot.) Bănuț. ♦ Păstiță. [Pl. și: (2) păscuți] – Pască + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păscuță
PĂSCÚȚĂ, păscuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pască. 2. (Bot.) Bănuț. ♦ Păstiță. [Pl. și: (2) păscuți] – Pască + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păseruică
PĂSERÚICĂ s. f. v. păsăruică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstaie
PĂSTÁIE, păstăi, s. f. Fruct caracteristic plantelor din familia leguminoaselor, format din două valve în care sunt închise semințele; teacă. [Pr.: -ta-ie] – Cf. alb. pistaë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstăios
PĂSTĂIÓS, -OÁSĂ, păstăioși, -oase, adj. (Rar; despre plante) Care are fructul o păstaie; p. ext. cu păstăi multe. [Pr.: -tă-ios] – Păstaie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstărnac
PĂSTĂRNÁC s. m. v. păstârnac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstârnac
PĂSTÂRNÁC, păstârnaci, s. m. Plantă erbacee legumicolă bienală din familia umbeliferelor, cu rădăcina pivotantă fusiformă, cărnoasă, albă sau gălbuie, asemănătoare cu cea a pătrunjelului, comestibilă, bogată în substanțe nutritive și în vitamine (Pastinaca sativa hortensis). [Var.: (reg.) păstărnác s. m.] – Din magh. paszternák, sb. pastrank, germ. Pastinak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstor
PĂSTÓR, păstori, s. m. 1. Cioban. ◊ Compus: (Astron.; pop.) Păstorul-cu-Oile = Cloșca-cu-Pui. 2. Fig. Preot; p. ext. conducător, îndrumător (spiritual). – Lat. pastor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstoraş
PĂSTORÁȘ, păstorași, s. m. (Rar) Păstorel. – Păstor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstoraș
PĂSTORÁȘ, păstorași, s. m. (Rar) Păstorel. – Păstor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstorel
PĂSTORÉL, păstorei, s. m. Diminutiv al lui păstor (1); păstoraș. – Păstor + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstoresc
PĂSTORÉSC, -EÁSCĂ, păstorești, adj. 1. Care aparține păstorilor (1), privitor la păstori sau la viața de păstor; pastoral. 2. Fig. Preoțesc. – Păstor + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstori
PĂSTORÍ, păstoresc, vb. FV. Tranz. 1. A duce și a supraveghea oile, vitele la pășune; a pășuna. ♦ Intranz. A se ocupa cu păstoritul. 2. Fig. (Folosit și absol.) A conduce, a îndruma conform preceptelor Bisericii. – Din păstor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstorie
PĂSTORÍE s. f. 1. Păstorit. 2. Fig. Conducere, îndrumare religioasă, bisericească; funcție, demnitate de conducător bisericesc; exercitarea acestei funcții. – Păstor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstorire
PĂSTORÍRE, s. f. (Rar) 1. Acțiunea de a păstori și rezultatul ei; păstorit. 2. Fig. Conducere, ocârmuire (religioasă). – V. păstori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstorit
PĂSTORÍT s. n. Ocupația, profesia de păstor (1); creșterea vitelor; păstorie, păstorire. – V. păstori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstoriţă
PĂSTORÍȚĂ, păstorițe, s. f. Ciobăniță. – Păstor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstoriță
PĂSTORÍȚĂ, păstorițe, s. f. Ciobăniță. – Păstor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstos
PĂSTÓS, -OÁSĂ, păstoși, -oase, adj. Care are aspectul și consistența unei paste, ca pasta; moale. – Pastă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstra
PĂSTRÁ, păstrez, vb. I. Tranz. 1. A ține la loc sigur, păzind cu grijă, a pune bine; a ține în bună stare, a avea grijă de...; a ține în posesia sa. ♦ Spec. A conserva alimentele în bună stare, ferindu-le de alterare. ♦ A respecta, a nu călca, a nu viola (legi, norme de conduită, angajamente etc.). 2. A menține, a face să dureze. ◊ Loc. vb. A păstra tăcere(a) = a tăcea; a nu se destăinui. ◊ Expr. A(-și) păstra calmul (sau sângele rece) = a rămâne calm. A păstra amintirea (cuiva sau a ceva) sau a păstra (pe cineva sau ceva) în amintire (sau în inimă, în minte, în suflet) = a) a nu uita niciodată (pe cineva sau ceva); b) a oglindi, a reflecta (ceva din trecut). ♦ Refl. A rămâne, a se menține. 3. A nu divulga, a nu destăinui (secrete, taine etc.). 4. A pune ceva deoparte, a-și rezerva pentru altă ocazie sau pentru un anumit scop. – Din bg. pastrja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstramă
PĂSTRÁMĂ s. f. v. pastramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrare
PĂSTRÁRE s. f. Acțiunea de o păstra și rezultatul ei. ◊ Loc. adv. La (sau în) (bună) păstrare = a) la loc sigur, la adăpost, în pază; b) (fam.) închis; la închisoare. – V. păstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrat
PĂSTRÁT s. n. Faptul de a păstra. – V. păstra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrător
PĂSTRĂTÓR, -OÁRE, păstrători, -oare, adj. Care păstrează (bine) ceva; care nu strică, nu risipește, nu pierde; econom. ♦ (Substantivat) Persoană, colectivitate etc. care păzește, care respectă ceva, care nu se abate de la legi, tradiții etc.; persoană care nu divulgă un secret, o taină. – Păstra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăv
PẮSTRĂV, păstrăvi, s. m. 1. Pește de apă dulce din familia salmonidelor, acoperit cu solzi mici, cu puncte negre și roșii și burta gălbuie, care trăiește în apele de munte, fiind foarte apreciat pentru carnea lui gustoasă (Salmo trutta fario). 2. (Reg.) Numele mai multor specii de ciuperci comestibile mari, cu sau fără picior, în formă de scoică de culoare cenușie-negricioasă, care cresc pe trunchiurile copacilor, producând un putregai alb al lemnului. – Din bg. păstărva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăvar
PĂSTRĂVÁR, păstrăvari, s. m. Pescar specialist în prinderea păstrăvilor (1). – Păstrăv + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăvărie
PĂSTRĂVĂRÍE, păstrăvării, s. f. Crescătorie de păstrăvi (1). – Păstrăv + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăvior
PĂSTRĂVIÓR, păstrăviori, s. m. Diminutiv al lui păstrăv (1). – Păstrăv + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăviţă
PĂSTRĂVÍȚĂ, păstrăvițe, s. f. (Rar) Femela păstrăvului (1). – Păstrăv + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrăviță
PĂSTRĂVÍȚĂ, păstrăvițe, s. f. (Rar) Femela păstrăvului (1). – Păstrăv + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstru
PẮSTRU s. m. 1. (Înv. și reg.) Persoană sau colectivitate care păstrează ceva, care face să dăinuiască. 2. (Fam.) Închisoare. – Din păstra (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrugarniţă
PĂSTRUGÁRNIȚĂ, păstrugarnițe, s. f. Plasă specială formată din două rețele, dintre care una mai deasă, folosită pentru pescuitul cegii și păstrugii. – Păstrugă + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrugarniță
PĂSTRUGÁRNIȚĂ, păstrugarnițe, s. f. Plasă specială formată din două rețele, dintre care una mai deasă, folosită pentru pescuitul cegii și păstrugii. – Păstrugă + suf. -arniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrugă
PĂSTRÚGĂ, păstrugi, s. f. Pește marin înrudit cu cega, cu corpul lung și subțire, cu pielea pestriță pe spate și gălbuie pe pântece, cu botul în formă de spadă, apreciat pentru carnea lui gustoasă (Acipenser stellalus). [Var.: păstrúngă s. f.] – Din sb. pastruga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstrungă
PĂSTRÚNGĂ s. f. v. păstrugă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păstură
PẮSTURĂ s. f. Polen floral adunat și depozitat de albine în celulele fagurilor, care servește ca hrană albinelor și puietului din stup. [Acc. și: păstúră] – Lat. pastura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsui
PĂSUÍ^1, păsuiesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva răgazul necesar pentru a face ceva; a permite cuiva să întârzie cu achitarea unei obligații (bănești); a amâna, a îngădui. – Pas^3 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsui
PĂSUÍ^2, păsuiesc, vb. IV. Tranz. A ajusta, a potrivi (o piesă, o parte a unui ansamblu etc.) pentru a obține o bună îmbinare; a fixa, a încheia. – Din germ. passen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsuială
PĂSUIÁLĂ, păsuieli, s. f. Păsuire^1. [Pr.: -su-ia-] – Păsui^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsuire
PĂSUÍRE^1, păsuiri, s. f. Acțiunea de a păsui^1 și rezultatul ei; răgaz acordat cuiva sau solicitat de cineva (pentru îndeplinirea unei obligații); amânare, păsuială. – V. păsui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsuire
PĂSUÍRE^2, păsuiri, s. f. Acțiunea de a păsui^2 și rezultatul ei. – V. păsui^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsuit
PĂSUÍT, -Ă, păsuiți, -te, adj. (Despre piese, părți ale unui ansamblu etc.) Care este ajustat, potrivit (pentru a obține o bună îmbinare sau fixare). – V. păsui^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păsulă
PĂSÚLĂ s. f. v. fasole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşăluire
PĂȘĂLUÍRE s. f. v. pășălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pășăluire
PĂȘĂLUÍRE s. f. v. pășălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

păşi
PĂȘÍ, pășesc, vb. IV. Intranz. 1. A face unul sau mai mulți pași, a înainta pas cu pas, a parcurge o distanță mergând pe jos; a se deplasa, a se duce, a călca, a merge. ♦ (Adesea fig.) A înainta, a avansa. 2. A intra, a pătrunde (într-un spațiu). ♦ Fig. A se apropia de sau a atinge o anumită vârstă, a intra într-o anumită perioadă de timp. 3. A ieși. 4. A trece (cu un singur pas sau cu câțiva pași) dincolo de ceva; a depăși. ◊ Tranz. Pășește șanțul. – Din pas^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păși
PĂȘÍ, pășesc, vb. IV. Intranz. 1. A face unul sau mai mulți pași, a înainta pas cu pas, a parcurge o distanță mergând pe jos; a se deplasa, a se duce, a călca, a merge. ♦ (Adesea fig.) A înainta, a avansa. 2. A intra, a pătrunde (într-un spațiu). ♦ Fig. A se apropia de sau a atinge o anumită vârstă, a intra într-o anumită perioadă de timp. 3. A ieși. 4. A trece (cu un singur pas sau cu câțiva pași) dincolo de ceva; a depăși. ◊ Tranz. Pășește șanțul. – Din pas^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşire
PĂȘÍRE, pășiri, s. f. Acțiunea de a păși și rezultatul ei. – V. păși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășire
PĂȘÍRE, pășiri, s. f. Acțiunea de a păși și rezultatul ei. – V. păși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păştiţă
PĂȘTÍȚĂ, păștițe, s. f. Plantă erbacee mică, cu una sau cu două flori galbene-aurii, acoperite pe dinafară cu peri moi; păscuță, floarea-paștilor (Anemone ranunculoides). – Paști + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păștiță
PĂȘTÍȚĂ, păștițe, s. f. Plantă erbacee mică, cu una sau cu două flori galbene-aurii, acoperite pe dinafară cu peri moi; păscuță, floarea-paștilor (Anemone ranunculoides). – Paști + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşuna
PĂȘUNÁ, pășunez, vb.I. 1. Intranz. (Despre vite, oi etc.; la pers. 3) A paște^1 (1). 2. Tranz. (Despre oameni) A duce și a supraveghea vitele, oile la păscut; a paște^1 (2), a păstori. – Din pășune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășuna
PĂȘUNÁ, pășunez, vb.I. 1. Intranz. (Despre vite, oi etc.; la pers. 3) A paște^1 (1). 2. Tranz. (Despre oameni) A duce și a supraveghea vitele, oile la păscut; a paște^1 (2), a păstori. – Din pășune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşunare
PĂȘUNÁRE s. f. Acțiunea de a pășuna. – V. pășuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășunare
PĂȘUNÁRE s. f. Acțiunea de a pășuna. – V. pășuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşună
PĂȘÚNĂ s. f. v. pășune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășună
PĂȘÚNĂ s. f. v. pășune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşunât
PĂȘUNÁT s. n. Faptul de a pășuna (1); păscut, pășune, pășuneală. – V. pășuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășunât
PĂȘUNÁT s. n. Faptul de a pășuna (1); păscut, pășune, pășuneală. – V. pășuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşune
PĂȘÚNE, pășuni, s. f. 1. Loc acoperit cu vegetație ierboasă perenă, unde pasc vitele. ♦ P. restr. Vegetație ierboasă, iarbă (de pe locul unde pasc vitele). 2. (Înv. și reg.) Păscut, pășunat. [Var.: (înv. și pop.) pășúnă s. f.] – Lat. pastio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășune
PĂȘÚNE, pășuni, s. f. 1. Loc acoperit cu vegetație ierboasă perenă, unde pasc vitele. ♦ P. restr. Vegetație ierboasă, iarbă (de pe locul unde pasc vitele). 2. (Înv. și reg.) Păscut, pășunat. [Var.: (înv. și pop.) pășúnă s. f.] – Lat. pastio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păşuneală
PĂȘUNEÁLĂ, pășuneli, s. f. (Reg.) Pășune; pășunat. – Pășuna + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pășuneală
PĂȘUNEÁLĂ, pășuneli, s. f. (Reg.) Pășune; pășunat. – Pășuna + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păta
PĂTÁ, pătez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) face o pată, a (se) umple de pete; a (se) murdări. ♦ Tranz. A realiza, a face să constituie o porțiune de altă culoare pe un fond omogen colorat; a împestrița. 2. Tranz. Fig. A pângări, a profana; a dezonora. – Din pată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătare
PĂTÁRE s. f. Acțiunea de a (se) păta și rezultatul ei. ♦ Boală a plantelor provocată de bacterii, ciuperci și virusuri, manifestată prin apariția unor pete pe porțiunile atacate. – V. păta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătaşcă
PĂTÁȘCĂ s. f. v. patașcă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătașcă
PĂTÁȘCĂ s. f. v. patașcă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătat
PĂTÁT, -Ă, pătați, -te, adj. 1. Cu pete, cu murdărie; murdar, murdărit, mânjit. ♦ (Despre oameni) Cu pielea pigmentată diferit pe unele porțiuni; (despre pielea oamenilor) care este pigmentată diferit pe unele porțiuni. ♦ (Despre animale și plante) Care are porțiuni de altă culoare pe un fond omogen colorat; bălțat, pestriț. 2. Fig. Pângărit, profanat; compromis, dezonorat. – V. păta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătăranie
PĂTĂRÁNIE, pătăranii, s. f. (Pop. și fam.) Pățanie, întâmplare neplăcută. – Păți + suf. -ăranie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătcean
PĂTCEÁN s. n. v. pătucean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimaş
PĂTIMÁȘ, -Ă, pătimași, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Cuprins, stăpânit de o patimă, rob al unei pasiuni; p. ext. părtinitor. ♦ Care exprimă, trădează patimă; determinat de patimă; pasionat. ◊ (Adverbial) Vorbește pătimaș. 2. (Înv. și reg.) Bolnav, suferind. – Patimă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimaș
PĂTIMÁȘ, -Ă, pătimași, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Cuprins, stăpânit de o patimă, rob al unei pasiuni; p. ext. părtinitor. ♦ Care exprimă, trădează patimă; determinat de patimă; pasionat. ◊ (Adverbial) Vorbește pătimaș. 2. (Înv. și reg.) Bolnav, suferind. – Patimă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimi
PĂTIMÍ, pătimesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și intranz. A suferi, a îndura, a răbda, a păți. 2. Intranz. A fi bolnav, a zăcea. – Din patimă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimire
PĂTIMÍRE, pătimiri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a pătimi; patimă, suferință, chin. ♦ Boală. – V. pătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimit
PĂTIMÍT, -Ă, pătimiți, -te, adj. (Înv.) Cu experiență, pățit. – V. pătimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătimitor
PĂTIMITÓR, -OÁRE, pătimilori, -oare, adj. (Înv. și pop.) Care pătimește. – Pătimi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătişor
PĂTIȘÓR, pătișoare, s. n. (Rar) Pătuț. – Pat^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătișor
PĂTIȘÓR, pătișoare, s. n. (Rar) Pătuț. – Pat^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătlagină
PĂTLÁGINĂ, pătlagini, s. f. Gen de plante erbacee cu frunzele de obicei ovale, dispuse în rozetă la baza tulpinii, cu flori grupate în spice, de culoare roz sau albăstruie, folosite în medicină datorită unor calități expectorante, emoliente, cicatrizante, antibronșice etc. (Plantago); plantă care aparține acestui gen. – Lat. plantago, -ginis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătlăgea
PĂTLĂGEÁ, pătlăgele, s. f. 1. (Determinat adesea prin „roșie”) Plantă erbacee legumicolă cu tulpina înaltă, cu frunze mari, penate și cu flori galbene, cultivată pentru fructul ei comestibil, sferic, roșu, zemos, bogat în vitamine; roșie, tomată (Lycopersicum esculentum); p. restr. fructul acestei plante. 2. (Determinat adesea prin „vânătă”) Plantă erbacee legumicolă cu flori violete și cu fructe comestibile mari, ovale, cărnoase, de culoare violet-închis; vânătă (Solanum melongena); p. restr. fructul acestei plante. [Var.: pătlăgícă s. f.] – Din tc. patlıcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătlăgică
PĂTLĂGÍCĂ s. f. v. pătlăgea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătlăgiu
PĂTLĂGINÍU, -ÍE, pătlăginii, adj. (Înv. și pop.) Violet-închis, vânăt. – Din tc. patlıcani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrar
PĂTRÁR, pătrare, s. n. 1. (Înv. și pop.) Pătrime, sfert. 2. Fiecare dintre cele două faze ale lunii când aceasta, aflându-se în creștere sau în descreștere, apare luminată numai pe jumătate (în formă de semicerc); perioadă de timp corespunzătoare fiecăreia dintre aceste două faze ale lunii. – Patru + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrat
PĂTRÁT, -Ă, pătrați, -te, s. n., adj. I. 1. S. n. Patrulater cu laturile egale și cu unghiurile drepte. ◊ (Rar) Pătrat de tipografie = pătrișor. 2. Adj., s. n. (Obiect) care are forma de pătrat (I 1) sau, p. ext., de cub, de paralelipiped. ◊ Metru (sau decimetru etc.) pătrat = unitate de măsură pentru suprafețe, echivalentă cu aria unui pătrat cu latura de un metru (sau de un decimetru etc.). ◊ Expr. Cap pătrat = om mărginit. 3. S. n. Șir, grup de obiecte, de ființe etc. care sunt așezate în formă de pătrat (I 1); careu. II. (Mat.) 1. S. n. Produs obținut prin înmulțirea unui număr cu el însuși; număr ridicat la puterea a doua. ◊ Pătrat perfect = număr întreg și pozitiv, a cărui rădăcină pătrată este tot un număr întreg. 2. Adj. (În sintagma) Rădăcină (sau rădăcina) pătrată (a unui număr) = număr sau expresie algebrică care, înmulțită cu sine însăși, reproduce numărul sau expresia algebrică dată. – Din patru (După lat. quadratus, it. quadrato, germ. Quadrat).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătratic
PĂTRÁTIC, -Ă, pătratici, -ce, adj. Care are formă de patrulater. – Pătrat + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrăţel
PĂTRĂȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, pătrățele, s. n. și f. Diminutiv al lui pătrat (1). ♦ Mic obiect în formă de cub sau de paralelipiped. – Pătrat + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrățel
PĂTRĂȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, pătrățele, s. n. și f. Diminutiv al lui pătrat (1). ♦ Mic obiect în formă de cub sau de paralelipiped. – Pătrat + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrime
PĂTRÍME, pătrimi, s. f. A patra parte dintr-un întreg împărțit în părți egale; sfert. ♦ Spec. (Muz.) A patra parte dintr-o notă întreagă; p. ext. notă care are valoarea unui sfert dintr-o notă întreagă. – Patru + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrişor
PĂTRIȘÓR, pătrișoare, s. n. Piesă metalică cu secțiunea pătrată, folosită în tipografie pentru a acoperi spațiile dintre cuvinte sau pentru a completa rândurile nescrise până la capăt; pătrat de tipografie. – Patru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrișor
PĂTRIȘÓR, pătrișoare, s. n. Piesă metalică cu secțiunea pătrată, folosită în tipografie pentru a acoperi spațiile dintre cuvinte sau pentru a completa rândurile nescrise până la capăt; pătrat de tipografie. – Patru + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrunde
PĂTRÚNDE, pătrúnd, vb. III. 1. Intranz. A intra (cu greu) undeva, a străbate, a răzbate. ♦ Tranz. A străpunge, a perfora. ♦ (Despre sunete, zgomote etc.) A ajunge până la..., a se propaga prin spațiu, a se face auzit. ♦ Tranz. A privi cu atenție; a scruta. 2. Intranz. A izbuti să ajungă, să intre, să străbată undeva; a se infiltra. ♦ Tranz. A umple; a îmbiba. 3. Tranz. A pune stăpânire, a cuprinde, a domina. ♦ Refl. A se lăsa sau a fi cuprins, copleșit, dominat. ♦ Fig. A mișca adânc; a emoționa, a impresiona; a tulbura. 4. Tranz. Fig. A izbuti să cunoască, să afle, să înțeleagă; a afla; a înțelege, a pricepe; a intui. ♦ Refl. A cunoaște, a afla; p. ext. a se convinge. – Lat. pertundere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrundere
PĂTRÚNDERE, pătrunderi, s. f. Acțiunea de a pătrunde și rezultatul ei; penetrație, răzbatere. ♦ Fig. înduioșare, impresionare; emoție. ♦ Fig. Capacitatea de a înțelege ceva, agerime de minte; pricepere, iscusință; perspicacitate. ♦ Fig. Convingere, încredințare; tărie. – V. pătrunde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrunjel
PĂTRUNJÉL, pătrunjei, s. m. Plantă erbacee legumicolă, cu tulpina înaltă, cultivată pentru rădăcina pivotantă, albă și pentru frunzele ei aromate, întrebuințate în alimentație și în medicina populară (Petroselinum hortense); p. restr. frunzele sau rădăcina acestei plante. ◊ Compuse: pătrunjel-de-câmp = numele a două specii de plante erbacee, cu frunzele la baza tulpinii și cu florile albe sau trandafirii, a căror rădăcină este întrebuințată în medicină (Pimpinella saxifraga și major); pătrunjelul-câinelui = plantă erbacee mică, otrăvitoare, cu frunze ca ale mărarului și cu flori albe (Aethusa cynapium). – Din lat. petroselinum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătruns
PĂTRÚNS, -Ă, pătrunși, -se, adj. 1. Străpuns, împuns; p. ext. străbătut, răzbit; copt, fiert, fript foarte bine. 2. Fig. Mișcat, emoționat, impresionat. 3. Fig. Gândit, judecat; aprofundat. ♦ Convins, încredințat. – V. pătrunde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătrunzător
PĂTRUNZĂTÓR, -OÁRE, pătrunzători, -oare, adj. 1. Care străpunge, străbate, răzbate; penetrant. ♦ (Despre ochi, privire) Scrutător; ager. 2. Cu sonoritate puternică; strident. 3. Fig. Mișcător, emoționant, impresionant. 4. Fig. Care aprofundează, care demonstrează pătrundere; perspicace; iscusit, priceput; adânc, profund. – Pătrunde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuc
PĂTÚC, pătucuri, s. n. Pătuț. – Pat^1 + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătucean
PĂTUCEÁN, pătucene, s. n. (Pop.) Pătuț. [Var.: pătceán s. n.] – Pătuc + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuiac
PĂTUIÁC, pătuiace, s. n. Podea improvizată din scânduri, crengi etc., așezată pe furci sau în copaci, pe care se clădește o claie de nutreț (pentru a o feri de vite, de umezeală etc.); pătul^1 (5). [Var.: (reg.) pătuiág s. n.] – Pătui (reg. „pătuț” < pat^1 + suf. -ui) + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuiag
PĂTUIÁG s. n. v. pătuiac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătul
PĂTÚL^1, pătule, s. n. 1. Construcție cu pereții din șipci, din nuiele împletite etc., ridicată pe un postament la mică înălțime deasupra solului, care servește la păstrarea porumbului (în știuleți); p. gener. hambar pentru cereale. 2. (Pop.) Coteț (construit pe pari sau într-un copac) pentru păsările de curte; coteț pentru porumbei. 3. (Pop.) Culcuș improvizat din frunze, din paie, din fân etc., care servește pentru dormit; p. ext. pat rudimentar (și mic). 4. Un fel de podeț așezat pe pari la suprafața apei, de pe care se pescuiește. 5. Pătuiac. 6. Platformă înaltă construită pe stâlpi sau în copaci, care servește ca loc de observație (pentru paznici, pentru vânători etc.). – Cf. lat. *patubulum (= patibulum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătul
PĂTÚL^2, pătuli, -e, adj. (În sintagmele) Măr pătul (și substantivat, m.) = specie de măr cu fructe galbene-verzui (cu pete roșii). Măr pătul (și substantivat, n.) = fructul mărului mai sus definit. – Din germ. Batullen[apfel], Batullen[baum].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuli
PĂTULÍ, pătulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A călca în picioare (culcând la pământ); p. ext. a turti, a strivi, a presa. ♦ Refl. (Despre iarbă, semănături etc.) A se apleca, a se culca la pământ. – Din pătul^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătulire
PĂTULÍRE, pătuliri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pătuli și rezultatul ei. – V. pătuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătulit
PĂTULÍT, -Ă, pătuliți, -te, adj. (Pop.; despre iarbă, flori etc.) Călcat în picioare; culcat la pământ. – V. pătuli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătură
PẮTURĂ, pături, s. f. 1. Bucată (dreptunghiulară) dintr-o țesătură (deasă și groasă) de lână, de fire sintetice, de bumbac, care servește mai ales la învelit. 2. Strat dintr-o substanță, dintr-o materie (care acoperă ceva în mod uniform); fiecare dintre straturile suprapuse care alcătuiesc un tot. ♦ (Geol.) Strat. ♦ (Reg.) Foaie de aluat. 3. Fig. Categorie, treaptă sau grup social; p. ext. oamenii care alcătuiesc o asemenea categorie, treaptă sau grup social. – Lat. *pittula (diminutiv de la pitta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pături
PĂTURÍ, păturesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A împături. – Din pătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păturică
PĂTURÍCĂ, păturele, s. f. Diminutiv al lui pătură. – Pătură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păturit
PĂTURÍT, -Ă, păturiți, -te, adj. (Pop.) Împăturit. – V. pături.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuţ
PĂTÚȚ, pătuțuri, s. n. Diminutiv al lui pat^1; spec. pat^1 de copil; pătișor, pătuc, pătucean. – Pat^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pătuț
PĂTÚȚ, pătuțuri, s. n. Diminutiv al lui pat^1; spec. pat^1 de copil; pătișor, pătuc, pătucean. – Pat^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţanie
PĂȚÁNIE, pățanii, s. f. Întâmplare (neplăcută) ieșită din comun, neașteptată sau neobișnuită pe care o trăiește cineva; pătăranie, pățeală; p. ext. (la pl.) peripeții, aventuri. [Var.: (reg.) pățénie s. f.] – Păți + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățanie
PĂȚÁNIE, pățanii, s. f. Întâmplare (neplăcută) ieșită din comun, neașteptată sau neobișnuită pe care o trăiește cineva; pătăranie, pățeală; p. ext. (la pl.) peripeții, aventuri. [Var.: (reg.) pățénie s. f.] – Păți + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţeală
PĂȚEÁLĂ, pățeli, s. f. (Rar) Pățanie, aventură. – Păți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățeală
PĂȚEÁLĂ, pățeli, s. f. (Rar) Pățanie, aventură. – Păți + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţenie
PĂȚÉNIE s. f. v. pățanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățenie
PĂȚÉNIE s. f. v. pățanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţi
PĂȚÍ, pățesc, vb. IV. 1. Tranz. A i se întâmpla cuiva ceva (neplăcut, ieșit din comun), a da peste ceva neașteptat (și neplăcut). ◊ Expr. A o păți = a avea neplăceri, a intra într-un bucluc; a da peste o belea. A o păți cu cineva = a întâlni pe cineva care îți produce neplăceri, a-și găsi beleaua cu cineva. Din pățite = din experiență. A fi pățit multe = a fi trecut prin multe necazuri, a avea experiență. (Fam.) Ce-ai pățit? = ce ți s-a întâmplat de faci așa ceva? ce te-a găsit? 2. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A suferi, a pătimi, a îndura. [Prez. ind. și: (pop.) pat] – Lat. pati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păți
PĂȚÍ, pățesc, vb. IV. 1. Tranz. A i se întâmpla cuiva ceva (neplăcut, ieșit din comun), a da peste ceva neașteptat (și neplăcut). ◊ Expr. A o păți = a avea neplăceri, a intra într-un bucluc; a da peste o belea. A o păți cu cineva = a întâlni pe cineva care îți produce neplăceri, a-și găsi beleaua cu cineva. Din pățite = din experiență. A fi pățit multe = a fi trecut prin multe necazuri, a avea experiență. (Fam.) Ce-ai pățit? = ce ți s-a întâmplat de faci așa ceva? ce te-a găsit? 2. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A suferi, a pătimi, a îndura. [Prez. ind. și: (pop.) pat] – Lat. pati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţire
PĂȚÍRE, pățiri, s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a păți; pățit^1. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățire
PĂȚÍRE, pățiri, s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a păți; pățit^1. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţit
PĂȚÍT^1 s. n. (Rar) Faptul de a păți; întâmplare sau șir de întâmplări (neplăcute) pe care le trăiește cineva. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățit
PĂȚÍT^1 s. n. (Rar) Faptul de a păți; întâmplare sau șir de întâmplări (neplăcute) pe care le trăiește cineva. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păţit
PĂȚÍT^2, -Ă, pățiți, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) Care a trecut prin multe încercări în viață, care a văzut și a trăit multe; p. ext. cu experiență, încercat, experimentat. ◊ Expr. (A fi) Stan pățitul = (a fi) om cu experiență. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pățit
PĂȚÍT^2, -Ă, pățiți, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) Care a trecut prin multe încercări în viață, care a văzut și a trăit multe; p. ext. cu experiență, încercat, experimentat. ◊ Expr. (A fi) Stan pățitul = (a fi) om cu experiență. – V. păți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păun
PĂÚN, păuni, s. m. Pasăre domestică mare, cu penajul masculului strălucitor, albastru-verzui și cu coada foarte lungă, pe care o poate răsfira în formă de evantai (Pavo cristatus). ◊ Expr. A fi mândru ca un păun = a fi îngâmfat, înfumurat; a se mândri, a se îngâmfa. A se îmbrăca cu (sau în) pene de păun = a se lăuda cu meritele altuia. ♦ Pana păsării descrise mai sus. – Lat. pavo, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păunar
PĂUNÁR, păunare, s. n. (Rar) Loc unde se cresc sau se țin păuni. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păunaş
PĂUNÁȘ, păunași, s. m. Diminutiv al lui păun; păunel. ♦ Epitet dezmierdător dat unui tânăr frumos, mândru, voinic. ◊ Păunașul codrilor = nume dat unui haiduc legendar, tânăr și voinic. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păunaș
PĂUNÁȘ, păunași, s. m. Diminutiv al lui păun; păunel. ♦ Epitet dezmierdător dat unui tânăr frumos, mândru, voinic. ◊ Păunașul codrilor = nume dat unui haiduc legendar, tânăr și voinic. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păună
PĂÚNĂ, păune, s. f. (Rar) Păuniță. – Păun + suf. -ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păunărie
PĂUNĂRÍE s. f. (Rar) Mulțime de păuni. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păunel
PĂUNÉL, păunei, s. m. Păunaș. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păuni
PĂUNÍ, păunesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îngâmfa, a se împăuna. [Pr.: pă-u-] – Din păun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păuniţă
PĂUNÍȚĂ, păunițe, s. f. 1. Femela păunului; păună. 2. (Entom.; reg.) Numele mai multor specii de insecte înrudite cu libelula. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păuniță
PĂUNÍȚĂ, păunițe, s. f. 1. Femela păunului; păună. 2. (Entom.; reg.) Numele mai multor specii de insecte înrudite cu libelula. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păzi
PĂZÍ, păzesc, vb. IV. 1. Tranz. A fi însărcinat sau a-și propune să supravegheze ca ceva sau cineva să fie în siguranță, să nu fugă, să nu dispară etc.; a străjui. ◊ Expr. (Fam.) Ce păzești (aici)? = ce urmărești? ce faci? cu ce-ți pierzi timpul? 2. Tranz. și refl. A (se) feri, a (se) apăra (de o primejdie). ◊ Expr. (absol.) Doamne păzește! = a) Doamne ferește! vai de mine!; b) nicidecum, cu niciun preț, deloc. ♦ (La imperativ, uneori cu suprimarea pron. refl.; pop. și fam.) Dă-te la o parte! ferește-te! ◊ Expr. (Refl.) Să te păzești, Pârleo! = bagă de seamă! ține-te bine! (Tranz.; fam.) A lua (pe cineva) la trei păzește = a lua la zor, a mustra (pe cineva). (Fam.) A o lua la trei păzește = a fugi. 3. Tranz. A avea grijă, a se ocupa (de cineva sau ceva); a îngriji, a supraveghea. ◊ Expr. A-ți păzi gura (sau limba) = a tăcea sau a vorbi cu prudență, a nu spune ceea ce nu trebuie. ♦ (Pop.) A întreține, a alimenta focul. 4. Tranz. (Înv. și reg.) A pândi, a urmări momentul potrivit, sosirea sau trecerea cuiva. 5. Tranz. (Înv. și pop.) A respecta, a îndeplini o poruncă, un angajament etc. ◊ Expr. A-și păzi treaba = a-și vedea de treabă; a fi prudent, rezervat. A-și păzi calea (sau drumul) = a-și vedea de drum; a nu se lăsa ispitit de alte interese. A păzi drumul (sau drumurile) = a umbla haimana. 6. Tranz. (Înv.) A păstra, a menține (în aceeași stare); a întreține. [Imper. sg. și: (fam.) păzea] – Din sl. paziti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păzire
PĂZÍRE, păziri, s. f. Acțiunea de a (se) păzi și rezultatul ei. – V. păzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păzit
PĂZÍT^1 s. n. (Rar) Pază, străjuire, pândă. – V. păzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păzit
PĂZÍT^2, -Ă, păziți, -te, adj. 1. Străjuit, supravegheat (să nu dispară, să nu fugă etc.). 2. Apărat, ocrotit. – V. păzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

păzitor
PĂZITÓR, -OARE, păzitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Paznic. – Păzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâc
PÂC interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă: a) sunetul exploziv surd produs de fumători când trag fumul din lulea sau din țigară; b) sunetul produs de o lovitură dată cu un corp tare; pac, poc; c) sunetul produs de un fir de ață, de o sfoară, de o coardă etc. când se rupe. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâcăi
PÂCĂÍ vb. IV v. pâcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâcâi
PÂCÂÍ, pấcâi, vb. IV. Intranz. (Pop.) 1. A fuma, a trage din lulea, producând un sunet caracteristic; a pufăi. 2. (Despre flacăra lămpii de petrol) A pâlpâi cu zgomot. [Var.: (reg.) pâcăí vb. IV] – Pâc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâclă
PẤCLĂ, pâcle, s. f. 1. Ceață deasă care apare de obicei dimineața și seara; negură. 2. Văl atmosferic albăstrui sau galben-cenușiu, constituit din particule solide, fine, invizibile, care dau aerului un aspect tulbure, opalescent și care este provocat de refracția inegală a luminii în straturile de aer cu temperaturi diferite, încălzite de suprafața solului. ♦ Fig. Strat des, pânză de fum, de ploaie etc. 3. Atmosferă înăbușitoare, zăpușeală (pe timp noros). 4. Vulcan mic din care erup gaze, ape sărate, uneori și petrol; vulcan noroios. – Din sl. pĭclŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâclişit
PÂCLIȘÍT, -Ă, pâclișiți, -te, adj. (Reg.) Morocănos. – Cf. pâclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâclișit
PÂCLIȘÍT, -Ă, pâclișiți, -te, adj. (Reg.) Morocănos. – Cf. pâclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâclos
PÂCLÓS, -OÁSĂ, pâcloși, -oase, adj. Plin de pâclă (1, 2); neguros, cețos. – Pâclă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâine
PẤINE, pâini, s. f. 1. Aliment de bază al omului, preparat dintr-un aluat de faină (de grâu, de secară etc.) și ingrediente, afânat prin fermentația drojdiei, frământat cu apă și copt în cuptor; pită. ◊ Expr. A mânca pâine și sare (pe un sau dintr-un taler) cu cineva = a trăi împreună cu cineva, a împărți cu cineva binele și răul. A ieși înaintea cuiva sau a întâmpina (pe cineva) cu pâine și sare = a întâmpina (pe cineva) cu deosebită cinste. A avea (sau a ține, a fi cu) pâinea și cuțitul în mână sau a pune mâna pe pâine și pe cuțit = a avea la îndemână toată puterea, toate mijloacele. (A fi) bun ca pâinea (cea) caldă (sau bună) = (a fi) foarte bun. A mânca o pâine albă = a avea o situație materială bună, a o duce bine. Se caută (sau se vinde) ca pâinea (cea) caldă, se spune despre o marfă foarte căutată și care se vinde foarte ușor. A mânca pâinea degeaba = a fi nefolositor. ♦ Aluat de făină frământat în vederea facerii pâinii (1). 2. Hrană necesară pentru trai; p. ext. mijloacele materiale necesare existenței; existență. ◊ Expr. O bucată de pâine sau pâinea zilnică, pâinea cea de toate zilele = mijloace de existență. A lua (cuiva) pâinea de la gură = a lăsa pe cineva fără mijloace de trai, a lua (cuiva) toate posibilitățile de existență. ♦ Fig. Agoniseală. 3. (Reg.) Cereale, recoltă de cereale, grâne, bucate; p. restr. grăunțe de cereale (mai ales de grâu). 4. Slujbă, funcție, post. ◊ Expr. A pune (sau a băga) în pâine (pe cineva) = a face cuiva rost de o slujbă. A fi în pâine (sau a mânca o pâine) = a avea o slujbă. A scoate (sau a da afară) din pâine = a da pe cineva afară din serviciu. – Lat. panis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâinică
PÂINÍCĂ, pâinici, s. f. Pâinișoară. – Pâine + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâinişoară
PÂINIȘOÁRĂ, pâinișoare, s. f. 1. Diminutiv al lui pâine (1); pâinică, pâiniță. 2. Ciupercă comestibilă, de culoare roșie-violacee, care crește prin pădurile de stejar și de fag (Russula lepida). ♦ Nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile și necomestibile. – Pâine + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâinișoară
PÂINIȘOÁRĂ, pâinișoare, s. f. 1. Diminutiv al lui pâine (1); pâinică, pâiniță. 2. Ciupercă comestibilă, de culoare roșie-violacee, care crește prin pădurile de stejar și de fag (Russula lepida). ♦ Nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile și necomestibile. – Pâine + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâiniţă
PÂINÍȚĂ, pâinițe, s. f. Pâinișoară. – Pâine + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâiniță
PÂINÍȚĂ, pâinițe, s. f. Pâinișoară. – Pâine + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâl
PÂL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită bătaia din aripi a păsărilor; fâl. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlc
PÂLC, pâlcuri, s. n. 1. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care arată felul, componența) Grup mic și neorganizat de oameni; p. ext. grup de păsări, de animale, (rar) de plante sau de lucruri. ◊ Loc. adv. În pâlcuri sau pâlcuri-pâlcuri = în grup. ♦ Grămadă mică, adunătură de lucruri. 2. (Înv.) Unitate militară la sfârșitul Evului Mediu, în Moldova și în Țara Românească, corespunzătoare unui regiment, formată dintr-un anumit număr de ostași; stol, ceată. – Din sl. plŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlcuire
PÂLCUÍRE, pâlcuiri, s. f. v. PÂLCUI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pâlculeţ
PÂLCULÉȚ, pâlculețe, s. n. Pâlcușor. – Pâlc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlculeț
PÂLCULÉȚ, pâlculețe, s. n. Pâlcușor. – Pâlc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlcuşor
PÂLCUȘÓR, pâlcușoare, s. n. Diminutiv al lui pâlc (1); pâlculeț. – Pâlc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlcușor
PÂLCUȘÓR, pâlcușoare, s. n. Diminutiv al lui pâlc (1); pâlculeț. – Pâlc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlnie
PẤLNIE, pâlnii, s. f. 1. Obiect de metal, de sticlă, de porțelan etc., de obicei în formă de con gol în interior, prelungit în jos printr-un tub îngust, servind la turnarea lichidelor în vase cu gura strâmtă. ◊ Expr. A-și face (sau a-și duce) palmele pâlnie (la gură sau la ureche) = a-și așeza mâinile ca o pâlnie în dreptul gurii sau al urechii pentru a fi auzit sau a auzi mai bine. A face (burta bute și) gura pâlnie = a bea mult. 2. Nume dat unor obiecte în formă de pâlnie (1), care amplifică sunetele. ◊ Pâlnia telefonului = receptor telefonic. 3. Rezervor, încăpere sau locaș, mai largi în partea de sus decât în cea de jos, amenajate pe un sistem tehnic pentru a înlesni introducerea sau evacuarea unui material. 4. Depresiune de teren de formă conică, formată în terenuri solubile. ♦ Plan înclinat care leagă galeria superioară cu cea inferioară a unui tunel în curs de excavare. ♦ Groapă făcută în pământ de un obuz sau de o bombă. 5. Locul unde se adună buștenii înainte de a fi coborâți pe jilip. 6. Tub care servește unor animale cefalopode la mișcare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlnioară
PÂLNIOÁRĂ, pâlnioare, s. f. Diminutiv al lui pâlnie. [Pr.: -ni-oa-] – Pâlnie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâi
PÂLPÂÍ, pers. 3 pấlpâie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre flăcări) A crește și a descrește în cursul arderii, a se mișca, a tremura producând un pocnet ușor, caracteristic; (despre foc) a arde cu o flacără tremurătoare, pâlpâitoare. 2. (Despre păsări, insecte) A mișca lin din aripi, producând un zgomot ușor, caracteristic; a fâlfâi. ♦ P. anal. A tremura ușor, a se mișca, a se clătina ușor. 3. (Despre lumină) A crește și a descrește în intensitate în mod intermitent. – Pâl + p[âl] + suf. -âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâială
PÂLPÂIÁLĂ, pâlpâieli, s. f. Pâlpâire. [Pr.: -pâ-ia-] – Pâlpâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâire
PÂLPÂÍRE, pâlpâiri, s. f. Acțiunea de a pâlpâi și rezultatul ei. 1. Mișcarea tremurată a focului, a flăcărilor, a luminii; pâlpâială, pâlpâit, pâlpâitură. 2. Fâlfâire. – V. pâlpâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâit
PÂLPÂÍT s. n. Pâlpâire. – V. pâlpâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâitor
PÂLPÂITÓR, -OÁRE, pâlpâitori, -oare, adj. Care pâlpâie; tremurător. [Pr.: -pâ-i-] – Pâlpâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâlpâitură
PÂLPÂITÚRĂ, pălpâituri, s. f. (Rar) Pâlpâire. [Pr.: -pă-i-] – Pâlpâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pân
PÂN prep. v. prin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

până
PẤNĂ conj., prep. A. Conj. I. (Introduce propoziții circumstanțiale de timp). 1. (Stabilește un raport de posterioritate, precizând limita până la care se îndeplinește acțiunea din regentă) Greu le-a fost până și-au făcut rost de cărți. 2. (Urmat de o negație, stabilește un raport de anterioritate) Mai înainte ca..., mai înainte de... ♦ (În locuțiuni, urmat de o negație) Până când. Până ce. 3. Atâta timp cât..., câtă vreme..., cât... ◊ (În locuțiuni) Până când. Până ce. II. (Introduce propoziții circumstanțiale de loc; arată limita, hotarul în spațiu) A mers până unde nu ajunsese nimeni. B. Prep. (Împreună cu adverbe și cu alte prepoziții formează adverbe compuse, locuțiuni, prepoziții). I. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Până mâine-dimineață să termini lucrarea. ◊ (În prepoziții compuse) Până la. Până în. (Corelativ) Din zori și până-n seară. ◊ Loc. conj. Până când. Până ce. ◊ Loc. adv. Până la urmă = în cele din urmă. Până una-alta = pentru moment, deocamdată. II. (Introduce un complement circumstanțial de loc; urmat de adverbe) Merg pe jos până acasă. ◊ Loc. adv. De colo până colo = din loc în loc, în multe locuri. De sus până jos sau de jos până sus = în întregime, tot. ◊ (În prepoziții compuse) Până la. Până în. III. (Introduce un complement circumstanțial de mod; în prepoziții compuse) S-a înduioșat până la lacrimi. ◊ (În locuțiuni) Până acolo = în asemenea măsură, în asemenea grad. Până și = chiar și. – Lat. paene-ad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândaci
PÂNDÁCI, -CE, pândaci, -ce, adj. (Rar) Care stă la pândă; care este înclinat să iscodească. – Pândă + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândar
PÂNDÁR, pândari, s. m. Persoană care păzește o pădure, o vie, o holdă etc.; paznic, jitar. ♦ (Mil.; pop.) Strajă, santinelă. ♦ Militar din artileria antiaeriană, însărcinat cu supravegherea spațiului aerian. – Din sl. pondarĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândaş
PÂNDÁȘ, pândași, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care stă la pândă. – Pândă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândaș
PÂNDÁȘ, pândași, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care stă la pândă. – Pândă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândă
PẤNDĂ, pânde, s. f. Faptul de a pândi. ♦ Loc ascuns de unde se poate pândi. – V. pândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândărire
PÂNDĂRÍRE s. f. v. PÂNDĂRI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pândărit
PÂNDĂRÍT, -Ă, pândăriți, -te, adj. v. PÂNDĂRI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pândi
PÂNDÍ, pândesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A observa, a urmări cu atenție pe ascuns sau dintr-un loc ascuns (cu scopul de a prinde, de a ataca, de a afla, de a surprinde etc. pe cineva sau ceva); a spiona, a urmări. ◊ Expr. A pândi cu urechea = a asculta cu atenție, a trage cu urechea. 2. Tranz. A urmări cu nerăbdare un moment favorabil, a aștepta prilejul de a pune mâna pe ceva, de a acapara, de a răpi. 3. Tranz. A studia sau a urmări gesturile, manifestările și acțiunile cuiva pentru a-i ghici gândurile, intențiile. 4. Tranz. și intranz. A aștepta (cu nerăbdare, cu atenția încordată). ◊ Expr. (Tranz.; înv. și reg.) A pândi vreme (cu prilej) = a aștepta ocazia potrivită. – Din sl. ponditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândiş
PÂNDÍȘ adv. (Pop.) Ca la pândă, încet și fără zgomot; pe ascuns, pe furiș. – Pândă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândiș
PÂNDÍȘ adv. (Pop.) Ca la pândă, încet și fără zgomot; pe ascuns, pe furiș. – Pândă + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pândit
PÂNDÍT s. n. Faptul de a pândi; pândă. – V. pândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânditor
PÂNDITÓR, -OÁRE, pânditori, -oare, adj. Care pândește, care iscodește. – Pândi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pângări
PÂNGĂRÍ, pângăresc, vb. IV. Tranz. 1. A face de ocară, a dezonora, a necinsti; a păta, a profana. ♦ Spec. A viola. 2. A mânji, a murdări, a întina. – De la păgân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pângărire
PÂNGĂRÍRE, pângăriri, s. f. Acțiunea de a pângări și rezultatul ei; profanare, necinstire. – V. pângări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pângărit
PÂNGĂRÍT, -Ă, pângăriți, -te, adj. 1. Care a fost dezonorat, care a fost necinstit. 2. (Înv. și reg.) Ticălos, nemernic, păcătos. – V. pângări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pângăritor
PÂNGĂRITÓR, -OÁRE, pângăritori, -oare, adj. (Rar; adesea substantivat) Care pângărește; profanator, defăimător, dezonorant, batjocoritor. – Pângări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântec
PẤNTEC, pântece, s. n. (Pop.) 1. Parte a corpului, la om și la animale, situată între torace și bazin, formată dintr-o cavitate în care se află stomacul, intestinele, organele de reproducere etc.; abdomen, burtă, foaie, vintre. ◊ Expr. Parcă are oase în pântece, se spune despre cineva care se apleacă foarte greu. A fi cu pântecele la gură = a fi însărcinată. 2. Stomac. ◊ Expr. Cu pântecele lipit de coaste = foarte flămând sau foarte slab. A se închina pântecelui = a fi peste măsură de lacom, a trăi numai pentru mâncare. 3. Uter. ◊ Loc. adv. Din pântecele mamei = înainte de a se naște. ◊ Expr. A lua (sau a avea, a purta) în pântece = a rămâne sau a fi însărcinată. A trăi (sau a fi, a se simți) ca în pântecele mamei = a se simți foarte bine și în siguranță. 4. Fig. Partea dinăuntru a unui obiect, a unei încăperi etc.; interior, adâncime. 5. Fig. Partea bombată, ieșită în afară, a unor obiecte; interiorul acestor părți. [Var.: pấntece s. n.] – Lat. pantex, -ticis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecare
PÂNTECÁRE, pântecări, s. f. (Reg.) Diaree. – Pântec + suf. -are.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecăraie
PÂNTECĂRÁIE, păntecărăi, s. f. (Reg. și fam.) Diaree. [Pr.: -ra-ie] – Pântec + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântece
PẤNTECE s. n. v. pântec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecel
PÂNTECÉL, pântecele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui pântece; pântecuț. – Pântece + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecos
PÂNTECÓS, -OÁSĂ, pântecoși, -oase, adj. (Pop.) 1. Cu pântecele mare, proeminent; burtos. 2. Fig. (Despre obiecte) Cu pereții rotunjiți în afară, bombat. – Pântec + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecuţ
PÂNTECÚȚ, păntecuțe, s. n. (Rar) Pântecel. – Pântec + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântecuț
PÂNTECÚȚ, păntecuțe, s. n. (Rar) Pântecel. – Pântec + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pântre
PẤNTRE prep. v. printre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzar
PÂNZÁR, pânzari, s. m. (Înv.) Țesător sau negustor de pânzeturi. – Pânză + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânză
PẤNZĂ, pânze, s. f. I. 1. Țesătură făcută din fire de bumbac, de in, de cânepă etc., din care se confecționează albituri de corp, de pat etc.; bucată din această țesătură. ◊ Pânză de casă = pânză țesută la războiul manual; pânză țărănească. ◊ Loc. adv. Până în pânzele albe = fără încetare, până la capăt; până la ultima limită; necruțător. ◊ Expr. A zări ca printr-o pânză = a nu vedea limpede, a desluși cu greu; a vedea ca prin sită. Ține-te (sau să te ții) pânză (să nu te rupi), se spune pentru a arăta că este vorba de o acțiune grea și de durată, de un lucru care se desfășoară cu mare intensitate și care, pentru a fi rezolvat, cere curaj, răbdare etc. A i se ridica (sau a-i cădea, a i se lua cuiva) pânza de pe ochi = a începe să înțeleagă limpede lucrurile, a înceta să mai privească eronat un anumit lucru, o anumită situație; a i se deschide ochii. (Adverbial) A curge pânză = a curge fără întrerupere. A țese pânzele = a face intrigi. A (i) se încurca cuiva pânza = a nu-i reuși planurile făcute. ♦ Plasă deasă de pescuit. ♦ Fig. Șir, rând (de oameni). ♦ Fig. Șuviță; fascicul. 2. Bucată de pânză (1) cu diferite utilizări; a) țesătură cu care se acoperă fața sau trupul mortului; giulgiu. (Expr.) Parcă i-a luat pânza de pe obraz (sau de pe ochi, de pe față), se spune despre cineva foarte palid sau foarte slab; b) (la pl.) bucată mare de țesătură rezistentă care se fixează de vergelele catargelor unui vas și care, împinsă de vânt, face să înainteze vasul; velă; c) bucată de țesătură deasă fixată pe un cadru, pe care se pictează; p. ext. tablou; d) (în sintagma) pânză de cort = foaie de cort; e) țesătură pe care se proiectează imagini de la un aparat de proiecție; ecran. 3. Țesătură pe care o face păianjenul pentru a prinde prada. 4. Țesătură sau împletitură specială din fire textile sau metalice, folosită în industrie, în laboratoare etc. ◊ Pânză de calc = pânză subțire și transparentă pe care se desenează planuri tehnice. II. 1. Lama sau tăișul de metal al unor instrumente. ◊ Pânză de fierăstrău = tăișul de metal al unui fierăstrău. 2. (Geol.; în sintagmele) Pânză de șariaj = ansamblu de strate geologice mai vechi, deplasate și împinse prin mișcările tectonice peste altele mai noi; suprafața pe care are loc deplasarea unor mase în acest proces. Pânză eruptivă = formă de zăcământ a rocilor vulcanice, rezultată prin consolidarea curgerilor de lave. Pânză de apă subterană = strat acvifer. 3. Desiș (de copaci) lung și îngust (crescut de-a lungul unui drum, al unei ape); perdea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzărie
PÂNZĂRÍE, pânzării, s. f. (Rar) 1. Cantitate mare de pânză (I 1) sau de articole confecționate din pânză; pânzeturi. 2. Magazin de pânzeturi. ♦ Atelier sau fabrică unde se țes pânzeturi. – Pânză + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzătură
PÂNZĂTÚRĂ, pânzături, s. f. (Înv. și reg.) Pânză (I 1) sau bucată de pânză. ♦ (Reg.) Broboadă, basma; năframă. ♦ (Înv. și reg.) Față de masă. – Pânză + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzât
PÂNZÁT, -Ă, pânzați, -te, adj. (Despre hârtie) Fabricat cu un amestec de fibre textile pentru a avea rezistență. ♦ (Despre obiecte) Dublat, întărit cu pânză. Hartă pânzată. – Pânză + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzet
PÂNZÉT, (2) pânzeturi, s. n. 1. Pânză (I 1). 2. Obiect confecționat din pânză; pânzărie, albitură, rufărie. – Pânză + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzică
PÂNZÍCĂ s. f. Pânză (I 1) subțire (de calitate inferioară). – Pânză + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânziş
PÂNZÍȘ s. n. (Rar) Ceea ce seamănă cu o pânză (I 1); văl. – Pânză + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânziș
PÂNZÍȘ s. n. (Rar) Ceea ce seamănă cu o pânză (I 1); văl. – Pânză + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzişoară
PÂNZIȘOÁRĂ, pânzișoare, s. f. Diminutiv al lui pânză; pânzucă, pânzuță. – Pânză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzișoară
PÂNZIȘOÁRĂ, pânzișoare, s. f. Diminutiv al lui pânză; pânzucă, pânzuță. – Pânză + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzucă
PÂNZÚCĂ s. f. (Reg.) Pânzișoară. – Pânză + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzuit
PÂNZUÍT adj. v. PÂNZUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pânzuliţă
PÂNZULÍȚĂ, pânzulițe, s. f. Porțiune de talpă ce îmbracă tocul (înalt) la încălțămintea pentru femei. – Pânză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzuliță
PÂNZULÍȚĂ, pânzulițe, s. f. Porțiune de talpă ce îmbracă tocul (înalt) la încălțămintea pentru femei. – Pânză + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzuţă
PÂNZÚȚĂ, pânzuțe, s. f. (Reg.) Pânzișoară. – Pânză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pânzuță
PÂNZÚȚĂ, pânzuțe, s. f. (Reg.) Pânzișoară. – Pânză + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâr
PÂR^1 interj. (Adesea pronunțat cu „r” prelungit) Cuvânt care imită zgomotul sau trosnetul produs de un corp solid care se rupe sau se despică, de arderea lemnelor, de presiunea exercitată asupra zăpezii etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâr
PÂR^2, pâri, s. m. (Reg.) Persoană care pârăște; pârâș, reclamant. – Din pârî (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâră
PẤRĂ, pâre, s. f. 1. Plângere făcută împotriva cuiva; reclamație. ♦ Acuzație, învinuire. 2. Denunț. 3. Calomnie, defăimare; clevetire, bârfeală. 4. (Înv. și reg.) Proces, judecată. [Pl. și: pâri] – Din pârî (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăi
PÂRĂÍ vb. IV v. pârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăiaş
PÂRĂIÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăiaș
PÂRĂIÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăitoare
PÂRĂITOÁRE s. f. v. pârâitoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârău
PÂRẮU s. n. v. pârâu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăuaş
PÂRĂUÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăuaș
PÂRĂUÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăuţ
PÂRĂÚȚ s. n. v. pârâuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârăuț
PÂRĂÚȚ s. n. v. pârâuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâcios
PÂRÂCIÓS, -OÁSĂ, pârâcioși, -oase, adj., s. m. și f. (Persoană) care pârăște (1), care are obiceiul să pârască; pârâtor. – Pârî + suf. -cios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâciune
PÂRÂCIÚNE, pârâciuni, s. f. (Pop.) Pâră (1). – Pârî + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâi
PÂRÂÍ, pers. 3 pấrăie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre corpuri tari, dure etc.) A produce un zgomot surd, ușor prelungit, prin rupere, frângere, tăiere, zdrobire etc.; a trosni, a pocni. 2. (Despre încheieturi, p. ext. despre oase) A produce prin întindere un zgomot asemănător cu cel produs prin frângerea unui corp dur; a trosni, a pocni.(Despre scânduri, podele etc.,p. anal. despre corpuri metalice sau despre obiecte prevăzute cu arcuri, balamale etc.) A produce un zgomot strident prin apăsare, prin lovire sau prin frecare; a scârțâi. ♦ (Despre obiecte din lemn) A începe să se desfacă din încheieturi cu un zgomot caracteristic. ♦ (Despre pepeni) A produce un trosnet ușor prin strângere în mâini; a trosni. 4. (Despre foc sau despre un corp inflamabil care arde) A produce pocnete scurte și repetate. 5. (Despre arme de foc, p. ext. despre proiectile) A produce un zgomot ritmic prin declanșări succesive ori simultane; a bubui, a păcăni, a răpăi, a șuiera. [Var.: (reg.) pârăí vb. IV] – Pâr^1 + suf.-âi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâiaş
PÂRÂIÁȘ, pârâiașe, s. n. Diminutiv al lui pârâu; pârâuț. [Pr.: -râ-iaș. – Var.: pârăiáș, pârăuáș, pârâuáș s. n.] – Pârâu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâiaș
PÂRÂIÁȘ, pârâiașe, s. n. Diminutiv al lui pârâu; pârâuț. [Pr.: -râ-iaș. – Var.: pârăiáș, pârăuáș, pârâuáș s. n.] – Pârâu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâire
PÂRÂÍRE s. f. (Rar) Pârâit. – V. pârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâit
PÂRÂÍT, pârâituri, s. n. Faptul de a pârâi; pârâire, – V. pârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâitoare
PÂRÂITOÁRE, pârâitori, s. f. 1. Aparat rudimentar de lemn prevăzut cu aripioare, care, mișcate de vânt, produc un zgomot strident și alungă păsările din semănături, livezi, vii etc.; zbârnâitoare. 2. Fâșie de hârtie care se leagă de cele două capete de sus ale spetezelor zmeului și care, la înălțarea acestuia, produce un pârâit puternic; zbârnâitoare. 3. Specie de lăcustă de culoare cafenie sau neagră, care, în timpul zborului, produce un fel de pârâituri (Psophus stridulus). [Pr.: -râ-i-. – Var.: pârăitoáre s. f.] – Pârâi + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâitură
PÂRÂITÚRĂ, pârâituri, s. f. 1. Zgomot surd produs de ruperea, despicarea, frângerea etc. unui corp tare, dur. 2. Zgomot sau sunet ascuțit, strident, care se produce prin apăsare; scârțâitură. ♦ Zgomot specific produs de ceva care arde. ♦ Succesiune de zgomote scurte și dese; răpăit. [Pr.: -râ-i-] – Pârâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâş
PÂRẤȘ, pârâși, s. m. (Pop.) Persoană care pârăște; reclamant. – Pârî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâș
PÂRẤȘ, pârâși, s. m. (Pop.) Persoană care pârăște; reclamant. – Pârî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârât
PÂRẤT, -Ă, pârâți, -te, adj., s. m. și f. (Parte dintr-un proces civil) împotriva căreia este introdusă acțiunea; p. ext. învinuit, acuzat, inculpat. – V. pârî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâtor
PÂRÂTÓR, -OÁRE, părători, -oare, adj, s. m. și f. (Rar) (Persoană) care pârăște (1), care are obiceiul să pârască; (persoană) care denunță, delator. – Pârî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâtură
PÂRÂTÚRĂ, pârâturi, s. f. (Înv.) Pâră (1); acuzație, învinuire. – Pârî + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâu
PÂRẤU, pâraie, s. n. 1. Apă curgătoare mică, râu mic. 2. Fig. (Adesea adverbial) Cantitate mare (dintr-un lichid); șuvoi. [Var.: pârắu s. n.] – Cf. alb. përrua, rom. râu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâuaş
PÂRÂUÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâuaș
PÂRÂUÁȘ s. n. v. pârâiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâuţ
PÂRÂÚȚ, părăuțe, s. n. (Pop.) Pârâiaș. [Var.: pârăúț s. n.] – Pârâu + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârâuț
PÂRÂÚȚ, părăuțe, s. n. (Pop.) Pârâiaș. [Var.: pârăúț s. n.] – Pârâu + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârcălab
PÂRCĂLÁB, pârcălabi, s. m. 1. Titlu dat în Evul Mediu, în Țările Române, persoanelor însărcinate cu conducerea unui județ, a unui ținut, a unei cetăți, având atribuții militare, administrative și judecătorești; persoană care purta acest titlu. 2. Administrator al satelor boierești și mănăstirești, în Evul Mediu; (mai târziu) primar (rural). ♦ Strângător de biruri, perceptor rural. 3. (Reg.) Comandant al unei închisori; temnicer. – Din magh. porkoláb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârcălăbie
PÂRCĂLĂBÍE, pârcălăbii, s. f. 1. Demnitatea sau funcția pârcălabului (1). ♦ Instituția pe care o conducea pârcălabul (1); sediul acestei instituții. 3. Dare care se plătea pârcălabului. – Pârcălab + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârdalnic
PÂRDÁLNIC, -Ă, pârdalnici, -ce, adj. (Pop.; adesea substantivat) Afurisit, blestemat. ♦ (Substantivat, m. art.; eufemistic) Diavol. ◊ Expr. Lasă-l pârdalnicului (sau la pârdalnicul) = lasă-l încolo! dă-i pace! – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârg
PÂRG s. n. v. pârgă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârgar
PÂRGÁR, pârgari, s. m. 1. (În Evul Mediu, în organizarea administrativă a Țărilor Române) Membru în sfatul administrativ al unui oraș sau al unui târg (compus din 6 până la 12 persoane). 2. (Reg.; în vechea organizare administrativă) Vătășel la primărie. – Din magh. polgár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârgav
PÂRGÁV, -Ă, pârgavi, -e, adj. (Reg.; despre fructe) Care se coace mai repede decât altele din același gen; timpuriu, văratic. – Pârgă + suf. -av.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârgă
PẤRGĂ s. f. 1. (Pop.) Fază de început a coacerii unor fructe, legume sau cereale, înainte de maturizare; starea fructelor, a legumelor și a cerealelor în această fază. ◊ Loc. adj. în pârgă = aproape copt. ◊ Expr. A da în pârgă (sau în pârg) = a începe să se coacă, să se pârguiască. 2. (Înv. și reg.; colectiv) Cele dintâi fructe sau roade dintr-un an; roade timpurii. [Var.: pârg s. n.] – Din sl. prŭga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârgăluire
PÂRGĂLUÍRE s. f. v. pârgălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pârghie
PẤRGHIE, pârghii, s. f. 1. Bară rigidă care se sprijină pe un punct de articulație fix și asupra căreia se exercită o forță activă și o forță rezistentă; bară (de lemn sau de fier) care servește la ridicarea sau la mișcarea unei greutăți. 2. Fig. Forță care dă impuls unei activități; punct de sprijin. – Et. nec. Cf. lat. pergula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârgui
PÂRGUÍ, pers. 3 pârguiește, vb. IV. Refl. (Despre fructe, legume și cereale) A începe să se coacă, a da în copt. – Pârgă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârguială
PÂRGUIÁLĂ, pârguieli, s. f. Prima fază de coacere a fructelor, când acestea încep să-și schimbe culoarea și când crește conținutul lor în zahăr. ◊ Loc. vb. A da în pârguială = a începe să se coacă. [Pr.: -gu-ia-] – Pârgui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârguit
PÂRGUÍT^1 s. n. Faptul de a se pârgui; timpul când se pârguiesc fructele sau cerealele. – V. pârgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârguit
PÂRGUÍT^2, -Ă, pârguiți, -te, adj. (Despre fructe, legume și cereale) Care începe să se coacă, care a dat în copt. – V. pârgui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârî
PÂRÎ́, pârăsc, vb. IV. Tranz. (Folosit și absol.) 1. A se plânge de faptele cuiva; a reclama. ♦ A acuza, a învinui. ♦ A da pe față în mod răutăcios faptele cuiva, adesea exagerând sau mințind; a vorbi de rău; a denunța. 2. (Înv.) A da pe cineva în judecată, a intenta (cuiva) proces. – Din sl. p(ĭ)rĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârjoală
PÂRJOÁLĂ, pârjoale, s. f. (Reg.) 1. Bucată de carne friptă la grătar. 2. Chiftea mare, dată prin pesmet și prăjită în grăsime. – Din tc. pirzola, bg. păržola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârjol
PÂRJÓL, părjoluri, s. n. (Pop.) 1. Foc mare care se extinde rapid; incendiu violent și mistuitor. ◊ Expr. A face pârjol = a nimici (prin foc); a face prăpăd, a prăpădi. A da pârjol = a da foc, a distruge (prin foc); a incendia. A plânge cu foc și pârjol = a plânge cu desperare. A se face foc și pârjol = a-și ieși din fire, a se înfuria foarte tare. 2. Căldură mare și înăbușitoare; arșiță, zăpușeală, zăduf. 3. Fig. Prăpăd, dezastru, calamitate, pustiire, urgie. – Din pârjoli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârjoli
PÂRJOLÍ, pârjolesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A da foc sau a pune foc cu scopul de a distruge. 2. Tranz. (Adesea fig.) A arde, a mistui în flăcări o ființă. 3. Intranz. (Despre soare) A încălzi peste măsură; a arde, a dogori. 4. Tranz. (Despre soare) A ofili, a veșteji, a usca din cauza arșiței prea mari. – Din magh. pörzsölni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârjolit
PÂRJOLÍT, -Ă, pârjoliți, -te, adj. (Pop.) Ars de foc, de pârjol (1); p. ext. ars de soare, pârlit. – V. pârjoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlăluire
PÂRLĂLUÍRE s. f. v. pârlălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pârlăluit
PÂRLĂLUÍT adj. v. pârlălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pârlea
PẤRLEA s. m. (Pop.; în expr.) Ține-te (sau tunde-o, întinde-o) pârleo! sau să te cam mai duci pârlea! ori du-te pârlii! = aleargă cât poți de tare (ca să n-o pățești); pleacă! să nu te mai văd! – Din pârli (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârleală
PÂRLEÁLĂ, pârleli, s. f. 1. Acțiunea de a (se) pârli și rezultatul ei; arsură ușoară, superficială; pârlitură. 2. Fig. (Fam.) Păcăleală, înșelătorie; pagubă, pierdere. ◊ Expr. (Fam.) A-și scoate pârleala = a-și găsi o compensație, a se despăgubi (de o pagubă materială, de o osteneală etc.). – Pârli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârleaz
PÂRLEÁZ, pârleazuri, s. n. Trecătoare îngustă peste un gard (mai ales la țară), făcută din una sau mai multe scânduri (ca niște trepte) care se sprijină, la extremități, pe câte un țăruș bătut în pământ. – Din bg., sb. prelaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârleo
pârleo formă verbală în expr. v. PÂRLEA (În expr.) Ține-te (sau tunde-o, întinde-o) pârleo! sau să te cam mai duci pârlea! ori du-te pârlii! = aleargă cât poți de tare (ca să n-o pățești); pleacă! să nu te mai văd! [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pârli
PÂRLÍ, pârlesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) arde ușor la suprafață. ◊ Expr. (Tranz.) A o pârli la (sau de) fugă = a fugi repede. 2. Tranz. A trece prin flăcări un porc tăiat, o pasăre tăiată pentru a-i îndepărta complet perii, puful sau penele. 3. Tranz. și refl. A (se) înnegri (din cauza acțiunii soarelui); a (se) bronza. 4. Tranz. și refl. A (se) ofili, a (se) veșteji, a (se) usca. 5. Tranz. și refl. Fig. A (se) păcăli, a (se) înșela. – Din bg. părlja, sb. prljiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlii
pârlii formă verbală în expr. v. PÂRLEA (În expr.) Ține-te (sau tunde-o, întinde-o) pârleo! sau să te cam mai duci pârlea! ori du-te pârlii! = aleargă cât poți de tare (ca să n-o pățești); pleacă! să nu te mai văd! [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pârlire
PÂRLÍRE, pârliri, s. f. Acțiunea de a (se) pârli și rezultatul ei. – V. pârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlit
PÂRLÍT^1 s. n. Faptul de a (se) pârli; pârlire. – V. pârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlit
PÂRLÍT^2, -Ă, pârliți, -te, adj. 1. Ars ușor, numai la suprafață. ♦ (Despre haine, țesături etc.) Ars superficial la călcat sau la dogoarea focului. 2. (Despre oameni sau despre părți ale corpului lor) Cu pielea înnegrită de soare; înnegrit, bronzat. 3. (Despre vegetație) Ofilit, veștejit, uscat din cauza arșiței. 4. Fig. (Fam.; despre oameni) Sărac, nevoiaș; necăjit, amărât. ♦ (Substantivat) Om nevoiaș; p. ext. om neisprăvit, prăpădit. – V. pârli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlitură
PÂRLITÚRĂ, pârlituri, s. f. (Înv. și reg.) 1. Pârleală (1). ◊ Expr. (Înv.) A da (pe cineva) pe (sau prin) pârlitură = a) a necăji (pe cineva), a face (cuiva) zile fripte;a ironiza, a lua în râs. 2. (Reg.; concr.) Loc ars de foc; porțiune de pădure cu copacii arși. – Pârli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârloagă
PÂRLOÁGĂ, pârloage, s. f. Teren arabil lăsat necultivat unul sau mai mulți ani, pentru refacerea fertilității lui. ♦ (Colectiv) Ierburi crescute pe un teren arabil necultivat; p. ext. brazda cosită de pe un asemenea loc. – Din bg. prelog, sb. parlog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlogi
PÂRLOGÍ, pers. 3 părlogește, vb. IV. Refl. (Reg.: despre terenuri agricole nelucrate) A se părăgini. – Din pârloagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlogire
PÂRLOGÍRE, părlogiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a se părăgini. – V. pârlogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârlogit
PÂRLOGÍT, -Ă, pârlogiți, -te, adj. (Reg.; despre terenuri agricole necultivate) Părăginit. – V. pârlogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârnaie
PÂRNÁIE, pârnăi, s. f. 1. (Reg.) Oală mare de pământ, lărgită în partea de sus, folosită în gospodăria țărănească pentru gătit sau pentru păstrat alimente. ♦ Conținutul unei asemenea oale. 2. (Arg.) Închisoare, temniță. [Pr.: -na-ie] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpălac
PÂRPĂLÁC, pârpălace, s. n. (Înv.) Frigere a cărnii pe jeratic sau în frigare; (concr.) carne friptă astfel. – Pârpăli + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpăleală
PÂRPĂLEÁLĂ, părpăleli, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pârpăli. ◊ Expr. A-i trage (sau a-i da) o pârpăleală (bună) = a lucra, a acționa cu mare grabă; a-i da zor; a face un lucru superficial. [Var.: perpeleálă s. f.] – Pârpăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpăli
PÂRPĂLÍ, pârpălesc, vb. IV. I. (Pop.) 1. Tranz. A frige un animal sau o bucată de carne la frigare, pe jăratic sau la para focului. ♦ A frige sau a încălzi ceva superficial, la repezeală. 2. Refl. A se încălzi la dogoarea focului sau la soare. II. Refl. (Mai ales în forma perpeli) 1. A se zvârcoli, a se zbate, a se tăvăli de durere. ♦ Fig. A se frământa, a se chinui, a se zbuciuma. 2. A se răsuci (în așternut), a se întoarce de pe o parte pe alta fără a-și găsi locul (din cauza unei stări fizice sau psihice chinuitoare). [Var.: perpelí vb. IV] – Din bg. pripalja, sb. pripaliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpălire
PÂRPĂLÍRE, păipăliri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pârpăli și rezultatul ei. [Var.: perpelíre s. f.] – V. pârpăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpălit
PÂRPĂLÍT, -Ă, părpăliți, -te, adj. (Pop.) Fript sau prăjit în pripă, numai pe deasupra (la frigare, pe jăratic sau la para focului). [Var.: perpelít, -ă adj.] – V. pârpăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpăriţă
PẤRPĂRIȚĂ, pârpărițe, s. f. 1. Mică piesă metalică fixată în piatra alergătoare de la moară, în care intră capătul de sus al fusului. 2. (Reg.) Cilindru care susține pietrele morii și care este pus în mișcare prin acțiunea roții cu măsele. 3. Gaură în mijlocul pietrei alergătoare de la moară, în care cad grăunțele din teică pentru a fi măcinate. 4. (Reg.) Teică (la moară). [Acc. și: pârpăríță] – Din sl. prŭprica, ucr. perepelyća.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârpăriță
PẤRPĂRIȚĂ, pârpărițe, s. f. 1. Mică piesă metalică fixată în piatra alergătoare de la moară, în care intră capătul de sus al fusului. 2. (Reg.) Cilindru care susține pietrele morii și care este pus în mișcare prin acțiunea roții cu măsele. 3. Gaură în mijlocul pietrei alergătoare de la moară, în care cad grăunțele din teică pentru a fi măcinate. 4. (Reg.) Teică (la moară). [Acc. și: pârpăríță] – Din sl. prŭprica, ucr. perepelyća.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârş
PÂRȘ, pârși, s. m. Nume dat mai multor specii de mamifere din familia rozătoarelor, cu aspect intermediar între veveriță și șoarece, lungi de circa 20 de centimetri, cu coadă lungă și stufoasă, cu blană moale și bogată, cu ochi mari și cu bot ascuțit, care trăiesc mai ales prin păduri, cățărate în copaci (unde își au de obicei culcușul și unde hibernează) (Glis glis, Muscardinus avellanarius. Dryomus netedula). ◊ Pârș de stejar = mamifer rozător asemănător cu pârșul, cu câte o pată neagră pe obraji (Eliomys quercinus). [Var.: pâș s. m.] – Din sl. plŭchŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârș
PÂRȘ, pârși, s. m. Nume dat mai multor specii de mamifere din familia rozătoarelor, cu aspect intermediar între veveriță și șoarece, lungi de circa 20 de centimetri, cu coadă lungă și stufoasă, cu blană moale și bogată, cu ochi mari și cu bot ascuțit, care trăiesc mai ales prin păduri, cățărate în copaci (unde își au de obicei culcușul și unde hibernează) (Glis glis, Muscardinus avellanarius. Dryomus netedula). ◊ Pârș de stejar = mamifer rozător asemănător cu pârșul, cu câte o pată neagră pe obraji (Eliomys quercinus). [Var.: pâș s. m.] – Din sl. plŭchŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârte
PẤRTE s. f. v. pârtie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârtie
PẤRTIE, pârtii, s. f. 1. Cărare sau drum făcut prin zăpadă. ◊ (Sport) Culoar amenajat (și marcat) prin zăpadă, în vederea practicării unor sporturi de iarnă (bob, schi etc.). 2. (Pop.) Drum deschis prin semănătură, printr-un desiș de pădure etc.; cărare. [Var.: pârte s. f.] – Din sl. prŭtŭ, sb. prt, prtina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârtioară
PÂRTIOÁRĂ, pârtioare, s. f. Diminutiv al lui pârtie. [Pr.: -ti-oa-] – Pârtie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârţ
PÂRȚ, interj. (2) pârțuri, s. n. (Pop.) 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de gazele eliminate din organism prin orificiul anal. 2. S. n. Gaz care se elimină cu zgomot prin orificiul anal. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârț
PÂRȚ, interj. (2) pârțuri, s. n. (Pop.) 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de gazele eliminate din organism prin orificiul anal. 2. S. n. Gaz care se elimină cu zgomot prin orificiul anal. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârţag
PÂRȚÁG s. n. (Pop. și fam.) Acces de furie, chef de ceartă; capriciu, toană. – Pârț + suf. -ag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârțag
PÂRȚÁG s. n. (Pop. și fam.) Acces de furie, chef de ceartă; capriciu, toană. – Pârț + suf. -ag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârţâi
PÂRȚÂI, pấrțâi, vb. IV. Intranz. (Pop.) A elimina cu zgomot gaze din intestinul gros, prin orificiul anal. – Pârț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pârțâi
PÂRȚÂI, pấrțâi, vb. IV. Intranz. (Pop.) A elimina cu zgomot gaze din intestinul gros, prin orificiul anal. – Pârț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâs
PÂS interj. v. pis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâslar
PÂSLÁR, pâslari, s. m. (Mai ales la pl.) Cizmă sau papuc de pâslă. – Pâslă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâslă
PẤSLĂ, pâsle, s. f. Material textil obținut din fire de lână sau de păr de animal netoarse bătute la piuă, folosit la confecționarea pălăriilor, a încălțămintei călduroase, ca izolant etc. – Cf. sl. plŭstĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâsli
PÂSLÍ, pâslesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se îndesi, a se face ca pâslă. – Din pâslă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâslit
PÂSLÍT, -Ă, pâsliți, -te, adj. (Rar) Pâslos. – V. pâsli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâslos
PÂSLÓS, -OÁSĂ, pâsloși, -oase, adj. Des ca pâsla, asemănător ca aspect cu pâsla; pâslit; îndesat, aspru, bătucit. – Pâslă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâş
PÂȘ^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care redă zgomotul ușor produs de pașii cuiva, de mersul în vârful picioarelor etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâș
PÂȘ^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care redă zgomotul ușor produs de pașii cuiva, de mersul în vârful picioarelor etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâş
PÂȘ^2 interj. v. piș^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâș
PÂȘ^2 interj. v. piș^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâş
PÂȘ^3 s. m. v. pârș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pâș
PÂȘ^3 s. m. v. pârș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pe
PE prep. I. (Introduce un complement direct). 1. (Complementul este exprimat printr-un substantiv nume propriu sau nume comun care indică o ființă) Îl strig pe Ion. A împușcat pe lup în cap. ♦ (Complementul este exprimat printr-un substantiv comun care indică un lucru) Cui pe cui se scoate. 2. (Complementul este exprimat printr-un pronume personal, relativ, interogativ, demonstrativ, nehotărât sau negativ) L-a întrebat pe el. Pe cine nu-l lași să moară, nu te lasă să trăiești. Pe cine să chem? L-a adus și pe celălalt. A strigat pe cineva. Nu strig pe nimeni. ◊ Expr. Unul pe altul (sau una pe alta, unii pe alții, unele pe altele) = reciproc, între ei (sau între ele). ♦ (Complementul este exprimat prin numeralul nehotărât „câți”, „câte”, cu valoare de pronume relativ) Pe câți i-am ajutat. 3. (Complementul este exprimat printr-un numeral ordinal, cardinal, distributiv) Pe al doilea nu l-am văzut. Adună pe 5 cu 7. Vedea pe câte unul zâmbind. 4. (Complementul este exprimat printr-un adjectiv sau un numeral substantivat, fiind precedat de articolul „cel”) I-a invitat pe cei harnici. 5. (Complementul este exprimat printr-un substantiv sau un pronume precedat de adverbul de comparație „ca”) Mă privește ca pe un străin. ◊ Loc. adv. Ca pe el (sau pe ea, pe ei, pe dânsa etc.) = de-a binelea, de tot; zdravăn. II. (Introduce un complement indirect). 1. În legătură cu..., fiind vorba de... Vorbea pe seama cuiva. 2. Împotriva, în contra (cuiva). E pornit pe el. 3. În schimbul, pentru... A dat doi lei pe bilet. ♦ (Cu o nuanță temporală și distributivă) în schimbul unei munci (de o zi, de o lună etc.); în timp de... Cât să-ți dau pe an? III. (Introduce un complement circumstanțial) 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) S-a oprit pe o treaptă. ◊ Expr. Pe lume = în cuprinsul lumii, pretutindeni; în diverse puncte ale globului. ◊ (Cu o nuanță instrumentală) Emitere pe unde scurte. ◊ (Cu o nuanță temporală) Pe drum i-am spus o poveste. ♦ (Dă complementului pe lângă care stă o nuanță de aproximație) Caută pe după bănci. ◊ Expr. Pe acasă = a) undeva în preajma sau în apropierea casei; b) în interiorul casei, la casa în care locuiește cineva sau în sânul familiei sale. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe cale. Pe din jos de... Pe deasupra. Pe de lături. Pe urma... 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Pe căldura asta o să ne uscăm de sete. ◊ Loc. adv. Pe mâine = a) în cursul zilei de mâine; b) pentru mâine; până mâine. ◊ Loc. conj. Pe când = a) în timp ce, pe vremea când; b) (cu nuanță adversativă) În acest timp însă, în schimb (în acest timp); iar. ◊ Loc. prep. Pe după... = cam după... aproximativ după... Pe aproape de... = (cam) în apropierea..., (cam) înainte de... ♦ Pe timp de..., pe o durată de..., în fiecare, la fiecare, pentru fiecare; într-o perioadă de... Cantitate de cărbune planificată pe 5 ani. ♦ În, spre, înspre. Pe primăvară. Pe-nserate. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe atunci. Pe loc. Pe timpuri. Pe veci. Pe viitor. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod) A plecat pe furiș. ◊ Expr. (Pop.) A rămâne (sau a fi) pe a cuiva = a rămâne (sau a fi) pe voia cuiva, a se face după cum dorește (cineva). (Pop.) Dacă-i pe aceea... = dacă-i așa..., dacă așa stau lucrurile... ◊ (Cu o nuanță locală) Munceau până cădeau pe brânci. ♦ În schimbul..., pentru..., cu prețul..., cu... ♦ (Cu o nuanță instrumentală) Cu ajutorul..., prin intermediul..., cu..., prin...; în... ♦ (Cu o nuanță cantitativă; în expr.) Pe atât(a) sau p-atâta = în această măsură, într-atâta, cu atâta, la atâta. ♦ (Indică un raport de măsură) Teren de 20 pe 25 de metri. ♦ (Cu sens distributiv) Câte trei spectacole pe săptămână. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe apucate. Pe larg. Pe nume. Pe din două. Pe terminate. 4. (Introduce un complement circumstanțial de cauză, adesea cu nuanță finală) Din cauza. Se contrazic pe nimicuri. ♦ În urma, ca urmare. L-a certat pe spusa unui copil. 5. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Spre, pentru; spre a..., pentru a..., să... S-a așternut pe somn. 6. (În formule de jurământ) Pe cinstea mea. IV. (Urmat de un atribut) Are un semn pe toată viața. [Var.: (înv. și pop.) pre prep.] – Lat. super, per.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peaj
PEÁJ s. n. Drept de a folosi o cale ferată străină pentru transportul de mărfuri cu vehicule proprii. – Din fr. péage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pean
PEÁN, peane, s. n. (Livr.) Imn în onoarea zeului Apollo sau a zeiței Artemis. [Pr.: pe-an] – Din fr. péan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pean
Pean = Paean.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peană
PEÁNĂ s. f. v. pană^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peante
Peante = Poeas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pebegaz
PEBEGÁZ, pebegazuri, s. n. Numele comercial al unui amestec de gaze lichefiate comprimat în butelii speciale și folosit drept combustibil. – Pe[trol] + be (= Block) + gaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pebrină
PEBRÍNĂ, pebrine, s. f. Boală parazitară a viermilor de mătase. – Din fr. pébrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecari
PECARÍ, pecari, s. m. Specie de mamifer înrudit cu porcul sălbatic, care trăiește în America (Dicotyles tajacu). – Din fr. pécari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecarizare
PECARIZÁRE, pecarizări, s. f. Metodă de determinare a culorii făinurilor de grâu și de secară prin compararea culorii făinurilor uscate cu aceea a unor făinuri-etalon. – Cf. germ. Pekarisierung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecarizat
PECARIZÁT adj. v. pecariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

peceneg
PECENÉG, -ÉGĂ, pecenegi, -ge, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație migratoare din familia populațiilor turcice, care s-a stabilit în Moldova, apoi în Țara Românească, Dobrogea și Transilvania la sfârșitul sec. IX; (și la sg.) persoană care aparținea acestui popor. 2. Adj. Care aparține pecenegilor (1), privitor la pecenegi. ♦ (Substantivat, f.) Limba pecenegă. [Adj. f. și: peceneágă] – Din germ. Petschenege, fr. petchenègue, rus. peceneg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetar
PECETÁR, pecetari, s. m. (Înv.) Gravor de peceți (1). – Pecete + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetar
PECETÁR, pecetari, s. m. Gravor de peceți (1). – Pecete + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecete
PECÉTE, peceți, s. f. 1. Placă (de metal) cu mâner sau montată pe un inel, pe a cărei suprafață este gravată o monogramă, o emblemă etc. și care, aplicată pe ceară roșie sau cu tuș pe un act, pe o scrisoare sau pe un colet, dă acestora caracter de autenticitate și de integritate; sigiliu; p. ext. ștampilă. 2. Ceară roșie sau bucată de plumb (care se aplică sau se leagă de un document, de un pachet etc.) pe care se imprimă, prin apăsare, o pecete (1); semn imprimat prin aplicarea unei peceți (1) pe un document, pe un obiect etc.; sigiliu. Expr. închis (sau ferecat) cu șapte peceți = imposibil de aflat; de nepătruns; interzis, oprit. ♦ Fig. Semn caracteristic, trăsătură specifică, distinctivă; amprentă, marcă, întipărire, urmă; spec. stigmat. 3. (Înv. și reg.) Aprobare, rezoluție sau ordin în scris, întărit cu o pecete (1). [Var.: pecétie s. f.] – Din sl. pečatĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetie
PECÉTIE s. f. v. pecete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetlui
PECETLUÍ, pecetluiesc, vb. IV. 1. Tranz. Apune, a aplica o pecete (1); a sigila; a autentifica, a confirma documente, scrisori etc. prin aplicarea unei peceți; p. ext. (înv. și pop.) a închide, a zăvori uși, case etc. ♦ Fig. A stigmatiza, a dezonora. 2. Tranz. Fig. A consimți, a consolida; a definitiva, a confirma. ♦ A decide, a determina, a hotărî soarta, destinul etc. cuiva. 3. Refl. și intranz. Fig. A se fixa, a se întipări în minte, în memorie etc. 4. Tranz. A fixa, a înțepeni. 5. Tranz. (în practica religiei creștine) A însemna cu hârlețul cele patru colțuri ale mormântului înainte de a pune sicriul în groapă. – Din sl. pečatĭlĕti, magh. pecsételni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetluire
PECETLUÍRE, pecetluiri, s. f. Faptul de a (se) pecetlui; pecetluit^1. – V. pecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetluit
PECETLUÍT^1 s. n. (Rar) Pecetluire. – V. pecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecetluit
PECETLUÍT^2, -Ă, pecetluiți, -te, adj. 1. Care a fost sigilat, pe care s-a aplicat o pecete (1); p. ext. ștampilat; închis, zăvorât. ♦ (Pop.) Astupat ermetic cu un dop (sigilat); înfundat. ♦ Fig. însemnat, stigmatizat, dezonorat (printr-un semn exterior). 2. Fig. Hotărât, stabilit, decis. – V. pecetlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pechin
PÉCHIN s. n. v. peching.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pechinez
PECHINÉZ, pechinezi, s. m. Rasă de câini de apartament de proporții mici, cu botul scurt și turtit, cu urechile lăsate în jos, cu picioarele scurte și cu părul lung și mătăsos. – Din fr. pékinois.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peching
PÉCHING s. n. 1. Țesătură din mătase naturală, cu dungi, realizată din fire de grosimi diferite sau divers colorate. 2. Rasă de rațe cu penajul de culoare albă, bună producătoare de carne. [Scris și: peking. – Var.: péchin s. n.] – Din n. pr. Peking.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peci
PECI s. n. v. peciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecie
PÉCIE, pecii, s. f. (Înv. și reg.) Carne macră de vită, de oaie sau de porc (mai ales de pe lângă șira spinării). – Din magh. pecsenye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecingine
PECÍNGINE, pecingini, s. f. 1. Nume popular dat mai multor boli de piele contagioase, caracterizate prin erupții cu bășicuțe, care, uscându-se, lasă niște pete scorțoase ce produc mâncărimi; p. gener. eczemă. ◊ Expr. A se întinde (sau, rar, a se răspândi, a cuprinde etc.) ca pecinginea (ori, rar, ca o pecingine) = a se propaga foarte mult, nestăvilit, pretutindeni; a se lăți. ♦ Fig. Rău care se extinde repede și nestăvilit. 2. Fig. Porțiune de teren (într-o semănătură) de pe care vegetația a dispărut din cauza unor plante parazite sau a unei boli. 3. Fig. Pată de mucegai, de murdărie, de igrasie pe un zid, pe o clădire etc. – Lat. petigo, -ginis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecinginos
PECINGINÓS, -OÁSĂ, pecinginoși, -oase, adj. Care are pecingine (1), cu pecingine. – Pecingine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peciu
PÉCIU, peciuri, s. n. (Înv. și reg.) Act scris, aprobare, ordin, dovadă, adeverință etc. [Var.: peci s. n.] – Cf. pecete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pectic
PÉCTIC, -Ă, pectici, -ce, adj. (Chim.) Cu pectină. – Din fr. pectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pectină
PECTÍNĂ, pectine, s. f. (La pl.) Clasă de compuși organici care se găsesc în țesuturile celulelor vegetale și care, prin amestecare cu apă și prin fierbere, capătă forma unei gelatine, fiind folosiți în industria alimentară, farmaceutică și în cosmetică; (și la sg.) compus organic vegetal din această clasă. – Din fr. pectine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pectoral
PECTORÁL, -Ă, pectorali, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Din regiunea pieptului, de la piept. ◊ (Și substantivat, m.) Mușchi pectoral = mușchi lat pereche, care se inserează pe primele șase cartilaje costale, claviculă și humerus. 2. Care se folosește ca remediu în bolile de piept. Ceai pectoral. II. S. n. 1. Pieptar de metal, care constituia una dintre piesele annurii romane. 2. Ornament constând dintr-o bucată de stofa împodobită cu pietre scumpe, pe care îl purtau pe piept faraonii egipteni și marii preoți iudei. – Din fr. pectoral, lat. pectoralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pectoză
PECTÓZĂ, pectoze, s. f. (Chim.) Pectină. – Din fr. pectose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peculiu
PECÚLIU s. n. 1. (În Antichitate) Sumă de bani economisită de un sclav pentru a-și răscumpăra libertatea; gratificație acordată unui sclav de către stăpânul său sau unui soldat la eliberare. 2. Sumă de bani primită de un condamnat după ispășirea pedepsei, pentru munca prestată în timpul detenției; p. gener. bani economisiți, agoniseală. – Din lat. peculium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pecuniar
PECUNIÁR, -Ă, pecuniari, -e, adj. Care constă în bani, care se referă la bani; bănesc; p. ext. material. [Pr.: -ni-ar] – Din fr. pécuniaire, lat. pecuniarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedagog
PEDAGÓG, -Ă, pedagogi, -ge, s. m. și f. 1. Persoană cu pregătire specială, care se ocupă, teoretic și practic, cu munca didactică și educativă; educator. 2. Persoană care supraveghează și ajută pe elevi la pregătirea lecțiilor în anumite școli sau în internate. 3. (În Antichitate) Sclav instruit care însoțea pe copiii stăpânului la școală și îi ajuta la pregătirea lecțiilor. – Din fr. pédagogue, ngr. pedhagogós, lat. paedagogus, germ. Pädagog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedagogic
PEDAGÓGIC, -Ă, pedagogici, -ce, adj. Care se referă la pedagogie, care aparține pedagogiei. ◊ Consiliu pedagogic = organ consultativ (format din profesori) care funcționează în cadrul unei instituții de învățământ și care are diverse sarcini legate de bunul mers al instituției respective. ♦ Care corespunde cerințelor și normelor pedagogiei, care respectă regulile pedagogiei; educativ. – Din fr. pédagogique, germ. pädagogisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedagogie
PEDAGOGÍE, pedagogii, s. f. Știința și arta educației. ♦ (Eliptic; fam.) Facultate care pregătește specialiști în știința definită mai sus. ♦ Metodă pedagogică – Din lat. paedagogia, fr. pédagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedagogism
PEDAGOGÍSM s. n. (Rar) Manie pedagogică, exagerare în folosirea metodelor pedagogice. – Din fr. pédagogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedala
PEDALÁ, pedalez, vb. I. Intranz. 1. A acționa pedalele unei biciclete, ale unei bărci sau ale oricărui mecanism prevăzut cu pedale, pentru a pune în mișcare mobilul sau mecanismul; p. ext. a merge cu bicicleta. 2. Spec. A acționa cu piciorul pedala unui pian, pentru a mări, a reduce sau a prelungi intensitatea unui sunet. 3. Fig. A insista asupra unui lucru, a sublinia ceva. – Din fr. pédaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedală
PEDÁLĂ, pedale, s. f. 1. (Adesea cu determinări care indică domeniul de aplicare) Pârghie acționată cu piciorul și folosită pentru antrenarea unui mecanism sau efectuarea unei comenzi. ◊ Expr. A pune pedala = a insista asupra unui lucru. 2. Presă tipografică mică, acționată cu piciorul. 3. Sunet prelungit de bas, care este însoțit pe treptele superioare de acorduri variate. – Din fr. pédale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedaler
PEDÁLER s. n. v. pedalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedalier
PEDALIÉR, pedaliere, s. n. Sistem de pedale de la orgă (corespunzătoare sunetelor grave). [Pr.: -li-er. – Var.: pedáler s. n.] – Din fr. pédalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedalizare
PEDALIZÁRE, pedalizări, s. f. Procedeu de amplificare și de reducere a sonorității sunetelor produse la pian, prin folosirea pedalelor acestuia. – Din pedală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedant
PEDÁNT, -Ă, pedanți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cu pretenții de erudiție și de competență deosebită; meticulos; minuțios peste măsură; pedantic, pedantesc. 2. S. m. și f. Persoană care face mereu paradă de erudiția sa și care supără prin minuțiozitate exagerată în lucruri neînsemnate; persoană deosebit de meticuloasă. – Din fr. pédant, germ. Pedant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedanterie
PEDANTERÍE, pedanterii, s. f. Pedantism. – Din fr. pédanterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedantesc
PEDANTÉSC, -Ă, pedantești, adj. (Livr.) Pedant (1) – Din fr. pédantesque, it. pedantesco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedantic
PEDÁNTIC, -Ă, pedantici, -ce, adj. (Înv.) Pedant (1). – Pedant + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedantism
PEDANTÍSM s. n. Paradă de erudiție și de competență caracteristică pedantului; meticulozitate (excesivă și formală); exagerare în lucruri de mică importanță; pedanterie. – Din fr. pédantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedeapsă
PEDEÁPSĂ, pedepse, s. f. 1. Măsură de represiune, sancțiune aplicată celui care a săvârșit o greșeală; spec. măsură de constrângere prevăzută de lege și aplicată cuiva de o instanță judecătorească drept sancțiune pentru o infracțiune; condamnare, osândă; situație în care se află cel pedepsit, condamnat. 2. Fig. Suferință (fizică sau morală), chin, supliciu; necaz, nenorocire. – Din pedepsi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedel
PEDÉL, pedeli, s. m. (Înv.) Portar sau om de serviciu la o instituție de învățământ. – Din germ. Pedell.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsi
PEDEPSÍ, pedepsesc, vb. IV. 1. Tranz. A aplica cuiva o pedeapsă pentru o greșeală sau o infracțiune săvârșită; a condamna, a osândi. 2. Tranz. și refl. Fig. (Înv. și reg.) A face să sufere sau a suferi chinuri fizice sau morale; a (se) chinui, a (se) tortura. – Din ngr. epédepsa (aor. al lui pedévo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsibil
PEDEPSÍBIL, -Ă, pedepsibili, -e, adj. (Rar) Care poate fi pedepsit (de lege), pasibil de pedeapsă. – Pedepsi + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsibilitate
PEDEPSIBILITÁTE s. f. (Jur.) Faptul de a fi susceptibil de pedeapsă. – Pedepsibil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsie
PEDEPSÍE, pedepsii, s. f. (Pop.) Epilepsie. – Contaminare între epilepsie și pedeapsă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsire
PEDEPSÍRE, pedepsiri, s. f. Acțiunea de a pedepsi (1) și rezultatul ei; condamnare, osândire, sancționare; p. ext. pedeapsă. – V. pedepsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsit
PEDEPSÍT, -Ă, pedepsiți, -te, adj. Căruia i s-a aplicat o pedeapsă pentru o greșeală, o sancțiune săvârșită; p. ext. (rar) nemulțumit, supărat. – V. pedepsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedepsitor
PEDEPSITÓR, -OÁRE, pedepsitori, -oare, adj. (Rar) Care pedepsește; care constituie o pedeapsă. – Pedepsi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pederast
PEDERÁST, pederaști, s. m. Persoană care practică pederastia; homosexual. – Din fr. pédéraste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pederastie
PEDERASTÍE s. f. Atracție sexuală a unui bărbat adult pentru un adolescent; p. ext. orice practică homosexuală masculină. – Din fr. pédérastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedestraş
PEDESTRÁȘ, pedestrași, s. m. (Înv. și pop.) Infanterist. – Pedestru + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedestraș
PEDESTRÁȘ, pedestrași, s. m. (Înv. și pop.) Infanterist. – Pedestru + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedestri
PEDESTRÍ, pedestresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A descăleca; a merge pe jos. – Din pedestru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedestrime
PEDESTRÍME, pedestrimi, s. f. (Înv. și pop.) Infanterie; unitate, mulțime de infanteriști. – Pedestru + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedestru
PEDÉSTRU, -Ă, pedeștri, -stre, adj., s. m. 1. Adj. (Astăzi rar) Care merge, care călătorește pe jos. ♦ (Adverbial) Pe jos, cu piciorul. 2. S. m. (Înv.) Pieton. 3. Adj. (Despre soldați, trupe etc.) Care se deplasează sau care acționează (în luptă) pe jos. 4. S. m. (Înv.) Infanterist. – Lat. pedester, -tris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediatric
PEDIÁTRIC, -Ă, pediatrici, -ce, adj. Care aparține pediatriei, privitor la pediatrie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediatrie
PEDIATRÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul fiziologiei și patologiei copilului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediatru
PEDIÁTRU, -Ă, pediatri, -e, s. m. și f. Medic specialist în pediatrie; medic de copii. ◊ (Adjectival) Medic pediatru. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicel
PEDICÉL, pedicele, s. n. Mic peduncul care susține frunza, floarea (într-o inflorescență) etc. – Din fr. pédicelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicelat
PEDICELÁT, -Ă, pedicelați, -te, adj. (Despre plante) Care are pedicel, cu pedicel. – Din fr. pédicellé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedichiură
PEDICHIÚRĂ, pedichiuri, s. f. Operație care constă în tăierea unghiilor și a bătăturilor de la picioare, în curățirea și lăcuirea acestor unghii etc. – Din fr. pédicure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedichiurist
PEDICHIURÍST, -Ă, pedichiuriști, -ste, s. m. și f. Persoană specializată în pedichiură. – Pedichiură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicul
PEDÍCUL, pedicule, s.n, (Anat.) Formațiune anatomică alungită și strâmtă, care leagă un organ de restul organismului ori două părți ale aceluiași organ; peduncul (2). – Din fr. pédicule, lat. pediculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicular
PEDICULÁR, -Ă, pediculari, -e, adj. (Med.) Referitor la păduchi; cu păduchi. – Din fr. pédiculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediculat
PEDICULÁT, -Ă, pediculați, -te, adj. Care are pedicul, cu pedicul. – Din fr. pédiculé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediculoză
PEDICULÓZĂ, pediculoze, s. f. Totalitatea manifestărilor patologice provocate de păduchi la suprafața corpului omenesc. – Din fr. pédiculose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicuţă
PEDICÚȚĂ, pedicuțe, s. f. (Bot.) Brădișor (2). – Piedică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedicuță
PEDICÚȚĂ, pedicuțe, s. f. (Bot.) Brădișor (2). – Piedică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedigree
PEDIGRÉE s. n. v. pedigri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedigreu
PEDIGRÉU s. n. v. pedigri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedigri
PEDIGRÍ, pedigriuri, s. n. Genealogie a unui animal de rasă pură; document care arată această genealogie. [Var.: pedigríu, pedigrée, pedigréu s. n.] – Din engl, fr. pedigree.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedigriu
PEDIGRÍU s. n. v. pedigri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediogeneză
PEDIOGENÉZĂ s. f. v. pedogeneză^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediometrie
PEDIOMETRÍE s. f. (Med.) Măsurare a lungimii și a greutății copiilor mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. pédiométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pediometru
PEDIOMÉTRU, pediometre, s. n. Aparat cu care se măsoară înălțimea și greutatea copiilor mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. pédiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedoclimatic
PEDOCLIMÁTIC, -Ă, pedoclimatici, -ce, adj. Referitor la condițiile de sol și de climă. – Pedo[logic] + climatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedofil
PEDOFÍL, -Ă, pedofili, -e, adj., s. m. și f. (Adult) cu atracție sexuală pentru copii (indiferent de sexul lor). – Din fr. pédophil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedofilie
PEDOFILÍE, pedofilii, s. f. (Med.) Atracție sexuală față de copii (indiferent de sexul lor). – Din fr. pédophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedogenetic
PEDOGENÉTIC, -Ă, pedogenetici, -ce, adj. Privitor la formarea solului. – Din fr. pédogénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedogeneză
PEDOGENÉZĂ^1 s. f. 1. Proces de formare și evoluție a solului. 2. Parte a pedologiei^1 care se ocupă cu studiul formării și al evoluției solurilor. – Din fr. pédogenèze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedogeneză
PEDOGENÉZĂ^2 s. f. Formă de înmulțire sexuată, în stare de larvă, la unele animale. [Var.: pediogenéză s. f.] – Din fr. pédogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedolog
PEDOLÓG^1, -Ă, pedologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Geolog specialist în pedologie^1. – Din fr. pédologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedolog
PEDOLÓG^2, -Ă, pedologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în pedologie^2. – Din fr. pédologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedologic
PEDOLÓGIC^1, -Ă, pedologici, -ce, adj. Care aparține pedologiei^1, privitor la pedologie^1. – Din fr. pédologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedologic
PEDOLÓGIC^2, -Ă, pedologici, -ce, adj. Care aparține pedologiei^2, privitor la pedologie^2. – Din pedologie^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedologie
PEDOLOGÍE^1 s. f. Știință care se ocupă cu studiul genezei, al evoluției și al distribuției solurilor și cu cunoașterea constituției lor fizice, chimice și biologice, în scopul stabilirii gradului de fertilitate și a posibilităților de ridicare a acesteia. – Din fr. pédologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedologie
PEDOLOGÍE^2 s. f. 1. Disciplină care studiază psihologic copilul ca ființă al cărei univers diferă calitativ de lumea adultului și care parcurge un proces de socializare. 2. (Biol.) Studiul caracterelor somatice determinate de factorii biologici, de ereditate etc. – Din fr. pédologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedometru
PEDOMÉTRU, pedometre, s. n. Aparat care înregistrează automat numărul de pași efectuați de un pieton (și viteza de deplasare). – Din fr. pédomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedonosologie
PEDONOSOLOGÍE s. f. (Med.) Studiu al bolilor caracteristice copilăriei. – Din fr. pédonosologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedopsihiatrie
PEDOPSIHIATRÍE s. f. Disciplină medicală care studiază bolile psihice ale copilului. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. pédopsychiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedosferă
PEDOSFÉRĂ s. f. (Geol.) Stratul solidificat de la suprafața solului. – Din fr. pédosphere, engl. pedosphere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peduncul
PEDÚNCUL, pedunculi, s. m. 1. Codiță a unei flori sau a unui fruct. 2. (Anat.; rar) Pedicul. 3. Denumire dată formațiilor din creier care au aspectul unor cordoane și sunt constituite din substanță nervoasă albă. – Din lat. pedunculus, fr. pédoncule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peduncular
PEDUNCULÁR, -Ă, pedunculari, -e, adj. (Bot., Anat.) Referitor la peduncul, de peduncul. – Din fr. pédonculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pedunculat
PEDUNCULÁT, -Ă, pedunculați, -te, adj. (Despre plante sau părți ale lor) Care are peduncul (1), cu peduncul. – Din fr. pédonculé (după peduncul).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pefredo
Pefredo = Pephredo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pefuga
PEFUGÁ vb. I v. păfuga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pegamoid
PEGAMOÍD s. n. Imitație de piele fabricată dintr-o țesătură de bumbac sau de in acoperită cu un strat lăcuit și colorat, obținut pe bază de nitroceluloză. [Var.: pergamoíd s. n.] – Din fr. pégamoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pegas
PEGÁS, pegași, s. m. 1. (În mitologia greacă) Cal miraculos, înaripat, născut din sângele Meduzei ucise de Perseu; fig. inspirație poetică. 2. Specie de pește care trăiește în Oceanul Indian, cu înotătoarele în formă de aripi, asemănătoare cu cele ale liliacului (Pegasus draco). 3. Numele unei constelații din emisfera boreală. [Acc. și: pégas] – Din fr. pégase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pegasus
Pegasus, cal înaripat care s-a născut din picăturile de sînge căzute pe pămînt atunci cînd Perseus i-a retezat capul Meduzei. Imediat după aceea, Pegasus s-a înălțat la ceruri și, ajungînd în Olympus, a devenit slujitorul lui Zeus. Mai tîrziu, dăruit de zeița Athena lui Bellerophon, Pegasus și-a slujit cu credință noul stăpîn, ajutîndu-l să ucidă Himera și să le învingă pe amazoane (v. și Bellerophon(tes)). După moartea lui Bellerophon, Pegasus s-a înapoiat în Olympus, intrînd din nou în slujba zeilor. El era considerat drept calul muzelor și se spunea că izvorul Hippocrene de pe Helicon ar fi luat ființă pe locul unde Pegasus ar fi lovit, la porunca lui Poseidon, pămîntul cu copita. După moarte, Pegasus a fost transformat într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pegmatit
PEGMATÍT, pegmatite, s. n. Rocă magmatică în care mineralele sunt bine cristalizate și cu structură specifică, formată de obicei din cuarț, feldspat și mică, la care se asociază uneori minerale prețioase. [Var.: pegmatítă s. f.] – Din fr. pegmatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pegmatită
PEGMATÍTĂ s. f. v. pegmatit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pegră
PÉGRĂ s. f. (Livr.) Lume interlopă, drojdie a societății. – Din fr. pègre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pehblendă
PEHBLÉNDĂ s. f. Oxid natural de uraniu cristalizat, de culoare neagră ca smoala și cu luciu gras. – Din fr. pechblende, germ. Pechblende.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pehlivan
PEHLIVÁN, pehlivani, s. m. 1. (Înv.) Personaj comic (acrobat, jongler, saltimbanc, scamator etc.) în reprezentațiile de circ, la diferite serbări etc. 2. (Fam.) Epitet dat unui bărbat șiret, șarlatan, escroc. 3. (Fam.) Om glumeț, mucalit, poznaș. – Din tc. pehlivān.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pehlivănesc
PEHLIVĂNÉSC, -EÁSCĂ, pehlivănești, adj. (Înv. și fam.) Care se referă la pehlivani, de pehlivan. – Pehlivan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pehlivănie
PEHLIVĂNÍE, pehlivanii, s. f. (Înv. și fam.) 1. Șarlatanie, șmecherie, escrocherie. 2. Glumă, poznă; ștrengărie, ghidușie. – Pehlivan + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peiorativ
PEIORATÍV, -Ă, peiorativi, -e, adj. (Despre cuvinte, expresii, afirmații etc.) Care are sens defavorabil; depreciativ, disprețuitor; (despre sensul cuvintelor, al contextelor etc.) defavorabil, depreciativ; (despre afixe) care dă un sens depreciativ cuvântului la care se atașează. [Pr.: pe-io-. – Var.: pejoratív, -ă adj.] – Din fr. péjoratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peirithous
Peirithous = Pirithous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peisagist
PEISAGÍST, -Ă, peisagiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. (Pictor) specializat în peisaje.(Scriitor sau compozitor) specializat în descrierea naturii. [Pr.: pe-i-] – Din fr. paysagiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisagistic
PEISAGÍSTIC, -Ă, peisagistici, -ce, adj. 1. Care aparține peisajului (1), privitor la peisaj, de peisaj. 2. (Despre pictură, opere literare sau muzicale) Care își propune cu precădere descrierea unor priveliști din natură. [Pr.: pe-i-] – Peisagiu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisagistic
PEISAGÍSTIC, -Ă, peisagistici, -ce, adj. 1. Care aparține peisajului (1), privitor la peisaj, de peisaj. ♦ (Substantivat, f.) Peisaj (1). 2. (Despre pictură, opere literare sau muzicale) Care își propune cu precădere descrierea unor priveliști din natură. ♦ (Substantivat, f.) Ramură a picturii care cuprinde peisajul (2). [Pr.: pe-i-] – Peisagiu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisagistică
PEISAGÍSTICĂ, peisagistici, s. f. 1. (Adj. substantivat) Peisaj (1). 2. (Adj. substantivat) Ramură a picturii care cuprinde peisajul (2). [Pr.: pe-i-] – Peisagiu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisagiu
PEISÁGIU s. n. v. peisaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisaj
PEISÁJ, peisaje, s. n. 1. Parte din natură care formează un ansamblu artistic și este cuprinsă dintr-o singură privire; priveliște; aspect propriu unui teritoriu oarecare, rezultând din combinarea factorilor naturali cu factorii creați de om. 2. Gen de pictură sau de grafică având ca obiect reprezentarea cu precădere a priveliștilor din natură; (concr.) tablou, fotografie care reprezintă un peisaj (1). 3. Descriere, reprezentare a naturii în opere literare; compoziție literară descriptivă. 4. Titlu dat unor compoziții muzicale descriptive imaginând prin onomatopee tablouri din natură. [Pr.: pe-i- – Var.: peiságiu s. n.] – Din fr. paysage, it. paesaggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peisajer
PEISAJÉR, -Ă, peisajeri, -e, adj. Care dă impresia, produce efectul de peisaj. [Pr.: pe-i-] – Din fr. paysager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pejmă
PÉJMĂ, pejme, s. f. Numele a două specii de plante erbacee cu tulpinile rigide, ramificate și cu frunze dințate, una cu flori albe sau violete-purpurii, cu miros plăcut de mosc (Amberboa moschata), cealaltă cu flori galbene, plăcut mirositoare (Amberboa odorata). – Din magh. pézsma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pejorativ
PEJORATÍV, -Ă adj. v. peiorativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peladă
PELÁDĂ, pelade, s. f. Boală de piele care se manifestă prin căderea părului de pe cap pe anumite porțiuni (rotunjite). – Din fr. pelade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelagic
PELÁGIC, -Ă, pelagici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Zonă pelagică = totalitatea apelor din lacuri, mări și oceane situate deasupra zonelor de fund (începând de la adâncimea de circa 200 m). ♦ Care se referă la zona definită mai sus, care aparține acestei zone; (despre plante și animale) care trăiește, plutind liber în apele acestei zone. 2. (Rar) Marin. – Din fr. pélagique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelagră
PELÁGRĂ, pelagre, s. f. Boală provocată de lipsa din alimentație a unor vitamine și proteine, care se manifestă prin inflamația pielii, plăgi pe corp, tulburări gastrice și nervoase etc. – Din fr. pellagre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelagros
PELAGRÓS, -OÁSĂ, pelagroși, -oase, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. Care aparține pelagrei, privitor la pelagră, cauzat de pelagră. 2. S. m. și f., adj. (Om) bolnav de pelagră. – Din fr. pellagreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelagrozină
PELAGROZÍNĂ s. f. Substanță toxică aflată în bobul de porumb alterat. – Din fr. pellagrosine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelaj
PELÁJ, pelajuri, s. n. (Franțuzism) Păr, blană a unui animal (sălbatic). – Din fr. pelage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelargonie
PELARGÓNIE, pelargonii, s. f. (Bot.) Nume dat mai multor specii de mușcată. – Din germ. Pelargonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelasg
PELÁSG, -Ă, pelasgi, -ge, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din unele triburi ce au populat în timpurile străvechi partea sudică a Peninsulei Balcanice, litoralul vestic al Asiei Mici și câteva insule din această regiune; (la m. pl.) populația triburilor care locuiau în aceste regiuni. 2. Adj. Care aparține pelasgilor (1), privitor la pelasgi, de la pelasgi; pelasgic. – Din fr. Pélasges.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelasg
Pelasg = Pelasgus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelasgic
PELÁSGIC, -Ă, pelasgici, -ce, adj. (Rar) Pelasg (2). – Din fr. pélasgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelasgus
Pelasgus, fiul lui Zeus și al Niobei și tatăl lui Lycaon. Era considerat strămoșul mitic al neamului pelasgilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelecan
PELECÁN s. m. v. pelican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelegrin
PELEGRÍN s. m. v. peregrin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelerin
PELERÍN, pelerini, s. m. Persoană care face un pelerinaj. ♦ (Rar) Persoană care călătorește mult (din loc în loc); călător. – Din fr. pèlerin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelerinaj
PELERINÁJ, pelerinaje, s. n. Călătorie rituală făcută de credincioși, individual sau în grup, într-un loc sfânt (Ierusalim, Lourdes, Mecca). ♦ Călătorie făcută într-un loc renumit (din punct de vedere istoric sau cultural). ♦ P. gener. Călătorie, plimbare (în diverse locuri). ♦ Trecere continuă, perindare. – Din fr. pèlerinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelerină
PELERÍNĂ, pelerine, s. f. 1. Haină largă de lungimi variabile, fără mâneci, adesea cu glugă, care se poartă peste altă îmbrăcăminte. 2. Îmbrăcăminte femeiască în formă de guler mare, care acoperă umerii (și bustul) și care se poartă peste palton sau peste rochie. – Din fr. pèlerine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelerinuţă
PELERINÚȚĂ, pelerinuțe, s. f. Diminutiv al lui pelerină (1). – Pelerină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelerinuță
PELERINÚȚĂ, pelerinuțe, s. f. Diminutiv al lui pelerină (1). – Pelerină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peletic
PELETÍC, peletice, s. n. Pensulă folosită în olărie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peletlzare
PELETIZÁRE, peletizări, s. f. Procedeu de aglomerare mecanică a minereurilor și a concentratelor (umede și) foarte fine prin rostogolirea acestora în tambure rotative. – Cf. fr. pellétisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peleu
Peleu = Peleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peleus
Peleus, fiul lui Aeacus și frate cu Telamon și cu Phocus. Pentru că a pus la cale împreună cu Telamon uciderea lui Phocus, Peleus a fost gonit din Aegina de către tatăl său. El s-a dus la Phthia în Thessalia, unde a fost purificat, în urma crimei săvîrșite, de către regele Eurytion. Căsătorindu-se apoi cu Antigone, fiica acestuia, Peleus a devenit rege al Thessaliei. Cu ocazia vînătorii mistrețului din Calydon, la care participă, el își ucide din greșeală socrul și trebuie să se exileze din nou. Caută un refugiu, de data aceasta în Ioleus, la curtea lui Acastus. Învinuit pe nedrept de soția acestuia că ar fi vrut s-o dezonoreze (v. și Acastus), Peleus e părăsit de către rege la o vînătoare pe muntele Pelion, pradă fiarelor sălbatice. Scapă însă cu viață, datorită centaurului Chiron, și se răzbună crunt pe Acastus și pe soția acestuia. După aceea – Antigone murind între timp – se căsătorește cu Thetis, fiica lui Nereus. La nunta lor au venit toți zeii Olympului și, printre darurile primite, s-au numărat și caii nemuritori Balius și Xanthus, care mai tîrziu aveau să-i aparțină lui Achilles. Cu Thetis, Peleus a avut mai mulți copii, uciși toți de mama lor care, vrînd să-i facă nemuritori, îi ardea în foc. Singur Achilles a scăpat, ca prin minune, supraviețuind celorlalți (v. și Achilles). După moartea eroului, singur și bătrîn, Peleus, gonit din Phthia, este readus și reîntronat de către nepotul său, Neoptolemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelia
Pelia = Pelias.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peliade
Peliade = Peliades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peliades
Peliades, denumire purtată de fiicele lui Pelias, după numele tatălui lor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelias
Pelias, fiul lui Poseidon și al lui Tyro și frate geamăn cu Neleus (v. și Neleus), pe care-l gonește din Iolcus, uzurpîndu-i tronul. Mai tîrziu însă Pelias, devenit rege, trebuie să dea socoteală de actul săvîrșit în fața nepotului său, Iason, care revendică și el coroana. Cu gîndul ascuns să-l piardă, Pelias i-o făgăduiește, în schimbul Lînii de Aur pe care îl trimite s-o aducă din Colchis. Așa pornește Iason faimoasa expediție a argonauților (v. și Iason). Întors victorios, după ce a învins numeroasele piedici care i-au stat în cale, Iason, căsătorit între timp cu Medea, află că în timpul absenței sale Pelias i-a ucis tatăl și fratele. Prin intermediul Medeei el pune la cale o răzbunare cruntă. Medea le determină pe fiicele lui Pelias să-și taie tatăl în bucăți și să-l arunce într-un cazan cu apă clocotită, sub cuvînt că, prin vrăjile sale, ea ar fi capabilă sî-l reînvie, redîndu-i totodată tinerețea. Atunci cînd fiicele lui Pelias însă, supunîndu-se îndemnurilor ei prefăcute, își ucid tatăl, răzbunarea ei iese la iveală. Urmașul la tron al lui Pelias este fiul său, Acastus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelican
PELICÁN, pelicani, s. m. Pasăre acvatică migratoare de talie mare, cu pene albeçiocul lung și puternic, cu un sac elastic sub maxilarul inferior, în care se adună peștii cu care se hrănește; babiță (Pelecanus onocrotalus). [Var.: (înv.) pelecán s.m] – Din ngr. pelekán, lat. pelecanus, fr. pélican.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelicanol
PELICANÓL s. n. Pastă albă fabricată pe bază de dextrină și de glucoză, care servește pentru lipitul hârtiei și al cartonului. – Pelican + suf. -ol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelicular
PELICULÁR, -Ă, peliculari, -e, adj. În formă de peliculă, referitor la peliculă. – Din fr. pelliculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peliculă
PELÍCULĂ, pelicule, s. f. 1. Bandă subțire și flexibilă de celuloid sau din alt material sintetic, acoperită cu un strat de substanță fotosensibilă, folosită în industria fotografică și în cinematografie; film. 2. Strat subțire dintr-o anumită substanță depus pe suprafața altei substanțe. 3. Membrană foarte subțire. – Din fr. pellicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peliculogen
PELICULOGÉN, -Ă, peliculogeni, -e, adj. Care, aplicat în stare lichidă pe suprafața unui corp solid, formează pe acesta o peliculă. – De la peliculă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelides
Pelides, denumire purtată de Achilles și de Neoptolemus, în calitatea lor de urmași direcți ai lui Peleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelidul
Pelidul = Pelides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelin
PELÍN (1) s. m. (2, 3) s. n. 1. S. m. Plantă erbacee cu frunze compuse, spintecate, albe-verzui, păroase și cu flori galbene, folosită în medicină și la prepararea unor băuturi (Artemisia absinthium). ◊ Compuse: Pelin-alb (sau -mic) = plantă asemănătoare cu pelinul (1), cu frunze albe, păroase (Artemisia austriaca). Pelin-de-mături = plantă erbacee cu flori verzui-brune, dispuse în capitule (Artemisia scoparia). 2. S. n. Vin cu gust amărui, obținut prin tratarea lui cu pelin (1). 3. S. n. Băutură foarte amară, preparată din frunze de pelin (1) și folosită în scop curativ. – Din bg. pelin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinariţă
PELINÁRIȚĂ, pelinarițe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă și cu flori galbene, folosită în medicină pentru proprietățile ei tonice (Artemisia vulgaris) – Pelin + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinariță
PELINÁRIȚĂ, pelinarițe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă și cu flori galbene, folosită în medicină pentru proprietățile ei tonice (Artemisia vulgaris) – Pelin + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinaş
PELINÁȘ, pelinași, s. m., pelinașe, s. f. 1. S. m. Diminutiv al lui pelin (1). 2. S. n. Diminutiv al lui pelin (2). – Pelin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinaș
PELINÁȘ, pelinași, s. m., pelinașe, s. f. 1. S. m. Diminutiv al lui pelin (1). 2. S. n. Diminutiv al lui pelin (2). – Pelin + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelincă
PELÍNCĂ, pelinci, s. f. (Reg.) Scutec. ◊ Expr. A ieși (sau a fi scos) din pelinci = a depăși vârsta alăptării; p. ext. a fi foarte tânăr, fără experiență. ♦ Pelincile-Domnului = turte subțiri și rotunde din aluat nedospit, îndulcite cu miere sau cu zahăr și presărate cu miez de nucă, tradiționale la unii creștini în ajunul Crăciunului. – Din magh. pelenka, ucr. pelinka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peliniţă
PELINÍȚĂ, pelinițe, s. f. Nume dat mai multor specii de pelin (1). – Pelin + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peliniță
PELINÍȚĂ, pelinițe, s. f. Nume dat mai multor specii de pelin (1). – Pelin + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinuţă
PELINÚȚĂ, pelinuțe, s. f. Mică plantă erbacee cu tulpina și frunzele păroase, alburii, cu flori galbene mirositoare (Artemisia petrosa). – Pelin + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelinuță
PELINÚȚĂ, pelinuțe, s. f. Mică plantă erbacee cu tulpina și frunzele păroase, alburii, cu flori galbene mirositoare (Artemisia petrosa). – Pelin + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelit
PELÍT, pelite, s. n. Material detritic constituit din particule de dimensiuni foarte mici, care formează sedimente și roci. – Din fr. pélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelopia
Pelopia 1. Una dintre fiicele lui Pelias, regele din Iolcus. 2. Soția lui Atreus. Din dragostea incestuoasă a Pelopiei pentru tatăl său, Thyestes, s-a născut Aegisthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelopidae
Pelopidae, urmașii lui Pelops.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelopizi
Pelopizi = Pelopidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelops
Pelops, fiul lui Tantalus, regele Phrygiei. Se spunea că în tinerețe Pelops ar fi fost tăiat în bucăți de către tatăl său, care le-ar fi oferit zeilor să se ospăteze din ele. Aceștia însă, știind adevărul, au pus bucățile la loc și i-au redat viața lui Pelops. Singură Demeter, din greșeală, apucase să-i mănînce un umăr, în schimbul căruia Pelops a căpătat un umăr de fildeș. Mai tîrziu el s-a stabilit la Pisa, unde s-a numărat printre pețitorii Hippodamiei pe care, cu ajutorul lui Poseidon și cu complicitatea lui Myrtilus, a reușit s-o ia de soție (v. Hippodamia, Myrtilus). Cu Hippodamia Pelops a avut numeroși copii, printre care pe Atreus și pe Thyestes. Pelops era considerat întemeietorul Jocurilor Olimpice. Urmașii lui purtau numele de Pelopizi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pelotă
PELÓTĂ, pelote, s. f. 1. Perniță pentru ace. 2. Joc cu mingea originar din regiunile bascilor. – Din fr. pelote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peltat
PELTÁT, -Ă, peltați, -te, adj. (Despre frunze) Cu nervuri care pornesc din mijlocul limbului și cu pețiolul prins de fața dorsală. – Din lat. peltatus, fr. pelté, it. peltato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peltea
PELTEÁ, peltele, s. f. Produs alimentar fabricat din suc de fructe fiert cu zahăr, închegat cu o masă gelatinoasă, elastică și transparentă, asemănătoare cu jeleul. ♦ Fig. Expunere scrisă sau orală, lungă și prolixă, lipsită de miez; poliloghie, vorbărie goală. [Var.: (reg.) belteá s. f.] – Din tc. pelte, ngr. peltés, beldés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peltic
PELTÍC, -Ă, peltici, -ce, adj. (Despre oameni) Care rostește defectuos anumite consoane; p. ext. (despre vorbire) care trădează o asemenea rostire defectuoasă. – Din tc. peltek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelticărie
PELTICĂRÍE, pelticării, s. f. (Rar) Vorbire peltică. – Peltic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelticeală
PELTICEÁLĂ, pelticeli, s. f. (Rar) Pelticie. – Peltic + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peltici
PELTICÍ, pelticesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni peltic; p. ext. a vorbi cu greutate, neclar (ca un peltic). – Din peltic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelticie
PELTICÍE, pelticii, s. f. Defectul omului peltic; pelticeală. – Peltic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peltinerv
PELTINÉRV, -Ă, peltinervi, -e, adj. (Despre frunzele peltate) Cu nervuri ramificate ca niște raze de la centru spre periferie. – Din fr. peltinerve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelur
PELÚR s. n., adj. invar. (Și în sintagma) Hârtie pelur = hârtie foarte subțire, puțin translucidă, folosită pentru copii la mașina de scris. – Din fr. pélure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peluză
PELÚZĂ, peluze, s. f. 1. Suprafață de teren într-o grădină, într-un parc etc., cu iarbă scurtă și deasă (și cu flori); gazon. 2. Fiecare dintre cele două părți extreme ale tribunelor unui stadion, situate în spatele porților terenului de joc. – Din fr. pelouse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvectomie
PELVECTOMÍE, pelvectomii, s. f. (Med.) Operație chirurgicală care constă în extirparea organelor din bazin (3). – Din fr. pelvectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvian
PELVIÁN, -Ă, pelvieni, -e, adj. Care aparține pelvisului, privitor la pelvis, din regiunea pelvisului. ◊ Oase pelviene = oasele care formează bazinul animalelor vertebrate superioare. Centură pelviană = centură osoasă formată din cele două oase coxale, care leagă membrele inferioare de coloana vertebrală. Prezentare (sau poziție) pelviană = poziție anormală a fătului la naștere, cu bazinul înainte. [Pr.: -vi-an] – Din fr. pelvien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvigrafie
PELVIGRAFÍE, pelvigrafii, s. f. (Med.) Pelvimetrie. – Din fr. pelvigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvimetrie
PELVIMETRÍE s. f. (Med.) Metodă obstetricală de măsurare a pelvisului; pelvigrafie. – Din fr. pelvimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvimetru
PELVIMÉTRU, pelvimetre, s. n. (Med.) Instrument folosit în pelvimetrie. – Din fr. pelvimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelviperitonită
PELVIPERITONÍTĂ, pelviperitonite, s. f. Inflamație de origine microbiană a peritoneului. – Din fr. pelvipéritonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvis
PÉLVIS, pelvisuri, s. n. Parte a scheletului uman situată la baza trunchiului, formată din oasele coxale și din osul sacru; p. ext. bazin. – Din lat. pelvis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pelvitomie
PELVITOMÍE, pelvitomii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru operațiile chirurgicale practicate pentru lărgirea temporară a bazinului (3). – Din fr. pelvitomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pembe
PEMBÉ s. n., adj. invar. (Înv.) 1. Culoare roșu-deschis sau roz. 2. Adj. invar. Roșu-deschis; trandafiriu. ♦ Fig. (Fam.) Excentric, extravagant. – Din tc. pembe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pemfigus
PÉMFIGUS s. n. Boală de piele care se manifestă prin apariția pe piele și pe unele mucoase a unor bășici purulente, care lasă cruste și eroziuni. [Acc. și: pemfígus] – Din fr. pemphigus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pempant
PEMPÁNT, -Ă, pempanți, -le, adj. (Fam.) A cărui îmbrăcăminte este de o eleganță plăcută și grațioasă; cochet, elegant. – Din fr. pimpant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pena
PENÁ, penez, vb. I. Tranz. (Jur.; rar) A penaliza (1). – Din penă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penaj
PENÁJ, penaje, s. n. 1. Totalitatea penelor^1 unei păsări. 2. Mănunchi de pene (colorate) servind ca podoabă la un chipiu, la un coif etc.; panaș. [Pl. și: penajuri] – Din fr. pennage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penal
PENÁL, -Ă, penali, -e, adj. Referitor la infracțiuni și la urmărirea și pedepsirea infractorilor. ◊ Drept penal (și substantivat, n.) = ramură a științei dreptului care studiază normele juridice cu caracter represiv. Cod penal = ansamblul principalelor norme juridice care definesc infracțiunile și stabilesc sancțiunile lor. Proces penal sau acțiune penală = acțiune în justiție pornită împotriva unui infractor cu scopul de a obține pedepsirea lui potrivit legilor în vigoare. Fapt penal = infracțiune. Sancțiune penală = pedeapsă prevăzută de Codul penal. Clauză penală = clauză prin care părțile dintr-un contract convin ca, în caz de neexecutare, debitorul să-i dea creditorului un anumit lucru (de obicei o anumită sumă de bani). – Din lat. poenalis, fr. pénal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penaliceşte
PENALICÉȘTE adv. (Înv.) Din punct de vedere penal, sub raport penal; penalmente. – Penal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalicește
PENALICÉȘTE adv. (Înv.) Din punct de vedere penal, sub raport penal; penalmente. – Penal + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalist
PENALÍST, -Ă, penaliști, -ste, s. m. și f. Jurist specializat în probleme de drept penal. – Din fr. pénaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalitate
PENALITÁTE, penalități, s. f. 1. Faptul de a fi pasibil de o pedeapsă judiciară; p. ext. pedeapsă judiciară aplicată cuiva. ♦ Spec. Clauză penală. 2. Faptul de a fi pasibil de o despăgubire; p. ext. despăgubire, amendă. 3. (Sport) Abatere a unui sportiv, în cadrul unei competiții, sancționată de arbitru conform regulamentului de joc; p. ext. sancțiune aplicată în urma comiterii acestei abateri. – Din fr. pénalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penaliza
PENALIZÁ, penalizez, vb. I. Tranz. 1. A prevedea sau a aplica cuiva o anumită sancțiune penală; a pena, a sancționa. 2. A prevedea sau a cere cuiva o anumită despăgubire; a amenda. 3. A aplica unui sportiv o anumită sancțiune pentru încălcarea regulamentului de joc. – Din fr. pénaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalizare
PENALIZÁRE, penalizări, s. f. Acțiunea de a penaliza și rezultatul ei; penalizație. – V. penaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalizator
PENALIZATÓR, -OÁRE, penalizatori, -oare, adj. Cu caracter de penalizare. – Penaliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalizaţie
PENALIZÁȚIE, penalizații, s. f. Penalizare. – Din fr. pénalisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalizație
PENALIZÁȚIE, penalizații, s. f. Penalizare. – Din fr. pénalisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalmente
PENALMÉNTE adv. Penalicește. – Din fr. penalement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penalty
PÉNALTY, penalty-uri, s. n. Lovitură de pedeapsă dintr-un punct situat aproape de poartă, acordată la fotbal, handbal etc. în urma unei greșeli comise în apropierea propriei porți de către echipa aflată în apărare. [Scris și: penalti. – Acc. și: penálty] – Din fr., engl. penalty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penar
PENÁR, penare, s. n. Cutioară paralelipipedică în care școlarii își țin creioanele, penițele, gumele etc. – După germ. Pennal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penat
PENÁT, -Ă, penați, -te, adj. (Despre frunze) Care are nervurile secundare sau foliolele așezate de o parte și de alta a nervurii principale sau a pețiolului, ca firele unei pene^1. – Din lat. pennatus, fr. penné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penates
Penates, în mitologia romană, divinități protectoare ale familiei și ale casei, în mijlocul căreia ardea, în cinstea lor, o flacără veșnică. Statul roman avea și el penații săi, aduși de Aeneas de la Troia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penaţi
PENÁȚI s. m. pl. (La etrusci și la romani) Zei ai căminului, ai casei; statui ale acestor zei. ♦ Fig. (Livr.) Cămin, casă (părintească). – Din lat. penates.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penați
PENÁȚI s. m. pl. (La etrusci și la romani) Zei ai căminului, ai casei; statui ale acestor zei. ♦ Fig. (Livr.) Cămin, casă (părintească). – Din lat. penates.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penaţi
Penați = Penates.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penați
Penați = Penates.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penă
PÉNĂ, pene, s. f. (Înv.) Pedeapsă. – Din lat. poena, fr. peine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendinte
PENDÍNTE adj. invar. 1. Care este subordonat cuiva, care depinde de... 2. Care n-a fost încă soluționat, care urmează să fie rezolvat; (despre litigii) care se află în curs de soluționare în fața unui organ de jurisdicție. – Din lat. pendens, -ntis, fr. pendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendul
PENDÚL, pendule, s. n. 1. Corp solid care poate oscila în jurul unui punct fix sau al unei axe fixe când este scos din poziția de echilibru stabil; p. ext. dispozitiv sau piesă a unui mecanism a căror oscilație reglează mișcările unei mașini sau ale unui instrument. 2. (În forma pendulă) Ceas de perete a cărui mișcare este reglată de un pendul (1). [Var.: pendúlă s. f.] – Din fr. pendule, lat. pendulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendula
PENDULÁ, pendulez, vb. I. Intranz. (Despre pendule) A face mișcări oscilatorii (lente) de o parte și de alta a poziției de echilibru; a oscila; p. gener. (despre alte obiecte) a face mișcări (lente) asemănătoare cu acelea ale pendulului; (despre ființe sau părți ale corpului lor) a se legăna, a se mișca alternativ într-o parte și în alta. ♦ Fig. (Despre oameni) A trece ușor de la o stare la alta; a fi instabil, nehotărât; a oscila. – Din pendul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendular
PENDULÁR, -Ă, pendulari, -e, adj. Care are o mișcare (ca) de pendul; specific pendulului; oscilant, oscilatoriu. ♦ Fig. Care trece (periodic) de la o stare la alta. – Pendul + suf. -ar. Cf. fr. pendulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendulare
PENDULÁRE, pendulări, s. f. Acțiunea de a pendula și rezultatul ei; oscilație a unui pendul sau a unui obiect asemănător cu un pendul față de poziția de echilibru; legănare. ♦ Variație lentă, oscilantă a valorii unei mărimi în jurul unei valori medii sau al unei valori de referință. ♦ Fig. Trecere (periodică) de la o stare la alta. – V. pendula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendularist
PENDULARÍST, pendulariști, s. m. Muncitor calificat care lucrează la un fierăstrău mecanic. – De la pendulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pendulă
PENDÚLĂ s. f. v. pendul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peneia
Peneia (sau Peneis), denumire purtată da Daphne, fiica lui Peneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peneida
Peneida = Peneia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penel
PENÉL, peneluri, s. n. Pensulă mică, cu păr fin și suplu, cu care se pictează. ♦ Fig. Fel, mod, stil de a picta; măiestrie artistică (specifică unui pictor). – Din it. pennello.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penelopa
Penelopa = Penelope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penelope
Penelope, fiica lui Icarius (v. și Icarius 2) și soția lui Odysseus, regele Ithacăi. Curînd după ce Penelope i-a dăruit un fiu, pe Telemachus, Odysseus a fost nevoit să plece la războiul troian. În timpul absenței sale îndelungate, Penelope – spre deosebire de celelalte soții ale grecilor – a rămas credincioasă timp de douăzeci de ani amintirii soțului ei. Aflată singură în Ithaca, în palatul lui Odysseus, împreună cu fiul ei, ea e asaltată de numeroși pețitori. În fața refuzului ei constant, aceștia îi împînzesc casa și, puși pe petreceri și pe ospețe, urmăresc s-o ruineze. Ca să scape de insistențele și de amenințările lor, Penelope e nevoită, în cele din urmă, să recurgă la un vicleșug: ea le făgăduiește că atunci cînd va isprăvi de țesut o pînză la care lucrează, se va hotărî să se căsătorească cu unul dintre ei. Pentru a amîna cît mai mult termenul, desface însă noaptea tot ceea ce lucrează ziua. E descoperită în cele din urmă și constrînsă să se decidă, dar o salvează sosirea lui Odysseus (v. și Odysseus). După ce-i ucide pe pețitori, Odysseus se înfățișează Penelopei, alături de care va trăi fericit tot restul vieții. După o altă versiune, după moartea lui Odysseus, Penelope s-ar fi căsătorit cu Telegonus, fiul eroului cu Circe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peneplenă
PENEPLÉNĂ, peneplene, s. f. Suprafață de teren plană sau ușor ondulată, care rezultă prin eroziunea și prin transportarea materialului dintr-o regiune. – Din fr. pénéplaine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peneplenizare
PENEPLENIZÁRE, peneplenizări, s. f. Fenomen de reducere a înălțimilor relative ale unor regiuni până la nivelul fundului văilor și de secționare a formelor accidentale de relief din partea superioară a înălțimilor. – Din peneplenă. Cf. fr. pénéplanation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penet
PENÉT, peneturi, s. n. (Rar) Penaj (1). – Pană^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetra
PENETRÁ, penetrez, vb. I. Tranz. și intranz. A pătrunde. – Din fr. pénétrer, lat. penetrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrabil
PENETRÁBIL, -Ă, penetrabili, -e, adj. Care poate fi străbătut (cu ușurință) de ceva, care lasă să treacă prin sine sau poate primi în sine un corp, o materie sau o substanță străină. – Din fr. pénétrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrabilitate
PENETRABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi penetrabil sau penetrant. – Din fr. pénétrabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrant
PENETRÁNT, -Ă, penetranți, -te, adj. Care (poate) pătrunde (adânc) în ceva; pătrunzător. ♦ Fig. (Despre mirosuri) Ascuțit, intens, puternic. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Ager, pătrunzător. – Din fr. pénétrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetranţă
PENETRÁNȚĂ, penetranțe, s. f. Penetrație. ♦ Spec. Efect produs prin pătrunderea liniilor de câmp electric printr-un electrod. – Din fr. pénétrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetranță
PENETRÁNȚĂ, penetranțe, s. f. Penetrație. ♦ Spec. Efect produs prin pătrunderea liniilor de câmp electric printr-un electrod. – Din fr. pénétrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrare
PENETRÁRE, penetrări, s. f. Acțiunea de a penetra și rezultatul ei. – V. penetra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetraţie
PENETRÁȚIE, penetrații, s. f. 1. Pătrundere în adâncime sau până în partea opusă; întrepătrundere a două corpuri sau a două suprafețe care se intersectează; penetranță. 2. Pătrundere, infiltrare, extindere sau circulație în spațiu. ◊ Arteră de penetrație = arteră de circulație prin care se pătrunde într-o localitate. – Din fr. pénétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrație
PENETRÁȚIE, penetrații, s. f. 1. Pătrundere în adâncime sau până în partea opusă; întrepătrundere a două corpuri sau a două suprafețe care se intersectează; penetranță. 2. Pătrundere, infiltrare, extindere sau circulație în spațiu. ◊ Arteră de penetrație = arteră de circulație prin care se pătrunde într-o localitate. – Din fr. pénétration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penetrometru
PENETROMÉTRU, penetrometre, s. n. (Tehn.) Aparat pentru determinarea rezistenței la pătrundere a bitumurilor, a unsorilor consistente etc. – Din fr. pénétromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peneu
Peneu = Peneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peneus
Peneus, zeul apei cu același nume din Thessalia, era fiul lui Oceanus și al lui Tethys. A avut mai multe fiice, printre care și pe Daphne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pengo
PÉNGO s. m. Fostă unitate monetară principală în Ungaria (între 1 ian. 1927 și 1 aug. 1946). (din magh. pengő = care sună, zornăie; (pop. și înv.) monedă (metalică) [înainte de 1900 (pengő) forint] < magh. peng(eni) = a zornăi, a zbârnâi < pendít = a zbârnâi < onomatop.) [WDW, MÉSZ]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

penibil
PENÍBIL, -Ă, penibili, -e, adj. Care provoacă o impresie neplăcută, supărătoare; greu de suportat, apăsător, jenant. – Din fr. pénible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilic
PENICÍLIC adj. (În sintagma) Acid penicilic = substanță cu acțiune antibiotică și bacteriostatică puternică, produsă de unele ciuperci. – După fr. pénicillinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilinază
PENICILINÁZĂ, penicilinaze, s. f. Enzimă care împiedică acțiunea antibiotică a penicilinei. – Din fr. pénicillinase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilină
PENICILÍNĂ, (2) peniciline, s. f. 1. Substanță chimică sub formă de pulbere albă sau gălbuie, obținută din unele specii de ciuperci de mucegai și folosită ca antibiotic. 2. Sortiment dintr-un astfel de antibiotic. – Din fr. pénicilline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilinorezistenţă
PENICILINOREZISTÉNȚĂ s. f. (Med.) Pierdere a sensibilității unor microbi față de penicilină. – După fr. pénicillino-resistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilinorezistență
PENICILINOREZISTÉNȚĂ s. f. (Med.) Pierdere a sensibilității unor microbi față de penicilină. – După fr. pénicillino-resistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicilinoterapie
PENICILINOTERAPÍE s. f. Tratament medical cu penicilină. – Din fr. pénicillinothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penicillium
PENICÍLLIUM s. m. Specie de ciuperci cu mulți nuclei din care se extrage penicilina. – Din fr. pénicillium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penin
PENÍN, penine, s. n. Mineral constituent al șisturilor cristaline, care formează cristale pe rocile metamorfice și magmatice. – Din fr. pénnine, germ. Pennin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peninsular
PENINSULÁR, -Ă, peninsulari, -e, adj. Care aparține unei peninsule, privitor la o peninsulă, care se află pe o peninsulă; de peninsulă, caracteristic unei peninsule. ♦ (Substantivat) Locuitor al unei peninsule. ♦ Spec. Care este caracteristic Peninsulei Italice ori Iberice sau italienilor ori spaniolilor. ◊ (Substantivat) Italian. – Din fr. péninsulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peninsulă
PENÍNSULĂ, peninsule, s. f. Întindere de pământ care înaintează adânc în mare ca o prelungire a uscatului, rămânând înconjurată din trei părți de apă. – Din lat. peninsula, fr. péninsule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penis
PÉNIS, penisuri, s. n. (Anat.) Organ masculin de copulație și micțiune. – Din fr. pénis, lat. penis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penişoară
PENIȘOÁRĂ, penișoare, s. f. (Înv.) Peniță (1). – Pană^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penișoară
PENIȘOÁRĂ, penișoare, s. f. (Înv.) Peniță (1). – Pană^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penitenciar
PENITENCIÁR, -Ă, penitenciari, -e, s. n., adj. 1. S. n. Închisoare. 2. Adj. Care se referă la închisoare, care aparține închisorii. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. pénitencier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penitent
PENITÉNT, -Ă, penitenți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face penitență (1); pocăit. 2. Adj. Care aparține penitentului (1), de penitent. – Din fr. pénitent, lat. poenitens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penitenţă
PENITÉNȚĂ, penitențe, s. f. 1. (În practicile creștine) Pedeapsă pe care și-o impune cineva sau pe care i-o dă cuiva preotul la spovedanie, pentru ispășirea păcatelor și care constă mai ales în post și rugăciuni; canon, p. ext. privațiune (de ordin fizic, material); viață aspră pe care și-o impune cineva. 2. Pocăință. – Din lat. poenitentia, fr. pénitence, it. penitenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penitență
PENITÉNȚĂ, penitențe, s. f. 1. (În practicile creștine) Pedeapsă pe care și-o impune cineva sau pe care i-o dă cuiva preotul la spovedanie, pentru ispășirea păcatelor și care constă mai ales în post și rugăciuni; canon, p. ext. privațiune (de ordin fizic, material); viață aspră pe care și-o impune cineva. 2. Pocăință. – Din lat. poenitentia, fr. pénitence, it. penitenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peniţă
PENÍȚĂ, penițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pană^1; penișoară. 2. Placă de metal, mică și concavă, terminată printr-un vârf despicat, care, montată sau fixată la un toc sau stilou, folosește pentru a scrie cu cerneală. 3. Numele a două specii de plante erbacee cu flori alburii, care cresc în ape adânci, stătătoare sau lin curgătoare (Myriophyllum spicatum și verticillatum). – Pană^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peniță
PENÍȚĂ, penițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pană^1; penișoară. 2. Placă de metal, mică și concavă, terminată printr-un vârf despicat, care, montată sau fixată la un toc sau stilou, folosește pentru a scrie cu cerneală. 3. Numele a două specii de plante erbacee cu flori alburii, care cresc în ape adânci, stătătoare sau lin curgătoare (Myriophyllum spicatum și verticillatum). – Pană^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penny
PÉNNY, penny, s. m. Monedă divizionară engleză, care valorează a douăsprezecea parte dintr-un șiling sau a suta parte dintr-o liră. [Scris și: peni, peny] – Din engl. penny.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensa
PENSÁ, pensez, vb. I. 1. Tranz. A prinde, a apuca (și a strânge), a scoate, a smulge ceva cu pensa (1). 2. Tranz. A face pense (2) la un obiect de îmbrăcăminte. 3. Tranz. și refl. A(-și) smulge fire de păr, de obicei din sprâncene, cu penseta. – Din fr. pincer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensare
PENSÁRE, pensări, s. f. Acțiunea de a (se) pensa și rezultatul ei. – V. pensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensă
PÉNSĂ, pense, s. f. 1. Mic instrument de metal compus din două brațe îmbinate la un capăt sau încheiate în formă de foarfece, folosit (în medicină, în tehnică) pentru a prinde sau a fixa obiecte mici sau substanțe care nu pot fi luate cu mâna. 2. (În croitorie) Cută scurtă interioară, ascuțită la un capăt sau la amândouă, prin care se mulează pe corp un obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. pince.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensetă
PENSÉTĂ, pensete, s. f. Pensă (1) mică. – Din fr. pincette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensie
PÉNSIE, pensii, s. f. Sumă de bani plătită periodic pe baza unor norme legale (în cadrul asigurărilor sociale) foștilor angajați după depășirea unei anumie limite de vârstă ori în caz de boală sau invaliditate, precum și urmașilor angajaților sau pensionarilor decedați. ◊ Pensie de întreținere sau pensie alimentară = sprijin material acordat periodic de către o persoană alteia în temeiul unei obligații stabilite prin lege sau printr-o hotărâre judecătorească. ◊ Loc. adj. La pensie = care este pensionar. ◊ Loc. vb. A ieși (sau a scoate pe cineva) la pensie = a (se) pensiona. ♦ (Înv.) Subsidiu. – Din rus. pensija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensioară
PENSIOÁRĂ, pensioare, s. f. Diminutiv al lui pensie. [Pr.: -si-oa-] – Pensie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pension
PENSIÓN, pensioane, s. n. Instituție școlară particulară de grad elementar sau mediu unde elevii erau găzduiți în perioada școlarizării; pensionat. [Pr.: -si-on. – Var.: (înv.) pansión s. n.] – Din fr. pension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensiona
PENSIONÁ, pensionez, vb. I. Tranz. A acorda cuiva dreptul de a primi pensie în condițiile prevăzute de lege. ♦ Refl. A ieși la pensie, a deveni pensionar. [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionner, genn. pensionieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensionar
PENSIONÁR, -Ă, pensionari, -e, s. m. și f. 1. Persoană care primește pensie. ♦ Persoană care primește o subvenție, un subsidiu. 2. Persoană întreținută, îngrijită într-un azil sau într-un ospiciu. ♦ Persoană închisă într-o închisoare; deținut. ♦ Animal închis într-o amenajare specială (pentru a fi expus publicului). 3. Persoană care stă în pensiune la cineva. [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionnaire, germ. Pensionär.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensionare
PENSIONÁRE, pensionări, s. f. Faptul de a (se) pensiona. [Pr.: -si-o-] – V. pensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensionat
PENSIONÁT^1, pensionate, s. n. (Rar) Pension. ♦ Timpul petrecut de cineva într-un pension; viață de pension. [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionnat, germ. Pensionat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensionât
PENSIONÁT^2, -Ă, pensionați, -te, adj. Care este pensionar. [Pr.: -si-o-] – V. pensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensiune
PENSIÚNE, pensiuni, s. f. 1. Întreținere constând din locuință și masă (sau numai din masă) pe care cineva o primește (într-o casă particulară) în schimbul unei sume de bani dinainte stabilite; spec. găzduirea elevilor într-un pension. ♦ P. ext. (Concr.) Sumă de bani care se plătește cuiva care acordă găzduire completă sau numai masă; spec. sumă de bani care se plătea într-un pension pentru întreținerea unui elev. 2. (Concr.) Casă, restaurant în care se oferă cuiva, în schimbul unei sume de bani, găzduire completă sau numai masă. ♦ Pensiune turistică = unitate de cazare a turiștilor în general de dimensiuni mici, care asigură și servirea mesei (de obicei pentru turismul de weekend sau de sejur), amplasată în locuințe particulare sau în clădiri special amenajate. [Pr.: -si-u-] – Din fr. pension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensula
PENSULÁ, pensulez, vb. I. Tranz. 1. A întinde cu pensula pe o suprafață un strat de vopsea, de lac; a colora cu pensula. 2. A badijona cu un dezinfectant. – Din pensulă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensulare
PENSULÁRE, pensulări, s. f. (Rar) Acțiunea de a pensula și rezultatul ei; pensulație, badijonare. – V. pensula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensulaţie
PENSULÁȚIE, pensulații, s. f. Pensulare. ♦ Termen specific picturii, care denumește urmele lăsate de pensulă pe tablou. – Pensula + suf. -ție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensulație
PENSULÁȚIE, pensulații, s. f. Pensulare. ♦ Termen specific picturii, care denumește urmele lăsate de pensulă pe tablou. – Pensula + suf. -ție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pensulă
PÉNSULĂ, pensule, s. f. Instrument alcătuit dintr-un smoc de fire de păr sau de material plastic prinse într-o coadă de lemn sau de metal, care servește mai ales la întinderea vopselelor și a lacurilor pe o suprafață. – Din germ. Pinsel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentaclorură
PENTACLORÚRĂ, pentacloruri, s. f. (Chim.) Clorură a elementelor pentavalente. – Din fr. pentachlorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentacord
PENTACÓRD, pentacorduri, s. n. 1. Liră cu cinci coarde, folosită în Antichitate. 2. Grup de cinci sunete succesive ale unei scări muzicale. [Pl. și: pentacorde] – Din fr. pentacorde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentadactil
PENTADACTÍL, -Ă, pentadactili, -e, adj., s. n. (Animal vertebrat) care are cinci degete la membrele anterioare sau posterioare; (membru anterior sau posterior) care este prevăzut cu cinci degete. – Din fr. pentadactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentadă
PENTÁDĂ, pentade, s. f. (Met.; rar) Perioadă de cinci zile consecutive. – Din fr. pentade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentadecagon
PENTADECAGÓN, pentadecagoane, s. n. (Geom.) Poligon plan cu cincisprezece laturi și cincisprezece unghiuri. – Din fr. pentadécagone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentaedru
PENTAÉDRU, pentaedre, s. n. (Mat.) Poliedru cu cinci fețe. – Din fr. pentaèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentagon
PENTAGÓN, pentagoane, s. n. (Mat.) Poligon plan cu cinci laturi și cinci unghiuri. – Din fr. pentagone, germ. Pentagon, lat. pentagonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentagonal
PENTAGONÁL, -Ă, pentagonali, -e, adj. (Despre corpuri geometrice) Care are la bază un pentagon. ♦ (Despre obiecte, suprafețe) Care are forma pentagonului, ca un pentagon. – Pentagon + suf. -al. Cf. fr. pentagonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentagramă
PENTAGRÁMĂ, pentagrame, s. f. 1. Stea în cinci colțuri, semn mistic în Vechiul Orient, exprimând împreunarea lucrurilor inegale, care era emblema pitagoreicilor și căreia în superstițiile medievale i se atribuiau funcții apotropaice. 2. Denumire pentru notația muzicală care are cinci rânduri orizontale, paralele, pe care se scriu notele și pauzele muzicale. – Din fr. pentagramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentagrilă
PENTAGRÍLĂ, pentagrile, s. f. Tub electronic cu vid, cu un catod, un anod și cinci grile (1). – Din engl. pentagrid (după grilă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentametru
PENTAMÉTRU, pentametri, s. m. (În versificația greacă și latină) Vers de cinci picioare, alcătuit din două emistihuri egale (doi dactili și o silabă lungă). – Din ngr. pentámetron, fr. pentamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentan
PENTÁN, pentani, s. m. Hidrocarbură aciclică saturată, obținută din gazele de sondă. – Din fr. pentane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentanol
PENTANÓL, pentanoli, s. m. (Chim.) Alcool amilic. – Din fr. pentanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentaoxid
PENTAOXÍD, pentaoxizi, s. m. Oxid a cărui moleculă conține cinci atomi de oxigen. [Pr.: -ta-o-] – Din fr. pentaoxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentapetală
PENTAPETÁLĂ, pentapetale, adj. (Bot.; despre corola florilor) Cu cinci petale. – Din fr. pentapétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentasepal
PENTASEPÁL, pentasepale, adj. (Bot.; despre caliciul florilor) Cu cinci sepale. – Din fr. pentasépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentasilabic
PENTASILÁBIC, -Ă, pentasilabici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care este format din cinci silabe. – Din fr. pentasyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentateuh
PENTATEÚH n. pr. Parte a Bibliei care cuprinde primele cinci cărți ale Vechiului Testament. – Din lat. Pentateuchus, fr pentateuque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentatlon
PENTATLÓN, pentatloane, s. n. Probă combinată de atletism, alcătuită din cinci exerciții diferite, clasamentul făcându-se prin totalizarea punctelor obținute la fiecare probă. ◊ Pentatlon modern = concurs sportiv complex care constă din cinci probe diferite (scrimă, călărie, tir, înot și cros), clasamentul fiind făcut prin totalizarea punctelor obținute la fiecare probă. – Din fr. pentathlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentatlonist
PENTATLONÍST, -Ă, pentatloniști, -ste, s. m. și f. Sportiv specializat în probele de pentatlon. – Pentatlon + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentatonic
PENTATÓNIC, -Ă, pentatonice, adj. (Muz.; în sintagmele) Gamă pentatonică = gamă alcătuită din cinci trepte, fără semitonuri, care stă la baza muzicii populare chineze, tătare, scoțiene etc. Sistem pentatonic = sistem muzical care se bazează pe o scară formată din cinci sunete de înălțimi diferite, în cadrul unei octave. – Din germ. pentatonisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentavalent
PENTAVALÉNT, -Ă, pentavalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are valența egală cu cinci. – Din fr. pentavalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentazol
PENTAZÓL s. n. Substanță incoloră, cristalizată, cu gust amărui, solubilă în apă, folosită ca medicament cu acțiune cardiacă, respiratorie etc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penteleu
PENTELÉU, penteleie, s. n. 1. (La sg.) Specialitate de cașcaval preparată din laptele care se mulge toamna de la oi. 2. (Reg.) Băț cu care se bate laptele pentru a se alege untul. 3. (Reg.) Coastă înclinată și netedă pe care coboară oile la strungă. – Din n. pr. Penteleu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentelică
PENTÉLICĂ adj. (În sintagma) Marmură pentelică = marmură albă, fără nervuri. – Din fr. pentélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentesileea
Pentesileea = Penthesilea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penteu
Penteu = Pentheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penthesilea
Penthesilea, fiica zeului Ares și a Otrerei și regină a amazoanelor. A participat la războiul troian venind în ajutorul lui Priamus, dar a fost ucisă de către Achilles. Se spunea că, văzînd-o murind, atît de tînără și frumoasă, Achilles s-ar fi îndrăgostit de ea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pentheus
Pentheus, fiul lui Echion (1.) și al Agavei. După moartea bunicului său Cadmus, i-a urmat la tron, devenind rege al cetății Thebae. Mai tîrziu, pentru că s-a opus introducerii cultului lui Dionysus, Pentheus a fost pedepsit de către zeu. În timp ce iscodea bacchantele care celebrau misterele lui Dionysus pe muntele Cithaeron, Pentheus a fost descoperit de către acestea. Femeile furioase, cărora zeul le luase mințile, s-au năpustit asupra lui Pentheus, sfîșiindu-l în bucăți. În fruntea lor se afla însăși Agave, care însă, pradă rătăcirii, nu și-a mai recunoscut fiul.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

penticostal
PENTICOSTÁL, -Ă, penticostali, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al unei secte creștine care a apărut inițial în SUA și s-a răspândit și în Europa. 2. Adj. Care aparține penticostalilor (1), referitor la penticostali. – Din engl. pentecostal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penticostar
PENTICOSTÁR, penticostare, s. n. Carte bisericească cuprinzând rânduiala slujbelor pe cele 50 de zile dintre Paști și Rusalii. – Din ngr. pentikostárion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentodă
PENTÓDĂ, pentode, s. f. Tub electronic cu cinci electrozi. – Din fr. pentode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentoxid
PENTOXÍD, pentoxizi, s. m. (Chim.) Oxid al unui element pentavalent. – Din engl. pentoxide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentoză
PENTÓZĂ, pentoze, s. f. Compus organic din grupul glucidelor, având cinci atomi de carbon în moleculă. – Din fr. pentose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentozurie
PENTOZURÍE, pentozurii, s. f. (Med.) Prezență a pentozelor în urină; cantitate de pentoză prezentă în urină. – Din fr. pentosurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pentru
PÉNTRU prep. I. (Exprimă un raport cauzal) 1. Din cauza..., din pricina..., datorită... Pentru asta a plecat. ◊ Expr. Nu pentru alta, ci... = nu din altă cauză, dar... 2. (Introduce un complement indirect) Mulțumește pentru buna găzduire. ◊ Expr. Pentru puțin (sau nimic), se spune ca răspuns celui care mulțumește când i s-a făcut un serviciu. Pentru nimic în lume = cu niciun preț, în niciun caz. Pentru (numele lui) Dumnezeu! exclamație care însoțește o cerere sau o rugăminte sau care exprimă uimirea, indignarea cuiva. II. (Exprimă un raport final) 1. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Cu scopul de..., în scopul..., în vederea... Scrie pentru bani. 2. (Introduce un complement indirect) În interesul..., în (sau spre) folosul..., în favoarea...; în apărarea... Pledează pentru el. ◊ (În construcții eliptice) Cincizeci de voturi pentru și două contra. ♦ Potrivit cu...; în măsură să... Serviciul nu era pentru el. ♦ După. Plânge pentru cel plecat. ♦ (Față) de... Are o grijă deosebită pentru mama lui. 3. (Introduce un atribut) Hârtie și plic pentru o scrisoare. ♦ Cu direcția..., cu destinația... Autobuzul pentru Ploiești. 4. (Intră în compunerea numelor predicative) Acest cadou e pentru tine. 5. (Introduce un complement sau un atribut) Contra, împotriva. Medicament pentru diabet. Ia ceva pentru durerile de cap. III. (Exprimă un raport de relație) Cu privire la..., referitor la..., în legătură cu... S-au schimbat lucrurile pentru el. ♦ Față de..., în raport cu... Pentru unii mumă, pentru alții ciumă. IV. (Exprimă un raport temporal, introducând un complement circumstanțial de timp) Pleacă pentru o clipă. ◊ Expr. Pentru moment = deocamdată. V. (Exprimă un raport de compensație, de echivalență sau de schimb) În schimbul...; în locul..., în loc de... Pentru un palton a dat o rochie. VI. 1. (Urmat de un infinitiv, are valoare de conjuncție, construcția fiind echivalentă, cu o propoziție consecutivă negativă, când regenta e afirmativă, și invers) Subiectul e prea vast pentru a putea fi expus într-o oră. 2. (Formează conjuncții compuse) Pentru ca sau pentru că = fiindcă, deoarece, din cauză că; de vreme ce, întrucât. Pentru ce (sau aceasta, aceea) = deci, așadar, de aceea, drept care, din care cauză. – Din printru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penultim
PENÚLTIM, -Ă, penultimi, -e, adj. Care este înaintea celui din urmă, al doilea din urmă. – Din lat. paenultimus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penumbră
PENÚMBRĂ, penumbre, s. f. 1. Zonă incomplet luminată, cuprinsă între zona umbrită și cea luminoasă din spatele unui corp opac; p. genei: zonă slab luminată; semiobscuritate. 2. (Pict.) Suprafață slab luminată aflată la confluența luminii cu umbra. – Din fr. pénombre. Cf. umbră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

penurie
PENÚRIE s. f. Lipsă a unor lucruri necesare; spec. lipsă a mijloacelor de trai; sărăcie, mizerie. [Acc. și: penuríe] – Din fr. pénurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peon
PEÓN^1, peoni, s. m. Muncitor agricol din America Latină. [Pr.: pe-on] – Din fr. péon, sp. peon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peon
PEÓN^2, peoni, s. m. Picior de vers clasic format din patru silabe, dintre care una lungă. [Pr.: pe-on] – Din fr. péon, lat. paeon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peonaj
PEONÁJ s. n. (Rar) Formă de exploatare a peonilor. [Pr.: pe-o-] – Din fr. péonage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepelea
PEPÉLEA s. m. (Pop.) Om isteț, glumeț și poznaș, care își bate joc de toți. – Din n. pr. Pepelea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenar
PEPENÁR, pepenari, s. m. Persoană care cultivă sau vinde pepeni. – Pepene + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenaş
PEPENÁȘ, pepenași, s. m. Diminutiv al lui pepene. – Pepene + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenaș
PEPENÁȘ, pepenași, s. m. Diminutiv al lui pepene. – Pepene + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenărie
PEPENĂRÍE, pepenării, s. f. Loc unde se cultivă (sau se vând) pepeni; bostănărie, bostană, harbuzărie. – Pepene + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepene
PÉPENE, pepeni, s. m. 1. Numele a două specii de plante erbacee din familia cucurbitaceelor, cu tulpină târâtoare lungă și cu fructe comestibile; a) (de obicei determinat prin „galben”) plantă originară din Asia tropicală, cu tulpina acoperită cu peri aspri, cu fructul mare, sferic sau oval, cu coaja galbenă sau verzuie, cu miezul alb, verde sau galben, dulce, parfumat și suculent (Cucumis melo); b) (de obicei determinat prin „verde”) plantă originară din sudul Africii, cu frunzele adânc crestate, cu fructul mare, sferic sau oval, având coaja verde și miezul roșu sau galben, dulce și foarte zemos; harbuz, lubeniță, bostan (Citrullus vulgaris); p. restr. fructul acestor plante. ◊ Expr. Gras ca pepenele (sau ca un pepene) sau pepene de gras (sau gras pepene) = foarte gras. (Fam.) A-și ieși (sau a scoate pe cineva) din pepeni = a-și pierde (sau a face pe cineva să-și piardă) răbdarea, a (se) enerva, a-și ieși (sau a scoate pe cineva) din fire. (Fam.) A ieși (sau a ajunge etc.) la pepeni = a face o afacere proastă, a nu reuși într-o acțiune. 2. (Reg.) Dovleac. 3. (Reg.) Castravete. – Din lat. pepo, *pepinis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenişte
PEPENÍȘTE, pepeniști, s. f. (Pop.) Teren cultivat cu pepeni. – Pepene + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepeniște
PEPENÍȘTE, pepeniști, s. f. (Pop.) Teren cultivat cu pepeni. – Pepene + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenoaică
PEPENOÁICĂ, pepenoaice, s. f. Specie de pepene verde, de formă lunguiață, cu coaja vărgată cu dungi de culoare verde-închis și verde-deschis; pepenoaie. – Pepene + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenoaie
PEPENOÁIE, pepenoaie, s. f. (Rar) Pepenoaică. – Pepene + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenoi
PEPENOÍ, pepenoi, s. m. Augmentativ al lui pepene. – Pepene + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepenos
PEPENÓS, -OÁSĂ, pepenoși, -oase, adj. (Rar) Rotund, sferic, plin (ca un pepene); gras, dolofan. – Pepene + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pephedro
Pephedro, una dintre cele trei fiice monstruoase ale lui Phorcys și Ceto (v. și Graeae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pepinieră
PEPINIÉRĂ, pepiniere, s. f. 1. Teren rezervat pentru înmulțirea și formarea plantelor erbacee sau lemnoase până la plantarea lor pe locul definitiv. 2. P. anal. Crescătorie de animale. 3. Fig. Instituție, organizație etc. care pregătește un număr mare de oameni în vederea unei profesii, a unei activități etc.; colectiv din care se pot recruta astfel de oameni. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. pépinière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepinierie
PEPINIERÍE, pepinierii, s. f. (Rar) Ocupația pepinieristului. [Pr.: -ni-e-] – Pepinieră + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepinierist
PEPINIERÍST, pepinieriști, s. m. (Rar) Persoană care lucrează într-o pepinieră. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. pépiniériste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepit
PEPÍT adj. invar. (Despre țesături) Cu pătrățele sau romburi (mărunte) de (două) culori diferite, alternând între ele. ♦ (Substantivat, n.) Țesătură cu asemenea desen. [Var.: pepíta, pipít adj. invar.] – Din germ. Pepita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepita
PEPÍTA adj. invar. v. pepit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepită
PEPÍTĂ, pepite, s. f. Bucată de metal (mai ales de aur) în stare nativă. – Din fr. pépite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peplu
PÉPLU s. n. v. peplum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peplum
PEPLÚM, peplumuri, s. n. Mantie scurtă fără mâneci, prinsă pe umeri cu o agrafă, purtată peste tunică de către femei în Antichitatea greco-romană. [Var.: péplu s. n.] – Din lat. peplum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepsi
PÉPSI, pepsiuri, s. n. Pepsi-cola. [Pl. și (f.): pepsi] – Abr. de la pepsi-cola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepsi-cola
PEPSI-CÓLA®, pepsi-cole, s. f. Nume comercial al unei băuturi răcoritoare acidulate, care conține esență de cola. [Pl. și: pepsi-cola] – Din engl. pepsi-cola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepsic
PÉPSIC, -Ă, pepsici, -ce, adj. Care aparține pepsinei, privitor la pepsină. – Din fr. pepsique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pepsină
PEPSÍNĂ, pepsine, s. f. Enzimă secretată de mucoasa stomacului vertebratelor, care transformă proteinele în peptide; p. ext. medicament extras din mucoasa stomacală a unor animale, care se administrează în tratamentul bolilor de stomac. – Din fr. pepsine, germ. Pepsin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptidază
PEPTIDÁZĂ, peptidaze, s. f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peptidelor. – Din fr. peptidase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptidă
PEPTÍDĂ, peptide, s. f. Substanță chimică alcătuită din mai mulți aminoacizi. – Din fr. peptide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptizant
PEPTIZÁNT, -Ă, peptizanți, -te, adj., s. m. (Substanță) care produce peptizarea. – Din fr. peptisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptizare
PEPTIZÁRE, peptizări, s. f. (Chim.) Trecere a unei substanțe coloidale din stare de gel în stare de dispersie coloidală. – După fr. peptisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptizat
PEPTIZÁT adj. v. peptiza. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

peptonă
PEPTÓNĂ, peptone, s. f. Amestec de peptide sub formă de pulbere albă-gălbuie, cu miros caracteristic, cu gust amar-sălciu, solubil în apă sau în alcool diluat, asimilabil de organismul uman, folosit în medicină. – Din fr. peptone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peptonurie
PEPTONURÍE, peptonurii, s. f. (Fiziol.) Prezență a peptonelor în urină; cantitate de peptone prezentă în urină. – Din fr. peptonurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

per
PER prep. (Termen comercial folosit în legătură cu prețul unei mărfi raportat la o unitate de măsură) Pentru, de fiecare. – Din it., germ. per.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peracid
PERACÍD, peracizi, s. m. Termen generic dat acizilor care conțin mai mult oxigen decât acidul obișnuit corespunzător. – Din fr. peracide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percaină
PERCAÍNĂ s. f. Pulbere albă cristalină, inodoră, solubilă în apă, folosită ca anestezic local. – Din fr. percaïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percal
PERCÁL, percale, s. n. (Înv.) Pânză de bumbac subțire și netedă. – Din germ. Perkal, fr. percale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percalină
PERCALÍNĂ s. f. (Înv.) Pânză de bumbac ușoară și lucioasă, uneori imprimată, folosită de obicei la căptușitul hainelor. – Din fr. percaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percea
PERCEÁ s. f. v. percică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percepe
PERCÉPE, percép, vb. III. Tranz. 1. A sesiza ceva cu ajutorul simțurilor și al gândirii, prin reflectare nemijlocită; p. ext. a înțelege, a pricepe. 2. A încasa un impozit sau o taxă oficială. – Din lat. percipere (după pricepe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percepere
PERCÉPERE, perceperi, s. f. Acțiunea de a percepe și rezultatul ei. – V. percepe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perceptibil
PERCEPTÍBIL, -Ă, perceptibili, -e, adj. 1. Care poate fi sesizat prin reflectare nemijlocită, cu ajutorul simțurilor. 2. (Rar; despre impozite sau taxe oficiale) Care poate fi încasat. – Din fr. perceptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perceptibilitate
PERCEPTIBILITÁTE s. f. Faptul de a fi perceptibil (1). – Din fr. perceptibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perceptiv
PERCEPTÍV, -Ă, perceptivi, -e, adj. Care aparține facultății de a percepe (1), care se referă la percepere; care poate percepe. – Din fr. perceptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perceptor
PERCEPTÓR, perceptori, s. m. (În trecut) Persoană însărcinată cu strângerea impozitelor și a taxelor oficiale; agent de percepție. [Acc. și: percéptor] – Din lat. perceptor, fr. percepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perceptorial
PERCEPTORIÁL, -Ă, perceptoriali, -e, adj. (Rar) Care aparține perceptorului, privitor la perceptor, de perceptor. [Pr.: -ri-al] – Perceptor + suf. -ial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percepţie
PERCÉPȚIE, percepții, s. f. 1. Proces psihic de cunoaștere senzorială, prin care obiectele și fenomenele sunt reflectate ca întregi; p. ext. facultatea de a percepe fenomenele lumii exterioare; înțelegere, cunoaștere. ◊ Percepție extrasenzorială = telepatie. 2. (În trecut) Instituție care încasa impozitele sau taxele oficiale; clădire, birou în care își avea sediul această instituție. ♦ Încasarea unui impozit sau a unei taxe oficiale. – Din lat. perceptio, fr. perception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percepție
PERCÉPȚIE, percepții, s. f. 1. Proces psihic de cunoaștere senzorială, prin care obiectele și fenomenele sunt reflectate ca întregi; p. ext. facultatea de a percepe fenomenele lumii exterioare; înțelegere, cunoaștere. ◊ Percepție extrasenzorială = telepatie. 2. (În trecut) Instituție care încasa impozitele sau taxele oficiale; clădire, birou în care își avea sediul această instituție. ♦ Încasarea unui impozit sau a unei taxe oficiale. – Din lat. perceptio, fr. perception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percheziţie
PERCHEZÍȚIE s. f. v. perchiziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percheziție
PERCHEZÍȚIE s. f. v. perchiziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percheziţiona
PERCHEZIȚIONÁ vb. I v. perchiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percheziționa
PERCHEZIȚIONÁ vb. I v. perchiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchiziţie
PERCHIZÍȚIE, perchiziții, s. f. Cercetare făcută de către organele de urmărire penală sau de procuror asupra unei persoane ori la domiciliul acesteia, pentru strângerea probelor privitoare la o infracțiune sau pentru descoperirea infractorului. ♦ P. gener. Scotocire. [Var.: perchezíție (înv.) perchizițiúne s. f.] – Din fr. perquisition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchiziție
PERCHIZÍȚIE, perchiziții, s. f. Cercetare făcută de către organele de urmărire penală sau de procuror asupra unei persoane ori la domiciliul acesteia, pentru strângerea probelor privitoare la o infracțiune sau pentru descoperirea infractorului. ♦ P. gener. Scotocire. [Var.: perchezíție (înv.) perchizițiúne s. f.] – Din fr. perquisition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchiziţiona
PERCHIZIȚIONÁ, perchiziționez, vb. I. Tranz. A efectua o perchiziție, a supune unei perchiziții o persoană, o locuință. ♦ P. gener. A scotoci. [Pr.: -ți-o-. – Var.: percheziționá vb. I] – Din fr. perquisitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchiziționa
PERCHIZIȚIONÁ, perchiziționez, vb. I. Tranz. A efectua o perchiziție, a supune unei perchiziții o persoană, o locuință. ♦ P. gener. A scotoci. [Pr.: -ți-o-. – Var.: percheziționá vb. I] – Din fr. perquisitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchiziţiune
PERCHIZIȚIUNE s. f. v. perchiziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perchizițiune
PERCHIZIȚIUNE s. f. v. perchiziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percică
PERCÍCĂ, percele, s. f. (Reg.) Cârlionț, moț (pe frunte). ♦ Smoc de păr pe fruntea cailor. [Var.: perceá s. f.] – Din tc. pürçek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perciun
PERCIÚN s. m. v. perciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perciunat
PERCIUNÁT, -Ă, perciunați, -te, adj. Care poartă perciuni, cu perciuni. – Din perciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perciune
PERCIÚNE, perciuni, s. m. Fiecare dintre cele două șuvițe de păr (adesea lăsate lungi și răsucite) care se prelungesc lateral pe obraz, lângă urechi, de la tâmple în jos (la bărbați). ♦ (Rar) Favorit. ♦ (Rar) Smoc de păr de pe fruntea cailor. [Var.: perciún s. m.] – Din tc. perçem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perclorat
PERCLORÁT, perclorați, s. m. Sare a acidului percloric. – Din fr. perchlorate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percloric
PERCLÓRIC adj. (În sintagma) Acid percloric = acid oxigenat al clorului, având aspectul unui lichid incolor care fumegă în aer. – Din fr. perchlorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percolant
PERCOLÁNT, percolanți, s. m. Substanță folosită la extragerea minereului prin procedeul de percolare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

percolare
PERCOLÁRE, percolări, s. f. 1. Extragerea dintr-un minereu a unor metale sau a unor compuși metalici prin dizolvarea acestora. 2. (Geol.) Străbatere a solului de către apa din precipitații. – După fr. percolation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuta
PERCUTÁ, percutez, vb. I. Tranz. 1. A lovi capsa unui cartuș, a unui focos etc. cu percutorul pentru a provoca aprinderea încărcăturii. 2. A examina un bolnav prin percuție. – Din fr. percuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percutant
PERCUTÁNT, -Ă, percutanți, -te, adj. 1. (Despre proiectile) Care explodează la atingerea unui obstacol sau în urma unei percuții. 2. (Min.; în sintagma) Perforator percutant = perforator mecanic al cărui sfredel acționează prin lovituri. 3. Cu o mare putere de pătrundere; frapant prin claritate, precizie. ♦ Care provoacă șoc psihologic. – Din fr. percutant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percutare
PERCUTÁRE, percutări, s. f. Acțiunea de a percuta. – V. percuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percutor
PERCUTÓR, percutoare, s. n. Piesă a unor instalații și agregate tehnice care, prin percuție, pune în mișcare sau oprește diferitele părți ale instalației. ♦ Spec. Piesă la armele de foc, la focosul unui proiectil etc. care lovește focosul sau capsa proiectilului pentru a produce aprinderea încărcăturii. – Din fr. percuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuţie
PERCÚȚIE, percuții, s. f. 1. Metodă de a diagnostica o afecțiune după sunetul rezultat din lovirea ușoară și repetată a unei regiuni a corpului. ♦ Masaj care constă din aplicarea unor lovituri rapide asupra unei regiuni a corpului. 2. Procedeu de producere a sunetelor prin lovirea cu un ciocănel a unei membrane, a unei lame, a unei plăci metalice de la un instrument muzical. ◊ Instrument de percuție = instrument muzical care produce sunete prin percuție (2). 3. Lovire cu percutorul a capsei, a focosului unui proiectil, pentru a provoca aprinderea încărcăturii. [Var.: percuțiúne s. f.] – După fr. percussion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuție
PERCÚȚIE, percuții, s. f. 1. Metodă de a diagnostica o afecțiune după sunetul rezultat din lovirea ușoară și repetată a unei regiuni a corpului. ♦ Masaj care constă din aplicarea unor lovituri rapide asupra unei regiuni a corpului. 2. Procedeu de producere a sunetelor prin lovirea cu un ciocănel a unei membrane, a unei lame, a unei plăci metalice de la un instrument muzical. ◊ Instrument de percuție = instrument muzical care produce sunete prin percuție (2). 3. Lovire cu percutorul a capsei, a focosului unui proiectil, pentru a provoca aprinderea încărcăturii. [Var.: percuțiúne s. f.] – După fr. percussion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuţionist
PERCUȚIONÍST, percuționiști, s. m. Persoană care asigură acompaniamentul la un instrument de percuție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. percussionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuționist
PERCUȚIONÍST, percuționiști, s. m. Persoană care asigură acompaniamentul la un instrument de percuție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. percussionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuţiune
PERCUȚIÚNE s. f. v. percuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

percuțiune
PERCUȚIÚNE s. f. v. percuție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdaf
PERDÁF, perdafuri, s. n. (Înv.) Radere de jos în sus, în contra direcției în care crește părul. ◊ Expr. (Fam.) A da (sau a trage) cuiva un perdaf = a certa, a mustra aspru pe cineva. – Din tc. perdah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdant
PERDÁNT, -Ă, perdanți, -te, adj. (Și substantivat) Care pierde la joc, într-o afacere, într-o competiție etc. – Din fr. perdant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdăfui
PERDĂFUÍ, perdăfuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) rade cu perdaf. – Perdaf + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdea
PERDEÁ, perdele, s. f. 1. Obiect confecționat dintr-un material textil care se atârnă la ferestre și la uși pentru a împiedica pătrunderea luminii, pentru a opri vederea din afară, în scop decorativ etc. ◊ Loc. adj. și adv. Cu perdea = (care este exprimat, spus, făcut etc.) în mod discret, indirect, pe ocolite. Fără perdea = (care este exprimat, spus, făcut etc.) pe față, fără înconjur, în mod necuviincios, trivial. ◊ Expr. A avea perdea la ochi = a nu pricepe un lucru. A(-i) pune (cuiva) perdea (sau perdele) la ochi = a împiedica (pe cineva) să vadă lucrurile așa cum sunt; a înșela (pe cineva). A-i lua (cuiva) perdeaua de pe ochi = a face (pe cineva) să înțeleagă, să vadă clar. ♦ Obiect confecționat din șiraguri lungi și dese de mărgele atârnate în deschizătura unei intrări, în loc de ușă. ♦ Spec. (Înv.) Draperia de la ușa de intrare în camera domnitorului sau a vizirului; p. ext. intrare; anticameră. ♦ Spec. (Înv.) Cortină. ♦ P. anal. Ceea ce acoperă vederea ca o perdea (1); fig. ceea ce împiedică înțelegerea unui lucru. 2. Șir de arbori sădiți în linie dreaptă, de obicei cu scopul de a proteja culturile (împotriva vântului); p. ext. fâșie de pădure. 3. (Pop.) Adăpost (de iarnă) pentru oi. ♦ Adăpost (de trestie) făcut în jurul răsadnițelor timpurii din grădinile de zarzavat. 4. (Med.; pop.) Cataractă; leucom. – Din tc. perde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdegiu
PERDEGÍU, perdegii, s. m. Slujbaș însărcinat cu paza la ușa de la camera domnitorului sau a înalților demnitari; perdelegiu. – Din tc. perdeci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdelegiu
PERDELEGÍU, perdelegii, s. m. (Înv.) 1. Perdegiu. 2. Fabricant de perdele (1). – Perdea + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdelui
PERDELUÍ, perdeluiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi, a (se) învălui ca într-o perdea (1). – Perdea + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdeluire
PERDELUÍRE, perdeluiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) perdelui și rezultatul ei. – V. perdelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdeluit
PERDELUIT, -Ă, perdeluiți, -te, adj. (Rar) Acoperit cu perdele (1). – V. perdelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdeluţă
PERDELÚȚĂ, perdeluțe, s. f. Diminutiv al lui perdea (1). – Perdea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdeluță
PERDELÚȚĂ, perdeluțe, s. f. Diminutiv al lui perdea (1). – Perdea + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdiţie
PERDÍȚIE, perdiții, s. f. Stare de decădere morală în care se află cineva; pierzanie. ♦ Ceea ce provoacă decăderea morală a cuiva. – Din fr. perdition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perdiție
PERDÍȚIE, perdiții, s. f. Stare de decădere morală în care se află cineva; pierzanie. ♦ Ceea ce provoacă decăderea morală a cuiva. – Din fr. perdition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pereche
PERÉCHE, perechi, s. f. (De obicei urmat de determinări). 1. (Adesea cu valoare de num. card.) Grup de două ființe de același fel. ♦ (Adverbial; cu valoare de num. distributiv) în grup de doi, doi câte doi. ♦ Spec. Cuplu de dansatori. ♦ Grup format din două părți sau organe identice și simetrice ale (corpului) unei ființe. ◊ (O) pereche de palme = două lovituri succesive aplicate cuiva (pe obraz) cu palma. 2. Grup format din două exemplare din același fel de obiecte. ♦ Spec. Grup de obiecte de același fel, care formează o unitate, folosindu-se împreună. 3. Fiecare dintre cele ființe, două obiecte, două fenomene care formează un grup (unitar), considerate în raport cu cea de-a doua ființă, cu cel de-al doilea obiect etc.; ființă, obiect, fenomen care seamănă perfect cu altă ființă, cu alt obiect, cu alt fenomen. ◊ Loc. adj. Fără pereche = unic în felul său. ◊ Expr. A nu-și avea (sau afla etc.) pereche = a nu se putea compara cu nimic prin însușirile pe care le posedă; a nu avea seamăn. 4. Obiect alcătuit din două părți identice și simetrice unite între ele. ◊ Pereche de case = corp de case (care formează o unitate). Pereche de haine = costum de haine. Pereche de cărți = set, pachet de cărți de joc. 5. Grup format din doi indivizi de sex opus; cuplu. – Lat. paric(u)la.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrin
PEREGRÍN, peregrini, s. m. Persoană care călătorește mult (rătăcind din loc în loc); călător. ♦ (Înv.) Pelerin. [Var.: pelegrín s. m.] – Din lat. peregrinus, fr. pérégrin, it. pellegrino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrina
PEREGRINÁ, peregrinez, vb. I. Intranz. A cutreiera prin locuri îndepărtate; a colinda, a călători prin lume; a hoinări. ♦ (Rar) A merge în pelerinaj într-un loc sfânt. – Din fr. pérégriner, lat. peregrinari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinagiu
PEREGRINÁGIU s. n. v. peregrinaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinaj
PEREGRINÁJ, peregrinaje, s. n. (Rar) 1. Pelerinaj. 2. Peregrinare. [Var.: (înv.) peregrinágiu s. n.] – Peregrin + suf. -aj. Cf. it. pellegrinaggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinare
PEREGRINÁRE, peregrinări, s. f. Acțiunea de a peregrina; călătorie lungă prin locuri îndepărtate; peregrinație, peregrinaj. – V. peregrina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinaţie
PEREGRINÁȚIE, peregrinații, s. f. (Rar) Peregrinare. [Var.: peregrinațiúne s. f.] – Din lat. peregrinatio, -onis, fr. pérégrination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinație
PEREGRINÁȚIE, peregrinații, s. f. (Rar) Peregrinare. [Var.: peregrinațiúne s. f.] – Din lat. peregrinatio, -onis, fr. pérégrination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinaţiune
PEREGRINAȚIÚNE s. f. v. peregrinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peregrinațiune
PEREGRINAȚIÚNE s. f. v. peregrinație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peremptoriu
PEREMPTÓRIU, -IE, peremptorii, adj. Care nu poate fi tăgăduit, combătut cu nimic (atât este de evident); vădit, evident. – Din lat. peremptorius, fr. péremptoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perempţiune
PEREMPȚIÚNE, perempțiuni, s. f. (Jur.) Stingere, încetare a unui proces prin depășirea termenului legal de introducere a acțiunii; perimare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. péremption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perempțiune
PEREMPȚIÚNE, perempțiuni, s. f. (Jur.) Stingere, încetare a unui proces prin depășirea termenului legal de introducere a acțiunii; perimare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. péremption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peren
PERÉN, -Ă, pereni, -e, adj. (Despre plante) Care trăiește și rodește mai mulți ani de-a rândul, având o rădăcină persistentă din care se dezvoltă în fiecare primăvară o nouă tulpină; vivace. ♦ Fig. Care are caracter stabil, care durează mult timp; durabil. – Din lat. perennis, fr. pérenne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perenitate
PERENITÁTE s. f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi peren; durabilitate, persistență. – Din fr. pérennité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perenna
Perenna = Anna Perenna.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perestroika
PERESTRÓIKA s. f. (În fosta URSS) Reconstrucție a vieții economice și politice (1985-1991) preconizată prin lucrările și activitatea lui Mihail Gorbaciov și bazată pe dezvoltarea comunicării și a transparenței. – Cuv. rus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perete
PERÉTE, pereți, s. m. 1. Element de construcție așezat vertical (sau puțin înclinat), făcut din zidărie, din lemn, din piatră etc., care limitează, separă sau izolează încăperile unei clădiri între ele sau de exterior și care susține planșeele, etajele și acoperișul. ◊ Loc. adj. De perete= care este fixat, prins de perete. Lampă de perete. ◊ Loc. adj. și adv. Perete în perete = cu unul din pereți comun sau lipit de cel al încăperii vecine; p. ext. (care este) în imediata vecinătate a (locuinței) cuiva. ◊ Expr. A da (sau a deschide, a lăsa, a izbi etc.) ușa (sau poarta) de perete = a deschide larg, la maximum ușa, poarta. A se da (sau a se izbi, a se bate) cu capul de pereți (sau de toți pereții) = a fi deznădăjduit; a regreta enorm o greșeală făcută. De când (se) scria musca pe perete = de demult. Între patru pereți = a) la adăpost;în secret; izolat. Pereții au ochi (sau urechi), se zice pentru a atrage cuiva atenția să fie precaut, să se ferească atunci când spune ceva (secret). A vorbi la pereți = a vorbi zadarnic, fără să fie ascultat. 2. Masiv pietros care se înalță (aproape) vertical.Parte a unui obiect, a unui sistem tehnic etc. care se aseamănă cu un perete (1), mărginind, izolând, protejând; piesă dintr-un sistem tehnic care are rolul de a separa între ele anumite spații sau sistemul tehnic de spațiile înconjurătoare. 4 Element anatomic, membrană etc. care înconjoară o cavitate a corpului. [Var.: (reg.) păréte s. m.] – Lat. paries, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pereu
PERÉU, pereuri, s. n. Strat de piatră care căptușește un taluz, un șanț sau o suprafață înclinată de teren pentru a împiedica surparea pământului sau eroziunea lui de către ape. [Pl. și: peree] – Din fr. perré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfect
PERFECT, -Ă, perfecți, -te, adj., s. n. I. Adj. 1. Care întrunește în gradul cel mai înalt toate calitățile cerute; desăvârșit. ◊ Gaz perfect = gaz ale cărui molecule, de dimensiuni neglijabile față de distanțele dintre ele, nu exercită forțe de atracție una asupra alteia și care verifică, la orice temperatură, legile gazelor. Număr perfect = număr natural egal cu suma divizorilor săi. 2. (Adesea adverbial) Absolut, deplin, complet, total. ♦ (Adverbial; eliptic) Îmi convine, sunt de acord; foarte bine, bravo, excelent. II. S. n. Timp al verbului care exprimă o acțiune petrecută și încheiată în trecut; trecut. ◊ Perfectul compus = timp trecut care exprimă acțiunea fără a o raporta la momentul vorbirii sau raportând-o ca un trecut mai îndepărtat. Perfectul simplu = timp trecut care exprimă acțiunea fără a o raporta la momentul vorbirii, sau raportând-o la un trecut mai apropiat. Mai mult ca perfectul = timp trecut folosit pentru a exprima o acțiune încheiată înaintea alteia, petrecută tot în trecut.Din lat. perfectus, germ. perfekt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecta
PERFECTÁ, perfectez, vb. I. Tranz. A duce la bun sfârșit, a desăvârși, a definitiva, a încheia (un acord, o tranzacție etc.). – Din perfect.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectare
PERFECTÁRE, perfectări, s. f. Acțiunea de a perfecta și rezultatul ei. – V. perfecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectibil
PERFECTÍBIL, -Ă, perfectibili, -e, adj. Care poate fi desăvârșit, perfecționat. – Din fr. perfectible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectibilitate
PERFECTIBILITÁTE s. f. Însușirea sau faptul de a fi perfectibil. ♦ Credință apărută în epoca iluminismului potrivit căreia folosirea adecvată a rațiunii ar avea ca rezultat realizarea deplină a posibilităților umane. – Din fr. perfectibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectiv
PERFECTÍV, -Ă, perfectivi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre aspectul, sensul verbelor) Care exprimă acțiunea verbului eliminând noțiunea de durată și de desfășurare, insistând asupra începutului și sfârșitului ei, a rezultatului ei; (despre verbe) care are acest aspect. 2. S. n. Verb care are aspect perfectiv. – Din fr. perfectif, germ. perfektiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectiviza
PERFECTIVIZÁ, perfectivizez, vb. I. Tranz. (Gram.) A face ca un verb să devină perfectiv. – Perfectiv + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectivizare
PERFECTIVIZÁRE, perfectivizări, s. f. Acțiunea de a perfectiviza. – V. perfectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectivizat
PERFECTIVIZÁT, -Ă, perfectivizați, -te, adj. (Despre verbe) Care a devenit perfectiv. – V. perfectiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfectiza
PERFECTIZÁ, perfectizez, vb. I. Tranz. (Rar) A perfecționa. – Perfect + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţie
PERFÉCȚIE s. f. v. perfecțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecție
PERFÉCȚIE s. f. v. perfecțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţiona
PERFECȚIONÁ, perfecționez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbunătăți calitativ. ♦ A face să acumuleze sau a acumula (prin studii sistematice) cunoștințe temeinice (și noi) într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecționa
PERFECȚIONÁ, perfecționez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbunătăți calitativ. ♦ A face să acumuleze sau a acumula (prin studii sistematice) cunoștințe temeinice (și noi) într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţionare
PERFECȚIONÁRE, perfecționări, s. f. Acțiunea de a (se) perfecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecționare
PERFECȚIONÁRE, perfecționări, s. f. Acțiunea de a (se) perfecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţionat
PERFECȚIONÁT, -Ă, perfecționați, -te, adj. Care a devenit de o mai bună calitate, îmbunătățit (calitativ); care reprezintă un progres. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecționat
PERFECȚIONÁT, -Ă, perfecționați, -te, adj. Care a devenit de o mai bună calitate, îmbunătățit (calitativ); care reprezintă un progres. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţionism
PERFECȚIONÍSM s. n. 1. Tendință de a atinge perfecțiunea. 2. (Med.) Tendință maladivă spre perfecțiune, care poate ajunge la obsesie. 3. Punct de vedere la stoici și scriitorii creștini, după care scopul vieții este atingerea unui ideal perfect. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecționism
PERFECȚIONÍSM s. n. 1. Tendință de a atinge perfecțiunea. 2. (Med.) Tendință maladivă spre perfecțiune, care poate ajunge la obsesie. 3. Punct de vedere la stoici și scriitorii creștini, după care scopul vieții este atingerea unui ideal perfect. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţionist
PERFECȚIONÍST, -Ă, perfecționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. (Adept) al perfecționismului (1). 2. (Persoană) care suferă de perfecționism (2). – Din fr. perfectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecționist
PERFECȚIONÍST, -Ă, perfecționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. (Adept) al perfecționismului (1). 2. (Persoană) care suferă de perfecționism (2). – Din fr. perfectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecţiune
PERFECȚIÚNE, (2) perfecțiuni, s. f. 1. Însușirea de a fi perfect, starea a ceea ce este perfect; desăvârșire. ◊ Loc. adv. La perfecție = în mod desăvârșit, perfect. 2. (Concr.) Lucru sau ființă perfectă, desăvârșită. 3. (În teologia și filosofia tradițională) Caracterul a ceea ce este neschimbător și autonom, care nu posedă nimic potențial. [Pr.: -ți-a-. – Var.: perfécție s. f.] – Din lat. perfectio, -onis, fr. perfection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfecțiune
PERFECȚIÚNE, (2) perfecțiuni, s. f. 1. Însușirea de a fi perfect, starea a ceea ce este perfect; desăvârșire. ◊ Loc. adv. La perfecție = în mod desăvârșit, perfect. 2. (Concr.) Lucru sau ființă perfectă, desăvârșită. 3. (În teologia și filosofia tradițională) Caracterul a ceea ce este neschimbător și autonom, care nu posedă nimic potențial. [Pr.: -ți-a-. – Var.: perfécție s. f.] – Din lat. perfectio, -onis, fr. perfection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfid
PERFÍD, -Ă, perfizi, -de, adj. (Despre oameni) Care, sub o înfățișare binevoitoare sau indiferentă, ascunde răutate, viclenie, necinste; care vatămă pe cel care îi acordă încredere. ♦ (Despre manifestările oamenilor, fenomene, lucruri) Care este vătămător, periculos, fără să pară astfel. – Din fr. perfide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfidie
PERFIDÍE, perfidii, s. f. Trăsătură de caracter, faptă, manifestare care denotă răutate, viclenie, necinste, în ciuda aparențelor (binevoitoare). [Acc. și: perfídie] – Din fr. perfidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfoliat
PERFOLIÁT, -Ă, perfoliați, -te, adj. (Despre frunze sau despre pețioluri) Care înfășoară tulpina astfel încât pare străpuns de ea. [Pr.: -li-at] – Din fr. perfolié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfora
PERFORÁ, perforez, vb. I. 1. Tranz. A face o gaură care străpunge un material. ♦ Spec. A străpunge cu o mașină specială bilete, tichete etc. pentru a marca. 2. Tranz. și refl. (Med.) A (se) sparge, a (se) găuri, a produce sau a apărea un orificiu ca urmare a unui proces patologic. – Din fr. perforer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforaj
PERFORÁJ, perforaje, s. n. Perforare. – Din fr. perforage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforant
PERFORÁNT, -Ă, perforanți, -te, adj. Care perforează. ♦ (Anat.; despre mușchi) Care este străbătut de tendoane, de artere etc. – Din fr. perforant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforare
PERFORÁRE, perforări, s. f. Acțiunea de a (se) perfora și rezultatul ei; perforație, perforat^1, perforaj, găurire, străpungere. – V. perfora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforat
PERFORÁT^1 s. n. Perforare. – V. perfora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforat
PERFORÁT^2, -Ă, perforați, -te, adj. Găurit, străpuns cu ajutorul unei unelte sau al unei mașini. ♦ Spec. (Despre părți ale corpului) Străpuns de un glonț, de o armă ascuțită (care produce o gaură). ♦ (Despre organe, țesuturi) Găurit, cu orificiu apărut în urma unui proces patologic, a unui traumatism. – V. perfora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforator
PERFORATÓR, -OÁRE, perforatori, -oare, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Mașină, aparat, unealtă cu care se fac găuri într-un material. 2. S. n. (Inform.) Periferic care permite operații de ieșire pe cartele perforate sau bandă de hârtie perforată. 3. S. m. și f. (Rar) Persoană care se ocupă cu perforarea unei piese tehnice, a unui perete de stâncă etc. – Din fr. perforateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforaţie
PERFORÁȚIE, perforații, s. f. Perforare; (concr.) gaură făcută prin perforare. ♦ (Med.) Găurire a unui organ, a unui țesut, a unui os, a unei membrane în urma unui proces patologic; (concr.) gaură, orificiu astfel apărut. [Var.: perforațiúne s. f.] – Din fr. perforation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforație
PERFORÁȚIE, perforații, s. f. Perforare; (concr.) gaură făcută prin perforare. ♦ (Med.) Găurire a unui organ, a unui țesut, a unui os, a unei membrane în urma unui proces patologic; (concr.) gaură, orificiu astfel apărut. [Var.: perforațiúne s. f.] – Din fr. perforation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforaţiune
PERFORAȚIÚNE s. f. v. perforație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perforațiune
PERFORAȚIÚNE s. f. v. perforație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

performant
PERFORMÁNT, -Ă, performanți, -te, adj. 1. (Despre sisteme tehnice, aparate, mașini etc.) Care este susceptibil de un randament ridicat. 2. (Ec.; despre produse) Foarte competitiv. – Din fr. performant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

performanţă
PERFORMÁNȚĂ, performanțe, s. f. Rezultat (deosebit de bun) obținut de cineva într-o întrecere sportivă; p. ext. realizare deosebită într-un domeniu de activitate. ♦ Cel mai bun rezultat obținut de un sistem tehnic, de o mașină, de un aparat etc. – Din fr. performance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

performanță
PERFORMÁNȚĂ, performanțe, s. f. Rezultat (deosebit de bun) obținut de cineva într-o întrecere sportivă; p. ext. realizare deosebită într-un domeniu de activitate. ♦ Cel mai bun rezultat obținut de un sistem tehnic, de o mașină, de un aparat etc. – Din fr. performance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

performer
PERFORMÉR, -Ă, performeri, -e, s. m. și f. Sportiv, echipă, cal de curse care a obținut o performanță deosebită într-o întrecere. – Din engl. performer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfuzat
PERFUZÁT, -Ă, perfuzați, -te, adj. v. PERFUZA. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

perfuzie
PERFÚZIE, perfuzii, s. f. Introducere lentă și continuă, picătură cu picătură, a sângelui sau a unei substanțe medicamentoase în venă ori în țesutul subcutanat, în scopuri terapeutice. – Din fr. perfusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perfuzor
PERFUZÓR, perfuzoare, s. n. (Med.) Instrument folosit pentru perfuzie. – Din fr. perfuseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergament
PERGAMÉNT, pergamente, s. n. 1. Piele (de oaie, de vițel etc.) prelucrată special pentru a se putea scrie pe ea, folosită în trecut în loc de hârtie. 2. Document, text scris pe pergament (1). 3. Hârtie translucidă care nu lasă să pătrundă grăsimile sau umezeala, folosită mai ales la ambalarea alimentelor; hârtie pergaminată. – Din lat. pergamentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergamentos
PERGAMENTÓS, -OÁSĂ, pergamentoși, -oase, adj. Care are aspectul sau consistența pergamentului. – Pergament + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergaminată
PERGAMINÁTĂ, pergaminate, adj. f. (În sintagma) Hârtie pergaminată = pergament (3). – Cf. it. pergamenato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergamoid
PERGAMOÍD s. n. v. pegamoid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergamut
PERGAMÚT, -Ă, pergamuți, -te, adj. (În sintagma) Păr pergamut = varietate de păr cu fructe galbene, zemoase și parfumate. Pară pergamută (și substantivat, f.) = fructul varietății de păr descrise mai sus. [Var.: bergamót, -ă, bergamút, -ă adj.] – Din ngr. perghamóto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perghel
PERGHÉL, pergheluri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Cerc; circumferință. ♦ Loc. adv. În perghel = circular. ◊ Loc. vb. A da pergheluri = a înconjura. ♦ Numele unui joc de copii cu arșice. 2. Instrument în formă de compas, folosit la măsurarea sau compararea grosimilor; p. gener. compas. 3. Partea concavă a unei bolți; zidărie în formă de arc sau de semicerc. – Din tc. pergel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pergolă
PÉRGOLĂ, pergole, s. f. Construcție ușoară într-un parc sau într-o grădină, formată dintr-o rețea de grinzi de lemn susținute de șiruri de coloane, de stâlpi pe care se întind plante agățătoare decorative. – Din fr., it. pergola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perhidrol
PERHIDRÓL s. n. Soluție de apă oxigenată, folosită ca dezinfectant, ca decolorant și în cosmetică. – Din fr. perhydrol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peri-
PERI- Element de compunere însemnând „în jurul”, care servește la formarea unor adjective. – Din fr. péri-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peria
PERIÁ, périi, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) curăța de praf, de scame, de noroi cu ajutorul periei. ♦ A(-și) netezi părul cu peria de cap. 2. Tranz. A trece de repetate ori cu peria de fuioare peste fuiorul de in sau de cânepă ieșit din ragilă pentru a-l curăța de câlți, de impurități; a scărmăna, a pieptăna. 3. Tranz. Fig. A stiliza, a îndrepta, a îmbunătăți o lucrare literară, științifică etc. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A bate, a lovi. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A linguși pe cineva. [Pr.: -ri-a] – Din perie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periant
PERIÁNT, periante, s. n. Învelișul floral al plantelor (diferențiat în caliciu și corolă). [Pr.: -ri-ant] – Din fr. périanthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periarterită
PERIARTERÍTĂ, periarterite, s. f. Inflamație care cuprinde succesiv toate straturile peretelui arterial, producând obstruări arteriale și noduli de-a lungul unor artere, în special la cele ale membrelor. [Pr.: -ri-ar-] – Din fr. périartérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periartrită
PERIARTRÍTĂ, periartrite, s. f. Inflamație a țesuturilor din jurul unei articulații. [Pr.: -ri-ar-] – Din fr. périarthrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periat
PERIÁT^1, periaturi, s. n. Faptul de a (se) peria. [Pr.: -ri-at] – V. peria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periat
PERIÁT^2, -Ă, periați, -te, adj. Curățat sau netezit cu peria. [Pr.: -ri-at] – V. peria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peribeea
Peribeea = Periboea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

periboea
Periboea 1. Soția lui Oeneus, regele Calydonului, și mama lui Tydeus. 2. Soția lui Polybus, regele Corinthului. Cînd Oedipus a fost adus la curtea lui Polybus, Periboea l-a primit cu bucurie și l-a crescut ca pe propriul ei fiu. 3. Mama lui Nausithous, regele feacilor. 4. Soția lui Icarius (2.) și mama Penelopei. 5. Fiica lui Alcathous, regele Megarei, și soția lui Telamon, cu care a avut un fiu, pe Aiax.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peribol
PERIBÓL, periboluri, s. n. 1. Spațiu sacru în jurul templelor grecești sau romane, decorat cu statui și monumente votive. 2. Incintă exterioară a unor edificii sacre. – Din fr. péribole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peribronşită
PERIBRONȘÍTĂ, peribronșite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului conjunctiv din jurul bronhiilor. – Din fr. péribronchite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peribronșită
PERIBRONȘÍTĂ, peribronșite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului conjunctiv din jurul bronhiilor. – Din fr. péribronchite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericard
PERICÁRD, pericarduri, s. n. Înveliș al inimii, format dintr-o foiță seroasă și una fibroasă. [Pl. și: pericarde] – Din fr. péricarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericardic
PERICÁRDIC, -Ă, pericardici, -ce, adj. Care aparține pericardului, privitor la pericard. – Din fr. pericardique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericardită
PERICARDÍTĂ, pericardite, s. f. Boală care se manifestă prin inflamația pericardului. – Din fr. péricardite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericarp
PERICÁRP, pericarpuri, s. n. Ansamblul straturilor de țesuturi care alcătuiesc pereții unui fruct. [Pl. și: pericarpe] – Din fr. péricarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericarpatic
PERICARPÁTIC, -Ă, pericarpatici, -ce, adj. (Geogr.; despre forme de relief, regiuni) Care este situat în jurul Munților Carpați. – Peri- + carpatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericentru
PERICÉNTRU, pericentre, s. n. (Astron.) Punct de pe orbita unui corp ceresc situat la cea mai mică depărtare de corpul ceresc central în raport cu care se face mișcarea. – Din fr. péricentre, engl. pericentre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periciclu
PERICÍCLU, pericicluri, s. n. Strat extern al cilindrului central al rădăcinii sau tulpinii plantelor. – Din fr. péricycle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericistită
PERICISTÍTĂ, pericistite, s. f. (Med.) Inflamație acută sau cronică a țesutului din jurul vezicii urinare. – Din fr. péricystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclaz
PERICLÁZ s. n. Oxid de magneziu natural, cristalizat. – Din fr. périclase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclimen
Periclimen = Periclymenus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

periclin
PERICLÍN, periclinuri, s. n. 1. (Bot.) Totalitatea frunzelor sau bracteelor care formează involucrul florilor din familia compozeelor. 2. (Geol.) Zonă de apropiere și de unire a formațiunilor geologice de pe cele două flancuri ale cutelor. – Din fr. péricline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclinal
PERICLINÁL, -Ă, periclinali, -e, adj. (Geol.) Referitor la periclin (2); care este situat în jurul suprafeței axiale a cutelor scoarței Pământului. – Din fr. périclinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclinic
PERICLÍNIC, -Ă, periclinici, -ce, adj. (Bot.) Care are periclin (1). – Periclin + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclita
PERICLITÁ, periclitez, vb. I. Tranz. A pune în pericol; a primejdui. – Din fr. péricliter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclitant
PERICLITÁNT, -Ă, periclitanți, -te, adj. Primejdios. – Din fr. périclitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclitare
PERICLITÁRE, periclitări, s. f. Acțiunea de a periclita și rezultatul ei; primejduire. – V. periclita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclitate
PERICLITÁTE s. f. Pericol, primejdie. – Din periclita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periclymenus
Periclymenus 1. Unul dintre argonauți și fiul regelui Neleus. A fost ucis de către Heracles împreună cu ceilalți frați ai săi. 2. Fiul lui Poseidon și al lui Chloris. A participat la apărarea cetății Thebae împotriva expediției „celor șapte”.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pericol
PERÍCOL, pericole, s. n. Situație, întâmplare care pune sau poate pune în primejdie existența, integritatea cuiva sau a ceva; primejdie, amenințare. ♦ Pericol social = caracterul unei acțiuni sau inacțiuni prin care se aduce atingere suveranității, independenței sau unității statului, persoanei și drepturilor acestuia și în general ordinii de drept. ♦ (Rar) Risc. – Din lat. periculum, it. pericolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericolarisit
PERICOLARISÍT adj. v. pericolarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pericolecistită
PERICOLECISTÍTĂ, pericolecistite, s. f. (Med.) Inflamație a membranei care acoperă vezicula biliară și a țesutului care o înconjoară. – Din fr. péricholécystite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericolită
PERICOLÍTĂ, pericolite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului din jurul colonului. – Din fr. péricolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericolpită
PERICOLPÍTĂ, pericolpite, s. f. (Med.) Inflamație a țesuturilor din jurul vaginului. – Din fr. péricolpite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericopă
PERICÓPĂ, pericope, s. f. Pasaj din Biblie, cu caracter moralizator, citit în cadrul unei slujbe religioase. ♦ (Rar) Definiție exactă. – Din germ. Perikope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericranian
PERICRANIÁN, -Ă, pericranieni, -e, adj. Care aparține pericraniului, privitor la pericraniu. [Pr.: -ni-an] – Pericraniu + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pericraniu
PERICRÁNIU, pericranii, s. n. Periostul suprafeței externe a craniului. – Din ngr. perikránion, fr. péricrâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periculos
PERICULÓS, -OÁSĂ, periculoși, -oase, adj. Care prezintă sau poate prezenta un pericol; primejdios. – Din lat. periculosus, it. pericoloso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periculozitate
PERICULOZITÁTE s. f. Însușirea sau faptul de a fi periculos. – Periculos + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periderm
PERIDÉRM, periderme, s. n. 1. (Anat.) Pătură superficială a epidermei fetale. 2. (Bot.) Totalitatea țesuturilor protectoare care înlocuiesc epiderma. – Din fr. périderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peridot
PERIDÓT, peridote, s. n. Silicat natural de magneziu și de fier cristalizat, de culoare verzuie-măslinie, galbenă sau incoloră, cu luciu sticlos. – Din fr. péridot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peridotit
PERIDOTÍT, peridotite, s. n. Rocă în care predomină peridotul. [Var.: peridotítă s. f.] – Din fr. péridotite, germ. Peridotite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peridotită
PERIDOTÍTĂ s. f. v. peridotit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peridrom
PERIDRÓM, peridromuri, s. n. 1. Galerie acoperită care înconjoară un edificiu la nivelul pământului, servind ca loc de plimbare. 2. Spațiul exterior cuprins între peretele naosului și colonada unui templu antic. – Din fr. péridrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perie
PÉRIE, perii, s. f. 1. Obiect făcut dintr-o placă de lemn, de os, de metal în care sunt fixate fire de păr de animale, fire textile, de sârmă, fire sintetice și care servește la frecat, la curățat etc. manual diverse obiecte. ♦ Fig. (Fam. și depr.) Om lingușitor. 2. Unealtă sau organ de mașină asemănătoare cu peria (1), folosite la curățarea, netezirea sau înăsprirea suprafeței unui corp. ♦ Unealtă asemănătoare cu o perie (1), cu care se bate hârtia așezată pe un șpalt, cu scopul de a imprima pe ea textul; p. ext. text imprimat astfel, care servește pentru corectură. 3. Piesă componentă a mașinilor electrice, care face contactul electric alunecător cu colectorul sau cu inelele de contact. – Et. nec. Cf. sl. perije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periec
PERIÉC, perieci, s. m. Persoană din Sparta antică aparținând unei categorii sociale de oameni liberi, dar lipsiți de drepturi politice. [Pr.: -ri-ec] – Din fr. périèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periegeză
PERIEGÉZĂ, periegeze, s. f. (Livr.) Călătorie. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. périégèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perier
PERIÉR, -Ă, perieri, -e, s. m. și f. (Rar) Lucrător care se ocupă cu confecționarea sau cu vânzarea periilor, a pensulelor, a bidinelelor. [Pr.: -ri-e-] – Perie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periere
PERIÉRE, perieri, s. f. Acțiunea de a (se) peria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. peria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perierie
PERIERÍE, perierii, s. f. (Rar) Ateliere în care se fac (și se vând) perii; magazin de perii. [Pr.: -ri-e-] – Perier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periesofagită
PERIESOFAGÍTĂ, periesofagite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului din jurul esofagului. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. périesophagite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perietor
PERIETÓR, -OÁRE, perietori, -oare, adj. (Despre unele organe de mașini) Care curăță, netezește, piaptănă, scarmănă. [Pr.: -ri-e-] – Peria + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perietură
PERIETÚRĂ, perieturi, s. f. Acțiunea de a (se) peria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – Peria + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perifante
Perifante = Periphas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

periferic
PERIFÉRIC, -Ă, periferici, -ce, adj. Care ține de periferie, privitor la periferie; situat la periferie, specific periferiei. ♦ Fig. De mică însemnătate; secundar. ♦ (Substantivat, n.) Subsistem al calculatorului electronic care permite operații de transfer de date. – Din fr. périphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periferie
PERIFERÍE, periferii, s. f. (Adesea fig.) Ținut, regiune, cartier, zonă, punct situate la margine în raport cu centrul sau cu un punct de referință. ◊ Loc. adj. De periferie = a) provincial; b) de calitate sau importanță redusă; c) care aparține sau este specific mahalalei. ♦ (Rar) Curbă închisă care limitează o figură geometrică sau o suprafață; circumferință. – Din lat. peripheria, germ. Peripherie, fr. périphérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periferizare
PERIFERIZÁRE s. f. v. periferiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

periflebită
PERIFLEBÍTĂ, periflebite, s. f. (Med.) Inflamație a tunicii externe a venelor, însoțită de reacția inflamatorie a țesutului înconjurător. – Din fr. périphlébite, engl. periphlebitis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perifrastic
PERIFRÁSTIC, -Ă, perifrastici, -ce, adj. Exprimat prin perifrază; care conține perifraze. ◊ Formă (verbală) perifrastică = formă verbală compusă cu un verb auxiliar. – Din fr. périphrastique, germ. periphrastisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perifraza
PERIFRAZÁ, perifrazez, vb. I. Tranz. A parafraza. – Din fr. périphraser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perifrază
PERIFRÁZĂ, perifraze, s. f. Procedeu gramatical și stilistic de exprimare prin mai multe cuvinte a ceea ce, în mod obișnuit, se poate reda printr-un singur cuvânt; grup de cuvinte care înlocuiește un termen unic cu același sens. – Din ngr. perífrasis, germ. Periphrase, fr. périphrase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perigeu
PERIGÉU, perigee, s. n. Punct în care un astru sau un satelit artificial aflat în mișcare orbitală se găsește cel mai aproape de Pământ. ♦ Moment, timp în care astrul sau satelitul se află în acest punct. – Din fr. périgée, lat. perigaeum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periglaciar
PERIGLACIÁR, -Ă, periglaciari, -e, adj. (În sintagma) Zonă (sau regiune) periglaciară (și substantivat, n.) = regiune situată la periferia ghețarilor, caracterizată printr-o climă specifică și prin anumite procese și forme determinate de condițiile fizico-geografice. ♦ Care aparține zonei mai sus definite, privitor la această zonă. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. périglaciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perigon
PERIGÓN, perigoane, s. n. Înveliș floral simplu, nediferențiat în caliciu și corolă. – Din fr. périgone, lat. perigonium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perihelie
PERIHÉLIE s. f. v. periheliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periheliu
PERIHÉLIU, perihelii, s. n. Punct în care o planetă sau o cometă, aflate în mișcare în jurul Soarelui, se găsesc cel mai aproape de acesta. ♦ Moment, timp în care astrul sau cometa se află în acest punct. [Var.: (înv.) perihélie s. f.] – Din fr. périhélie, lat. perihelium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perilimfatic
PERILIMFÁTIC, -Ă, perilimfatici, -ce, adj. (Fiziol.) Care ține de perilimfă, de perilimfă. – Din fr. périlymphatique, engl. perilymphatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perilimfă
PERILÍMFĂ s. f. Lichid incolor care se găsește între labirintul osos și labirintul membranos al urechii interne. – Din fr. périlymphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perima
PERIMÁ, pers. 3 perimează, vb. I. Refl. (Despre idei, concepții, teorii) A înceta să mai fie actual, să mai corespundă; a ieși din uz; a se demoda, a se învechi. ♦ (Jur.; despre procese, acțiuni etc.) A se stinge (în fața unei instanțe) din cauza depășirii termenului legal. – Din fr. périmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimare
PERIMÁRE, perimări, s. f. Acțiunea de a se perima. – V. perima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimaritim
PERIMARÍTIM, -Ă, perimaritimi, -e, adj. De pe malurile mării. – Din fr. périmaritime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimat
PERIMÁT, -Ă, perimați, -te, adj. (Despre idei, concepții, teorii) Care nu mai este actual; învechit, demodat, ieșit din uz. ♦ (Jur.; despre procese, recursuri) Stins, anulat prin depășirea termenului legal. – V. perima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimet
PERIMÉT, perimete, s. n. Frânghie, funie de care sunt prinse cârligele carmacelor de pescuit. – Din rus. peremet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimetral
PERIMETRÁL, -Ă, perimetrali, -e, adj. (Rar) Perimetric. – Din fr. périmétral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimetric
PERIMÉTRIC, -Ă, perimetrici, -ce, adj. Care ține de perimetru, referitor la perimetru, de perimetru. – Din fr. périmétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimetru
PERIMÉTRU, perimetre, s. n. 1. (Mat.) Suma lungimilor laturilor unui poligon; linie închisă care mărginește o suprafață. 2. Suprafață cuprinsă într-un perimetru (1); limită a teritoriului unei localități, a unei zone etc. – Din fr. périmètre, ngr. perímetros, germ. Perimeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perimontan
PERIMONTÁN, -Ă, perimontani, -e, adj. (Despre forme de relief, regiuni etc.) Situat în jurul munților, la poalele acestora. – Peri- + montan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perină
PÉRINĂ s. f. v. pernă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinda
PERINDÁ, perínd, vb. I. 1. Refl. A trece sau a veni unul după altul, a se succeda (în timp, în spațiu); a circula (unul după altul). 2. Tranz. (Reg.) A trece de la unul la altul, a lua pe rând. ♦ A cutreiera. – Pe + rând.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perindare
PERINDÁRE, perindări, s. f. Acțiunea de a (se) perinda și rezultatul ei; succesiune. – V. perinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perineal
PERINEÁL, -Ă, perineali, -e, adj. Care aparține perineului, privitor la perineu, de perineu. [Pr.: -ne-al] – Din fr. périnéal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinefrită
PERINEFRÍTĂ, perinefrite, s. f. Boală care constă în inflamarea țesuturilor care înconjoară rinichii. – Din fr. périnéphrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perineografie
PERINEOGRAFÍE, perineografii, s. f. (Med.) Radiografie a regiunii perineale. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. périnéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perineorafie
PERINEORAFÍE, perineorafii, s. f. (Med.) Refacere chirurgicală a rupturii de perineu. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. périnéoraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinerv
PERINÉRV s. n. (Anat.) Țesut conjunctiv care unește fasciculele secundare ale fibrelor nervoase. – După fr. périnévre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perineu
PERINÉU, perinee, s. n. Regiune anatomică cuprinsă între organele genitale externe și anus. – Din fr. périnée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinevrită
PERINEVRÍTĂ, perinevrite, s. f. (Med.) Inflamație a perinervului. – Din fr. périnévrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periniţă
PERINÍȚĂ s. f. v. perniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periniță
PERINÍȚĂ s. f. v. perniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinoc
PERINÓC, perinoace, s. n. Bucată de lemn fixată deasupra osiei carului sau a căruței, pe care se sprijină dricul. – Din rus. perenoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perintrol
PERINTRÓL s. n. Ulei sulfurat, folosit la spălarea și la piuarea lânii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinuţă
PERINÚȚĂ s. f. v. pernuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perinuță
PERINÚȚĂ s. f. v. pernuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perioadă
PERIOÁDĂ, perioade, s. f. 1. Interval de timp în cursul căruia se desfășoară un fenomen sau se petrece un eveniment. ♦ Subdiviziune a timpului geologic mai mică decât era. ♦ (Bot.) Perioadă de vegetație = interval de timp în care plantele își desăvârșesc întregul ciclu biologic. ♦ (Fiz.) Perioadă de înjumătățire = interval de timp în care se descompune jumătate dintr-o cantitate de element radioactiv. (Chim.) Perioadă de inducție = interval de timp necesar pentru ca o reacție să înceapă să se desfășoare cu viteza corespunzătoare condițiilor respective. 2. Interval de timp care se scurge între cele două momente în care se reproduce un fenomen astronomic; interval de timp după care un astru, în mișcarea sa, se află în aceeași situație relativă față de un anumit reper. 3. (Fiz.) Interval de timp după care se repetă un fenomen, reproducându-se consecutiv valorile unei mărimi caracteristice acelui fenomen. 4. (Mat.) Intervalul creșterii minime a variabilei independente, după care se reproduc, în aceeași ordine, aceleași valori ale unor mărimi. ♦ Mulțimea numerelor de o cifră care se repetă infinit într-o fracție zecimală. 5. Fiecare dintre cele șapte rânduri în care sunt aranjate elementele chimice din tabloul periodic al lui Mendeleev. 6. Interval de timp dintre două accese ale unei boli. ♦ (Înv.; în forma period) Menstruație. 7. Frază amplă, cu caracter unitar și armonios, datorat în special simetriei structurii ei. 8. Parte unitară dintr-o compoziție muzicală, formată din mai multe fraze. [Pr.: -ri-oa-. – Var.: periód s. n.] – Din lat. periodus, ngr. periodos, fr. période.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

period
PERIÓD s. n. v. perioadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodic
PERIÓDIC, -Ă, periodici, -ce, adj. 1. Care revine, care se repetă (regulat) după anumite intervale de timp (egale); care constă în parcurgerea repetată a aceleiași succesiuni de stări (în intervale de timp egale). ◊ Publicație periodică (și substantivat, n.) = publicație care apare la intervale regulate, la date fixe. Sistem periodic (al elementelor) = (mod de) clasificare a elementelor chimice după proprietățile lor (masă atomică, număr atomic). Tabloul (sau tabelul) periodic al elementelor = tabel în care figurează elementele chimice dispuse potrivit sistemului periodic. (Mat.) Funcție periodică = funcție care admite o perioadă (4). Fracție periodică = fracție zecimală în care, după virgulă, aceleași cifre se repetă la infinit în aceeași ordine. (Fiz.) Mișcare periodică = mișcare a unei particule care, după un anumit interval de timp, revine la aceeași stare de mișcare. ♦ (Despre boli și manifestările lor) Care revine la intervale regulate. 2. Care se referă la perioadă, privitor la perioadă. [Pr.: -ri-o-] – Din lat. periodicus, ngr. periodikós, fr. périodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodicitate
PERIODICITÁTE, periodicități, s. f. Proprietate a unui fenomen, a unei mărimi, a unei acțiuni de a fi periodică (1); repetarea periodică a valorilor unei mărimi, a unui fenomen, a unei acțiuni. ◊ Periodicitatea elementelor = repetarea proprietăților chimice și fizice la elementele chimice cu structură analoagă și cu un număr atomic diferit, care formează un grup și care sunt cuprinse în aceeași coloană din tabloul periodic al elementelor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodism
PERIODÍSM s. n. (Biol.) Proprietate a unor funcții fiziologice de a se repeta la intervale regulate de timp. [Pr.: -ri-o-] – Perioadă + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodiza
PERIODIZÁ, periodizez, vb. I. Tranz. A stabili perioade în cadrul unei discipline cu caracter istoric, a împărți pe perioade. [Pr.: -ri-o-] – Perioadă + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodizant
PERIODIZÁNT, -Ă, periodizanți, -te, adj. (Rar; despre stil) Caracterizat prin perioade (7). [Pr.: -ri-o-] – Din perioadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodizare
PERIODIZÁRE, periodizări, s. f. Acțiunea de a periodiza și rezultatul ei. [Pr.: -ri-o-] – V. periodiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodmetru
PERIODMÉTRU, periodmetre, s. n. Aparat electronic digital folosit pentru măsurarea perioadelor semnalelor periodice. [Pr.: -ri-od-] – Din fr. périodmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodont
PERIODÓNT, periodonturi, s. n. (Anat.) Parodonțiu moale. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodontic
PERIODÓNTIC, -Ă, periodontici, -ce, adj. (Anat.) Al periodontului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodontită
PERIODONTÍTĂ, periodontite, s. f. (Med.) Inflamație a periostului dintelui. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodontite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodonţiu
PERIODÓNȚIU s. n. Țesut care înconjură dintele. [Pr.: -ri-o-] – Cf. fr. périodonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periodonțiu
PERIODÓNȚIU s. n. Țesut care înconjură dintele. [Pr.: -ri-o-] – Cf. fr. périodonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periost
PERIÓST, periosturi, s. n. Membrană conjunctiv-fibroasă care învelește osul. [Pr.: -ri-ost] – Din fr. périoste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periostită
PERIOSTÍTĂ, periostite, s. f. Inflamație a periostului cauzată de un traumatism, de propagarea unei infecții etc. [Pr.: -ri-os-] – Din fr. périostite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periostoză
PERIOSTÓZĂ, periostoze, s. f. (Med.) Inflamare sau îngroșare a periostului în urma unei periostite acute sau cronice. [Pr.: -ri-os-] – Din fr. périostose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripatetic
PERIPATÉTIC, -Ă, peripatetici, -ce, adj. Care este întemeiat de Aristotel, care urmează doctrina lui Aristotel, care aparține peripatetismului, privitor la peripatetism. ♦ (Substantivat) Peripatetician. – Din fr. péripatétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripatetician
PERIPATETICIÁN, peripateticieni, s. m. Adept al peripatetismului; p. ext. intelectual căruia îi place să discute plimbându-se. [Pr.: -ci-an] – Din fr. péripatéticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripateticism
PERIPATETICÍSM s. n. (Rar) Peripatetism. – Peripatetic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripatetism
PERIPATETÍSM s. n. Doctrina filosofică a lui Aristotel și a continuatorilor săi. – Din fr. péripatétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripatetiza
PERIPATETIZÁ, peripatetizez, vb. I. Intranz. A discuta probleme de știință sau de filosofie plimbându-se (după obiceiul lui Aristotel). – Peripatetic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripeţie
PERIPEȚÍE, peripeții, s. f. Întâmplare sau serie de întâmplări și de incidente neprevăzute (și impresionante) care intervin în viața cuiva; spec. serie de astfel de întâmplări prezentate într-o operă literară. – Din fr. péripétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripeție
PERIPEȚÍE, peripeții, s. f. Întâmplare sau serie de întâmplări și de incidente neprevăzute (și impresionante) care intervin în viața cuiva; spec. serie de astfel de întâmplări prezentate într-o operă literară. – Din fr. péripétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periphas
Periphas 1. Unul dintre lapiți. 2. Unul dintre primii regi ai Atticei. Vestit pentru spiritul său de dreptate, era venerat de către supușii săi, asemenea unui zeu. Gelos, Zeus l-a transformat într-un vultur.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peripiscă
PERIPÍSCĂ, peripiști, s. f. (Înv.) Motiv (de proces); neînțelegere, ceartă. [Pl. și: peripiște] – Din rus. perepiska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periplizon
PERIPLIZÓN, periplizoane, s. n. (Înv.; în expr.) A lua (pe cineva sau ceva) în periplizon = a râde (de cineva sau de ceva), a lua în râs (pe cineva sau ceva). – Din ngr. peripézon (part. prez. al lui peripézo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periplu
PERÍPLU, periple, s. n. Călătorie lungă pe mări și oceane; călătorie lungă (și anevoioasă). – Din fr. périple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peripter
PERIPTÉR, periptere, s. n. Edificiu înconjurat pe toate părțile de o galerie cu coloane. ◊ (Adjectival) Templu peripter. – Din ngr. perípteros, fr. périptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisabil
PERISÁBIL, -Ă, perisabili, -e, adj. Care se strică, se alterează ușor; supus stricăciunii, alterării, dispariției. – Din fr. périssable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisabilitate
PERISABILITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este perisabil. ◊ Scădere în cantitate a unor mărfuri, intervenită în timp (și din cauze diverse). – Perisabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periscop
PERISCÓP, periscoape, s. n. Instrument optic care servește la observarea câmpului de operații dintr-o tranșee, dintr-un submarin etc. ◊ Periscop solar = periscop special cu care se fotografiază poziția față de orizont a discului solar. – Din fr. périscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisferă
PERISFÉRĂ s. f. Înveliș intern al Pământului, care se întinde de la suprafața acestuia până la adâncimea de 1200 km. – Din fr. périsphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisip
PERISÍP, perisipuri, s. n. Fâșie îngustă de pământ pe malul mării, formată prin acumularea aluviunilor, care închide un liman sau o lagună. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisodactil
PERISODACTÍL, perisodactile, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere erbivore cu un număr impar de degete; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. périssodactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perisperm
PERISPÉRM s. n. Țesut vegetal care acumulează substanțele nutritive de origine nucleară din unele semințe. – Din fr. périsperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perispomen
PERISPOMÉN, perispomene, s. n. Accent circumflex în limba greacă. [Pl. și: (înv.) perispomeni] – Din ngr. perispoméni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristaltică
PERISTÁLTICĂ, peristaltice, adj. (În sintagma) Mișcare peristaltică = peristaltism. – Din fr. péristaltique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristaltism
PERISTALTÍSM s. n. Mișcare de contracție (urmată de o relaxare periodică) a musculaturii stomacului și intestinului, care se propagă sub formă de unde și face ca alimentele să fie împinse de-a lungul tubului digestiv; p. ext. mișcare de același tip a altor structuri anatomice tubulare; spec. mișcare de contracție a mușchilor inimii, care se propagă ondulatoriu. – Din fr. péristaltisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristil
PERISTÍL, peristiluri, s. n. Galerie interioară sau exterioară formată dintr-un șir de coloane sau de stâlpi, care mărginește o clădire, o grădină, o sală; ansamblul acestor coloane. ♦ A doua curte interioară a clădirilor romane, închisă și mărginită de porticuri și rezervată vieții familiale. – Din fr. péristyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristilic
PERISTÍLIC, -Ă, peristilici, -ce, adj. (Arh.) De peristil. – Din fr. péristylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristom
PERISTÓM, peristomuri, s. n. (Zool.) Orificiu bucal sau regiune din jurul acestuia la unele nevertebrate, care ajută la colectarea hranei. ♦ (La gasteropode) Regiune îngroșată din jurul cochiliei, care secretă o substanță din care se formează cochilia. – Din fr. péristom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peristomal
PERISTOMÁL, -Ă, peristomali, -e, adj. (Zool.) De peristom, al peristomului. – Din fr. péristomal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periş
PERÍȘ, perișuri, s. n. (Reg.) Loc în care cresc mulți peri^1. – Păr^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periș
PERÍȘ, perișuri, s. n. (Reg.) Loc în care cresc mulți peri^1. – Păr^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perişoară
PERIȘOÁRĂ, perișoare, s. f. Preparat de formă sferică din carne tocată (amestecată cu orez și cu alte adaosuri), folosit în alimentație. – Pară^2 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perișoară
PERIȘOÁRĂ, perișoare, s. f. Preparat de formă sferică din carne tocată (amestecată cu orez și cu alte adaosuri), folosit în alimentație. – Pară^2 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perişor
PERIȘÓR^1, perișori, s. m. 1. Diminutiv al lui păr^1. 2. (Bot.; și în sintagma perișori absorbanți) Parte anatomică a rădăcinii plantelor cu rol de absorbție. – Păr^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perișor
PERIȘÓR^1, perișori, s. m. 1. Diminutiv al lui păr^1. 2. (Bot.; și în sintagma perișori absorbanți) Parte anatomică a rădăcinii plantelor cu rol de absorbție. – Păr^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perişor
PERIȘÓR^2, perișori, s. m. 1. Diminutiv al lui păr^2. 2. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze ovale, plane pe fața superioară și păroase (Elymus asper). 3. (Reg.) Mică plantă erbacee cu tulpina fină, cu frunze late, acoperite cu peri scurți, și cu flori mici roșietice (Circaea alpina). – Păr^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perișor
PERIȘÓR^2, perișori, s. m. 1. Diminutiv al lui păr^2. 2. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze ovale, plane pe fața superioară și păroase (Elymus asper). 3. (Reg.) Mică plantă erbacee cu tulpina fină, cu frunze late, acoperite cu peri scurți, și cu flori mici roșietice (Circaea alpina). – Păr^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periteag
PERITEÁG, periteaguri, s. n. Unealtă de pescuit alcătuită din trei perimete. – Din rus. pereteaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periteliu
PERITÉLIU, peritelii, s. n. (Anat.) Țesut conjunctiv care înconjoară capilarele și vasele mici. – Din fr. périthélium, engl. perithelium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periterestru
PERITERÉSTRU, -Ă, peritereștri, -stre, adj. Care este, care se află, care se petrece în jurul Pământului. – Peri- + terestru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritiflită
PERITIFLÍTĂ, peritiflite, s. f. Boală care constă în inflamarea peritoneului din regiunea cecului^2. – Din fr. pérityphlite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritomie
PERITOMÍE, peritomii, s. f. (Med.) Excizie a unei porțiuni de conjunctivă din jurul corneei pentru tratamentul panusului. – Din fr. péritomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritoneal
PERITONEÁL, -Ă, peritoneali, -e, adj. Care aparține peritoneului, privitor la peritoneu, de peritoneu. [Pr.: -ne-al] – Din fr. péritonéal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritoneoscop
PERITONEOSCÓP, peritoneoscoape, s. n. (Med.) Laparoscop. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. péritonéoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritoneoscopie
PERITONEOSCOPÍE, peritoneoscopii, s. f. (Med.) Examen endoscopic al cavității abdominale; celioscopie, laparoscopie. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. péritonéoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritoneu
PERITONÉU, peritonee, s. n. Membrană seroasă subțire care căptușește peretele cavității abdomenului și acoperă organele cuprinse în această cavitate. – Din lat. peritonaeum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peritonită
PERITONÍTĂ, peritonite, s. f. Boală de natură infecțioasă care constă în inflamarea peritoneului. – Din fr. péritonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periunghial
PERIUNGHIÁL, -Ă, periunghiali, -e, adj. (Med.) Care este situat în jurul unei unghii. Inflamație periunghială. [Pr.: -ri-un-ghi-al] – Peri- + unghie + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periuţă
PERIÚȚĂ, periuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui perie. ♦ Epitet peiorativ dat unui om lingușitor. 2. (Reg.) Segment al piciorului albinei acoperit cu fire păroase. [Pr.: -ri-u-] – Perie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

periuță
PERIÚȚĂ, periuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui perie. ♦ Epitet peiorativ dat unui om lingușitor. 2. (Reg.) Segment al piciorului albinei acoperit cu fire păroase. [Pr.: -ri-u-] – Perie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perivascular
PERIVASCULÁR, -Ă, perivasculari, -e, adj. (Anat.) Care este situat în jurul vaselor. – Din fr. périvasculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perj
PERJ, perji, s. m. Varietate de prun; p. gener. (reg.) prun. – Din perjă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perjar
PERJÁR, perjari, s. m. (Reg.) Persoană care cultivă perji; p. gener. prunar. – Perj + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perjă
PÉRJĂ, perje, s. f. Specie de prună a cărei carne se dezlipește ușor de pe sâmbure; p. gener. (reg.) prună. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perjărie
PERJĂRÍE, perjării, s. f. (Reg.) Livadă de perji; p. gener. prunărie, prunet. [Var.: perjeríe s. f.] – Perj + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perjerie
PERJERÍE s. f. v. perjărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perl
PERL s. n. Corp de literă cu mărimea de cinci puncte tipografice. – Din germ. Perl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perla
PERLÁ, perlez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi cu perle. 2. (Poligr.) A acoperi suprafața unei tipărituri cu particule globulare de cerneală. – Din fr. perler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlare
PERLÁRE, perlări, s. f. Acțiunea de a perla. – V. perla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlat
PERLÁT, -Ă, perlați, -te, adj. 1. Care este împodobit cu perle (1); care are aspectul sau strălucirea perlelor, ca de perle. 2. (Muz.; despre o bucată, despre un pasaj) Care este executat prin detașarea clară a fiecărei note. 3. (În sintagma) Grevă perlată = grevă în care muncitorii dintr-o întreprindere opresc sau încetinesc lucrul la o fază, la un stadiu de producție. – Din fr. perlé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlă
PÉRLĂ, perle, s. f. 1. Piatră semiprețioasă, aproximativ sferică, de culoare argintie, cu luciu sidefiu, produsă de anumite scoici, de unde este extrasă și folosită ca podoabă; mărgăritar; imitație a acestei pietre, folosită ca obiect de podoabă. ♦ Fig. Persoană cu merite deosebite; lucru de mare valoare. ♦ Fig. (Ir.) Eroare grosolană (și ridicolă); gafă verbală. 2. Element ornamental de formă sferică, folosit la decorarea unor muluri arhitecturale. – Din fr. perle, it. perla, germ. Perle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlier
PERLIÉR, -Ă, perlieri, -e, adj. (Livr.) De perle (1). ♦ (Despre scoici) Din ale căror secreții se formează perle. [Pr.: -li-er] – Din fr. perlier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlingual
PERLINGUÁL, -Ă, perlinguali, -e, adj. (Despre medicamente sau despre administrarea unor medicamente) Care este pus pe limbă sau sub limbă pentru a fi resorbit rapid de mucoasa limbii și a avea, în felul acesta, o acțiune cât mai rapidă. ◊ (Adverbial) Medicamentul se administrează perlingual. – Din germ. perlingual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlit
PERLÍT s. n. Material de construcție cu structură spongioasă fină, obținut din rocă vulcanică și folosit la executarea unor tencuieli termoizolante. – Din germ. Perlit, rus. perlit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlită
PERLÍTĂ, perlite, s. f. Constituent structural al aliajelor de fier și carbon. – Din fr. perlite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perlon
PERLÓN s. n. Fibră textilă din polimer sintetic, de tipul relonului; material textil confecționat din această fibră. – Din germ. Perlon, fr., rus. perlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permalloy
PERMALLÓY s. n. Aliaj de fier și nichel folosit la confecționarea de miezuri magnetice pentru aparate de măsură, la amplificatoare magnetice etc. [Pr.: -loi] – Din fr. permalloy, germ. Permalloy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanent
PERMANÉNT, -Ă, permanenți, -te, adj. Care există, care durează mereu sau mult timp fără a se schimba, care se petrece fără întrerupere; necontenit, neîntrerupt. ◊ Ondulație permanentă (și substantivat, n.) = ondulație a părului făcută printr-un procedeu special, pentru a se menține mai multă vreme. Păr permanent (și substantivat, n.) = păr cu ondulație permanentă. ♦ Care funcționează neîntrerupt o perioadă de timp determinată, exercitând anumite atribuții. Comisie permanentă. ◊ (Despre salariați) Care este angajat definitiv în schema unei întreprinderi sau instituții sau care este asimilat salariaților din schemă. ◊ Armată permanentă = armată întreținută neîntrerupt de un stat prin recrutări periodice. ♦ (În vechea armată) Care presta serviciul militar fără întrerupere. – Din fr. permanent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanentiza
PERMANENTIZÁ, permanentizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină permanent; a (se) statornici. – Permanent + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanentizare
PERMANENTIZÁRE, permanentizări, s. f. Acțiunea de a (se) permanentiza și rezultatul ei; statornicire. – V. permanentiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanenţă
PERMANÉNȚĂ, permanențe, s. f. 1. Stare, însușire a unui lucru, a unei acțiuni, a unui fenomen care durează fără întrerupere; (calitate a) ceea ce este durabil, permanent; caracter permanent; durată lungă a anumitor lucruri, fenomene etc. ◊ Loc. adv. În permanență = fără întrerupere, în mod permanent; mereu. 2. (Concr.) Organ sau serviciu însărcinat în anumite instituții sau întreprinderi cu asigurarea funcționării permanente a unor secții (de obicei a celor care lucrează cu publicul). – Din fr. permanence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanență
PERMANÉNȚĂ, permanențe, s. f. 1. Stare, însușire a unui lucru, a unei acțiuni, a unui fenomen care durează fără întrerupere; (calitate a) ceea ce este durabil, permanent; caracter permanent; durată lungă a anumitor lucruri, fenomene etc. ◊ Loc. adv. În permanență = fără întrerupere, în mod permanent; mereu. 2. (Concr.) Organ sau serviciu însărcinat în anumite instituții sau întreprinderi cu asigurarea funcționării permanente a unor secții (de obicei a celor care lucrează cu publicul). – Din fr. permanence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanganat
PERMANGANÁT, permanganați, s. m. (Chim.) Sare a acidului permanganic. ◊ Permanganat de potasiu = substanță cristalină pe bază de potasiu, de culoare roșie-violetă, cu reflexe metalice, solubilă în apă, folosită în farmacie (ca antiseptic), în chimia analitică (ca oxidant), în industria textilă etc. – Din fr. permanganate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permanganic
PERMANGÁNIC, -Ă, permanganici, -ce, adj. (Chim.) Care se referă la unii compuși ai manganului, care conține unii compuși ai manganului. ◊ Acid permanganic = acid care conține mangan, stabil numai în soluție apoasă, folosit ca oxidant. – Din fr. permanganique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeabil
PERMEÁBIL, -Ă, permeabili, -e, adj. Care permite trecerea prin el a unui lichid sau a unui gaz. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeabilitate
PERMEABILITÁTE, permeabilități, s. f. 1. Însușire a unui material de a fi permeabil. 2. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre inducția magnetică și intensitatea câmpului magnetic. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeabiliza
PERMEABILIZÁ, permeabilizez, vb. I. Tranz. A face permeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeabilizare
PERMEABILIZÁRE, permeabilizări, s. f. Acțiunea de a permeabiliza. [Pr.: -me-a-] – V. permeabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeabilizat
PERMEABILIZÁT, -Ă, permeabilizați, -te, adj. Care a devenit permeabil. [Pr.: -me-a-] – V. permeabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeametru
PERMEAMÉTRU, permeametre, s. n. Aparat pentru determinarea permeabilității unui material. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméamètre, germ. Permeameter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeanţă
PERMEÁNȚĂ s. f. (Fiz.) Mărime magnetică egală cu raportul dintre fluxul magnetic care trece printr-un circuit magnetic și tensiunea magnetică din lungul circuitului. [Pr.: -me-an-] – Din fr. perméance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permeanță
PERMEÁNȚĂ s. f. (Fiz.) Mărime magnetică egală cu raportul dintre fluxul magnetic care trece printr-un circuit magnetic și tensiunea magnetică din lungul circuitului. [Pr.: -me-an-] – Din fr. perméance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permendur
PERMENDÚR s. n. Aliaj de cobalt și fier, de obicei cu o mare permeabilitate magnetică, folosit în electrotehnică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permetivitate
PERMETIVITÁTE s. f. v. permitivitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permian
PERMIÁN, -Ă, permieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultima perioadă a erei paleozoice. 2. Adj. Care ține de permian (1), care se referă la permian, caracteristic permianului. [Pr.: -mi-an] – Din fr. permien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perminvar
PERMINVÁR s. n. Aliaj de nichel și cobalt sau de nichel, cobalt și molibden, cu permeabilitate magnetică mare, folosit în industria electrotehnică. – Din fr. perminvar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permis
PERMÍS, permise, s. n. Autorizație dată de un organ competent pentru exercitarea anumitor activități de către persoana căreia i se eliberează. Permis de vânătoare. – Din fr. permis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permisie
PERMÍSIE, permisii, s. f. Învoire (acordată în special militarilor) de a părăsi serviciul pe o durată scurtă de timp. – Din fr. permission, lat. permissio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permisionar
PERMISIONÁR, permisionari, s. m. (Livr.) Soldat aflat în permisie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. permissionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permisiune
PERMISIÚNE, permisiuni, s. f. Învoire, aprobare (cerută de cineva sau acordată cuiva) de a face ceva; îngăduință, încuviințare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. permission, lat. permissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permisiv
PERMISÍV, -Ă, permisivi, -e, adj. Care este admis ușor; care permite sau tolerează comportamente, practici pe care alții le-ar dezaproba sau care sunt vizate a fi reprimate. – Din fr. permissif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permisivitate
PERMISIVITÁTE s. f. Faptul de a fi permisiv. – Din fr. permissivite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permite
PERMÍTE, permít, vb. III. Tranz. 1. A lăsa, a accepta, a da voie ca un lucru să se facă sau să se producă într-un anumit fel (și a nu-l împiedica); a încuviința, a îngădui. 2. (Cu complementul persoanei în dativ) A-și lua libertatea de a face ceva; a-și îngădui, a îndrăzni. – Din fr. permettre, lat. permittere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permitivitate
PERMITIVITÁTE, permitivități, s. f. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre inducția electrică și intensitatea câmpului electric. [Var.: (rar) permetivitáte s. f.] – Din fr. permitivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permuta
PERMUTÁ, permút, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) muta în altă parte cu serviciul, cu slujba; a (se) transfera. 2. Tranz. (Mat.; Lingv.) A efectua o permutare (2). – Din fr. permuter, lat. permutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permutabil
PERMUTÁBIL, -Ă, permutabili, -e, adj. Care poate fi permutat. – Din fr. permutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permutabilitate
PERMUTABILITÁTE s. f. Caracter permutabil. – Din fr. permutabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permutare
PERMUTÁRE, permutări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) permuta (1); transfer, permutație. ♦ (Concr.) Ordin, dispoziție de transferare. 2. (Mat.; Lingv.; mai ales la pl.) Operație prin care se schimbă între ele locurile a două sau a mai multor elemente; grupe distincte de obiecte astfel formate; permutație. – V. permuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permutaţional
PERMUTAȚIONÁL, -Ă, permutaționali, -e, adj. Care ține de permutație, de permutație. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. permutational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

permutațional
PERMUTAȚIONÁL, -Ă, permutaționali, -e, adj. Care ține de permutație, de permutație. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. permutational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernambuc
PERNAMBÚC, pernambuci, s. m. v. FERNAMBUC. – [DN], cu extindere la sensul 1) din [NODEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pernă
PÉRNĂ, perne, s. f. 1. Obiect confecționat din două bucăți dreptunghiulare sau pătrate de țesătură de bumbac, lână etc., cusute între ele, având în interior fulgi, lână, puf etc., și pe care, de obicei, cineva își pune capul când se culcă. ◊ Pernă electrică = obiect în formă de pernă (1) plată, în care se găsesc rezistențe electrice izolate și releuri de protecție, folosit ca termofor. Pernă de călcat = ustensilă auxiliară asemănătoare cu perna (1), care se folosește la călcatul obiectelor de îmbrăcăminte, în special a mânecilor, piepților, umerilor. 2. Obiect de tapițerie, format dintr-un fel de sac umplut cu păr, cu iarbă-de-mare etc., adesea prevăzut cu arcuri, care se așază pe scaune, pe băncile unui automobil etc. 3. (În sintagma) Pernă de aer = curent de aer antrenat între două suprafețe aflate în mișcare relativă și care servește ca lubrifiant. [Var.: (pop.) pérină s. f.] – Din sb perina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernicios
PERNICIÓS, -OÁSĂ, pernicioși, -oase, adj. Care cauzează un rău, care este periculos (în special pentru sănătate); vătămător, dăunător. Anemie pernicioasă = formă gravă de anemie cu evoluție foarte rapidă, care poate cauza moartea. Febră pernicioasă = formă gravă a paludismului. [Pr.: -ci-os] – Din lat. perniciosus, fr. pernicieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perniciozitate
PERNICIOZITÁTE s. f. Faptul sau însușirea de a fi pernicios. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. perniciosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernioară
PERNIOÁRĂ, pernioare, s. f. (Pop.) Perniță (I 1). [Pr.: -ni-oa-] – Pernă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernişoară
PERNIȘOÁRĂ, pernișoare, s. f. (Pop.) Perniță (I 1). – Pernă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernișoară
PERNIȘOÁRĂ, pernișoare, s. f. (Pop.) Perniță (I 1). – Pernă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perniţă
PERNÍȚĂ, pernițe, s. f. I. 1. Diminutiv al lui pernă (1); pernuță (1), pernioară, pernișoară; spec. puișor. 2. (Urmat adesea de determinarea „de ace”) Săculeț de diferite forme, umplut cu câlți, vată, nisip etc., în care se înfig, pentru a fi păstrate, ace și bolduri; pernuță (2). ♦ Piesă confecționată din vată de croitorie, care se aplică la umerii unor obiecte de îmbrăcăminte (sacouri, paltoane, taioare) pentru a da îmbrăcămintei respective forma corespunzătoare umărului. ♦ Mică pernă (1) confecționată din țesătură de lână sau de bumbac, cusută cu sârmă subțire de cupru, montată în cutia de osie inferioară a vehiculelor de cale ferată și folosită la ungerea fusului osiilor. II. (În forma periniță) Dans popular în care un băiat iese în centrul horei, își alege din horă o fată cu care îngenunchează (pe o pernă sau o batistă) și o sărută, fata urmând să facă în continuare același lucru cu alt băiat; melodie după care se execută acest dans. [Var.: periníță s. f.] – Pernă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perniță
PERNÍȚĂ, pernițe, s. f. I. 1. Diminutiv al lui pernă (1); pernuță (1), pernioară, pernișoară; spec. puișor. 2. (Urmat adesea de determinarea „de ace”) Săculeț de diferite forme, umplut cu câlți, vată, nisip etc., în care se înfig, pentru a fi păstrate, ace și bolduri; pernuță (2). ♦ Piesă confecționată din vată de croitorie, care se aplică la umerii unor obiecte de îmbrăcăminte (sacouri, paltoane, taioare) pentru a da îmbrăcămintei respective forma corespunzătoare umărului. ♦ Mică pernă (1) confecționată din țesătură de lână sau de bumbac, cusută cu sârmă subțire de cupru, montată în cutia de osie inferioară a vehiculelor de cale ferată și folosită la ungerea fusului osiilor. II. (În forma periniță) Dans popular în care un băiat iese în centrul horei, își alege din horă o fată cu care îngenunchează (pe o pernă sau o batistă) și o sărută, fata urmând să facă în continuare același lucru cu alt băiat; melodie după care se execută acest dans. [Var.: periníță s. f.] – Pernă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernuţă
PERNÚȚĂ, pernuțe, s. f. 1. Perniță (I 1). 2. Perniță (I 2). 3. Parte proeminentă și moale a extremității labei la feline; p. ext. (impr.) proeminență situată în partea superioară extremă a copitei calului. [Var.: perinúță s. f.] – Pernă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pernuță
PERNÚȚĂ, pernuțe, s. f. 1. Perniță (I 1). 2. Perniță (I 2). 3. Parte proeminentă și moale a extremității labei la feline; p. ext. (impr.) proeminență situată în partea superioară extremă a copitei calului. [Var.: perinúță s. f.] – Pernă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pero
Pero, fiica regelui Neleus și a lui Chloris. Cu ajutorul fratelui său Melampus, care a reușit să fure cirezile lui Phylaeus – prețul cerut pentru mîna lui Pero – Bias s-a căsătorit cu ea (v. și Bias).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

peron
PERÓN, peroane, s. n. 1. Platformă (acoperită sau descoperită) amenajată într-o stație de cale ferată, de-a lungul liniilor, pentru a ușura urcarea și coborârea călătorilor. 2. Platformă situată în fața intrării principale a unei clădiri. – Din fr. perron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peroneu
PERONÉU, peronee, s. n. Os lung și subțire al scheletului (uman), situat între genunchi și gleznă, articulat cu tibia și cu metatarsul, formând împreună scheletul gambei. – Din fr. péroné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peronină
PERONÍNĂ s. f. Narcotic cu acțiune mai puternică decât morfina. – Din fr. péronine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peronospora
PERONOSPÓRA s. f. v. peronosporă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peronosporă
PERONOSPÓRĂ, peronospore, s. f. Nume dat mai multor ciuperci inferioare, parazite pe plantele fanerogame. [Var.: peronospóra s. f.] – Din lat. peronospora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perora
PERORÁ, perorez, vb. I. Intranz. A vorbi mult, pe un ton însuflețit și emfatic. ♦ Tranz. (Rar) A dezbate, a susține cu înflăcărare o problemă, o teză etc. – Din fr. pérorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peroral
PER ORÁL adv. Administrat pe cale bucală; (med.) per os. – Per + oral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perorare
PERORÁRE, perorări, s. f. Acțiunea de a perora și rezultatul ei. – V. perora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peroraţie
PERORÁȚIE, perorații, s. f. Parte finală, concluzie a unui discurs, a unei cuvântări, rostită de vorbitor pe un ton însuflețit (și emfatic); p. gener. vorbire însuflețită (și emfatică), care caută să convingă. – Din lat. peroratio. Cf. fr. péroraison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perorație
PERORÁȚIE, perorații, s. f. Parte finală, concluzie a unui discurs, a unei cuvântări, rostită de vorbitor pe un ton însuflețit (și emfatic); p. gener. vorbire însuflețită (și emfatică), care caută să convingă. – Din lat. peroratio. Cf. fr. péroraison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peros
PER OS adv. (Med.) Per oral. – Expr. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peroxid
PEROXÍD, peroxizi, s. m. Derivat al apei oxigenate, rezultat prin înlocuirea hidrogenului acesteia cu metale sau cu radicali organici. – Din fr. peroxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peroxidază
PEROXIDÁZĂ, peroxidaze, s. f. (Biol.) Enzimă care catalizează desfacerea unor peroxizi. – Din fr. peroxydase, germ. Perroxydase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpedes
PER PÉDES loc. adv. Pe jos. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpeleală
PERPELEÁLĂ s. f. v. pârpăleală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpeli
PERPELÍ vb. IV v. pârpăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpelire
PERPELÍRE s. f. v. pârpălire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpelit
PERPELÍT, -Ă adj. v. pârpălit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpendicular
PERPENDICULÁR, -Ă, perpendiculari, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre drepte sau planuri; p. ext. despre obiecte sau părți ale lor, despre poziția lor etc.) Care formează între ele unghiuri adiacente egale sau unghiuri diedre adiacente egale. 2. S. f. Dreaptă perpendiculară (1) pe altă dreaptă sau pe un plan. – Din lat. perpendicularis, germ. perpendikular, fr. perpendiculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpendicularitate
PERPENDICULARITÁTE s. f. Faptul sau însușirea de a fi perpendicular (1); poziție perpendiculară; relație care există între două drepte sau planuri care formează între ele unghiuri adiacente egale sau unghiuri diedre adiacente egale. – Din fr. perpendicularité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perper
PÉRPER, perperi, s. m. Monedă bizantină de aur, care a circulat (bătută cu stemă proprie) și în Țările Române, în sec. XIV-XV. – Din ngr. ipérpiron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perperit
PERPERÍT s. n. (Ist.) Dare indirectă pe produsele comercializate care se plătea domniei în Țara Românească. – Perper + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetua
PERPETUÁ, perpetuez, vb. I. Tranz. și refl. A face să dureze sau a continua să dureze veșnic sau vreme îndelungată; a (se) transmite (din generație în generație, din veac în veac); a (se) continua. [Pr.: -tu-a] – Din fr. perpétuer, lat. perpetuare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuare
PERPETUÁRE, perpetuări, s. f. Faptul de a (se) perpetua; dăinuire de-a lungul vremii; perpetuație. ◊ Perpetuarea speciei = continuarea existenței unei specii prin reproducere. [Pr.: -tu-a-] – V. perpetua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuaţie
PERPETUÁȚIE s. f. (Rar) Perpetuare. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. perpétuation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuație
PERPETUÁȚIE s. f. (Rar) Perpetuare. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. perpétuation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuitate
PERPETUITÁTE s. f. (Rar) Caracterul a ceea ce este perpetuu; durată veșnică sau îndelungată. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. perpétuité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuu
PERPÉTUU, -UĂ, perpetui, -ue, adj. Care durează veșnic sau vreme îndelungată, care nu încetează, nu se sfârșește niciodată; etern, veșnic; permanent, continuu. [Pr.: -tu-u] – Din lat. perpetuus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perpetuummobile
PERPÉTUUM MÓBILE loc., s. n. 1. Dispozitiv fizico-chimic capabil să funcționeze efectuând lucru mecanic sau producând energie, fără să primească energie din exterior. 2. Denumire dată unor piese muzicale instrumentale de virtuozitate, cu ritm rapid, alcătuite din note scurte și de valoare egală, a căror succesiune repetată lasă impresia unei mișcări continue. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perplex
PERPLÉX, -Ă, perplecși, -xe, adj. (Despre oameni) Surprins, uimit, uluit (și nedumerit); încurcat, dezorientat, năuc, năucit. ♦ (Despre atitudinea, manifestările oamenilor) Care arată, exprimă, trădează perplexitate. – Din fr. perplexe, lat. perplexus, germ. perplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perplexitate
PERPLEXITÁTE, perplexități, s. f. Stare a celui perplex; surprindere, uimire, amestectă cu nedumerire; uimire, dezorientare (a cuiva, în fața unei situații neașteptate, dificile, confuze). – Din fr. perplexité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pers
PERS, perși, s. m. (Mai ales la pl.) Persan (1). – Din ngr. pérsis, fr. Perse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persa
Persa = Perse.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

persan
PERSÁN, -Ă, persani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația Persiei sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Persiei sau persanilor (1), privitor la Persia ori la persani; persienesc. ◊ Covor persan (și substantivat, n.) = covor de calitate superioară (la origine confecționat în Persia), cu bătătura alcătuită din fire înnodate și tăiate la o anumită lungime pe toată suprafața covorului. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de persani (1). [Var.: persián, -ă s. m. și f. adj.] – Din fr. persan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perse
Perse (sau Persa), una dintre oceanide. Din iubirea ei cu Helios s-au născut Aeetes, Circe, Perses și Pasiphaë.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

persecuta
PERSECUTÁ, persecút, vb. I. Tranz. A urmări pe cineva cu perseverență în toate acțiunile sale cu scopul de a-i cauza un rău; a prigoni, a asupri, a urgisi, a oropsi; (cu sens atenuat) a provoca necazuri, neajunsuri; a nedreptăți. ♦ A urmări cu perseverență, a nu slăbi, a obseda. Ideea mă persecută. – Din fr. persécuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persecutare
PERSECUTÁRE, persecutări, s. f. Acțiunea de a persecuta și rezultatul ei; prigonire, asuprire, persecuție. – V. persecuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persecutat
PERSECUTÁT, -Ă, persecutați, -te, adj. (Despre oameni) Urmărit sistematic (și cu perseverență) de cineva care vrea să-i provoace un neajuns, un rău; prigonit, asuprit, oropsit. – V. persecuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persecutor
PERSECUTÓR, -OÁRE, persecutori, -oare, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care persecută; prigonitor, asupritor. – Din fr. persécuteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persecuţie
PERSECÚȚIE, persecuții, s. f. Urmărire nedreaptă și perseverentă a cuiva, cu intenția de a-i provoca un rău, un neajuns; prigoană; (cu sens atenuat) nedreptate repetată cu insistență; persecutare. ◊ Mania persecuției = idee fixă a unei persoane care se consideră nedreptățită de toată lumea. – Din fr. persécution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persecuție
PERSECÚȚIE, persecuții, s. f. Urmărire nedreaptă și perseverentă a cuiva, cu intenția de a-i provoca un rău, un neajuns; prigoană; (cu sens atenuat) nedreptate repetată cu insistență; persecutare. ◊ Mania persecuției = idee fixă a unei persoane care se consideră nedreptățită de toată lumea. – Din fr. persécution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persefona
Persefona = Persephone.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perseida
Perseida = Perseis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perseide
PERSEÍDE s. f. pl. Ploaie periodică de stele din direcția constelației Perseu, care apare la mijlocul lunii august. – Din fr. perséides.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseis
Perseis, denumire purtată de Hecate, fiica lui Perses.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

persephone
Persephone, numită în mitologia romană Proserpina, era fiica lui Zeus și a lui Demeter. O dată, în timp ce culegea flori la marginea unui cîmp, pămîntul s-a deschis și a înghițit-o pe Persephone. Îndurerată, zeița Demeter a cutreierat pămîntul în lung și-n lat în căutarea fiicei sale. În cele din urmă a aflat că Persephone fusese răpită cu buna știre a lui Zeus, de către unchiul ei, Pluto. Acesta o luase cu el în împărăția umbrelor. Deși Demeter îl convinge în cele din urmă pe Zeus să-i înapoieze fiica, Persephone nu se mai poate întoarce pe pămînt. Ea apucase să mănînce un sîmbure de rodie (v. și Ascalaphus) și se legase în felul acesta o dată pentru totdeauna de lăcașul umbrelor. Ulterior ea devine soția lui Pluto și stăpîna Infernului, dar i se va da încuviințarea ca o parte din an să o petreacă pe pămînt alături de Demeter (v. și Demeter).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perses
Perses, fiul lui Helios și al lui Perse și frate cu Aeetes, Circe și Pasiphaë. A avut mai mulți fii și fiice, printre care și pe zeița Hecate. După o altă versiune, Perses ar fi fost fiul lui Crius și al Eurybiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perseu
Perseu = Perseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

perseus
Perseus, erou de origine argiană, fiul lui Zeus și al lui Danaë, fiica regelui Acrisius. Pentru a pătrunde în turnul înalt în care era închisă Danaë și pentru a se uni cu ea, Zeus s-a transformat într-o ploaie de aur (v. și Danaë). Descoperind existența copilului despre care un oracol îi prezisese că va fi ucigașul său, Acrisius îi închide pe Danaë și pe Perseus într-un cufăr și le dă drumul pe mare. Purtați de valuri, cei doi sînt aruncați pe țărmurile insulei Seriphus. Acolo își găsesc refugiu la curtea regelui Polydectes. Cu trecerea anilor, Perseus crește și devine un tînăr frumos și curajos. Îndrăgostit de Danaë, Polydectes vede însă în Perseus o piedică în calea dragostei lui. Cu gîndul ascuns să-l piardă, el îl trimite pe viteazul tînăr să-i aducă capul Meduzei, una dintre gorgone. Perseus o pornește la drum însoțit de calul înaripat Pegasus. El le întîlnește mai întîi pe graie, surorile gorgonelor, datorită cărora reușește să afle unde sălășluiau acestea din urmă. Ajuns pe meleagurile gorgonelor, Perseus le găsește adormite. Zeul Hermes și zeița Arhena îl ajută. Ei îl feresc pe Perseus să zărească chipul Meduzei, la vederea căruia oricine e transformat în stană de piatră. El se îndreaptă către ea, privind-o prin oglinda unui scut pe care zeița protectoare i-l ține în față și, dintr-o singură lovitură, îi retează capul (v. și Gorgones). Îl ia apoi cu sine și face cale-ntoarsă. Pe drum, Perseus trece prin Aetiopia. Acolo o întîlnește pe Andromeda, fiica regelui Cepheus, și se îndrăgostește de ea. Andromeda – la cererea unui oracol (v. și Andromeda) – a fost înlănțuită de o stîncă și lăsată acolo pradă unui monstru îngrozitor ca să o devoreze. Cînd monstrul se apropie de ea, Perseus îi arată chipul Meduzei și-l împietrește pe loc. Andromeda e astfel salvată. Dar Cepheus refuză să o dea drept răsplată lui Perseus, așa cum făgăduise. Atunci eroul se răzbună. El îl transformă și pe rege în stană de piatră, după care o ia cu el pe Andromeda. În drum spre Argos cei doi se abat prin insula Seriphus. Sosesc acolo la momentul potrivit pentru a o salva pe Danaë: tiranul Polydectes vrea s-o necinstească. Lipsită de apărare, Danaë se refugiase, căutînd ocrotire, la altarul zeiței Athena. La sosirea lui Perseus tiranul își primește și el pedeapsa cuvenită: vederea chipului înspăimîntător al Meduzei îl împietrește. După ce o eliberează pe Danaë de urmăritorul ei, Perseus își continuă drumul împreună cu Andromeda. El dorește să-și revadă cît mai grabnic bunicul. Înainte de a sosi în Argos face un ultim popas în cetatea Larissa, unde participă la niște întreceri. Din greșeală lovește cu discul pe unul dintre cei ce priveau desfășurarea întrecerilor. Or, cel lovit e tocmai Aerisius. Fără să știe și fără să vrea, Perseus își ucide în felul acesta bunicul, împlinind oracolul. După omorul astfel săvîrșit, eroul nu mai cutează să domnească asupra Argosului. El pleacă, după ce schimbă coroana cu Megapenthes, vărul său, și domnește în locul acestuia în cetatea Tirynthului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

persevera
PERSEVERÁ, perseverez, vb. I. Intranz. A rămâne ferm și constant la o idee, la un sentiment, la o atitudine; a stărui cu răbdare și cu convingere într-o acțiune. – Din fr. persévérer, lat. perseverare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseveraţie
PERSEVERÁȚIE s. f. Perseverență. ♦ Spec. (Med.) Statornicie în anumite acte, gesturi sau atitudini, repetate cu încăpățânare bolnăvicioasă. [Var.: perseverațiúne s. f.] – Din fr. persévération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverație
PERSEVERÁȚIE s. f. Perseverență. ♦ Spec. (Med.) Statornicie în anumite acte, gesturi sau atitudini, repetate cu încăpățânare bolnăvicioasă. [Var.: perseverațiúne s. f.] – Din fr. persévération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseveraţiune
PERSEVERAȚIÚNE s. f. v. perseverație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverațiune
PERSEVERAȚIÚNE s. f. v. perseverație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverent
PERSEVERÉNT, -Ă, perseverenți, -te, adj. (Despre oameni) Care perseverează; stăruitor, tenace. ♦ (Despre manifestările, acțiunile etc. oamenilor) Care demonstrează perseverență, stăruință, tenacitate. – Din fr. persévérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverenţă
PERSEVERÉNȚĂ s. f. Acțiunea de a persevera; însușirea de a fi perseverent; stăruință, statornicie în muncă, în convingeri, în atitudini etc.; tenacitate. [Var.: (înv.) perseverínță s. f.] – Din fr. persévérance, lat. perseverantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverență
PERSEVERÉNȚĂ s. f. Acțiunea de a persevera; însușirea de a fi perseverent; stăruință, statornicie în muncă, în convingeri, în atitudini etc.; tenacitate. [Var.: (înv.) perseverínță s. f.] – Din fr. persévérance, lat. perseverantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverinţă
PERSEVERÍNȚĂ s. f. v. perseverență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perseverință
PERSEVERÍNȚĂ s. f. v. perseverență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persian
PERSIÁN, -Ă s. m. și f., adj. v. persan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persiană
PERSIÁNĂ, persiene, s. f. Oblon de lemn sau de metal format dintr-un cadru pe care sunt fixate lame înguste așezate orizontal, putând fi alipite sau depărtate unele de altele, care servește să protejeze o ușă sau o fereastră de lumina prea puternică a soarelui, de ploaie etc.; jaluzea. [Pr.: -si-a-] – Din fr. persienne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persienesc
PERSIENÉSC, -EÁSCĂ, persienești, adj. (Înv.) Persan. [Pr.: -si-e-] – Persian + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persifla
PERSIFLÁ, persiflez, vb. I. Tranz. A lua în râs pe cineva sau ceva, vorbind pe un ton ironic, a-și bate joc, a lua peste picior; a zeflemisi. – Din fr. persifler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persiflaj
PERSIFLÁJ s. n. (Rar) Persiflare. – Din fr. persiflage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persiflant
PERSIFLÁNT, -Ă, persiflanți, -te, adj. Care persiflează; zeflemitor, persiflator. – Din fr. persiflant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persiflare
PERSIFLÁRE, persiflări, s. f. Acțiunea de a persifla și rezultatul ei; zeflemisire, persiflaj. – V. persifla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persiflator
PERSIFLATÓR, -OÁRE, persiflatori, -oare, adj. Care persiflează. Ton persiflator. – Persifla + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persista
PERSISTÁ, persíst, vb. I. Intranz. 1. A rămâne neclintit în hotărârile, în atitudinile, în sentimentele etc. sale; a stărui în continuare. 2. A continua să existe, să fie, să se mențină; a se menține, a dura, a dăinui. – Din fr. persister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persistent
PERSISTÉNT, -Ă, persistenți, -te, adj. Care rămâne (multă vreme) neschimbat, care continuă să existe sau să dureze (multă vreme); care se menține fără să slăbească în intensitate. ◊ (Bot.) Frunze persistente = frunze care rămân verzi în timpul uneia sau mai multor ierni. – Din fr. persistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persistenţă
PERSISTÉNȚĂ s. f. Acțiunea sau faptul de a persista; caracterul a ceea ce este persistent; însușirea de a fi persistent. ◊ Persistența imaginilor = fenomen (pe care se bazează cinematografia) care constă în menținerea senzației vizuale pe retină un anumit timp după dispariția obiectului văzut. – Din fr. persistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persistență
PERSISTÉNȚĂ s. f. Acțiunea sau faptul de a persista; caracterul a ceea ce este persistent; însușirea de a fi persistent. ◊ Persistența imaginilor = fenomen (pe care se bazează cinematografia) care constă în menținerea senzației vizuale pe retină un anumit timp după dispariția obiectului văzut. – Din fr. persistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persoană
PERSOÁNĂ, persoane, s. f. 1. Individ al speciei umane, om considerat prin totalitatea însușirilor sale fizice și psihice; ființă omenească, ins. ♦ În persoană =loc. adj. și adv. însuși, personal, singur (fără intermediul cuiva); b) loc. adj. întruchipat, în carne și oase, personificat. + (înv.) Personaj (2). 2. (În sintagmele) Persoană fizică = om considerat ca subiect cu drepturi și cu obligații și care participă în această calitate la raporturile juridice civile. Persoană juridică (sau morală) = organizație, instituție etc. care, având o alcătuire de sine stătătoare și un patrimoniu propriu în vederea îndeplinirii unui anume scop admis de lege, este subiect cu drepturi și cu obligații, deosebit de persoanele fizice care intră în componența acestora. 3. Categorie gramaticală specifică verbului și unor pronume (personal, reflexiv, posesiv, de întărire), prin care se indică vorbitorul, interlocutorul și orice obiect deosebit de vorbitor și de interlocutor; fiecare dintre formele flexionare ale verbului și ale unor pronume prin care se indică raporturile de mai sus. 4. (Rel.) Subiectul care este și își asumă în mod individual substanța comună a lui Dumnezeu: Dumnezeu este unu în trei persoane, Hristos este unu ca persoană. – Din lat. persona, germ. Person, fr. personne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personagiu
PERSONÁGIU s. n. v. personaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personagrata
PERSÓNA GRÁTA, personae gratae, loc. s. f. Persoană agreată de un guvern pe lângă care este acreditată diplomatic. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personaj
PERSONÁJ, personaje, s. n. 1. Persoană (1) care deține o funcție importantă în viața politică, socială, culturală; personalitate (3) 2. Fiecare dintre persoanele (1) care figurează într-o operă literară; erou într-o operă literară, muzicală, cinematografică sau plastică. ◊ Personaj alegoric = personificare, în literatură sau în artele plastice, a unei noțiuni abstracte, a unei idei, a unor sentimente etc. ♦ P. anal. Persoană care are un rol în anumite întâmplări. [Var.: (rar) personágiu s. n.] – Din fr. personnage, it. personaggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personal
PERSONÁL, -Ă, personali, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care aparține unei anumite persoane (1), privitor la o anumită persoană, care este specific, caracteristic pentru o persoană; individual, propriu. ◊ Legături personale = legături de prietenie. Răspundere personală = răspundere care îi revine cuiva sau pe care și-o asumă cineva individual. ♦ Original. ♦ Cu personalitate puternică, marcată. ♦ (Adverbial) Din punctul de vedere al persoanei care vorbește; direct, în persoană, nemijlocit. 2. (În sintagmele) Tren personal (și substantivat, n.) = tren de persoane (1), care circulă cu o viteză relativ mică și care oprește în toate stațiile. (Gram.) Pronume personal = pronume care desemnează diferitele persoane (1) și care se declină schimbându-și forma după persoană, număr și caz. (Gram.) Mod personal = mod ale cărui forme se modifică după cele trei persoane (3). (Gram.) Gen personal = categorie gramaticală existentă în unele limbi care diferențiază persoanele de animale și de lucruri. II. S. n. 1. (Cu sens colectiv) Totalitatea persoanelor (1) care lucrează într-o întreprindere, într-o instituție, pe un vehicul de transport terestru sau aerian etc. ♦ Categorie de angajați stabilită după anumite criterii: pregătire, specializare, sector de activitate etc. ♦ Serviciu dintr-o întreprindere sau instituție care se ocupă cu angajarea salariaților, cu evidența lor. 2. Categorie de lucrători din cadrul unei întreprinderi sau instituții care îndeplinesc o muncă cu același specific. – Din lat. personalis, germ. personell, personal, it. personale, fr. personnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personalism
PERSONALÍSM s. n. 1. Atitudine a cuiva care ia în considerare în primul rând punctele de vedere și interesele personale; subiectivism. 2. (Fil.) Concepție potrivit căreia Dumnezeu este persoană, în opoziție cu modul în care este conceput în panteism și idealismul absolut. – Din fr. personnalisme. Cf. germ. Personalismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personalist
PERSONALÍST, -Ă, personaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține personalismului, privitor la personalism, care manifestă personalism; subiectivist. 2. S. m. și f. Adept al personalismului. – Din fr. personnaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personalitate
PERSONALITÁTE, personalități, s. f. 1. Ceea ce este propriu, caracteristic fiecărei persoane (1) și o distinge ca individualitate conștientă și liberă; ansamblu de însușiri stabile ce caracterizează mental și comportamental o persoană; felul propriu de a fi al cuiva. ◊ Personalitate juridică = calitatea de subiect de drepturi și obligații a unei organizații. 2. Persoană cu aptitudini și cu însușiri deosebite, cu autoritate și prestigiu, care aduce o contribuție valoroasă în domeniul social-politic, cultural-științific etc. ♦ Personalitate istorică = conducător al unui stat, al unui popor etc. care prin activitatea sa exercită o influență apreciabilă asupra destinelor acestora, asupra desfășurării evenimentelor. Cultul personalității = divinizarea reprezentanților puterii bisericești și laici, sacralizarea acestei puteri. 3. Persoană (1) care deține o funcție importantă în viața politică, socială, culturală; personaj (1). 4. (Astăzi rar; mai ales la pl.) Aluzie tendențioasă și jignitoare la adresa unei persoane (1). – Din fr. personnalité, germ. Personalität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personaliza
PERSONALIZÁ, personalizez, vb. I. Tranz. 1. A personifica (1). 2. A individualiza. – Din fr. personnaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personalizat
PERSONALIZÁT, -Ă, personalizați, -te, adj. Care ține de o anumită persoană; individualizat. – V. personaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personanongrata
PERSÓNA NON GRÁTA, personae non gratae, loc. s. f. Denumire folosită pentru a desemna un reprezentant diplomatic despre care statul în care a fost acreditat declară că trebuie să-și înceteze activitatea pe teritoriul respectiv; p. gener. persoană indezirabilă. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personifica
PERSONIFICÁ, personífic, vb. I. Tranz. 1. A atribui lucrurilor, animalelor sau fenomenelor din natură însușiri omenești și a le reprezenta ca atare; a personaliza; p. ext. a simboliza. 2. A găsi expresia concretă în cineva sau în ceva; a exemplifica printr-o persoană (1) sau printr-un personaj (2) care posedă în cel mai înalt grad o calitate, un anumit caracter, un defect; a întruchipa, a întrupa, a incarna. – După fr. personnifier. Cf. it. personificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personificare
PERSONIFICÁRE, personificări, s. f. Faptul de a personifica; personificație; spec. figură de stil prin care se atribuie lucrurilor, animalelor sau fenomenelor din natură însușiri omenești. – V. personifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personificat
PERSONIFICÁT, -Ă, personificați, -te, adj. 1. (Despre lucruri, animale sau fenomene din natură) Care este reprezentat sub înfățișarea sau cu însușirile unei persoane (1). 2. Care exemplifică (prin persoana sa) o calitate, un anumit caracter, un defect pe care îl posedă în cel mai înalt grad. – V. personifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personificator
PERSONIFICATÓR, -OÁRE, personificatori, -oare, adj. Care personifică, servește să personifice. – Din fr. personnificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personificaţie
PERSONIFICÁȚIE, personificații, s. f. (Înv.) Personificare. – Din fr. personnification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

personificație
PERSONIFICÁȚIE, personificații, s. f. (Înv.) Personificare. – Din fr. personnification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspectival
PERSPECTIVÁL, -Ă, perspectivali, -e, adj. (Rar) Care este propriu unei perspective (1), de perspectivă. – Perspectivă + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspectivă
PERSPECTÍVĂ, perspective, s. f. 1. Reprezentare tridimensională prin desen a unui corp din spațiu pe o suprafață plană. ◊ În perspectivă = respectând regulile de reprezentare a obiectelor în spațiu, ținând seama de depărtarea relativă a obiectelor. ♦ Disciplină care se ocupă cu studiul metodelor folosite pentru realizarea perspectivei (1). ♦ Fig. Fel particular de a vedea lucrurile, aspect sub care se prezintă lucrurile; punct de vedere. 2. Privire generală, aspect general asupra unui peisaj, a unei scene sau a unui obiect văzute din depărtare; priveliște. 3. Fig. Ceea ce se întrevede ca posibil, realizabil în viitor; posibilitate de dezvoltare, de realizare în viitor a ceva sau a cuiva. ◊ Loc. adj. și adv. În perspectivă = (care este) pe cale sau cu șanse de a se îndeplini în viitor. 4. Ceea ce poate ajunge cineva în viitor; posibilitate de dezvoltare a cuiva. – Din fr. perspective.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspectivitate
PERSPECTIVITÁTE, perspectivități, s. f. Corespondență între o figură geometrică și imaginea ei, obținută prin perspectivă (1). – Perspectivă + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspectograf
PERSPECTOGRÁF, perspectografe, s. n. 1. Aparat cu ajutorul căruia se transformă reprezentarea descriptivă a unui obiect în reprezentare concretă. 2. Aparat folosit pentru redresarea fotogramelor aeriene care au fost înregistrate pe clișee înclinate față de planul orizontal. – Din fr. perspectographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspicace
PERSPICÁCE adj. invar. (Despre oameni) Care este înzestrat cu o minte ageră, pătrunzătoare, care este capabil să surprindă și să înțeleagă ceea ce scapă majorității; ascuțit (la minte), ager; (despre mintea sau manifestările oamenilor) care dovedește agerime, pătrundere, subtilitate, istețime, finețe spirituală; pătrunzător. – Din fr. perspicace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perspicacitate
PERSPICACITÁTE s. f. Calitatea de a fi perspicace; agerime, ascuțime (de minte), istețime, pătrundere. – Din fr. perspicacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persuada
PERSUADÁ, persuadez, vb. I. Tranz. A convinge pe cineva să creadă, să gândească sau să (vrea să) facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-] – Din fr. persuader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persuasiune
PERSUASIÚNE s. f. Acțiunea, darul sau puterea de a convinge pe cineva să creadă, să gândească sau să facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-si-u-] – Din fr. persuasion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persuasiv
PERSUASÍV, -Ă, persuasivi, -e, adj. Care urmărește sau are darul să convingă pe cineva să creadă, să gândească sau să facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-] – Din fr. persuasif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

persulfat
PERSULFÁT, persulfați, s. m. Sare a acidului sulfuric, folosită ca agent oxidant în industria vopselelor și a medicamentelor, în galvanoplastie, în panificație etc. – Din fr. persulfate, germ. Persulfat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perş
PERȘ, perșuri, s. n. Prăjină folosită la sărituri (acrobatice) în înălțime. ♦ P. ext. Număr de circ executat cu această prăjină. – Din fr. perche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perș
PERȘ, perșuri, s. n. Prăjină folosită la sărituri (acrobatice) în înălțime. ♦ P. ext. Număr de circ executat cu această prăjină. – Din fr. perche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertinax
PÉRTINAX s. n. Material electroizolant, cu aspect lucios și neted, obținut din straturi suprapuse de hârtie cu capacitate mare de absorbție și impregnată cu rășini sintetice. [Acc. și: pertináx] – Din fr. pertinax, germ. Pertinax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertinent
PERTINÉNT, -Ă, pertinenți, -te, adj. 1. Care se potrivește exact obiectului despre care este vorba, care este adecvat pentru ceea ce vrea să argumenteze; potrivit, nimerit, convenabil; p. ext. care denotă profunzime, competență. ♦ (Jur.) care se raportează exact la chestiune, la fondul cauzei; potrivit. 2. (Despre elemente lingvistice) Dotat cu o anumită funcțiune într-un sistem determinat. ♦ (Despre elemente fonice) Care servește într-o limbă dată la diferențierea semnificațiilor. 3. (Inform.; despre sisteme informaționale, stocuri de informații) Care are calitatea de a satisface cerințele obiective de informare ale unui beneficiar. – Din fr. pertinent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertinenţă
PERTINÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi pertinent, caracterul a ceea ce este pertinent. – Din fr. pertinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertinență
PERTINÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi pertinent, caracterul a ceea ce este pertinent. – Din fr. pertinence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertracta
PERTRACTÁ, pertractez, vb. I. Tranz. A dezbate o problemă, o chestiune în litigiu etc., a discuta, a trata (îndelung, amănunțit). – Din lat. pertractare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertractare
PERTRACTÁRE, pertractări, s. f. Faptul de a pertracta (mai ales la pl.) discuție, dezbatere, tratare (îndelungată, amănunțită) a unei probleme, a unui litigiu etc.; tratative. – V. pertracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertu
PER TU adv. (În expr.) A fi per tu cu cineva = a spune cuiva „tu” când i te adresezi, a tutui; a fi prieten apropiat al cuiva. – După germ. per du.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pertuizană
PERTUIZÁNĂ, pertuizane, s. f. Armă de fier, asemănătoare cu halebarda, folosită în sec. XV-XVIII. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pertuisane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturba
PERTURBÁ, perturb, vb. I. Tranz. 1. A tulbura ordinea, liniștea, mersul normal al unor fapte, fenomene etc.; a provoca o perturbație. 2. A împiedica funcționarea normală a unui sistem, a unui organism etc. [Prez. ind. și: perturbez] – Din fr. perturber, lat. perturbare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbare
PERTURBÁRE, perturbări, s. f. 1. Deranjament, tulburare în starea sau în mersul firesc al unui lucru, al unui fenomen. 2. Împiedicare, modificare, deranjament în funcționarea normală a unui sistem tehnic, a unui organism etc.; perturbație. – V. perturba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbativ
PERTURBATÍV, -Ă, perturbativi, -e, adj. (Rar) Perturbator. – Din lat. perturbativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbator
PERTURBATÓR, -OÁRE, perturbatori, -oare, adj. Care perturbă; perturbativ. – Din fr. perturbateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbaţie
PERTURBÁȚIE, perturbații, s. f. 1. Tulburare produsă în viața unui individ sau a unei colectivități. 2. Modificare, neregularitate, deranjament în funcționarea unui sistem, a unei mașini, în evoluția unui fenomen etc.; perturbare. ◊ Perturbații atmosferice = ansamblu de fenomene electromagnetice din atmosferă care precedă stricarea vremii. [Var.: (înv.) perturbațiúne s. f.] – Din fr. perturbation, lat. perturbatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbație
PERTURBÁȚIE, perturbații, s. f. 1. Tulburare produsă în viața unui individ sau a unei colectivități. 2. Modificare, neregularitate, deranjament în funcționarea unui sistem, a unei mașini, în evoluția unui fenomen etc.; perturbare. ◊ Perturbații atmosferice = ansamblu de fenomene electromagnetice din atmosferă care precedă stricarea vremii. [Var.: (înv.) perturbațiúne s. f.] – Din fr. perturbation, lat. perturbatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbaţiune
PERTURBAȚIÚNE s. f. v. perturbație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perturbațiune
PERTURBAȚIÚNE s. f. v. perturbație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruan
PERUÁN, -Ă, peruani, -e, s. m. și £, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Peru sau este originară de acolo; peruvian. 2. Adj. Care aparține Republicii Peru sau peruvienilor (1), privitor la Peru ori la peruvieni; peruvian. [Pr.: -ru-an] – Peru (n. pr.) + suf. -an. Cf. sp. peruano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perucă
PERÚCĂ, peruci, s. f. Obiect confecționat din păr, din lână, din fire sintetice etc. și purtat pe cap, peste sau în locul părului natural. – Din fr. perruque, it. perrucca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perucăreasă
PERUCĂREÁSĂ, perucărese, s. f. (Rar) Femeie care confecționează (și vinde) peruci. – Perucă + suf. -ăreasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perucherie
PERUCHERÍE, perucherii, s. f. (Rar) Atelier în care se confecționează și se vând peruci. – Perucă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruchier
PERUCHIÉR, -Ă, peruchieri, -e, s. m. și f. Persoană care confecționează (și vinde) peruci. [Pr.: -chi-er] – Din fr. perruquier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruş
PERÚȘ, peruși, s. m. Specie de papagal cu ciocul lung și cu coada ascuțită, care imită sunetele articulate; p. gener. papagal. – Din fr. perruche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruș
PERÚȘ, peruși, s. m. Specie de papagal cu ciocul lung și cu coada ascuțită, care imită sunetele articulate; p. gener. papagal. – Din fr. perruche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruvian
PERUVIÁN, -Ă, peruvieni, -e, s. m. și f., adj. (Rar) Peruan. [Pr.: -vi-an] – Din fr. peruvien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peruzea
PERUZEÁ, peruzele, s. f. Piatră semiprețioasă, opacă, de culoare albastră sau verzuie; turcoază. [Var.: (rar) pirozeá s. f.] – Din tc. peruze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervaz
PERVÁZ, pervazuri, s. n. 1. Cadru de scânduri care acoperă rostul dintre perete și tocul unei uși, al unei ferestre etc.; p. ext. partea de jos a tocului unei ferestre. ♦ Deschizătură în care este situată o ușă sau o fereastră. 2. Șipcă sau scândură îngustă, fixată la marginea dinspre perete a unei pardoseli de lemn pentru a acoperi rostul dintre pardoseală și perete. ♦ Piesă de lemn așezată la partea superioară a unui lambriu, pentru a forma o cornișă mică. 3. (Astăzi rar) Ramă, cadru (din lemn) pentru un tablou, o oglindă, un instrument etc. [Var.: (reg.) priváz s. n.] – Din tc. pervaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervers
PERVÉRS, -Ă, perverși, -se, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care este înclinat spre fapte reprobabile, gata oricând să facă rău; care manifestă o deviere de la normal a instinctelor, a judecății, a ideilor, descompus din punct de vedere moral; corupt, depravat, imoral; (cu sens atenuat) perfid, fățarnic; spec. care prezintă perversitate sexuală. ♦ (Despre manifestările, instinctele etc. oamenilor) Care trădează, exprimă, reflectă perversitate. – Din fr. pervers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perversitate
PERVERSITÁTE, perversități, s. f. 1. Înclinare spre rău, plăcere (patologică) de a face rău, de a provoca suferință și de a se bucura de suferința altuia; deviere de la normal a instinctelor, a judecății; tendință (patologică) de a comite acte imorale; corupție, depravare, imoralitate; spec. anomalie sexuală. 4 Fățărnicie, perfidie, falsitate. 2. Faptă, comportare de om pervers. – Din fr. perversité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perversiune
PERVERSIÚNE, perversiuni, s. f. Perversitate. ◊ Perversiune sexuală = act nefiresc legat de viața sexuală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. perversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

perverti
PERVERTÍ, pervertesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să se schimbe sau a se schimba în rău (din punct de vedere moral); a (se) deprava, a (se) strica. ♦ A (se) schimba (prin denaturare) funcția normală a unui organ. – Din fr. pervertir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervertire
PERVERTÍRE, pervertiri, s. f. Acțiunea de a (se) perverti și rezultatul ei. – V. perverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervertit
PERVERTÍT, -Ă, pervertiți, -te, adj. Care s-a schimbat în rău (din punct de vedere moral); stricat, depravat, corupt. – V. perverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervertitor
PERVERTITÓR, -OÁRE, pervertitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care pervertește; corupător. – Perverti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pervitină
PERVITÍNĂ s. f. Substanță organică folosită ca stimulent al sistemului nervos, pentru a face să dispară senzația de oboseală și de somn și pentru creșterea temporară a energiei și a puterii de muncă. – Din fr. pervitine, germ. Pervitin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesadă
PESÁDĂ s. f. Mișcare a calului când se ridică pe picioarele dinapoi. – Din fr. pesade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesante
PESANTE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Greoi, apăsat, ferm și cu gravitate. [Pr.: -zán-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescador
PESCADÓR, pescadoare, s. n. Navă specială, construită și amenajată cu instalații de pescuit, de depozitare, de congelare și uneori de preparare a peștelui, folosită pentru pescuitul în largul mării. – Din sp., fr. pescador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescaj
PESCÁJ, pescaje, s. n. Adâncimea de cufundare în apă a unei nave, măsurată până la linia de plutire, care variază în raport cu încărcătura. – Cf. it. pescagione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescar
PESCÁR, pescari, s. m. I. Persoană care se ocupă cu pescuitul și uneori cu conservarea peștelui (1) pescuit; persoană care practică pescuitul sportiv; p. ext. persoană care vinde pește. II. Nume dat unor specii de păsări din familii diferite care trăiesc pe lângă ape în cârduri mari și se hrănesc cu pește (1), dintre care unele sunt de talie mijlocie, cu corp îndesat, cu gât scurt, cu cioc ascuțit și curbat la vârf, cu picioare scurte și degetele anterioare reunite printr-o membrană înotătoare (Larus), iar altele au corpul scurt, ciocul mare, penajul colorat în tonuri de cenușiu și albastru-verzui (Alcedo). – Lat. piscarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăraş
PESCĂRÁȘ, pescărași, s. m. I. (Rar) Diminutiv al lui pescar (I). II. Pasăre de apă cu corpul scurt, cu ciocul lung, conic, cu penajul colorat în tonuri de albastru-verzui; pescărel (a) (Alcedo atthis). – Pescar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăraș
PESCĂRÁȘ, pescărași, s. m. I. (Rar) Diminutiv al lui pescar (I). II. Pasăre de apă cu corpul scurt, cu ciocul lung, conic, cu penajul colorat în tonuri de albastru-verzui; pescărel (a) (Alcedo atthis). – Pescar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăreasă
PESCĂREÁSĂ, pescărese, s. f. (Rar) Vânzătoare de pește (1). – Pescar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescărel
PESCĂRÉL, pescărei, s. m. Numele a două specii de păsări sălbatice care trăiesc pe lângă ape și se hrănesc cu pește (1): a) pescăraș (II); b) pasăre mică cu picioarele scurte, cu penele de pe gușă albe, iar în restul corpului brune-negricioase, cu coada scurtă și ridicată în sus (Cinclus cinclus). – Pescar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăresc
PESCĂRÉSC, -EÁSCĂ, pescărești, adj. Care se referă la meseria pescarului (I), care aparține meseriei pescarului; care aparține pescarului (I), privitor la pescari, specific pescarilor; de pescar. ◊ Ciorbă pescărească sau borș pescăresc = ciorbă preparată într-un mod special din mai multe specii de pește (1). Pantaloni pescărești = pantaloni (de damă) strâmți, lungi până la genunchi. Ață pescărească = fir de bumbac rezistent, alcătuit din mai multe fire răsucite. – Pescar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăreşte
PESCĂRÉȘTE adv. În felul pescarilor (I), după obiceiul pescarilor, ca pescarii. – Pescar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescărește
PESCĂRÉȘTE adv. În felul pescarilor (I), după obiceiul pescarilor, ca pescarii. – Pescar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescări
PESCĂRÍ, pescăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A pescui. – Din pescar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescărie
PESCĂRÍE, pescării, s. f. 1. (Înv. și reg.) Meseria pescarului (I); pescuit, pescărit. 2. Loc, piață, magazin unde se vinde pește (1); negoț cu pește. ♦ Loc unde se aduce (și se conservă) peștele (1) prins. 3. (La sg.; colectiv) Totalitatea peștilor (1) dintr-o apă; mulțime de pești. ♦ (La pl.) Diferite soiuri de pește (1). 4. Mâncare preparată din pește (1). – Pescar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescărime
PESCĂRÍME, pescărimi, s. f. (Rar) Mulțime de pești (1); pescărie (3). – Pescar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescărit
PESCĂRÍT s. n. (Reg.) Meseria pescarului (I); pescuit, pescărie (1). – V. pescări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăriţă
PESCĂRÍȚĂ, pescărițe, s. f. 1. Femeie care se ocupă cu pescuitul. 2. (Ornit.) Nume dat mai multor specii de pescăruși; pasăre care aparține acestor specii. – Pescar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăriță
PESCĂRÍȚĂ, pescărițe, s. f. 1. Femeie care se ocupă cu pescuitul. 2. (Ornit.) Nume dat mai multor specii de pescăruși; pasăre care aparține acestor specii. – Pescar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăruş
PESCĂRÚȘ, pescăruși, s. m. Nume dat mai multor specii de păsări din familii și ordine diferite, care trăiesc pe lângă ape și se hrănesc cu pești; pasăre din aceste familii sau ordine. – Pescar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescăruș
PESCĂRÚȘ, pescăruși, s. m. Nume dat mai multor specii de păsări din familii și ordine diferite, care trăiesc pe lângă ape și se hrănesc cu pești; pasăre din aceste familii sau ordine. – Pescar + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescui
PESCUÍ, pescuiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A prinde pește (1) sau alte animale acvatice (comestibile), de obicei cu ajutorul unor instrumente speciale; a se îndeletnici cu prinderea peștelui sau a altor animale de apă, a pescări. ◊ Expr. A pescui în apă tulbure = a profita de o situație încordată sau confuză pentru a trage foloase personale. 2. Tranz. A scoate pe cineva sau ceva din apă (pentru a salva, a recupera). 3. Tranz. Fig. (Fam.) A face rost de ceva greu de obținut. ♦ (Arg.) A acosta pe cineva; a agăța. – Din pește (după pescar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescuire
PESCUÍRE, pescuiri, s. f. Acțiunea de a pescui și rezultatul ei. – V. pescui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescuit
PESCUÍT s. n. Acțiunea de a pescui (1) și rezultatul ei; meseria pescarului (I); pescărit, pescărie (1). ◊ Pescuit sportiv = ramură sportivă competițională sau recreativă, constând în prinderea peștilor cu undița. – V. pescui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescuitor
PESCUITÓR, -OÁRE, pescuitori, -oare, s. m. și f. 1. (Înv. la f.) Persoană care pescuiește (1); spec. pescar (I). Pescuitor de perle. ◊ Expr. Pescuitor în apă tulbure = persoană care profită de situațiile încordate, neclare pentru a trage foloase personale. 2. Fig. (Fam.) Persoană care caută cu insistență să obțină ceva; vânător. [Pr.: -cu-i-] – Pescui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescuţ
PESCÚȚ, pescuți, s. m. (Reg.) Peștișor (1). – Pește + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pescuț
PESCÚȚ, pescuți, s. m. (Reg.) Peștișor (1). – Pește + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesemne
PESÉMNE adv. Se vede (că)..., se pare (că)...; poate, probabil. – Pe + semn(e).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesetă
PESÉTĂ, pesete, s. f. Unitate bănească în Spania, înainte de introducerea monedei euro. – Din sp. peseta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesewa
PESÉWA s. f. Monedă divizionară în Ghana, a suta parte dintr-un cedi. (cf. engl. pesewa < akan (cf. et. cedi) pésewabo = sămânță de culoare albastru-închis a unei plante, întrebuințată în trecut drept cea mai mică unitate de măsură a greutății aurului) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pesimism
PESIMÍSM s. n. Tendința de a vedea mai ales latura nefavorabilă a lucrurilor; neîncredere în viitor. (Fil.) Atitudine opusă optimismului și care consideră că nu există niciun temei pentru speranță, iar fericirea se află dincolo de sfera experienței. ♦ Sentiment de tristețe, de amărăciune și de neliniște; stare sufletească de deprimare. – Din fr. pessimisme, germ. Pessimismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesimist
PESIMÍST, -Ă, pesimiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană predispusă la pesimism; adept al pesimismului filosofic. 2. Adj. Care manifestă pesimism, care se bazează pe pesimism; care aderă la pesimism. – Din fr. pessimiste, germ. Pessimist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesmecior
PESMECIÓR, pesmeciori, s. m. Diminutiv al lui pesmet. – Pesmet + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesmet
PESMÉT, pesmeți, s. m. 1. (Adesea la sg. cu sens de pl.) Felie de pâine sau de cozonac uscată sau prăjită. ♦ (La sg.) Pâine (albă) uscată, pisată sau măcinată mărunt. 2. Preparat culinar făcut de obicei din făină cu adaos de drojdie, unt, zahăr și ouă, tăiat în diferite forme și copt la cuptor. – Cf. tc. peksimet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peso
PÉSO, peso, s. m. Unitate bănească principală în mai multe țări din America Latină. [Pl. și: pesos] – Din sp. peso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesref
PESRÉF s. n. v. pestref.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestă
PÉSTĂ, peste, s. f. 1. Boală gravă, infecțioasă și epidemică, provocată de o bacterie și manifestată prin tumori, hemoragie, febră mare etc.; ciumă. 2. (Med. vet.; de obicei cu determinări care indică felul) Denumire generică dată unui grup de boli (cu evoluție acută) provocate de virusuri la taurine, porcine, cabaline și păsări. – Din fr. peste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peste
PÉSTE prep. (Semnifică ideea de suprapunere, de aplicare etc., directă sau mediată, prin extensiune) I. (Introduce complemente circumstanțiale de loc) 1. (În legătură cu verbe de mișcare, arată că un obiect se așază, se aplică sau cade deasupra altuia) Ploaia cade peste noi. ◊ (Mișcarea are direcția orizontală) Părul se împrăștie peste pernă. 2. (În legătură cu substantive care arată suprafața, întinderea) Pe tot cuprinsul; de-a lungul. Alerga peste câmpuri. Loc. adv. Peste tot (locul) = pretutindeni. ♦ De jur-împrejur. încinsă peste brâu cu un cordon.Deasupra. Se apleacă peste el. 4. Pe deasupra; dincolo de... Sare peste gard. II. (Introduce complemente circumstanțiale de timp) 1. (În legătură cu substantive însoțite de numerale, adverbe sau pronume și adjective nehotărâte) După... Peste un ceas. 2. (În legătură cu substantive care exprimă noțiuni de timp durative) în timpul, în cursul. Peste zi lucrează. 3. Mai mult decât... A întârziat peste două ceasuri. III. (Introduce complemente circumstanțiale de mod) 1. (Așezat între două cuvinte identice, exprimă ideea de superlativ) Pune întrebări peste întrebări. 2. (În legătură cu numerale, arată depășirea unei cantități) Mai mult decât. Peste o mie de oameni. ◊ Loc. adv. Peste puterea (sau puterile) cuiva = depășind puterile, posibilitățile cuiva, foarte greu. IV. (Introduce complemente indirecte) Asupra. S-a făcut stăpână peste toate. – Pre (= pe) + spre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestelcă
PESTÉLCĂ, pestelci, s. f. 1. (Pop.) Șorț de pânză sau de postav pe care-l poartă femeile peste rochie și care, uneori, este purtat și de bărbați; spec. fota dinainte; p. gener. fotă. 2. Bucată de pânză dreptunghiulară prinsă cu o latură de verga unei corăbii, care servește la păstrarea la adăpost a burții velei, când aceasta este strânsă. – Din bg. prestilka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestelcuţă
PESTELCÚȚĂ, pestelcuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui pestelcă (1). – Pestelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestelcuță
PESTELCÚȚĂ, pestelcuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui pestelcă (1). – Pestelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pesticid
PESTICÍD, pesticide, s. n. Substanță chimică cu toxicitate mare folosită în agricultură pentru distrugerea dăunătorilor. ◊ (Adjectival) Substanță pesticidă. – Din fr. pesticide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestifer
PESTIFÉR, -Ă, pestiferi, -e, adj. (Livr.) Pestilențial. – Din fr. pestifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestiferat
PESTIFERÁT, -Ă, pestiferați, -te, adj. (Livr.; adesea substantivat) Contaminat de pestă; ciumat. – Din fr. pestiféré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestilent
PESTILÉNT, -Ă, pestilenți, -te, adj. (Rar) Care ține de pestă, privitor la pestă; provocat de pestă; care are caracteristicile pestei; p. ext. contagios, pestilențial (1). – Din fr. pestilent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestilenţă
PESTILÉNȚĂ, pestilențe, s. f. (Livr.) 1. Boală contagioasă, molimă; spec. ciumă. 2. Fig. Învățătură dăunătoare. – Din fr. pestilence, germ. Pestilenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestilență
PESTILÉNȚĂ, pestilențe, s. f. (Livr.) 1. Boală contagioasă, molimă; spec. ciumă. 2. Fig. Învățătură dăunătoare. – Din fr. pestilence, germ. Pestilenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestilenţial
PESTILENȚIÁL, -Ă, pestilențiali, -e, adj. 1. Care are caracteristicile unei boli molipsitoare (ca pesta); care răspândește o boală molipsitoare (ca pesta); contagios. Boală pestilențială. 2. Fig. (Despre mirosuri) Urât, infect, scârbos, nesuferit, dezgustător; p. ext. (despre unele lucruri) care răspândește un astfel de miros. [Pr.: -ți-al] – Din fr. pestilentiel, germ. pestilenzialisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestilențial
PESTILENȚIÁL, -Ă, pestilențiali, -e, adj. 1. Care are caracteristicile unei boli molipsitoare (ca pesta); care răspândește o boală molipsitoare (ca pesta); contagios. Boală pestilențială. 2. Fig. (Despre mirosuri) Urât, infect, scârbos, nesuferit, dezgustător; p. ext. (despre unele lucruri) care răspândește un astfel de miros. [Pr.: -ți-al] – Din fr. pestilentiel, germ. pestilenzialisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestos
PESTÓS, -OÁSĂ, pestoși, -oase, adj. (Rar) Care provoacă ciuma; de ciumă. – Pestă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestref
PESTRÉF, pestrefuri, s. n. (Înv.) Preludiu, uvertură (în muzica turcească); p. ext. compoziție muzicală ușoară, care era cântată la petreceri. [Var.: pesréf s. n.] – Din ngr. pesréfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestricior
PESTRICIÓR, -OÁRĂ, pestriciori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui pestriț; pestrișor. – Pestriț + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestrişor
PESTRIȘÓR, -OÁRĂ, pestrișori, -oare, adj. (Reg.) Pestricior. – Pestriț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestrișor
PESTRIȘÓR, -OÁRĂ, pestrișori, -oare, adj. (Reg.) Pestricior. – Pestriț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestriţ
PESTRÍȚ, -Ă, pestriți, -e, adj. 1. Care are pete mici sau picături, stropi de culori diferite (de obicei alb cu negru); p. ext. cu culori diferite; pestrițat. Fontă pestriță = amestec de fontă cenușie cu fontă albă. ♦ (Pop.) Dungat, vărgat. 2. P. ext. Care este (format din elemente) de tot felul, care este amestecat, variat, felurit (și adesea eterogen); pestrițat. Lume pestriță. 3. Fig. (Pop. și fam.) A fi pestriț la mațe (sau mațe pestrițe) = a fi rău la suflet; a fi foarte zgârcit. – Din sl. pĭstrĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestriț
PESTRÍȚ, -Ă, pestriți, -e, adj. 1. Care are pete mici sau picături, stropi de culori diferite (de obicei alb cu negru); p. ext. cu culori diferite; pestrițat. Fontă pestriță = amestec de fontă cenușie cu fontă albă. ♦ (Pop.) Dungat, vărgat. 2. P. ext. Care este (format din elemente) de tot felul, care este amestecat, variat, felurit (și adesea eterogen); pestrițat. Lume pestriță. 3. Fig. (Pop. și fam.) A fi pestriț la mațe (sau mațe pestrițe) = a fi rău la suflet; a fi foarte zgârcit. – Din sl. pĭstrĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestriţa
PESTRIȚÁ, pestrițez, vb. I. Tranz. fact. (Rar) A împestrița. – Din pestriț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestrița
PESTRIȚÁ, pestrițez, vb. I. Tranz. fact. (Rar) A împestrița. – Din pestriț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestriţat
PESTRIȚÁT, -Ă, pestrițați, -te, adj. (Rar) 1. Pestriț (1). 2. Pestriț (2); amestecat. – V. pestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestrițat
PESTRIȚÁT, -Ă, pestrițați, -te, adj. (Rar) 1. Pestriț (1). 2. Pestriț (2); amestecat. – V. pestrița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestriţătură
PESTRIȚĂTÚRĂ, pestrițături, s. f. (Rar) Amestec, îmbinare de elemente eterogene, de culori nepotrivite. – Pestriț + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pestrițătură
PESTRIȚĂTÚRĂ, pestrițături, s. f. (Rar) Amestec, îmbinare de elemente eterogene, de culori nepotrivite. – Pestriț + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peş
PEȘ s. n. (Pop.; în loc. adv.) Într-un peș = pe o parte, într-o latură, într-o rână; înclinat, pieziș, oblic. – Din tc. peș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peș
PEȘ s. n. (Pop.; în loc. adv.) Într-un peș = pe o parte, într-o latură, într-o rână; înclinat, pieziș, oblic. – Din tc. peș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşchegiu
PEȘCHEGÍU, peșchegii, s. m. (Înv.) Funcționar al seraiului care era însărcinat cu perceperea tributului și cu păstrarea darurilor făcute sultanului. ♦ (Rar) Persoană care așteaptă să primească peșcheșuri (1), care este obișnuită să primească peșcheșuri; p. ext. chilipirgiu. – Din tc. peșkeșči.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșchegiu
PEȘCHEGÍU, peșchegii, s. m. (Înv.) Funcționar al seraiului care era însărcinat cu perceperea tributului și cu păstrarea darurilor făcute sultanului. ♦ (Rar) Persoană care așteaptă să primească peșcheșuri (1), care este obișnuită să primească peșcheșuri; p. ext. chilipirgiu. – Din tc. peșkeșči.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşcheş
PEȘCHÉȘ, peșcheșuri, s. n. 1. (Înv., pop. și fam.) Plocon, dar, cadou. ◊ Expr. (Fam.) A da (sau a duce) pe cineva peșcheș (cuiva) = a preda (sau a duce) pe cineva prins, legat; a preda pe cineva dușmanului. 2. Spec. Dar anual, în bani sau în natură, pe care domnii Țărilor Române îl ofereau Porții Otomane (împreună cu haraciul); p. ext. haraci; (la pl.) bunurile din care consta acest dar. ♦ Dar oferit de domnii Țărilor Române sultanului sau altor demnitari turci cu ocazia bairamului. [Var.: (înv.) peșchíș s. n.] – Din tc. peșkeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșcheș
PEȘCHÉȘ, peșcheșuri, s. n. 1. (Înv., pop. și fam.) Plocon, dar, cadou. ◊ Expr. (Fam.) A da (sau a duce) pe cineva peșcheș (cuiva) = a preda (sau a duce) pe cineva prins, legat; a preda pe cineva dușmanului. 2. Spec. Dar anual, în bani sau în natură, pe care domnii Țărilor Române îl ofereau Porții Otomane (împreună cu haraciul); p. ext. haraci; (la pl.) bunurile din care consta acest dar. ♦ Dar oferit de domnii Țărilor Române sultanului sau altor demnitari turci cu ocazia bairamului. [Var.: (înv.) peșchíș s. n.] – Din tc. peșkeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşchir
PEȘCHÍR, peșchire, s. n. (Înv. și reg.) 1. Prosop, ștergar; șervet. 2. Față de masă. – Din tc. peșkir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșchir
PEȘCHÍR, peșchire, s. n. (Înv. și reg.) 1. Prosop, ștergar; șervet. 2. Față de masă. – Din tc. peșkir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşchiş
PEȘCHÍȘ s. n. v. peșcheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșchiș
PEȘCHÍȘ s. n. v. peșcheș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşim
PEȘÍM adv. v. peșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșim
PEȘÍM adv. v. peșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşin
PEȘÍN adv. 1. (Pop. și fam.; de obicei în legătură cu verbe ca „a da”, „a plăti”) În numerar, cu plata pe loc. ◊ (Adjectival) Bani peșin. 2. (Înv.) Îndată, imediat, numaidecât. [Var.: (înv.) peșím adv.] – Din tc. peșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșin
PEȘÍN adv. 1. (Pop. și fam.; de obicei în legătură cu verbe ca „a da”, „a plăti”) În numerar, cu plata pe loc. ◊ (Adjectival) Bani peșin. 2. (Înv.) Îndată, imediat, numaidecât. [Var.: (înv.) peșím adv.] – Din tc. peșin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşingiu
PEȘINGÍU, peșingii, s. m. (Înv.) Slujbaș care era însărcinat cu strângerea banilor (din dări etc.). – Peșin + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșingiu
PEȘINGÍU, peșingii, s. m. (Înv.) Slujbaș care era însărcinat cu strângerea banilor (din dări etc.). – Peșin + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşte
PÉȘTE, pești, s. m. 1. (La pl.) Clasă de animale vertebrate acvatice, cu corpul de obicei alungit, cu pielea acoperită cu solzi și bogată în secreții mucoase, cu membrele transformate în înotătoare și cu respirație branhială; (și la sg.; adesea colectiv) animal care face parte din această clasă. ◊ Pești zburători = specii de pești care pot să sară din apă și să execute un zbor planat cu ajutorul înotătoarelor pectorale. La pește = la pescuit. ◊ Expr. Cât ai zice pește = foarte repede. A tăcea ca peștele (sau ca un pește) = a nu spune nicio vorbă, a nu scoate un cuvânt, a păstra tăcere completă. A trăi (sau a se simți etc.) ca peștele în apă = a trăi bine, a se simți la largul său; a-i merge bine. A trăi (sau a o duce, a se zbate etc.) ca peștele pe uscat = a duce o viață foarte grea; a face eforturi disperate (și zadarnice). A fi cu borșul la foc și cu peștele în iaz = a se lăuda înainte de izbândă. Când o prinde mâța pește = niciodată. ◊ Compuse: pește-auriu (sau -curcubeu, -soare) = pește de culoare verde-gălbuie, cu pete roșii pe spate și cu dungi albastre pe părțile laterale ale capului (Eupomotis gibbosus); pește-ciocan = specie de rechin din mările calde, cu capul în formă de ciocan (Zygaena malleus); pește-fierăstrău = pește din mările calde, cu botul lung, turtit în formă de lamă dințată (Pristis pristis); pește-de-piatră = a) fusar; b) pietrar; pește-cu-spadă = pește mare cu corpul în formă de fus, cu pielea fără solzi, cu capul mare și cu falca de sus prelungită ca o sabie ascuțită pe ambele muchii (Xiphias gladius); peștele-lui-Solomon = specie de pește din familia salmonidelor (Salmo labrax); pește-țigănesc = a) nume generic pentru diferite specii de pești mici; b) caracudă; c) pălămidă-de-baltă; pește-de-mare = calcan. 2. Carne de pește (1), folosită ca aliment; mâncare preparată din astfel de carne. ◊ Expr. (Fam.) Asta-i altă mâncare de pește = asta e cu totul altceva. 3. (Astron.; n. pr. pl. art.) Numele unei constelații din emisfera boreală. ♦ Una din cele douăsprezece zodii ale anului. 4. Fig. (Calc după fr. poisson) Bărbat întreținut de o femeie. ♦ Proxenet, codoș. – Lat. piscis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pește
PÉȘTE, pești, s. m. 1. (La pl.) Clasă de animale vertebrate acvatice, cu corpul de obicei alungit, cu pielea acoperită cu solzi și bogată în secreții mucoase, cu membrele transformate în înotătoare și cu respirație branhială; (și la sg.; adesea colectiv) animal care face parte din această clasă. ◊ Pești zburători = specii de pești care pot să sară din apă și să execute un zbor planat cu ajutorul înotătoarelor pectorale. La pește = la pescuit. ◊ Expr. Cât ai zice pește = foarte repede. A tăcea ca peștele (sau ca un pește) = a nu spune nicio vorbă, a nu scoate un cuvânt, a păstra tăcere completă. A trăi (sau a se simți etc.) ca peștele în apă = a trăi bine, a se simți la largul său; a-i merge bine. A trăi (sau a o duce, a se zbate etc.) ca peștele pe uscat = a duce o viață foarte grea; a face eforturi disperate (și zadarnice). A fi cu borșul la foc și cu peștele în iaz = a se lăuda înainte de izbândă. Când o prinde mâța pește = niciodată. ◊ Compuse: pește-auriu (sau -curcubeu, -soare) = pește de culoare verde-gălbuie, cu pete roșii pe spate și cu dungi albastre pe părțile laterale ale capului (Eupomotis gibbosus); pește-ciocan = specie de rechin din mările calde, cu capul în formă de ciocan (Zygaena malleus); pește-fierăstrău = pește din mările calde, cu botul lung, turtit în formă de lamă dințată (Pristis pristis); pește-de-piatră = a) fusar; b) pietrar; pește-cu-spadă = pește mare cu corpul în formă de fus, cu pielea fără solzi, cu capul mare și cu falca de sus prelungită ca o sabie ascuțită pe ambele muchii (Xiphias gladius); peștele-lui-Solomon = specie de pește din familia salmonidelor (Salmo labrax); pește-țigănesc = a) nume generic pentru diferite specii de pești mici; b) caracudă; c) pălămidă-de-baltă; pește-de-mare = calcan. 2. Carne de pește (1), folosită ca aliment; mâncare preparată din astfel de carne. ◊ Expr. (Fam.) Asta-i altă mâncare de pește = asta e cu totul altceva. 3. (Astron.; n. pr. pl. art.) Numele unei constelații din emisfera boreală. ♦ Una din cele douăsprezece zodii ale anului. 4. Fig. (Calc după fr. poisson) Bărbat întreținut de o femeie. ♦ Proxenet, codoș. – Lat. piscis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşteman
PEȘTEMÁN s. n. v. peștiman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșteman
PEȘTEMÁN s. n. v. peștiman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peşteră
PÉȘTERĂ, peșteri, s. f. Cavitate, scobitură naturală subterană adâncă și mare, formată prin dizolvarea unor roci solubile de către apele de infiltrație; grotă, cavernă. ♦ P. ext. Vizuină, bârlog. – Din sl. peštera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peșteră
PÉȘTERĂ, peșteri, s. f. Cavitate, scobitură naturală subterană adâncă și mare, formată prin dizolvarea unor roci solubile de către apele de infiltrație; grotă, cavernă. ♦ P. ext. Vizuină, bârlog. – Din sl. peštera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peştiman
PEȘTIMÁN, peștimane, s. n. 1. (Înv. și pop.) Obiect de îmbrăcăminte femeiască confecționat din stambă sau din alt material ușor, care se înfășoară, în unele locuri la țară, ca o fustă în jurul trupului; p. ext. șorț de protecție purtat de meseriași. 2. (Reg.) Legătoare de cap care se poartă pe sub broboadă. [Var.: (reg.) peștemán s. n.] – Din tc. peștimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peștiman
PEȘTIMÁN, peștimane, s. n. 1. (Înv. și pop.) Obiect de îmbrăcăminte femeiască confecționat din stambă sau din alt material ușor, care se înfășoară, în unele locuri la țară, ca o fustă în jurul trupului; p. ext. șorț de protecție purtat de meseriași. 2. (Reg.) Legătoare de cap care se poartă pe sub broboadă. [Var.: (reg.) peștemán s. n.] – Din tc. peștimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peştişoară
PEȘTIȘOÁRĂ, peștișoare, s. f. 1. Mică plantă erbacee cu frunze păroase, care plutește la suprafața apelor stătătoare sau a celor care curg încet (Salvinia natans). 2. Plantă erbacee acvatică cu frunze alcătuite din patru foliole și cu rădăcini care se fixează pe fundul apei (Marsilea quadrifolia). – Pește + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peștișoară
PEȘTIȘOÁRĂ, peștișoare, s. f. 1. Mică plantă erbacee cu frunze păroase, care plutește la suprafața apelor stătătoare sau a celor care curg încet (Salvinia natans). 2. Plantă erbacee acvatică cu frunze alcătuite din patru foliole și cu rădăcini care se fixează pe fundul apei (Marsilea quadrifolia). – Pește + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peştişor
PEȘTIȘÓR, peștișori, s. m. 1. Diminutiv al lui pește (1); pescuț. 2. P. anal. (La pl.) Felii lungi și subțiri de ceapă, de varză sau bucăți subțiri, lunguiețe de carne etc., tăiate pentru gătit. 3. (Art.) Numele mai multor dansuri populare; melodiile după care se execută aceste dansuri. – Pește + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peștișor
PEȘTIȘÓR, peștișori, s. m. 1. Diminutiv al lui pește (1); pescuț. 2. P. anal. (La pl.) Felii lungi și subțiri de ceapă, de varză sau bucăți subțiri, lunguiețe de carne etc., tăiate pentru gătit. 3. (Art.) Numele mai multor dansuri populare; melodiile după care se execută aceste dansuri. – Pește + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petală
PETÁLĂ, petale, s. f. Element component al corolei unei flori, provenind dintr-o frunză modificată, divers colorată. – Din fr. petale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petardă
PETÁRDĂ, petarde, s. f. Mică încărcătură de exploziv în înveliș de carton sau de hârtie cerată ori smolită, care produce la explozie zgomot și fum și este folosită la semnalizări, la marcarea tirului de artilerie, la focuri de artificii etc. – Din germ. Petarde, fr. pétard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peteală
PETEÁLĂ s. f. v. beteală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petec
PÉTEC s. n. v. petic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petecă
PÉTECĂ s. f. v. petică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peteci
PETECÍ vb. IV v. petici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petecit
PETECÍT, -Ă adj. v. peticit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petecuţ
PETECÚȚ s. n. v. peticuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petecuț
PETECÚȚ s. n. v. peticuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petent
PETÉNT, petenți, s. m. (Livr.) Petiționar. – Din germ. Petent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peteşie
PETEȘÍE, peteșii, s. f. (Med.; mai ales la pl.) Pată de culoare roșie-vișinie, de dimensiuni reduse, care apare pe piele datorită unei rupturi capilare, de obicei în diferite boli infectocontagioase, în purpură etc. – Din fr. pétéchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peteșie
PETEȘÍE, peteșii, s. f. (Med.; mai ales la pl.) Pată de culoare roșie-vișinie, de dimensiuni reduse, care apare pe piele datorită unei rupturi capilare, de obicei în diferite boli infectocontagioase, în purpură etc. – Din fr. pétéchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petetist
PETETÍST, -Ă, petetiști, -ste, s. m. și f. (Ieșit din uz) Persoană care lucrează la poștă; spec. factor poștal. – P[oștă] + t[elegraf] + t[elefon] [pr.: pe-te-te] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petic
PÉTIC, petice, s. n. 1. Fâșie (nu prea mare) tăiată, ruptă sau rămasă dintr-o țesătură, dintr-o bucată de piele, dintr-o hârtie etc.; spec. bucată dintr-un material cu care se repară, prin aplicare și coasere sau lipire, obiecte de stofă, de piele etc. rupte sau găurite. ◊ Expr. Și-a găsit sacul peticul sau cum e sacul, și peticul, se spune despre două persoane asociate care au aceleași cusururi. (A nu se mai ține) petic de petic, (se spune despre) haine foarte zdrențuite. A-și da în petic = a-și da pe față, a-și arăta, fără voie, anumite cusururi. 2. Suprafață mică de teren (cultivabil). 3. P. anal. Bucată, porțiune mică din ceva (în raport cu întregul). Se vede ici-colo câte un petic de zăpadă. [Var.: pétec s. n.] – Cf. lat. pittacium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petică
PETICĂ, petice, s. f. (Reg.) Cârpă, zdreanță. [Var.: pétecă s. f.] – Din petic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticărie
PETICĂRIE, peticării, s. f. (Rar) Mulțime, grămadă de petice (de cârpe), de zdrențe sau de materiale textile zdrențuite; p. restr. totalitatea peticelor cu care s-a cârpit ceva; p. ext. diverse feluri de petice. – Petic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticel
PETICÉL, peticele, s. n. Peticuț. – Petic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petici
PETICÍ, peticesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune petice (1), a repara cu petice o haină ruptă, un obiect stricat etc.; a cârpi. ♦ (Fam.) A repara un aparat, un sistem tehnic cu mijloace rudimentare și în mod provizoriu; a cârpăci. ♦ A îmbunătăți într-o măsură oarecare un lucru prost făcut. 2. Tranz. și refl. (Rar) A face să rămână sau a rămâne numai petice (1); a (se) rupe în bucăți; a (se) zdrențui. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A-i petici (cuiva) cojocul = a bate foarte tare (pe cineva). 3. Tranz. A astupa gropile și spărturile unui drum cu material pietros. [Var.: petecí vb. IV] – Din petic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticire
PETICÍRE, peticiri, s. f. Acțiunea de a (se) petici și rezultatul ei; peticit^1. – V. petici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticit
PETICÍT^1 s. n. Peticire. – V. petici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticit
PETICÍT^2, -Ă, peticiți, -te, adj. 1. Care este cârpit cu petice (1); plin de petice. 2. Rupt în bucăți; sfâșiat, zdrențuit. [Var.: petecít, -ă adj.] – V. petici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticos
PETICÓS, -OÁSĂ, peticoși, -oase, adj. (Reg.) Peticit^2 (1). ♦ (Substantivat) Epitet depreciativ pentru o persoană îmbrăcată prost, cu haine jerpelite. – Petic + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticuţ
PETICÚȚ, peticuțe, s. n. Diminutiv al lui petic; peticel. [Var.: petecúț s. n.] – Petic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peticuț
PETICÚȚ, peticuțe, s. n. Diminutiv al lui petic; peticel. [Var.: petecúț s. n.] – Petic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petilă
PETÍLĂ, petile, s. f. (Reg.) Fiecare dintre sforile cu care sunt suspendate cârligele carmacului de ana. – Cf. sl. petlea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petimbroasă
PETIMBROÁSĂ, petimbroase, s. f. (Reg.) Nume dat mai multor specii de plante din familia compozitelor: a) cruciuliță (Senecio rupester); b) cruciuliță (Senecio vulgaris); c) spălăcioasă (Senecio vernalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petit
PETÍT, petite, s. n. Corp de literă cu mărimea de opt puncte tipografice. – Din fr. petit, germ. Petit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petitoriu
PETITÓRIU, -IE, petitorii, adj. (Jur.; despre acțiuni, cereri etc.) Prin care se urmărește recunoașterea sau apărarea unui drept real. – Din fr. pétitoire, lat. petitorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţă
PETÍȚĂ, petițe, s. f. Capsă care se folosea la armele de foc de tip vechi. – Din bg., sb. petica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiță
PETÍȚĂ, petițe, s. f. Capsă care se folosea la armele de foc de tip vechi. – Din bg., sb. petica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţie
PETÍȚIE, petiții, s. f. Cerere scrisă adresată de către un cetățean sau un grup de persoane unei autorități privind drepturi, interese personale sau publice. [Var.: (înv.) petițiúne s. f.] – Din fr. pétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiție
PETÍȚIE, petiții, s. f. Cerere scrisă adresată de către un cetățean sau un grup de persoane unei autorități privind drepturi, interese personale sau publice. [Var.: (înv.) petițiúne s. f.] – Din fr. pétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţiona
PETIȚIONÁ, petiționez, vb. I. Intranz. (Rar) A înainta o petiție, a cere, a revendica etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiționa
PETIȚIONÁ, petiționez, vb. I. Intranz. (Rar) A înainta o petiție, a cere, a revendica etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţionar
PETIȚIONÁR, -Ă, petiționari, -e, s. m. și f. Persoană care adresează unei autorități o petiție, care solicită, revendică etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiționar
PETIȚIONÁR, -Ă, petiționari, -e, s. m. și f. Persoană care adresează unei autorități o petiție, care solicită, revendică etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţionare
PETIȚIONÁRE, petiționări, s. f. (Rar) Acțiunea de a petiționa; prezentare a unei petiții. [Pr.: -ți-o-] – V. petiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiționare
PETIȚIONÁRE, petiționări, s. f. (Rar) Acțiunea de a petiționa; prezentare a unei petiții. [Pr.: -ți-o-] – V. petiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petiţiune
PETIȚIÚNE s. f. v. petiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petițiune
PETIȚIÚNE s. f. v. petiție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petliţă
PETLÍȚĂ, petlițe, s. f. Bucată de stofă colorată cusută pe partea din față a gulerului unor haine de uniformă. ♦ Bentiță de stofa cu care se încheie nasturii unei haine. – Din rus. petlița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petliță
PETLÍȚĂ, petlițe, s. f. Bucată de stofă colorată cusută pe partea din față a gulerului unor haine de uniformă. ♦ Bentiță de stofa cu care se încheie nasturii unei haine. – Din rus. petlița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrarchist
PETRARCHÍST, -Ă, petrarchiști, -ste, adj., s. m. 1. Adj. De Petrarca, al lui Petrarca; în maniera lui Petrarca. 2. S. m. Poet care cultivă motivele liricii lui Petrarca; poet care imită maniera lui Petrarca. – Din fr. pétrarquiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrecanie
PETRECÁNIE, (2, 3) petrecanii, s. f. 1. (Înv.) Moarte. ♦ (Astăzi fam.; în loc. vb.) A(-i) face de petrecanie = a) a lua (cuiva) viața; a omorî, a ucide, a răpune (pe cineva); b) a risipi, a strica, a distruge (un bun, un obiect); a cheltui (tot); a da gata (ceva). A i se face (cuiva) de petrecanie = a-i veni (cuiva) pofta să se bage singur în primejdie (de moarte); a(-și) căuta moartea (cu lumânarea). 2. Întâmplare, eveniment; pățanie. 3. (Înv. și reg.) Petrecere (3), chef. – Petrece + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrecăreţ
PETRECĂRÉȚ, -EÁȚĂ, petrecăreți, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) căreia îi place să petreacă mult și des, (om) iubitor de petreceri; (om) chefliu, petrecător. – Petrece + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrecăreț
PETRECĂRÉȚ, -EÁȚĂ, petrecăreți, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) căreia îi place să petreacă mult și des, (om) iubitor de petreceri; (om) chefliu, petrecător. – Petrece + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrecător
PETRECĂTÓR, -OÁRE, petrecători, -oare, adj., s. m. și f. 1. (Înv. și reg.) Petrecăreț. 2. (Înv.) (Persoană) care trăiește (undeva sau într-un anumit fel); trăitor. 3. (Înv.) (Persoană) care însoțește, conduce pe cineva. – Petrece + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrece
PETRÉCE, petréc, vb. III. I. 1. Tranz. și intranz. A-și duce viața sau a-și ocupa timpul (într-un anumit fel, într-un anumit loc, o anumită perioadă); a trăi. ◊ Expr. (Tranz.) A(-și) petrece noaptea (undeva) = a rămâne (undeva) peste noapte pentru a dormi. (Pop.) A(-și) petrece (ceva) prin (ori în) minte (sau în amintire) = a parcurge cu mintea anumite fapte etc. petrecute, a reconstitui în minte trecutul, a depăna în gând firul amintirilor, a-și aduce aminte, a-și aminti. (Intranz.; rar) A petrece ca găina la moară = a trăi bine, a avea un trai îmbelșugat. A petrece ca câinele în car = a trăi rău. ♦ Refl. (Pop.; despre unități de timp, viață etc.) A se scurge, a se desfășura, a trece. 2. Intranz. A-și duce viața sau a-și ocupa timpul în chip plăcut (înveselindu-se, distrându-se, chefuind etc.); a se distra, a se desfăta; a chefui. ♦ Tranz. (Rar) A distra, a amuza. 3. Refl. unipers. (Despre evenimente, întâmplări, gânduri, sentimente etc.) A avea o anumită desfășurare, o anumită evoluție, a se produce într-un anumit fel; a se întâmpla, a se desfășura. 4. Refl. (Înv. și pop.) A se sfârși, a se termina; a se epuiza; a dispărea. ♦ Refl. pas. (Reg.; despre mâncăruri, băuturi etc.) A se consuma. 5. Tranz. (Reg.) A vinde, a desface mărfuri, produse etc. II. Tranz. 1. A însoți, a conduce pe cineva la plecare o bucată de drum; p. ext. a însoți, a întovărăși pe cineva pe un drum, într-o călătorie, într-o acțiune. ◊ Expr. A petrece (pe cineva sau ceva) cu ochii (sau, rar, cu ochiul, din ochi) sau cu privirea (ori cu privirile) = a urmări cu privirea pe cineva sau ceva care pleacă, trece, se îndepărtează; a observa. ♦ Spec. (Pop.) A însoți, a conduce la groapă un mort. 2. (Pop.) A străbate, a cutreiera, a parcurge, a trece. ♦ (Reg.) A vizita, a cerceta. ♦ (Rar) A parcurge o lucrare, o publicație, notițe etc. 3. (Înv. și reg.) A transporta dintr-un loc în altul; a muta, a deplasa. ◊ Expr. A petrece (ceva) din mână în mână = a trece (ceva) de la unul la altul, pe rând, pe la fiecare. A-și petrece ochii la... = a-și plimba privirea asupra unor lucruri sau ființe, a trece cu privirea de la unul la altul (sau de la una la alta). (Refl.) A se petrece din lumea noastră (sau din această lume) = a muri. 4. A trece sau a face să treacă prin..., printre..., pe după..., peste..., pe sub... ♦ (Înv. și reg.) A străpunge, a găuri. ♦ (Înv. și reg.) A înfige. ♦ (Înv. și reg.) A cerne; a strecura. ♦ Tranz. și refl. A (se) suprapune marginile unei îmbrăcăminți pentru a (se) încheia; p. ext. a (se) încheia prin suprapunerea celor două margini ale materialului. – Lat. *petraicere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrecere
PETRÉCERE, petreceri, s. f. Acțiunea de a (se) petrece și rezultatul ei. 1. Ducere a vieții sau ocuparea timpului într-un anumit fel, într-un anumit loc, o anumită perioadă; viețuire, trăire. ♦ Mod de desfășurare a vieții, fel de viață, fel de a trăi; viață, trai; p. ext. (la pl.) fapte săvârșite de cineva în timpul vieții. 2. (Mod, mijloc de) folosire plăcută a timpului; distracție, amuzament. ◊ Expr. Petrecere frumoasă! formulă prin care i se urează cuiva, de obicei la despărțire, să petreacă în mod plăcut un anumit timp. 3. Reuniune, întâlnire între prieteni, rude etc. (de obicei însoțită de masă mare, de muzică etc.), organizată cu prilejul unei sărbători sau sărbătoriri ori pentru distracție; chef, petrecanie (3). ◊ Expr. A fi om de petrecere = a fi vesel, amuzant, antrenant într-o societate. – V. petrece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrefact
PETREFÁCT, petrefacte, s. n. (Geol.; înv.) Corp petrificat; fosilă. – Din germ. Petrefakt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrel
PETRÉL, petrei, s. m. Pasăre marină de culoare albă, cu spatele și aripile cenușii, care se hrănește cu pești și trăiește în colonii (Larus canus). – Din fr. pétrel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrifica
PETRIFICÁ vb. I v. pietrifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrificare
PETRIFICÁRE s. f. v. pietrificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrificat
PETRIFICÁT, -Ă adj. v. pietrificat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrificaţie
PETRIFICÁȚIE, petrificații, s. f. (Înv.) Pietrificare. – Din fr. pétrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrificație
PETRIFICÁȚIE, petrificații, s. f. (Înv.) Pietrificare. – Din fr. pétrification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrochimic
PETROCHÍMIC, -Ă, petrochimici, -ce, adj. Care ține de petrochimie, privitor la petrochimie, specific pentru petrochimie; (despre produse) care este fabricat din țiței sau din derivate ale acestuia. – Din fr. pétrochimique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrochimie
PETROCHIMÍE s. f. 1. Ramură a industriei chimice care prelucrează țițeiul cu derivatele lui, gazele de sondă și de rafinărie, gazul metan, în scopul transformării lor în produse chimice (semifabricate sau finite) cu valoare mult mai ridicată. 2. Ramură a petrografiei care se ocupă cu studiul chimic complex al rocilor și cu clasificarea lor chimică. – Din fr. pétrochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrochimist
PETROCHIMÍST, -Ă, petrochimiști, -ste, s. m. și f. Persoană care lucrează în domeniul petrochimiei; specialist în petrochimie. – Din fr. pétrochimiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrodolar
PETRODOLÁR, petrodolari, s. n. Dolar american obținut prin vânzarea petrolului de către țările exportatoare de petrol. – Din fr. pétrodollar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroduroscop
PETRODUROSCÓP, petroduroscoape, s. n. Instrument pentru măsurarea durității rocilor în zăcământ, în scopul determinării comportării lor la perforare și la prelucrare. – Din germ. Petroduroskope, rus. petroduroskop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrofil
PETROFÍL, -Ă, petrofili, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care s-a dezvoltat în interiorul pietrelor. – Din fr. pétrophyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrogenetic
PETROGENÉTIC, -Ă, petrogenetici, -ce, adj. Referitor la petrogeneză, de petrogeneză. – Din germ. petrogenetisch, engl. petrogenetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrogeneză
PETROGENÉZĂ s. f. Ramură a geologiei care studiază proveniența rocilor. – Din fr. pétrogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroglifă
PETROGLÍFĂ, petroglife, s. f. 1. Rocă șlefuită grosolan pe cale naturală sau sculptată rudimentar cu mâna. 2. Desen incizat pe rocă. – Din fr. pétroglyphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrograf
PETROGRÁF, -Ă, petrografi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în petrografie. – Din fr. pétrographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrografic
PETROGRÁFIC, -Ă, petrografici, -ce, adj. Care aparține petrografiei, privitor la petrografie. – Din fr. pétrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrografie
PETROGRAFÍE s. f. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor din punctul de vedere al compoziției lor mineralogice și chimice, al formării lor, al transformărilor pe care le suferă, al răspândirii lor în scoarța Pământului etc. – Din fr. pétrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrol
PETRÓL, (3) petroluri, s. n. 1. Rocă sedimentară lichidă, uleioasă, de culoare brună-negricioasă, mai rar gălbuie, cu reflexe albastre-verzui, cu miros specific, formată dintr-un amestec natural de hidrocarburi și de alți compuși organici, care se extrage din pământ și care servește drept materie primă în industria chimică; țiței. ◊ Petrol sintetic = combustibil cu proprietăți asemănătoare cu cele ale țițeiului, obținut pe cale sintetică din cărbune sau din oxid de carbon, prin hidrogenare catalitică. 2. Derivat lichid al petrolului (1), folosit la arderea în lămpi cu fitil pentru iluminat sau încălzit; gaz. 3. Sortiment de petrol (1). – Din fr. pétrole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrolatum
PETROLÁTUM s. n. Amestec de hidrocarburi cu consistență păstoasă, obținut din reziduurile ceroase de țiței sau din uleiurile corespunzătoare. – Din fr. pétrolatum, germ. Petrolatum, rus. petrolatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrolier
PETROLIÉR, -Ă, petroliere, adj. (Despre produse) Care ține de petrol (1), care provine din petrol; (despre ramuri industriale, instalații, procese tehnologice etc.) care extrage sau prelucrează petrolul (1), privitor la extragerea și la prelucrarea petrolului. ♦ Tren (sau vas, tanc) petrolier (și substantivat, n.) = tren (sau vas, tanc) care servește la transportat petrol. [Pr.: -li-er] – Din fr. pétrolier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrolifer
PETROLIFÉR, -Ă, petroliferi, -e, adj. (Despre strate, regiuni etc.) Care conține petrol (1), bogat în petrol. ♦ (Impr.) Petrolier. – Din fr. pétrolifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrolist
PETROLÍST, -Ă, petroliști, -ste, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care lucrează în industria petrolieră. 2. S. m. Proprietar de terenuri petrolifere; om de afaceri în industria petrolului. – Petrol + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrolizat
PETROLIZÁT adj. v. petroliza. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

petrologie
PETROLOGÍE s. f. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor din punct de vedere descriptiv, chimic, genetic, precum și din punctul de vedere al răspândirii lor. – Din fr. pétrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petromax
PETROMÁX, petromaxuri, s. n. Lampă de iluminat cu sită incandescentă, care funcționează cu petrol (2). – Denumire comercială. Cf. petrol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petrosin
PETROSÍN s. n. Lichid incolor, ușor inflamabil, cu miros caracteristic, obținut dintr-un amestec de benzine ușoare, folosit mai ales în gospodărie (2). – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroşenean
PETROȘENEÁN, -Ă, petroșeneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Petroșani. 2. Adj. Care aparține municipiului Petroșani sau petroșenenilor (1), referitor la municipiul Petroșani ori la petroșeneni. – Petroșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroșenean
PETROȘENEÁN, -Ă, petroșeneni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Petroșani. 2. Adj. Care aparține municipiului Petroșani sau petroșenenilor (1), referitor la municipiul Petroșani ori la petroșeneni. – Petroșani (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroşeneancă
PETROȘENEÁNCĂ, petroșenence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Petroșani. – Petroșenean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petroșeneancă
PETROȘENEÁNCĂ, petroșenence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Petroșani. – Petroșenean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petulant
PETULÁNT, -Ă, petulanți, -te, adj. (Livr.) Care manifestă sau trădează o ardoare exuberantă (bruscă și adesea dezordonată); p. ext. îndrăzneț, temerar. – Din fr. pétulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petulanţă
PETULÁNȚĂ s. f. (Livr.) Ardoare exuberantă (bruscă și adesea dezordonată); p. ext. îndrăzneală, temeritate. – Din fr. pétulance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petulanță
PETULÁNȚĂ s. f. (Livr.) Ardoare exuberantă (bruscă și adesea dezordonată); p. ext. îndrăzneală, temeritate. – Din fr. pétulance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petunie
PETÚNIE, petunii, s. f. Plantă erbacee decorativă din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă și cu flori mari, diferit colorate și plăcut mirositoare, care au corola în formă de pâlnie (Petunia hybrida). – Din fr. pétunia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

petzit
PETZÍT s. n. Minereu de aur și argint de culoare cenușie spre neagră. – Din fr. petzite, germ. Petzit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţi
PEȚÍ, pețesc, vb. IV. Tranz. A cere o fată în căsătorie în numele altcuiva sau pentru sine, de obicei prin intermediul părinților sau al rudelor fetei. – Lat. petere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peți
PEȚÍ, pețesc, vb. IV. Tranz. A cere o fată în căsătorie în numele altcuiva sau pentru sine, de obicei prin intermediul părinților sau al rudelor fetei. – Lat. petere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţiol
PEȚIÓL, pețioluri, s. n. Parte a frunzei care susține limbul și care se prinde de tulpină sau de ramuri; codiță. [Pr.: -ți-ol] – Din fr. pétiole, lat. petiolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețiol
PEȚIÓL, pețioluri, s. n. Parte a frunzei care susține limbul și care se prinde de tulpină sau de ramuri; codiță. [Pr.: -ți-ol] – Din fr. pétiole, lat. petiolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţiolat
PEȚIOLÁT, -Ă, pețiolați, -te, adj. (Despre frunze) Care are pețiol, cu pețiol. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétiolé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețiolat
PEȚIOLÁT, -Ă, pețiolați, -te, adj. (Despre frunze) Care are pețiol, cu pețiol. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétiolé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţire
PEȚÍRE, pețiri, s. f. Acțiunea de a peți. – V. peți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețire
PEȚÍRE, pețiri, s. f. Acțiunea de a peți. – V. peți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţit
PEȚÍT s. n. Faptul de a peți; pețitorie. ♦ Loc. adv. (În legătură cu verbe ca „a merge”, „a pleca”, „a se duce”, „a veni”) În (sau la) pețit = ca să pețească pe cineva. – V. peți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețit
PEȚÍT s. n. Faptul de a peți; pețitorie. ♦ Loc. adv. (În legătură cu verbe ca „a merge”, „a pleca”, „a se duce”, „a veni”) În (sau la) pețit = ca să pețească pe cineva. – V. peți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţitor
PEȚITÓR, -OÁRE, pețitori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care, în numele unui bărbat, cere în căsătorie o fată, de obicei adresându-se părinților sau rudelor acesteia; (înv. și pop.; la m.) bărbat care cere (pentru sine) în căsătorie o fată. ◊ Expr. Să (ne) șadă pețitorii, formulă glumeață cu care un musafir este invitat să ia Joc sau să (mai) stea. 2. S. f. Femeie (de obicei mai în vârstă) care mijlocește cunoștința a două persoane de sex opus pentru a le înlesni căsătoria. – Peți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețitor
PEȚITÓR, -OÁRE, pețitori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care, în numele unui bărbat, cere în căsătorie o fată, de obicei adresându-se părinților sau rudelor acesteia; (înv. și pop.; la m.) bărbat care cere (pentru sine) în căsătorie o fată. ◊ Expr. Să (ne) șadă pețitorii, formulă glumeață cu care un musafir este invitat să ia Joc sau să (mai) stea. 2. S. f. Femeie (de obicei mai în vârstă) care mijlocește cunoștința a două persoane de sex opus pentru a le înlesni căsătoria. – Peți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţitorie
PEȚITORÍE, pețitorii, s. f. (Rar) Pețit. ♦ Îndeletnicirea pețitoarei. – Pețitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețitorie
PEȚITORÍE, pețitorii, s. f. (Rar) Pețit. ♦ Îndeletnicirea pețitoarei. – Pețitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

peţitorlâc
PEȚITORLẤC, pețitorlâcuri, s. n. (Înv.) Pețit. – Pețitor + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pețitorlâc
PEȚITORLẤC, pețitorlâcuri, s. n. (Înv.) Pețit. – Pețitor + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pezevenchi
PEZEVÉNCHI, -CHE pezevenchi, -che, s. m. și f. (Pop.) Om șarlatan, șmecher, escroc, pungaș. [Var.: pezevénghi, -ghe s. m. și fi] – Din tc. pezevenk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pezevenclâc
PEZEVENCLẤC, pezevenclâcuri, s. n. 1. (Pop. și fam.) Înșelătorie, șarlatanie, șmecherie, escrocherie, pungășie. 2. (Înv.) Proxenetism; p. ext. practicarea prostituției. [Var.: (înv.) pezevenglấc, pezeventlấc s. n.] – Din tc. pezevenklik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pezevenghi
PEZEVÉNGHI, -GHE s. m. și f. v. pezevenchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pezevenglâc
PEZEVENGLẤC s. n. v. pezevenclâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pezeventlâc
PEZEVENTLẤC s. n. v. pezevenclâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfenig
PFÉNIG, pfenigi, s. m. Unitate monetară divizionară germană, reprezentând a suta parte dintr-o marcă, înainte de introducerea monedei euro. – Din germ. Pfennig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfenig
PFÉNIG, pfénigi, s. m. ~ (din germ. Pfennig < v. germ. de sus pfenning < (prob.) lat. pannus = bucată de stofă (folosită adesea în trecut ca mijloc de plată sau la schimbul în natură)) [WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pfi
PFI interj. 1. (Pronunțat cu „i” prelungit) Exclamație (redând fluieratul omului) care exprimă: a) durere fizică; b) dezaprobare, nemulțumire; mirare. 2. (În forma pfiu; pronunțat cu „u” prelungit) Cuvânt care redă fluieratul sau șuieratul unui om, al unei mașini etc. [Var.: pfiu interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfiu
PFIU interj. v. pfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfl
PFL s. n. Material lemnos sub formă de plăci aglomerate. [Pr.: pefele] – Din inițialele p[lacă] + f[ibro] + l[emnoasă].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfu
PFU interj. Exclamație care exprimă un sentiment de neplăcere, de apăsare, o senzație de greutate; uf. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfui
PFUI interj. (Reg.) Cuvânt care sugerează acțiunea de a scuipa și care exprimă dispreț, dezgust sau mirare în fața unui lucru sau a unui fapt neașteptat, nepotrivit, nelalocul său. – Din germ. pfui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pfund
PFUND, pfunzi, s. m. 1. (Înv. și pop.) Unitate de măsură a greutății, egală cu circa 0,5 kg sau (reg.) cu 0,25 kg; livră. 2. Veche unitate monetară germană. [Pl. și: (n.) pfunduri. – Var.: fund, funt, (reg.) punt s. m.] – Din germ. Pfund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

phaeaces
Phaeaces, populație care trăia în insula Scheria, pe vremea cînd Odysseus a fost aruncat acolo de valuri. Regele feacilor era Alcinous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phaedra
Phaedra, fiica regelui Minos și a Pasiphaëi. Phaedra s-a căsătorit cu Theseus, cu care a avut doi fii: pe Acamas și pe Demophon. Stăpînită însă de o dragoste nefirească pentru tînărul Hippolytus, fiul lui Theseus dintr-o căsătorie anterioară a acestuia, Phaedra, respinsă de Hippolytus și temîndu-se că va fi descoperită, s-a grăbit să-l învinuiască în mod perfid, ea cea dintîi, în fața lui Theseus, că ar fi vrut s-o necinstească. Învinuirea ei atrage moartea nevinovatului Hippolytus (v. și Hippolytus). Cuprinsă de remușcări, la rîndul ei, Phaedra se spînzură.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phaëthon
Phaëthon, fiul lui Helios și al nereidei Clymene (după o altă versiune, al lui Cephalus și al zeiței Eos). Tînărul Phaëthon a cerut părintelui său să-i dăruiască pentru o zi carul cu armăsarii înaripați în care zeul Soarelui obișnuia să traverseze bolta cerească. Înduplecat de rugăciunile lui, Helios se învoiește. Cu toate recomandările primite, Phaëthon nu e în stare să țină piept iureșului cailor, care zboară la înălțimi amețitoare. El părăsește drumul indicat și, fiind cît pe ce să dea foc cerului și pămîntului, este lovit de Zeus cu fulgerul său și precipitat în apele Eridanului. Acolo-și află moartea preacutezătorul și necugetatul tînăr, jelit îndelung de către surorile sale (v. și Heliades).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phaëthontiades
Phaëthonti(a)des, surorile lui Phaëthon, numite și heliade (v. Heliades).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phaëthusa
Phaëthusa, una dintre heliade. După moartea fratelui ei Phaëthon, pe care l-a jelit îndelung, Phaëthusa a fost metamorfozată în plop, ca și celelalte surori ale ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phaon
Phaon, luntraș bătrîn și sărman, originar din insula Lesbos. Fiindcă odată a trecut-o peste mare pe Aphrodite, fără să știe cine e, și nu i-a cerut plata cuvenită, zeița, drept recunoștință, i-a dăruit un filtru cu ajutorul căruia Phaon a redevenit tînăr și frumos. Despre frumusețea lui s-a dus în scurt timp vestea. Însăși poeta Sappho se spunea că s-ar fi îndrăgostit de el și s-ar fi sinucis, fiindcă Phaon nu i-a împărtășit dragostea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phegeus
Phegeus, rege din Psophis și preot al zeului Dionysus. L-a purificat pe Alcmaeon în urma crimei săvîrșite de către acesta (v. și Alcmaeon) și i-a dat-o în căsătorie pe fiica sa, Arsinoë (sau Alphesiboea).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phemius
Phemius, unul dintre cîntăreții la citeră care le cîntau pețitprilor la ospețe, în casa lui Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pheres
Pheres, unul dintre fiii lui Cretheus și tatăl lui Admetus. Era socotit întemeietorul cetății Pherae, din Thessalia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phi
PHI interj. (Fam.; adesea pronunțat cu „i” prelungit) Exclamație care exprimă: a) bucurie, mulțumire, încântare; b) mirare, surpriză; dezaprobare; c) repulsie, dezgust. [Var.: phiu, pi interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

philammon
Philammon, fiul zeului Apollo. Moștenise de la tatăl său darul profeției și era vestit pentru priceperea sa în arta muzicii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

philemon
Philemon, țăran bătrîn din Phrygia, căsătorit cu Baucis (v. Baucis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

philoctetes
Philoctetes, fiul lui Pocas și al Demonassei, era un arcaș vestit care moștenise de la Heracles arcul și săgețile eroului. S-a numărat printre pretendenții la mîna Helenei și a pornit, datorită acestui fapt, și el, alături de ceilalți greci, în expediția organizată împotriva Troiei. Nu a apucat să ajungă însă la Troia. Pe drum, cu prilejul unui popas pe o insulă, a fost mușcat de picior de un șarpe. Rana sa răspîndea un miros atît de respingător încît, la îndemnul lui Odysseus, grecii l-au abandonat pe Philoctetes în insula Lemnos și și-au continuat călătoria. Zece ani – toată durata războiului – a zăcut acolo Philoctetes trăind în sălbăticie și în singurătate, pînă cînd, la îndemnul unui oracol care spusese că Troia nu va putea fi cucerită pînă nu vor fi aduse arcul și săgețile lui Heracles, grecii i-au trimis după el pe Odysseus și pe Diomedes, care l-au adus pe cîmpul de bătălie. Acolo Philoctetes, vindecat de Machaon, s-a aruncat vitejește în luptă. Printre cei uciși de el se număra și Paris. După terminarea războiului, Philoctetes s-a înapoiat acasă. Mai tîrziu el s-a stabilit în Italia, unde a întemeiat mai multe cetăți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

philomela
Philomela, fiica lui Pandion, regele cetății Athenae, și soră cu Procne. Sedusă de Tereus, cumnatul ei (v. și Tereus), care i-a tăiat apoi limba ca să nu poată da în vileag fărădelegea, Philomela a găsit totuși un mijloc prin care i-a dezvăluit adevărul lui Procne: ea a țesut trista întîmplare pe o pînză, pe care i-a arătat-o surorii ei. Pradă desperării, Procne a pus atunci la cale o răzbunare cumplită: ea și-a ucis propriul copil născut cu Tereus și l-a tăiat în bucăți, pe care apoi i le-a servit la masă nelegiuitului ei soț. Tereus descoperă crima și o pornește în căutarea celor două surori, care între timp fugiseră. Le dă de urmă, le ajunge și e pe punctul de a le ucide, cînd, implorînd ajutorul și mila zeilor, Philomela și Procne sînt metamorfozate în păsări: Philomela în rîndunică, iar Procne în privighetoare; după o altă versiune, Procne în rîndunică și Philomela în privighetoare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

philyra
Philyra, una dintre oceanide, mama centaurului Chiron.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

philyrides
Philyrides, denumire purtată de centaurul Chiron, fiul Philyrei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phineus
Phineus 1. Fiul lui Belus și al lui Anchinoë și frate cu Cepheus. Voia să se căsătorească cu Andromeda – nepoata sa – dar a fost transformat în stană de piatră de către Perseus, care i-a arătat chipul Meduzei. 2. Fiul lui Agenor și rege al Thraciei. Deși înzestrat cu darul profeției, Phineus n-a fost în stare să discearnă adevărul atunci cînd a fost vorba de propriii săi fii. Acuzați pe nedrept de către mama lor vitregă – soția lui Phineus – că ar fi vrut s-o necinstească, cei doi tineri au fost lipsiți de vedere de către tatăl lor, fără ca acesta din urmă să fi avut probe suficiente ca să le dovedească vinovăția. Drept pedeapsă, zeii l-au lipsit și pe el, la rîndul său, de vedere și au pus harpiile să-l chinuiască, dîndu-i neîncetat tîrcoale și spurcîndu-i hrana (v. și Harpyae). Cînd argonauții, în drum spre Colchis, i-au cerut lui Phineus să le arate drumul, acesta s-a învoit, rugîndu-i în schimb să-l scape de harpii. Drept mulțumire, boreazii au răpus harpiile și l-au eliberat pe Phineus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phiu
PHIU interj. v. phi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

phlegethon
Phlegethon, unul dintre rîurile Infernului, alături de Cocytus și de Acheron, al cărui afluent era.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phlegyas
Phlegyas, fiul zeului Ares și al lui Chryse și rege în Orchomenus. A avut, la rîndul său, doi copii: pe Ixion și pe Coronis. Cînd a aflat că fiica lui a fost sedusă de către zeul Apollo (v. și Coronis), Phlegyas a dat foc templului lui Apollo de la Delphi. Și-a atras în felul acesta asupră-și mînia zeului, care l-a prăvălit în Infern.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoebe
Phoebe 1. Una dintre leucipide. 2. Una dintre titanide, mama lui Leto și a Asteriei. 3. Denumire purtată de zeița Artemis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoebus
Phoebus, denumire purtată de zeul Apollo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoenissa
Phoenissa, denumire purtată de Dido, fiindcă era originară din Phoenicia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoenix
PHOENIX, phoenicși, s. m. (în mitol. greacă; în sintagma Pasărea Phoenix) Pasăre alegorică, oraculară, care, simțindu-și sfârșitul aproape, se arunca în foc și renăștea din propria cenușă. [Pr. f'önix. – Var.: fénix s. m.] – Din lat. phoenix, fr. fénix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

phoenix
Phoenix 1. Fiul lui Amyntor, regele din Argos, era dascălul și prietenul lui Achilles. L-a întovărășit pe erou la Troia și ulterior, după terminarea războiului, l-a însoțit pe Neoptolemus pe calea de întoarcere. A murit pe drum fără să ajungă să-și revadă patria. 2. Unul dintre fiii lui Agenor. A fost trimis de către tatăl său împreună cu Cilix și cu Cadmus s-o caute pe Europa. Negăsind-o, nu s-a mai întors acasă, ci a întemeiat o țară, Phoenicia, și s-a stabilit acolo. 3. Pasăre fabuloasă despre care vechii egipteni credeau că ar fi trăit peste cinci sute de ani și că ar fi murit aruncîndu-se în foc, pentru a renaște apoi din propria sa cenușă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pholus
Pholus, unul dintre centauri, fiul lui Silenus și al Meliei (sau, într-o altă variantă, al lui Ixion). Odată, Pholus l-a găzduit pe Heracles în peștera sa, l-a ospătat și i-a dat să bea într-ascuns dintr-un burduf cu vin care aparținea celorlalți centauri. Atrași de mirosul vinului, aceștia dau năvală în peștera lui Pholus. Se-ncinge o luptă, din care Heracles iese victorios după ce ucide mulți dintre adversari. Cînd încăierarea ia sfîrșit, Pholus se apleacă să scoată o săgeată înveninată din trupul unui centaur ucis. Din nebăgare de seamă se înțeapă el însuși cu ea și cade mort.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phorbas
Phorbas 1. Unul dintre fiii regelui Priamus, ucis în luptă de către Menelaus, sub zidurile Troiei. 2. Erou tesalian și unul dintre lapiți. A domnit în Elida și a avut doi fii, Alector și Augias.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phorcys
Phorcys (sau Phorcus) 1. Divinitate marină care aparținea generației de zei dinaintea olimpienilor. Era fiul lui Pontus și al lui Gaea. Din unirea lui Phorcys cu sora sa Ceto s-au născut gorgonele, graiele și alte ființe monstruoase. 2. Unul dintre tovarășii lui Priamus, ucis de către Aiax în timpul războiului troian.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoroneus
Phoroneus, fiul lui Inachus și al Meliei, și frate cu Io. A fost unul dintre primii regi al Argosului. De la numele lui, locuitorii Argolidei se mai numeau și foronei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phoronis
Phoronis, denumire purtată de Io, sora lui Phoroneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phosphorus
Phosphorus, fiul lui Eos, personifica steaua dimineții. În mitologia romană purta numele de Lucifer.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phrixus
Phrixus, fiul lui Athamas și al Nephelei (v. și Athamas). Fiind persecutat împreună cu sora sa Helle de către mama lor vitregă Ino, care voia să-i ucidă, Phrixus a fugit împreună cu Helle încălecînd pe un berbec înaripat, cu lîna de aur, pe care-l primiseră în dar de la Nephele. Purtată cu repeziciune prin văzduh, Helle a amețit, a căzut de pe spinarea animalului și s-a înecat în apele mării, care de atunci îi poartă numele: Hellespontul. Phrixus a ajuns în schimb teafăr în Colchis, la regele Aeetes. Acesta i-a îngăduit să rămînă la curtea lui și, mai tîrziu, i-a dat-o în căsătorie pe fiica sa, Chalciope. Drept mulțumire că a fost salvat de la moarte, Phrixus a sacrificat berbecul lui Zeus, iar Lîna de Aur a acestuia a dăruit-o regelui Aeetes. Mai tîrziu, faimoasa lînă avea să devină țelul expediției întreprinse de argonauți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phyleus
Phyleus, unul dintre fiii regelui Augias, care s-a împotrivit hotărîrii nedrepte luate de tatăl său de a nu-i da lui Heracles plata cuvenită (v. și Heracles). Drept răsplată, după moartea lui Augias, eroul l-a înscăunat în locul lui pe Phyleus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

phyllis
Phyllis, fiica lui Lycurgus, regele Thraciei, care l-a găzduit pe Demophon, fiul lui Theseus, la întoarcerea sa din războiul troian. Îndrăgostindu-se de tînărul erou, Phyllis i-a îngăduit să-și continue drumul spre patrie, dar să se lege prin jurămînt că se va întoarce la ea. Demophon a făgăduit, însă o dată plecat și-a călcat jurămîntul și nu s-a mai înapoiat. Phyllis l-a așteptat îndelung și, cînd a pierdut orice speranță că-l va mai revedea, s-a spînzurat.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pi
PI^1 interj. (De obicei repetat) Exclamație cu care se cheamă puii, găinile sau rațele (la mâncare). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pi
PI^2 interj. v. phi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pi
PI^3 s. m. invar. Simbol matematic (π) reprezentând raportul dintre perimetrul unui cerc și diametrul aceluiași cerc, egal cu circa 3,14. – Din ngr., fr. pi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pi
PI^4, pi, s. m. Numele celei de-a șaisprezecea litere din alfabetul grecesc (π), corespunzătoare literei românești p; sunet notat cu această literă. – Din ngr. pi, fr. pi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piamater
PÍA MÁTER s. f. Membrană vasculară fină care aderă la suprafața creierului și a măduvei spinării, constituind cel mai profund dintre învelișurile creierului. [Pr.: pi-a] – Din lat. pia mater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pian
PIÁN, piane, s. n. 1. Instrument muzical format dintr-o cutie mare de rezonanță așezată pe trei picioare și dintr-o serie de coarde metalice, care vibrează când sunt lovite de niște ciocănele acționate prin apăsarea unor clape; clavir, pianoforte. ◊ Pian automat (sau electric) = pian acționat de un mecanism (alimentat la curentul electric), care execută automat anumite melodii înregistrate în prealabil pe niște suluri speciale de hârtie introduse în aparat. Pian cu manivelă = pian automat care funcționează prin învârtirea unei manivele. 2. Arta de a interpreta o compoziție muzicală la un pian (1). [Var.: (rar) piáno s. n.] – Din germ. Piano, fr. piano, it. piano[forte].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianină
PIANÍNĂ, pianine, s. f. Pian (1) de proporții și de sonoritate reduse, care are cutia de rezonanță în formă de paralelipiped și coardele dispuse vertical. – Din germ. Pianino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianissimo
PIANÍSSIMO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu cea mai slabă intensitate; foarte încet. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianist
PIANÍST, -Ă, pianiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cântă (cu pricepere și cu măiestrie) la pian, care are profesia de a cânta la pian. – Din fr. pianiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianistic
PIANÍSTIC, -Ă, pianistici, -ce, adj. Care ține de pian (1), privitor la pian; propriu, caracteristic pianului sau artei interpretative la pian; ca la pian. – Din fr. pianistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piano
PIÁNO^1 adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu intensitate scăzută; încet. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piano
PIÁNO^2 s. n. v. pian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianoforte
PIANOFÓRTE, pianoforte, s. n., adv. 1. S. n. (Înv.) Pian (1). 2. Adv. (în forma piano-forte; indică modul de executare a unei lucrări muzicale) în mod brusc de la piano la forte. – Din it. pianoforte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pianolă
PIANÓLĂ, pianole, s. f. Pianină acționată de un mecanism, care execută automat anumite melodii înregistrate în prealabil pe suluri speciale de hârtie introduse în aparat. – Din it. pianola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piarist
PIARÍST, piariști, s. m. Membru al unei congregații clericale catolice care se dedica învățământului gratuit. [Pr.: pi-a-] – Din germ. Piarist, fr. piariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piastru
PIÁSTRU, piaștri, s. m. 1. Monedă (turcească) de argint, a cărei valoare a variat în decursul timpului și care a circulat și în Țările Române. 2. Monedă divizionară în Siria și Sudan. [Pr.: pi-as-] – Din germ. Piaster, fr. piastre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piatră
PIÁTRĂ, pietre, s. f. I. 1. (La sg.) Nume generic pentru orice rocă solidă, dură și casantă răspândită la suprafața sau în interiorul pământului; (și la pl.) fragment de dimensiuni și de forme diferite dintr-o astfel de rocă; p. ext. material fabricat pe cale artificială pentru a înlocui, cu diverse utilizări, roca naturală. ◊ Loc. adj. De piatră = a) neclintit; încremenit; b) greu; c) nesimțitor, insensibil; p. ext. rău. ◊ Expr. A scoate (sau a aduce etc. ceva) (și) din piatră (seacă) = a face, a realiza, a obține etc. (ceva) cu orice preț, depunând toate eforturile, trecând peste toate greutățile. A pune cea dintâi piatră = a începe, a iniția o acțiune, o lucrare etc. Piatră în (sau din) casă = fată nemăritată (considerată de unii ca o povară pentru familie). A sta piatră pe capul cuiva = a constitui o greutate, o povară pentru cineva. A călca în piatră seacă = a se obosi zadarnic, a nu-i merge bine în ceea ce face, a avea ghinion. A-și pune carul în pietre = a lua o hotărâre la care nu mai renunță, a rămâne ferm în hotărârea luată; p. ext. a se încăpățâna. Fuge de scapără pietrele = fuge foarte repede. E ger de crapă pietrele = este ger foarte mare. (A fi) tare (sau sănătos) ca piatra (sau de piatră) = (a fi) foarte sănătos și rezistent. A avea (sau a i se pune, a-i sta cuiva ca) o piatră pe inimă = a avea un mare necaz, a simți o mare neliniște. A (i se) lua sau a (i se) ridica (cuiva) o piatră de pe inimă (sau de pe suflet, de pe cuget) = a (se) elibera de o (mare) grijă, de o (mare) teamă; a găsi o soluție care să pună capăt unei situații dificile. A nu (mai) rămâne (sau a fi, a sta) ori a nu se (mai) ține etc. (nici) piatră de piatră (din ceva) = a nu se (mai) alege nimic (din ceva); a se distruge complet. A nu mai lăsa (nici) piatră de piatră = a distruge, a nimici; a face praf și pulbere. A număra pietrele = a umbla haimana. A arunca (cu) piatra sau (cu) pietre (în cineva) = a acuza, a învinui, a defăima (pe cineva). ♦ (La pl.) Numele unor jocuri de copii care se joacă cu pietricele. 2. (În sintagma) Epoca de piatră = cea mai veche și cea mai îndelungată perioadă din istoria omenirii, care a durat circa un milion de ani și în care principala materie primă pentru confecționarea uneltelor, a ustensilelor și a armelor a fost piatra (I 1). 3. (Urmat de determinări care arată felul, utilizarea sau modul de prelucrare) Bucată de piatră (I 1) prelucrată; obiect făcut dintr-o astfel de bucată. Piatră de moară. ◊ Piatră litografică = piatră de calcar cu structura foarte fină și densă, folosită la confecționarea formelor de tipar litografice. Piatră de talie = piatră cu forme geometrice regulate, cu toate fețele bine tăiate și cu muchii perfect drepte, care servește la executarea sau la căptușirea unei zidării. Piatră de încercare = a) rocă silicioasă foarte dură folosită în trecut la verificarea purității aurului și a argintului; b) fig. mijloc de verificare a capacității, a sentimentelor, a valorii cuiva; dovadă, indiciu, mărturie. Piatră de temelie (sau fundamentală) = a) piatră care intră în construcția fundației unei clădiri și care adesea este pusă cu prilejul solemnității care marchează începutul construcției; b) fig. principiu sau element de bază, esențial. Piatră unghiulară = a) piatră așezată în colțul fundației unei clădiri; b) fig. element de bază, fundamental. Piatră de ascuțit = bucată de gresie tăiată special pentru a folosi la ascuțirea unor obiecte tăioase; cute. Piatră prețioasă (sau scumpă, nestemată) = mineral cristalizat cu aspect frumos, în culori variate, cu duritate foarte mare, de valoare deosebită, care se găsește rar în natură și se folosește de obicei la confecționarea bijuteriilor. Piatră semiprețioasă = mineral cristalizat cu aspect frumos, în culori variate, cu duritate mare, relativ puțin răspândit în natură și folosit de obicei la confecționarea bijuteriilor de mai mică valoare. ◊ (Bot.; în compusul) Piatră-linte = plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori de culoare albă sau albă-gălbuie, care crește prin pădurile din zona alpină (Astragalus australis). 4. Piesă folosită la unele jocuri de societate, confecționată din piatră (I 1) sau, p. ext., din os, din lemn etc. 5. (Pop.) Meteorit. 6. (Reg.) Greutate (de cântar sau de balanță). 7. Precipitație formată din particule de gheață, care cade atunci când în interiorul norilor de furtună există curenți ascendenți puternici; p. restr. fiecare dintre particulele de gheață care formează această precipitație; grindină. II. P. anal. 1. Crustă de săruri minerale care se depune, cu vremea, pe pereții unui vas în care se fierbe apă sau în care se păstrează lichide. 2. Substanță calcaroasă, gălbuie sau negricioasă, care se formează uneori pe suprafața dinților neîngrijiți; tartru. 3. (Med.; de obicei cu determinări care arată organul în care se formează) Calcul; p. ext. litiază. 4. Compuse: (pop.) piatră-acră = alaun (de aluminiu și de potasiu); piatră-vânătă = sulfat de cupru hidratat; piatra-iadului = azotat de argint; piatră-de-var = carbonat de calciu; piatră-pucioasă = sulf (în formă de bucăți). 5. (Min.; în compusul) Piatra-lunii = varietate de feldspat cu reflexe albăstrui folosită ca piatră semiprețioasă. – Lat. petra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piaţă
PIÁȚĂ, piețe, s. f. 1. Loc special amenajat unde se face comerț cu mărfuri cu amănuntul, mai ales cu produse agroalimentare. ◊ (Ieșit din uz) Trăsură (sau mașină) de piață = trăsură (sau mașină) care transportă, contra cost, persoane, bagaje etc. ◊ Expr. A face piața = a cumpăra alimentele necesare pentru hrana zilnică. (Fam.) A se certa ca la piață = a se certa violent și folosind cuvinte grosolane. 2. Loc întins și deschis dintr-o localitate, unde se întâlnesc sau se întretaie mai multe străzi, adesea amenajat cu spații verzi, statui etc. II. (Ec. pol.) 1. Totalitatea relațiilor generate de actele de vânzare-cumpărare. 2. Categorie economică a producției de mărfuri în care își găsește expresia ansamblul actelor de vânzare- cumpărare privite în unitate organică cu relațiile pe care le generează și în conexiune cu spațiul în care se desfășoară. ◊ Piață internă = totalitatea relațiilor de vânzare-cumpărare care au loc în interiorul unei țări. Piață mondială = ansamblul relațiilor care se stabilesc între țările participante la circuitul economic mondial. Economie de piață = formă modernă de organizare și funcționare a economiei în care prețul și volumul producției depind în principiu de confruntarea dintre cerere și ofertă. – Din it. piazza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piață
PIÁȚĂ, piețe, s. f. 1. Loc special amenajat unde se face comerț cu mărfuri cu amănuntul, mai ales cu produse agroalimentare. ◊ (Ieșit din uz) Trăsură (sau mașină) de piață = trăsură (sau mașină) care transportă, contra cost, persoane, bagaje etc. ◊ Expr. A face piața = a cumpăra alimentele necesare pentru hrana zilnică. (Fam.) A se certa ca la piață = a se certa violent și folosind cuvinte grosolane. 2. Loc întins și deschis dintr-o localitate, unde se întâlnesc sau se întretaie mai multe străzi, adesea amenajat cu spații verzi, statui etc. II. (Ec. pol.) 1. Totalitatea relațiilor generate de actele de vânzare-cumpărare. 2. Categorie economică a producției de mărfuri în care își găsește expresia ansamblul actelor de vânzare- cumpărare privite în unitate organică cu relațiile pe care le generează și în conexiune cu spațiul în care se desfășoară. ◊ Piață internă = totalitatea relațiilor de vânzare-cumpărare care au loc în interiorul unei țări. Piață mondială = ansamblul relațiilor care se stabilesc între țările participante la circuitul economic mondial. Economie de piață = formă modernă de organizare și funcționare a economiei în care prețul și volumul producției depind în principiu de confruntarea dintre cerere și ofertă. – Din it. piazza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piaţetă
PIAȚÉTĂ, piațete, s. f. Piață (I 2) mică. – Din it. piazzetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piațetă
PIAȚÉTĂ, piațete, s. f. Piață (I 2) mică. – Din it. piazzetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piază
PIÁZĂ, pieze, s. f. 1. (În mitologia românească) Dualitate fastă și nefastă. 4 Piază rea = duh rău al nenorocului întrupat într-o ființă sau într-un obiect. Piază bună = geniu bun al omului, încorporat în șarpele casei, în câinele pripășit etc. ♦ (Reg.; la pl.) Dispoziție, chef; toane. 2. (Înv. și reg.) Pantă, povârniș. ◊ Loc. adv. În piez(i) = oblic, pieziș. [Var.: (înv. și reg.) piez s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pic
PIC^1, (I) interj., (II1) picuri, s. n. I. Interj. (Adesea repetat) 1. Cuvânt care imită sunetul produs de căderea în picături a unui lichid pe un obiect tare. 2. (Rar) Cuvânt care imită zgomotul produs de ciocul păsărilor când ciugulesc. II. S. n. 1. Picătură (1), strop. 2. Cantitate, măsură, durată etc. (foarte) mică din ceva; strop, fir, fărâmă. ◊ Loc. adv. (Câte) un pic = a) puțin; b) (în construcții negative) deloc. Nici pic = deloc, câtuși de puțin. Pic cu pic = puțin câte puțin, încetul cu încetul. ◊ Loc. adv. și adj. Fără (un sau niciun) pic de... = (care e) lipsit (cu totul) de... – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pic
PIC^2, picuri, s. n. Ciocan de abataj. – Din germ. Pick[hammer].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pic
PIC^3 s. n. Produs chimic folosit pentru scoaterea petelor de cerneală (albastră). – Din picătură (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pica
PICÁ^1, pic, vb. I. 1. Intranz. (Înv. și pop.) A cădea de la o oarecare înălțime. ◊ Expr. (Fam.) A pica (sau a fi picat) (ca) din cer (sau din lună, din nori, din stele) =a veni pe neașteptate; b) a fi dezorientat, a nu ști ce să facă. A pica cerul pe cineva = a) a se simți foarte rușinat; b) a rămâne uimit, a fi surprins de ceva. ♦ A se desprinde, a se desface dintr-un tot, dintr-un ansamblu (căzând, pierzându-se etc.). ♦ (Fam.; despre îmbrăcăminte) A nu se mai ține (pe corp) (din cauza dimensiunilor exagerate); p. ext. a fi numai zdrențe. ♦ (Despre ființe) A-și pierde poziția verticală (căzând la pământ); a se prăbuși, a se răsturna, a se prăvăli. ◊ Expr. A pica de somn (sau de oboseală) = a fi foarte obosit. A pica în genunchi (înaintea cuiva) = a cădea în genunchi (pentru a ruga, a implora, a solicita etc.). Frumos (sau frumușel) de pică = foarte frumos, neînchipuit de frumos. ♦ (Despre clădiri) A se dărâma, a se surpa, a se nărui. ♦ Fig. A muri (în luptă). ♦ Fig. (Fam.) A nu reuși la un examen, la. un concurs etc. ♦ Tranz. Profesorul l-a picat la examen. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A face să cadă în picături (un lichid, o materie topită). ◊ Expr. Să-l (sau să mă, să ne etc.) pici cu ceară (sau cu lumânarea) = orice ai face, pentru nimic în lume, cu niciun preț, nicidecum. ◊ Intranz. A cădea în picături; spec. (impers.) (sens curent) a ploua ușor, cu stropi rari. ◊ Refl., intranz. și tranz. A (se) păta, a (se) murdări cu ceva. 3. Intranz. (Fam.) A intra în posesia unui lucru, a dobândi ceva în mod întâmplător; a câștiga ceva (în mod ocazional sau ilicit). ◊ Expr. A pica în mâna (sau în palma, în mâinile) cuiva = a ajunge în puterea, la discreția cuiva. 4. Intranz. (Fam.) A sosi pe neașteptate; a se ivi, a apărea. 5. Intranz. (Înv. și pop.) A cădea în..., a da în..., a fi cuprins de... ♦ (Pop.; despre zile, evenimente etc.) A se nimeri la o anumită dată; a cădea, a fi. 6. Tranz. (Pop.) A lovi, a atinge pe cineva (țintindu-l cu ceva). – Din pic^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pica
PICÁ^2, pers. 3 pichează, vb. I. Intranz. (Despre avioane) A coborî în picaj. – Din fr. piquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picador
PICADÓR, picadori, s. m. Persoană care participă la luptele cu tauri, stând călare în arenă, înarmat cu o lance, și împingând taurul spre toreador sau matador ori intervenind când viața acestora este în primejdie. – Din fr. picador.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picaj
PICÁJ, picaje, s. n. Coborâre a unui avion pe o traiectorie (aproape) verticală. – Din fr. piquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picamăr
PICÁMĂR s. n. v. pickhammer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picant
PICÁNT, -Ă, picanți, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri, băuturi sau despre gustul lor) Condimentat (de obicei iute, usturător etc.). 2. Fig. (Despre glume, anecdote etc.) (Ușor) indecent, obscen, piperat. 3. Fig. (Despre persoane și despre înfățișarea lor) Nostim, atrăgător, seducător. – Din fr. piquant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picanterie
PICANTERÍE, picanterii, s. f. Calitatea de a fi picant. ♦ (Concr.; de obicei la pl.) Mâncare picantă (1), aliment picant. ♦ Fig. (Concr.; de obicei la pl.) Glumă, anecdotă, vorbă (ușor) indecentă; aluzie (ușor) indecentă la adresa cuiva. – Din germ. Pikanterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picare
PICÁRE s. f. Acțiunea de a (se) pica^1 și rezultatul ei. – V. pica^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picaresc
PICARÉSC, -ÉSCĂ, picarești, adj. (Despre anumite opere literare) Care, prin intermediul personajului tip picaro (cerșetori, vagabonzi, aventurieri etc.), investighează, cu accente satirice, cele mai diverse medii sociale, moravuri etc., reliefând amănuntul pitoresc, într-un limbaj cu elemente argotice și familiare. – Din fr. picaresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picarisire
PICARISÍRE s. f. v. picarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

picaro
PÍCARO, picaro, s. m. Personaj aventurier, intrigant, șmecher din literatura spaniolă din sec. XVI-XVII. – Din sp. pícaro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picat
PICÁT^1 s. n. Faptul de a pica^1. – V. pica^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picat
PICÁT^2, -Ă, picați, -te, adj. 1. (În expr.) Picat din cer (sau din soare) = foarte frumos. 2. (Înv. și pop.) Pătat, murdărit (cu ceva care a picat). – V. pica^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pică
PÍCĂ^1 s. f. (Pop.) Ură ascunsă, nemărturisită, dușmănie (împotriva cuiva); ciudă, necaz, ranchiună. – Cf. germ. Pike.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pică
PÍCĂ^2, pici, s. f. Unul dintre cele patru semne distinctive de pe cărțile de joc, de culoare neagră, în formă de inimă sau de frunză cu vârful în sus și cu o codiță în partea de jos; p. ext. carte de joc cu acest semn. – Din germ. Pik, fr. pique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picătoare
PICĂTOÁRE, picătoare, s. f. (Înv. și reg.) Pipetă. – Pica^1 + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picător
PICĂTÓR s. n. Tub de sticlă cu un capăt îngustat și cu celălalt prevăzut cu un tub de cauciuc, care servește la administrarea unei soluții (medicamentoase) în picături. – Pica^1 + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picătură
PICĂTÚRĂ, picături, s. f. 1. Părticică sferică desprinsă dintr-o masă de lichid, formată prin condensarea unui gaz etc.; pic^1, strop; p. ext. cantitate mică dintr-un lichid. ◊ Loc. adv. Printre picături = din când în când, câteodată; p. ext. în timpul liber, pe apucate. Picătură cu picătură = puțin câte puțin, încetul cu încetul; până la epuizare. ◊ Expr. A semăna (cu cineva) ca două picături (de apă) = a avea exact aceeași înfățișare cu altă persoană, a fi leit. Până la ultima picătură de sânge = până la moarte, până la ultima suflare. ♦ P. gener. Cantitate neînsemnată din ceva; fărâmă. 2. (La pl.) Substanță medicamentoasă lichidă care se administrează bolnavului sub formă de picături (1). – Pica^1 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picăturică
PICĂTURÍCĂ, picăturele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui picătură. ♦ Pată mică. – Picătură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picăţea
PICĂȚEÁ, -ÍCĂ, picățele, s. f. 1. (La pl.) Desen format din puncte sau din suprafețe geometrice de dimensiuni mici, repetate simetric pe o țesătură de altă culoare; (și la sg.) fiecare dintre aceste elemente ale desenului. ◊ Expr. (Fam. sau glumeț) (Nostim și) cu picățele = (despre oameni) plin de haz; atrăgător, picant. 2. (Pop.) Picătură (1) mică dintr-un lichid, dintr-o materie topită (și nesolidificată) etc. – Picat^2 + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picățea
PICĂȚEÁ, -ÍCĂ, picățele, s. f. 1. (La pl.) Desen format din puncte sau din suprafețe geometrice de dimensiuni mici, repetate simetric pe o țesătură de altă culoare; (și la sg.) fiecare dintre aceste elemente ale desenului. ◊ Expr. (Fam. sau glumeț) (Nostim și) cu picățele = (despre oameni) plin de haz; atrăgător, picant. 2. (Pop.) Picătură (1) mică dintr-un lichid, dintr-o materie topită (și nesolidificată) etc. – Picat^2 + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picher
PICHÉR^1, picheri, s. m. Persoană care răspunde de buna întreținere a unei porțiuni de cale ferată sau de șosea. – Din fr. piqueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picher
PICHÉR^2, pichere, s. n. Piesă la războiul de țesut mecanic așezată la capetele suveicii, care servește la amortizarea mișcării suveicii. – Din germ. Picker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichere
PÍCHERE, picheri, s. f. (Omit.; reg.) Bibilică. [Var.: píchire s. f.] – Din pichiri (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picheroi
PICHERÓI, picheroi, s. m. (Ornit.; reg.) Bărbătușul bibilicii. – Pichere + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichet
PICHÉT^1 s. n. Numele unui joc de cărți care se joacă (în două persoane) cu treizeci și două de cărți. – Din fr. piquet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichet
PICHÉT^2 s. n. Țesătură deasă de bumbac, de mătase sau din fibre sintetice, făcută cu două urzeli diferite, dintre care cea de la suprafață formează un desen (geometric) în relief. – Din fr. piqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichet
PICHÉT^3, (I) pichete, s. n., (II) picheți, s. m. I. S. n. 1. Subunitate însărcinată cu asigurarea securității trupelor aflate în marș sau în staționare. 2. (Adesea urmat de determinarea „de grăniceri”) Subunitate însărcinată în trecut cu paza unui sector al frontierei. ♦ Clădire în care își avea sediul această subunitate. 3. Corp organizat (de militari sau de civili) însărcinat cu apărarea sau cu paza unui obiectiv important, cu stingerea incendiilor într-o întreprindere etc. ♦ (În sintagma) Pichet de grevă = grup de greviști care stau la poarta întreprinderii lor pentru a preveni pe cei din afară despre declanșarea grevei și pentru a împiedica pătrunderea în întreprindere a spărgătorilor de grevă. II. S. m. Țăruș de lemn sau de metal care se înfige în pământ pentru a marca un punct al unei alinieri sau al unui traseu, locul unde urmează să fie plantat un puiet de arbore etc. – Din fr. piquet, germ. Pikett, rus. piket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picheta
PICHETÁ, pichetez, vb. I. Tranz. I. A forma un pichet de grevă la poarta unei întreprinderi. II. A marca punctele unei alinieri, ale unei măsurători etc. prin picheți^3 (II) înfipți în pământ. ♦ A bate picheți^3 (II) în pământ (pentru a marca ceva). – Din fr. piqueter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichetaj
PICHETÁJ, pichetaje, s. n. Ansamblul picheților^3 (II) care marchează un traseu, o aliniere, un drum etc. – Din fr. piquetage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichetare
PICHETÁRE, pichetări, s. f. Acțiunea de a picheta. – V. picheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichiri
PÍCHIRI interj. (Reg.; adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul bibilicii. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pichirisire
PICHIRISÍRE, pichirisiri, s. f. v. PICHIRISI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pici
PÍCI, pici, s. m. Băiat (foarte) tânăr; copil de sex masculin; puști. – Din tc. piç.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piciocă
PICIÓCĂ s. f. v. picioică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picioică
PICIÓICĂ, picioici, s. f. (Bot.; reg.) Cartof. [Var.: piciócă s. f.] – Din magh. pityóka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picior
PICIÓR, picioare, s. n. 1. Fiecare dintre cele două membre inferioare ale corpului omenesc, de la șold până la vârful degetelor, și fiecare dintre membrele celorlalte viețuitoare, care servesc la susținerea corpului și la deplasarea în spațiu. ◊ Loc. adj. Bun (sau iute) de picior (sau de picioare) = iute, sprinten. ◊ Loc. adv. În (sau pe) picioare sau (fam.) d(e)-a-n picioarele = în poziție verticală; sus. În vârful picioarelor = cu corpul sprijinit numai pe vârfurile degetelor de la picioare; p. ext. fără a face zgomot, tiptil. Cu piciorul (sau picioarele) = fără mijloc de locomoție, pe jos. Din cap până în picioare = de sus și până jos, în întregime; cu desăvârșire. Pe picior greșit = (la unele jocuri sportive) nepregătit pentru a para acțiunea adversarului sau, p. gener., pentru a răspunde unei provocări. ◊ Expr. Unde-ți stau picioarele îți va sta și capul = vei plăti cu viața (dacă nu vei face un anumit lucru). A sări drept (sau ars) în picioare = a se ridica repede, brusc. A se pune (sau a fi) pe (sau în) picioare = a) a se însănătoși după o boală (lungă); b) a se reface din punct de vedere material. A vedea (pe cineva) pe (sau în) picioare = a vedea pe cineva sănătos. (Glumeț sau ir.) Are numai (atâția...) ani pe un picior = are o vârstă mai mare decât cea pe care o mărturisește. A pune piciorul (undeva) = a călca, a păși, p. ext., a pătrunde, a se instala undeva; a frecventa pe cineva. A pune pe picioare = a) a iniția, a organiza ceva, a face să meargă, să funcționeze; b) a îngriji un bolnav și a-l însănătoși. A scula (sau a pune etc.) în picioare = a mobiliza în vederea unei acțiuni. A se topi (sau a se usca, a pieri, a se pierde) pe (sau din, de pe) picioare ori d(e)-a-n picioarele = a slăbi, a se prăpădi cu încetul. A boli (sau a duce boala) pe picioare = a fi bolnav (ușor), fără a zăcea la pat. (A fi) cu un picior în groapă (și cu unul afară) = (a fi) foarte bătrân, prăpădit, bolnav; (a fi) aproape de moarte. A vedea pe cineva cu picioarele înainte = a vedea pe cineva mort. A sta (sau a fi) în picioarele cuiva = a împiedica, a încurca, a deranja pe cineva; a fi inoportun. A sta (sau a rămâne, a fi) în picioare = a) a exista sau a continua să existe; b) (despre teorii, planuri, ipoteze etc.) a corespunde cu realitatea, a fi întemeiat; c) a sta, a rămâne intact sau în poziție verticală. E tată-său (sau mamă-sa etc.) în picioare = seamănă întocmai, e leit cu tatăl său (sau cu mama sa etc.). A sări într-un picior = a se bucura mult. Cât te-ai întoarce (sau învârti) într-un picior = repede de tot, într-o clipă. (Fam.) A o lua (sau a o apuca) la picior sau a-și lua picioarele pe umeri (sau la spinare) = a începe să fugă (repede), a o lua la goană; a încerca să se facă nevăzut prin fugă. A nu-i (mai) sta (cuiva) picioarele sau (reg.) a nu-și mai strânge picioarele = a nu (mai) sta potolit, liniștit, a alerga de colo-colo; a umbla mult. A-și bate (sau a-și rupe) picioarele = a umbla mult, a obosi de prea multă alergătură. (Pop.) A prinde (undeva) picior = a se așeza, a se stabili undeva. A cădea (sau a se arunca) la picioarele cuiva sau a săruta picioarele cuiva = a se ruga (umil) de cineva; a se umili înaintea cuiva. A călca (pe cineva) pe picior = a) a preveni pe cineva (călcându-l pe încălțăminte) să nu facă sau să nu spună ceva; b) a face sau a spune (cuiva) ceva supărător. (Pop. și fam.) A vorbi (sau a scrie etc.) cu picioarele = a vorbi (sau a scrie etc.) greșit (logic sau gramatical) ori fără talent; p. ext. a scrie urât, a mâzgăli. Fără cap și fără picioare = fără logică, lipsit de sens. (Fam.) A face (sau a căpăta) picioare = (despre obiecte) a dispărea. (A sta sau a ședea etc.) picior peste picior = (a ședea într-o poziție comodă) cu o parte a unui picior ridicată și așezată peste celălalt picior. Cu coada între picioare = rușinat, umilit. A (se) lua peste picior = a (se) ironiza, a-și bate joc. A călca (pe cineva sau ceva) în picioare = a distruge, a nimici; a disprețui, a desconsidera. A pune (sau a așterne, a închina etc. ceva) la picioarele cuiva = a închina, a oferi cuiva (ceva) în semn de supunere, de prețuire, de omagiu. A-i pune (cuiva) capul sub picior = a omorî pe cineva. A bate din picior = a încerca să-și impună voința; a se răsti, a comanda. A(-i) pune (cuiva) piciorul în prag = a lua o atitudine hotărâtă, a se opune energic. A da din mâini și din picioare = a face tot posibilul pentru a duce o acțiune la bun sfârșit, pentru a scăpa dintr-o încurcătură etc. (Fam.) A sta cu picioarele în apă rece = a se gândi profund și îndelung la ceva. A fi (sau a se afla etc.) pe picior de pace (sau de război) = a fi (sau a se afla etc.) în stare de pace (sau de război). A fi pe picior de egalitate (sau pe același picior) cu cineva = a se bucura de aceleași drepturi, a avea aceeași situație cu altcineva. A da cu piciorul = a respinge sau a lăsa să-i scape un prilej favorabil. A trăi pe picior mare = a duce o viață de belșug, a cheltui mult. Parcă l-a apucat (sau l-a prins) pe Dumnezeu de (un) picior, se spune despre cineva care trăiește o bucurie mare și neașteptată. A fi (sau a sta) pe picior de ducă (sau de plecare) = a fi gata de plecare. A lega (pe cineva) de mâini și de picioare = a imobiliza (pe cineva); a nu lăsa (cuiva) posibilitatea să acționeze. A(-și) tăia craca (sau creanga) de sub picioare = a pierde sau a face să piardă un avantaj, a(-și) periclita situația. A cădea de pe (sau din) picioare sau a nu se (mai) putea ține, a nu (mai) putea sta pe picioare, a nu-l (mai) ține etc. picioarele, se spune despre un om care și-a pierdut echilibrul, puterile sau care este extrem de obosit. A i se tăia (sau a i se înmuia) cuiva (mâinile și) picioarele = a avea o senzație de slăbiciune fizică; a nu se putea stăpâni (de emoție, de durere etc.). (Nici) picior de... = nimeni, (nici) urmă de..., (nici) țipenie. Negustorie (sau comerț, afaceri etc.) pe picior = negustorie (sau comerț, afaceri etc.) făcute întâmplător, ocazional, fără sediu sau firmă înscrisă. ◊ Compuse: (Bot.) piciorul-caprei = plantă erbacee de pădure, cu frunze palmate cu trei diviziuni și cu flori albe sau roșietice (Aegopodium podagraria); piciorul-cocoșului = nume dat unor plante erbacee cu frunze lobate și cu flori galbene (Ranunculus). ♦ Picior (1) de animal sau de pasăre fript sau fiert (pentru a fi mâncat). 2. Proteza unui picior (1). 3. P. anal. Nume dat unor părți de obiecte, de construcții sau unor obiecte, instrumente etc. care seamănă cu piciorul (1) și servesc ca suport, ca element de susținere, de fixare etc. ♦ Partea de jos, apropiată de pământ, a tulpinii unei plante; p. ext. rădăcină. 4. P. anal. Element al unei construcții care servește la susținerea și la legarea ei de teren; partea de jos, masivă, a unei construcții, a unui zid etc. ♦ Picior de siguranță = parte din masivul unui zăcământ lăsată neexploatată în scopul protecției unor lucrări sau a unor construcții de la suprafață. 5. P. anal. Partea de jos a unui munte, a unui deal etc.; zonă mai largă de la baza unei forme de relief. 6. (Reg.) Regulator (la plug). ♦ Coada coasei. 7. (Mat.; în sintagma) Piciorul perpendicularei = intersecția unei drepte cu planul sau cu dreapta pe care cade perpendicular. 8. Veche unitate de măsură, având lungimea de aproximativ o treime dintr-un metru, folosită și astăzi în unele țări. 9. Unitate ritmică a unui vers, compusă dintr-un număr fix de silabe lungi și scurte sau accentuate și neaccentuate. – Lat. petiolus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piciorong
PICIORÓNG, picioroange, s. n. 1. (La pl.) Catalige. 2. Pasăre din ordinul caradriiformelor, de mărimea unui sitar, cu picioarele lungi și roșii (Himantopus himantopus). 3. (La pl.) Nume generic dat păsărilor cu picioare foarte lungi.(Depr., fam. sau glumeț) Picior (1) foarte lung. – Din picior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picioruş
PICIORÚȘ, piciorușe, s. n. 1. Diminutiv al lui picior (1); picioruț. 2. Punct de lucrătură la o împletitură cu croșeta. 3. Organ al mașinii de cusut care asigură presarea și deplasarea materialului în timpul coaserii lui. – Picior + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picioruș
PICIORÚȘ, piciorușe, s. n. 1. Diminutiv al lui picior (1); picioruț. 2. Punct de lucrătură la o împletitură cu croșeta. 3. Organ al mașinii de cusut care asigură presarea și deplasarea materialului în timpul coaserii lui. – Picior + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picioruţ
PICIORÚȚ, picioruțe, s. n. Picioruș (1). – Picior + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picioruț
PICIORÚȚ, picioruțe, s. n. Picioruș (1). – Picior + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pick-up
PÍCK-UP, pick-upuri, s. n. Aparat pentru redarea prin mijloace electroacustice a sunetelor înregistrate pe un disc; p. restr. doză de redare. [Pr.: pícap] – Din engl. pickup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picker
PÍCKER, pickere, s. n. Mașină agricolă de recoltat știuleții de porumb. – Din engl. picker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pickhammer
PÍCKHAMMER, pickhammere, s. n. Ciocan de abataj; pic^2; [Scris și: pichamăr. – Var.: picámăr] – Din germ. Pickhammer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pickup
PICK-UP, pick-upuri, s. n. Vehicul utilitar ușor, compus dintr-o cabină (cu unul sau două rânduri de scaune) pentru pasageri și o platformă descoperită, în spate, pentru transport marfă. – Din engl. pick-up.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

piclaj
PICLÁJ, piclaje, s. n. Operație de tratare a pieilor cu o soluție acidă (și cu clorură de sodiu) înainte de tăbăcire; piclare. – Din fr. picklage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piclare
PICLÁRE, piclări, s. f. Piclaj. – Cf. piclaj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picni
PICNÍ, picnesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A atinge, a nimeri pe cineva cu o lovitură bine țintită. ♦ Fig. (Despre boli, dureri, necazuri etc.) A veni (și a atinge, a doborî pe cineva) pe neașteptate. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picnic
PÍCNIC, picnicuri, s. n. Masă (și petrecere) comună (în aer liber), de obicei cu contribuția fiecărui participant. [Acc. și: picníc] – Din fr. pique-nique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picnire
PICNÍRE, picniri, s. f. (Rar) Acțiunea de a picni. – V. picni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picnometrie
PICNOMETRÍE, picnometrii, s. f. (Fiz.) Tehnică de măsurare a densităților. – Din fr. pycnométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picnometru
PICNOMÉTRU, picnometre, s. n. Instrument (în formă de recipient) folosit pentru măsurarea densității corpurilor lichide sau solide prin cântărire. – Din fr. pycnomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picofarad
PICOFARÁD, picofarazi, s. m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură a capacității electrice, egală cu a 10-12 parte dintr-un farad. – Din fr. picofarad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picol
PÍCOL s. m. v. picolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picoliţă
PÍCOLIȚĂ, picolițe, s. f. Fată (sau femeie) care servește într-un restaurant ca ajutoare a chelnerului. – Picol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picoliță
PÍCOLIȚĂ, picolițe, s. f. Fată (sau femeie) care servește într-un restaurant ca ajutoare a chelnerului. – Picol + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picolo
PÍCOLO, picoli, s. m. Băiat care servește într-un restaurant ca ajutor al chelnerului. [Var.: pícol s. m.] – Din it. piccolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picon
PICÓN, picoane, s. n. Parte a ciocanului de abataj constituită dintr-o bară cilindrică de oțel cu vârful ascuțit sau lat, care servește la ruperea sau la dislocarea rocilor șpiț^2; p. gener. ciocan de abataj. – Din it. piccone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picosecundă
PICOSECÚNDĂ, picosecunde, s. f. (Fiz.) A 10-12 parte dintr-o secundă. – Din fr. picoseconde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picot
PICÓT, picoți, s. m. 1. (Min.) Bucată de lemn tare, ascuțită la un capăt, folosită la săparea galeriilor. 2. (În forma picou, n.) Bordură de dantelă cu colțuri. ♦ Bulină (3). – Din fr. picot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picota
PICOTÁ vb. I v. picoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picoteală
PICOTEÁLĂ, picoteli, s. f. Faptul de a picoti; starea celui care picotește; moțăială, somnolență. – Picoti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picoti
PICOTÍ, picotesc, vb. IV. Intranz. A ațipi (cu intermitențe) șezând sau stând în picioare; a dormita, a moțăi. [Var.: picotá vb. I] – Pica^1 + suf. -oti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picotire
PICOTÍRE s. f. Faptul de a picoti. – V. picoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picrat
PICRÁT, picrați, s. m. Compus obținut prin înlocuirea cu metal a hidrogenului din gruparea hidroxil a acidului picric. – Din fr. picrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picric
PÍCRIC adj. (În sintagma) Acid picric = acid coroziv și toxic, sub formă de cristale galbene, fără miros și cu gust amar, folosit ca exploziv, la prepararea unor substanțe colorante etc. – Din fr. picrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picrit
PICRÍT s. m. Rocă magmatică de origine vulcanică, de culoare verde închis sau neagră. – Din fr. picrite, germ. Pikrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picromigdală
PICROMIGDÁLĂ s. f. v. pricomigdală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picta
PICTÁ, pictez, vb. I. Tranz. 1. A reprezenta o imagine, un model etc. pe pânză, pe carton, pe sticlă etc., cu ajutorul pensulei și al culorilor; a zugrăvi. ♦ Absol. A se ocupa cu pictura (1), a practica pictura. ♦ A acoperi sau a împodobi cu picturi (2) un obiect, un material. ♦ Refl. (Fam. și depr.; despre femei) A se farda (exagerat). 2. Fig. A caracteriza (sugestiv), a înfățișa (plastic) prin cuvinte, într-o operă literară, ființe, situații, întâmplări; a descrie, a zugrăvi. – Din pictor și pictură (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictat
PICTÁT, -Ă, pictați, -te, adj. Reprodus, reprezentat într-o pictură (2); zugrăvit. ♦ (Despre obiecte, materiale etc.) Pe care s-a executat o pictură (2). – V. picta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictografic
PICTOGRÁFIC, -Ă, pictografici, -ce, adj. Care aparține pictografiei, privitor la pictografie; spec. (despre scriere, semne) care redă obiectele și ideile prin desene simbolice, sugestive. – Din fr. pictographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictografie
PICTOGRAFÍE s. f. Sistem primitiv de scriere în care obiectele și ideile sunt redate prin desene sugestive, simbolice. – Din fr. pictographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictogramă
PICTOGRÁMĂ, pictograme, s. f. Desen sau șir de desene simbolice, sugestive, prin care sunt redate obiectele și ideile în unele sisteme primitive de scriere. – Din fr. pictogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictor
PÍCTOR, pictori, s. m. Artist plastic care se ocupă cu pictura (1). ♦ Fig. Scriitor care descrie sugestiv fizicul și caracterul personajelor, scene din viață, din natură etc. – Din lat. pictor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictorial
PICTORIÁL, pictoriale, s. n. Revistă cu multe fotografii. [Pr.: -ri-al] – Din engl. pictorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictoriţă
PÍCTORIȚĂ, pictorițe, s. f. Artistă plastică care se ocupă cu pictura (1). [Acc. și: pictoríță] – Pictor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictoriță
PÍCTORIȚĂ, pictorițe, s. f. Artistă plastică care se ocupă cu pictura (1). [Acc. și: pictoríță] – Pictor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictural
PICTURÁL, -Ă, picturali, -e, adj. Care aparține picturii, privitor la pictură; p. ext. pitoresc. – Din fr. pictural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picturalitate
PICTURALITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi pictural; caracter pictural; plasticitate. – Pictural + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pictură
PICTURĂ, (2) picturi, s. f. 1. Ramură a artelor plastice care interpretează realitatea în imagini vizuale, prin fonne colorate, bidimensionale, desfășurate pe o suprafață plană. 2. Lucrare artistică executată de un pictor; tablou, pânză. ♦ Ansamblul operelor, stilurilor și procedeelor specifice pictorilor dintr-o țară, dintr-o epocă, dintr-o școală etc. 3. Fig. Descriere sugestivă (într-o operă beletristică) a fizicului și a caracterului personajelor, a unor scene din viața reală și din natură etc. – Din lat. pictura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picui
PICUÍ, picuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A picura (2). – Pic^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piculeţ
PICULÉȚ s. n. (Fam.) Diminutiv al lui pic^1; picușor, picuș, picuț. – Pic^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piculeț
PICULÉȚ s. n. (Fam.) Diminutiv al lui pic^1; picușor, picuș, picuț. – Pic^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piculină
PICULÍNĂ, piculine, s. f. Instrument muzical de suflat, asemănător cu un mic flaut, care emite sunete din registrul acut. – Cf. it. piccolino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picumn
Picumn = Picumnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

picumnus
Picumnus (și Pilumnus), vechi divinități romane, de origine obscură. Ocroteau casele și pe noii născuți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

picur
PÍCUR, picuri, s. m. Pic^1 (II 1). – Sg. refăcut după picuri (pl. lui pic^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picura
PICURÁ, pícur, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A cădea sau a face, a lăsa să cadă în picături. ♦ Intranz. impers. A ploua ușor, cu stropi rari. 2. Intranz. Fig. A răsuna, a vibra (încet); a picui. 3. Intranz. (Înv. și reg.; de obicei cu determinările „de somn”, „din picioare”) A moțăi, a picoti. – Din picur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picurar
PICURÁR, picurare, s. n. (Constr.) Lăcrimar la acoperiș. – Picura + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picurare
PICURÁRE, picurări, s. f. Acțiunea de a picura. – V. picura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picurat
PICURÁT^1 s. n. Faptul de a picura. – V. picura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picurat
PICURÁT^2, -Ă, picurați, -te, adj. (Rar) Acoperit cu picături. – V. picura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuriş
PICURÍȘ s. n. (Rar) Cădere a apei sub formă de picături; p. ext. loc unde apa unui izvor curge în picături. – Picur + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuriș
PICURÍȘ s. n. (Rar) Cădere a apei sub formă de picături; p. ext. loc unde apa unui izvor curge în picături. – Picur + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picus
Picus, fiul lui Saturnus și rege în Latium în vremurile străvechi ale aborigenilor. Picus avea darul profeției și era considerat drept tatăl lui Faunus. Iubit, printre altele, de Circe, a cărei dragoste nu a voit să o împărtășească, Picus a fost metamorfozat de către temuta magiciană într-o pasăre.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

picuş
PICÚȘ, picușuri, s. n. I. (Pop.) 1. Piculeț. ♦ (Fam.) Băutură alcoolică (în cantitate mică). 2. Masă lichidă sau solidificată formată prin picurarea unui lichid sau prin curgerea, picătură cu picătură, a unei materii topite. II. (Fam.) Câștig mic și întâmplător (de obicei ilicit). – Pic^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuș
PICÚȘ, picușuri, s. n. I. (Pop.) 1. Piculeț. ♦ (Fam.) Băutură alcoolică (în cantitate mică). 2. Masă lichidă sau solidificată formată prin picurarea unui lichid sau prin curgerea, picătură cu picătură, a unei materii topite. II. (Fam.) Câștig mic și întâmplător (de obicei ilicit). – Pic^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuşor
PICUȘÓR s. n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picușor
PICUȘÓR s. n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuţ
PICÚȚ s. n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

picuț
PICÚȚ s. n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pidgin
PÍDGIN s. n. Formă simplificată de vorbire care constă, de obicei, dintr-un amestec de două sau mai multe limbi, prezintă o gramatică și un vocabular rudimentare și este întrebuințată ca mijloc de comunicare între grupe vorbitoare de limbi diferite, fără a fi însă vorbită ca limbă primară sau maternă; limbă de contact. (din engl. pidgin English < modific. din pigeon English < engl. pidgin pigeon = afacere < prob. din pronunțarea chineză a engl. business = afacere) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pidosnic
PIDÓSNIC, -Ă, pidosnici, -ce, adj., s. m. I. Adj. (Pop.) Care este ieșit din comun, contrar așteptărilor (în sens negativ); care se comportă ciudat, sucit, care face totul pe dos. II. S. m. Numele a două specii de plante erbacee cu frunze lucioase, verzi-albăstrii și cu flori galbene (Cerinthe minor și glabra). – Pe dos + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedecă
PIÉDECĂ s. f. v. piedică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedestal
PIEDESTÁL, piedestaluri, s. n. Suport (înalt) pe care se așază o statuie, o coloană, un obiect decorativ etc. [Pl. și: piedestale] – Din fr. piédestal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedică
PIÉDICĂ, piedici, s. f. 1. Factor care împiedică realizarea unui țel, care stă în calea unei acțiuni; stavilă, obstacol, impediment; dificultate, greutate. ◊ Loc. vb. A pune piedică (sau piedici) = a împiedica. ♦ Mijloc de a face pe cineva să cadă, împiedicându-l cu piciorul. ◊ Loc. vb. A(-i) pune (o) piedică = a pune cuiva piciorul înainte pentru a-l face să se împiedice și să cadă. ♦ (Rar) Greutate în vorbire. 2. (Concr.) Unealtă, dispozitiv, instrument folosit pentru blocarea sau încetinirea mișcării unui sistem tehnic, pentru blocarea unui organ mobil al acestuia, la sprijinire sau la susținere etc. ♦ Frânghie sau lanț cu care se leagă picioarele de dinainte ale cailor, pentru a-i împiedica să fugă când sunt lăsați să pască. 3. (Bot.; în compusul) Piedica-vântului = plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze alungite, cu flori liliachii și albăstrii (Lathyrus hirsutus). [Var.: piédecă s. f.] – Lat. pedica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedicuţă
PIEDICÚȚĂ, piedicuțe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina lungă și târâtoare, cu frunzele mici și dese, cu inflorescența în formă de spic (Lycopodium clavatum). – Piedică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedicuță
PIEDICÚȚĂ, piedicuțe, s. f. Plantă erbacee cu tulpina lungă și târâtoare, cu frunzele mici și dese, cu inflorescența în formă de spic (Lycopodium clavatum). – Piedică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piedin
PIÉDIN, piedine, s. n. Totalitatea firelor de urzeală de la capătul unei pânze, care rămân nețesute și se taie când pânza este scoasă de pe războiul de țesut. – Lat. *pedinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piei
PÍEI formă de g.-d. art. v. pía máter. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pieire
PIEÍRE s. f. Acțiunea de a pieri și rezultatul ei. 1. Moarte (violentă, năprasnică); ucidere, omor. ♦ (În limbajul bisericesc) Pierdere a vieții veșnice ca urmare a degradării morale și a căderii în păcat. ♦ (Înv. și reg.) Pericol, primejdie de moarte; p. ext. necaz, supărare. 2. Distrugere, nimicire; dispariție; decădere, ruinare. ♦ Încetare, anulare, suprimare. [Var.: (reg.) pieríre s. f.] – V. pieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieitor
PIEITÓR, -OÁRE adj. v. pieritor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielar
PIELÁR, pielari, s. m. Meseriaș care prelucrează piei, care confecționează obiecte din piele; comerciant, negustor de piei sau de obiecte confecționate din piele. – Piele + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielărie
PIELĂRÍE^1, (1) pielării, s. f. 1. Atelier unde se prelucrează sau se vând piei sau obiecte confecționate din piele. 2. Meseria pielarului; comerț cu obiecte de piele. – Pielar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielărie
PIELĂRÍE^2, pielării, s. f. (La sg. cu sens colectiv) Mulțime de piei; p. ext. obiecte confecționate din piele. – Piele + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielărit
PIELĂRÍT s. n. Meseria de pielar. – Pielar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielcică
PIELCÍCĂ, -EÁ s. f. v. pielicică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piele
PIÉLE, piei, s. f. 1. Țesut conjunctiv-epitelial care acoperă întreaga suprafață a corpului animalelor vertebrate și a celor mai multe dintre nevertebrate; spec. epiderma omului. ◊ Loc. adj. și adv. În (sau cu) pielea goală = complet dezbrăcat; gol, nud. ◊ Loc. adv. (Până) la piele = în întregime, de tot, complet. ◊ Expr. A ști (sau a vedea etc.) cât îi (sau ce-i) poate pielea cuiva = a ști (sau a vedea) de ce e în stare, cât valorează cineva. A nu-i face pielea (nici) doi bani (sau nici două parale, nicio ceapă degerată) sau a nu-i plăti pielea (nici)un ban = a nu fi bun de nimic, a nu avea nicio valoare. A nu(-și) mai încăpea în piele = a) a fi bucuros, fericit etc.; b) a fi foarte îngâmfat. A(-i) intra (sau a i se băga) (pe) sub piele sau (pe) sub pielea cuiva = a reuși să câștige încrederea sau simpatia cuiva (prin lingușiri, insistențe, servicii etc.). A i se face (cuiva) pielea de găină (sau de gâscă) ori pielea găinii (sau a gâștii) = a i se încreți (cuiva) pielea (de frică, de frig etc.). A-i lua (cuiva) (și) pielea (de pe el) sau șapte (ori nouă) piei = a exploata pe cineva crâncen, a-l jecmăni. (A fi) numai piele(a) și os(ul) = (a fi) foarte slab. A-i frige cuiva pielea = a se răzbuna pe cineva, a chinui sau a pedepsi aspru pe cineva. A plăti cu pielea = a suporta o pedeapsă corporală. A-și lăsa pielea (pe undeva) sau a da pielea popii = a muri (pe undeva). A-și pune pielea în saramură = a) a risca, a se expune; b) a-și impune anumite restricții pentru a realiza ceva. A-și pune pielea pentru cineva = a se expune la neplăceri pentru cineva; a-și pune viața în primejdie pentru cineva. A-și ieși din piele = a fi cuprins de un sentiment foarte puternic (de bucurie, de ciudă etc.). A-i da (sau a-i ieși cuiva ceva) prin piele = a suporta consecințele unui fapt, a o păți, a-i ieși pe nas. A-și vinde (și) pielea de pe el = a-și vinde tot, a face orice sacrificiu material (pentru a scăpa de o datorie, de o primejdie etc.). A-și vinde scump pielea = a lupta cu înverșunare, provocând mari neajunsuri adversarului (chiar dacă nu mai sunt sorți de izbândă). A rămâne numai cu pielea = a rămâne foarte sărac. (A fi) vai (și amar) de pielea cuiva = (a fi) rău de cineva, (a fi) vai de capul lui. A simți (ceva) pe propria (sa) piele = a suporta din plin și personal consecințele unei situații. A fi în pielea cuiva = a se afla exact în aceeași situație (dificilă) cu altcineva. A face ceva pe pielea altuia = a-și satisface gusturi, a-și crea avantaje în dauna altora, aruncând riscul asupra altora. Numai pielea lui știe, se spune despre cel care a răbdat și a suferit multe. A avea pielea groasă sau a fi gros la piele (sau cu pielea groasă) = a fi lipsit de bun-simț, a fi obraznic. A-i face (cuiva) pielea tobă (sau burduf) = a bate pe cineva foarte tare. ◊ Compus: Piei-roșii = (Pop.) nume dat populației indiene aborigene din America de Nord; amerindieni. ♦ Fig. Ființă, făptură; p. ext. viață. Ține la pielea lui. 2. Piele (1) jupuită de pe un animal (și prelucrată); spec. blană. ♦ Piele de drac = țesătură deasă de bumbac, foarte rezistentă, cu o parte pufoasă (imitând antilopa). [Gen.-dat.: pielii, pieii] – Lat. pellis, -em.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielicică
PIELICÍCĂ, -EÁ, pielicele, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui piele; pielișoară, pielușică. ♦ Blăniță de miel în special cea provenită de la mieii de rasă caracul. [Var.: pielcícă, -eá s. f.] – Piele + suf. -icică. – Pielicică: cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielişoară
PIELIȘOÁRĂ, pielișoare, s. f. (Rar) Pielicică. – Piele + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielișoară
PIELIȘOÁRĂ, pielișoare, s. f. (Rar) Pielicică. – Piele + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielită
PIELÍTĂ, pielite, s. f. Boală care se manifestă prin inflamația mucoasei bazinetului renal. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieliţă
PIÉLIȚĂ, pielițe, s. f. 1. Piele (1) subțire, fină, delicată; spec. pielea obrazului. ♦ (Mai ales la pl.) Strat subțire, cornos, care mărginește unghia. 2. Nume generic pentru țesuturile animale subțiri (și elastice), cu aspect de foiță, lamă sau pânză fină, care căptușesc, îmbracă, susțin, separă sau formează anumite organe sau părți de organe; membrană. 3. Țesut vegetal subțire care acoperă, separă sau leagă unele părți ale plantelor. 4. Intestin de animal sau membrană artificială care formează învelișul mezelurilor preparate din tocătură. 5. Pojghiță fină care se formează pe suprafața unor lichide. – Piele + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieliță
PIÉLIȚĂ, pielițe, s. f. 1. Piele (1) subțire, fină, delicată; spec. pielea obrazului. ♦ (Mai ales la pl.) Strat subțire, cornos, care mărginește unghia. 2. Nume generic pentru țesuturile animale subțiri (și elastice), cu aspect de foiță, lamă sau pânză fină, care căptușesc, îmbracă, susțin, separă sau formează anumite organe sau părți de organe; membrană. 3. Țesut vegetal subțire care acoperă, separă sau leagă unele părți ale plantelor. 4. Intestin de animal sau membrană artificială care formează învelișul mezelurilor preparate din tocătură. 5. Pojghiță fină care se formează pe suprafața unor lichide. – Piele + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielm
PIELM, pielmuri, s. n. (Pop.) Făină de grâu, de porumb etc. (de cea mai bună calitate). [Var.: piemn s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielografie
PIELOGRAFÍE, pielografii, s. f. (Med.) Radiografie a rinichilor, a bazinetelor și a ureterelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielonefrită
PIELONEFRÍTĂ, pielonefrite, s. f. Boală inflamatorie, de natură infecțioasă, a bazinetului și a rinichiului. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélonéphrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieloplastie
PIELOPLASTÍE, pieloplastii, s. f. Decorare a obiectelor din piele prin scoaterea în relief a desenului. – De la piele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielos
PIELÓS, -OÁSĂ, pieloși, -oase, adj. (Rar) Care are aspectul pielii; elastic și rezistent ca pielea. – Piele + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieluşică
PIELUȘÍCĂ, pielușele, s. f. (Reg.) Pielicică. – Piele + suf. -ușică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pielușică
PIELUȘÍCĂ, pielușele, s. f. (Reg.) Pielicică. – Piele + suf. -ușică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piemie
PIEMÍE, piemii, s. f. (Med.) Septicemie. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piemn
PIEMN s. n. v. pielm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piemn
PIEMN s. n. Făină de porumb, mălai (reg. zona Drăgășani, Vâlcea). [var. pielm s. n.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

piemont
PIEMÓNT, piemonturi, s. n. Formă de relief situată la contactul unor munți cu o câmpie sau cu o depresiune, formată prin acumularea depunerilor aduse de apele curgătoare la schimbarea de pantă. – Din fr. piémont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piemontan
PIEMONTÁN, -Ă, piemontani, -e, adj. Care aparține piemontului, referitor la piemont, care alcătuiește un piemont. – Piemont + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piept
PIEPT, (1, 2, 4) piepturi, s. n., (3) piepți, s. m. 1. S. n. Parte superioară a corpului, de la abdomen până la gât, la om și la unele animale vertebrate; torace; spec. partea anterioară (și exterioară) a acestei regiuni; p. restr. organ din interiorul cavității toracice (inimă sau plămân). ◊ Loc. adv. În piept = de-a dreptul (în sus), pieptiș. ◊ Loc. adj. și adv. Piept la piept = (despre lupte, felul de a lupta etc.) (care se desfășoară) în mod direct, din apropiere, corp la corp; la baionetă. Piept în piept = (care este) unul contra celuilalt, față în față, (aproape) ciocnindu-se. Expr. Cu pieptul deschis = fără teamă, direct. Cu capul în piept = cu capul plecat (de rușine, de supărare etc.). A strânge (pe cineva) la piept = a îmbrățișa. Cu mâinile (încrucișate) la (sau pe) piept = a) în inactivitate; b) mort, decedat. A pune mâinile pe piept = a muri. A da piept cu cineva (sau cu ceva) = a se împotrivi cuiva (sau la ceva); a înfrunta direct pe cineva (sau ceva), a se lupta cu cineva. A lua (ceva) în piept = a înfrunta ceva direct, a lupta pentru a cuceri sau pentru a învinge ceva. A ține (cuiva) piept = a rezista, a nu se da bătut; a se împotrivi, a înfrunta; a concura cu succes. A(-și) pune pieptul (pentru cineva sau ceva) sau a apăra cu pieptul (pe cineva sau ceva) = a apăra din răsputeri, a apăra cu viața. A-și sparge pieptul (strigând, vorbind etc.) = a striga din răsputeri, a obosi (strigând, vorbind etc. zadarnic). (A fi) slab de piept = (a fi) debil pulmonar, predispus la tuberculoză. ♦ (Și în sintagma boală de piept) Tuberculoză pulmonară. ♦ Carne de pe partea anterioară a cavității toracice a unor animale, folosită ca aliment; mâncare preparată din această carne. 2. S. n. (Pop.) Sân (al femeii). ◊ Expr. (Pop.) A avea piept = (despre femeile cu copii mici) a avea lapte. A da piept = (despre femeile cu copii mici) a alăpta, a da să sugă. 3. S. m. Partea din față a unei piese de îmbrăcăminte care acoperă pieptul (1). ◊ Expr. A lua (pe cineva) de piept = a cere cuiva socoteală, a sări la bătaie. A se lua (sau a se apuca, a se prinde) de piept cu cineva = a se împotrivi (cuiva); a se lupta, a se bate cu cineva. 4. S. n. P. anal. Coastă de deal, de munte etc.; povârniș. – Lat. pectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptar
PIEPTÁR, pieptare, s. n. (Pop.) 1. Obiect de îmbrăcăminte (de postav, de lână etc.) fără mâneci, care acoperă ca o vestă partea superioară a corpului; spec. cojocel scurt din blană de oaie, fără mâneci, adesea ornamentat, încheiat în față sau pe umăr; bundiță. 2. Obiect de metal, de zale sau de piele groasă care acoperea pieptul și spatele luptătorilor din vechime, apărându-i de loviturile adversarului. ♦ Bucată de piele groasă cu care scrimerii își acoperă pieptul. 3. Curea lată la hamuri, care trece pe sub pieptul calului. – Piept + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăn
PIÉPTĂN, piepteni, s. m. 1. Obiect de toaletă confecționat din os, din metal, din materiale plastice etc., cu dinți mărunți, care servește la pieptănat^1 părul sau pe care femeile îl poartă în păr ca podoabă. 2. (Mai ales la pl.) Unealtă cu dinți metalici, folosită în industria casnică la pieptănatul1 fibrelor textile; pieptănuși; p. ext. element al mașinii industriale de pieptănat fibrele textile. 3. P. anal. Nume dat mai multor obiecte, unelte sau părți componente ale acestora, care seamănă, ca formă sau ca folosire, cu un pieptăn (1, 2). [Var.: piéptene s. m.] – Lat. pecten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăna
PIEPTĂNÁ, piéptăn, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) descurca, a(-și) netezi, a(-și) aranja sau a(-și) curăța cu pieptenele părul sau barba. ♦ A (se) coafa. ♦ Tranz. (Pop.) A țesăla. 2. Tranz. A trece anumite fibre textile prin dinții unor piepteni (pentru a le curăța de impurități, a alege fibrele de calitate bună etc.). ♦ Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. 3. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A(-și) cizela stilul, vorbirea etc. [Prez. ind. și: piáptăn] – Lat. pectinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănar
PIEPTĂNÁR, pieptănari, s. m. Persoană care face sau vinde piepteni (1). – Pieptăn + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănare
PIEPTĂNÁRE, pieptănări, s. f. Acțiunea de a (se) pieptăna; pieptănat^1. – V. pieptăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănariţă
PIEPTĂNÁRIȚĂ, pieptănarițe, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina lungă și subțire terminată în spic, spontană sau cultivată ca plantă de nutreț (Cynosurus cristatus). – Pieptăn + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănariță
PIEPTĂNÁRIȚĂ, pieptănarițe, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina lungă și subțire terminată în spic, spontană sau cultivată ca plantă de nutreț (Cynosurus cristatus). – Pieptăn + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănaş
PIEPTĂNÁȘ, pieptănași, s. m. Pieptănuș (1). – Pieptăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănaș
PIEPTĂNÁȘ, pieptănași, s. m. Pieptănuș (1). – Pieptăn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănat
PIEPTĂNÁT^1 s. n. Pieptănare. – V. pieptăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănat
PIEPTĂNÁT^2, -Ă, pieptănați, -te, adj. 1. (Despre păr, barbă etc.) Descurcat, netezit, aranjat sau curățat cu pieptenele; (despre oameni) cu părul descurcat, netezit, aranjat sau curățat (cu pieptenele). 2. (Despre fibre textile) Trecut prin dinții unor piepteni (pentru a îndepărta impuritățile, a alege fibrele de cea mai bună calitate etc.). – V. pieptăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănătoare
PIEPTĂNĂTOÁRE, pieptănători, s. f. 2. Mașină (sau organ de mașină, unealtă) de pieptănat fibrele textile. ◊ (Adjectival, n.) Cilindru pieptănător. – Pieptăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănător
PIEPTĂNĂTÓR, -OÁRE, pieptănători, -oare, s. m., s. f. 1. Persoană care piaptănă anumite fibre textile; muncitor calificat în pieptănatul^1 fibrelor textile. ◊ (Adjectival) Cilindru pieptănător. – Pieptăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănătorie
PIEPTĂNĂTORÍE, pieptănătorii, s. f. (Secție într-o) întreprindere industrială de filare în care fibrele textile sunt supuse, în cursul procesului tehnologic, operației de pieptănare. – Pieptănător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănătură
PIEPTĂNĂTÚRĂ, pieptănături, s. f. 1. Fel de aranjare a părului; coafură, frizură. 2. Operație manuală sau mecanică de trecere a fibrelor textile prin dinții unor piepteni pentru a înlătura impuritățile, a alege fibrele de cea mai bună calitate etc. ♦ (Concr.) Totalitatea deșeurilor eliminate la pieptănatul^1 fibrelor textile. – Pieptăna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănel
PIEPTĂNÉL, pieptănei, s. m. (Rar) Pieptănuș (1). [Var.: pieptenél s. m.] – Pieptăn + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănuş
PIEPTĂNÚȘ, pieptănuși, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui pieptăn; pieptănaș, pieptănel. 2. (La pl.) Piepteni (2). – Pieptăn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptănuș
PIEPTĂNÚȘ, pieptănuși, s. m. (Rar) 1. Diminutiv al lui pieptăn; pieptănaș, pieptănel. 2. (La pl.) Piepteni (2). – Pieptăn + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăraş
PIEPTĂRÁȘ, pieptărașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui pieptar (1); pieptărel, pieptăruț. – Pieptar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăraș
PIEPTĂRÁȘ, pieptărașe, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui pieptar (1); pieptărel, pieptăruț. – Pieptar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptărel
PIEPTĂRÉL, pieptărele, s. n. (Pop.) Pieptăraș. – Pieptar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăruţ
PIEPTĂRÚȚ, pieptăruțe, s. n. (Reg.) Pieptăraș. – Pieptar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptăruț
PIEPTĂRÚȚ, pieptăruțe, s. n. (Reg.) Pieptăraș. – Pieptar + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptene
PIÉPTENE s. m. v. pieptăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptenel
PIEPTENÉL s. m. v. pieptănel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptiş
PIEPTÍȘ, -Ă, (1, 4) pieptiși, -e, adj., (2, 3, 5) adv. 1. Adj. Care are pantă repede, abruptă, greu de urcat. 2. Adv. De-a dreptul (în sus), drept în sus sau înainte; direct. 3. Adv. Față în față (aproape ciocnindu-se), piept în piept. 4. Adj. (Despre lupte, ciocniri etc.) Care are loc prin înfruntare directă între combatanți, corp la corp, direct. 5. Fig. Cu curaj, fără teamă, pe față. – Piept + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptiș
PIEPTÍȘ, -Ă, (1, 4) pieptiși, -e, adj., (2, 3, 5) adv. 1. Adj. Care are pantă repede, abruptă, greu de urcat. 2. Adv. De-a dreptul (în sus), drept în sus sau înainte; direct. 3. Adv. Față în față (aproape ciocnindu-se), piept în piept. 4. Adj. (Despre lupte, ciocniri etc.) Care are loc prin înfruntare directă între combatanți, corp la corp, direct. 5. Fig. Cu curaj, fără teamă, pe față. – Piept + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptişor
PIEPTIȘÓR, pieptișoare, s. n. Diminutiv al lui piept; pieptuț. – Piept + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptișor
PIEPTIȘÓR, pieptișoare, s. n. Diminutiv al lui piept; pieptuț. – Piept + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptos
PIEPTÓS, -OÁSĂ, pieptoși, -oase, adj. (Fam.) 1. Cu pieptul (1) lat; p. ext. voinic, bine legat. ♦ Fig. Mândru, îngâmfat. 2. (Despre femei) Cu sânii mari. – Piept + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptoşire
PIEPTOȘÍRE, pieptoșiri, s. f. v. PIEPTOȘI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pieptoșire
PIEPTOȘÍRE, pieptoșiri, s. f. v. PIEPTOȘI. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pieptuţ
PIEPTÚȚ, pieptuțuri, s. n. (Rar) Pieptișor. – Piept + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieptuț
PIEPTÚȚ, pieptuțuri, s. n. (Rar) Pieptișor. – Piept + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pier
Pier = Pierus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pierde
PIÉRDE, pierd, vb. III. I. 1. Tranz. A nu mai ști unde se află, unde a pus, unde a rătăcit (un bun material). ◊ Expr. A(-și) pierde șirul = a se încurca, a se zăpăci; a nu mai avea continuitate (în vorbire). 2. Tranz. A nu mai cunoaște sau a nu mai găsi drumul, locul etc. căutat; a greși direcția. ◊ Expr. A(-i) pierde (cuiva) urma = a nu mai ști unde se află, unde poate fi găsit. A-și pierde (sau, refl., a i se pierde) urma (ori urmele) = a nu mai putea fi găsit; a dispărea. ♦ Refl. A se rătăci de grupul în care se afla. 3. Refl. Fig. A se lăsa absorbit de ceva, a se cufunda în... 4. Refl. Fig. A fi cuprins, copleșit de un sentiment de o emoție; a nu mai ști ce să facă. II. Tranz.A fi deposedat de..., a rămâne fără..., a nu mai avea; spec. a irosi, a risipi. ◊ Expr. A pierde din mână = a scăpa un prilej favorabil. A pierde pământul de sub picioare = a) a nu-și mai putea păstra echilibrul din cauza unei proaste stări fizice, a unui pas greșit etc.; b) a fi pe punctul de a pierde o anumită situație materială sau socială. A-și pierde viața = a muri; a fi omorât. A-și pierde cunoștința (sau simțirea) = a leșina. A-și pierde cumpătul (sau răbdarea) = a nu se mai putea stăpâni, a se enerva. ♦ A rămâne fără o parte a corpului, fără un organ, fără o facultate fizică sau intelectuală, a nu se mai putea folosi de o parte a corpului, de o facultate. ◊ Expr. A pierde sânge = a avea hemoragie. A pierde laptele = (despre femelele unor mamifere) a le scădea sau a le înceta secreția laptelui (într-o perioadă când aceasta ar trebui să fie normală). A-și pierde mințile = a înnebuni. ♦ (Despre plante) A i se urca (și a-i cădea) frunzele, rodul etc. 2. (Pop.; despre femei) A avorta. 3. A fi lipsit (pentru totdeauna) de o ființă dragă; a rupe relațiile (de prietenie) cu cineva, a fi părăsit. 4. A fi învins într-un război, într-o întrecere; a nu câștiga un proces etc. 5. A sosi prea târziu, a nu ajunge sau a nu face ceva la timp. 6. A folosi timpul în mod nerațional, irosindu-l sau profitând insuficient de el. ◊ Expr. Fără a (mai) pierde vremea = imediat, repede, neîntârziat. Compus: pierde-vară s. m. și f. = om care își irosește timpul, care nu muncește și umblă fără niciun rost. III. 1. Tranz. (Pop.) A ucide, a omorî. ♦ Refl. A muri. ♦ Tranz. și refl. A(-și) cauza un mare rău, neajuns etc.; a pune sau a se afla într-o situație extrem de grea. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A distruge, a nimici (popoare, țări, așezări, bunuri materiale etc.). 3. Tranz. (Pop.) A face să dispară, să piară; p. ext. a compromite. 4. Refl. A ieși din câmpul vizual, a nu se mai vedea; a dispărea. ♦ Fig. A trece neobservat, neluat în considerație. ♦ Tranz. A nu mai putea urmări cu privirea pe cineva sau ceva, a nu mai vedea. ◊ Expr. A pierde (pe cineva) din ochi = a iubi foarte mult. 5. Refl. (Despre sunete, voci, zgomote) A-și diminua treptat intensitatea, a deveni din ce în ce mai slab; a se stinge. – Lat. perdere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierdere
PIÉRDERE, pierderi, s. f. Faptul de a (se) pierde. ♦ Pagubă (materială) cu care se soldează o activitate economică; diferența cu care cheltuielile depășesc veniturile. ◊ Loc. adv. În pierdere = fără câștig, cu deficit. ♦ (La pl.) Pagubă de vieți omenești. ♦ (Tehn.) Diferență dintre cantitatea de material, de forță etc. introdusă într-un sistem tehnic și cantitatea folosită în mod util. ♦ Înfrângere, insucces (în luptă, la jocuri, în competiții sportive). – V. pierde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierdut
PIERDÚT, -Ă, pierduți, -te, adj. 1. (Despre obiecte, bunuri) Care nu se mai află în posesia proprietarului, care nu mai este la locul lui obișnuit, despre care nu se știe unde se află. ♦ Care nu mai există, care a dispărut. 2. (Despre oameni) Care a plecat din locul unde era și căruia nu i se mai știe de urmă; rătăcit. ♦ Care nu mai trăiește în preajma cuiva, s-a depărtat de cineva; care nu se mai află în viață; mort. 3. Care abia se vede dintre alte obiecte, care nu apare clar din cauza depărtării; șters, estompat. ♦ (Despre culori) Pal, șters. ♦ (Despre sunete) Cu intensitate scăzută, slăbit din cauza depărtării; stins. 4. Absorbit de o activitate, de o problemă; copleșit de gânduri sau de sentimente, stăpânit de o emoție puternică; p. ext. disperat. ♦ (Despre ochi, privire) Ațintit în gol, rătăcit. 5. (Despre oameni) Aflat într-o situație foarte grea, în primejdie de moarte, expus distrugerii (fizice sau morale). ♦ (Despre femei) Care a decăzut din punct de vedere moral; care practică prostituția. 6. (Despre un interval de timp) Care a trecut pentru cineva în zadar, care a fost petrecut fără folos sau cu prea puțin folos. – V. pierde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieri
PIERÍ, pier, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A înceta să mai trăiască; a muri (de obicei de moarte violentă, nefirească). ◊ (Prin exagerare) Pier de frică. ♦ (Despre vegetație) A se ofili, a se usca. ♦ A fi distrus, nimicit; a dispărea; a se ruina. 2. (Despre abstracte, stări, senzații etc.) A lua sfârșit; a înceta să se (mai) manifeste, să se (mai) producă. ◊ Expr. A-i pieri (cuiva) glasul (sau graiul, piuitul) ori a-i pieri cuvintele de pe buze = a) a nu mai putea scoate o vorbă (de emoție, de frică etc.); b) a nu mai avea ce spune (din lipsă de argumente). ♦ A se șterge din amintire, a fi dat uitării. ♦ (Despre sunete, zgomote, lumină etc.) A-și reduce intensitatea până la dispariția totală, a dispărea treptat. 3. A dispărea fără urmă, fără a mai putea fi găsit. ♦ A i se fura ceva. 4. A dispărea (pe neașteptate) din fața cuiva sau de undeva, a ieși (brusc) din câmpul vizual al cuiva. ◊ Expr. Piei din fața mea! (sau din ochii mei!) = pleacă imediat de aici! să nu te mai văd! [Imper. pers. 2 sg. și: piei] – Lat. perire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieride
Pieride = Pierides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pierides
Pierides 1. Cele nouă fiice ale lui Pierus, regele Emathiei. Neîntrecute cîntărețe, pieridele, mîndre de măiestria lor, s-au încumetat să se ia la întrecere cu muzele. Au fost învinse însă de către acestea din urmă și, drept pedeapsă, metamorfozate în păsări. 2. Denumire purtată de cele nouă muze, care-și trăgeau obîrșia din ținutul Pieriei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pierire
PIERÍRE s. f. v. pieire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierit
PIERÍT, -Ă, pieriți, -te, adj. 1. (Pop.) Mort (de obicei de moarte violentă, nefirească). 2. Care a dispărut, care nu mai există. 3. (Despre oameni și fața lor) Lipsit de vigoare, slab; palid, descompus (de durere, de frică etc.); p. ext. descurajat, deznădăjduit; copleșit, distrus. ♦ Care se află într-o mare primejdie sau într-o situație extrem de grea. ♦ (Substantivat, m.; pop., în sintagma) Cel pierit = sifilis. – V. pieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieritor
PIERITÓR, -OÁRE, pieritori, -oare, adj. 1. Supus morții, pieirii; muritor. ◊ Expr. Pieritor de foame = (despre oameni) foarte sărac, care nu are nici ce mânca; muritor de foame. 2. Care dispare sau se risipește, care nu durează; trecător, efemer. [Var.: (înv. și reg.) pieitór, -oáre adj.] – Pieri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieritură
PIERITÚRĂ, pierituri, s. f. (Pop.) Om sau animal slab, fără vlagă. – Pieri + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierrot
PIERRÓT s. m. (Livr.) Personaj buf din vechea comedie italiană preluat de teatral francez și apoi de pantomimă, îmbrăcat în alb și cu o scufie (ascuțită) pe cap. [Pr.: pierd] – Din fr. pierrot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersăciu
PIERSĂCÍU, -ÍE adj. v. piersiciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersic
PIÉRSIC, piersici, s. m. Pom fructifer din familia rozaceelor, cu flori trandafirii sau albe și cu fructe mari, sferice (Persica vulgaris). ◊ Expr. (Pop. și fam.) A o lua (sau a o aduce, a umbla, a se da) pe după piersic = a spune (ceva) pe ocolite; a căuta un subterfugiu, a se eschiva. – Lat. persicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersica
PIERSICÁ, piérsic, vb. I. Tranz. (Pop.) A bate tare pe cineva; p. restr. a urzica, a bășica. – V. piersică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersică
PIÉRSICĂ, piersici, s. f. Fructul piersicului, sferic, cărnos, suculent, acoperit cu o pieliță pufoasă de culoare gălbuie-roșiatică. – Lat. persica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersicărie
PIERSICĂRÍE, piersicării, s. f. Cultură de piersici. – Piersic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piersiciu
PIERSICÍU, -ÍE, piersicii, adj. (Rar) De culoarea piersicii. [Var.: (reg.) piersăcíu, -íe adj.] – Piersică + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierus
Pierus, rege al Emathiei (Macedoniei) și tatăl pieridelor (v. și Pierides).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pierzanie
PIERZÁNIE s. f. (Pop.) 1. Moarte (năprasnică, violentă), ucidere în masă; primejdie de moarte, nenorocire, suferință mare, dezastru, prăpăd. 2. Decădere, degradare (morală); desfrâu, perdiție. – Pierde + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierzare
PIERZÁRE s. f. (Pop.) Pierzanie. ◊ Loc. vb. A da pierzării = a ucide sau a lăsa să fie ucis. – V. pierde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pierzător
PIERZĂTÓR, -OÁRE, pierzători, -oare, adj. (Înv. și pop.) Care nimicește, distruge sau vatămă; care aduce un prejudiciu moral. – Pierde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piesă
PIÉSĂ, piese, s. f. 1. Parte demontabilă a unei mașini, a unui mecanism, a unui instrument, a unei construcții; organ de mașină sau element component al unui mecanism, instrument, aparat etc. ◊ Piesă anatomică = parte dintr-un cadavru preparată special pentru disecție și pentru studii anatomice. 2. Obiect sau ființă care face parte dintr-o categorie, dintr-o serie de obiecte sau de ființe identice sau asemănătoare. ♦ Spec. Fiecare dintre obiectele de îmbrăcăminte care fac parte dintr-un ansamblu vestimentar. ♦ Spec. Fiecare dintre figurile sau obiectele unor jocuri sportive sau de societate. ♦ Spec. Fiecare dintre armele de artilerie aflate în dotarea unei unități, a unui stat etc. ♦ Monedă metalică. 3. Fiecare dintre actele, documentele, însemnările cuprinse într-un dosar sau într-o colecție. 4. Obiect de valoare sau operă de artă, expuse într-un muzeu sau făcând parte dintr-o colecție. 5. Operă literară compusă în formă de dialog și destinată reprezentării pe scenă; operă dramatică. ♦ P. gener. Operă literară. 6. Compoziție muzicală. – Din fr. pièce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piesetă
PIESÉTĂ, piesete, s. f. Piesă de teatru scurtă; scenetă. – Din fr. piécette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piesuţă
PIESÚȚĂ, piesuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui piesă. – Piesă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piesuță
PIESÚȚĂ, piesuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui piesă. – Piesă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieta
PIETÁ, pietá, s. f. Temă iconografică din repertoriul catolic, inspirată de patimile lui Isus Hristos, ilustrând tema plângerii lui, care o reprezintă pe Maica Domnului ținându-și fiul mort pe genunchi sau în brațe. [Pr.: pie-] – Din ff., it. pietà.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietate
PIETÁTE s. f. 1. Comportament religios plin de venerație și recunoștință. 2. Evlavie, smerenie, cucernicie. 3. Sentiment de respect profund și duioșie față de cineva sau ceva. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pieté, lat. pietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietin
PIETÍN s. n. 1. Boală contagioasă la oi, care se manifestă prin răni dureroase la picioare, pricinuind distrugerea progresivă a unghiilor. 2. Boală a cerealelor, provocată de unele ciuperci, care duce la înnegrirea părții bazale a tulpinilor, la pălirea, îndoirea și căderea plantelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietism
PIETÍSM s. n. Mișcare reformatoare în cadrul luteranismului german, fondată în 1671 și caracterizată prin reîntoarcerea la sentimentul pietății, rigorism în practicile religioase și ascetism. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietist
PIETÍST, -Ă, pietiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al pietismului. 2. Adj. Care aparține pietismului sau pietiștilor (1), referitor la pietism sau la pietiști. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieton
PIETÓN, pietoni, s. m. Persoană care umblă pe jos pe o arteră (cu trotuare) străbătută de vehicule. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piéton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietonal
PIETONÁL, -Ă, pietonali, -e, adj. Al pietonilor. [Pr.: pi-e-] – Pieton + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietos
PIETÓS, -OÁSĂ, pietoși, -oase, adj. (Înv.) Evlavios, cucernic. [Pr.: pi-e-] – Din it. pietoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrar
PIETRÁR, pietrari, s. m. 1. Muncitor calificat care prelucrează piatra (pentru construcții); cioplitor în piatră. ♦ (Înv.) Sculptor. ♦ Muncitor care pietruiește drumul. ♦ (Reg.) Zidar. 2. Pește teleostean răpitor, cu corpul în formă de fus, de culoare galbenă pe aripioare și brună spre coadă, care trăiește în apele dulci, adânci, cu fundul pietros și nisipos (Aspro zingel). 3. (Ornit.) Pietroșel sur. – Piatră + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrărie
PIETRĂRÍE^1, pietrării, s. f. 1. Carieră de piatră. 2. Grămadă, morman de pietre; loc pietros. 3. (Rar) Mulțime de pietre prețioase. – Piatră + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrărie
PIETRĂRÍE^2, pietrării, s. f. Meseria pietrarului (1). – Pietrar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietricică
PIETRICÍCĂ, -ICEÁ, pietricele, s. f. 1. Diminutiv al lui piatră. 2. (Bot.; la pl.; în compusul) Pietricele-roșii = Dianthus saxigemts. – Piatră + suf. -icică. Pietricea, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrifica
PIETRIFICÁ, pietrífic, vb. I. Refl. și tranz. 1. A căpăta sau a face să capete aspect de piatră, de mineral, a deveni sau a face să devină piatră, mineral; a (se) acoperi cu o crustă de piatră, de mineral; spec. a deveni sau a face să devină fosilă. ◊ Fig. A rămâne sau a face să rămână (mereu) neschimbat; a încremeni sau a face să încremenească. 2. (În basme). A (se) preface în stană de piatră; a (se) împietri. [Prez. ind. acc. și: pietrific. – Var.: petrificá vb. I] – După fr. pétrifier, germ. petrifizieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrificare
PIETRIFICÁRE, pietrificări, s. f. Acțiunea de a (se) pietrifica și rezultatul ei; spec. fosilizare. [Var.: petrificáre s. f.] – V. pietrifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrificat
PIETRIFICÁT, -Ă, pietrificați, -te, adj. Care a căpătat aspect de piatră, care a fost prefăcut în piatră; spec. fosilizat. ◊ Fig. Care a rămas neschimbat, încremenit în forma inițială. ♦ Fig. înmărmurit, împietrit, înlemnit, încremenit (de uimire, de revoltă etc.). [Var.: petrificát, -ă adj.] – V. pietrifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietriş
PIETRÍȘ, pietrișuri, s. n. 1. Rocă sedimentară detritică necimentată constituită din diferite fragmente de roci și de minerale rotunjite, cu dimensiunile cuprinse între 2 mm și circa 70 mm, care se formează pe litoral, în albiile apelor curgătoare, în regiunile ocupate de ghețari etc. 2. Pietriș (1) mai mărunt provenit din albiile râurilor, din cariere sau din piatră sfărâmată, folosit ca agregat în prepararea betoanelor, ca material de pietruire a drumurilor etc. 3. (Înv. și pop.) Pământ pietros sau nisipos, neproductiv, sterp. – Piatră + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietriș
PIETRÍȘ, pietrișuri, s. n. 1. Rocă sedimentară detritică necimentată constituită din diferite fragmente de roci și de minerale rotunjite, cu dimensiunile cuprinse între 2 mm și circa 70 mm, care se formează pe litoral, în albiile apelor curgătoare, în regiunile ocupate de ghețari etc. 2. Pietriș (1) mai mărunt provenit din albiile râurilor, din cariere sau din piatră sfărâmată, folosit ca agregat în prepararea betoanelor, ca material de pietruire a drumurilor etc. 3. (Înv. și pop.) Pământ pietros sau nisipos, neproductiv, sterp. – Piatră + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietroi
PIETRÓI, pietroaie, s. n. Augmentativ al lui piatră; bolovan. – Piatră + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietros
PIETRÓS, -OÁSĂ, pietroși, -oase, adj. 1. (Despre locuri, drumuri etc.) Plin de pietre, cu multe pietre. ♦ (Despre pământ) Care conține piatră; care (din cauza pietrelor) este neproductiv, sterp. 2. Tare (ca piatra), dur; p. ext. puternic, rezistent, robust, voinic. 3. (Despre fructe) Care are miezul consistent, tare, cărnos. ◊ Cireșe pietroase (și substantivat, f. pl.) = varietate de cireșe cu pulpa tare. – Piatră + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietroşel
PIETROȘÉL, pietroșei, s. m. 1. Numele mai multor pești: a) pește mic de culoare cafeniu-închis pe spate și galbenă pe burtă (Umbra krameri); b) porcușor. 2. Nume dat mai multor păsări migratoare care trăiesc între stânci și prin locuri pietroase. ◊ Compus: Pietroșel-sur = pasăre mică, cenușie pe spate și galbenă-ruginie pe piept; pietrar (Oenanthe oenanthe). Pietroșel-cănepiu = cânepar. – Pietros + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietroșel
PIETROȘÉL, pietroșei, s. m. 1. Numele mai multor pești: a) pește mic de culoare cafeniu-închis pe spate și galbenă pe burtă (Umbra krameri); b) porcușor. 2. Nume dat mai multor păsări migratoare care trăiesc între stânci și prin locuri pietroase. ◊ Compus: Pietroșel-sur = pasăre mică, cenușie pe spate și galbenă-ruginie pe piept; pietrar (Oenanthe oenanthe). Pietroșel-cănepiu = cânepar. – Pietros + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietrui
PIETRUÍ, pietruiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi cu piatră un drum, o șosea etc. – Piatră + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietruire
PIETRUÍRE, pietruiri, s. f. Acțiunea de a pietrui și rezultatul ei; pietruit^1. – V. pietrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietruit
PIETRUÍT^1 s. n. Pietruire. – V. pietrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pietruit
PIETRUÍT^2, -Ă, pietruiți, -te, adj. (Despre drumuri, șosele etc.) Acoperit cu piatră. – V. pietrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piez
PIÉZ^1, piezi, s. m. Unitate de măsură a presiunii, submultiplu al atmosferei. – Din fr. pièze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piez
PIÉZ^2 s. m. v. piază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieziş
PIEZÍȘ, -Ă, pieziși, -e, adj., adv. 1. (Care este) aplecat într-o parte, oblic, diagonal; p. ext. strâmb. ◊ Expr. A zâmbi pieziș = a zâmbi din colțul gurii cu ironie, cu răutate, cu amărăciune. 2. (Care se află) în sau cu pantă (foarte) repede. 3. Fig. (Care este, se face etc.) ocolit, indirect; p. ext. (care are loc) (pe) ascuns, (pe) furiș, tainic. 4. (În legătură cu verbe ca „a privi”, „a se uita” etc. sau cu substantive ca „privire”, „ochi”) (Care este, se face etc.) lateral, dintr-o sau într-o parte; (care este) sașiu, cruciș; fig. (în mod) bănuitor, iscoditor. – Piez^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pieziș
PIEZÍȘ, -Ă, pieziși, -e, adj., adv. 1. (Care este) aplecat într-o parte, oblic, diagonal; p. ext. strâmb. ◊ Expr. A zâmbi pieziș = a zâmbi din colțul gurii cu ironie, cu răutate, cu amărăciune. 2. (Care se află) în sau cu pantă (foarte) repede. 3. Fig. (Care este, se face etc.) ocolit, indirect; p. ext. (care are loc) (pe) ascuns, (pe) furiș, tainic. 4. (În legătură cu verbe ca „a privi”, „a se uita” etc. sau cu substantive ca „privire”, „ochi”) (Care este, se face etc.) lateral, dintr-o sau într-o parte; (care este) sașiu, cruciș; fig. (în mod) bănuitor, iscoditor. – Piez^2 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezoceramic
PIEZOCERÁMIC, -Ă, piezoceramici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Denumire generică pentru un grup de cristale ceramice piezoelectrice folosite în construcția rezonatoarelor și a filtrelor de calitate, a dozelor de pick-up, a traductoarelor de ultrasunete etc. 2. Adj. Referitor la ceramice piezoelectrice. [Pr,: pie-] – Din fr. piézo-céramique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezoelectric
PIEZOELÉCTRIC, -Ă, piezoelectrici, -ce, adj. (Fiz.) Care aparține piezoelectricității, privitor la piezoelectricitate, propriu piezoelectricității. [Pr.: pie-zo-e-] – Din fr. piézo-électrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezoelectricitate
PIEZOELECTRICITÁTE s. f. (Fiz.) Proprietate a unor cristale ionice de a se polariza electric sub acțiunea unei deformări mecanice sau de a se deforma sub acțiunea unui câmp electric exterior. ♦ Modificare a dimensiunilor unui corp sub acțiunea câmpului electric. [Pr.: pie-zo-e-] – Din fr. piézo-électricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezogramă
PIEZOGRÁMĂ, piezograme, s. f. (Biol.) Curbă rezultată din înregistrarea fenomenelor biologice cu ajutorul cristalelor piezoelectrice. [Pr.: pie-] – Din fr. piézogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezometric
PIEZOMÉTRIC, -Ă, piezometrici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la piezometrie, care ține de piezometrie. [Pr.: pie-] – Din fr. piézométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezometrie
PIEZOMETRÍE s. f. 1. (Fiz.) Măsurare a presiunilor (ridicate). 2. Ramură a fizicii care studiază compresibilitatea lichidelor. [Pr.: pie-] – Din fr. piézométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piezometru
PIEZOMÉTRU, piezometre, s. n. (Fiz.) Aparat cu care se măsoară gradul de comprimare a lichidelor sau se determină presiunea statică a fluidelor. [Pr.: pie-] – Din fr. piézomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pifan
PIFÁN, pifani, s. m. (Fam.) Infanterist. – Pifă + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pifă
PÍFĂ s. f. (Fam.) Infanterie. – Cf. germ. Pfiff „infanterist”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piftie
PIFTÍE, piftii, s. f. Mâncare preparată din carne, oase și cartilaje (de porc), fierte timp îndelungat într-o zeamă (cu usturoi), care, după răcire, se încheagă și devine gelatinoasă; răcituri. ◊ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) piftie = a bate foarte tare (pe cineva). – Din bg. pihtija, ngr. pihti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmalion
Pigmalion = Pygmalion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pigmei
Pigmei = Pygmaei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pigment
PIGMÉNT, pigmenți, s. m. 1. Substanță colorată naturală produsă de celulele plantelor și animalelor și care colorează în mod specific țesuturile sau lichidele organice ale acestora. 2. Particulă solidă, colorată, folosită în industrie pentru colorare. – Din fr. pigment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmenta
PIGMENTÁ, pigmentez, vb. I. 1. Refl. (Despre celule, țesuturi, părți ale plantelor și ale animalelor) A se colora prin pigmenți (1) care se formează prin acțiunea soarelui, în urma unor tulburări funcționale etc. 2. Tranz. A colora cu pigmenți (2) fibre textile, țesături etc. – Din fr. pigmenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentar
PIGMENTÁR, -Ă, pigmentari, -e, adj. (Rar; despre celule, țesuturi etc.) Pigmentat. – Din fr. pigmentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentare
PIGMENTÁRE, pigmentări, s. f. Faptul de a (se) pigmenta; pigmentație. – V. pigmenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentat
PIGMENTÁT, -Ă, pigmentați, -te, adj. (Despre celule, țesuturi etc.) Colorat într-un anumit fel prin pigmenți; care conține pigmenți. – V. pigmenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentaţie
PIGMENTÁȚIE, pigmentații, s. f. Pigmentare. ♦ Mod specific în care apar celulele, țesuturile etc. în urma pigmentării. – Din fr. pigmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentație
PIGMENTÁȚIE, pigmentații, s. f. Pigmentare. ♦ Mod specific în care apar celulele, țesuturile etc. în urma pigmentării. – Din fr. pigmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmentogen
PIGMENTOGÉN, -Ă, pigmentogeni, -e, adj. Care produce pigmenți. – Din fr. pigmentogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pigmeu
PIGMÉU, -ÉE, pigmei, -ee, s. m. și f. 1. (În mitologia greacă) Fiecare dintre reprezentanții unor populații legendare de pitici despre care se credea că au trăit în Ethiopia, India sau în nordul legendar. 2. (La pl.) Populații din Africa Centrală, din bazinul fluviului Congo, cu înălțimea medie sub un metru și jumătate; p. gener. persoană de statură foarte mică. ◊ (Adjectival) Populație pigmee. 3. Fig. Persoană lipsită de orice valoare, de calități, de merite. – Din fr. pygmée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piguleală
PIGULEÁLĂ, piguleli, s. f. (Pop.) Faptul de a piguli; p. ext. lucru care se face cu migală, pe încetul. – Piguli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piguli
PIGULÍ, pigulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. (Despre păsări) A ciuguli. 2. A lua câte puțin (dintr-un aliment). ♦ A lucra cu migală la ceva; a migăli. ♦ Fig. A fura sau a înșela cu încetul, pe nesimțite. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pihotaş
PIHOTÁȘ, pihotași, s. m. (Înv. și reg.) Infanterist. – Pihotă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pihotaș
PIHOTÁȘ, pihotași, s. m. (Înv. și reg.) Infanterist. – Pihotă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pihotă
PÍHOTĂ, pihote, s. f. (Înv. și reg.) (Unitate militară de) infanterie. [Var.: píotă s. f.] – Din pol. piechota, ucr. pihota, rus. pehota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pijama
PIJAMÁ, pijamale, s. f. Îmbrăcăminte formată din pantaloni și bluză, care se poartă mai ales noaptea (în timpul somnului). – Din fr. pyjama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pil
PIL interj. Strigăt cu care vânătorii îndeamnă câinele să se arunce asupra vânatului. – Din fr. pille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilaci
PILÁCI, -CE, pilaci, -ce, adj. (Fam.) Bețiv. – Pili^2 + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilade
Pilade = Pylades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pilaf
PILÁF, pilafuri, s. n. Mâncare de orez (sau arpacaș), gătită de obicei cu carne (de pasăre) sau cu legume, ciuperci etc. ◊ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) pilaf = a) a bate (pe cineva) foarte tare; a nimici; b) a uimi peste măsură, a ului. – Din tc. pilâv, ngr. piláfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilafciu
PILAFCÍU s. m. v. pilafgiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilafgiu
PILAFGÍU, pilafgii, s. m. (Rar) Persoană căreia îi place pilaful. ♦ Epitet dat turcilor. [Var.: pilafcíu s. m.] – Pilaf + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilangiu
PILANGÍU, pilangii, s. m. (Fam.) Om bețiv. – Pili^2 + suf. -angiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilastru
PILÁSTRU, pilaștri, s. m. Stâlp paralelipipedic prevăzut de obicei cu o bază și cu un capitel, care servește ca element de ornamentație sau de consolidare a unui zid. – Din fr. pilastre, it. pilastro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilă
PÍLĂ^1, pile, s. f. Unealtă așchietoare prevăzută pe suprafețele exterioare cu numeroși dinți mărunți și ascuțiți, folosită la prelucrări de ajustare. ♦ Ustensilă metalică în formă de lamă cu suprafața crestată, folosită la netezirea unghiilor (după tăierea lor). – Din sl. pila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilă
PÍLĂ^2, pile, s. f. 1. Generator de curent electric continuu, fără piese în mișcare, care transformă energia dezvoltată de un agent chimic, termic sau luminos în energie electrică. 2. (În sintagma) Pilă atomică = reactor nuclear. 3. (Elt.; în sintagma) Pilă electrochimică = pilă de curent continuu. 4. (Înv.) Teanc, grămadă formată din lucruri de același fel puse unele peste altele. 5. Picior de pod executat din zidărie, din piatră, din beton sau din metal; contrafort de beton care întărește un baraj. 6. (Fam.) Sprijin, ajutor (ilegal) dat cuiva de o persoană influentă pentru obținerea unui avantaj; p. ext. persoană care acordă acest sprijin. ◊ Expr. (Fam.) A pune (sau a băga) o pilă = a interveni (în mod abuziv) în favoarea cuiva sau pentru sine, a solicita o protecție (ilegală) pentru cineva sau pentru sine. A avea pile = a se bucura de protecția cuiva. – Din fr. pile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilc
PILC, pilcuri, s. n. (Tipogr.) Val de uns literele cu cerneală. – Din pol., ucr. pilka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pildă
PÍLDĂ, pilde, s. f. 1. Ceea ce poate servi cuiva drept învățătură, drept model de urmat, drept termen de comparație; ceea ce poate servi ca obiect de imitație sau inspirație în privința formei, a aspectului etc.; model, exemplu. ◊ Loc. adv. De pildă = de exemplu, bunăoară, cum ar fi. ◊ Expr. A lua pildă = a imita exemplul cuiva. Dovadă, probă, indiciu. ♦ Pedeapsă sau măsură drastică menită să servească drept avertisment și pentru alții. 2. Învățătură în formă alegorică, povestire cu tâlc; parabolă. ♦ Semnificație, tâlc. ♦ (Înv.) Proverb, maximă. ◊ Loc. prep. (Înv. și reg.) În pilda (cuiva) = cu aluzie, referitor (la cineva). ♦ Fabulă. – Din magh. példa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pildui
PILDUÍ, pilduiesc, vb. IV. (Înv.) 1. Refl. A lua model, exemplu de la cineva sau de la ceva; a trage o învățătură. ♦ Tranz. A învăța sau a îndruma pe cineva prin exemple. 2. Tranz. A aplica cuiva o pedeapsă severă (care să servească drept pildă și altora). 3. Tranz. A exemplifica, a ilustra. – Pildă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilduire
PILDUÍRE, pilduiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) pildui și rezultatul ei; povestire cu tâlc. ♦ Pedeapsă (aspră). – V. pildui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilduitor
PILDUITÓR, -OÁRE, pilduitori, -oare, adj. 1. Care servește sau poate servi drept pildă; exemplar. ♦ Care are caracter moralizator. 2. Grăitor, elocvent, ilustrativ; convingător. [Pr.: -du-i-] – Pildui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pileală
PILEÁLĂ, pileli, s. f. (Fam.) Faptul de a pili^2. ♦ (Concr.) Băutură alcoolică. – Pili^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pileat
PILEÁT, pileați, s. m. Nume dat în unele izvoare nobililor geto-daci; tarabostes. [Pr.: -le-at] – Din lat. pileați.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pili
PILÍ^1, pilesc, vb. IV. Tranz. A ajusta, a fasona, a finisa prin așchiere un obiect dur (de obicei metalic) cu ajutorul pilei^1. – Din pilă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pili
PILÍ^2, pilesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A bea, a consuma (în exces) băuturi alcoolice. 2. Refl. A se îmbăta (ușor), a se ameți de băutură. – Cf. țig. pilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilier
PILIÉR, (1) piliere, s. n., (2) pilieri, s. m. 1. S. n. Porțiune dintr-un zăcământ delimitată prin lucrări miniere sau cuprinsă între zone de exploatare. 2. S. m. (Rugbi) Fiecare dintre cei doi înaintași din prima linie care încadrează pe taloner într-un meleu. [Pr.: -li-er] – Din fr. pilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piliferă
PILIFÉRĂ, pilifere, adj. (Bot.; în sintagma) Zonă piliferă = porțiune din rădăcină (sau din ramificațiile ei) cu perișori absorbanți. – Din fr. pilifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilire
PILÍRE, piliri, s. f. Acțiunea de a pili^1 și rezultatul ei; pilit^1. – V. pili^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilit
PILÍT^1 s. n. Pilire. – V. pili^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilit
PILÍT^2, -Ă, piliți, -te, adj. (Despre obiecte dure, de obicei metalice) Ajustat, fasonat, finisat prin așchiere cu pila^1. – V. pili^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilit
PILÍT^3, -Ă, piliți, -te, adj. (Fam.) (Ușor) beat, amețit de băutură; cherchelit. – V. pili^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilitură
PILITÚRĂ, pilituri, s. f. Totalitatea așchiilor metalice rezultate după pilire. – Pili^1 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilocarp
PILOCÁRP, pilocarpi, s. m. Arbore originar din America de Sud, cu flori mari, ale cărui frunze conțin pilocarpină (Pilocarpus jaborandi). – Din fr. pilocarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilocarpină
PILOCARPÍNĂ s. f. (Farm.) Alcaloid care se extrage din frunzele unor arbuști tropicali (Pilocarpus) și care are diverse utilizări în medicină. – Din fr. pilocarpine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilon
PILÓN, piloni, s. m. 1. (Adesea fig.) Stâlp puternic care susține o construcție sau o parte a unei construcții. ♦ Element decorativ în formă de stâlp prismatic, așezat la capătul unui pod (de o parte și de alta), la intrarea într-o expoziție etc. 2. Construcție masivă la monumente sau la temple, de o parte și de alta a intrării. 3. Suport de metal, de beton armat sau de lemn care servește la susținerea conductelor și izolatoarelor liniilor electrice aeriene, a antenelor electromagnetice etc. – Din fr. pylône.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilona
PILONÁ, pilonez, vb. I. Tranz. A îndesa (cu maiul sau cu o placă grea) pământul, un material granular etc. – Din fr. pilonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilonare
PILONÁRE, pilonări, s. f. Acțiunea de a pilona și rezultatul ei. – V. pilona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilor
PILÓR, pilori, s. m. Orificiu (format dintr-un mușchi inelar) prin care stomacul comunică cu duodenul. – Din fr. pylore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piloric
PILÓRIC, -Ă, pilorici, -ce, adj. (Anat.) Al pilorului, referitor la pilor. ◊ Glandă pilorică = glandă situată în pereții pilorului, care secretă mucus, pepsină, lipază. – Din fr. pylorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilorism
PILORÍSM s. n. (Med.) Tendință la spasm a musculaturii pilorului. – Din fr. pylorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilorită
PILORÍTĂ, pilorite, s. f. (Med.) Inflamație a mucoasei pilorice. – Din fr. pylorite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piloriză
PILORÍZĂ, pilorize, s. f. (Bot.) Caliptră (1). – Din fr. pilorhize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piloroplastie
PILOROPLASTÍE, piloroplastii, s. f. (Med.) Intervenție chirurgicală de lărgire a sfincterului piloric prin secționarea longitudinală și prin suturarea transversală a pilorului. – Din fr. pyloroplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilos
PILÓS^1, -OÁSĂ, piloși, -oase, adj. (Pop.; despre ființe) Tare, puternic, rezistent; p. ext. răbdător; tenace. – Pilă^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilos
PILÓS^2, -OÁSĂ, piloși, -oase, adj. (Anat.) Care aparține părului, privitor la păr; care are păr. – Din fr. pileux, lat. pilosus, -a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilot
PILÓT^1, piloți, s. m. 1. Persoană calificată care conduce o aeronavă. 2. Persoană specializată care dirijează un convoi de vehicule sau o navă în condiții speciale. 3. (În sintagmele) Pilot automat = instalație automată de comandă a unei aeronave care servește la menținerea unui regim de zbor sau la executarea unor manevre. Stație-pilot = instalație experimentală în care se fabrică de probă un anumit produs înainte de fabricarea în serie. Știință pilot = știință care orientează alte discipline prin noțiunile și metodele ei. – Din fr. pilote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilot
PILÓT^2, piloți, s. m. Stâlp de lemn, de oțel sau de beton (armat), fixat în pământ (vertical sau înclinat) pentru a transmite la stratele de teren rezistent greutatea construcțiilor de deasupra sau pentru a consolida terenul; stâlp de susținere. – Din fr. pilot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilota
PILOTÁ, pilotez, vb. I. 1. Tranz. A conduce în calitate de pilot^1 o navă, o aeronavă, o locomotivă etc. ♦ Fig. A conduce, a îndruma. 2. Intranz. (Despre nave, aeronave, locomotive etc.) A-și încetini mersul (din cauza nesiguranței parcursului); a face manevre. – Din fr. piloter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilotaj
PILOTÁJ, pilotaje, s. n. Acțiunea de a pilota; tehnica manevrării unei aeronave în zbor, folosind repere terestre vizibile sau numai aparatele de zbor. – Din fr. pilotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilotare
PILOTÁRE, pilotări, s. f. Acțiunea de a pilota și rezultatul ei; pilotaj. – V. pilota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilotă
PILÓTĂ, pilote, s. f. 1. Plapumă umplută cu fulgi sau cu puf. 2. (Reg.) Bagaj, calabalâc. [Acc. și: pílotă] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilotină
PILOTÍNĂ, pilotine, s. f. Ambarcațiune care conduce navele ce intră sau ies dintr-un port și transportă pilotul^1 la bordul navei. – Din fr. pilotin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilozitate
PILOZITÁTE s. f. (Anat.) Prezența părului pe suprafața tegumentelor, dependentă de caracterele sexuale secundare. – Din fr. pilosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilug
PILÚG, piluge, s. n. (Reg.) Pisălog (1). – Cf. piuă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilulă
PILÚLĂ, pilule, s. f. Mic preparat medicamentos de formă sferică sau circulară, care se ia pe cale bucală; hap, bulin, drajeu. – Din fr. pilule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pilulizare
PILULIZÁRE s. f. v. piluliza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pilumn
Pilumn = Pilumnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pilumnus
Pilumnus v. Picumnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pimniţă
PÍMNIȚĂ s. f. v. pivniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pimniță
PÍMNIȚĂ s. f. v. pivniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pin
PIN^1 prep. v. prin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pin
PIN^2, pini, s. m. Arbore din familia pinaceelor, înalt până la 40 de metri, cu frunze persistente în formă de ace lungi, cu scoarța roșcată și lemnul rezistent (Pinus silvestris). Pin maritim = varietate de pin^2 cu lemnul poros și bogat în rășină, plantat pentru fixarea dunelor mișcătoare (Pinus maritima). – Lat. pinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pin
PIN^3, pini, s. m. (La pl.) Piciorușe conductoare prin care se montează pe placa unui calculator microprocesorul (cipul); părțile conectorului tată ce intră în conectorul mamă. – Din engl. pin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pin
PIN^4 s. n. 1. (Fin.) Semnătură electronică necesară pentru efectuarea operațiilor în rețeaua de bancomate. 2. (Telec.) Cod de acces la deschiderea unui telefon mobil, pentru a putea accesa informațiile de pe cartela SIM și rețelele de telefonie. – P[ersonal] I[dentification] N[umber].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinacee
PINACÉE, pinacee, s. f. (La pl.) Familie de arbori rășinoși din încrengătura gimnospermelor, cu tulpină în general dreaptă, cu frunze aciculare persistente la majoritatea speciilor, cu flori grupate în conuri; abietacee; (și la sg.) arbore din această familie. – Din fr. pinacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinacle
PINÁCLE, pinacle-uri, s. n. Joc de cărți între 2, 3 și 4 parteneri, cu 24, 32 sau 48 de cărți, în care se urmărește realizarea unui anumit număr de puncte, convenit în prealabil. – Din engl. pinc(h)le.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinacotecă
PINACOTÉCĂ, pinacoteci, s. f. Colecție mare de tablouri; muzeu în care se expune și se păstrează o asemenea colecție. – Din fr. pinacothèque, germ. Pinakothek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinariu
Pinariu = Pinarius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pinarius
Pinarius (și Potitius), doi bătrîni din Arcadia care l-au însoțit pe Evander în Italia. Au devenit slujitorii cultului lui Heracles la Roma.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pinasă
PINÁSĂ, pinase, s. f. 1. Barcă folosită în marina militară. 2. Ambarcațiune cu motor folosită la pescuitul sardelelor. – Din fr. pinasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pince-nez
PINCE-NÉZ, pince-nez-uri, s. n. Ochelari care se prind pe nas cu ajutorul unui arc. [Pr.: pẽsné] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pindaric
PINDÁRIC, -Ă, pindarici, -ce, adj. (Despre poezii, versuri etc.) Care este scris în genul poetului antic grec Pindar. – Din fr. pindarique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pindarizare
PINDARIZÁRE, pindarizări, s. f. v. PINDARIZA. – [MDN, Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pineală
PINEÁLĂ, pineale, adj. (În sintagma) Glandă pineală = mică glandă situată în masa encefalului, care determină prin secreția ei dezvoltarea caracterelor sexuale; epifiză. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. pinéal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ping-pong
PÍNG-PONG s. n. Tenis de masă. – Din fr., engl. ping-pong, germ. Pingpong.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingea
PINGEÁ, pingele, s. f. Bucată de talpă folosită pentru a înlocui partea anterioară a tălpilor uzate (uneori și tocurile); p. ext. partea anterioară a tălpii încălțămintei, pe care se calcă. [Var.: pingícă s. f.] – Din tc. pençe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingeli
PINGELÍ, pingelesc, vb. IV. Tranz. A pune sau a face să pună pingele la o încălțăminte (uzată); a tălpui. – Din pingea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingelire
PINGELÍRE, pingeliri, s. f. Acțiunea de a pingeli și rezultatul ei. – V. pingeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingelit
PINGELÍT, -Ă, pingeliți, -te, adj. (Despre încălțăminte) Căruia i s-au pus pingele. – V. pingeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingică
PINGÍCĂ s. f. v. pingea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pingpongist
PINGPONGÍST, -Ă, pingpongiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană care practică tenisul de masă. – Ping-pong + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinguin
PINGUÍN, pinguini, s. m. Gen de păsări palmipede marine, ihtiofage, cu ciocul lung, cu aripile scurte, negre, improprii pentru zbor, servind ca înotătoare, cu picioarele scurte, situate la extremitatea posterioară a trunchiului, cu pieptul alb, cu mersul legănat, care trăiesc în grupuri în regiunile polare sudice. – Din fr. pingouin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinion
PINIÓN, pinioane, s. n. Roată dințată cu un număr mic de dinți, care intră în componența unui angrenaj, servind la punerea în mișcare a altor roți din angrenajul respectiv. [Pr.: -ni-on] – Din fr. pignon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piniped
PINIPÉD, pinipede, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere răspândite în regiunile reci, al căror corp fusiform, cu membrele transformate în înotătoare, este adaptat vieții acvatice; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. pinnipède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinolă
PINÓLĂ, pinole, s. f. Axul păpușii mobile de strung, în care se fixează o unealtă de găurire sau de filetare ori un vârf de susținere a uneia dintre capetele piesei care se prelucrează. – Din germ. Pinole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinot
PINÓT, (2) pinot-uri, s. n. 1. Numele mai multor soiuri de viță-de-vie superioare de origine franceză, cultivate pentru obținerea vinului. 2. Vin produs din strugurii acestor soiuri. [Pr.: pinó] – Din fr. pinot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinten
PÍNTEN, pinteni, s. m. 1. Obiect de metal în formă de potcoavă, prevăzut cu o rotiță dințată, cu un vârf etc., pe care călăreții îl prind la călcâiul cizmelor și care le servește pentru a îmboldi calul la mers; p. ext. lovitură dată calului cu acest obiect. ◊ Expr. A da pinteni = a) a împunge, a îmboldi calul cu pintenii pentru a-l face să meargă mai repede; b) a (se) zori, a (se) grăbi. A bate din pinteni = (mai ales despre militari) a lovi călcâiele unul de altul, făcând să sune pintenii, și a lua poziția (reglementară) de drepți. A bate din pinteni (de bucurie) = a-și manifesta bucuria în chip zgomotos. 2. P. anal. (La unele păsări, mai ales la cocoși) Formațiune cornoasă situată în partea de dinapoi și de jos a piciorului, deasupra labei. ♦ Protuberanță situată în partea de dinapoi și de jos a piciorului calului sau al boului, deasupra gleznei. 3. P. anal. Numele unor părți de plante sau (cu determinări) al unor plante care au de obicei proeminențe, protuberanțe, excrescențe etc. 4. Proeminență a unei piese care servește la limitarea cursei altei piese în mișcare sau ca punct de articulație. ♦ Unealtă cu care apicultorii fixează fagurele pe ramă. 5. Construcție sau element de construcție care seamănă cu un pinten (1) și care susține sau întărește o zidărie, un terasament, consolidează un mal etc. 6. Porțiune de teren care depășește nivelul din jur; vârf mic, culme care se desprinde dintr-un ansamblu deluros sau muntos unitar. – Din sl. *pentĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pintenaş
PINTENÁȘ, pintenași, s. m. 1. Diminutiv al lui pinten. 2. (Bot.; compus) Nemțișor-de-câmp. – Pinten + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pintenaș
PINTENÁȘ, pintenași, s. m. 1. Diminutiv al lui pinten. 2. (Bot.; compus) Nemțișor-de-câmp. – Pinten + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pintenat
PINTENÁT, -Ă, pintenați, -te, adj. 1. (Despre încălțăminte) Care are pinteni (1), cu pinteni. ♦ (Substantivat, m.; fam. sau ir.) Ofițer sau gradat. 2. (Despre păsări) Cu pinteni (2); pintenog; p. ext. în formă de pinten. ♦ (Substantivat, m.) Cocoș. 3. (Despre plante sau părți ale lor) Cu pinten (3) sau cu aspect de pinten. – Pinten + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pintenog
PINTENÓG, -OÁGĂ, pintenogi, -oage, adj., s. f. I. Adj. 1. (Despre animale) Cu pete de altă culoare (de obicei albe) în partea inferioară a picioarelor. 2. (Despre păsări) Pintenat (2). II. S. f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu florile galbene ca lămâia (Carthamus lanatus). – Din sl. pontonogŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pintre
PÍNTRE prep. v. printre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinţă
PÍNȚĂ, pințe, s. f. (Zool.; reg.) Popândău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pință
PÍNȚĂ, pințe, s. f. (Zool.; reg.) Popândău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinulă
PINÚLĂ, pinule, s. f. 1. Placă de metal având o deschizătură și un fir de vizare, care servește la stabilirea aliniamentelor de teren. 2. Fiecare dintre frunzulițele care constituie o frunză de ferigă. – Din fr. pinnule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pinzgau
PÍNZGAU s. n. 1. Rasă de bovine de lapte și carne, originară din Austria, de culoare roșie-castanie, cu o dungă albă care străbate în întregime spinarea. 2. Rasă de cai masivi, folosiți la tracțiune. [Pr.: pințgau] – Din genn. Pinzgau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piodermită
PIODERMÍTĂ, piodermite, s. f. Nume generic dat inflamațiilor supurative ale pielii produse de stafilococi și streptococi. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyodermite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piogen
PIOGÉN, -Ă, piogeni, -e, adj. (Med.; despre răni) Care produce puroi; (despre agenți patogeni) care determină producerea puroiului. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piolet
PIOLÉT, pioleți, s. m. Instrument asemănător cu un mic târnăcop, folosit de alpiniști la escaladări. [Pr.: pi-o-] – Din fr. piolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pion
PIÓN, pioni, s. m. 1. Fiecare dintre cele șaisprezece piese de cea mai mică valoare de la jocul de șah, așezate, la începutul partidei, înaintea celorlalte piese. 2. Fig. Luptător pentru o cauză, pentru o idee nouă, exponent al unei concepții noi. [Pr.: pi-on] – Din fr. pion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioncănire
PIONCĂNÍRE s. f. v. PIONCĂNI. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pionefrită
PIONEFRÍTĂ, pionefrite, s. f. (Med.) Infecție a rinichiului cu infiltrații purulente difuze. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyonéphrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioner
PIONÉR, -Ă, s.m, s. f. v. pionier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioneză
PIONÉZĂ s. f. v. piuneză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pionier
PIONIÉR, -Ă, pionieri, -e, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-un grup (de coloniști sau de emigranți) care pune bazele unei vieți civilizate într-un ținut nelocuit. ♦ Fig. Deschizător de drumuri noi în știință, în tehnică etc. 2. S. m. Militar care face parte dintr-o unitate de geniu pregătită special pentru a executa construcțiile necesare operațiilor militare, barajele de mine etc. 3. S. m. și f. (În România; în perioada 1949-1989) Membru al unei organizații de masă a elevilor între 7 și 14 ani. [Pr.: pi-o-ni-er. – Var.: (pop.) pionér, -ă subst.] – Din fr. pionnier, germ. Pionier, (1) rus. pioner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pionierat
PIONIERÁT s. n. Misiune, sarcină de pionier; activitate de pionier. [Pr.: pi-o- ni-e-] – Pionier + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pionieresc
PIONIERÉSC, -EÁSCĂ, pionierești, adj. Care aparține pionierilor (1), privitor la pionieri. [Pr.: pi-o-ni-e-] – Pionier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioree
PIORÉE s. f. (Med.) Scurgere de puroi dintr-un focar infecțios. Pioree alveolară = parodontoză. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyorhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pios
PIÓS, PIOÁSĂ, pioși, pioase, adj. (Despre oameni) Pătruns de sentimente de evlavie (religioasă) sau de afecțiune plină de respect; (despre manifestări, acțiuni, creații ale oamenilor) care exprimă, denotă evlavie sau o afecțiune respectuoasă; care este determinat de evlavie sau de o afecțiune respectuoasă. [Pr.: pi-os] – Din fr. pieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioşenie
PIOȘÉNIE, pioșenii, s. f. Pietate. [Pr.: pi-o-] – Pios + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pioșenie
PIOȘÉNIE, pioșenii, s. f. Pietate. [Pr.: pi-o-] – Pios + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piotă
PÍOTĂ s. f. v. pihotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piotorax
PIOTORÁX s. n. Boală care constă în formarea și acumularea de puroi în cavitatea toracică, în spațiul pleural. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyothorax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipa
PIPÁ, pipez, vb. I. Intranz. și tranz. (Reg. și fam.) A fuma (cu pipa). [Prez. ind. și: pip] – Din pipă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipat
PIPÁT s. n. (Reg.) Faptul de a pipa. – V. pipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipă
PÍPĂ, pipe, s. f. 1. Ustensilă pentru fumat, formată dintr-o parte mai groasă și scobită, în care se pune tutunul, și dintr-un tub (curbat) prin care se trage fumul; p. restr. partea mai groasă și scobită a acestui obiect; p. ext. (cantitatea de) tutun care intră în această parte a obiectului; lulea. 2. Piesă de porțelan curbată la un capăt, folosită pentru protejarea instalațiilor electrice împotriva apei de ploaie la intrarea lor în pereții unei clădiri. 3. Piesă a distribuitorului motorului cu aprindere electrică, care închide succesiv circuitele electrice ale bujiilor motorului. – Din magh. pipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăi
PIPĂÍ, pípăi, vb. IV. Tranz. 1. A atinge (ușor și repetat) un obiect ori o ființă cu degetele sau cu palma pentru a se încredința că există sau pentru a constata forma, consistența, calitatea etc.; a cerceta, a examina tactil. ◊ Refl. Se pipăie pe frunte. ◊ Loc. adv. Pe pipăite = atingând, punând mâna (pe obiectul în cauză). ♦ A mângâia (o femeie) atingând (ușor și repetat) cu degetele sau cu palma. ♦ P. anal. A atinge cu laba, cu botul, cu tentaculele etc. pentru a percepe ceva. 2. Spec. (Med.) A palpa. ♦ A lua pulsul. 3. A merge cu nesiguranță, fără să vadă (bine) și folosindu-se de mâini, de baston etc.; a orbecăi. ◊ Loc. adv. Pe pipăite = cu nesiguranță, pe dibuite, bâjbâind. ♦ Tranz. și intranz. A căuta ceva cu mâna pe nevăzute; a dibui, a bâjbâi. 4. Fig. A încerca să afle ceva, a sonda, a tatona; a bănui, a intui că există (într-un anumit fel). – Din sl. pipati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăială
PIPĂIÁLĂ, pipăieli, s. f. Pipăire. – Pipăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăibil
PIPĂÍBIL, -Ă, pipăibili, -e, adj. Palpabil. – Pipăi + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăire
PIPĂÍRE, pipăiri, s. f. Acțiunea de a (se) pipăi și rezultatul ei; pipăială, pipăitură. – V. pipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăit
PIPĂÍT^1 s. n. Faptul de a (se) pipăi. ♦ Unul dintre simțuri, cu ajutorul căruia, atingând corpurile cu suprafața sensibilă a pielii, luăm cunoștință de calitățile lor palpabile (formă, consistență, umiditate etc.). – V. pipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăit
PIPĂÍT^2, -Ă, pipăiți, -te, adj. (Astăzi rar) Palpabil; evident; concret, material. – V. pipăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăitură
PIPĂITÚRĂ, pipăituri, s. f. (Rar) Pipăire. [Pr.: -pă-i-] – Pipăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăra
PIPĂRÁ vb. I v. pipera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipărat
PIPĂRÁT, -Ă adj. v. piperat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipărătură
PIPĂRĂTÚRĂ, pipărături, s. f. (Rar) Mâncare piperată, picantă. – Pipera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăruş
PIPĂRÚȘ, pipăruși, s. m., s. n. 1. S. m. (Bot.; pop.) Ardei; p. restr. fructul acestei plante (în special ardeiul iute). 2. S. n. Numele unui dans popular care se joacă mai ales la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Piper + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipăruș
PIPĂRÚȘ, pipăruși, s. m., s. n. 1. S. m. (Bot.; pop.) Ardei; p. restr. fructul acestei plante (în special ardeiul iute). 2. S. n. Numele unui dans popular care se joacă mai ales la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Piper + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipeline
PIPELINE, pipeline-uri, s. n. Conductă pentru transportul la distanță al fluidelor și, mai rar, al solidelor. [Pr.: páĭplaĭn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piper
PIPÉR, (1, 2) piperi, s. m., (3) s. n. 1. S. m. Plantă tropicală din familia piperaceelor, cu tulpina lungă și subțire, târâtoare sau agățătoare, ale cărei fructe, în formă de boabe (negre la maturitate), sunt folosite (ca atare sau pisate) drept condiment (Piper nigrum); p. restr. (la sg.; de obicei cu sens colectiv) fructul acestei plante; boabele pisate ale acestei plante. ◊ Loc. adj. Cu piper = (despre glume, anecdote etc.) piperat (3), ușor indecent; picant. ◊ Expr. (Fam.) A avea (sau a fi cu) piper pe limbă = a fi ironic, răutăcios, caustic. A i se sui (sau a-i veni cuiva) piperul la nas = a se supăra, a se mânia. A da (cuiva) cu piper (pe) la nas = a supăra, a mânia, a ofensa (pe cineva); a face (cuiva) aluzii răutăcioase. A face (pe cineva) cu sare și cu piper = a dojeni, a mustra aspru (pe cineva); a face cu ou și cu oțet. A-i sta (cuiva) ca piperu-n nas = a-i fi (cuiva) nesuferit; a-i sta ca sarea-n ochi. ♦ Fig. Element dinamic, înviorător sau plin de haz. 2. S. m. (Bot.; reg.) Ardei; p. restr. fructul acestei plante. ◊ (În compusul) Piperul-apelor = silnic (Glechoma hederacea). ◊ Piper roșu = boia de ardei. 3. S. n. Art. Numele unui dans popular care se joacă la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Din ngr. pipéri, sl. piperŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipera
PIPERÁ, piperez, vb. I. Tranz. A pune piper (1) sau, p. ext., alte condimente (iuți) în mâncare. ♦ (Rar) A ustura, a pișca (în urma consumării unui aliment puternic condimentat). [Var.: pipărá vb. I] – Din piper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperacee
PIPERACÉE, piperacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu proprietăți aromatice, cu flori mici, dispuse în amenți lungi, și cu fructul în formă de boabe; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. pipéracée, lat. piperaceae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperat
PIPERÁT, -Ă, piperați, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) În care s-a pus (prea mult) piper (1) sau, p. ext., alte condimente (iuți); condimentat, picant, aromat. ♦ (Despre miresme, mirosuri) Înțepător, pătrunzător. 2. Fig. (Fam.; despre prețuri, dobânzi etc.) Foarte ridicat, exagerat, mare; (despre obiecte, mărfuri) care costă mult, scump. 3. Fig. (Despre anecdote, glume etc.) (Ușor) indecent; picant. [Var.: pipărát, -ă adj.] – V. pipera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperazină
PIPERAZÍNĂ, piperazine, s. f. Substanță sub formă de cristale incolore, solubile în apă, folosită în tratamentul gutei și ca dizolvant al nisipului din urină. – Din fr. pipérazine, germ. Piperazin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperină
PIPERÍNĂ, piperine, s. f. Alcaloid care se găsește în piper. – Din fr. pipérine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperment
PIPERMÉNT, pipermenturi, s. n. Lichior de mentă. – Din fr. pippermint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperniceală
PIPERNICEÁLĂ s. f. Faptul de a se pipernici; pipemicire; aspect pipernicit. – Pipernici + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipernici
PIPERNICÍ, pipernicesc, vb. IV. Refl. (Despre animale, plante sau părți ale lor) A se opri din creștere, din dezvoltare sau a degenera din punct de vedere biologic (din cauza unor condiții neprielnice). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipernicie
PIPERNICÍE s. f. (Rar) Stare sau aspect pipernicit. – Pipernici + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipernicire
PIPERNICÍRE s. f. Faptul de a se pipernici; piperniceală; închircire; sfrijire. – V. pipernici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipernicit
PIPERNICÍT, -Ă, piperniciți, -te, adj. (Despre animale, plante sau părți ale lor; adesea substantivat) Care s-a oprit din creștere, din dezvoltare sau a degenerat din punct de vedere biologic (din cauza unor condiții neprielnice); chircit, sfrijit. – V. pipernici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperniţă
PIPÉRNIȚĂ, pipernițe, s. f. (Rar) 1. Vas ori cutie mică în care se ține piperul (1). 2. Piuliță (de lemn) sau râșniță mică în care se pisează piperul (sau ardeiul). – Din bg. pipernița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperniță
PIPÉRNIȚĂ, pipernițe, s. f. (Rar) 1. Vas ori cutie mică în care se ține piperul (1). 2. Piuliță (de lemn) sau râșniță mică în care se pisează piperul (sau ardeiul). – Din bg. pipernița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperuţă
PIPERÚȚĂ, piperuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albe-albăstrii, cu vinișoare verzi pe dinafară și cu numeroase semințe negre; negrușcă (Nigella arvensis). – Piper + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piperuță
PIPERÚȚĂ, piperuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albe-albăstrii, cu vinișoare verzi pe dinafară și cu numeroase semințe negre; negrușcă (Nigella arvensis). – Piper + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipetă
PIPÉTĂ, pipete, s. f. Tub mic de sticlă (gradat), prevăzut cu o pompă de cauciuc, folosit pentru a picura, a lua, a măsura etc. o cantitate mică de lichid; picătoare. ♦ Tub prin care se toarnă un lichid dintr-un vas în altul. – Din fr. pipette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipi
PIPI, pipiuri, s. n. (Fam.) Urină. [Acc. și: pipi] – Din fr. pipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipirig
PIPIRÍG, pipirigi, s. m. Nume dat mai multor plante erbacee care cresc pe malul apelor sau prin locuri umede și mlăștinoase: a) plantă cu tulpina înaltă, cilindrică, de culoare verde și cu flori brun-roșcate, îngrămădite în spice la vârful tulpinii (Schoenoplectus lacustris); b) plantă cu tulpina formată din trei muchii, cu frunze late, cu flori de culoare verde-închis (Scirpus silvaticus); c) plantă cu tulpina aspră și rigidă, de culoare cenușie-verzuie sau albăstruie, terminată cu un spic care are la capăt un vârf ascuțit (Equisetum hiemale); d) plantă erbacee perenă cu tulpina triunghiulară, plină pe dinăuntru, cu frunze liniare cu nervuri paralele și cu inflorescențe compuse din 1-4 globușoare (Holoschoenus vulgaris). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipiriguţ
PIPIRIGÚȚ, pipiriguți, s. m. Mică plantă erbacee cu rizomul târâtor și cu tulpina cilindrică, terminată cu un spic de flori brune-verzui (Heleocharis palustris). – Pipirig + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipiriguț
PIPIRIGÚȚ, pipiriguți, s. m. Mică plantă erbacee cu rizomul târâtor și cu tulpina cilindrică, terminată cu un spic de flori brune-verzui (Heleocharis palustris). – Pipirig + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipit
PIPÍT adj. invar. v. pepit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pipotă
PÍPOTĂ, pipote, s. f. Stomac musculos la unele păsări; rânză. ♦ (Fam. și ir.) Stomac de om. ◊ Expr. A i se umfla (cuiva) pipota = a) a se mânia; b) a fi foarte fudul, mândru. (Fam.) A-i crăpa (cuiva) pipota de nerăbdare = a fi foarte nerăbdător. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pir
PIR s. m. Plantă erbacee perenă din familia gramineelor, cu rizom târâtor, cu frunze aspre și cu flori verzi, grupate în spice, care crește spontan, împiedicând dezvoltarea plantelor de cultură (Agropyrum repens). ◊ Pir pădureț = specie înaltă de pir, care ajunge până la 1 m, cu frunzele aspre, cenușii-verzui și cu spicul lung și subțire (Agropyrum caninum). – Din bg. pir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pir
Pir = Pyrrhus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pira
Pira = Pyrrha.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

piracmon
Piracmon = Pyracmon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

piram
Piram = Pyramus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

piramidal
PIRAMIDÁL, -Ă, piramidali, -e, adj. 1. Care are forma unei piramide (1), ca o piramidă. ◊ Celulă piramidală sau neuron piramidal = celulă nervoasă a substanței cenușii din creier. Os piramidal (și substantivat, m.) = unul dintre oasele mici care formează carpul. 2. Fig. De proporții foarte mari, enorm, uriaș; p. ext. foarte important, măreț; extraordinar, uimitor. – Din fr. pyramidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piramidă
PIRAMÍDĂ, piramide, s. f. 1. Poliedru cu baza poligonală și fețele triunghiulare, care se unesc într-un vârf comun. 2. Monument funerar gigantic de piatră în formă de piramidă (1), ridicat pentru faraonii Egiptului antic; p. genei; edificiu arhitectonic monumental în formă de piramidă (1). 3. Grămadă (mare) de obiecte aranjate în formă de piramidă (1). ♦ (Mil.) Piramidă de arme (sau de puști, de carabine) = grup de puști sau de alte arme de foc așezate cu talpa patului pe pământ și sprijinite una de alta la vârful țevii. ♦ Figură de gimnastică executată de mai multe persoane, care se așază în rânduri suprapuse tot mai înguste pe măsură ce se apropie de vârf, în formă de piramidă (1); ansamblu de persoane astfel așezate. 4. Sistem de susținere a viței-de-vie portaltoi, alcătuit dintr-un stâlp înalt din vârful căruia pornesc 6-8 sârme fixate cu câte un țăruș lângă fiecare butuc de viță. 5. (Anat.; în sintagma) Piramidă bulbară = fiecare dintre proeminențele cordoanelor anterioare ale măduvei spinării, la nivelul bulbului rahidian. – Din ngr. piramís, -ídos, lat. pyramis, -idis, fr. pyramide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piramidon
PIRAMIDÓN, piramidoane, s. n. Preparat farmaceutic sub formă de (comprimate din) pulbere cristalină albă, fără miros, solubilă în apă, folosit ca medicament împotriva febrei, a durerilor de cap, a nevralgiilor etc. – Din fr. pyramidon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirandă
PIRÁNDĂ, pirande, s. f. (Pop.) Țigancă; nevastă de țigan. – Din țig. pirando.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirandellizare
PIRANDELLIZÁRE s. f. v. pirandelliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pirandellizat
PIRANDELLIZÁT adj. v. pirandelliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

piranha
PIRÁNHA, piranha, s. m. Pește foarte vorace care trăiește în bancuri mari în fluvii din America de Sud, lung până la 30 cm, având gura cu dinții ascuțiți. [Pr.: pirania] – Din fr. piranha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piranometru
PIRANOMÉTRU, piranometre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea intensității radiației solare difuze. – Din fr. pyranomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirargirit
PIRARGIRÍT s. n. Minereu de argint colorat în roșu-închis până la negru și cu luciu adamantin. – Din fr. pyrargyrite, germ. Pyrargyrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirat
PIRÁT, pirați, s. m. Persoană care se îndeletnicește cu pirateria, care comite acte de piraterie; hoț de mare, corsar. ◊ Pirat al aerului = persoană care comite infracțiunea de piraterie aeriană. ♦ Fig. Individ fără scrupule, care se îmbogățește prin jaf, tâlhărie etc. – Din fr. pirate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirata
PIRATÁ, piratez, vb. I. Tranz. 1. A face piraterie. 2. (Inform.) A accede prin efracție într-un sistem informatic în vederea copierii, modificării sau distrugerii de informații. – Din fr. pirater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirateresc
PIRATERÉSC, -EÁSCĂ, piraterești, adj. Care aparține piraților, privitor la pirați; piraticesc. – Piraterie + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piraterie
PIRATERÍE, piraterii, s. f. Faptă prin care membrii echipajului unui vas, prin amenințări și violență, răpesc un alt vas ori bunurile sau persoanele aflate la bordul acestuia; infracțiune săvârșită de autorii acestei fapte. ♦ Piraterie aeriană = (infracțiune care constă în) acte de amenințare și de violență săvârșite de o persoană sau de un grup înarmat asupra echipajului unui avion în scopul schimbării rutei acestuia. – Din fr. piraterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piraticesc
PIRATICÉSC, -EÁSCĂ, piraticești, adj. (Înv.) Pirateresc. – Pirat + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pire
PIRÉ s. n. v. piure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piretic
PIRÉTIC, -Ă, piretici, -ce, adj. (Rar) Care provoacă febră; referitor la febră. – Din fr. pyrétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piretoterapie
PIRETOTERAPÍE s. f. Metodă terapeutică care constă în provocarea artificială a unei stări febrile cu diverse mijloace în scopul ridicării potențialului de apărare la boală a organismului. – Din fr. pyrétothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piretrină
PIRETRÍNĂ, piretrine, s. f. Substanță insecticidă extrasă din piretru. – Din fr. pyrethrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piretru
PIRÉTRU s. m. (Bot.) 1. Vetricea (Chrysanthemum alpinum). 2. Pulbere insecticidă fină, obținută din florile uscate ale piretrului (1). – Din fr. pirèthre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pireu
PIRÉU s. n. v. piure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirex
PÍREX s. n. Sticlă rezistentă la variații bruște de temperatură, din care se fac mai ales aparate de laborator. – Din fr. pyrex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirexie
PIREXÍE, pirexii, s. f. Stare febrilă cauzată de o infecție; p. ext. nume generic dat bolilor cu temperatură (ridicată). – Din fr. pyrexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirgeometru
PIRGEOMÉTRU, pirgeometre, s. n. Instrument pentru măsurarea intensității radiației calorice terestre. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. pyrogéomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirheliograf
PIRHELIOGRÁF, pirheliografe, s. n. Pirheliometru înregistrator. [Pr.: -li-o-] – Din fr. pyrhéliographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirheliometru
PIRHELIOMÉTRU, pirheliometre, s. n. Instrument pentru măsurarea intensității radiației solare directe, pe baza determinării cantității de căldură rezultate prin absorbția acestei radiații. [Pr.: -li-o-] – Din fr. pyrhéliomètre, germ. Pyrheliometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piridină
PIRIDÍNĂ s. f. Substanță organică aromatică, lichidă, incoloră, toxică, solubilă în apă, în alcool și în eter, cu miros caracteristic neplăcut, folosită la fabricarea unor medicamente, a unor materii colorante etc. – Din fr. pyridine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piridoxină
PIRIDOXÍNĂ, piridoxine, s. f. (Farm.) Substanță organică ce se găsește în drojdia de bere, grâu, ficat, rinichi etc., jucând un rol important în menținerea integrității structurale și funcționale a multor țesuturi și organe; vitamina B_6; adermină. – Din fr., engl. pyridoxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piriform
PIRIFÓRM, -Ă, piriformi, -e, adj. Care are formă de pară^2. – Din fr. piriforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirimidină
PIRIMIDÍNĂ, pirimidíne, s. f. 1. Bază slabă organică cu miros penetrant, C_4H_2N_2. 2. Derivat al pirimidinei (1.). ◊ (în particular) Bază (ca citozina, timina sau uracilul) care intră în compoziția acidului dezoxiribonucleic sau a acidului ribonucleic. (terminolog. științif., transf. din piridină) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pirită
PIRÍTĂ, pirite, s. f. Bisulfură naturală de fier, de culoare galbenă, cristalizată în sistem cubic, folosită mai ales ca materie primă la fabricarea acidului sulfuric, conținând uneori și aur, argint, cupru etc. – Din fr. pyrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirithous
Pirithous (sau Peirithous), erou tesalian, fiul lui Ixion, regele lapiților, și al Diei. A participat la vînătoarea mistrețului din Calydon, iar nunta lui cu Hippodamia a prilejuit faimoasa luptă dintre lapiți și centauri (v. și Centauri). Celebră a rămas, de asemenea, prietenia dintre Pirithous și Theseus. Cei doi eroi s-au cunoscut cu prilejul unei încăierări (Pirithous furase cirezile de vite ale lui Theseus și le ascunsese), în urma căreia însă s-au împăcat și s-au legat cu jurămînt să rămînă veșnic prieteni. Ei și-au făgăduit, de asemenea, să se ajute reciproc pentru a găsi și a lua de soții zeițe sau fete de zei. Astfel, cu sprijinul lui Pirithous, Theseus a răpit-o pe Helena (v. și Helena), iar Theseus, la rîndul său, l-a întovărășit pe Pirithous în Infern pentru ca acesta din urmă s-o răpească pe Persephone, fiica lui Demeter. Cei doi eroi au rămas însă în Infern, prizonierii lui Hades, pînă la sosirea lui Heracles. Acesta l-a readus pe Theseus printre muritori, dar – supunîndu-se voinței zeilor – l-a lăsat în schimb pe Pirithous printre umbre.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

piritos
PIRITÓS, -OÁSĂ, piritoși, -oase, adj. (Despre substanțe chimice, minereuri) Care conține (multă) pirită. – Din fr. pyriteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piritou
Piritou = Pirithous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pirobalistică
PIROBALÍSTICĂ s. f. (Mil.) Disciplină care studiază lansarea proiectilelor prin guri de foc. – Din fr. pyrobalistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroclastic
PIROCLÁSTIC, -Ă, piroclastici, -ce, adj. Care este alcătuit din piroclastit; care se referă la piroclastite. – Din fr. pyroclastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroclastit
PIROCLASTÍT, piroclastite, s. n. Rocă formată prin depozitarea materialului expulzat în timpul exploziilor vulcanice. – Din fr. pyroclastite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroelectric
PIROELÉCTRIC, -Ă, piroelectrici, -ce, adj. Referitor la piroelectricitate, care ține de piroelectricitate. [Pr.: -ro-e-] – Din fr. pyroélectrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroelectricitate
PIROELECTRICITÁTE s. f. Proprietate a unor cristale de a se polariza electric sub acțiunea unei variații de temperatură sau de a-și modifica temperatura sub acțiunea unui câmp electric exterior. [Pr.: -ro-e-] – Din fr. pyroélectricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirofob
PIROFÓB, -Ă, pirofobi, -e, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de pirofobie. – Din fr. pyrophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirofobie
PIROFOBÍE, pirofobii, s. f. (Med.) Stare patologică manifestată printr-o teamă exagerată față de foc. – Din fr. pyrophobie, engl. pyrophobia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirofor
PIROFÓR, pirofori, s. m. 1. Substanță care se aprinde spontan în contact cu oxigenul sau cu aerul (prin frecare sau ciocnire), formând o ploaie de scântei. 2. (La pl.) Gen de insecte coleoptere care emit lumină fosforescentă; (și la sg.) insectă care aparține acestui gen. – Din fr. pyrophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroforic
PIROFÓRIC, -Ă, piroforici, -ce, adj. (Despre corpuri, materiale, substanțe etc.) Care are proprietățile unui pirofor (1). – Din fr. pyrophorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogalic
PIROGÁLIC adj. (În sintagma) Acid pirogalic = pirogalol. – Din fr. pyrogallique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogalol
PIROGALÓL s. m. Compus organic cristalin, din clasa fenolilor, alb, cu gust amar, folosit în medicină (ca antiseptic), în tehnica fotografiei (ca revelator) etc.; acid pirogalic. – Din fr. pyrogallol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogă
PIRÓGĂ, pirogi, s. f. Ambarcațiune rudimentară, lungă și îngustă, cu vâsle sau cu pânze, construită prin scobirea sau cioplirea unui trunchi de copac ori confecționată din piei cusute, folosită de amerindieni, de anumite populații din Africa, India, din insulele din sud-estul Asiei și din Oceanul Pacific. – Din fr. pirogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogen
PIROGÉN, -Ă, pirogeni, -e, adj. 1. Care este produs de foc. 2. Care provoacă febră. – Din fr. pyrogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogenare
PIROGENÁRE s. f. Procedeu pentru realizarea unor reacții chimice între gaze la temperaturi înalte; piroliză. – Cf. fr. pyrogénation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirognostie
PIROGNOSTÍE, pirognostii, s. f. Metodă de analiză la cald pentru determinarea metalelor dintr-un mineral. – Din fr. pyrognostie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirograf
PIROGRÁF, pirografe, s. n. Aparat electric folosit în pirogravură. – Din fr. pyrographe, engl. pyrograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirograva
PIROGRAVÁ, pirogravez, vb. I. Tranz. A grava desene pe un obiect de lemn, de piele, de os etc. cu ajutorul unui vârf de metal înroșit în foc sau cu un termocauter. – Din fr. pyrograver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogravare
PIROGRAVÁRE, pirogravări, s. f. Acțiunea de a pirograva și rezultatul ei. – V. pirograva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogravat
PIROGRAVÁT, -Ă, pirogravați, -te, adj. (Despre obiecte sau părți ale unor obiecte din lemn, os, piele etc.) Decorat cu pirogravuri; (despre desene, ornamente, inscripții etc.) executat prin pirogravare. – V. pirograva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogravor
PIROGRAVÓR, -OÁRE, pirogravori, -oare, s. m. și f. Persoană care execută lucrări de pirogravură; specialist în pirogravură. – Din fr. pyrograveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirogravură
PIROGRAVÚRĂ, (2) pirogravuri, s. f. 1. Tehnica, arta de a decora suprafața unor obiecte de lemn, de piele, de os etc. prin pirogravare. 2. Gravură, desen decorativ executat prin pirogravare; p. ext. obiect pirogravat. – Din fr. pyrogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirol
PIRÓL, piroli, s. m. Compus organic sub formă de lichid incolor cu miros de cloroform, produs prin distilarea uleiului de oase și folosit la fabricarea unor coloranți. – Din fr. pyrrol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirolatrie
PIROLATRÍE, pirolatrii, s. f. Cult primitiv al focului. – Din fr. pyrolâtrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirolignos
PIROLIGNÓS adj. (În sintagma) Acid pirolignos = produs obținut prin distilarea uscată a lemnului, din care se extrag acidul acetic, alcoolul metilic și acetona. – Din fr. pyroligneux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroliză
PIROLÍZĂ s. f. (Chim.) Pirogenare. – Din fr. pyrolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroluzit
PIROLUZÍT s. n. Bioxid natural de mangan folosit la extragerea manganului, în industria sticlei, la fabricarea vopselelor de ulei etc. – Din fr. pyrolusite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroman
PIROMÁN, -Ă, piromani, -e, s. m. și f. Persoană care suferă de piromanie. – Din fr. pyromane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piromanie
PIROMANÍE s. f. Formă de tulburare psihică în care bolnavul simte impulsul nestăpânit de a da foc, de a distruge prin foc. – Din fr. pyromanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piromant
PIROMÁNT, -Ă, piromanți, -te, s. m. și f. Persoană care practică piromanția. – Din it. piromante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piromanţie
PIROMANȚÍE s. f. Practică de a ghici viitorul prin observarea focului sau a flăcărilor, folosită în Grecia antică. – Din fr. pyromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piromanție
PIROMANȚÍE s. f. Practică de a ghici viitorul prin observarea focului sau a flăcărilor, folosită în Grecia antică. – Din fr. pyromancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirometamorfism
PIROMETAMORFÍSM s. n. Metamorfismul rocilor datorat temperaturii corpurilor eruptive, fierbinți, din vecinătatea lor. – Din fr. pyrométamorphism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirometric
PIROMÉTRIC, -Ă, pirometrici, -ce, adj. Care aparține pirometriei, privitor la pirometrie. – Din fr. pyrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirometrie
PIROMETRÍE s. f. Ansamblul procedeelor folosite pentru măsurarea temperaturilor înalte. – Din fr. pyrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirometru
PIROMÉTRU, pirometre, s. n. Instrument folosit (în metalurgie) pentru măsurarea temperaturilor înalte. – Din fr. pyromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piromorfit
PIROMORFÍT s. n. Minereu de plumb format în zona de oxidare a zăcămintelor bogate în plumb. – Din germ. Pyromorphit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piron
PIRÓN, piroane, s. n. Cui din oțel lung și gros, curbat (în unghi drept) la unul din capete și folosit la îmbinarea pieselor unei construcții de lemn, la fixarea unui obiect greu pe perete etc.; p. gener. cui mare. ◊ Expr. (Fam.) A face (la) piroane (și cuie) = a clănțăni din dinți din cauza frigului; a dârdâi. (Fam.) A tăia (la) piroane = a spune minciuni. – Din sl. pironŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pironi
PIRONÍ, pironesc, vb. IV. Tranz. 1. A bate, a prinde, a înțepeni, a fixa cu (sau în) piroane. 2. A împiedica pe cineva sau ceva să se miște; a obliga să stea pe loc; a fixa, a imobiliza. 3. A-și fixa, a-și îndrepta, a-și concentra ochii, privirea, atenția, gândul etc. într-o anumită direcție; a aținti. – Din piron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pironire
PIRONÍRE s. f. Acțiunea de a pironi și rezultatul ei. – V. pironi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pironit
PIRONÍT, -Ă, pironiți, -te, adj. 1. Bătut, înțepenit, fixat în piroane. 2. Imobil, nemișcat, încremenit. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Fixat, concentrat asupra cuiva sau a ceva; ațintit. – V. pironi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirop
PIRÓP s. n. Silicat de magneziu și aluminiu din grupa granatului, de culoare roșie, roșiatică sau neagră, cristalizat în sistemul cubic, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. pyrope, germ. Pyrop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroplasmoză
PIROPLASMÓZĂ, piroplasmoze, s. f. Nume generic dat unui grup de boli parazitare ale animalelor domestice, provocate de paraziți monocelulari care pătrund în sânge, distrugând globulele roșii și producând febră mare. – Din fr. piroplasmose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroscaf
PIROSCÁF, piroscafe, s. n. (Înv.) Navă acționată de un motor cu aburi. – Din fr. pyroscaphe, it. piroscafo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroscop
PIROSCÓP, piroscoape, s. n. (Fiz.) Dispozitiv pentru determinarea aproximativă a temperaturilor înalte. – Din fr. pyroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroscopic
PIROSCÓPIC, -Ă, piroscopici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la piroscop. – Din fr. pyroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirosferă
PIROSFÉRĂ s. f. Zonă din interiorul Pământului, de sub litosferă, presupusă a fi în stare topită și care reprezintă sursa proceselor magmatice; sima. – Din fr. pyrosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirostat
PIROSTÁT, pirostate, s. n. Aparat de supraveghere și de control al temperaturii și al arderii dintr-un focar de cazan sau de cuptor industrial. – Din fr. pyrostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirostie
PIROSTÍE s. f. v. pirostrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirostrie
PIROSTRÍE, pirostrii, s. f. 1. (Mai ales la pl.) Unealtă de gospodărie făcută dintr-un cerc sau dintr-un triunghi de fier, sprijinit pe trei picioare, pe care se pun căldarea, ceaunul sau oala la foc; crăcană. 2. (Reg.; la pl.) Cunună care se pune pe capul mirilor în timpul oficierii cununiei religioase. ◊ Expr. (Glumeț) (A(-și) pune pirostriile (în sau pe cap) - a (se) căsători. [Var.: (înv. și reg.) pirostíe s. f.] – Din ngr. pirostiá, bg. pirstija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroşcă
PIRÓȘCĂ, piroști, s. f. (Reg.) Colțunaș umplut cu carne, cartofi, brânză, marmeladă etc. [Pl. și: piroște] – Din rus. pirožki, ucr. pyrižky.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroșcă
PIRÓȘCĂ, piroști, s. f. (Reg.) Colțunaș umplut cu carne, cartofi, brânză, marmeladă etc. [Pl. și: piroște] – Din rus. pirožki, ucr. pyrižky.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroteală
PIROTEÁLĂ s. f. Faptul de a piroti; stare a celui care pirotește; picoteală, moțăială, somnolență. – Piroti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirotehnic
PIROTÉHNIC, -Ă, pirotehnici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține pirotehniei, privitor la pirotehnie; produs prin pirotehnie. 2. S. f. Pirotehnie. – Din fr. pyrotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirotehnician
PIROTEHNICIÁN, pirotehnicieni, s. m. Specialist în pirotehnie. [Pr.: -ci-an] – Din fr. pyrotechnicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirotehnie
PIROTEHNÍE, (2) pirotehnii, s. f. 1. Tehnica fabricării și a utilizării unor dispozitive, a unor materiale care servesc la aprinderea munițiilor, a armelor de foc, a unor substanțe explozibile, a artificiilor etc. 2. Fabrică de muniții. – Din fr. pyrotechnie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirotermic
PIROTÉRMIC, -Ă, pirotermici, -ce, adj. Care dezvoltă căldură prin ardere. – Din fr. pyrothermique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroti
PIROTÍ, pirotesc, vb. IV. Intranz. 1. A fi copleșit de somn; a moțăi, a dormita, a ațipi. 2. A fi abătut și fără vlagă; a tânji, a lâncezi (de boală, de bătrânețe etc.); p. ext. a zăcea, a boli, a gogi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirotină
PIROTÍNĂ s. f. Sulfură naturală de fier, cristalizată în sistemul hexagonal, de culoare galben-închis cu reflexe brune-roz. – Din fr. pyrrhotine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroxen
PIROXÉN, piroxeni, s. m. Grup de silicați naturali de fier, magneziu, calciu, aluminiu, sodiu, potasiu etc., care se prezintă sub formă de cristale prismatice cu luciu sticlos, de culoare verde-măslinie până la negru. – Din fr. pyroxène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroxenic
PIROXÉNIC, -Ă, piroxenici, -ce, adj. De natura piroxenului. – Din fr. pyroxénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroxenit
PIROXENÍT, piroxenite, s. n. Rocă eruptivă, constituită mai ales din piroxen. – Din fr. pyroxénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroxilină
PIROXILINĂ, piroxiline, s. f. Amestec de esteri nitrici ai celulozei, folosit la fabricarea explozivilor, a colodiului, a celuloidului, a lacurilor și a emailurilor. – Din fr. pyroxiline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piroză
PIRÓZĂ, piroze, s. f. (Med.) Senzație de arsură în piept și în gât, determinată de iritația esofagului. – Din fr. pyrosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirozea
PIROZEÁ s. f. v. peruzea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirpiriu
PIRPIRÍU, -ÍE, pirpirii, adj. 1. (Despre ființe) Care și-a încetat dezvoltarea normală sau a degenerat; firav, pipernicit, jigărit. 2. (Rar) Lipsit de avere. 3. (Despre oameni) Care este îmbrăcat sărăcăcios, jerpelit sau (prea) subțire; (despre îmbrăcăminte) prea subțire, nepotrivit cu vremea friguroasă, jerpelit. – Din tc. pırpıri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirueta
PIRUETÁ, piruetez, vb. I. Intranz. (Rar) A executa, a face piruete. [Pr.: -ru-e-] – Din piruetă. Cf. fr. pirouetter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piruetă
PIRUÉTĂ, piruete, s. f. Figură de dans constând din învârtirea completă a unui dansator, executată pe un singur picior; p. ext. rotire (rapidă) pe vârful picioarelor, pe călcâie etc. [Pr.: -ru-e-] – Din fr. pirouette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pirui
PIRUÍ, pers. 3 píruie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre păsări) A cânta în triluri; a ciripi. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piruit
PIRUÍT s. n. (Rar) Faptul de a pirui; cântec în triluri al păsărilor; ciripit. – V. pirui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pis
PIS interj. (Adesea repetat) Strigăt cu care se cheamă pisica. ◊ Expr. A nu zice (nici) pis = a nu spune nimic, a nu scoate nicio vorbă, a tăcea chitic. [Var.: pâs interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisa
PISÁ, pisez, vb. I. Tranz. 1. A zdrobi, a sfărâma o substanță, un corp solid prin loviri repetate (cu pisălogul, cu ciocanul etc.), pentru a le face mai mărunte sau a le preface în praf. 2. A bătători, a bătuci, a frământa cu picioarele zăpada, pământul etc.; p. ext. a dansa, a juca. 3. Fig. A bate tare, a snopi în bătaie. 4. Fig. A plictisi, a bate la cap, a sâcâi pe cineva, repetându-i același lucru; a pisălogi. – Lat. pi(n)sare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisanie
PISÁNIE, pisanii, s. f. Inscripție sculptată în piatră, în lemn, în metal, pictată etc. pe lespezile unor morminte sau deasupra ușii principale la intrarea într-o biserică, în care sunt consemnate datele privind hramul, donatorul, ctitorul, meșterul, data ridicării etc. – Din sl. pisanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisar
PISÁR, pisari, s. m. (în Evul Mediu, în Țările Române) Secretar (domnesc); grămătic, diac. [Var.: pisér s. m.] – Din sl. pisarĭ, pol. pisarz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisare
PISÁRE s. f. Acțiunea de a pisa; pisat^1. – V. pisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisat
PISÁT^1 s. n. Pisare. – V. pisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisat
PISÁT^2, -Ă, pisați, -te, adj. 1. Mărunțit, zdrobit sau prefăcut în pulbere prin pisare. ◊ Expr. Cu oasele pisate = foarte obosit, mort de oboseală, extenuat. 2. Fig. (Fam.; despre oameni) Bătut tare, snopit în bătaie. – V. pisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisăgeală
PISĂGEÁLĂ, pisăgeli, s. f. (Rar) Faptul de a pisăgi. ♦ Fig. Bătaie zdravănă. ♦ Fig. Cicăleală, sâcâială, pisălogeală. ♦ Fig. Toceală, buchiseală. – Pisăgi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisăgi
PISĂGÍ, pisăgesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A pisa. – Din pisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisălog
PISĂLÓG, -OÁGĂ, pisălogi, -oage, s. n., adj. 1. S. n. Unealtă casnică (de lemn, de metal, de piatră etc.), de obicei rotunjită ca o măciucă la un capăt sau la amândouă, cu care se pisează ceva în piuliță sau în piuă; pilug. 2. Adj. (Fam.; adesea substantivat) Care plictisește pe cineva cu repetarea aceluiași lucru, cu insistențele. – Pisa + suf. -ălog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisălogeală
PISĂLOGEÁLĂ, pisălogeli, s. f. (Fam.) Faptul de a pisălogi; vorbire care plictisește, sâcâială, cicăleală. – Pisălogi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisălogi
PISĂLOGÍ, pisălogesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A plictisi pe cineva cu repetarea aceluiași lucru, cu insistențele; a pisa (4). – Din pisălog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisc
PISC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul caracteristic al unor păsări, mai ales al puilor de pasăre. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisc
PISC^2, piscuri, s. n. 1. Vârf ascuțit (și golaș) de munte sau de deal, dominând o vale sau o depresiune; piscan. 2. Capătul din față, ascuțit și încovoiat în sus, al unei luntri. 3. (Pop.) Parte a carului (sau a saniei) de care se fixează proțapul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscan
PISCÁN, piscane, s. n. (Reg.) Pisc^2 (1). – Pisc^2 + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscicol
PISCÍCOL, -Ă, piscicoli, -e, adj. Care ține de pești sau de piscicultura, referitor la pești, la piscicultura sau la pescuit. – Din fr. piscicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscicultor
PISCICULTÓR, piscicultori, s. m. Specialist în piscicultură. – Din fr. pisciculteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscicultură
PISCICULTÚRĂ s. f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu creșterea peștilor în apele naturale, heleșteie, iazuri etc. – Din fr. pisciculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisciform
PISCIFÓRM, -Ă, pisciformi, -e, adj. În formă de pește. – Din fr. pisciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscină
PISCÍNĂ, piscine, s. f. 1. Bazin cu pești amenajat în scop decorativ sau productiv. 2. Bazin de înot. – Din fr. piscine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscivor
PISCIVÓR, -Ă, piscivori, -e, adj. (Livr.) Care se hrănește cu pește. – Din fr. piscivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscoaie
PISCOÁIE, (I) piscoaie, s. f., (II) piscoi, s. m. (Reg.) I. Tub sonor care intră în componența unor instrumente muzicale. II. Om scund. [Var.: (1) piscói s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscoi
PISCÓI s. m. v. piscoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscui
PISCUÍ, pers. 3 piscuiește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre păsări sau despre puii de pasăre) A ciripi, a piui. – Pisc^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscuire
PISCUÍRE s. f. (Reg.) Acțiunea de a piscui și rezultatul ei; piscuit. – V. piscui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscuit
PISCUÍT s. n. (Reg.) Faptul de a piscui. – V. piscui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisculeţ
PISCULÉȚ, pis culele, s. n. Diminutiv al lui pisc^2; piscușor. – Pisc^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisculeț
PISCULÉȚ, pis culele, s. n. Diminutiv al lui pisc^2; piscușor. – Pisc^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscuşor
PISCUȘÓR, piscușoare, s. n. (Rar) Pisculeț. – Pisc^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piscușor
PISCUȘÓR, piscușoare, s. n. (Rar) Pisculeț. – Pisc^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piser
PISÉR s. m. v. pisar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisetă
PISÉTĂ, pisete, s. f. Recipient de laborator alcătuit dintr-un balon (de sticlă) și dintr-un tub prin care trece un jet lichid. – Din fr. pissette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisic
PISÍC, pisici, s. m. Pisoi. – Din pisică (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisică
PISÍCĂ, pisici, s. f. I. 1. Mamifer domestic carnivor din familia felidelor, cu corpul suplu, acoperit cu blană deasă și moale de diferite culori, cu capul rotund, cu botul foarte scurt, cu maxilarele puternice și cu ghearele retractile și ascuțite (Felis domestica); spec. femela acestui animal. ◊ Pisică sălbatică = specie de pisică (I 1), mai mare decât aceasta, cu blana roșcată-cenușie cu dungi negre, care trăiește în pădure (Felis silvestris). ◊ Expr. A trăi (sau a se înțelege, a se iubi) ca câinele (sau ca șoarecele) cu pisica = a nu se înțelege, a trăi rău cu cineva. A umbla cu pisica-n traistă = a căuta să înșeli, să păcălești pe cineva. A cumpăra pisica în traistă = a se înșela la cumpărături (luând marfa pe nevăzute). A avea ochi de pisică = a) a avea privire ageră; b) a fi viclean. (Fam.) A avea nouă suflete ca pisica = a fi rezistent, a avea o mare vitalitate. A fi (sau a sta ca o) pisică plouată = a fi abătut, descurajat, fără chef; a arăta prost, a avea o ținută necorespunzătoare. A se spăla ca pisica, se spune despre cei care se spală superficial și, p. ext., despre cei neglijenți. Piere (sau moare) pisica, se spune pentru a arăta că se petrece ceva neobișnuit, de importanță deosebită. 2. Blană de pisică (I 1) prelucrată. 3. Compus: pisică-de-mare = specie de pește marin cu scheletul cartilaginos, lung de 60-100 cm, cu corpul turtit romboidal și cu coada terminată cu un spin veninos (Trygon pastinaca). II. Nume dat unor obiecte, instrumente, dispozitive, părți ale acestora etc., care prind sau trag ceva, se înfig în ceva etc. 1. Dispozitiv de agățare și de desprindere a berbecului din capătul cablului de ridicare de la sonetele cu cădere liberă. 2. Cărucior deplasabil pe o grindă sau pe un pod rulant, prevăzut cu un mecanism de ridicare a sarcinilor; cărucior de macara. 3. Mănunchi de sârme de oțel, folosit pentru curățarea de noroi sau de pământ a utilajelor de foraj. – Pis + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisiceală
PISICEÁLĂ, pisiceli, s. f. (Fam.) Alintare. – Pisici + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicesc
PISICÉSC, -EÁSCĂ, pisicești, adj. (Rar) De pisică (I 1), privitor la pisică. – Pisică + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisiceşte
PISICÉȘTE adv. (Rar) Ca pisica (I 1). – Pisică + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicește
PISICÉȘTE adv. (Rar) Ca pisica (I 1). – Pisică + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisici
PISICÍ, pisicesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se alinta; a se linguși. – Din pisică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicos
PISICÓS, -OÁSĂ, pisicoși, -oase, adj. (Rar) Cu apucături de pisică (I 1), asemănător cu pisica; felin. ♦ Fig. (Fam.) Căruia îi place să se alinte. – Pisică + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicuţ
PISICÚȚ, pisicuți, s. m. Diminutiv al lui pisic. – Pisic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicuț
PISICÚȚ, pisicuți, s. m. Diminutiv al lui pisic. – Pisic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicuţă
PISICÚȚĂ, pisicuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pisică (I 1). 2. (Rar) Ament (la salcie, stejar, alun). – Pisică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisicuță
PISICÚȚĂ, pisicuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui pisică (I 1). 2. (Rar) Ament (la salcie, stejar, alun). – Pisică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisoar
PISOÁR, pisoare, s. n. Vas de faianță, de metal etc. montat pe un zid, care servește bărbaților pentru urinat; p. ext. parte a closetului public unde sunt instalate asemenea vase. – Din fr. pissoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisoi
PISÓI, pisoi, s. m. Pui de pisică, pisic; (în special) cotoi. – Pis + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisoiaş
PISOIÁȘ, pisoiași, s. m. Diminutiv al lui pisoi. [Pr.: -so-iaș] – Pisoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisoiaș
PISOIÁȘ, pisoiași, s. m. Diminutiv al lui pisoi. [Pr.: -so-iaș] – Pisoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisolit
PISOLÍT, pisolite, s. n. 1. Agregat de minerale (calcit, minereu de fier și de mangan etc.), de forma și de mărimea unui bob de mazăre, depus de apele termale care conțin bicarbonat de calciu. 2. Rocă compusă din pisolite (1). – Din fr. pisolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pisolitic
PISOLÍTIC, -Ă, pisolitici, -ce, adj. (Despre roci) Care este format din pisolite (1). – Din fr. pisolithique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistard
PISTÁRD, pistarzi, s. m. Ciclist specializat în concursuri pe pistă, pe velodrom. – Din fr. pistard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistă
PÍSTĂ, piste, s. f. 1. Fâșie de teren amenajată ca drum și rezervată unei circulații speciale. ♦ Fâșie de teren (circulară, ovală etc.) amenajată pentru întreceri sau antrenamente sportive. ♦ Teren amenajat pentru rularea avioanelor la decolare și la aterizare. ♦ Loc rezervat pentru dans într-un local public. 2. Fig. Făgaș, cale, curs; direcție. 3. (Adesea determinat prin „sonoră”) Fâșie de la marginea peliculei cinematografice, fâșie a unei benzi de magnetofon etc. pe care este făcută înregistrarea sonoră. – Din fr. piste, it. pista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistil
PISTÍL^1, pistiluri, s. n. 1. Organ femel de reproducere a plantelor fanerogame, format din ovar, stil și stigmat. 2. Piesă de sticlă, de porțelan etc. cu care se sfărâmă, se pulverizează, se amestecă sau se freacă în mojar substanțe chimice sau farmaceutice; pisălog. [Pl. și: pistile] – Din fr. pistil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistil
PISTÍL^2, pistiluri, s. n. Pastă consistentă de fructe, uscată în formă de foaie groasă; (la pl.) diferite varietăți de pastă. – Din tc. pestil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistol
PISTÓL^1, pistoale, s. n. 1. Armă de foc de dimensiuni mici, mânuită cu o singură mână; revolver. ◊ Pistol-mitralieră = armă automată ușoară, mai scurtă decât pușca-mitralieră, cu bătaie mai mică și mai ușor de mânuit; automat. Pistol de semnalizare sau pistol-rachetă (sau de rachetă) = pistol cu ajutorul căruia se trag rachetele de semnalizare. Pistol-portbandulă = pistol cu țeavă lungă care aruncă o bandulă purtătoare a unei parâme pentru salvarea naufragiaților sau o parâmă de remorcă. Pistol de dopuri = jucărie în formă de pistol (1), care, încărcată cu dopuri speciale de plută, (cu praf de pușcă), produce o pocnitură puternică. Pistol de soc = jucărie rudimentară formată dintr-o țeavă de soc în care un piston, prin comprimarea aerului, împinge un dop (de plută, de câlți etc.) producând o pocnitură; p. rest., bețișorul care împinge dopul. ◊ Expr. Gol (ca un) pistol sau îmbrăcat pistol = gol de tot, în pielea goală; p. ext. sărac. Sărac (sau golan) pistol = foarte sărac. ♦ P. ext. Focurile, gloanțele trase cu pistolul (1). 2. (Sport) denumirea unei probe de tir care se execută cu pistolul (1) prin trageri automate asupra unor ținte mișcătoare sau prin trageri cu foc asupra unei ținte fixe. 3. P. anal. (Tehn.) Aparat portativ cu forma apropiată de aceea a unui pistol (1), care servește pentru diferite operații tehnologice. ◊ Pistol de metalizare (sau de metalizat) = aparat portativ pentru acoperirea suprafeței unui obiect, prin împroșcare, cu metal topit. Pistol de vopsit (sau de zugrăvit) = aparat pulverizator pentru vopsirea (sau zugrăvirea) prin stropire a suprafețelor. Pistol de nituit = aparat folosit la nituire. Pistol de sudură = aparat de sudură. – Din ngr. pistóli, germ. Pistol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistol
PISTÓL^2, pistoli, s. m. Veche monedă de aur (spaniolă, franceză, italiană, engleză etc.) din sec. XVI, a cărei valoare a variat după epoci. – Din fr. pistole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistolar
PISTOLÁR, pistolari, s. m. 1. Specialist în tragerea cu pistolul1 (1). Trăgător specializat în probe de tir cu pistoletul. 2. (Peior.) Persoană care folosește (în mod ilegal) pistolul^1 (1). – Pistol^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistolard
PISTOLÁRD, pistolarzi, s. m. (Rar) Pistolar (2). – Pistol^1 + suf. -ard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistolaş
PISTOLÁȘ, pistolașe, s. n. Diminutiv al lui pistol^1 (1). – Pistol^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistolaș
PISTOLÁȘ, pistolașe, s. n. Diminutiv al lui pistol^1 (1). – Pistol^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistolet
PISTOLÉT, pistolete, s. n. 1. (Înv.) Armă de foc portativă, semiautomată, scurtă și ușoară, care permite tragerea cu o singură mână. 2. Florar (de desenat). – Din fr. pistolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piston
PISTÓN, pistoane, s. n. 1. Organ de mașină care efectuează o mișcare alternativă de translație într-un cilindru în care se găsește un fluid sub presiune. 2. Instrument muzical de suflat din alamă, asemănător cu trompeta. ♦ Clapă mobilă care închide sau deschide un orificiu la unele instrumente muzicale de suflat. – Din fr. piston.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistona
PISTONÁ, pistonez, vb. I. Tranz. 1. A extrage țiței (dintr-o sondă) sau alt lichid cu ajutorul unui piston special. 2. Fig. (Fam.) A stărui, a insista pe lângă cineva pentru a obține ceva. – Din fr. pistonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistonaj
PISTONÁJ, pistonaje, s. n. (Tehn.) 1. Pistonare. 2. Crearea unei depresiuni în spațiul situat sub garnitura de foraj a unei sonde. – Din fr. pistonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistonare
PISTONÁRE, pistonări, s. f. Acțiunea de a pistona și rezultatul ei; pistonaj (1). – V. pistona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistonfon
PISTONFÓN, pistonfoane, s. n. Dispozitiv de etalonare a microfoanelor în domeniul frecvențelor joase. – Din fr. pistonphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistor
Pistor, în mitologia romană, denumire purtată de Iupiter, datorită ajutorului pe care l-a dat odată Romei în timpul asedierii ei de către gali. El s-a arătat atunci într-o noapte în vis romanilor și, îndemnîndu-i să le arunce galilor tot ce aveau mai de preț, le-a făgăduit în schimb victoria. Or, cum la Roma bîntuia o foamete cumplită și făina era lucrul cel mai de preț, romanii au făcut din puțina făină care le rămăsese pîini, pe care le-au aruncat, de sus din cetate, asupra galilor. Înspăimîntați de această dovadă de belșug, galii, care sperau să-i învingă pe cei asediați prin înfometare, au renunțat la planul lor și n-au mai continuat lupta. În felul acesta îndemnul lui Iupiter a adus victoria. Drept recunoștință și în amintirea acestui eveniment, romanii l-au supranumit „brutarul” (pistor) și i-au ridicat un altar.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pistornic
PISTÓRNIC, (1) pistornice, s. n., (2) s. m. 1. S. n. (Înv.) Sigiliu de piatră sau de lemn cu care se imprimă pe prescuri semnul crucii și inițialele rituale. 2. S. m. (în forma pristolnic) Plantă erbacee din familia malvaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunzele stelate și păroase și cu florile galbene, ale cărei fructe se întrebuințează ca sigiliu pentru însemnat prescurile (Abutilon theophrasti). [Var.: pristólnic s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistră
PÍSTRĂ, pistre, s. f. (Reg.) Pânză groasă cu dungi colorate, folosită la confecționarea saltelelor. – Et. nec. Cf. sl. pistrŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistrui
PISTRÚI, -ÚIE, pistrui, -uie, s. m., adj. 1. S. m. Pată mică, brună sau gălbuie, care se formează pe pielea unor oameni (mai ales sub acțiunea soarelui). 2. Adj. (Rar) Pistruiat. – Pistru (reg. „pătat” < sl.) + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistruia
PISTRUIÁ, pistruiez, vb. I. Tranz. și refl. A căpăta sau a face să capete pistrui (1). ♦ Fig. A (se) păta. [Pr.: -tru-ia] – Din pistrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistruială
PISTRUIÁLĂ s. f. (Rar) 1. (Cu sens colectiv) Pistrui (1). 2. Calitatea de a fi pestriț. [Pr.: -tru-ia-] – Pistrui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistruiat
PISTRUIÁT, -Ă, pistruiați, -te, adj. 1. Cu pistrui (1) pe piele. 2. (Rar) Pestriț, împestrițat. [Pr.: -tru-iat] – V. pistruia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pistui
PISTUÍ, pistuiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A spune „pst” pentru a atrage atenția cuiva, pentru a chema (pe cineva) încet și discret. – Pst + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piş
PIȘ^1 interj. (Fam.; mai ales repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de șoaptele spuse la urechea cuiva. [Var.: pâș interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piș
PIȘ^1 interj. (Fam.; mai ales repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de șoaptele spuse la urechea cuiva. [Var.: pâș interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piş
PIȘ^2 interj., s. n. (Pop.) 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care urinează. 2. S. n. Urină. – Din pișa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piș
PIȘ^2 interj., s. n. (Pop.) 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care urinează. 2. S. n. Urină. – Din pișa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişa
PIȘÁ, piș, vb. I. (Pop.) 1. Refl. A urina. 2. Tranz. A uda, a stropi cu urină. – Lat. *pissiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișa
PIȘÁ, piș, vb. I. (Pop.) 1. Refl. A urina. 2. Tranz. A uda, a stropi cu urină. – Lat. *pissiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişat
PIȘÁT, pișaturi, s. n. (Pop.) Urină. – V. pișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișat
PIȘÁT, pișaturi, s. n. (Pop.) Urină. – V. pișa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişat
PIȘÁT, -Ă, pișați, -te, adj. v. PIȘA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pișat
PIȘÁT, -Ă, pișați, -te, adj. v. PIȘA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pişca
PIȘCÁ, pișc, vb. I. 1. Tranz. A prinde cu degetele pielea sau carnea cuiva, ridicând-o sau strângând-o și producând o senzație dureroasă; a ciupi. ♦ A apuca cu degetele coardele unor instrumente muzicale, ridicându-le puțin și dându-le drumul, pentru a le face să vibreze. 2. Tranz. A rupe sau a tăia câte puțin din ceva. ♦ (Fam.) A se alege cu ceva. ♦ (Fam.) A fura câte puțin, pe nesimțite; a ciupi, a șterpeli. 3. Tranz. (Despre insecte) A înțepa, a mușca. ◊ Expr. Ca (și) cum (sau cât) te-ar pișca un purice = foarte puțin, aproape deloc. ♦ (Despre animale și păsări) A apuca cu dinții, cu ciocul, fără a răni; p. ext. a mânca. 4. Tranz. și intranz. (Despre vânt, frig etc.) A provoca o senzație neplăcută, dureroasă, a înțepa, a arde. ♦ Tranz. (Despre brumă, ger etc.) A strica, a vătăma (parțial) frunzele sau fructele plantelor. 5. Tranz. (Despre băuturi alcoolice, condimente sau mâncăruri condimentate) A provoca o senzație de arsură, de usturime, de înțepătură; a ustura. 6. Tranz. (Glumeț) A lovi, a atinge ușor, a șfichiui pe cineva; p. ext. a bate. ♦ Fig. A înțepa cu vorba; a tachina, a șfichiui. 7. Refl. (Reg.; despre Lună și lumina ei) A începe să scadă, să descrească. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișca
PIȘCÁ, pișc, vb. I. 1. Tranz. A prinde cu degetele pielea sau carnea cuiva, ridicând-o sau strângând-o și producând o senzație dureroasă; a ciupi. ♦ A apuca cu degetele coardele unor instrumente muzicale, ridicându-le puțin și dându-le drumul, pentru a le face să vibreze. 2. Tranz. A rupe sau a tăia câte puțin din ceva. ♦ (Fam.) A se alege cu ceva. ♦ (Fam.) A fura câte puțin, pe nesimțite; a ciupi, a șterpeli. 3. Tranz. (Despre insecte) A înțepa, a mușca. ◊ Expr. Ca (și) cum (sau cât) te-ar pișca un purice = foarte puțin, aproape deloc. ♦ (Despre animale și păsări) A apuca cu dinții, cu ciocul, fără a răni; p. ext. a mânca. 4. Tranz. și intranz. (Despre vânt, frig etc.) A provoca o senzație neplăcută, dureroasă, a înțepa, a arde. ♦ Tranz. (Despre brumă, ger etc.) A strica, a vătăma (parțial) frunzele sau fructele plantelor. 5. Tranz. (Despre băuturi alcoolice, condimente sau mâncăruri condimentate) A provoca o senzație de arsură, de usturime, de înțepătură; a ustura. 6. Tranz. (Glumeț) A lovi, a atinge ușor, a șfichiui pe cineva; p. ext. a bate. ♦ Fig. A înțepa cu vorba; a tachina, a șfichiui. 7. Refl. (Reg.; despre Lună și lumina ei) A începe să scadă, să descrească. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcare
PIȘCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) pișcă și rezultatul ei; pișcat. – V. pișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcare
PIȘCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) pișcă și rezultatul ei; pișcat. – V. pișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcat
PIȘCÁT^1 s. n. (Rar) Faptul de a (se) pișca; pișcare. ♦ Mod de execuție a unei bucăți muzicale la un instrument cu coarde, fără a folosi arcușul, ci numai ciupind coardele. ♦ (Reg.; în expr.) Pișcatul Lunii (sau pișcat de Lună, pișcatul luminii) = fază a Lunii în care aceasta începe să descrească. – V. pișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcat
PIȘCÁT^1 s. n. (Rar) Faptul de a (se) pișca; pișcare. ♦ Mod de execuție a unei bucăți muzicale la un instrument cu coarde, fără a folosi arcușul, ci numai ciupind coardele. ♦ (Reg.; în expr.) Pișcatul Lunii (sau pișcat de Lună, pișcatul luminii) = fază a Lunii în care aceasta începe să descrească. – V. pișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcat
PIȘCÁT^2, -Ă, pișcați, -te, adj. Cu pișcături; ciupit^2. – V. pișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcat
PIȘCÁT^2, -Ă, pișcați, -te, adj. Cu pișcături; ciupit^2. – V. pișca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcă
PÍȘCĂ, piști, s. f. Dispozitiv format dintr-o parâmă de sârmă legată de mal și folosit la întoarcerea navelor fluviale la coturile pronunțate ale apei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcă
PÍȘCĂ, piști, s. f. Dispozitiv format dintr-o parâmă de sârmă legată de mal și folosit la întoarcerea navelor fluviale la coturile pronunțate ale apei. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcăcios
PIȘCĂCIÓS, -OÁSĂ, pișcăcioși, -oase, adj. (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) Care pișcă (5), care înțeapă la limbă; iute, picant. – Pișcă + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcăcios
PIȘCĂCIÓS, -OÁSĂ, pișcăcioși, -oase, adj. (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) Care pișcă (5), care înțeapă la limbă; iute, picant. – Pișcă + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcător
PIȘCĂTÓR, -OÁRE, pișcători, -oare, adj. 1. (Despre insecte) Care pișcă (3), care înțeapă; înțepător. ♦ Fig. Care conține o critică tăioasă, șfichiuitor, mușcător. 2. (Despre alimente) Care ustură; pișcăcios, iute, picant. 3. (Despre oameni) Care șterpelește, care fură. – Pișca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcător
PIȘCĂTÓR, -OÁRE, pișcători, -oare, adj. 1. (Despre insecte) Care pișcă (3), care înțeapă; înțepător. ♦ Fig. Care conține o critică tăioasă, șfichiuitor, mușcător. 2. (Despre alimente) Care ustură; pișcăcios, iute, picant. 3. (Despre oameni) Care șterpelește, care fură. – Pișca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcătură
PIȘCĂTÚRĂ, pișcături, s. f. 1. Faptul de a pișca, pișcare a pielii; ciupitură. 2. Înțepătură, mușcătură de insectă. ♦ Fig. Vorbă usturătoare; ironie. 3. Bucățică sau cantitate mică ruptă din ceva; fărâmă. ♦ Urmă rămasă la locul din care s-a scos această bucățică. ♦ (Pop.) Crestătură făcută la urechile unor animale, pentru a le însemna. – Pișca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcătură
PIȘCĂTÚRĂ, pișcături, s. f. 1. Faptul de a pișca, pișcare a pielii; ciupitură. 2. Înțepătură, mușcătură de insectă. ♦ Fig. Vorbă usturătoare; ironie. 3. Bucățică sau cantitate mică ruptă din ceva; fărâmă. ♦ Urmă rămasă la locul din care s-a scos această bucățică. ♦ (Pop.) Crestătură făcută la urechile unor animale, pentru a le însemna. – Pișca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişcot
PIȘCÓT, pișcoturi, s. n. Produs de patiserie obținut prin coacerea unui aluat moale și pufos făcut din făină, ouă și zahăr, având de obicei o formă alungită, subțiată la mijloc și îngroșată la capete. – Din magh. piskóta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișcot
PIȘCÓT, pișcoturi, s. n. Produs de patiserie obținut prin coacerea unui aluat moale și pufos făcut din făină, ouă și zahăr, având de obicei o formă alungită, subțiată la mijloc și îngroșată la capete. – Din magh. piskóta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişicher
PIȘICHÉR, -Ă, pișicheri, -e, s. m. și f. (Fam.; adesea adjectival) Om șiret, priceput la șmecherii; sforar, șarlatan. – Din tc. pișekâr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișicher
PIȘICHÉR, -Ă, pișicheri, -e, s. m. și f. (Fam.; adesea adjectival) Om șiret, priceput la șmecherii; sforar, șarlatan. – Din tc. pișekâr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişicherlâc
PIȘICHERLẤC, pișicherlâcuri, s. n. (Rar) Șiretenie, șmecherie, șarlatanie. – Din tc. pișekârlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișicherlâc
PIȘICHERLẤC, pișicherlâcuri, s. n. (Rar) Șiretenie, șmecherie, șarlatanie. – Din tc. pișekârlık.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişleag
PIȘLEÁG, pișlege, s. n. (Pop.) Cui de lemn care unește obezile roților de la car. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișleag
PIȘLEÁG, pișlege, s. n. (Pop.) Cui de lemn care unește obezile roților de la car. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pişoarcă
PIȘOÁRCĂ, pișoarce, s. f. (Pop.) Persoană care urinează des (în pat). – Pișa + suf. -oarcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pișoarcă
PIȘOÁRCĂ, pișoarce, s. f. (Pop.) Persoană care urinează des (în pat). – Pișa + suf. -oarcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitac
PITÁC^1, pitace, s. n. (Înv.) 1. Decret de ridicare la rang boieresc; diplomă de boierie. 2. Act oficial, poruncă scrisă; ordonanță, dispoziție. 3. Scrisoare, răvaș. – Din sl. pitakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitac
PITÁC^2, pitaci, s. m. 1. Monedă austriacă de argint care a circulat în sec. XVIII și în Țările Române; monedă rusească de argint sau de aramă; (sens curent) ban de valoare mică; patașcă. 2. P. gener. Ban, monedă de mică valoare. [Var.: patácă s. f.] – Din rus. piatak, sb. petak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitagoreic
PITAGORÉIC, -Ă, pitagoreici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. Care ține de școala lui Pitagora; pitagoric. 2. S. m. Adept al filosofiei și al școlii de matematică a lui Pitagora. [Pr.: -re-ic] – Din germ. pythagoreisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitagoreism
PITAGOREÍSM s. n. v. pitagorism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitagoric
PITAGÓRIC, -Ă, pitagorici, -ce, adj. (Rar) Pitagoreic. – Din it. pitagorico, fr. pythagorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitagorician
PITAGORICIÁN, pitagoricieni, s. m. Elev sau adept al doctrinei filosofului grec Pitagora. [Pr.: -ci-an] – Din fr. pythagoricien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitagorism
PITAGORÍSM s. n. Mișcare religioasă și filosofică în Grecia antică (sec. VI Î.H.), atingând un larg evantai de probleme: nemurirea și transmigrarea sufletelor, ascetism, reguli dietetice, conduita morală, comuniunea cu cosmosul divin, concepția despre lucruri ca numere. [Var.: pitagoreísm s. n.] – Din fr. pythagorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitar
PITÁR, pitari, s. m. (În Evul Mediu, în Țările Române) Titlu dat boierului însărcinat cu pregătirea și distribuirea pâinii la Curtea domnească și cu îngrijirea caretelor Curții domnești; boier care avea acest titlu. ◊ Mare (sau vel) pitar = boier de Divan însărcinat cu supravegherea brutăriei domnești și care avea în subordine mai mulți pitari. – Pită + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitarcă
PITÁRCĂ, pitărci, s. f. (Reg.) Numele a două specii de ciuperci înrudite cu mânătarca, dintre care una este comestibilă (Boletus scaber), iar cealaltă comestibilă sau otrăvitoare (Boletus luridus). – Probabil contaminare între pită și mânătarcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitarisire
PITARISÍRE s. f. v. pitarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pitarisit
PITARISÍT adj. v. pitarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pită
PÍTĂ, pite, s. f. (Reg.) 1. Pâine. ◊ Compus: pita-vacii = ciupercă comestibilă, cu pălăria roșcată-cenușie, cu carnea albă, care devine albastră în contact cu aerul (Boletus bovinus). 2. Fig. Hrană necesară pentru trai; mijloace de existență; p. ext. slujbă, funcție, post. – Din bg. pita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitărcuţă
PITĂRCÚȚĂ, pitărcuțe, s. f. Ciupercă comestibilă cu pălăria emisferică, roșie-cărămizie, cu piciorul gros și cu carnea albă (Boletus versipellis). – Pitarcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitărcuță
PITĂRCÚȚĂ, pitărcuțe, s. f. Ciupercă comestibilă cu pălăria emisferică, roșie-cărămizie, cu piciorul gros și cu carnea albă (Boletus versipellis). – Pitarcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pităreasă
PITĂREÁSĂ, pitărese, s. f. (Rar) Soția pitarului. – Pitar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitărel
PITĂRÉL, pitărei, s. m. Titlu în ierarhia boierească a Țărilor Române, mai mic decât acela al pitarului; boier care avea acest titlu. – Pitar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitărie
PITĂRÍE, pitării, s. f. 1. (Înv. și reg.) Brutărie. 2. Dregătoria pitarului; rang de pitar. – Pitar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitchpine
PÍTCHPINE s. m. Arbore exotic din familia coniferelor, cu lemnul dur, de culoare galbenă cu vine roșietice, folosit la confecționarea mobilelor de lux și la construcția vaselor maritime (Pinus palustris). [Pr.: pičpáin] – Din engl. pitch- pine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitecantrop
PITECANTRÓP, pitecantropi, s. m. Reprezentant al lui Homo erectus, descoperit în insula Java, cu caractere intermediare între maimuțele antropoide și omul primitiv. – Din fr. pithécanthrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piteştean
PITEȘTEÁN, -Ă, piteșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Pitești. 2. Adj. Care aparține municipiului Pitești ori piteștenilor (1), referitor la municipiul Pitești sau la piteșteni. – Pitești + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piteștean
PITEȘTEÁN, -Ă, piteșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Pitești. 2. Adj. Care aparține municipiului Pitești ori piteștenilor (1), referitor la municipiul Pitești sau la piteșteni. – Pitești + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piteşteancă
PITEȘTEÁNCĂ, piteștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Pitești. – Piteștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piteșteancă
PITEȘTEÁNCĂ, piteștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Pitești. – Piteștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piteu
Piteu = Pittheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

piti
PITÍ, pitesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) ascunde (ghemuindu-se), a (se) pitula; fig. a (se) adăposti. – Cf. pitic^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiadă
PITIÁDĂ, pitiade, s. f. (Livr.) Interval de timp de patru ani care se scurgea între jocurile pitice. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pythiade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiatic
PITIÁTIC, -Ă, pitiatici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Bolnav) de pitiatism. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pithiatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiatism
PITIATÍSM, pitiatisme, s. n. (Med.) Ansamblu de tulburări nervoase (isterice) vindecabile prin sugestie. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pithiatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitic
PITÍC, -Ă, pitici, -ce, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Individ a cărui înălțime este mult inferioară celei mijlocii, pigmeu; persoană a cărei statură este (foarte) mică, datorită unor tulburări endocrine, unor carențe alimentare etc.; p. gener. persoană de statură (foarte) mică. ♦ (În basme) Personaj fantastic, mic de statură, vioi și isteț. 2. S. m. Fig. Om lipsit de calități, de merite, de valoare. 3. Pigmeu (2). 4. S. f. (Astron.; în sintagmele) Pitică albă = stea aflată în stadiul relativ final al evoluției sale, caracterizată printr-o densitate mare, luminozitate mică și prin scăderea treptată a temperaturii, fiind lipsită de surse de energie internă. Pitică roșie = stea aflată în stadiul absolut final al evoluției sale, caracterizată prin temperaturi efectiv coborâte și prin luminozitate foarte mică. 5. Adj. (Despre oameni și animale) De statură foarte mică, scund, mic. ♦ (Despre plante) Care aparțin unei specii scunde, puțin înalte; p. ext. nedezvoltat, pipernicit, chircit. ◊ (Ca determinativ, urmând după un nume de plantă sau de animal, indică specii sau rase ale acestora) Mere pitice. ♦ (Despre obiecte) De dimensitmi reduse; mic, minuscul. – Cf. sl. pitikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitice
PÍTICE adj. (În sintagma) Jocuri pitice = jocuri care aveau loc din patru în patru ani la Delfi, în Grecia antică, în cinstea zeului Apolo. – Din fr. [jeux] pythiques.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitici
PITICÍ, piticesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) micșora, a (se) închirci. – Din pitic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piticire
PITICÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) pitici. – V. pitici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piting
PÍTING s. n. (Tehn.) Aspect al uzurii unei piese, care se prezintă sub forma unor ciupituri pe suprafața de contact. – Din engl. pitting.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitire
PITÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) piti și rezultatul ei. – V. piti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiriază
PITIRIÁZĂ s. f. v. pitiriazis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiriazis
PITIRIÁZIS s. n. (Med.) Nume generic pentru dermatozele provocate de ciuperci microscopice și caracterizate prin erupții de bășicuțe care, uscându-se, formează o coajă care provoacă mâncărime și descuamarea pielii. [Pr.: -ri-a-. – Var.: pitiriáză s. f.] – Din fr. pityriasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiş
PITÍȘ adv. (Pop.; uneori repetat) Tiptil; pe furiș, pe ascuns. – Piti + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitiș
PITÍȘ adv. (Pop.; uneori repetat) Tiptil; pe furiș, pe ascuns. – Piti + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitit
PITÍT, -Ă, pitiți, -te, adj. (Pop.) Ascuns; fig. adăpostit. ♦ (Substantivat, f.; în sintagma) De-a pitita = numele unui joc de copii în care unul dintre copii trebuie să-i găsească pe ceilalți, care s-au ascuns. – V. piti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitoaşcă
PITOÁȘCĂ, pitoaște, s. f. (Reg.) Specie de ciupercă comestibilă, înrudită cu mânătarca (Boletus granulatus). – Pită + suf. -oașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitoașcă
PITOÁȘCĂ, pitoaște, s. f. (Reg.) Specie de ciupercă comestibilă, înrudită cu mânătarca (Boletus granulatus). – Pită + suf. -oașcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitoi
PITÓI, pitoaie, s. n. (Reg.) Augmentativ al lui pită. – Pită + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piton
PITÓN^1, pitoane, s. n. Instrument metalic în formă de țăruș, țeavă, teu, lamelă etc. de diferite dimensiuni, având la capăt un inel prin care se introduce coarda și care servește la asigurarea alpiniștilor în timpul escaladărilor. – Din fr. piton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piton
PITÓN^2,pitoni, s. m. (La pl.) Gen de șerpi mari, neveninoși, din familia boidelor, care trăiesc în Africa, în sudul Asiei și în Australia, hrănindu-se mai ales cu mamifere mici (Python); (și la sg.) animal din acest gen. – Din fr. python.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piton
Piton = Python.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pitoresc
PITORÉSC, -EÁSCĂ, (1) pitorești, adj., (2) s. n. 1. Adj. Care impresionează prin ineditul elementelor componente, aspect, formă, colorit etc. ♦ (Despre stil și limbă) Plastic, bogat în imagini, colorat, viu, expresiv. 2. S. n. Ceea ce este pitoresc. – Din it. pittoresco, fr. pittoresque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitpalac
PITPALÁC, (1) pitpalaci, s. m., (2) interj. 1. S. m. (Ornit.) Prepeliță. 2. Interj. Cuvânt care imită strigătul prepeliței. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitpalacă
PITPALÁCĂ, pitpalace, s. f. (Rar) Femela pitpalacului. ♦ Fig. Femeie flecară, guralivă. – Din pitpalac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitroci
PITROCÍ vb. IV v. pritoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pittheus
Pittheus, fiul lui Pelops și al Hippodamiei și rege în cetatea Troezen, din Argolida. A pus la cale unirea fiicei sale, Aethra, cu Aegeus și a devenit în felul acesta bunicul lui Theseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pituitar
PITUITÁR, -Ă, pituitari, -e, adj., s. f. 1. Adj. Care secretează pituită; pituitiv. ◊ Glandă pituitară = hipofiză. 2. S. f. Mucoasă a cavității nazale, constituită dintr-un epiteliu cilindric, cu cili vibratili, care cuprinde elementele senzoriale ale mirosului. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pituitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pituită
PITUÍTĂ, pituite, s. f. (Med.) Mucus. – Din lat. pituita, fr. pituite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pituitiv
PITUITÍV, -Ă, pituitivi, -e, adj. (Med.) Pituitar. [Pr.: -tu-i-] – Pituită + suf. -iv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pituitos
PITUITÓS, -OÁSĂ, pituitoși, -oase, adj. (Med.) Care conține pituită sau care seamănă cu pituita. [Pr.: -tu-i-] – Din lat. pituitosus, fr. pituiteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pituitrină
PITUITRÍNĂ s. f. Hormon extras din hipofiza posterioară, cu acțiune antidiuretică. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pituitrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitula
PITULÁ, pitulez, vb. I. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) piti. ◊ Loc. adv. Pe pitulate = pe ascuns, pe furiș. [Var.: tupilá vb. I] – Din piti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitulare
PITULÁRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pitula și rezultatul ei. [Var.: tupiláre s. f.] – V. pitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitulat
PITULÁT, -Ă, pitulați, -te, adj. (Pop.) Pitit. ♦ Fig. Tăinuit, secret. [Var.: tupiláre s. f.] – V. pitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitulice
PITULÍCE, pitulici, s. f. Numele mai multor păsări cântătoare divers colorate: a) pasăre mică, cu ciocul ascuțit, cu penele brun-ruginii pe spate și cenușii-albicioase pe pântece; ochiul-boului (Troglodytes troglodytes); b) mică pasăre migratoare insectivoră, cu pene brun-verzui pe spate și cenușii pe pântece (Phylloscopus collybita). – Pitula + suf. -ice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitulire
PITULÍRE s. f. v. PITULI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pituliş
PITULÍȘ adv., s. n. (Pop.) 1. Adv. Pitiș. 2. S. n. (Rar) Ascunziș. – Pitula + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pituliș
PITULÍȘ adv., s. n. (Pop.) 1. Adv. Pitiș. 2. S. n. (Rar) Ascunziș. – Pitula + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitulit
PITULÍT adj. v. PITULI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pitura
PITURÁ, piturez, vb. I. Tranz. (Mar.) A vopsi cu pitură o navă, o ambarcațiune. – Din it. pitturare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piturare
PITURÁRE s. f. Acțiunea de a pitura și rezultatul ei. – V. pitura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pitură
PITÚRĂ, pituri, s. f. Vopsea specială, făcută din ulei de in sau din rășini, pentru nave sau ambarcațiuni. – Din it. pittura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigare
PIȚIGÁRE, pițigări, s. f. v. PIȚIGA. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pițigare
PIȚIGÁRE, pițigări, s. f. v. PIȚIGA. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

piţigăi
PIȚIGĂÍ vb. IV v. pițigăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigăi
PIȚIGĂÍ vb. IV v. pițigăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigăia
PIȚIGĂIÁ, pițigăiez, vb. I. Tranz. A-și subția, a-și ascuți vocea. ♦ Refl. A vorbi cu glas subțire, ascuțit. [Pr.: -gă-ia. – Var.: pițigăí vb. IV] – Din pițigăiat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigăia
PIȚIGĂIÁ, pițigăiez, vb. I. Tranz. A-și subția, a-și ascuți vocea. ♦ Refl. A vorbi cu glas subțire, ascuțit. [Pr.: -gă-ia. – Var.: pițigăí vb. IV] – Din pițigăiat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigăială
PIȚIGĂIÁLĂ, pițigăieli, s. f. Faptul de a (se) pițigăia. [Pr.: -gă-ia-] – Pițigăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigăială
PIȚIGĂIÁLĂ, pițigăieli, s. f. Faptul de a (se) pițigăia. [Pr.: -gă-ia-] – Pițigăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigăiat
PIȚIGĂIÁT, -Ă, pițigăiați, -te, adj. 1. (Despre voce, despre sunete etc.) Subțire, ascuțit; strident. 2. (Rar; despre oameni și animale) Slab, plăpând, firav. [Pr.: -gă-iat. – Var.: pițigăít, -ă adj.] – Pițigoi + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigăiat
PIȚIGĂIÁT, -Ă, pițigăiați, -te, adj. 1. (Despre voce, despre sunete etc.) Subțire, ascuțit; strident. 2. (Rar; despre oameni și animale) Slab, plăpând, firav. [Pr.: -gă-iat. – Var.: pițigăít, -ă adj.] – Pițigoi + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigăit
PIȚIGĂÍT, -Ă adj. v. pițigăiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigăit
PIȚIGĂÍT, -Ă adj. v. pițigăiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţigoi
PIȚIGÓI, pițigoi, s. m. Pasăre mică și vioaie, cu pene negre pe piept, albastru-verzui și cenușii pe spate, galbene pe pântece; pițiguș (Parus major). ♦ Epitet dat copiilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițigoi
PIȚIGÓI, pițigoi, s. m. Pasăre mică și vioaie, cu pene negre pe piept, albastru-verzui și cenușii pe spate, galbene pe pântece; pițiguș (Parus major). ♦ Epitet dat copiilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţiguş
PIȚIGÚȘ, pițiguși, s. m. (Reg.) Pițigoi. – Pițig[oi] + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițiguș
PIȚIGÚȘ, pițiguși, s. m. (Reg.) Pițigoi. – Pițig[oi] + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piţulă
PIȚÚLĂ, pițule, s. f. Monedă austro-ungară de zece creițari care a circulat (până în 1918) și în Transilvania și Bucovina; (fam.) monedă de valoare mică; gologan, para. – Din magh. picula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pițulă
PIȚÚLĂ, pițule, s. f. Monedă austro-ungară de zece creițari care a circulat (până în 1918) și în Transilvania și Bucovina; (fam.) monedă de valoare mică; gologan, para. – Din magh. picula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piu
PIU interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită piuitul puilor de pasăre. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piua
PIUÁ, piuez, vb. I. Tranz. A da o țesătură de lână la piuă (1). [Pr.: pi-ua] – Din piuă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuar
PIUÁR, piuari, s. m. (Pop.) Persoană care posedă, conduce sau îngrijește o piuă (1); muncitor care lucrează la o piuă. [Pr.: pi-uar] – Piuă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuare
PIUÁRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a piua și rezultatul ei; împâslire. [Pr.: pi-ua-] – V. piua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuă
PÍUĂ, pive, s. f. 1. Instalație sau mașină folosită pentru împâslirea țesăturilor de lână într-un mediu cald și umed. 2. Vas de lemn, de metal sau de piatră de diverse forme și mărimi, cu pereții și cu fundul gros, în care se pisează diverse substanțe sau corpuri solide. 3. Parte a șteampului în care se mărunțește un minereu. 4. Scobitură în piesa unei instalații, care servește la fixarea sau la rotirea altei piese din instalația respectivă. 5. (Înv. și reg.) Mortier. 6. (Pop.; în expr.) A se pune piua (sau în piuă) = a se ghemui pentru a servi ca treaptă cuiva care vrea să ajungă la un loc înalt sau pentru a lua pe cineva în cârcă. [Pr.: pi-uă. – Pl. și: piue. – Var. (Înv. și reg.): pívă s. f.] – Lat. *pilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piui
PIUÍ, pers. 3 píuie, vb. IV. Intranz. (Despre păsări, mai ales despre puii păsărilor) A scoate piuituri; a piscui. ♦ (Mai ales despre un corp care străbate aerul cu viteză) A șuiera, a țiui. [Pr.: pi-u-] – Din piu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuială
PIUIÁLĂ, piuieli, s. f. Piuitură (2). [Pr.: pi-u-ia-]. -Piui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuit
PIUÍT s. n. Faptul de a piui. 1. Strigăt caracteristic scos de păsări, mai ales de puii acestora; piuitură (1). ◊ Expr. A-i pieri (cuiva) piuitul = a-i pieri cuiva pofta de vorbă; a-și pierde curajul (de uimire, de spaimă etc.). A-i lua (sau a tăia, a curma) (cuiva) piuitul = a) a reduce (pe cineva) la tăcere, a lăsa (pe cineva) perplex, a pune cu botul pe labe; b) (rar) a ucide pe cineva. 2. Sunet subțire și ascuțit; piuitură (2), țiuitură. [Pr.: pi-u-] – V. piui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuitor
PIUITÓR, -OÁRE, piuitori, -oare, adj. (Despre păsări) Care piuie. ♦ (Despre cântecul păsărilor) Subțire, pițigăiat; scurt și ascuțit. ♦ P. ext. (Despre obiecte) Care scoate sunete ascuțite, cu rezonanțe metalice. [Pr.: pi-u-i-] – Piui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuitură
PIUITÚRĂ, piuituri, s. f. 1. Strigăt caracteristic scos de păsări sau mai ales de puii de pasăre; piuit (1). 2. Sunet subțire, ascuțit; piuit (2), piuială, țiuitură. [Pr.: pi-u-] – Piui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuliţă
PIULÍȚĂ, piulițe, s. f. 1. Piuă (2) mică. 2. Piesă de metal care are o gaură cu filet și care se poate înșuruba pe o tijă cu un filet corespunzător. [Pr.: pi-u-] – Piuă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuliță
PIULÍȚĂ, piulițe, s. f. 1. Piuă (2) mică. 2. Piesă de metal care are o gaură cu filet și care se poate înșuruba pe o tijă cu un filet corespunzător. [Pr.: pi-u-] – Piuă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piuneză
PIUNÉZĂ, piuneze, s. f. Cuișor cu capul rotund și plat și cu vârful scurt, folosit pentru fixat desene, hârtii, planuri etc. pe perete sau în lemn. [Var.: pionéză s. f.] – Din fr. punaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piure
PIURÉ, piureuri, s. n. Preparat culinar cu aspect de pastă, obținut din legume sau din fructe fierte (ori crude), folosit de obicei ca garnitură. [Var.: piréu, piré s. n.] – Din fr. purée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

piurie
PIURÍE, piurii, s. f. Stare patologică provocată de infecția căilor urinare și caracterizată prin prezența puroiului, a leucocitelor și a germenilor microbieni în urină. [Pr.: pi-u-] – Din fr. pyurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivă
PÍVĂ s. f. v. piuă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivnicer
PIVNICÉR, pivniceri, s. m. 1. Persoană care supraveghează o pivniță de vinuri; chelar. 2. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu dat boierului care avea în grijă viile și pivnițele domnești; persoană care purta acest titlu. – Pivniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivnicerit
PIVNICERÍT s. n. 1. Dare care se plătea în Țările Române, în Evul Mediu, de către producătorii de vinuri. 2. Dreptul de a încasa pivniceritul (1). – Pivnicer + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivnicioară
PIVNICIOÁRĂ, pivnicioare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui pivniță. – Pivniță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivniţă
PÍVNIȚĂ, pivnițe, s. f. Încăpere sau grup de încăperi subterane, zidite de obicei dedesubtul unei clădiri și destinate depozitării unor materiale (lemne, cărbuni etc.) sau unor produse alimentare; beci. ◊ Expr. A ieși (sau a se auzi) ca din (sau dintr-o) pivniță = (despre voce) a ieși (sau a se auzi) de departe sau cu timbrul scăzut, profund, grav. A vorbi ca din pivniță = a vorbi cu timbrul scăzut, profund, grav. [Var.: (înv. și reg.) pímniță s. f.] – Din sl. pivĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivniță
PÍVNIȚĂ, pivnițe, s. f. Încăpere sau grup de încăperi subterane, zidite de obicei dedesubtul unei clădiri și destinate depozitării unor materiale (lemne, cărbuni etc.) sau unor produse alimentare; beci. ◊ Expr. A ieși (sau a se auzi) ca din (sau dintr-o) pivniță = (despre voce) a ieși (sau a se auzi) de departe sau cu timbrul scăzut, profund, grav. A vorbi ca din pivniță = a vorbi cu timbrul scăzut, profund, grav. [Var.: (înv. și reg.) pímniță s. f.] – Din sl. pivĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivot
PIVÓT, (1, 2, 3) pivoturi, s. n., (4) pivoți, s. m. 1. S. n. (Tehn.) Fus de formă cilindrică, tronconică, conică etc., care se rotește ori alunecă într-un lagăr la care sarcina acționează în direcția axului. 2. S. n. Rădăcină principală, verticală, îngroșată a unor plante ca morcovul, sfecla etc. 3. S. n. Fig. Element, punct de sprijin esențial care asigură desfășurarea unei activități sau a unui proces. 4. S. m. Spec. (Mil.) Militarul în raport cu care se execută mișcarea unei formații. ♦ (Sport) Jucător cu atribuții bine precizate, care acționează ca vârf de atac la unele jocuri cu mingea. – Din fr. pivot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivota
PIVOTÁ, pivotez, vb. I. Intranz. 1. (Tehn.; despre două corpuri în contact; la pers. 3) A se roti în jurul unui ax perpendicular pe un plan tangent, comun celor două corpuri în punctul de contact. ♦ Fig. (Despre acțiuni, procese etc.) A se baza pe anumite elemente specifice, a se desfășura în jurul a ceva. 2. Spec. (Mil.) A executa o mișcare de rotație în jurul unui militar, al unei formații etc. ♦ A-și răsuci (brusc) corpul; (Sport) a se răsuci pe un singur picior (pentru a manevra mingea). – Din fr. pivoter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivotant
PIVOTÁNT, -Ă, pivotanți, -te, adj. 1. (Tehn.) Care poate pivota. 2. (Despre rădăcinile unor plante) La care rădăcina principală se dezvoltă mult, pătrunzând adânc, vertical, în sol. – Din fr. pivotant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivotare
PIVOTÁRE, pivotări, s. f. Acțiunea de a pivota și rezultatul ei; pivotație. – V. pivota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivotaţie
PIVOTÁȚIE, pivotații, s. f. Pivotare. – Pivota + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pivotație
PIVOTÁȚIE, pivotații, s. f. Pivotare. – Pivota + suf. -ație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pix
PIX, pixuri, s. n. Creion cu mină sau cu pastă acționat de un dispozitiv mecanic. – Din engl. pick.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pixel
PÍXEL, pixeli, s. m. (Inform.) Cel mai mic element al unei imagini care poate fi procesat individual într-un sistem de afișaj video. – Din engl. pixel.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pixidă
PIXÍDĂ, pixide, s. f. 1. Casetă sau cupă acoperită, care servea în trecut la păstrarea bijuteriilor sau a împărtășaniei. 2. Fruct-capsulă care se deschide după coacere printr-un căpăcel sau prin ruperea în două. – Din fr. pyxide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmaş
PIZMÁȘ, -Ă, pizmași, -e, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care poartă pizmă cuiva; (om) răutăcios, invidios; p. ext. (om) plin de ură, potrivnic, dușmănos, vrăjmaș, pizmuitor, pizmătareț, pizmătăreț, pizmăreț. 2. Adj. (Despre acțiuni, manifestări etc. ale oamenilor) Care exprimă ură, dușmănie, invidie. – Pizmă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmaș
PIZMÁȘ, -Ă, pizmași, -e, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care poartă pizmă cuiva; (om) răutăcios, invidios; p. ext. (om) plin de ură, potrivnic, dușmănos, vrăjmaș, pizmuitor, pizmătareț, pizmătăreț, pizmăreț. 2. Adj. (Despre acțiuni, manifestări etc. ale oamenilor) Care exprimă ură, dușmănie, invidie. – Pizmă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmă
PÍZMĂ, pizme, s. f. (Pop.) Ciudă, necaz, nemulțumire; p. ext. ură, dușmănie; (sens curent) invidie. ◊ Loc. prep. În pizma (cuiva) = cu intenția de a supăra pe cineva; în necazul, în pofida cuiva. ◊ Expr. (Rar) A se pune în pizmă cu cineva = a ajunge la ceartă cu cineva. – Din sl. pizma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmăluit
PIZMĂLUÍT adj. v. pizmălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pizmăreţ
PIZMĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmăreț
PIZMĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmătăreţ
PIZMĂTĂRÉȚ, -Ă, pizmătareți, -e, adj. (Înv. și reg.) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmătăreț
PIZMĂTĂRÉȚ, -Ă, pizmătareți, -e, adj. (Înv. și reg.) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -areț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmătăreţ
PIZMĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmătăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmătăreț
PIZMĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmătăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmui
PIZMUÍ, pizmuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A avea pizmă, a invidia pe cineva; p. ext. a dușmăni, a urî pe cineva. – Pizmă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmuire
PIZMUÍRE, pizmuiri, s. f. (Pop.) Faptul de a pizmui; pizmă, invidie. – V. pizmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmuit
PIZMUÍT, -Ă, pizmuiți, -te, adj. (Pop.) Invidiat; p. ext. dușmănit, urât. – V. pizmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizmuitor
PIZMUITÓR, -OÁRE, pizmuitori, -oare, adj. (Pop.) Pizmaș. [Pr.: -mu-i-] – Pizmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizza
PÍZZA, pizze, s. f. Tartă din aluat, garnisită cu roșii, ciuperci, cașcaval, șuncă, pește etc. [Pr.: pița. – Var.: pízză s. f.] – Din it. pizza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizză
PÍZZĂ s. f. v. pizza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizzerie
PIZZERÍE, pizzerii, s. f. Local în care se vinde și se consumă pizza. [Pr.: pițe-rie] – Din it. pizzeria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pizzicato
PIZZICÁTO adv., s. n. 1. Adv. Mod de a cânta la un instrument muzical cu coarde prin ciupirea acestora, fără folosirea arcușului; pișcat. 2. S. n. Fragment, bucată muzicală (compusă pentru a fi) executată în acest fel. [Pr.: pițicato] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plac
PLAC s. n. (Azi, mai ales în loc. adv.) Plăcere. ◊ Loc. adv. Pe (sau după) plac (ori placul cuiva) = după voia, după gustul (cuiva). După bunul-plac (al cuiva) = după capriciul (cuiva). ◊ Expr. A fi la bunul-plac al cuiva = a fi la discreția, la cheremul cuiva. – Din plăcea (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placa
PLACÁ, plachez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi suprafața unui element de construcție, a unui obiect etc. cu un strat de material de altă natură, pentru a-l proteja, pentru a-i înfrumuseța aspectul etc. 2. (La jocul de rugbi) A opri un jucător să pătrundă spre poarta adversă, imobilizându-l cu mâinile. 3. (Livr.) A părăsi, a abandona. – Din fr. plaquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placaj
PLACÁJ, placaje, s. n. 1. Semifabricat din lemn în formă de placă, realizat prin încleierea sub presiune a unui număr de obicei impar de foi de furnir suprapuse, folosit la fabricarea mobilelor, a ambalajelor, a ambarcațiunilor etc. ♦ Înveliș de piatră, de cărămidă, de sticlă, de lemn etc. cu care se acoperă unele elemente de construcție sau unele obiecte spre a le proteja împotriva agenților externi sau spre a le înfrumuseța aspectul. 2. Placare. 3. (La jocul de rugbi) Oprire din acțiune a unui jucător prin imobilizarea lui cu mâinile. – Din fr. placage, plaquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placarda
PLACARDÁ, placardez, vb. I. Tranz. A pune o placardă. – Din fr. placarder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placardare
PLACARDÁRE, placardări, s. f. Acțiunea de a placarda și rezultatul ei. – V. placarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placardă
PLACÁRDĂ, placarde, s. f. Bucată de carton, de lemn etc. pe care este scrisă o lozincă, o înștiințare etc.; pancartă, placat^1. – Din fr. placard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placare
PLACÁRE, placări, s. f. Acțiunea de a placa și rezultatul ei. – V. placa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placat
PLACÁT^1, placate, s. n. (Înv.) Anunț, afiș; placardă. [Pl. și: (înv.) placaturi] – Din germ. Plakat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placat
PLACÁT^2, -Ă, placați, -te, adj. 1. (Despre elemente de construcție, obiecte etc.) Care are suprafața acoperită cu un strat de alt material (de calitate superioară). 2. (Despre jucătorii de rugbi) Oprit (prin imobilizare cu mâinile) să pătrundă spre poarta adversă. – V. placa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placă
PLÁCĂ, plăci, s. f. 1. (De obicei urmat de determinări care indică materia) Bucată de material cu fețele plane și cu o grosime uniformă și mult mai mică decât celelalte două dimensiuni. ◊ Placă aglomerată = placă (1) obținută prin aglomerarea cu lianți sintetici a așchiilor de lemn din sortimente inferioare sau din deșeuri de la exploatarea și industrializarea lemnului. Placă turnantă sau (învârtitoare) = disc de oțel sau de fontă sau pod cu tablier metalic, care se poate învârti în plan orizontal în jurul axei sale verticale și care servește la întoarcerea vehiculelor feroviare, la trecerea lor de pe o linie pe alta etc. Placă fotografică = placă (1) de sticlă cu una dintre fețe acoperită cu o emulsie fotosensibilă, folosită îndeosebi pentru realizarea negativelor fotografice, în spectroscopie, în microscopie etc. 2. Disc de ebonită pe care se imprimă vibrațiile vocii sau ale unui instrument muzical, spre a fi apoi reproduse cu ajutorul gramofonului, al patefonului, al pick-up-ului. ◊ Expr. (Fam.) A schimba placa = a schimba subiectul unei discuții (care a ajuns să plictisească) sau atitudinea față de cineva. 3. (Înv.) Tăbliță de ardezie pe care învățau să scrie școlarii începători. 4. (Tipogr.) Foaie de metal pe care se imprimă literele.(Med.) Proteză dentară mobilă. Placă dentară. 6. (În sintagma) Placă funerară = placă de metal, de marmură etc., fixată pe o piatră de mormânt pe care este scris numele persoanei decedate, anii de viață, un epitaf etc. – Din fr. plaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placebo
PLACÉBO s. n. (Farm.) Medicament (sau preparat) inactiv prescris fie pentru a-i face plăcere pacientului, fie în scopuri experimentale, pentru a studia efectele farmaceutice ale medicamentului și reacțiile psihice ale pacientului. ◊ (Adjectival) Efectul placebo. – Din fr., engl. placebo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placentar
PLACENTÁR, -Ă, placentari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține placentei (1), privitor la placentă. 2. S. n. (La pl.) Subclasă de mamifere care cuprinde animale cu placentă; (și la sg.) animal care face parte din această subclasă. – Din fr. placentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placentaţie
PLACENTÁȚIE, placentații, s. f. (Bot.) Felul în care sunt așezate ovulele de placentă (2). – Din fr. placentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placentație
PLACENTÁȚIE, placentații, s. f. (Bot.) Felul în care sunt așezate ovulele de placentă (2). – Din fr. placentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placentă
PLACÉNTĂ, placente, s. f. 1. (Anat.) Organ musculos și spongios care se formează în perioada de gestație la majoritatea mamiferelor și care face legătura între mamă și embrion, servind la nutriția și respirația acestuia, eliminându-se la naștere; casă, căiță, cămașă, loc. ◊ Placentă previa = placentă (1) anormală, dezvoltată în partea inferioară a uterului. 2. (Bot.) Loc, porțiune din pereții ovarului pe care se fixează ovulele. – Din lat., fr. placenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placere
PLÁCERE s. f. v. place. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plachetă
PLACHÉTĂ, plachete, s. f. 1. Volum mic cu conținut literar, în special culegere de versuri; broșurică. 2. Medalie pătrată sau dreptunghiulară, care de obicei are o singură față modelată cu desene, basoreliefuri sau inscripții și care se oferă ca recompensă la unele concursuri sportive, artistice etc. 3. (Biol.; în sintagma) Plachetă sangvină = trombocită. – Din fr. plaquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placheu
PLACHÉU s. n. v. blacheu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plachie
PLACHÍE, plachii, s. f. 1. Mâncare de pește preparată cu multă ceapă și cu mult untdelemn, rumenită la cuptor. 2. (Reg.) Un fel de pilaf preparat din orez sau din păsat, cu carne, cu pește, cu ciuperci sau numai cu grăsime. – Din ngr. plaki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placid
PLACÍD, -Ă, placizi, -de, adj. Apatic, calm, indolent; flegmatic, pasiv. – Din fr. placide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placiditate
PLACIDITÁTE s. f. Faptul de a fi placid; impasibilitate, indiferență, pasivitate. – Din fr. placidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

placoderm
PLACODÉRM, placodermi, s. m. (La pl.) Subclasă de pești fosili, din devonian, cu scheletul cartilaginos și cu corpul acoperit de plăci osoase; (și la sg.) pește din această subclasă. – Din fr. placoderme, germ. Plakoderm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafar
PLAFÁR, plafare, s. n. Magazin în care se vând plante farmaceutice. – Pla[nte] + far[maceutice].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafon
PLAFÓN, plafoane, s. n. 1. Suprafața interioară a planșeului superior al unei încăperi; tavan, bagdadie. 2. Cifră-limită, limită valorică (maximă) în cadrul unor operațiuni financiare, care nu poate fi depășită. ◊ Plafon de casă = limita până la care se pot păstra în permanență într-o casierie sume pentru efectuarea unor plăți curente. 3. Nivel maxim al unei mărimi (viteză, turații etc.) pe care îl poate atinge un sistem tehnic. 4. Înălțime la care se găsește, la un moment dat, suprafața inferioară a norilor față de sol. 5. Altitudine maximă la care se poate urca o aeronavă. – Din fr. plafond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafona
PLAFONÁ, plafonez, vb. I. Tranz. A fixa limita maximă a unor sume în cadrul unor operațiuni financiare. ♦ Refl. Fig. A rămâne la același nivel de cunoștințe, a nu progresa, a rămâne pe loc, a nu depăși un anumit stadiu; a se limita. – Din fr. plafonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafonare
PLAFONÁRE, plafonări, s. f. Acțiunea de a (se) plafona și rezultatul ei. – V. plafona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafonat
PLAFONÁT, -Ă, plafonați, -te, adj. (Despre fonduri bănești, credite etc.) Care poate merge numai până la o anumită limită. ♦ Fig. Mărginit, limitat. – V. plafona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plafonieră
PLAFONIÉRĂ, plafoniere, s. f. Corp de iluminat care se fixează direct pe plafonul unei încăperi. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. plafonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagă
PLÁGĂ, plăgi, sf. 1. Leziune a țesuturilor corpului, provocată accidental (arsură, tăietură etc.) sau chirurgical; rană. 2. Situație nenorocită, pacoste, calamitate, nenorocire, flagel. – Din lat. plaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagia
PLAGIÁ, plagiez, vb. I. Tranz. A-și însuși, a copia total sau parțial ideile, operele etc. cuiva, prezentându-le drept creații personale; a comite un furt literar, artistic sau științific. [Pr.: -gi-a] – Din fr. plagier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagiat
PLAGIÁT^1, plagiate, s. n. Acțiunea de a plagia; plagiere. ♦ (Concr.) Operă literară, artistică sau științifică a altcuiva, însușită (integral sau parțial) și prezentată drept creație personală. [Pr.: -gi-at] – Din fr. plagiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagiat
PLAGIÁT^2, -Ă, plagiați, -te, adj. (Despre opere literare, artistice sau științifice) Care a fost însușit (integral sau parțial) de la altcineva și prezentat drept creație personală. [Pr.: -gi-at] – V. plagia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagiator
PLAGIATÓR, -OÁRE, plagiatori, -oare, s. m. și f. Persoană care plagiază. [Pr.: -gi-a-] – Din lat. plagiator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagiere
PLAGIÉRE, plagieri, s. f. Acțiunea de a plagia și rezultatul ei; plagiat^1. [Pr.: -gi-e-] – V. plagia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagioclaz
PLAGIOCLÁZ, plagioclazi, s. m. Grup de minerale din clasa feldspaților, de culoare albă, cenușie sau albăstruie și cu luciu sticlos, utilizate ca materie primă în industria ceramicii sau ca piatră ornamentală. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. plagioclases.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plagiostom
PLAGIOSTÓM, plagiostomi, s. m. (Iht.; ieșit din uz) Selacian. [Pr.: -gi-os-] – Din fr. plagiostome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plai
PLAI, plaiuri, s. n. 1. Partea mijlocie sau superioară a unui munte sau deal, slab înclinată, acoperită cu pajiști. 2. Drum (sau cărare) care face legătura între poala și creasta unui munte; potecă. 3. Regiune, ținut; (la pl.) meleaguri. 4. Subîmpărțire administrativă a județelor și a ținuturilor (de la munte) în sec. XV-XVIII, în Țara Românească; plasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plaivaz
PLAIVÁZ, plaivaze, s. n. (Pop. și fam.) Creion. [Pl. și: plaivazuri] – Din sb. plajvaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plajă
PLÁJĂ, plaje, s. f. 1. Porțiune de teren, acoperită cu nisip fin, de la baza unei faleze sau de pe panta lină dinspre mare a unui cordon litoral; p. ext. orice loc pe malul unei ape unde se fac băi de soare. ◊ Expr. A face plajă = a face băi de soare. 2. Fig. Fiecare dintre cele două regiuni luminoase ale fotometrelor de comparație, ale căror luminozități trebuie aduse la egalitate. – Din fr. plage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plan
PLAN, -Ă, (I) planuri, s. n., (II) plani, -e, adj. I. S. n. 1. Proiect elaborat cu anticipare, cuprinzând o suită ordonată de operații destinate să ducă la atingerea unui scop; program (de lucru). 2. Distribuție metodică a părților componente ale unei lucrări științifice, literare, ale unei expuneri etc. 3. (Geom.) Suprafață care conține în întregime orice dreaptă care trece prin două puncte oarecare ale sale. ◊ Plan de proiecție = plan pe care se obține imaginea unui corp printr-un procedeu de proiecție oarecare. (Astron.) Plan meridian = plan definit de verticala locului și de axa lumii. 4. Fiecare dintre planurile (I 3), în general verticale, perpendiculare pe direcția privirii, în care se găsește sau pare că se găsește un obiect și care reprezintă adâncimea sau depărtarea în perspectivă; spec. element al filmării cinematografice, care reprezintă apropierea sau depărtarea obiectului față de aparatul de filmat. ◊ Primul (sau întâiul) plan = partea cea mai apropiată de public a unei scene; partea unui tablou care dă impresia a fi cea mai apropiată de privitori; fig. primul rând, locul de frunte (al unei serii). ◊ Loc. adv. Pe plan(ul)... = în domeniul..; în ceea ce privește... ◊ Expr. A fi (sau a sta, a pune etc.) pe (sau în) prim(ul) plan = a avea (sau a considera că are) importanță primordială. A fi (sau a sta, a pune etc.) pe planul al doilea (sau al treilea etc.) = a fi (sau a considera că este) de importanță secundară, minimă. 5. (Cinema) Porțiunea de peliculă imprimată în timpul unei singure funcționări a aparatului de filmat (între o pornire și o oprire). ♦ Delimitare a dimensiunilor încadraturii în raport cu obiectul de filmat. ◊ Prim-plan = reprezentare pe peliculă a capului și a bustului unui personaj. Gros plan = reprezentarea pe peliculă a capului unui personaj. Plan american = plan (I 5) care cuprinde omul încadrat până la genunchi. Plan semigeneral = plan (I 5) care încadrează personajul în toată înălțimea. 6. Suprafață netedă a unui corp; coip care prezintă o astfel de suprafață. ◊ Plan înclinat = dispozitiv de forma unei rampe înclinate, cu ajutorul căruia pot fi ridicate corpuri prin rostogolire sau prin împingere, folosindu-se forțe mai mici decât greutatea corpurilor respective. Plan de aripă = suprafața de susținere a unui avion. 7. Desen tehnic care reprezintă grafic, la o anumită scară, un teren, o construcție, o mașină etc. 8. (Reg.) Ogor, parcelă. II. Adj. Fără asperități, neted, drept; care prezintă o suprafață netedă. ◊ Unghi plan = porțiune dintr-un plan (I 3) cuprinsă între două semidrepte (cu aceeași origine) ale planului. Figură plană = figură care poate fi așezată cu toate punctele pe același plan (I 3). Geometrie plană = ramură a matematicii care studiază figurile geometrice cu două dimensiuni (I 3). (Tipogr.) Mașină plană = mașină care imprimă coli separate. – Din fr. plan, lat. planus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plana
PLANÁ^1, planez, vb. I. Intranz. 1. (Despre păsări) A pluti sau a se menține în aer cu aripile întinse, aproape nemișcate. ♦ (Despre planoare) A pluti în aer pe o traiectorie care face un unghi mic cu orizontala; (despre avioane) a coborî (cu motorul oprit sau cu viteza redusă) pe o traiectorie cu pantă mică. 2. A întrece prin înălțime lucrurile sau ființele înconjurătoare; a domina. ♦ Fig. A domina prin importanță, prin superioritate etc. ♦ Fig. A amenința să se întâmple, a pluti asupra; a fi iminent. – Din fr. planer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plana
PLANÁ^2, planez, vb. I. Tranz. A prelucra suprafața unui obiect prin așchiere sau prin deformare plastică pentru a o face netedă, plană. – Din fr. planer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planare
PLANÁRE^1, planări, s. f. Acțiunea de a plana^1 și rezultatul ei; plutire. – V. plana^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planare
PLANÁRE^2, planări, s. f. Acțiunea de a plana^2 și rezultatul ei. – V. plana^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planarie
PLANÁRIE, planarii, s. f. Gen de vierme platelmint, cu corpul oval-alungit, lung de 1-2 cm și cu mare putere de regenerare, care trăiește mai ales în râuri de munte și de deal (Planaria). – Din fr. planaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planat
PLANÁT, -Ă, planați, -te, adj. (În sintagma) Zbor planat = zbor executat pe o pantă în coborâre, cu pierdere uniformă de înălțime, de către aeronave autopropulsate (cu motorul cu viteză redusă) sau planoare. – V. plana^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planator
PLANATÓR, planatoare, s. n. Piesă componentă a unei matrițe pentru tablă, în formă de placă sau de inel, rigidă sau elastică, care presează marginea tablei pentru a împiedica formarea cutelor în timpul prelucrării ei. ♦ Ciocan cu o formă specială, folosit pentru a face plană suprafața unui obiect. – Plana^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planaţie
PLANÁȚIE, planații, s. f. (Geol.) Proces de netezire a reliefului înalt și accidentat al scoarței, ca rezultat al acțiunii de eroziune. – Din fr., engl. planation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planație
PLANÁȚIE, planații, s. f. (Geol.) Proces de netezire a reliefului înalt și accidentat al scoarței, ca rezultat al acțiunii de eroziune. – Din fr., engl. planation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plancă
PLÁNCĂ, plănci, s. f. Drum podit cu prăjini, pe care se transportă, prin alunecare, sub acțiunea greutății proprii, bușteni și alte feluri de lemn; uluc. – Din germ. Planke, ucr. planka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planctologie
PLANCTOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază microorganismele acvatice din care este alcătuit planctonul. – Din plancton (după cuvinte ca bacteriologie, ihtiologie etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plancton
PLANCTÓN s. n. Biocenoză alcătuită din organismele mărunte care plutesc în masa apei. ◊ Plancton atmosferic = ansamblul particulelor solide și lichide care se găsesc în suspensie în atmosferă. – Din fr. plancton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planctonic
PLANCTÓNIC, -Ă, planctonici, -ce, adj. Care formează planctonul, al planctonului, care ține de plancton. – Din fr. planctonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planctonofag
PLANCTONOFÁG, -Ă, planctonofagi, -ge, adj. (Despre animale acvatice) Care se hrănește cu plancton. – Din plancton (după cuvinte ca ihtiofag, bacteriofag etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planctontă
PLANCTÓNTĂ, planctonte, s. f. pl. Microorganisme animale și vegetale care plutesc la suprafața (sau în apropierea suprafeței) apei, formând planctonul. – Din genn. Planktonten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planeitate
PLANEITÁTE, planeități, s. f. (Tehn.) Proprietate a unor suprafețe de a fi plane, netede; netezime. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. planéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planet
PLANÉT s. m. v. planetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planetar
PLANETÁR, -Ă, planetari, -e, adj. 1. Care aparține planetelor, referitor la planete. ♦ Sistem planetar = totalitatea planetelor care se mișcă în jurul Soarelui. 2. (Tehn.; în sintagmele) Mecanism planetar = mecanism în care una sau mai multe roți dințate se învârtesc în jurul axelor proprii și în același timp în jurul axei altei roți. Arbore (sau ax) planetar (ori axă planetară) = arbore care antrenează roata motoare a unui automobil. 3. (Fiz.; în sintagma) Model planetar = model al structurii atomului inspirat de cel al sistemului planetar. – Din fr. planétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planetariu
PLANETÁRIU, planetarii, s. n. Construcție specială, în formă de cupolă, pe care se înfățișează, cu un aparat de proiecție special, aspectul bolții cerești cu stelele și constelațiile, precum și deplasarea aparentă a acestora, a planetelor, a Soarelui și a Lunii etc. – Din fr. planétarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planetă
PLANÉTĂ, planete, s. f. 1. Corp ceresc fără lumină proprie, satelit al Soarelui, care se vede pe cer sub forma unui punct luminos ca urmare a reflectării luminii solare; p. restr. Pământ (1). ♦ Orice corp ceresc fără lumină proprie, satelit al unei stele. 2. Zodie (în care se naște cineva). ♦ Bilet care conține preziceri naive privitoare la viitor și pe care îl vând flașnetarii extrăgându-l la întâmplare dintre altele de același fel (cu ajutorul unui papagal sau al unui șoarece dresat). [Var.: (înv.) planét s. m.] – Din fr. planète, lat. planeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planetoid
PLANETOÍD, planetoizi, s. m. Asteroid. [Pr.: -to-id] – Din fr. planétoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planetologie
PLANETOLOGÍE s. f. Ramură a astrofizicii care studiază structura planetelor și a sateliților. – Din fr. planétologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planeză
PLANÉZĂ, planeze, s. f. Interfluviu înclinat cu contur triunghiular delimitat de văi înguste, format pe pantele conurilor vulcanice. – Din fr. planèze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planic
PLÁNIC, -Ă, planici, -ce, adj. Conform unui plan dinainte stabilit; privitor la un plan. – Plan + suf. -ic (după rus. planomernîi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planiedru
PLANIÉDRU, -Ă, planiedri, -e, adj. (Despre cristale) Care are suprafețe plane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. planièdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planifica
PLANIFICÁ, planífic, vb. I. Tranz. 1. A întocmi un plan; a programa, a organiza și a conduce pe bază de plan; a organiza o activitate, întocmind planul după care să se desfășoare diferitele ei faze. 2. A determina cantitatea de materiale, materii prime etc. necesare unei activități. ♦ A repartiza timpul de muncă (pe diferite ramuri de activitate). ♦ A prevedea, a include într-un plan. – După fr. planifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planificare
PLANIFICÁRE, planificări, s. f. Acțiunea de a planifica și rezultatul ei. – V. planifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planificat
PLANIFICÁT, -Ă, planificați, -te, adj. Care a fost supus unei planificări; care se execută conform unei planificări, unui plan. ♦ Care a fost inclus într-un plan de muncă, de producție, de aprovizionare etc. – V. planifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planificator
PLANIFICATÓR, -OÁRE, planificatori, -oare, adj. Care planifică. ♦ (Substantivat) Specialist în întocmirea planurilor de desfășurare a unor activități economice. – Planifica + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planiglob
PLANIGLÓB, planigloburi, s. n. Reprezentare în plan a suprafeței întregului Pământ; planisferă, mapamond. – Plan + glob (după fr. planisphère).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planimetra
PLANIMETRÁ, planimetrez, vb. I. Tranz. A efectua operația de planimetrare. – Din planimetru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planimetrare
PLANIMETRÁRE, planimetrări, s. f. Operație de măsurare a unei suprafețe, fie prin calcul (cunoscând dimensiunile principale), fie cu ajutorul unui planimetru. – V. planimetra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planimetric
PLANIMÉTRIC, -Ă, planimetrici, -ce, adj. Care ține de planimetrie, privitor la planimetrie. – Din fr. planimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planimetrie
PLANIMETRÍE s. f. 1. Parte a topografiei care studiază metodele și instrumentele necesare reprezentării pe o hartă sau pe un plan (I 7) a proiecției orizontale a obiectelor de pe suprafața Pământului. 2. (Astăzi rar) Parte a geometriei care se ocupă cu studiul suprafețelor plane; geometrie plană. – Din fr. planimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planimetru
PLANIMÉTRU, planimetre, s. n. Instrument care servește la măsurarea suprafețelor plane (hărți și planuri topografice) prin parcurgerea conturului acestora. – Din fr. planimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planisferă
PLANISFÉRĂ, planisfere, s. f. Hartă a globului terestru în care cele două emisfere sunt reprezentate pe o suprafață plană; planiglob, mapamond. – Din fr. planisphère, germ. Planisphäre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planisferic
PLANISFÉRIC, -Ă, planisferici, -ce, adj. Care aparține planisferei, privitor la planisferă. – Din fr. planisphérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planisi
PLANISÍ, planisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A ademeni, a amăgi, a înșela pe cineva pentru a-l supune voinței sale; a încânta, a seduce. ♦ Refl. A se supune voinței cuiva, a se lăsa ademenit, sedus. – Din ngr. eplánisa (aor. lui planó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planning
PLANNING s. n. 1. Program de planificare într-o întreprindere; plan de muncă, de producție. 2. Planning familial = control al nașterilor, practicat voluntar de un cuplu familial. [Pr.: pléning] – Din engl. planning.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planografie
PLANOGRAFÍE s. f. Procedeu de reproducere tipografică la care se folosesc forme de tipar din piatră litografică, aluminiu etc. – Din fr. planographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planor
PLANÓR, planoare, s. n. 1. Aeronavă fără grup motor propulsor, a cărei deplasare este determinată de factori meteorologici (curenți de aer) sau de relief (zbor de pantă). 2. Osatura generală a unei aeronave, cuprinzând în special organele asupra cărora se exercită forțele aerodinamice. – Din fr. planeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planorbis
PLANÓRBIS s. m. Melc de apă dulce cu cochilia spiralată într-un singur plan (Planorbis). – Din lat. Planorbis, denumirea științifică a melcului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planorism
PLANORÍSM s. n. 1. Ramură sportivă practicată cu planorul. 2. Îndeletnicirea de a construi planoare. – Planor + suf. -ism. Cf. rus. p l a n e r i z m.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planorist
PLANORÍST, -Ă, planoriști, -ste, s. m. și f. Pilot sau constructor de planoare. ♦ Sportiv care practică planorismul. – Planor + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planşă
PLÁNȘĂ, planșe, s. f. 1. Foaie de hârtie (mai groasă) cu reproduceri de desene, fotografii sau picturi, folosită ca ilustrație într-o carte; carton cu desene sau cu fotografii, care servește ca material didactic (la predarea științelor naturale). ♦ Coală, foaie mare de hârtie pe care s-a executat un desen tehnic, o hartă etc.; desen tehnic executat pe o astfel de coală. 2. Placă de metal sau de lemn în care se sapă litere, note muzicale etc. spre a fi folosită în gravură. 3. Fiecare dintre plăcile de beton ale pavajului unei șosele, limitată de rosturile de dilatație. – Din fr. planche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planșă
PLÁNȘĂ, planșe, s. f. 1. Foaie de hârtie (mai groasă) cu reproduceri de desene, fotografii sau picturi, folosită ca ilustrație într-o carte; carton cu desene sau cu fotografii, care servește ca material didactic (la predarea științelor naturale). ♦ Coală, foaie mare de hârtie pe care s-a executat un desen tehnic, o hartă etc.; desen tehnic executat pe o astfel de coală. 2. Placă de metal sau de lemn în care se sapă litere, note muzicale etc. spre a fi folosită în gravură. 3. Fiecare dintre plăcile de beton ale pavajului unei șosele, limitată de rosturile de dilatație. – Din fr. planche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planşetă
PLANȘÉTĂ, planșete, s. f. 1. Placă dreptunghiulară făcută din lemn sau din metal și folosită ca suport pentru desen sau pentru diferite lucrări tehnice. 2. (Top.; în sintagma) Planșetă topografică = aparat folosit pentru trasarea pe un plan, fără calcule prealabile, a unor figuri asemenea celor de pe teren. 3. (Mar.; în sintagma) Planșetă de vânt = instrument folosit la bordul unei nave pentru a determina direcția și viteza vântului. 4. Scândură lată pe care se întind cu vergeaua foile de aluat. – Din fr. planchette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planșetă
PLANȘÉTĂ, planșete, s. f. 1. Placă dreptunghiulară făcută din lemn sau din metal și folosită ca suport pentru desen sau pentru diferite lucrări tehnice. 2. (Top.; în sintagma) Planșetă topografică = aparat folosit pentru trasarea pe un plan, fără calcule prealabile, a unor figuri asemenea celor de pe teren. 3. (Mar.; în sintagma) Planșetă de vânt = instrument folosit la bordul unei nave pentru a determina direcția și viteza vântului. 4. Scândură lată pe care se întind cu vergeaua foile de aluat. – Din fr. planchette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planşeu
PLANȘÉU, planșee, s. n. Element de construcție de lemn, de beton armat etc. care servește ca suport pentru fixarea unei mașini, formează partea carosabilă a unui pod, separă etajele unei clădiri (constituind dușumeaua sau acoperișul) etc. – Din fr. plancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planșeu
PLANȘÉU, planșee, s. n. Element de construcție de lemn, de beton armat etc. care servește ca suport pentru fixarea unei mașini, formează partea carosabilă a unui pod, separă etajele unei clădiri (constituind dușumeaua sau acoperișul) etc. – Din fr. plancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planta
PLANTÁ, plantez, vb. I. Tranz. 1. A înfige în pământ puieți, răsaduri etc. pentm a se dezvolta; a acoperi un teren cu puieți, răsaduri etc.; a sădi. 2. A fixa în pământ un stâlp, un par etc.. ◊ Expr. (Refl.) A se planta în fața cuiva = a se opri în mod inoportun sau ostentativ în fața cuiva. 3. A pune mine în pământ sau în apă la locurile stabilite; a mina. – Din fr. planter, lat. plantare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantaginacee
PLANTAGINACÉE, plantaginacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee, cu frunze întregi, mai rar lobate, dispuse de obicei în rozetă bazală, cu flori hermafrodite, rar unisexuate, în spice sferice sau cilindrice, și cu fructe capsule sau nucule; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. plantaginacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantalgie
PLANTALGÍE, plantalgii, s. f. (Med.) Durere în regiunea tălpilor. – Din fr. plantalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantar
PLANTÁR, -Ă, plantari, -e, adj. (Med.) Al tălpii piciorului, referitor la talpa piciorului. – Din fr. plantaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantare
PLANTÁRE, plantări, s. f. Acțiunea de a (se) planta și rezultatul ei; sădire, plantat. – V. planta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantarisire
PLANTARISÍRE s. f. v. plantarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plantarisit
PLANTARISÍT adj. v. plantarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plantat
PLANTÁT s. n. Plantare. – V. planta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantator
PLANTATÓR, -OÁRE, plantatori, -oare, s. m., s. f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu plantarea răsadurilor, a viței-de-vie etc.; săditor. 2. S. m. Proprietar al unei plantații. 3. S. f. Mașină care servește la plantarea diverselor plante de cultură; mașină de plantat. 4. S. n. Unealtă agricolă de forma unui baston scurt ascuțit la un capăt, folosită la plantarea puieților, a răsadurilor etc. – Planta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantaţie
PLANTÁȚIE, plantații, s. f. 1. Teren pe care au fost plantați pomi fructiferi, arbori, arbuști etc. ◊ Plantație de protecție = plantație de arbori sau de arbuști făcută pentru a apăra un teren de cultură împotriva secetei, a vântului etc. 2. Mare gospodărie caracterizată prin monocultura unor plante tehnice și alimentare în condiții speciale de climă (tropicală și subtropicală). [Var.: plantațiúne s. f.] – Din fr. plantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantație
PLANTÁȚIE, plantații, s. f. 1. Teren pe care au fost plantați pomi fructiferi, arbori, arbuști etc. ◊ Plantație de protecție = plantație de arbori sau de arbuști făcută pentru a apăra un teren de cultură împotriva secetei, a vântului etc. 2. Mare gospodărie caracterizată prin monocultura unor plante tehnice și alimentare în condiții speciale de climă (tropicală și subtropicală). [Var.: plantațiúne s. f.] – Din fr. plantation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantaţiune
PLANTAȚIÚNE s. f. v. plantație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantațiune
PLANTAȚIÚNE s. f. v. plantație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantă
PLÁNTĂ^1, plante, s. f. Organism vegetal cu o organizare mai simplă decât a animalelor și care își extrage hrana prin rădăcini, caracterizându-se prin prezența clorofilei, prin faptul că membrana celulei este formată din celuloză și, în cazul speciilor superioare, prin alcătuirea corpului din rădăcină, tulpină și frunze; p. restr. vegetală, mai ales erbacee, cultivată de om sau care crește în mod natural și este folositoare omului. – Din lat. planta, fr. plante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantă
PLÁNTĂ^2, plante, s. f. Fața inferioară a piciorului, ușor boltită, care ia contact cu solul; talpa piciorului. – Din lat. planta, fr. plante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantigrad
PLANTIGRÁD, -Ă, plantigrazi, -de, adj. (Despre animale vertebrate) Care merge călcând pe toată talpa piciorului. – Din fr. plantigrade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantivor
PLANTIVÓR, -Ă, plantivori, -e, adj. (Înv.) Erbivor. – De la plantă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantogramă
PLANTOGRÁMĂ, plantograme, s. f. (Med.) Amprentă a tălpii piciorului în poziție ortostatică. – Din fr. plantogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planton
PLANTÓN, plantoane, s. n. Serviciu de pază în interiorul cazărmilor sau al clădirilor militare, executat de ostași neînarmați. ♦ Ostaș care execută un schimb în serviciul de pază de mai sus; p. gener. orice persoană care face de pază într-un loc. ◊ Loc. adv. De planton = de pază, de strajă. – Din fr. planton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plantulă
PLANTÚLĂ, plantule, s. f. Plantă mică, nedezvoltată, abia ieșită din sămânță. – Din fr. plantule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

planturos
PLANTURÓS, -OÁSĂ, planturoși, -oase, adj. Cu forme pline, gras; voinic, zdravăn, masiv. – Din fr. plantureux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plapomă
PLÁPOMĂ s. f. v. plapumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plapumă
PLÁPUMĂ, plăpumi, s. f. Învelitoare groasă, formată din două foi de pânză, de mătase, de stofă etc. între care se fixează prin cusături ornamentale un strat de lână, de puf sau de vată și care se folosește ca acoperitoare la dormit. ◊ Expr. Întinde-te cât ți-e (sau cât te ține) plapuma = nu acționa decât în limitele posibilităților tale. [Var.: plápomă s. f.] – Din ngr. páploma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasa
PLASÁ, plasez, vb. I. 1. Tranz. A investi bani, valori etc.; a aloca. ♦ A vinde mărfuri, bunuri; a distribui, a repartiza (în schimbul unei sume de bani). 2. Tranz. A spune o vorbă la timpul sau la locul potrivit (în cursul unei discuții). 3. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) situa într-un anumit loc, spațiu etc. ♦ Tranz. A procura cuiva o slujbă, o situație (bună). ♦ Refl. A se situa pe o poziție; a lua atitudine. 4. Tranz. (Sport) A trimite, a îndrepta mingea către un punct determinat. – Din fr. placer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasament
PLASAMÉNT, plasamente, s. n. 1. Investire a unei sume de bani într-o întreprindere, într-o afacere etc., cu scopul de a obține un câștig; plasare. 2. Faptul de a găsi, de a procura cuiva o slujbă, un post; postul, serviciul, slujba, locul în care cineva este plasat. 3. Capacitate a unui sportiv de a se situa pe teren în așa fel încât să facă față acțiunilor adversarului. – Din fr. placement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasare
PLASÁRE, plasări, s. f. Acțiunea de a (se) plasa și rezultatul ei. – V. plasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasator
PLASATÓR, -OÁRE, plasatori, -oare, s. m. și f. Persoană care plasează spectatorii la locurile lor în sălile de spectacol. ♦ Persoană care plasează sau vinde mărfuri, bunuri etc. – Plasa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasă
PLÁSĂ^1, plase, s. f. I. 1. Împletitură cu ochiuri mari din fire textile, sintetice ori metalice, din care se fac diferite obiecte; obiect confecționat dintr-o astfel de împletitură; fileu. ♦ Plasă pescărească = unealtă de pescuit formată dintr-o rețea de fibre textile sau din material plastic. ◊ Expr. A prinde (pe cineva) în plasă = a înșela, a amăgi, a seduce (pe cineva). 2. Împletitură cu ochiuri (din sfoară, sârmă etc.) care se așază în spatele porților de joc (la fotbal, handbal, polo, hochei etc.) pentru a opri obiectul de joc (mingea, pucul etc.) și evidențiază marcarea punctului. II. 1. Parte dintr-o moșie în Evul Mediu, în Țara Românească, cuvenită unui proprietar. 2. Subdiviziune a unui județ în vechea împărțire administrativă a României; ocol. III. (Rar) Limbă de cuțit; tăiș. – Din sl. plasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasă
PLÁSĂ^2, plese, s. f. (Reg.) Fel de mâncare (ce se servește la masă). – Din ngr. plási.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmagenă
PLASMAGÉNĂ, plasmagene, s. f. (Biol.) Genă din citoplasmă. – Din fr. plasmagène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmalemă
PLASMALÉMĂ, plasmaleme, s. f. (Bot.) Peliculă fină, semipermeabilă, a protoplasmei, care se află sub membrana celulozică și reglează schimburile dintre celulă și mediu. – Din fr. plasmalemma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmatic
PLASMÁTIC, -Ă, plasmatici, -ce, adj. Care se referă la plasmă (1), care aparține plasmei; format din plasmă. – Din fr. plasmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmatron
PLASMATRÓN, plasmatroane, s. n. Generator de plasmă. [Var.: plasmotrón s. n.] – Din fr. plasmotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmă
PLÁSMĂ, (2) plasme, s. f. 1. Parte lichidă a sângelui sau a limfei formată din apă, săruri, protide, lipide, glucide, anticorpi etc. 2. Substanță gazoasă puternic ionizată, ale cărei proprietăți fizice sunt determinate de existența ionilor și a electronilor în stare liberă. – Din fr. plasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmidă
PLASMÍDĂ, plasmide, s. f. (Biol.) Component al cromozomului bacterian care se poate replica autonom și poate fi transferat dintr-o celulă în alta, folosit în ingineria genetică, în donare etc. – Cf. fr. p l a s m i n e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmochimic
PLASMOCHÍMIC, -Ă, plasmochimici, -ce, adj. Referitor la plasmochimie, care ține de plasmochimie. – De la plasmochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmochimie
PLASMOCHIMÍE s. f. Ramură a chimiei care studiază reacțiile chimice ale plasmei (2). – Din fr. plasmochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmochină
PLASMOCHÍNĂ s. f. Substanță medicamentoasă de sinteză, folosită în tratamentul malariei. – Din fr. plasmochine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmocit
PLASMOCÍT, plasmocite, s. n. (Biol.) Celulă cu rol important în mecanismul de apărare a organismului față de agenți infecțioși sau nocivi. – Din fr. plasmocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmodesme
PLASMODÉSME s. f. pl. (Biol.) Prelungiri citoplasmatice care unesc celulele unele cu altele și ușurează schimburile de substanță dintre ele. – Din fr. plasmodesme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmodie
PLASMODÍE s. f. v. plasmodiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmodiu
PLASMÓDIU, plasmodii, s. n. Masă plasmatică cu mai multe nuclee care are învelișul format dintr-o singură membrană albuminoidă. [Var.: plasmodie s. f.] – Din fr. plasmodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmoliză
PLASMOLÍZĂ, plasmolize, s. f. (Bot.) Fenomen de contracție și de desfacere a citoplasmei, provocat de pierderea apei din țesutul vegetal viu. – Din fr. plasmolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasmotron
PLASMOTRÓN s. n. v. plasmatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastă
PLÁSTĂ, plaste, s. f. (Reg.) Claie de fân. – Din bg., sb. plast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastic
PLÁSTIC^1, -Ă, plastici, -ce, adj., s. f. I. Adj. 1. Căruia i se poate da, prin modelare, forma dorită, care poate fi ușor deformat fără a crăpa sau a se sfărâma. ♦ Masă plastică sau material plastic = produs sintetic de natură organică, anorganică sau mixtă care se poate prelucra ușor în diferite obiecte, la cald sau la rece, cu sau fără presiune. Deformație plastică = deformație a unui material sub acțiunea unei solicitări peste limita lui de elasticitate. ♦ Care este făcut, realizat sau reprodus după un anumit model, prin modelarea unor materiale. 2. Care se referă la sculptură și la pictură; care se ocupă de aceste arte; care este asemănător cu o sculptură sau cu o pictură, care sugerează o sculptură sau o pictură. ♦ Artă plastică (și substantivat, f.) = (mai ales la pl.) denumire dată unor genuri de artă cărora le este specifică exprimarea prin imagini vizuale (pictură, sculptură, grafică etc.). Artist plastic = creator din domeniul artelor plastice. ♦ (Despre realizări literare, muzicale) Evocator, sugestiv, viu. 3. (În sintagma) Chirurgie plastică = ramură a chirurgiei care se ocupă cu corectarea defectelor anatomice congenitale sau dobândite accidental. II. S. f. Tehnica executării unor obiecte de artă prin modelarea unor substanțe maleabile; tehnica, arta de a sculpta sau de a picta. ♦ Parte din studiul unei opere de artă care se ocupă cu raportul armonios al volumelor și al reliefului. ♦ Ansamblul calităților de volum și de aspect exterior al unei lucrări de arhitectură, de urbanism sau de artă decorativă. – Din fr. plastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastic
PLÁSTIC^2 s. n. Masă de exploziv fabricat dintr-un amestec de cauciuc sintetic și un plastifiant. Bombă cu plastic. – Din fr., engl. plastic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastician
PLASTICIÁN, -Ă, plasticieni, -e, s. m. și f. Artist plastic. [Pr.: -ci-an] – Din fr. plasticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasticitate
PLASTICITÁTE s. f. 1. Proprietate a unui material consistent de a se modela ușor prin apăsare. ♦ Proprietate a unor materii prime ceramice de a forma cu apa o pastă care își menține coeziunea după ce a fost frământată și uscată. 2. Însușire a unei opere literare, a stilului, a unei expresii, a unui cuvânt etc. de a evoca ceva în mod viu, sugestiv. – Din fr. plasticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasticiza
PLASTICIZÁ, plasticizez, vb. I. Tranz. 1. A face ca un material să devină plastic, să poată fi modelat; a aduce un material în stare plastică. 2. A exprima ceva prin imagini plastice, expresive, evocatoare; a reda realitatea în mod sugestiv. – Plastic + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasticizant
PLASTICIZÁNT, -Ă, plasticizanți, -te, adj. Care plasticizează (2). – Plasticiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasticizăre
PLASTICIZĂRE s. f. Acțiunea de a plasticiza și rezultatul ei. – V. plasticiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastidă
PLASTÍDĂ, plastide, s. f. Constituent celular caracteristic plantelor superioare, cu rol important în procesele biochimice și de sinteză. – Din fr. plastide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastidom
PLASTIDÓM s. n. (Bot.) Totalitatea plastidelor incluse în citoplasmă celulei. – Din fr. plastidome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastie
PLASTÍE, plastii, s. f. înlocuire a unui țesut cu altul, pentru a corecta un defect anatomic. – Din fr. plastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastifia
PLASTIFIÁ, plastifiez, vb. I. Tranz. A trata cu un plastifiant. [Pr.: -fi-a] – Din fr. plastifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastifiant
PLASTIFIÁNT, plastifianți, s. m. Substanță care are proprietatea de a mări plasticitatea unor materiale cu care este amestecată. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. plastifiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastifiere
PLASTIFIÉRE, plastifieri, s. f. Acțiunea de a plastifia și rezultatul ei; mărire a plasticității unui material (cu ajutorul plastifianților sau prin încălzire). [Pr.: -fi-e-] – V. plastifia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastilină
PLASTILÍNĂ, plastiline, s. f. Material plastic ușor maleabil, constituit dintr-un amestec de caolin, substanțe grase, rășini naturale sau sintetice, colorat cu diferiți pigmenți și folosit la mici lucrări de modelare. – Din germ. Plastilin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastograf
PLASTOGRÁF, -Ă, plastografi, -e, s. m. și f. Persoană care falsifică documente sau semnături pe documente, dându-le drept autentice; persoană care plastografiază. – Din ngr. plastoghráfos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastografia
PLASTOGRAFIÁ, plastografiez, vb. I. Tranz. A falsifica documente sau semnături pe documente, a face sau a comite o plastografie. [Pr.: -fi-a] – Din plastografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastografie
PLASTOGRAFÍE, plastografii, s. f. Falsificare a unui document sau a semnăturii unui document; fals în acte publice. ♦ Document falsificat. – Din ngr. plastoghrafía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastografiere
PLASTOGRAFIÉRE, plastografieri, s. f. Acțiunea de a plastografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. plastografia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastomer
PLASTOMÉR, plastomeri, s. m. Produs macromolecular care, în anumite intervale de temperatură, poate suferi deformații permanente. – Din fr. plastomère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastometru
PLASTOMÉTRU, plastometre, s. n. Instrument pentru determinarea calității glutenului umed. – Din fr. plastomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastron
PLASTRÓN, plastroane, s. n. 1. Partea din față apretată (detașabilă) a unei cămăși bărbătești. ♦ Partea din față (detașabilă) a unei bluze, rochii etc., care constituie o garnitură. 2. Cravată lată care acoperă pieptul. 3. Piesă de piele groasă, căptușită, care protejează pieptul la jucătorii de scrimă. – Din fr. plastron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plastur
PLÁSTUR s. m. v. plasture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plasture
PLÁSTURE, plasturi, s. m. Bucățică de pânză pe care s-a întins o pastă medicinală densă și lipicioasă, care se aplică pe o rană pentru a o feri de infecție sau cu care se fixează un pansament; emplastru. ♦ (Pop.) Cataplasmă. [Var.: plástur s. m.] – Din ngr. blástri, lat. plastrum, germ. Pflaster, rus. plastîr'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plaşcă
PLÁȘCĂ, plăști, s. f. (Reg.) Un fel de plasă de pescuit, asemănătoare cu prostovolul. – Din sl. plastŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plașcă
PLÁȘCĂ, plăști, s. f. (Reg.) Un fel de plasă de pescuit, asemănătoare cu prostovolul. – Din sl. plastŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plat
PLAT, -Ă, plați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Lat, turtit; plan. ◊ Picior plat = malformație congenitală a piciorului care are talpa prea puțin scobită; platfus. ♦ (Despre terenuri) Întins, neted, șes. 2. Fig. Lipsit de expresie sau de culoare; searbăd, fad; șters, banal. ♦ (Despre mediul înconjurător, modul de viață etc.) Mediocru, meschin; lipsit de variație, monoton. ♦ (Despre persoane) Fără personalitate, fără valoare, neinteresant, fără imaginație; prost. 3. (Sport; despre alergări atletice) Care se desfășoară pe un teren neted, special amenajat. – Din fr. plat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platan
PLATÁN^1, platani, s. m. Gen de arbori exotici cu scoarță exfoliată, cu frunze palmat-lobate și cu trunchiul verde (Platanus); arbore care face parte din acest gen. – Din lat. platanus, ngr. plátanos, fr. platane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plată
PLÁTĂ, plăți, s. f. 1. Faptul de a plăti o sumă de bani datorată; achitare. ♦ Sistem, mod după care se plătește. 2. Sumă de bani dată cuiva pentru munca depusă, drept contravaloare a unui obiect cumpărat, a folosinței unui lucru etc. 3. Răsplată, recompensă (morală) dată cuiva pentru faptele sale bune; pedeapsă pentru fapte rele. ◊ Expr. A-și lua plata = a-și primi pedeapsa cuvenită. A se duce (sau a pleca, a merge etc.) în plata Domnului (sau a lui Dumnezeu) = a se duce (sau a pleca, a merge etc.) unde vrea, unde știe, unde-i place. A lăsa (pe cineva) în plata Domnului (sau a lui Dumnezeu) = a nu se mai ocupa de cineva, a lăsa în voia sorții, a lăsa în pace. – Din sl. plata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platân
PLATÂN^2, platane, s. n. (Înv.) Fiecare dintre cele două farfurioare ale unei balanțe, pe care se așază obiectul de cântărit și greutățile; taler. – Cf. fr. p l a t e a u.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platbandă
PLATBÁNDĂ, platbande, s. f. 1. Traversă sau grindă orizontală, formată dintr-o bucată de piatră sau din mai multe bucăți apropiate. 2. Fâșie îngustă de teren, de obicei plantată cu iarbă, cu flori sau cu arbuști, care mărginește despărțiturile unei grădini. 3. (Tehn.) Semifabricat de oțel sub formă de fâșie. – Din fr. plate-bande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platcă
PLÁTCĂ^1 s. f. (Înv.; în expr.) A intra (în) platcă = a) a pierde o partidă la jocul de cărți; b) a trebui să plătească o datorie. A pune (sau a face pe cineva) platcă = a face (pe cineva) să piardă la jocul de cărți. A rămâne platcă = a rămâne de rușine, a se face de râs. – Din sb., pol. platka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platcă
PLÁTCĂ^2, plătci, s. f. Partea de sus a unei cămăși bărbătești, a unei rochii, a unei bluze etc., croită separat de rest și de care se prinde gulerul. – Din rus. platka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platelaj
PLATELÁJ, platelaje, s. n. Element de construcție al unui pod care susține calea podului și transmite greutatea acesteia și încărcările mobile la grinzile principale ale podului. – Din fr. platelage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platelmint
PLATELMÍNT, platelminți, s. m. (La pl.) Încrengătură de viermi cu corpul lat, nesegmentat, lipsit de aparat respirator și circulator, în general hermafrodiți (Plathelminthes); (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. plathelminthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platformare
PLATFORMÁRE, platformări, s. f. (Mar.) Deplasare pe apă a ambarcațiunilor fără deplasament. – De la platformă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platformă
PLATFÓRMĂ, platforme, s. f. I. 1. Suprafață orizontală plană a unui vehicul, a unui aparat de ridicat etc. pe care se încarcă mărfuri, vite etc.; p. ext. vagon sau camion deschis, fără pereți și fără acoperiș, utilizat pentru transporturi. Platformă de lansare = suport plan, orizontal, de pe care rachetele teleghidate decolează vertical; rampă de lansare. Platformă spațială = satelit artificial de mari dimensiuni, constituind o bază permanentă pentru cercetarea spațiului cosmic și pentru lansarea navelor interplanetare. Platformă de foraj marin = platformă (I 1) pe care se află instalații de forare a puțurilor pentru extragerea petrolului din subsolul mării. ♦ Parte a unui tramvai, a unui autobuz, a unui vagon de tren etc., în dreptul ușilor, pe unde urcă sau coboară călătorii. 2. Element plan al unei construcții. ♦ Palier al unei scări. 3. Construcție sau suprafață de teren plană amenajată pentru efectuarea unor lucrări cu caracter tehnic, pentru instalarea unui utilaj, pentru verificarea unor mașini sau aparate, pentru depozitarea unor materiale etc. 4. Teren, de cele mai multe ori plan, situat la diferite înălțimi. 5. (Sport) Instalație orizontală rigidă, de 2-6 m lungime, acoperită cu un strat antiderapant, de pe care se execută sărituri în apă. 6. (Geol.) Teritoriul întins și rigid al scoarței Pământului, afectat numai de mișcări epirogenetice. II. 1. Program de activitate sau de revendicări politice al unui partid, al unei grupări sau al unui om politic. 2. Obiectul, problemele, punctul de vedere al unei discuții. – Din fr. plate-forme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platfus
PLÁTFUS s. n. Malformație congenitală a piciorului la care talpa este prea puțin scobită; picior plat. – Din germ. Plattfuss.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platina
PLATINÁ, platinez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi un obiect de metal cu un strat subțire de platină (1); a sufla cu platină. 2. A decolora părul capului prin mijloace chimice, dându-i o nuanță de blond-argintiu. – Din fr. platiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinare
PLATINÁRE, platinări, s. f. Acțiunea de a platina și rezultatul ei. – V. platina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinat
PLATINÁT, -Ă, platinați, -te, adj. (Despre metale) Acoperit cu un strat subțire de platină (1); suflat cu platină. ♦ (Despre păr) Care are o culoare foarte deschisă, cu luciu de platină. – V. platina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platină
PLÁTINĂ, (2, 3) platine, s. f. 1. Metal prețios de culoare albă-cenușie, dur, lucios, inoxidabil, foarte maleabil și ductil, foarte rezistent la căldură și la acțiunea acizilor, folosit la fabricarea unor aparate de laborator, a unor instrumente de precizie, a unor obiecte de valoare, în tehnica dentară etc. ♦ Negru de platină = platină (1) sub formă de pulbere, folosită în industrie. 2. Nume dat diferitelor piese de mașini care altădată se fabricau din platină (1) sau care au luciul acestui metal. 3. Laminat semifabricat plat, cu secțiune dreptunghiulară, cu dimensiuni mici, care se folosește ca materie primă la laminarea tablei subțiri. – Din fr. platine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinic
PLATÍNIC, -Ă, platinici, -ce, adj. Care conține platină (1); platinifer, platinos. – Din fr. platinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinifer
PLATINIFÉR, -Ă, platiniferi, -e, adj. Platinic. – Din fr. platinifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinit
PLATINÍT s. n. Oțel cu conținut mare de nichel, din care se fac legăturile la electrozii becurilor electrice. – Din fr. platinite, genn. Platinit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinoid
PLATINOÍD, platinoide, s. n. Aliaj de cupru, nichel și zinc de culoarea platinei (1), care se folosește în electrotehnică sau pentru ornamentații. – Din fr. platinoïde, germ. Platinoid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinos
PLATINÓS, -OÁSĂ, platinoși, -oase, adj. Platinic. – Din fr. platineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platinotipie
PLATINOTIPÍE s. f. Procedeu de imprimare fotografică bazat pe acțiunea luminii asupra sărurilor de platină (1). – Din fr. platinotypie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platirin
PLATIRÍN, platirine, s. n. (La pl.) Grup de maimuțe cu nasul lățit și turtit, originare din America de Sud și Centrală; (la sg.) maimuță din acest grup. – Din engl. platyrrhina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platitudine
PLATITÚDINE, platitudini, s. f. (La sg.) Faptul de a fi plat (2); banalitate, mediocritate; (și la pl.) vorbă, idee banală, plată. – Din fr. platitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platnic
PLÁTNIC, -Ă, platnici, -ce, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care plătește, care trebuie să plătească; plătitor. ◊ Expr. Bun (sau rău) platnic = persoană care își îndeplinește bine (sau rău) obligațiile bănești, care plătește ușor și la timp (sau greu și cu întârziere). – Plată + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platonian
PLATONIÁN, -Ă, platonieni, -e, adj. (Rar) Platonic (1). [Pr.: -ni-an] – Platon (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platonic
PLATÓNIC, -Ă, platonici, -ce, adj. 1. Care aparține platonismului, referitor la platonism; platonian, platonician (2). ♦ P. ext. (Despre sentimente) Pur, ideal; spiritualizat. 2. Care nu se poate realiza, care nu se concretizează, care nu poate fi pus în practică; formal, abstract. – Din fr. platonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platonician
PLATONICIÁN, -Ă, platonicieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al platonismului. 2. Adj. Platonic (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. platonicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platonism
PLATONÍSM s. n. Filosofia lui Platon și a discipolilor săi, după care lumea ideilor ar fi singura realitate adevărată, iar lumea materială o copie sensibilă și schimbătoare a celei dintâi. – Din fr. platonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platonizant
PLATONIZÁNT, -Ă, platonizanți, -te, adj. (Rar) Care aparține platonismului, privitor la platonism. – Din fr. platonisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platoşă
PLATOȘĂ, platoșe, s. f. Armură de zale, de fier, de piele etc. de forma unui pieptar, cu care se îmbrăcau oștenii în Antichitate și în Evul Mediu spre a se apăra de loviturile dușmanilor; cuirasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platoșă
PLATOȘĂ, platoșe, s. f. Armură de zale, de fier, de piele etc. de forma unui pieptar, cu care se îmbrăcau oștenii în Antichitate și în Evul Mediu spre a se apăra de loviturile dușmanilor; cuirasă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

platou
PLATÓU, platouri, s. n. 1. Podiș. ♦ Câmp amenajat pentru exerciții militare. 2. Dispozitiv de formă dreptunghiulară sau circulară cu o față plană, pe care se fixează diferite piese în vederea prelucrării. ♦ Semifabricat în formă de placă pentru laminarea tablei subțiri neferoase. 3. Tavă mare de porțelan sau de metal pe care se aduc mâncărurile sau prăjiturile la masă. 4. (Adesea urmat de determinarea „de filmare”) Încăpere special amenajată pentru filmare într-un studio cinematografic, în care se execută filmări cu actori în decoruri adecvate scenariului, filmări combinate etc. – Din fr. plateau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plaur
PLÁUR, plauri, s. m. Formațiune vegetală acvatică, compactă, în care predomină stuful, care plutește la suprafața apei; plav, plavie. [Pr.: pla-ur] – Cf. plav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plauzibil
PLAUZÍBIL, -Ă, plauzibili, -e, adj. Care poate fi admis, crezut, care pare a corespunde realității; admisibil, verosimil. [Pr.: pla-u-] – Din fr. plausible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plauzibilitate
PLAUZIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi plauzibil. [Pr.: pla-u-] – Din fr. plausibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plav
PLAV, plavuri, s. n. (Reg.) Plaur. – Din ucr., rus. plav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plavă
PLÁVĂ, plave, s. f. Rețea de pescuit simplă, cu ochiuri mari, făcută din ață subțire, folosită pe Dunăre la pescuitul scrumbiilor. – Din bg. plava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plavcă
PLÁVCĂ, plavce, s. f. 1. Lotcă folosită la pescuitul scrumbiilor de Dunăre. 2. (Reg.) Loc mai înalt pe malul unei ape unde se atârnă năvoadele ca să se usuce. – Et. nec. Cf. plavă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plavie
PLÁVIE, plavii, s. f. Insuliță plutitoare (sau fixată la malul apei) formată din stuf, ierburi, rizomi, rădăcini de arbori etc. intrate în putrefacție și amestecate cu nămol. ◊ Expr. A se lăsa (sau a se lungi) plavie = a se întinde la pământ. [Pl. și: (pop.) plăvii] – Din sl. plavĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

playback
PLAY-BACK, play-backuri, s. n. Redare, reproducere a unei înregistrări. ♦ Dublare a vocii unui actor, a unui cântăreț de muzică ușoară etc. [Pr.: pléĭbec] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

playboy
PLAYBOY, playboy, s. m. Tânăr elegant, cu fizic plăcut, care are succes la femei și duce o viață ușoară. [Pr.: pléĭboi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

player
PLAYER, playere, s. n. Aparat pentru redarea înregistrărilor play-back. [Pr.: pléĭăr] – Din engl. player.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plaz
PLAZ, plazuri, s. n. Piesă de sprijin așezată în dosul cormanei, pe care se târăște plugul în timpul aratului, asigurându-i stabilitatea; talpă. – Din bg., sb. plaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcea
PLĂCEÁ, plac, vb. II. Intranz. și tranz. (Cu subiectul logic în dativ) 1. A agrea sau a fi agreat, a simpatiza sau a fi simpatizat. ◊ Expr. Știi că-mi placi? sau că mi-ai plăcut? exprimă mirarea, dezaprobarea în fața unei propuneri, a unei afirmații etc. care nu-ți convine, cu care nu ești de acord etc. Îmi place să cred că... = sper că... 2. A avea sau a trezi un sentiment de admirație, de plăcere, de iubire față de o persoană de sex opus, a-i fi drag, a îndrăgi. 3. A avea un sentiment de satisfacție, de mulțumire, de delectare; a-i fi agreabil, a-i fi pe plac. ♦ A-i conveni. ♦ A vrea, a dori. – Lat. placere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcere
PLĂCÉRE, plăceri, s. f. 1. Acțiunea de a plăcea și rezultatul ei; stare afectivă fundamentală, determinată de satisfacerea unor tendințe, a unor cerințe vitale; sentiment sau senzație de mulțumire, de bucurie provocate de ceva care satisface gustul sau dorința noastră. ◊ Loc. adv. Cu plăcere = a) cu drag, bucuros, din toată inima; b) formulă de răspuns la mulțumirile exprimate de cineva pentru un serviciu. Fără plăcere = în silă, fără voie. ◊ Expr. Fă-mi plăcerea... = fii bun..., te rog... 2. Distracție, petrecere; desfătare, agrement. 3. Dorință, voie, chef, gust. ◊ Loc. adv. După (sau de) plăcere = pe plac, după voie, după gust. – V. plăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintar
PLĂCINTÁR, plăcintari, s. m. Persoană care face sau vinde plăcinte. – Plăcintă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintă
PLĂCÍNTĂ, plăcinte, s. f. 1. Preparat de patiserie făcut din foi de aluat între care se pune o umplutură de brânză, de carne, de fructe etc. ◊ Expr. A-i veni (sau a-i pregăti) (cuiva) o plăcintă = a-i veni (sau a-i pregăti) cuiva o surpriză neplăcută, un necaz. A găsi plăcinta gata = a se folosi de munca altuia, a-i veni totul de-a gata. Se vinde ca plăcinta caldă = se vinde repede, este foarte căutat. A număra foile la (sau din) plăcintă = a-și face prea multe socoteli, a despica firul în patru. A aștepta (pe cineva) cu plăcinte calde = a aștepta (pe cineva) cu mare bucurie. A sta ca o plăcintă = a fi pasiv, comod, nesimțit. 2. (Bot.; în compusul) Plăcinta-porcului = talpa-ursului (Heracleum palmatum). – Lat. placenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintărie
PLĂCINTĂRÍE^1, plăcintării, s. f. Prăvălia plăcintarului, local în care se vând și se consumă plăcinte; patiserie. – Plăcintar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintărie
PLĂCINTĂRÍE^2, plăcintării, s. f. Plăcinte de tot felul. – Plăcintă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintuţă
PLĂCINTÚȚĂ, plăcintuțe, s. f. (Fam.) Plăcințică. – Plăcintă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcintuță
PLĂCINTÚȚĂ, plăcintuțe, s. f. (Fam.) Plăcințică. – Plăcintă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcinţică
PLĂCINȚÍCĂ, plăcintele, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui plăcintă; plăcintuță. 2. (Bot.; reg. la pl.) Bulbuci (Trollius europaeus). – Plăcintă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcințică
PLĂCINȚÍCĂ, plăcintele, s. f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui plăcintă; plăcintuță. 2. (Bot.; reg. la pl.) Bulbuci (Trollius europaeus). – Plăcintă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcut
PLĂCÚT, -Ă, plăcuți, -te, adj. Care place; simpatic, agreabil. – V. plăcea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcuţă
PLĂCÚȚĂ, plăcuțe, s. f. Diminutiv al lui placă. – Placă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăcuță
PLĂCÚȚĂ, plăcuțe, s. f. Diminutiv al lui placă. – Placă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăieş
PLĂIÉȘ, plăieși, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Locuitor de la graniță însărcinat cu paza frontierei țării în părțile de munte; grănicer, străjer. 2. Locuitor de la munte; muntean. [Pr.: plă-ieș] – Plai + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăieș
PLĂIÉȘ, plăieși, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Locuitor de la graniță însărcinat cu paza frontierei țării în părțile de munte; grănicer, străjer. 2. Locuitor de la munte; muntean. [Pr.: plă-ieș] – Plai + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăieşie
PLĂIEȘÍE, plăieșii, s. f. (Rar; în Evul Mediu, în Țara Românească) Corpul, organizația plăieșilor. [Pr.: plă-ie-] – Plăieș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăieșie
PLĂIEȘÍE, plăieșii, s. f. (Rar; în Evul Mediu, în Țara Românească) Corpul, organizația plăieșilor. [Pr.: plă-ie-] – Plăieș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăişor
PLĂIȘÓR, plăișoare, s. n. Diminutiv al lui plai. [Pr.: plă-i-] – Plai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăișor
PLĂIȘÓR, plăișoare, s. n. Diminutiv al lui plai. [Pr.: plă-i-] – Plai + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămadă
PLĂMÁDĂ, (1) plămezi, s. f. 1. Plămădeală. ♦ Substanță care fermentează. 2. Fig. Sămânță, germen; p. ext. alcătuire, structură. ♦ Progenitură, odraslă. – Din plămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămădeală
PLĂMĂDEÁLĂ, plămădeli, s. f. Compoziție din făină, apă și drojdie, folosită la fermentarea aluatului; cantitate mică de aluat dospit folosit în loc de drojdie la prepararea pâinii; plămadă. – Plămădi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămădi
PLĂMĂDÍ, plămădesc, vb. IV. 1. Intranz. A pregăti o plămădeală; p. ext. a frământa, manual sau mecanic, aluatul împreună cu plămădeala sau cu drojdia în vederea obținerii unui aluat omogen. ♦ P. ext. A face un amestec în vederea obținerii unui preparat; a pregăti, a prepara alimente. 2. Tranz. și refl. A (se) zămisli, a (se) făuri; fig. a (se) alcătui, a (se) forma. – Din sl. pomladiti „a întineri”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămădire
PLĂMĂDÍRE s. f. Acțiunea de a (se) plămădi și rezultatul ei. – V. plămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămădit
PLĂMĂDÍT^1 s. n. Plămădire. – V. plămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămădit
PLĂMĂDIT^2, -Ă, plămădiți, -te, adj. (Despre aluat) Preparat din făină, apă și drojdie; fermentat. – V. plămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămân
PLĂMẤN, plămâni, s. m. Fiecare dintre cele două organe principale, cu aspect spongios, înconjurate de pleură, situate simetric în cavitatea toracică, cu ajutorul cărora se face respirația la om și la vertebratele superioare; pulmon, bojoc. ◊ Plămân de oțel = aparat folosit pentru respirația artificială. – Din ngr. plemóni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămânărică
PLĂMÂNĂRÍCĂ, -EÁ, plămânărele, s. f. Plantă erbacee cu rizom orizontal și cu flori roșii, violete sau, rar, albe; plămânăriță, cuscrișor (Pulmonaria officinalis). [Var.: plumânărícă s. f.] – Plămân + suf. -ărică. – Plămânărică, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămânăriţă
PLĂMÂNĂRÍȚĂ, plămânărițe, s. f. Plămânărică. – Plămân + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plămânăriță
PLĂMÂNĂRÍȚĂ, plămânărițe, s. f. Plămânărică. – Plămân + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăntăluire
PLĂNTĂLUÍRE s. f. v. plăntălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plăntăluit
PLĂNTĂLUÍT adj. v. plăntălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plăntuţă
PLĂNTÚȚĂ, plântuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui plantă^1; plantă mică, tânără. Plantă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăntuță
PLĂNTÚȚĂ, plântuțe, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui plantă^1; plantă mică, tânără. Plantă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plănui
PLĂNUÍ, plănuiesc, vb. IV. Tranz. A face planuri; a pregăti ceva (în minte) pentru viitor; p. ext. a pune la cale, a unelti, a urzi. ♦ A determina, a preciza, a stabili, a hotărî. – Plan + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plănuire
PLĂNUÍRE s. f. Acțiunea de a plănui și rezultatul ei. – V. plănui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plănuit
PLĂNUÍT, -Ă, plănuiți, -te, adj. Pregătit pentru viitor; pus la cale, uneltit, urzit. – V. plănui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpând
PLĂPẤND, -Ă, plăpânzi, -de, adj. 1. (Despre ființe) Lipsit de rezistență, de vitalitate; debil, firav; p. ext. fragil, delicat, fin. 2. (Despre plante) Nedezvoltat; lipsit de sevă, gingaș, delicat. 3. Fig. Care se lasă ușor impresionat; sensibil. – Lat. *palpabundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumar
PLĂPUMÁR, plăpumari, s. m. Persoană care se ocupă cu confecționarea (și cu vânzarea) plăpumilor. – Plapumă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumăreasă
PLĂPUMĂREÁSĂ, plăpumărese, s. f. Femeie care se ocupă cu confecționarea (și cu vânzarea) plăpumilor; soție de plăpumar. – Plăpumar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumărie
PLĂPUMĂRÍE, (2) plăpumării, s. f. 1. Meseria plăpumarului. 2. Atelierul, prăvălia plăpumarului. – Plăpumar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumioară
PLĂPUMIOÁRĂ, plăpumioare, s. f. Diminutiv al lui plapumă; plăpumiță. – Plapumă + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumiţă
PLĂPUMÍȚĂ, plăpumiie, s. f. (Rar) Plăpumioară. – Plapumă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăpumiță
PLĂPUMÍȚĂ, plăpumiie, s. f. (Rar) Plăpumioară. – Plapumă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăsea
PLĂSEÁ, plăsele, s. f. 1. Fiecare dintre cele două părți de metal, de os, de lemn etc. care acoperă mânerul unui cuțit, al unui briceag, al unui pumnal etc.; p. ext. mâner. 2. (Neobișnuit) Șild. [Var.: prăseá s. f.] – Plasă^1 + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăselare
PLĂSELÁRE, plăselări, s. f. v. PLĂSELA. – [DLRM, DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plăsmui
PLĂSMUÍ, plăsmuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A crea, a produce, a făuri, a alcătui, a înfăptui. 2. A inventa, a născoci, a scorni. 3. A falsifica, a contrazice. [Var.: plăzmuí vb. IV] – Plasmă (înv. „creare, alcătuire” < ngr.) + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăsmuire
PLĂSMUÍRE, plăsmuiri, s. f. Acțiunea de a plăsmui și rezultatul ei. [Var.: plăzmuíre s. f.] – V. plăsmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăsmuit
PLĂSMUÍT, -Ă, plăsmuiți, -te, adj. 1. Creat; inventat, născocit. 2. Falsificat, fals. [Var.: plăzmuít, -ă adj.] – V. plăsmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăsmuitor
PLĂSMUITÓR, -OÁRE, plăsmuitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care plăsmuiește; creator, făuritor. 2. Inventator, născocitor. 3. Falsificator. [Pr.: -mu-i-. – Var.: plăzmuitór, -oáre s. m. și f.] – Plăsmui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăti
PLĂTÍ, plătesc, vb. IV. 1. Tranz. A achita contravaloarea (în bani sau în natură) a unui bun obținut sau cumpărat, a unei consumații etc. ◊ Expr. A plăti cu capul (sau cu viața etc.) = a fi omorât pentru o greșeală, o îndrăzneală, o faptă necugetată etc. A plăti (cuiva) cu dobândă = a se răzbuna (pe cineva) cu vârf și îndesat pentru o pagubă sau o suferință. ♦ A achita un impozit, o obligație etc. ♦ Refl. A lichida o datorie (morală), a scăpa de o obligație. 2. Tranz. A răsplăti cu bani o muncă efectuată, un serviciu prestat etc.; a retribui, a remunera. ♦ Intranz. A recompensa pe cineva pentru faptele sale. 3. Intranz. (Pop.) A valora, a prețui, a face. ◊ Expr. A nu plăti (nici)o ceapă (degerată) sau (nici) două parale (ori doi bani etc.) = a nu avea nici o valoare. – Din sl. platiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plătibil
PLĂTÍBIL, -Ă, plătibili, -e, adj. Care este de plată, care trebuie plătit, care poate fi plătit. – Plăti + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plătică
PLĂTÍCĂ^1, plătici, s. f. Pește de apă dulce din familia ciprinidelor, cu corpul turtit lateral, cu capul mic și scurt (Abramis brama). – Din bg. platika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plătică
PLĂTÍCĂ^2, plătici, s. f. Arbore mare înrudit cu salcâmul, originar din America, cultivat și la noi pentru a forma perdele de protecție; glădiță (Gleditschia triacanthos). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plătire
PLĂTIRE s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) plăti și rezultatul ei. – V. plăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plătitor
PLĂTITÓR, -OÁRE, plătitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care efectuează o plată, care plătește; platnic. – Plăti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăvai
PLĂVÁI, -ÁIE, plăvăi, adj. 1. (Pop.; despre animale, mai ales despre oi) Care are părul sau lâna de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie; (despre părul sau lâna animalelor) de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie. 2. (În sintagma) Poamă plăvaie (și substantivat, f.) = varietate de struguri cu boaba albă-verzuie și rotundă. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -ai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăvan
PLĂVÁN, -Ă, plăvani, -e, adj. (Pop.; despre boi și vaci) Cu părul alb-gălbui sau alb-cenușiu; (despre părul boilor sau al vacilor) de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie. ♦ (Substantivat, m.) Bou. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăvioară
PLĂVIOÁRĂ, plăvioare, s. f. Diminutiv al lui plavie. [Pr.: -vi-oa-] – Plavie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăviţ
PLĂVÍȚ, -Ă, plăviți, -e, adj. 1. (Pop.) (Despre părul sau lâna animalelor) De culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie; (despre animale) care are părul sau lâna de culoare albă-gălbuie sau albă-argintie. 2. (Pop.; despre oameni) Cu pielea albă și cu părul blond; (despre părul oamenilor) blond; plăviu. 3. (Reg.; în sintagma) Viță plăviță = varietate de viță-de-vie cu bobul foarte deschis la culoare. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -iț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăviț
PLĂVÍȚ, -Ă, plăviți, -e, adj. 1. (Pop.) (Despre părul sau lâna animalelor) De culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie; (despre animale) care are părul sau lâna de culoare albă-gălbuie sau albă-argintie. 2. (Pop.; despre oameni) Cu pielea albă și cu părul blond; (despre părul oamenilor) blond; plăviu. 3. (Reg.; în sintagma) Viță plăviță = varietate de viță-de-vie cu bobul foarte deschis la culoare. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -iț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăviu
PLĂVÍU, -ÍE, plăvii, adj. (Înv. și reg.; despre oameni) Plăviț (2). ♦ (Înv.) Palid. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăzmui
PLĂZMUÍ vb. IV v. plăsmui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăzmuire
PLĂZMUÍRE s. f. v. plăsmuire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăzmuit
PLĂZMUÍT, -Ă adj. v. plăsmuit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plăzmuitor
PLĂZMUITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. plăsmuitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plângăcios
PLÂNGĂCIÓS, -OÁSĂ, plângăcioși, -oase, adj. Plângăreț. – Plânge + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plângăreţ
PLÂNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plângăreți, -e, adj. 1. Care este totdeauna gata să plângă; care plânge ușor; care se vaită, se plânge mereu; plângător, plângăcios. 2. (Despre voce, glas etc.) Care aparține unui om plângăcios, care trădează pe omul plângăcios; plin de durere, tânguitor, trist, jalnic; plângător, plâns^2. – Plânge + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plângăreț
PLÂNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plângăreți, -e, adj. 1. Care este totdeauna gata să plângă; care plânge ușor; care se vaită, se plânge mereu; plângător, plângăcios. 2. (Despre voce, glas etc.) Care aparține unui om plângăcios, care trădează pe omul plângăcios; plin de durere, tânguitor, trist, jalnic; plângător, plâns^2. – Plânge + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plângător
PLÂNGĂTÓR, -OÁRE, plângători, -oare, adj. 1. Care plânge; plângăreț (1). ♦ (Substantivat, f.; reg.) Bocitoare. 2. Plângăreț (2). ♦ (Despre sălcii, p. ext. despre alți arbori) Cu ramuri lungi, lăsate în jos. – Plânge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plânge
PLẤNGE, plâng, vb. III. 1. Intranz. A vărsa lacrimi (de durere, de întristare, de emoție sau de bucurie); a lăcrima. 2. Tranz. A boci, a jeli o persoană moartă, un lucru pierdut, o situație dureroasă, vărsând lacrimi, tânguindu-se. ♦ A regreta o ființă sau un lucru pierdut (vărsând lacrimi). ◊ Expr. A-și plânge păcatele = a se căi, a regreta ceva. ♦ A avea milă de cineva, a deplânge pe cineva; a compătimi. ◊ Expr. (Intranz.) A-i plânge (cuiva) de milă = a-i părea foarte rău de nenorocirea, de durerea cuiva. 3. Refl. A-și arăta nemulțumirea, a se văita, a se tângui, a se lamenta, a se căina. ♦ A face o reclamație, a înainta o plângere; a reclama. – Lat. plangere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plângere
PLẤNGERE, plângeri, s. f. Acțiunea de a (se) plânge. 1. Plâns^1, jeluire, tânguire. ◊ Valea plângerii = lumea, Pământul (considerate uneori ca loc de suferință). 2. Sesizare a unui organ de jurisdicție în vederea exercitării controlului asupra unui act al administrației de stat ori a refuzului unui organ de a-și îndeplini atribuțiile legale. ♦ Exprimare a unei nemulțumiri adresate unei autorități; (concr.) act prin care se face această încunoștințare; reclamație, jalbă, cerere. – V. plânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plâns
PLÂNS^1, plânsuri, s. n. Faptul de a (se) plânge; tânguire; (concr.) lacrimi; plânset, plânsoare. ◊ Loc. adj. De plâns = care provoacă milă, vrednic de milă, jalnic. – V. plânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plâns
PLÂNS^2, -Ă, plânși, -se, adj. Care a plâns, care poartă urme de lacrimi. ♦ (Despre glas) Plângăreț (2). – V. plânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plânset
PLẤNSET, plânsete, s. n. Plâns^1; lamentație, văicăreală; (concr.) lacrimi. – Plâns^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plânsoare
PLÂNSOÁRE, plânsori, s. f. 1. (Rar) Plâns^1. 2. (Înv. și reg.) Cerere, jalbă. 3. Nume dat în popor unor boli (de copii) care provoacă insomnii și plânset necontenit. – Plâns^1 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleaftură
PLEÁFTURĂ s. f. v. praftură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plean
PLEAN, pleanuri, s. n. (Înv. și pop.) Pradă (de război), captură; rechiziție. ♦ Jaf. ♦ Grup de prizonieri, ceată de oameni robiți. – Din sl. plĕn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleasc
PLEASC interj. Onomatopee care imită zgomotul produs de limbă când se desprinde brusc de cerul gurii (când se mănâncă cu lăcomie). – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleasnă
PLEÁSNĂ, plesne, s. f. 1. (Pop.) Șfichi; p. ext. bici. ◊ Expr. A aduce (pe cineva) în pleasnă de bici = a aduce (pe cineva) cu mare grabă, în cel mai scurt timp. ♦ Zgomot produs de plesnirea biciului; lovitură, plesnitură de bici. 2. (Reg.) Fir de care se prinde cârligul la capătul sforii de pescuit. 3. (Pop.) Iritație a mucoasei limbii și a cerului gurii (mai ales la copiii mici). – V. plesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleaşcă
PLEÁȘCĂ, plești, s. f. 1. (Pop. și fam.) Câștig neașteptat (de obicei nemeritat) obținut fără muncă; chilipir. ◊ Loc. adv. De (sau pe) pleașcă = de pomană, fără bani. 2. (Înv.) Pradă (de război), jaf, captură; rechiziție. – Din bg., sb. pljačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleașcă
PLEÁȘCĂ, plești, s. f. 1. (Pop. și fam.) Câștig neașteptat (de obicei nemeritat) obținut fără muncă; chilipir. ◊ Loc. adv. De (sau pe) pleașcă = de pomană, fără bani. 2. (Înv.) Pradă (de război), jaf, captură; rechiziție. – Din bg., sb. pljačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleavă
PLEÁVĂ s. f. I. 1. Resturi de spice sau de păstăi rezultate din treieratul cerealelor sau al leguminoaselor. ♦ Fig. Ceea ce este lipsit de valoare, de importanță; lucru de nimic. 2. Fig. Om de nimic; lepădătură, drojdia societății. II. (Iht.) Plevușcă. – Din sl. plĕva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebe
PLÉBE s. f. 1. (În Roma antică) Categorie socială de oameni liberi lipsiți de drepturi civile și politice. 2. (În Evul Mediu) Pătura cea mai săracă a populației orășenești din apusul Europei, aflată în afara ierarhiei feudale și care, alături de țărănime, a avut un rol important în revoluțiile din sec. XVI-XVII. 3. (Livr.) Pătură socială fără drepturi, asuprită și exploatată; p. ext. mulțime, gloată. ♦ Fig. Categorie socială declasată; drojdia societății. – Din fr. plèbe, lat. plebs, -bis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebeian
PLEBEIÁN, -Ă, plebeieni, -e, s. m. și f., adj. (Livr.) 1. Plebeu (1). 2. Plebeu (2). [Pr.: -be-ian] – Din fr. plébéien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebeianism
PLEBEIANÍSM s. n. (Livr.) Comportament de plebeu, aer de plebeu. [Pr.: -be-ia-] – Plebeian + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebeiat
PLEBEIÁT s. n. (Rar) Stare, calitate de plebeu (1). [Pr.: -be-iat] – Plebe + suf. -(i)at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebeic
PLEBÉIC, -Ă, plebeici, -ce, adj. (Rar) Al plebei (1), de plebe (1). [Pr.: -be-ic] – Plebe + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebeu
PLEBÉU, -EE, plebei, -ee, s. m. și f., adj. 1. (În Roma antică) (Persoană) care făcea parte din plebe (1), care aparținea plebei; plebeian (1). 2. (Persoană) asuprită, exploatată, plebeian (2); (om) sărac, umil; p. ext. (om) de rând, lipsit de distincție, vulgar, grosolan. – Din lat. plebeius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebiscit
PLEBISCÍT, plebiscite, s. n. Consultare prealabilă a cetățenilor, care urmează să se pronunțe prin „da” sau „nu” asupra unui proiect de lege sau a unui act de stat de o importanță deosebită. [Pl. și: plebiscituri] – Din fr. plébiscite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plebiscitar
PLEBISCITÁR, -Ă, plebiscitari, -e, adj. (Rar) Care aparține plebiscitului, referitor la plebiscit. – Din fr. plébiscitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleca
PLECÁ, plec, vb. I. I. 1. Refl. și tranz. A (se) înclina (într-o parte sau în jos), a (se) îndoi, a (se) încovoia, a (se) coborî, a (se) apleca. ◊ Expr. (Tranz.) A-și pleca capul (sau fruntea, grumazul, genunchiul) = a (se) supune, a (se) umili. A (nu) avea unde să(-și) plece capul (ori trupul, oasele) = a (nu) se (putea) odihni, a (nu) avea unde să se odihnească. A(-și) pleca inima = a) a da ascultare păsului, suferințelor cuiva; b) a arăta smerenie, evlavie față de cineva; c) a (se) dedica, a (se) închina. A(-și) pleca urechea = a asculta cu atenție, a lua în considerare. ◊ Refl. A se înclina în fața cuiva în semn de respect, de admirație, de devotament, de spunere; a se închina. ♦ A (se) culca la pământ, a (se) răsturna. 2. Refl. (Despre aștri) A coborî (spre apus), a apune. ♦ Fig. (Înv.) A decădea. II. Tranz. A supune unei influențe, unei puteri; a subjuga. ♦ Refl. A ceda în fața unei forțe, a se supune. ♦ Refl. (Pop.) A se îndupleca; a se milostivi. III. Intranz. 1. A se pune în mișcare pentru a se îndepărta (de un loc), a părăsi pe cineva sau ceva spre a se duce în altă parte; a porni. ♦ Spec. A pomi într-o cursă sportivă. 2. A avea începutul, punctul de pornire; a lua ca ipoteză. Pleacă de la ideea că trebuie să reușească. – Lat. plicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plecare
PLECÁRE, plecări, s. f. Acțiunea de a (se) pleca; înclinare; pornire, deplasare. ◊ Punct de plecare = începutul unei acțiuni. ◊ Loc. adj. și adv. Gata de plecare = pe punctul de a porni. La plecare = în momentul pornirii. ♦ (Sport) Momentul în care se dă pornirea într-o cursă; start. ♦ (Înv.) Înclinație, atracție, predispoziție. – V. pleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plecat
PLECÁT^1 s. n. 1. Faptul de a (se) pleca. 2. (Pop.; la pl.; în forma plecate) Indigestie, greață. – V. pleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plecat
PLECÁT^2, -Ă, plecați, -te, adj. 1. Îndreptat în jos sau într-o parte; încovoiat, curbat; aplecat. ♦ Lăsat într-o parte; înclinat, povârnit. 2. Supus, ascultător; modest, respectuos. 3. Pornit dintr-un loc; absent; fig. dus pe gânduri. – V. pleca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plecăciune
PLECĂCIÚNE, plecăciuni, s. f. Îndoire, înclinare a corpului în fața cuiva în semn de respect sau de salut; p. ext. supunere, ascultare, reverență, respect; modestie. ◊ (În formule de salut) Plecăciune, părinte! – Pleca + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plecopter
PLECOPTÉR, plecoptere, s. n. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile membranoase, având nervuri dese ca o rețea, cu corpul lățit, terminat cu două filamente lungi; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. plécoptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plectru
PLÉCTRU, plectre, s. n. Placă mică de metal, de os, de celuloid sau de alt material, cu care se ciupesc coardele unor instrumente muzicale. – Din fr. plectre, lat. plectrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pled
PLED, pleduri, s. n. Pătură ușoară (și mai mică). – Din fr. plaid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleda
PLEDÁ, pledez, vb. I. Intranz. și tranz. A apăra o cauză în fața unei instanțe judecătorești. ♦ P. gener. A susține o cauză, a apăra o idee, un interes; a milita pentru ceva. – Din fr. plaider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pledant
PLEDÁNT, -Ă, pledanți, -te, adj. Care pledează o cauză în fața unei instanțe judecătorești. ◊ Avocat pledant = avocat care are dreptul să susțină o cauză în fața unei instanțe judecătorești, în schimbul unui onorariu. – Din fr. plaidant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pledare
PLEDÁRE, pledări, s. f. Acțiunea de a pleda și rezultatul ei. – V. pleda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pledoarie
PLEDOARÍE, pledoarii, s. f. Expunere orală făcută de un avocat în fața unei instanțe judecătorești pentru apărarea cauzei uneia dintre părțile implicate în proces. ♦ P. gener. Apărare, susținere orală sau scrisă a unei cauze, a unei idei, a unei teze etc. – Din fr. plaidoirie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleiadă
PLEIÁDĂ, pleiade, s. f. 1. (La pl. art.) Grup de stele din Constelația Taurului; Cloșca-cu-Pui. 2. Grup de persoane (ilustre) cu aceleași preocupări, idei etc. Totalitatea izotopilor aceluiași element chimic. ♦ Grup de elemente cu proprietăți chimice asemănătoare. [Pr.: ple-ia-] – Din fr. pléiade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleiade
Pleiade = Pleiades.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pleiades
Pleiades, cele șapte fiice ale lui Atlas și ale Pleionei. Se numeau: Alcyone, Asterope, Celaeno, Electra, Maia, Merope și Taygeta. Cît au trăit s-au numit atlantide, adică „fiicele lui Atlas”. Lovite crunt de moartea fratelui lor Hyas (după o versiune, după o alta neputînd îndura gîndul că părintele lor a fost pedepsit să poarte o veșnică povară pe umeri), ele s-au stins de durere. După moarte au fost transformate într-o constelație și au primit numele de pleiade.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plein-air
PLEIN-AIR s. n. Pictură practicată în aer liber, în scopul sugerării atmosferei și a luminii specifice peisajului natural. [Pr.: plenér] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleiocaziu
PLEIOCÁZIU, pleiocazii, s. n. Inflorescență în cime, în care axele laterale sunt de aceeași lungime și dispuse în verticil. [Pr.: ple-io-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleiona
Pleiona = Pleione.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pleione
Pleione, una dintre oceanide, soția lui Atlas și mama pleiadelor și a hiadelor. A fost transformată o dată cu fiicele ei într-o constelație.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pleisthenes
Pleisthenes = Plisthenes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pleistocen
PLEISTOCÉN, -Ă, pleistoceni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Prima epocă a cuaternarului, în care s-au extins hominizii (omul de Neanderthal și omul modern) și au avut loc glaciațiile. 2. Adj. Care aparține epocii pleistocene (1), privitor la această epocă. [Pr.: ple-is-] – Din fr. pléistocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plen
PLEN s. n. Totalitatea membrilor unei organizații sau ai unei adunări constituite; p. ext. adunare la care participă toți membrii. – Din lat. plenum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenar
PLENÁR, -Ă, plenari, -e, adj. 1. (Despre ședințe, adunări, reuniuni) Care se ține cu participarea tuturor membrilor. ♦ (Substantivat, f.) Consfătuire, adunare, ședință la care participă toți membrii unui for de conducere, ai unei organizații etc. 2. Total, întreg, complet; desăvârșit, deplin. – Din lat. plenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenipotent
PLENIPOTÉNT, plenipotenți, s. m., adj. (Înv.) Plenipotențiar. – Din lat. plenipotens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenipotenţă
PLENIPOTÉNȚĂ, plenipotențe, s. f. (Rar) Putere deplină, împuternicire dată cuiva pentru a acționa într-o anumită chestiune (în special în probleme care interesează două state); (concr.) act prin care se dă o astfel de împuternicire. – Din it. plenipotenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenipotență
PLENIPOTÉNȚĂ, plenipotențe, s. f. (Rar) Putere deplină, împuternicire dată cuiva pentru a acționa într-o anumită chestiune (în special în probleme care interesează două state); (concr.) act prin care se dă o astfel de împuternicire. – Din it. plenipotenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenipotenţiar
PLENIPOTENȚIÁR, plenipotențiari, s. m., adj. (Persoană) învestită cu puteri depline în a purta tratative și a încheia acorduri internaționale; plenipotent. ◊ Ministru plenipotențiar = diplomat cu rang imediat inferior ambasadorului. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. plénipotentiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenipotențiar
PLENIPOTENȚIÁR, plenipotențiari, s. m., adj. (Persoană) învestită cu puteri depline în a purta tratative și a încheia acorduri internaționale; plenipotent. ◊ Ministru plenipotențiar = diplomat cu rang imediat inferior ambasadorului. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. plénipotentiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenison
PLENISÓN, -Ă, plenisoni, -e, adj. (Despre vocale) Care are caracter silabic. – Din lat. plenus + sonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenitudinar
PLENITUDINÁR, -Ă, plenitudinari, -e, adj. (Livr.) Plenar. – Plenitudine + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenitudine
PLENITÚDINE s. f. Dezvoltare completă, integrală; deplinătate, totalitate; p. ext. desăvârșire. ◊ Plenitudine vocalică = perceptibilitate sau audibilitate a unei vocale, putere sonoră a unei vocale. – Din fr. plénitude, lat. plenitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plenui
PLENUÍ, plenuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A jefui, a prăda. – Plean + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoapă
PLEOÁPĂ, pleoape, s. f. 1. Fiecare dintre cele două cute mobile ale pielii, mărginite de gene, care acoperă și protejează globul ocular în partea anterioară. 2. (Înv. și pop.) Capac (la sicriu). [Var.: (2) plioápă s. f.] – Cf. bg. pohlupka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleocroism
PLEOCROÍSM s. n. (Fiz.) Fenomen de modificare a culorii anumitor cristale când sunt privite prin transparență din diferite direcții; policroism. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléochroïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleonasm
PLEONÁSM, pleonasme, s. n. Eroare de exprimare constând în folosirea alăturată a unor cuvinte, expresii, propoziții etc. care repetă în mod inutil aceeași idee. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pleonasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleonast
PLEONÁST s. n. Mineral de culoare neagră, care se prezintă sub formă de mase granulare sau în cristale cu multe fețe, cu conținut bogat în fier. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléonaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleonastic
PLEONÁSTIC, -Ă, pleonastici, -ce, adj. Care conține un pleonasm, privitor la pleonasm, cu pleonasme. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléonastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleosc
PLEOSC interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de căderea unui corp moale (în apă) sau de lovirea unui corp (moale sau elastic) de un altul. – Onomatopee. Cf. sl. pleskŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoscăi
PLEOSCĂÍ, pleóscăi, vb. IV. Intranz. A plescăi. [Var.: (reg.) pleoșcăí vb. IV] – Pleosc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoscăit
PLEOSCĂÍT, pleoscăituri, s. n. Faptul de a pleoscăi; plescăit. – V. pleoscăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoscăitură
PLEOSCĂITÚRĂ, pleoscăituri, s. f. Plescăit. [Pr.: -că-i-] – Plescăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoşcăi
PLEOȘCĂÍ vb. IV v. pleoscăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoșcăi
PLEOȘCĂÍ vb. IV v. pleoscăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoşti
PLEOȘTÍ, pleoștesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lăsa în jos sau într-o parte (sub o greutate); a (se) deforma, a (se) lăbărța; a (se) turti, a (se) strivi. 2. Tranz. A apleca, a lăsa în jos capul sau urechea. 3. Refl. Fig. (Fam.; despre oameni) A deveni abătut, deprimat; a-și pierde elanul. – Din sb. pljoštiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoști
PLEOȘTÍ, pleoștesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lăsa în jos sau într-o parte (sub o greutate); a (se) deforma, a (se) lăbărța; a (se) turti, a (se) strivi. 2. Tranz. A apleca, a lăsa în jos capul sau urechea. 3. Refl. Fig. (Fam.; despre oameni) A deveni abătut, deprimat; a-și pierde elanul. – Din sb. pljoštiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoştire
PLEOȘTÍRE, pleoștiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) pleoști și rezultatul ei. 2. (Arhit.) Raportul dintre săgeata și deschiderea unei bolți, a unei ogive etc. – V. pleoști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoștire
PLEOȘTÍRE, pleoștiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) pleoști și rezultatul ei. 2. (Arhit.) Raportul dintre săgeata și deschiderea unei bolți, a unei ogive etc. – V. pleoști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoştit
PLEOȘTÍT, -Ă, pleoștiți, -te, adj. 1. Lăsat într-o parte sau în jos; deplasat, deformat; turtit, strivit. ♦ Aplecat prin dărăpănare, distrugere, năruire. 2. Fig. (Fam.) Abătut, deprimat, descurajat, dezumflat. – V. pleoști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleoștit
PLEOȘTÍT, -Ă, pleoștiți, -te, adj. 1. Lăsat într-o parte sau în jos; deplasat, deformat; turtit, strivit. ♦ Aplecat prin dărăpănare, distrugere, năruire. 2. Fig. (Fam.) Abătut, deprimat, descurajat, dezumflat. – V. pleoști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescaiţă
PLESCÁIȚĂ s. f. v. plescaviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescaiță
PLESCÁIȚĂ s. f. v. plescaviță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescaviţă
PLESCÁVIȚĂ, plescavițe, s. f. (Pop.) 1. Numele unor boli de piele care se manifestă prin bube, răni, puroi; spuzeală, erupție. 2. (Bot.; în forma plescaiță) Plantă erbacee cu frunze ovale, târâtoare, cu flori albe, care crește prin locuri umede și umbroase (Malachium aquaticum). [Var.: plescáiță s. f.] – Din sb. pljuskavice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescaviță
PLESCÁVIȚĂ, plescavițe, s. f. (Pop.) 1. Numele unor boli de piele care se manifestă prin bube, răni, puroi; spuzeală, erupție. 2. (Bot.; în forma plescaiță) Plantă erbacee cu frunze ovale, târâtoare, cu flori albe, care crește prin locuri umede și umbroase (Malachium aquaticum). [Var.: plescáiță s. f.] – Din sb. pljuskavice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescăi
PLESCĂÍ, pléscăi, vb. IV. Intranz. 1. A mânca cu zgomot; a scoate un sunet caracteristic, desprinzând brusc buzele una de alta sau limba de cerul-gurii (în semn de plăcere); a pleoscăi. 2. A scoate un sunet caracteristic prin pocnirea sau plesnirea unui corp (elastic) de altul sau prin lovirea de ceva tare; a pleoscăi. 3. (Despre lichide, substanțe vâscoase etc.) A se lovi sau a fi lovit de sau cu un corp tare, producând un zgomot caracteristic; a pleoscăi. – Pleasc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescăire
PLESCĂÍRE, plescăiri, s. f. Acțiunea de a plescăi și rezultatul ei; plescăit. – V. plescăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescăit
PLESCĂÍT, plescăituri, s. n. 1. Zgomot făcut de cineva cu gura când mănâncă repede și lacom; sunet produs prin desprinderea bruscă a limbii de cerul-gurii sau a buzelor una de alta, prin care se exprimă mirarea, plăcerea, admirația. 2. Zgomot produs de un lichid sau de o substanță vâscoasă care se lovește sau care este lovită de un corp tare; plescăire, plescăitură; pleoscăit. 3. (Rar) Pocnet. – V. plescăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plescăit
PLESCĂÍT, -Ă, plescăiți, -te, adj. v. PLESCĂI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plescăitură
PLESCĂITÚRĂ, plescăituri, s. f. Plescăit. [Pr.: -că-i-] – Plescăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesiozaur
PLESIOZÁUR, plesiozauri, s. m. (La pl.) Gen de reptile acvatice din jurasic, care aveau lungimea de 3-5 m, cu gâtul lung, cu trunchiul gros, cu numeroase vertebre cervicale și cu membre în formă de vâsle, puternic dezvoltate; (și la sg.) reptilă care face parte din acest gen. [Pr.: -si-o-za-ur. – Var.: pleziozáur s. m.] – Din fr. plésiosaure, lat. plesiosaurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnet
PLÉSNET, plesnete, s. n. 1. Sunet scurt, brusc și puternic, produs de obiecte care izbesc violent aerul sau alte corpuri; plesnitură. ♦ (Rar) Zgomot produs de un obiect care se sparge sau crapă. 2. (Rar) Lovitură (de bici). – Plesni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesni
PLESNÍ, plesnesc, vb. IV. 1. Intranz. A crăpa, a se sparge (cu violență și de obicei cu zgomot) din cauza unei lovituri, a unei presiuni prea mari, a unei variații de temperatură etc.; spec. a exploda. ◊ Expr. A plesni de... = a nu mai putea de..., a fi (prea) plin de... ♦ (Despre muguri, boboci) A începe să iasă, a se desface. ♦ (Despre abcese) A se deschide, a se desface, a se sparge. 2. Intranz. A crăpa producând fisuri, a căpăta fisuri, crăpături. ◊ Expr. A-i plesni cuiva obrazul de rușine = a-i fi cuiva foarte rușine. 3. Intranz. A se rupe (prin întindere, prin solicitare prea mare, prin uzare etc.). 4. Intranz. și tranz. A izbi un obiect (sau aerul) cu un corp elastic, în special cu un bici; a pocni cu zgomot două obiecte unul de altul. ◊ Expr. (Intranz.) Cât ai plesni din bici (sau din palme) = foarte repede, într-o clipă, pe dată, imediat. 5. Tranz. A izbi, a lovi, a bate. ◊ Expr. (Fam.) A plesni (pe cineva) în pălărie = a ironiza (pe cineva). A o plesni bine = a spune ceva foarte potrivit într-o anumită situație, într-un anumit moment. Unde-o plesnești și unde crapă, se spune atunci când se obțin cu totul alte rezultate decât cele așteptate. (Intranz.) A-i plesni (ceva) în (sau prin) cap (sau în minte, prin gând) = a-i veni pe neașteptate o idee năstrușnică; a-i trece (deodată) prin minte. ♦ Fig. A nimeri, a potrivi. ♦ A lovi ușor, a împinge. ♦ Refl. A se izbi cu zgomot de un obiect. [Var.: plezní vb. IV] – Din sl. plesnonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnire
PLESNÍRE s. f. Acțiunea de a plesni și rezultatul ei. ♦ Rupere bruscă produsă în pereții unui vas, ai unui tub sau ai unei piese ca efect al presiunii interioare, al unei variații de temperatură etc. [Var.: plezníre s. f.] – V. plesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnit
PLESNÍT^1 s. n. Faptul de a plesni. [Var.: pleznít s. n.] – V. plesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnit
PLESNÍT^2, -Ă, plesniți, -te, adj. Care a crăpat, s-a spart, s-a despicat. ♦ Care are crăpături, fisuri. [Var.: pleznít, -ă adj.] – V. plesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnitoare
PLESNITOÁRE, plesnitori, s. f. 1. (Reg.) Șfichiul biciului; pleasnă. 2. Jucărie care, prin învârtire, produce un zgomot puternic. 3. (Înv. și reg.) Disc, verigă care se pune între capătul osiei carului și roată pentru a împiedica frecarea acestora. 4. Plantă erbacee din familia cucurbitaceelor, cu flori galbene, al cărei fruct, la maturitate, plesnește cu zgomot și aruncă semințele la distanță (Ecballium elaterium). [Var.: pleznitoáre s. f.] – Plesni + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plesnitură
PLESNITÚRĂ, plesnituri, s. f. Faptul de a plesni; lovire, izbire; zgomot produs de anumite lovituri. ♦ Crăpătură, fisură. [Var.: pleznitúră s. f.] – Plesni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleş
PLEȘ, PLEÁȘĂ, pleși, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Înv. și reg.) Chel, pleșuv. 2. Adj. (Despre dealuri, munți, soluri etc.) Lipsit de vegetație, sterp, gol. 3. S. f. Porțiune a muntelui lipsită de vegetație; pleșuvie. – Din sl. plĕši.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleș
PLEȘ, PLEÁȘĂ, pleși, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Înv. și reg.) Chel, pleșuv. 2. Adj. (Despre dealuri, munți, soluri etc.) Lipsit de vegetație, sterp, gol. 3. S. f. Porțiune a muntelui lipsită de vegetație; pleșuvie. – Din sl. plĕši.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşcar
PLEȘCÁR, -Ă, pleșcari, -e, s. m. și f. (Fam.) Persoană care umblă după chilipiruri; chilipirgiu, pleșcaș (2). – Pleașcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșcar
PLEȘCÁR, -Ă, pleșcari, -e, s. m. și f. (Fam.) Persoană care umblă după chilipiruri; chilipirgiu, pleșcaș (2). – Pleașcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşcaş
PLEȘCÁȘ, pleșcași, s. m. (Reg.) 1. Jefuitor. 2. Pleșcar. – Pleașcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșcaș
PLEȘCÁȘ, pleșcași, s. m. (Reg.) 1. Jefuitor. 2. Pleșcar. – Pleașcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşcui
PLEȘCUÍ, pleșcuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla după chilipir, după câștig fără muncă. – Pleașcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșcui
PLEȘCUÍ, pleșcuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla după chilipir, după câștig fără muncă. – Pleașcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşcuit
PLEȘCUÍT s. n. (Reg.) Faptul de a pleșcui; chilipir. – V. pleșcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșcuit
PLEȘCUÍT s. n. (Reg.) Faptul de a pleșcui; chilipir. – V. pleșcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşug
PLEȘÚG, -Ă adj. v. pleșuv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșug
PLEȘÚG, -Ă adj. v. pleșuv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşugire
PLEȘUGÍRE s. f. v. PLEȘUGI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pleșugire
PLEȘUGÍRE s. f. v. PLEȘUGI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pleşuv
PLEȘÚV, -Ă, pleșuvi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Chel. 2. (Despre soluri, munți etc.) Lipsit de vegetație, fără arbori; (despre ogoare) fără semănături; p. ext. uscat, sterp, arid. ♦ (Despre arbori) Fără frunze, desfrunzit. [Var.: (reg.) pleșúg, -ă adj.] – Din bg. pleșiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșuv
PLEȘÚV, -Ă, pleșuvi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Chel. 2. (Despre soluri, munți etc.) Lipsit de vegetație, fără arbori; (despre ogoare) fără semănături; p. ext. uscat, sterp, arid. ♦ (Despre arbori) Fără frunze, desfrunzit. [Var.: (reg.) pleșúg, -ă adj.] – Din bg. pleșiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşuvi
PLEȘUVÍ, pleșuvesc, vb. IV. 1. Intranz. A cheli. 2. Refl. (Despre munți, dealuri, soluri etc.) A rămâne fără vegetație. – Din pleșuv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșuvi
PLEȘUVÍ, pleșuvesc, vb. IV. 1. Intranz. A cheli. 2. Refl. (Despre munți, dealuri, soluri etc.) A rămâne fără vegetație. – Din pleșuv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşuvie
PLEȘUVÍE, pleșuvii, s. f. 1. Lipsă a părului de pe cap ca urmare a căderii lui; boală care pricinuiește această cădere; chelie. 2. Porțiune a capului rămasă fără păr; chelie. 3. Porțiune a unui munte lipsită de vegetație. – Pleșuv + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșuvie
PLEȘUVÍE, pleșuvii, s. f. 1. Lipsă a părului de pe cap ca urmare a căderii lui; boală care pricinuiește această cădere; chelie. 2. Porțiune a capului rămasă fără păr; chelie. 3. Porțiune a unui munte lipsită de vegetație. – Pleșuv + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşuvire
PLEȘUVÍRE s. f. Acțiunea de a pleșuvi și rezultatul ei; pleșuvit. – V. pleșuvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșuvire
PLEȘUVÍRE s. f. Acțiunea de a pleșuvi și rezultatul ei; pleșuvit. – V. pleșuvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleşuvit
PLEȘUVÍT, -Ă, pleșuviți, -te, adj. Chel. – V. pleșuvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleșuvit
PLEȘUVÍT, -Ă, pleșuviți, -te, adj. Chel. – V. pleșuvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plete
PLÉTE s. f. pl. 1. Părul capului crescut lung, purtat liber sau împletit în cozi; p. ext. păr (nearanjat, necoafat). 2. (Reg.) Mănunchi de fuior. – Din sl. pletŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleter
PLÉTER, pletere, s. n. Gard pescăresc construit din stuf, din nuiele de alun ori de salcie și instalat de-a lungul malurilor, în albia majoră a râurilor etc., pentru a opri trecerea peștelui dintr-o baltă într-un râu. – Din sb. pleter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pletină
PLETÍNĂ, pletine, s. f. Navă mică remorcată, destinată transportului mărfurilor pe căi de navigație cu adâncimi mici. [Acc. și: plétină] – Cf. pilotină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pletoră
PLÉTORĂ s. f. 1. Cantitate de sânge sau de lichide depășind valorile normale în întreg organismul sau numai în anumite părți ale lui; stare morbidă provocată de această supraîncărcare și care se manifestă prin roșeața pielii și a mucoaselor, palpitații, puls accelerat, respirație scurtă etc. 2. Cantitate mare de obiecte sau de ființe (lipsite de valoare). ◊ Pletoră semantică = aglomerare (excesivă) de sensuri la unele cuvinte. – Din fr. pléthore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pletoric
PLETÓRIC, -Ă, pletorici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care are prea mult sânge. 2. Care este în număr prea mare; supraabundent. – Din fr. pléthorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pletos
PLETÓS, -OÁSĂ, pletoși, -oase, adj. 1. Cu plete mari, cu păr lung și bogat; p. ext. (despre bărbați; adesea substantivat; peior.) cu părul lăsat să crească excesiv de lung. ♦ (Despre unele animale) Cu coama lungă și bogată. 2. (Despre plante) Cu tulpinile, ramurile sau frunzele lungi, stufoase, aplecate în jos. – Pleată + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleu
PLEU, pleuri, s. n. (Reg.) Tinichea. – Din magh. pléh, sb. pleh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleumatolitic
PNEUMATOLÍTIC, -Ă, pneumatolitici, -ce, adj. Referitor la pneumatoliză, care ține de pneumatoliză. ◊ (Geol.) Fază pneumatolitică = etapă în procesul de diferențiere magmatică în care topiturile magmatice se caracterizează printr-un conținut bogat în componenți volatili, cărora le conferă o mare fluiditate. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleural
PLEURÁL, -Ă, pleurali, -e, adj. Care ține de pleură, privitor la pleură. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleură
PLÉURĂ, pleure, s. f. Membrană seroasă care învelește plămânii și căptușește pereții cavității toracice. [Pr.: ple-u-] – Din lat., ngr., it. pleura, fr. pleure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleurezie
PLEUREZÍE, pleurezii, s. f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a pleurei pulmonare, însoțită adesea de o abundentă secreție de lichid seros, purulent sau hemoragic. ◊ Pleurezie purulentă = piotorax. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleurită
PLEURÍTĂ, pleurite, s. f. Boală care constă în inflamația uscată a pleurei pulmonare, fără apariția lichidului în cavitatea pleurală. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleuritic
PLEURÍTIC, -Ă, pleuritici, -ce, adj. Specific pleureziei; cauzat de pleurezie. ♦ (Substantivat) Persoană care suferă de pleurezie. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleurodinie
PLEURODINÍE, pleurodinii, s. f. Durere acută, de natură inflamatorie, în regiunea nervilor intercostali. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurodynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleuropneumonie
PLEUROPNEUMONÍE, pleuropneumonii, s. f. Pneumonie care afectează și pleura adiacentă zonei pulmonare bolnave. [Pr.: ple-u-ro-pne-u-] – Din fr. pleuropneumonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleuroscop
PLEUROSCÓP, pleuroscoape, s. n. Instrument cu ajutorul căruia se examinează vizual cavitatea pleurală. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleuroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleuroscopie
PLEUROSCOPÍE, pleuroscopii, s. f. Examinare vizuală a cavității pleurale cu ajutorul pleuroscopului. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleuroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleurotomie
PLEUROTOMÍE, pleurotomii, s. f. Deschidere a cavității pleurale în scopul evacuării puroiului colectat în această cavitate sau în vederea explorării acestei cavități. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plevaiţă
PLEVÁIȚĂ, plevaițe, s. f. Numele a două plante erbacee din familia compozeelor, cu tulpina lânoasă și ramificată de la bază, cu flori mici, roz-violacee sau roșii-purpurii, persistente, care cresc în regiunile de stepă și de silvostepă; imortelă (Xeranthemum annuum și foetidum). [Pr.: -va-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plevaiță
PLEVÁIȚĂ, plevaițe, s. f. Numele a două plante erbacee din familia compozeelor, cu tulpina lânoasă și ramificată de la bază, cu flori mici, roz-violacee sau roșii-purpurii, persistente, care cresc în regiunile de stepă și de silvostepă; imortelă (Xeranthemum annuum și foetidum). [Pr.: -va-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleviţă
PLÉVIȚĂ, plevițe, s. f. (Reg.) Placă de fier care îmbracă partea de jos a leucii. ♦ Bucată de fier care se bate în cuie sau în nituri pentru a acoperi o crăpătură la vase, la albii etc. – Pleu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleviță
PLÉVIȚĂ, plevițe, s. f. (Reg.) Placă de fier care îmbracă partea de jos a leucii. ♦ Bucată de fier care se bate în cuie sau în nituri pentru a acoperi o crăpătură la vase, la albii etc. – Pleu + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plevuşcă
PLEVÚȘCĂ, plevuști, s. f. 1. Peștișor de baltă din familia ciprinidelor, cu corpul lung de 6-10 cm, acoperit cu solzi mărunți, cu capul verde-cafeniu, spinarea galbenă-verzuie și cu luciu metalic pe restul corpului (Leucaspius delineatus); p. gener. nume dat peștilor mărunți de orice specie. 2. Fig. Grup de oameni de puțină însemnătate. [Pl. și: plevuște] – Pleavă + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plevușcă
PLEVÚȘCĂ, plevuști, s. f. 1. Peștișor de baltă din familia ciprinidelor, cu corpul lung de 6-10 cm, acoperit cu solzi mărunți, cu capul verde-cafeniu, spinarea galbenă-verzuie și cu luciu metalic pe restul corpului (Leucaspius delineatus); p. gener. nume dat peștilor mărunți de orice specie. 2. Fig. Grup de oameni de puțină însemnătate. [Pl. și: plevuște] – Pleavă + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plex
PLEX, plexuri, s. n. Țesut format din fibre nervoase sau din vase sangvine împletite nesistematizat între ele, care se află în diferite puncte ale organismului. ◊ Plex solar = plex care se găsește în cavitatea abdominală, lângă stomac. – Din lat., fr. plexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plexiglas
PLEXIGLÁS s. n. Masă plastică transparentă și incasabilă, din care se fac diferite obiecte rezistente la șocuri și la trepidații; sticlă organică, stiplex, polimetacrilat. – Din germ. Plexiglas, fr. plexiglas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plexippus
Plexippus 1. Fiul lui Phineus (2.). A fost lipsit de vedere de către propriul său părinte, împreună cu celălalt frate al său. 2. Unul dintre cei doi unchi ai lui Meleager, ucis de către erou cu ocazia vînătorii mistrețului din Calydon (v. și Meleager).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plezanterie
PLEZANTERÍE, plezanterii, s. f. (Înv.) Lucru amuzant; vorbă, discuție ușoară, amuzantă. – Din fr. plaisanterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleziozaur
PLEZIOZÁUR s. m. v. plesiozaur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plezir
PLEZÍR, pleziruri, s. n. Plăcere (1). – Din fr. plaisir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plezni
PLEZNÍ vb. IV v. plesni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleznire
PLEZNÍRE s. f. v. plesnire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleznit
PLEZNÍT^1 s. n. v. plesnit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleznit
PLEZNÍT^2, -Ă adj. v. plesnit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleznitoare
PLEZNITOÁRE s. f. v. plesnitoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pleznitură
PLEZNITÚRĂ s. f. v. plesnitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plia
PLIÁ, pliez, vb. I. Tranz. A îndoi o hârtie, o țesătură etc. suprapunând părțile într-o anumită ordine; a împături. [Pr.: pli-a] – Din fr. plier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliabil
PLIÁBIL, -Ă, pliabili, -e, adj. Care poate fi pliat, ușor de pliat. [Pr.: pli-a-] – Din fr. pliable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliaj
PLIÁJ s. n. 1. Pliere (1). 2. Operațiune de împachetare a parașutei în vederea lansării. [Pr.: pli-aj] – Din fr. pliage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliant
PLIÁNT, -Ă, plianți, -te, adj., s. n. 1. Adj. (Despre obiecte) Care poate fi îndoit și împăturit (micșorându-și suprafața). 2. S. n. Tipăritură conținând fotografii, prospecte, cataloage, informații etc. imprimate pentru reclamă, îndoită de mai multe ori pentru comoditatea utilizării. [Pr.: pli-ant] – Din fr. pliant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliat
PLIÁT, -Ă, pliați, -te, adj. Îndoit, împăturit. [Pr.: pli-at] – V. plia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plic
PLIC, plicuri, s. n. Obiect confecționat dintr-o hârtie împăturită în chip special și lipită pe trei părți, pentru a închide o scrisoare, un act etc. (în vederea expedierii lor); obiectul împreună cu scrisoarea, actul etc. pe care le conține. – Din ngr. plíkos, it. plico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plică
PLÍCĂ, plice, s. f. Cută a pielii sau a mucoasei pereților anatomici. – Din lat. plica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plici
PLICI^1 interj., (2) pliciuri, s. n. 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de apă când se lovește de un obiect solid, de o lovitură (aplicată cuiva pe piele) etc.; pleosc. 2. S. n. Paletă cu coadă lungă pentru omorât muște, țânțari etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plici
PLICÍ^2, plicesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A pliciui. – Din plici^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliciui
PLICIUÍ, pliciuiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A face plici^1; a plici^2. – Plici^1 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliciuire
PLICIUÍRE, pliciuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a pliciui și rezultatul ei; plescăit. – V. pliciui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plicticos
PLICTICÓS, -OÁSĂ, plicticoși, -oase, adj. Plictisitor. – Din ngr. pliktikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plictis
PLICTÍS s. n. Plictiseală. [Acc. și: plíctis] – Din plictisi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plictiseală
PLICTISEÁLĂ, plictiseli, s. f. 1. Stare sufletească apăsătoare, ușoară depresie morală provocată de singurătate, de lipsa de ocupație sau de o ocupație neatrăgătoare, de monotonie etc.; gol sufletesc, urât, plictis. 2. Enervare, necaz, supărare. – Plictisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plictisi
PLICTISÍ, plictisesc, vb. IV. 1. Refl. A suferi, a fi cuprins de plictiseală, a avea un gol sufletesc; a-i fi urât, a lâncezi. ♦ A se sătura (de cineva sau de ceva), a nu-i mai face plăcere. 2. Tranz. A supăra, a enerva, a irita, a agasa. – Din ngr. éplixa (aor. lui plissó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plictisit
PLICTISÍT, -Ă, plictisiți, -te, adj. 1. Care este stăpânit de plictiseală (1), care exprimă sau manifestă plictiseală. 2. Enervat, agasat, supărat. – V. plictisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plictisitor
PLICTISITÓR, -OÁRE, plictisitori, -oare, adj. 1. Care plictisește (1); neinteresant, searbăd, anost; plicticos. 2. Supărător, enervant, agasant; plicticos. – Plictisi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliculeţ
PLICULÉȚ, pliculețe, s. n. Diminutiv al lui plic. – Plic + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliculeț
PLICULÉȚ, pliculețe, s. n. Diminutiv al lui plic. – Plic + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plie
PLIÉ, plieuri, s. n. (Cor.) Îndoire lentă a picioarelor cu genunchii în afară, urmată de întinderea lor. – Din fr. plié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliere
PLIÉRE, plieri, s. f. Acțiunea de a plia. 1. Operație manuală sau mecanizată de îndoire și de așezare în pliuri a hârtiei sau a materialelor textile; pliaj. 2. Îndoire cu 180° a unei table de-a lungul unei linii drepte sau curbe. [Pr.: pli-e-] – V. plia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimba
PLIMBÁ, plimb, vb. I. 1. Refl. A umbla în voie dintr-un loc într-altul pentru a se recrea, a face mișcare, a lua aer etc. ◊ Expr. A se plimba ca vodă prin lobodă = a umbla în toate părțile fără nicio piedică. (Fam.) Du-te de te plimbă = vezi-ți de treabă, du-te și lasă-mă-n pace. ♦ Tranz. A duce, a purta (oameni sau animale); a scoate și a însoți pe cineva la plimbare. 2. Tranz. A mișca un obiect încoace și încolo, a trece dintr-o parte în alta. [Var.: (reg.) preumblá, primblá vb. I] – Lat. perambulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimbare
PLIMBÁRE, plimbări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) plimba; mers în voie pentru a se recrea, a lua aer etc. ◊ Expr. (Fam.) A trimite (pe cineva) la plimbare = a) a se dispensa de serviciile cuiva, a se descotorosi de cineva; b) a nu sta la discuție (cu cineva), a da afară; a concedia. ♦ Călătorie (de agrement), drum; peregrinare, umblătură. 2. (Înv.; concr.) Loc de promenadă. [Var.: (reg.) preumbláre, primbláre s. f.] – V. plimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimbarisire
PLIMBARISÍRE s. f. v. plimbarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plimbarisit
PLIMBARISÍT adj. v. plimbarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plimbat
PLIMBÁT s. n. Faptul de a (se) plimba. – V. plimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimbăreţ
PLIMBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plimbăreți, -e, adj. Căruia îi place să se plimbe (mult), să umble (fără rost), să hoinărească. – Plimba + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimbăreț
PLIMBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plimbăreți, -e, adj. Căruia îi place să se plimbe (mult), să umble (fără rost), să hoinărească. – Plimba + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plimbărică
PLIMBĂRÍCĂ, plimbărici, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui plimbare. – Plimbare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plin
PLIN, -Ă, (I) plini, -e, adj., (II) plinuri, s. n. I. Adj. 1. (Despre vase, încăperi, recipiente etc.) Care este umplut cu ceva, în care se află ceva până la limită. ◊ Expr. Plin ochi = umplut până la limita capacității. A fi plin de sine (sau de el) = a avea o părere foarte bună despre sine, a fi încrezut, îngâmfat. A-i fi (cuiva) paharul plin, se spune despre cineva care a îndurat prea multe necazuri și nu le mai poate suporta. ♦ (Despre arme de foc) în care au fost introduse cartușe; încărcat. 2. Fără goluri; întreg, compact, masiv. ♦ Întreg, deplin, neștirbit. ◊ Profesor plin = profesor universitar titular, cu toate titlurile și drepturile prevăzute de lege. Catedră plină = catedră care are numărul de ore prevăzut de regulament. 3. Care cuprinde, conține, are ceva în cantitate sau în număr mare. + (Despre ochi) Năpădit, inundat de lacrimi. 4. Care este acoperit, încărcat total sau parțial cu ceva. ♦ Murdar, mânjit, uns (cu ceva). 5. (Despre ființe, corpul lor sau părți ale corpului) Cu forme rotunde, durdulii; grăsuț. 6. Care are amploare, intensitate; desăvârșit. Lună plină = lună perfect rotundă, aflată în faza ei maximă. Voce plină = voce sonoră, cu volum.Expr. În plin(ă)... = în mijlocul..., în miezul..., în toiul... II. S. n. Ceea ce umple un vas, o cavitate, un spațiu etc.; conținut, cuprins. ◊ Plinul conductei = cantitate de fluid care rămâne în permanență într-o conductă de transport. Loc. adv. Din plin = din abundență. ◊ Loc. adj. și adv. În plin = în centru, la țintă. ◊ Loc. prep. În plinul... = în mijlocul...; p. ext. În toiul... Expr. A-i merge cuiva în plin = a-i merge cuiva bine, a avea succes, a reuși, a izbândi. A da o lovitură (sau a lovi, a nimeri) în plin = a nimeri bine ținta vizată, a-și ajunge scopul. A-i ieși (cuiva) cu plin(ul) = a-i ieși cuiva în cale cu un vas plin (fapt considerat în credința populară ca semn prielnic). A face plinul = a umple cu benzină până la refuz rezervorul unei mașini. – Lat. plenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinătate
PLINĂTÁTE s. f. Calitatea de a fi deplin, întreg; integritate, totalitate, plenitudine. – Plin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plini
PLINÍ, plinesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A aduce sau a ajunge la îndeplinire, a (se) îndeplini. – V. plin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinire
PLINÍRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) plini; îndeplinire, realizare. – V. plini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinişor
PLINIȘÓR, -OÁRĂ, plinișori, -oare, adj. (Rar) Plinuț. – Plin + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinișor
PLINIȘÓR, -OÁRĂ, plinișori, -oare, adj. (Rar) Plinuț. – Plin + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plintă
PLÍNTĂ, plinte, s. f. 1. Piesă de lemn, de piatră, de mozaic, de material plastic etc. care se aplică la partea de jos a pereților unei încăperi pentru a-i apăra împotriva loviturilor și a umezelii sau pentru a acoperi rostul dintre pardoseală și perete. 2. Partea de jos a unei clădiri, a unei sobe, a unui zid, ieșită mai în afară și formând un mic soclu. 3. Bloc paralelipipedic de piatră sau de zidărie, pe care se reazemă o coloană sau un piedestal. – Din fr. plinthe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinuţ
PLINÚȚ, -Ă, plinuți, -țe, adj. Diminutiv al lui plin; plinișor. – Plin + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plinuț
PLINÚȚ, -Ă, plinuți, -țe, adj. Diminutiv al lui plin; plinișor. – Plin + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plioapă
PLIOÁPĂ s. f. v. pleoapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliocen
PLIOCÉN, -Ă, plioceni, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care aparține neogenului, care se referă la neogen. 2. S. n. Etajul superior al neogenului, reprezentat, în partea de vest îs Europei, prin depozite marine, iar în cea de est prin depozite lacustre și uneori prin zăcăminte de cărbuni și petrol. 3. S. n. Serie de strate geologice din pliocen (2). [Pr.: pli-o-] – Din fr. pliocène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliroforie
PLIROFORÍE, pliroforii, s. f. (Înv.) Informație, lămurire, deslușire. – Din ngr. pliroforía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliroforisi
PLIROFORISÍ, pliroforisesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) lămuri, a (se) documenta; a (se) convinge. – Din ngr. plirofórisa (aor. lui pliroforó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisa
PLISÁ, plisez, vb. I. Tranz. A îndoi o țesătură, o hârtie etc. în cute regulate, înguste și dese. – Din fr. plisser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisaj
PLISÁJ s. n. (Rar) Pliseu. – Din fr. plissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisare
PLISÁRE s. f. Acțiunea de a plisa și rezultatul ei; spec. călcare cu pliuri. – V. plisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisat
PLISÁT, -Ă, plisați, -te, adj. Care are pliseuri. – V. plisa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisc
PLISC, pliscuri, s. n. 1. Partea anterioară, lunguiață și cornoasă, a gurii pasărilor; cioc, clonț. ♦ Fig. (Peior.) Gură (la om). 2. P. anal. Capătul ascuțit sau lunguieț, în formă de cioc, al unui obiect; vârf. 3. Compus: pliscul-cocorului (sau -cucoarei) = mică plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori roșii sau albe și cu fructul ascuțit ca un cioc de barză (Erodium cicutarium). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliscariţă
PLISCÁRIȚĂ, pliscarițe, s. f. (Bot.; reg.) 1. Pălăria-cucului (Geranium pyrenaiciim). 2. Ciocul-berzei (Geranium lucidum). -Plisc + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliscariță
PLISCÁRIȚĂ, pliscarițe, s. f. (Bot.; reg.) 1. Pălăria-cucului (Geranium pyrenaiciim). 2. Ciocul-berzei (Geranium lucidum). -Plisc + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliscăire
PLISCĂÍRE s. f. v. PLISCĂI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pliscuşor
PLISCUȘÓR, pliscușoare, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui plisc. – Plisc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliscușor
PLISCUȘÓR, pliscușoare, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui plisc. – Plisc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliseu
PLISÉU, pliseuri, s. n. Cută sau grup de cute înguste, regulate și dese, obținute prin plisare; plisaj. – Din fr. plissé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plisthenes
Plisthenes, unul dintre fiii lui Atreus, regele cetății Mycenae și, – după o versiune – tatăl lui Agamemnon și al lui Menelaus. Murind de tînăr, și-a lăsat copiii în grija părintelui său, Atreus, ca să-i crească.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plită
PLÍTĂ, plite, s. f. Placă de fontă, cu ochiuri acoperite cu rotițe, care constituie partea de deasupra a unei mașini de gătit; p. ext. mașină de gătit. ♦ Aparat electric de laborator care servește la încălzirea directă a vaselor de sticlă cu fund plat; încălzitor electric de laborator. – Din rus., ceh. plita, ucr. plyta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliţănire
PLIȚĂNÍRE s. f. v. PLIȚĂNI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plițănire
PLIȚĂNÍRE s. f. v. PLIȚĂNI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pliu
PLIU, pliuri, s. n. Cută adâncă făcută la un obiect de îmbrăcăminte, deosebită de pliseu prin faptul că îndoiturile țesăturii se presează mai puțin. ♦ Pliseu. – Din fr. pli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pliurd
PLIÚRD, -Ă, pliurzi, -de, adj. (Reg.; despre oameni) Lipsit de judecată; prost; zăpăcit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivi
PLIVÍ, plivesc, vb. IV. Tranz. 1. A distruge buruienile de pe terenuri cultivate. ♦ A smulge, a stârpi o buruiană. 2. A tăia sau a rupe lăstarii și cârceii de prisos de la vița-de-vie sau de la pomi, folosind mijloace manuale, mecanice sau chimice. – Din bg. plevja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivire
PLIVÍRE, pliviri, s. f. Faptul de a plivi; curățare de buruieni; plivit^1. – V. plivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivit
PLIVÍT^1, plivituri, s. n. Plivire. – V. plivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivit
PLIVÍT^2, pliviți, -te, adj. 1. (Despre terenuri sau plante cultivate) Curățat de buruieni. 2. (Despre pomi, vie, plante) Curățat de lăstari, de cârceii, de frunzele etc. care sunt de prisos. – V. plivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivitor
PLIVITÓR, -OÁRE, plivitori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care plivește. 2. S. f. (Rar) Instrument cu care se plivește. – Plivi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plivitură
PLIVITÚRĂ, plivituri, s. f. Mulțime de buruieni plivite și adunate grămadă. – Plivi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploaie
PLOÁIE, ploi, s. f. 1. Precipitație atmosferică sub formă de picături de apă provenite din condensarea vaporilor din atmosferă. ◊ Loc. adv. Pe ploaie = în timp ce plouă. În (sau sub) ploaie = în bătaia ploii. ◊ Expr. (Fam.) Apă de ploaie, se zice despre o afirmație lipsită de conținut și de temei, despre o acțiune neserioasă etc. (Fam.) A(-și sau a-i) aranja ploile = a(-și) pregăti terenul, a(-și) face atmosferă favorabilă, a(-și) rezolva treburile, afacerile. A se lumina a ploaie = (despre cer, văzduh) a căpăta o lumină difuză care anunță venirea ploii. ♦ Picătură de ploaie (1). ♦ P. anal. Ceea ce vine (sau cade) în cantitate mare, ceea ce se revarsă, ceea ce este abundent. O ploaie de săgeți. ◊ (Astron.) Ploaie de stele = abundență de stele căzătoare venind din aceeași parte a cerului. 2. Alice mărunte pentru vânat păsări și animale mici. [Pr.: ploa-ie] – Lat. *plovia (= pluvia).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plocadă
PLOCÁDĂ s. f. v. pocladă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plocat
PLOCÁT s. n. v. pocladă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plocată
PLOCÁTĂ s. f. v. pocladă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plocon
PLOCÓN, plocoane, s. n. 1. (În timpul dominației otomane în Țările Române) Dar făcut în semn de recunoaștere a suzeranității otomane. 2. Dar, cadou (oferit pentru a obține o favoare). ◊ Expr. A duce (sau a aduce, a trimite etc. pe cineva) plocon (cuiva) = a prezenta pe cineva cuiva, a pune pe cineva în fața cuiva.. ♦ Spec. Dar care se dă nașilor (la nuntă, la botez sau în anumite ocazii). 3. (Înv.) Jertfa, ofrandă. 4. (Și în sintagma plocon de nume) Denumire dată, în Evul Mediu, în Țările Române, unor dări. sau daruri, devenite apoi obligații ale birnicilor. [Var.: poclón s. n.] – Din sl. poklonŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploconaş
PLOCONÁȘ, ploconașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui plocon. – Plocon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploconaș
PLOCONÁȘ, ploconașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui plocon. – Plocon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploconeală
PLOCONEÁLĂ, ploconeli, s. f. Ploconire; lingușire, umilire. – Ploconi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploconi
PLOCONÍ, ploconesc, vb. IV. Refl. 1. A se înclina, a se pleca cu respect, cu multă umilință înaintea cuiva; a saluta cu politețe (exagerată). 2. A arăta o admirație servilă pentru cineva sau ceva; a se linguși, a se umili, a se căciuli. – Din sl. pokloniti (sen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploconire
PLOCONÍRE, ploconiri, s. f. Acțiunea de a se ploconi și rezultatul ei; închinăciune, plecăciune; lingușire, umilire, servilism; ploconeală. – V. ploconi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plod
PLOD, (1) plozi, s. m., (2) ploduri, s. n. 1. S. m. (Pop. și fam.) Copil (mic). 2. S. n. (Pop.) Germen, embrion; rod. – Din sl. plodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plodi
PLODÍ, plodesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A naște (pui mulți); a procrea, a prăsi. – Din sl. ploditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plodire
PLODÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a plodi. – V. plodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploicică
PLOICÍCĂ, ploicele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui ploaie (1); ploaie puțină și de scurtă durată; ploiță, ploișoară. [Pr.: plo-i-] -Ploaie + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploier
PLOIÉR, (1) ploiere, s. n., (2) ploieri, s. m. 1. S. n. (Reg.) Umbrelă. 2. S. m. Pasăre călătoare de mărimea unei turturele, cu fruntea bombată, cu picioare lungi, lipsite de degetul posterior, cu coada scurtă și cu pene variat colorate, care trăiește la marginea bălților (Charadrius apricarius). [Pr.: plo-ier] – Ploaie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploieştean
PLOIEȘTEÁN, -Ă, ploieșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Ploiești. 2. Adj. Care aparține municipiului Ploiești sau ploieștenilor (1), referitor la municipiul Ploiești ori la ploieșteni. [Pr.: plo-ieș-] – Ploiești (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploieștean
PLOIEȘTEÁN, -Ă, ploieșteni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Ploiești. 2. Adj. Care aparține municipiului Ploiești sau ploieștenilor (1), referitor la municipiul Ploiești ori la ploieșteni. [Pr.: plo-ieș-] – Ploiești (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploieşteancă
PLOIEȘTEÁNCĂ, ploieștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Ploiești. [Pr.: plo-ieș-] – Ploieștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploieșteancă
PLOIEȘTEÁNCĂ, ploieștence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Ploiești. [Pr.: plo-ieș-] – Ploieștean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploios
PLOIÓS, -OÁSĂ, ploioși, -oase, adj. Cu (multă) ploaie; în care plouă (mult), favorabil ploilor. [Pr.: plo-ios] – Ploaie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploişoară
PLOIȘOÁRĂ, ploișoare, s. f. (Rar) Ploicică. [Pr.: plo-i-] – Ploaie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploișoară
PLOIȘOÁRĂ, ploișoare, s. f. (Rar) Ploicică. [Pr.: plo-i-] – Ploaie + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploiţă
PLOÍȚĂ, ploițe, s. f. 1. (Rar) Ploicică. 2. Dantelă făcută cu croșeta. 3. (Reg.; cu sens colectiv) Bomboane mici colorate, folosite la omătul colivei. – Ploaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploiță
PLOÍȚĂ, ploițe, s. f. 1. (Rar) Ploicică. 2. Dantelă făcută cu croșeta. 3. (Reg.; cu sens colectiv) Bomboane mici colorate, folosite la omătul colivei. – Ploaie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plomba
PLOMBÁ, plombez, vb. I. Tranz. 1. A trata și a astupa o carie dentară cu o plombă, a pune o plombă. 2. A construi un imobil între două clădiri între care urmează să se încadreze. 3. A astupa gropile dintr-o îmbrăcăminte rutieră cu agregate minerale, legate de obicei cu un liant bituminos. – Din fr. plomber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plombagină
PLOMBAGÍNĂ s. f. Grafit. ♦ Hârtie acoperită cu grafit, folosită pentru multiplicarea textelor la mașina de scris; indigo. – Din fr. plombagine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plombaj
PLOMBÁJ, plombaje, s. n. Plombare. – Din fr. plombage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plombare
PLOMBÁRE, plombări, s. f. Acțiunea de a plomba și rezultatul ei; plombaj. ◊ Plombare osoasă = umplere a unei cavități osoase cu material organic sau anorganic. – V. plomba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plombă
PLÓMBĂ, plombe, s. f. 1. Lucrare executată de dentist pentru a astupa o carie dentară; (concr.) material special alcătuit din amalgam, porțelan etc., folosit pentru această lucrare. 2. Imobil construit în spațiul rămas liber dintre două clădiri. – Din germ. Plombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plombină
PLOMBÍNĂ, plombine, s. f. Fir cu plumb folosit la măsurătorile topografice subterane. – Din it. plombino (după plumb).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plonja
PLONJÁ, plonjez, vb. I. Intranz. (Adesea fig.) A executa un plonjon. ♦ A sări în apă (de la trambulină), efectuând un plonjon. ♦ A se lăsa la fundul apei, a se scufunda. – Din fr. plonger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plonjare
PLONJÁRE, plonjări, s. f. Acțiunea de a plonja și rezultatul ei; plonjeu (2). – V. plonja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plonjeu
PLONJÉU, (1) plonjee, (2) plonjeuri, s. n. 1. Parte a parapetului unei lucrări de fortificație peste care apărătorul poate trage asupra dușmanului. 2. Plonjare. – Din fr. plongée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plonjon
PLONJÓN, plonjoane, s. n. Formă specială de salt, cu sau fără obiect de joc, practicată în unele sporturi (fotbal, handbal, volei etc.). – Din fr. plongeon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plonjor
PLONJÓR, (1) plonjori, s. m., (2) plonjoare, s. n. 1. S. m. (Rar) Scafandru. 2. S. n. Aparat electric confecționat din oțel inoxidabil, în formă de spirală, care servește la încălzirea, în timp foarte scurt, a unei cantități mici de lichid, prin scufundare în acel lichid. – Din fr. plongeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plop
PLOP, plopi, s. m. Nume dat mai multor specii de arbori înalți, cu ramuri subțiri (îndreptate în sus), cu scoarța netedă, alb-cenușie și cu frunzele oval-lanceolate, argintii pe partea inferioară, cu pețiolul lung și flori crescute în amenți (Populus). ◊ Expr. Când va face plopul mere și răchita micșunele = niciodată. Mătușă (sau unchi, văr etc.) de plop = rudă îndepărtată. – Lat. *ploppus (= pop(u)lus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopar
PLOPÁR, plopari, s. m. Numele a două insecte cu țârâit caracteristic care trăiesc mai ales pe plopi; scripcar (Saperda carcharias și populnea). – Plop + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopărie
PLOPĂRÍE, plopării, s. f. Plopiș. – Plop + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopiş
PLOPÍȘ, plopișuri, s. n. Pădure de plopi; loc cu plopi; plopărie. – Plop + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopiș
PLOPÍȘ, plopișuri, s. n. Pădure de plopi; loc cu plopi; plopărie. – Plop + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopovăţ
PLOPOVẮȚ s. n. (Reg.) Un fel de mreajă ale cărei ochiuri, împletite cu lațuri, se strâng când intră peștele înăuntru. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopovăț
PLOPOVẮȚ s. n. (Reg.) Un fel de mreajă ale cărei ochiuri, împletite cu lațuri, se strâng când intră peștele înăuntru. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopuşor
PLOPUȘÓR, plopușori, s. m. Diminutiv al lui plop; plopuț. – Plop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopușor
PLOPUȘÓR, plopușori, s. m. Diminutiv al lui plop; plopuț. – Plop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopuţ
PLOPÚȚ, plopuți, s. m. (Reg.) Plopușor. – Plop + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plopuț
PLOPÚȚ, plopuți, s. m. (Reg.) Plopușor. – Plop + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscar
PLOSCÁR, ploscari, s. m. 1. Persoană care lucrează sau vinde ploști. 2. (În Evul Mediu, în Țările Române) Ajutor de paharnic; cupar. 3. (Reg.) Vornicel. 4. Fig. Palavragiu, flecar; ploscaș. – Ploscă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscaş
PLOSCÁȘ, ploscași, s. m. (Reg.) Ploscar (4). – Ploscă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscaș
PLOSCÁȘ, ploscași, s. m. (Reg.) Ploscar (4). – Ploscă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscă
PLÓSCĂ, ploști, s. f. 1. Vas de lemn, de lut ars, de metal sau de piele, cu capacitate mică, rotund și turtit, cu gâtul scurt și strâmt, în care se ține băutură și care se poartă atârnat de o curea. ◊ Expr. A umbla cu (sau a purta) plosca (cu minciuni) = a colporta minciuni, a duce vorbe, bârfeli de la unii la alții. 2. (Înv.) Vas în care vânătorul își ținea praful de pușcă. 3. Vas făcut din tablă smălțuită, sticlă, material plastic etc., cu o deschizătură largă în partea de sus, folosit de bolnavii imobilizați la pat pentru nevoile fiziologice. – Din bg., sb. ploska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploschiţă
PLOSCHÍȚĂ, ploschițe, s. f. Ploscuță. – Ploscă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploschiță
PLOSCHÍȚĂ, ploschițe, s. f. Ploscuță. – Ploscă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscuţă
PLOSCÚȚĂ, ploscuțe, s. f. Diminutiv al lui ploscă (1); ploschiță. – Ploscă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploscuță
PLOSCÚȚĂ, ploscuțe, s. f. Diminutiv al lui ploscă (1); ploschiță. – Ploscă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploşniţă
PLÓȘNIȚĂ, ploșnițe, s. f. Insectă parazită, de culoare roșie, cu corpul turtit și cu miros urât caracteristic, care trăiește prin crăpăturile pereților sau ale mobilelor și se hrănește cu sângele omului; păduche-de-lemn, stelniță, polușcă (Cimex lectularius). ◊ Compuse: ploșniță-de-pom = numele a două insecte de culoare măslinie pe spate, cu antenele în dungi negre și galbene, care trăiesc pe fragi, pe zmeură, pe căpșuni etc. (Pentatoma baccarum și Dolycoris baccarum); ploșniță-de-grădină = insectă de culoare albăstruie, cu miros usturător, foarte dăunătoare legumelor (Sirachia oleracea); ploșniță-sură = insectă de culoarea bronzului, cu aripi înguste și cu capul în formă de cub, care împrăștie un miros aromatic (Syromastes marginatus); ploșniță-de-apă = a) insectă care înoată pe spate la suprafața apei și care are un ac otrăvitor (Notonecta glanea); b) răcușor; c) cornățar; ploșniță-de-câmp = insectă parazită verzuie pe spate, castanie pe aripi și roșiatică pe burtă, care trăiește pe fructe și pe legume (Palomena prasina); ploșnița-verzei = insectă dăunătoare, de circa 8 mm lungime, roșie cu pete negre, care atacă varza și conopida (Euryderma ornata). – Cf. ceh. ploščica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploșniță
PLÓȘNIȚĂ, ploșnițe, s. f. Insectă parazită, de culoare roșie, cu corpul turtit și cu miros urât caracteristic, care trăiește prin crăpăturile pereților sau ale mobilelor și se hrănește cu sângele omului; păduche-de-lemn, stelniță, polușcă (Cimex lectularius). ◊ Compuse: ploșniță-de-pom = numele a două insecte de culoare măslinie pe spate, cu antenele în dungi negre și galbene, care trăiesc pe fragi, pe zmeură, pe căpșuni etc. (Pentatoma baccarum și Dolycoris baccarum); ploșniță-de-grădină = insectă de culoare albăstruie, cu miros usturător, foarte dăunătoare legumelor (Sirachia oleracea); ploșniță-sură = insectă de culoarea bronzului, cu aripi înguste și cu capul în formă de cub, care împrăștie un miros aromatic (Syromastes marginatus); ploșniță-de-apă = a) insectă care înoată pe spate la suprafața apei și care are un ac otrăvitor (Notonecta glanea); b) răcușor; c) cornățar; ploșniță-de-câmp = insectă parazită verzuie pe spate, castanie pe aripi și roșiatică pe burtă, care trăiește pe fructe și pe legume (Palomena prasina); ploșnița-verzei = insectă dăunătoare, de circa 8 mm lungime, roșie cu pete negre, care atacă varza și conopida (Euryderma ornata). – Cf. ceh. ploščica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploşniţărie
PLOȘNIȚĂRIE, ploșnițării, s. f. Mulțime de ploșnițe; p. ext. încăpere plină de ploșnițe. – Ploșniță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploșnițărie
PLOȘNIȚĂRIE, ploșnițării, s. f. Mulțime de ploșnițe; p. ext. încăpere plină de ploșnițe. – Ploșniță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploşniţoasă
PLOȘNIȚOÁSĂ, ploșnițoase, s. f. (Bot.; reg.) Specie de poroinic (Orchis coriophora). – Ploșniță + suf. -oasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploșnițoasă
PLOȘNIȚOÁSĂ, ploșnițoase, s. f. (Bot.; reg.) Specie de poroinic (Orchis coriophora). – Ploșniță + suf. -oasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploştină
PLÓȘTINĂ, ploștine, s. f. (Reg.) Teren umed și mocirlos; mlaștină. – Din sb. ploština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploștină
PLÓȘTINĂ, ploștine, s. f. (Reg.) Teren umed și mocirlos; mlaștină. – Din sb. ploština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plot
PLOT, ploturi, s. n. 1. Piesă de contact electric constituită dintr-un cilindru sau dintr-o prismă metalică, fixată într-o placă de material electroizolant sau pe suprafața acesteia, legată la un circuit electric. 2. Placă turnantă la încrucișarea unei căi ferate de mină. – Din fr. plot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plota
PLOTÁ, plotez, vb. I tranz. și intranz. A transpune pe hârtie, cu ajutorul plotterului, o reprezentare grafică computerizată. – Din engl. plot.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plotare
PLOTÁRE, plotări, s. f. Acțiunea de a plota și rezultatul ei. – V. plota.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ploton
PLOTÓN s. n. v. pluton^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plotoner
PLOTONÉR s. m. v. plutonier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plotonier
PLOTONIÉR s. m. v. plutonier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plotter
PLÓTTER, plottere, s. n. Periferic de minicalculator care execută desene și grafice; graf-plotter. [Pr.: plotăr] – Din engl. plotter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ploua
PLOUÁ, pers. 3 plóuă, vb. I. 1. Intranz. impers. A cădea, a curge ploaia. ◊ Expr. A ploua cu găleata (sau ca din cofă) = a ploua foarte tare, cu picături mari și repezi. Plouă de varsă = plouă foarte tare. A ploua ca prin sită = a ploua mărunt și des; a cerne, a bura. Parcă tot îi ninge și-i plouă, se spune despre o persoană posomorâtă și mereu nemulțumită. (Fam.) A se face că plouă = a da impresia că nu observă un lucru sau un fapt neplăcut. ♦ Tranz. impers. A cădea ploaia asupra cuiva sau a ceva; a uda. 2. Tranz. și intranz. P. anal. A cădea (de sus) sau a lăsa să cadă ceva în cantitate sau în număr mare și în mod neîntrerupt. [Pr.: plo-ua] – Lat. plovere (= pluere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plouat
PLOUÁT, -Ă, plouați, -te, adj. 1. Udat, muiat de ploaie. ◊ Expr. (Glumeț) A fi (sau a sta) ca o curcă (sau ca o găină) plouată sau ca un câine plouat = a fi trist, abătut. 2. Fig. Descurajat, fără chef, abătut. [Pr.: plo-uat] – V. ploua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plug
PLUG, pluguri, s. n. 1. Unealtă agricolă cu tracțiune animală sau mecanică, folosită la arat, la dezmiriștit etc. ◊ Expr. De la coarnele plugului = de la țară. ♦ Arat^1, plugărit. ♦ Îndeletnicirea, ocupația plugarului; plugărie^1. ◊ Expr. Acesta (sau acela) mi-i plugul = aceasta (sau aceea) îmi este meseria, ocupația. ♦ Fig. Ogor, pământ; țară. 2. (În sintagmele) Plug de cărbune = mașină de lucru prevăzută cu lame sau cuțite pentru dislocarea materialului, folosită la executarea mecanizată a operațiilor de abataj și de încărcare a cărbunilor. Plug nivelator = mașină folosită la nivelarea terenurilor și la împrăștierea unui material pe o șosea sau pe un teren. Plug pentru șanțuri = mașină de lucru cu cuțite speciale care servește la săparea șanțurilor. Plug de zăpadă = vehicul echipat cu un dispozitiv pentru curățarea zăpezii de pe o cale de comunicație. 3. Piesă metalică montată transversal pe o bandă de transport, pentru a face ca materialul transportat să cadă alături de bandă. 4. Figură de schi care constă în apropierea din mers a vârfurilor schiurilor în formă de unghi, pentru a frâna sau pentru a reduce viteza. 5. (Reg.) Plugușor (2). – Din sl. plugŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugar
PLUGÁR, plugari, s. m. 1. Țăran care se ocupă cu lucrarea pământului; agricultor; p. gener. țăran. 2. (Reg.) Flăcău care umblă cu plugușorul în ajunul Anului Nou. – Plug + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugăresc
PLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, plugărești, adj. (Rar) Privitor la plugar sau la plugărie; care ține de plugar sau de plugărie; specific plugarului. – Plugar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugăreşte
PLUGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un plugar (1), în felul plugarului. – Plugar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugărește
PLUGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un plugar (1), în felul plugarului. – Plugar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugări
PLUGĂRI, plugăresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A munci pământul în calitate de plugar (1); a lucra pământul cu plugul (I). – Din plugar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugărie
PLUGĂRÍE s. f. Plugărit; îndeletnicirea, ocupația plugarului (1). – Plugar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugărime
PLUGĂRÍME s. f. (Rar) Mulțime de plugari, totalitatea plugarilor; p. gener. țărănime. – Plugar + suf. -inie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugărire
PLUGĂRÍRE s. f. (Rar) Acțiunea de a plugări. – V. plugări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugărit
PLUGĂRÍT s. n. Acțiunea de a plugări; plugărire. – V. plugări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluguleţ
PLUGULÉȚ, plugulețe, s. n. (Rar) Plugușor. – Plug + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluguleț
PLUGULÉȚ, plugulețe, s. n. (Rar) Plugușor. – Plug + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluguşor
PLUGUȘÓR, plugușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui plug; pluguleț, pluguț. 2. Plug (1) împodobit cu hârtie colorată, cu flori etc., cu care umblă flăcăii în ajunul Anului Nou, recitând colinde, sunând din clopoței, pocnind din bici etc.; p. ext. datina uratului de Anul Nou în folclorul românesc, precum și versurile care se rostesc cu această ocazie; pluguleț, plug (5). – Plug + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plugușor
PLUGUȘÓR, plugușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui plug; pluguleț, pluguț. 2. Plug (1) împodobit cu hârtie colorată, cu flori etc., cu care umblă flăcăii în ajunul Anului Nou, recitând colinde, sunând din clopoței, pocnind din bici etc.; p. ext. datina uratului de Anul Nou în folclorul românesc, precum și versurile care se rostesc cu această ocazie; pluguleț, plug (5). – Plug + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluguţ
PLUGÚȚ, pluguțe, s. n. (Reg.) Plugușor (1). – Plug + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluguț
PLUGÚȚ, pluguțe, s. n. (Reg.) Plugușor (1). – Plug + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumânărea
PLUMÂNĂREÁ / PLUMÂNĂRÍCĂ s. f. prin analogie cu plămânărícă / plămânăreá. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

plumânărică
PLUMÂNĂRÍCĂ s. f. v. plămânărică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumb
PLUMB, (1) s. n., (2) plumbi, s. m., (3, 4) plumburi, s. n. 1. S. n. Element chimic metalic, moale și greu, maleabil, de culoare cenușie-albăstruie, lucios în momentul obținerii sau când este așchiat sau pilit proaspăt, rău conducător de căldură și de electricitate, folosit la fabricarea țevilor de canalizare și a tablelor pentru căptușirea unor aparate în industria chimică, la confecționarea plăcilor de acumulatoare etc. ◊ Loc. adv. Ca plumbul = greu. ◊ Apă de plumb = soluție bazică de acetat de plumb, cu gust dulce, folosită în medicină, în industria textilă etc. 2. S. m. Glonț, proiectil. 3. S. n. (Înv. și reg.) Disc mic de plumb (1) cu care se sigilează colete, vagoane, saci etc.; pecete de plumb. ♦ Greutate de diferite forme, folosită ca lest. 4. S. n. (Reg.) Creion. ♦ (Reg.; și în sintagma plumb de placă) Condei special cu care se scria pe tăblițele de ardezie. – Lat. plumbum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbat
PLUMBÁT, plumbați, s. m. Sare a plumbului tetravalent, obținut din carbonat alcalin cu litargă. – Din germ. Plumbat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbic
PLÚMBIC, -Ă, plumbici, -ce, adj. Plumbifer. – Din fr. plombique (după plumb).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbifer
PLUMBIFÉR, -Ă, plumbiferi, -e, adj. Care conține plumb (1); de natura plumbului; plumbic. – Din fr. plombifère (după plumb).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbişor
PLUMBIȘÓR, plumbișori, s. m. (Rar) Diminutiv al lui plumb (2). – Plumb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbișor
PLUMBIȘÓR, plumbișori, s. m. (Rar) Diminutiv al lui plumb (2). – Plumb + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbotipie
PLUMBOTIPÍE s. f. Tipar folosit pentru obținerea hârtiilor decorative marmorate. – Din fr. plombotypie (după plumb).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbui
PLUMBUÍ, plumbuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A sigila cu plumb (3). 2. A acoperi o piesă metalică cu un strat protector de (aliaj de) plumb (1). ♦ Fig. A întuneca, a mohorî. – Plumb + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbuire
PLUMBUÍRE, plumbuiri, s. f. Acțiunea de a plumbui și rezultatul ei; plumbuit^1. – V. plumbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbuit
PLUMBUÍT^1 s. n. Plumbuire. – V. plumbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumbuit
PLUMBUÍT^2, -Ă, plumbuiți, -te, adj. 1. (Despre colete, vagoane, saci etc.) Sigilat cu plumb (3). 2. (Despre piese metalice) Acoperit cu un strat de (aliaj de) plumb (1). ♦ Fig. Întunecat, mohorât. ◊ Întărit sau prevăzut cu (bucățele de) plumb ca să atârne greu. – V. plumbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumburiu
PLUMBURÍU, -ÍE, plumburii, adj. De culoarea plumbului (1); cenușiu, sur; p. ext. (despre cer, văzduh) încețoșat, întunecos. – Plumb + suf. -uriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumier
PLUMIÉR s. n. v. plumieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumieră
PLUMIÉRĂ, plumiere, s. f. (Livr.) Penar. [Pr.: -mi-e-. – Var.: plumiér s. n.] – Din fr. plumier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumpox
PLUMPÓX s. n. Boală a prunilor și a altor pomi fructiferi, provocată de un virus, manifestată prin apariția unor pete galbene pe frunze și a unor gropițe pe fructe. – Din engl. plum-pox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plumulă
PLUMÚLĂ, plumule, s. f. Parte a embrionului vegetal care constituie rudimentul părților aeriene ale unei plante. – Din lat. plumula, fr. plumule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plunger
PLÚNGER, plungere, s. n. Piesă rotundă de șamotă la alimentatoarele automate cu sticlă topită, care ajută la formarea picăturii de sticlă. – Din fr., engl. plunger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plural
PLURÁL, -Ă, plurali, -e, s. n., adj. 1. S. n. Categorie gramaticală care arată că este vorba de două sau de mai multe ființe sau lucruri de același fel. ◊ Pluralul autorității (sau al maiestății) = pluralul folosit în locul singularului în vechile acte oficiale, când autoritățile vorbeau despre ele însele. Pluralul autorului = pluralul folosit în locul singularului în opere științifice, publicistice și oratorice. Pluralul modestiei = plural (folosit mai ales în vorbirea populară) de referire la persoana proprie în discuția cu cineva considerat superior. Pluralul politeții (sau al reverenței) = pluralul folosit în locul singularului în formule de adresare respectuoasă către cineva. 2. Adj. (Gram.) Care indică pluralul (1), de plural, al pluralului. ♦ Fig. (Rar) Multilateral. ◊ Atenție plurală = atenție distributivă. – Din lat. pluralis, it. plurale, germ. Plural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluraletantum
PLURÁLE TÁNTUM, pluralia tantum, loc. adj. (Despre un nume) Care are numai formă de plural. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluralism
PLURALÍSM s. n. 1. (Fil.) Doctrină care admite că realitatea include mai multe genuri de existență (principii, esențe) sau că există descrieri diferite ale realității. 2. Principiu al democrației care preconizează menținerea mai multor forțe social-politice (partide, sindicate, organizații religioase etc.) interpuse între indivizi și stat, ca o condiție și o garanție a limitării puterii, a funcționării democrației. ♦ P. gener. Orice concepție care, într-un domeniu determinat, admite o multiplicitate de factori echivalenți, de principii etc. care nu pot fi reduse la unitate; stare de lucruri caracterizată prin existența acestei multiplicități. – Din fr. pluralisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluralist
PLURALÍST, -Ă, pluraliști, -ste, adj. Care se referă la pluralism, care aparține pluralismului. Teorie pluralistă. ♦ (Substantivat) Partizan, adept al pluralismului. – Din fr. pluraliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluralitate
PLURALITÁTE, pluralități, s. f. 1. Număr, cantitate mare (de ființe, de lucruri etc.), mulțime; multiplicitate, diversitate. 2. Numărul cel mai mare, partea cea mai mare a membrilor unei colectivități; majoritate. – Din lat. pluralitas, -atis, fr. pluralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluri-
PLURI- Element de compunere însemnând „mai mulți”, „mai multe”, care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. – Din lat. plus, pluris, fr. pluri-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluricarpelar
PLURICARPELÁR, -Ă, pluricarpelari, -e, adj. (Bot.; despre ovare și fructe) Format din mai multe carpele. – Pluri- + carpelă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluricavitar
PLURICAVITÁR, -Ă, pluricavitari, -e, adj. Care are mai multe caverne pulmonare. – Pluri- + cavitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluricelular
PLURICELULÁR, -Ă, pluricelulari, -e, adj. (Despre organisme) Care este constituit din mai multe celule. – Din fr. pluricellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluridimensional
PLURIDIMENSIONÁL, -Ă, pluridimensionali, -e, adj. Cu multe dimensiuni. [Pr.: -si-o-] – Pluri- + dimensional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluridimensionalitate
PLURIDIMENSIONALITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este pluridimensional. [Pr.: -si-o-] – Pluridimensional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluridisciplinar
PLURIDISCIPLINÁR, -Ă, pluridisciplinari, -e, adj. (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transfer de concepție și metodologie (adaptată) din mai multe discipline; multidisciplinar, interdisciplinar. – Din fr. pluridisciplinaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluridisciplinaritate
PLURIDISCIPLINARITÁTE s. f. Caracter pluridisciplinar; multidisciplinaritate, interdisciplinaritate. – Din fr. pluridisciplinarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluridotat
PLURIDOTÁT, -Ă, pluridotați, -te, adj. Care este înzestrat cu multe calități. – Pluri- + dotat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluriflor
PLURIFLÓR, -Ă, pluriflori, -e, adj. (Despre plante) Cu mai multe flori. – Din fr. pluriflore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluriform
PLURIFÓRM, -Ă, pluriformi, -e, adj. Care are sau poate avea mai multe forme; multiform. – Din lat. pluriformis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluriglandular
PLURIGLANDULÁR, -Ă, pluriglandulari, -e, adj. Care se referă la mai multe glande, care afectează mai multe glande. – Pluri- + glandular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurilateral
PLURILATERÁL, -Ă, plurilaterali, -e, adj. (Rar) Multilateral. – Din fr. plurilatéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurilingv
PLURILÍNGV, -Ă, plurilingvi, -e, adj. Multilingv; poliglot. – Din fr. plurilingue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurimilenar
PLURIMILENÁR, -Ă, plurimilenari, -e, adj. (Rar) Multimilenar. – Pluri- + milenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurinaţional
PLURINAȚIONÁL, -Ă, plurinaționali, -e, adj. (Despre țări, state, orașe) Multinațional. [Pr.: -ți-o-] – Pluri- + național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurinațional
PLURINAȚIONÁL, -Ă, plurinaționali, -e, adj. (Despre țări, state, orașe) Multinațional. [Pr.: -ți-o-] – Pluri- + național.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurinuclear
PLURINUCLEÁR, -Ă, plurinucleari, -e, adj. (Biol.; despre celule) Polinuclear. [Pr.: -cle-ar] – Pluri- + nuclear.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluripartid
PLURIPARTÍD, -Ă, pluripartide, adj. (Despre sisteme politice) Care este format din mai multe partide. – Din fr. pluripartite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluripartidism
PLURIPARTIDÍSM s. n. Coexistență a mai multor partide într-un sistem politic. – Din engl. pluripartidisme. Cf. fr. pluripartisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluripartit
PLURIPARTÍT, -Ă, pluripartite, adj. Cu mai multe părți. – Din fr. pluripartite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurisecular
PLURISECULÁR, -Ă, pluriseculari, -e, adj. (Rar) Multisecular. – Pluri- + secular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluritate
PLURITÁTE, plurități, s. f. (Rar) Pluralitate (1). – Din lat. pluritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurivalent
PLURIVALÉNT, -Ă, plurivalenți, -te, adj. (Despre substanțe) Care are mai multe valențe; polivalent. – Din fr. plurivalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurivalenţă
PLURIVALÉNȚĂ, plurivalențe, s. f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi plurivalent; polivalență. – Pluri- + valență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurivalență
PLURIVALÉNȚĂ, plurivalențe, s. f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi plurivalent; polivalență. – Pluri- + valență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plurivoc
PLURIVÓC, -Ă, plurivoci, -ce, adj. (Despre cuvinte, propoziții sau fraze) Cu mai multe înțelesuri. – Din lat. plurivocus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plus
PLUS^1- Element de compunere care înseamnă „mai mult”, „în plus^2” și care servește la formarea unor substantive. – Din plus^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plus
PLUS^2, (1, 2) plusuri, s. n., (3) adv. 1. S. n. Ceea ce depășește o cantitate dată; prisos. ◊ Loc. adj. În plus = peste ceea ce este obișnuit; pe lângă aceasta, pe deasupra. 2. S. n. (Mat.) Semn grafic în formă de cruce, care indică operația de adunare (a mărimilor între care se găsește) sau caracterizează numerele sau mărimile pozitive (dacă se găsește înaintea acestora). (Cu valoare de prepoziție) Cinci plus trei fac opt. ◊ Plus infinit = simbol matematic care arată creșterea nelimitată a numerelor pozitive. ♦ Semn grafic în formă de cruce, care, pus pe lângă o notă dată școlarilor, îi mărește valoarea. ♦ Semn grafic identic cu cel din matematică, indicând sarcinile electrice pozitive. 3. Adv. Mai mult, și încă. – Din lat. plus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plusa
PLUSÁ, plusez, vb. I. Intranz. A miza la un joc de cărți mai mult decât au mizat toți cei dinainte; a mări miza. – Din plus^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plusare
PLUSÁRE s. f. Acțiunea de a plusa și rezultatul ei. – V. plusa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plusprodus
PLUSPRODÚS s. n. Produs creat de lucrătorii din sfera producției materiale peste produsul necesar prin cheltuire de muncă suplimentară. [Pl. și: plusprodusuri] – Plus^1- + produs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plusvaloare
PLUSVALOÁRE s. f. 1. (Ec. pol.) Mărirea valorii unui bun care n-a suferit transformări materiale. 2. (În doctrina marxistă) Valoare nou-creată de către muncitori în procesul de producție peste echivalentul valorii forței lor de muncă și însușită gratuit de către capitalist. – Plus^1- + valoare (după fr. plus-value).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluş
PLUȘ, plușuri, s. n. Țesătură de bumbac, de lână, de păr de capră etc. mai groasă decât catifeaua și cu părul mai lung decât al acesteia, care se folosește mai ales în tapițerie. ♦ (La pl.) Varietăți de pluș. – Din germ. Plüsch, fr. p(e)luche, rus. pliuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluș
PLUȘ, plușuri, s. n. Țesătură de bumbac, de lână, de păr de capră etc. mai groasă decât catifeaua și cu părul mai lung decât al acesteia, care se folosește mai ales în tapițerie. ♦ (La pl.) Varietăți de pluș. – Din germ. Plüsch, fr. p(e)luche, rus. pliuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluşa
PLUȘÁ, plușez, vb. I. Tranz. A executa operația de plușare. – Din pluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plușa
PLUȘÁ, plușez, vb. I. Tranz. A executa operația de plușare. – Din pluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluşare
PLUȘÁRE, plușări, s. f. Operație finală prin care se obține un luciu mătăsos pe fața pieilor de mănuși și de haine prin frecarea lor cu un pluș aplicat pe un tambur rotativ. – V. plușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plușare
PLUȘÁRE, plușări, s. f. Operație finală prin care se obține un luciu mătăsos pe fața pieilor de mănuși și de haine prin frecarea lor cu un pluș aplicat pe un tambur rotativ. – V. plușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluşat
PLUȘÁT, -Ă, plușați, -te, adj. (Despre mobile) Tapițat cu pluș. ♦ (Despre țesături) Care are un strat de fire pe una sau pe ambele fete. – Din fr. peluché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plușat
PLUȘÁT, -Ă, plușați, -te, adj. (Despre mobile) Tapițat cu pluș. ♦ (Despre țesături) Care are un strat de fire pe una sau pe ambele fete. – Din fr. peluché.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plut
Plut = Plutus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plutaş
PLUTÁȘ^1, plutași, s. m. Muncitor care lucrează la construirea plutelor sau care conduce plutele pe apă. – Plută^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutaș
PLUTÁȘ^1, plutași, s. m. Muncitor care lucrează la construirea plutelor sau care conduce plutele pe apă. – Plută^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutaş
PLUTÁȘ^2, plutași, s. m. (Bot.) Plută^2 (1). – Plută^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutaș
PLUTÁȘ^2, plutași, s. m. (Bot.) Plută^2 (1). – Plută^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plută
PLÚTĂ^1, plute, s. f. Ansamblu format din trunchiuri de copac prinse împreună și destinat transportului buștenilor pe ape curgătoare. ◊ Expr. A face pluta = a înota plutind orizontal (pe spate). (Rar) A cădea de-a pluta = a cădea întins la pământ. ♦ Platformă de lemn plutitoare, folosită pentru salvare pe apă. ♦ Plută-far = plută mare, cu o baliză din panouri și o instalație de semnale de ceață, servind pentru orientare. – Din bg. pluta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plută
PLÚTĂ^2, (1) plute, s. f. 1. Specie de plop ale cărui ramuri cresc aproape de la baza trunchiului, dând coroanei o formă de piramidă lungă și îngustă; plutaș^2 (Populus pyramidalis). 2. Material gros, neted, poros, impermeabil, elastic și mai ușor decât apa, obținut din stratul exterior al scoarței unor specii de stejar și folosit pentru fabricarea dopurilor, a colacilor de salvare, ca material izolant, în construcția avioanelor etc.; suber. ♦ (Rar) Dop fabricat din plută^2 (2). ♦ Bucată de lemn sau de alt material ușor care se leagă de sfoara undiței pentru a o face să plutească la suprafața apei. ♦ Bucățică de lemn ușor în care se înfige fitilul candelei. – Din sb. plut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutări
PLUTĂRÍ, plutăresc, vb. IV. Intranz. 1. A merge cu pluta^1 pe apă. 2. A transporta buștenii pe apă; a practica meseria de plutaș^1. – Plută^1 + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutărie
PLUTĂRÍE s. f. 1. Transportul pe apă al buștenilor (legați în plute^1); plutărit (1). 2. Îndeletnicirea plutașului^1; plutărit (2), plutășie. 3. (Rar) Mulțime de plute^1. – Plută^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutărit
PLUTĂRÍT s. n. 1. Transportul pe apă al buștenilor (legați în plute^1); plutărie (1). 2. Îndeletnicirea plutașului^1; plutărie (2). – V. plutări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutăşie
PLUTĂȘÍE, plutășii, s. f. Plutărie (2). – Plutaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutășie
PLUTĂȘÍE, plutășii, s. f. Plutărie (2). – Plutaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluti
PLUTÍ, plutesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre corpuri) A se menține la suprafața unui lichid prin cufundare parțială în volumul acestuia; a aluneca, a se deplasa pe suprafața unui lichid. ♦ (Despre mâncăruri) A fi înecat în grăsime sau sos. 2. (Despre păsări, insecte etc.) A se menține sau a se mișca lin în aer sau într-un fluid fără intervenția unei acțiuni din exterior. ◊ Expr. A pluti în aer = a) (despre un fenomen sau un eveniment) a fi gata să se dezlănțuie, a presimți apariția; b) (despre o afirmație, o situație etc.) a nu se sprijini pe realitate. ♦ (Despre corpuri cerești; adesea fig.) A se mișca pe bolta cerească. ♦ (Despre sunete și mirosuri) A străbate prin aer, a se împrăștia, a se răspândi. 3. (Adesea fig.) A se menține sau a se mișca lin într-un spațiu sau într-un mediu real sau imaginar. ♦ Fig. A dăinui, a stărui, a predomina. – Din plută^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutibil
PLUTÍBIL, -Ă, plutibili, -e, adj. (Rar; despre ape) Pe care se poate naviga; navigabil. – Pluti + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutică
PLUTÍCĂ, plutici, s. f. Plantă erbacee acvatică cu rizom lung, cu flori galbene și cu frunze lucitoare care plutesc la suprafața apei (Nymphoides peltata). – Plută^1 + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutind
PLUTÍND, -Ă, plutinzi, -de, adj. (Rar) Care plutește, care se leagănă. ♦ Fig. Oscilant, schimbător; nehotărât. – V. pluti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutire
PLUTÍRE, plutiri, s. f. 1. Faptul de a pluti; menținere sau mișcare a unui corp pe suprafața unui lichid sau în masa unui fluid. 2. Transport organizat de mărfuri sau de persoane care se face pe o navă; trafic pe apă; navigație. – V. pluti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutit
PLUTÍT^1 s. n. Faptul de a pluti. ♦ Transportare a lemnului prin menținerea lui la suprafața unei ape curgătoare. – V. pluti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutit
PLUTÍT^2, -Ă, plutiți, -te, adj. 1. (Despre lemne, bușteni) Care este adus pe cursul unei ape. 2. (Despre zborul păsărilor) Care planează. – V. pluti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutitor
PLUTITÓR, -OÁRE, plutitori, -oare, adj., s. n., s. f. 1. Adj. Care poate pluti la suprafața unui lichid; flotabil. ◊ Pod plutitor = platformă care servește la transportul persoanelor sau lucrurilor de la un mal la celălalt al unei ape; bac. Insulă plutitoare sau ostrov plutitor = îngrămădire de pământ, nisip sau nămol, mai ales în apele curgătoare, formând o insuliță acoperită cu vegetație. ♦ Care se menține în văzduh. ♦ (Înv.; despre ape curgătoare) Navigabil. 2. S. n. Corp care plutește la suprafața unui lichid și care, fiind legat printr-un sistem de pârghii, cabluri etc., indică și uneori reglează nivelul lichidului dintr-un recipient; flotor. ♦ Corp alcătuit dintr-un material cu densitate mai mică decât a apei, care servește la măsurarea vitezei unui curent de apă. 3. S. n. Construcție care plutește, prevăzută cu un echipament cu ajutorul căruia poate îndeplini unele servicii de semnalizare sau de transport, folosită în navigație. 4. S. f. (Bot.) Rourică. 5. S. f. (Bot.; reg.; în sintagma) Plutitoare-dulce = lemn-dulce. – Pluti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluto
Pluto (sau Pluton), denumire purtată de zeul Hades, considerat posesorul bogățiilor nemăsurate care se ascundeau în măruntaiele pămîntului (v. Hades).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plutocrat
PLUTOCRÁT, -Ă, plutocrați, -te, s. m. și f. Persoană care, datorită averii de care dispune, participă la conducerea statului și a treburilor publice. – Din fr. ploutocrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutocratic
PLUTOCRÁTIC, -Ă, plutocratici, -ce, adj. Care aparține plutocrației, referitor la plutocrație, de plutocrat. – Din fr. plutocratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutocraţie
PLUTOCRAȚÍE, plutocrații, s. f. Formă de guvernare în care puterea de stat este concentrată în mâinile celor mai bogați. ♦ Totalitatea persoanelor care, cu ajutorul averii, impun plutocrația (1). – Din fr. plutocratie, germ. Plutokratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutocrație
PLUTOCRAȚÍE, plutocrații, s. f. Formă de guvernare în care puterea de stat este concentrată în mâinile celor mai bogați. ♦ Totalitatea persoanelor care, cu ajutorul averii, impun plutocrația (1). – Din fr. plutocratie, germ. Plutokratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluton
PLUTÓN^1, plutoane, s. n. 1. Subunitate militară mai mică decât compania, alcătuită din trei sau patru grupe. ◊ Pluton de execuție = unitate militară care execută prin împușcare pe cei osândiți la moarte. ♦ P. anal. Grup de persoane cu preocupări sau ocupații comune. ♦ P. ext. Stol, pâlc. 2. Grup compact și omogen de concurenți sportivi care se află într-o anumită poziție pe parcursul unei curse de alergări, caiac-canoe, ciclism etc. [Var.: (pop.) plotón s. n.] – După fr. peloton, it. plotone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluton
PLUTÓN^2, plutoni, s. m. Corp de roci magmatice, în general de dimensiuni mari, fixat prin intruziune în masa unor strate sedimentare. – Din fr. pluton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutoner
PLUTONÉR s. m. v. plutonier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutonian
PLUTONIÁN, -Ă, plutonieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Referitor la Pluton (zeul grec al Infernului). 2. Adj., s. m. și f. (Adept) al plutonismului. [Pr.: -ni-an] – Din fr. plutonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutonic
PLUTÓNIC, -Ă, plutonici, -ce, adj. (Despre roci eruptive și despre corpurile pe care le alcătuiesc) Care s-a format prin acțiunea vulcanilor în adâncul scoarței terestre. ◊ Rocă plutonică = nume dat rocilor abisale și intrusive. – Din fr. plutonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutonier
PLUTONIÉR, plutonieri, s. m. Grad de subofițer imediat superior sergentu- lui-major; persoană care are acest grad. -0* Plutonier-major = grad de subofițer imediat superior plutonierului; persoană care are acest grad. Plutonier-adjutant = cel mai mare grad de subofițer, imediat superior plutonieralui-major; persoană care are acest grad. [Pr.: -ni-er. – Var.: (pop.) plutonér, plotonér, plotoniér s. m.] – Pluton^1 + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutonism
PLUTONÍSM s. n. 1. Totalitatea proceselor geologice legate de mișcarea topiturilor magmatice la mari adâncimi în scoarța terestră. 2. Concepție geologică care consideră că formarea rocilor s-ar datora numai topiturilor magmatice. – Din fr. plutonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutonit
PLUTONÍT, plutonite, s. n. Roci magmatice consolidate în adâncurile scoarței terestre. – Din pluton^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutoniu
PLUTÓNIU s. n. Element chimic de sinteză, radioactiv, obținut din uraniu, capabil să întrețină reacții nucleare în lanț, folosit la obținerea energiei nucleare prin bombardarea cu neutroni. – Din fr. plutonium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutui
PLUTUÍ, plutuiesc, vb. IV. Tranz. A supune pieile tăbăcite unei operații de finisare, tratându-le cu săruri de crom, pentru a le face moi și a le da un aspect plăcut. – Plută^2 + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutuire
PLUTUÍRE, plutuiri, s. f. Acțiunea de a plutui și rezultatul ei; plutuit. – V. plutui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutuit
PLUTUÍT s. n. Plutuire. – V. plutui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

plutus
Plutus, fiul lui Iasion și al lui Demeter, era zeul și personificarea bogățiilor nemăsurate care se aflau pe pămînt. Plutus era „zeul orb” căruia părintele zeilor îi luase vederea ca să le împartă muritorilor, buni și răi deopotrivă, bogățiile la întîmplare.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pluvial
PLUVIÁL, -Ă, pluviali, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre ape) Produs de ploaie. 2. S. n. Interval de timp din pleistocen cu precipitații abundente în zona tropicală. [Pr.: -vi-al] – Din fr. pluvial, lat. pluvialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviodenudare
PLUVIODENUDÁRE, pluviodenudări, s. f. Acțiunea de denudație exercitată de scurgerea apelor provenite din precipitații. [Pr.: -vi-o-] – Cf. pluvial și denudare (rar „denudație”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviograf
PLUVIOGRÁF, pluviografe, s. n. Pluviometru care înregistrează automat cantitatea și intensitatea precipitațiilor atmosferice. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviogramă
PLUVIOGRÁMĂ, pluviograme, s. f. (Met.) Diagramă obținută la pluviograf. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviometric
PLUVIOMÉTRIC, -Ă, pluviometrici, -ce, adj. Referitor la pluviometru; care ține de pluviometru. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviometrie
PLUVIOMETRÍE s. f. Măsurare a cantității de precipitații căzute într-un interval de timp pe o anumită suprafață. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviometru
PLUVIOMÉTRU, pluviometre, s. n. Aparat folosit pentru determinarea cantității de precipitații atmosferice căzute într-un anumit interval de timp pe o anumită suprafață. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluvios
PLUVIÓS, -OÁSĂ, pluvioși, -oase, adj. Ploios. [Pr.: -vi-os] – Din fr. pluvieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluvioscop
PLUVIOSCÓP, pluvioscoape, s. n. Aparat care înregistrează ora, durata și cantitatea ploii căzute într-o anumită regiune. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluvioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluviose
PLUVIÓSE s. m. A cincea lună din calendarul republican francez (20 ianuarie – 18 februarie). [Pr.: plüvióz] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pluvius
Pluvius, denumire purtată de Zeus, în calitatea sa de stăpîn al ploilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

plymouth
PLYMOUTH s. n. Rasă de găini cu producție mixtă (carne și ouă), crescută și în România. [Pr.: plímăs] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneu
PNEU, pneuri, s. n. Ansamblu format dintr-o cameră de aer comprimat și o anvelopă, fixat la roțile anumitor (auto)vehicule. – Din fr. pneu, germ. Pneu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumatic
PNEUMÁTIC, -Ă, pneumatici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre mașini, aparate, utilaje etc.) Care funcționează cu aer comprimat. ♦ Care este folosit la comprimarea sau la deplasarea aerului. 2. S. f. Parte a fizicii care studiază proprietățile aerului și ale altor gaze. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatique, lat. pneumaticus, it. pneumatico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumatolit
PNEUMATOLÍT, pneumatolite, s. n. (La pl.) Roci magmatice ale căror minerale sunt formate prin fenomenul de pneumatoliză. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatolyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumatoliză
PNEUMATOLÍZĂ s. f. Totalitatea fenomenelor provocate de acțiunea emanațiilor gazoase dezvoltate din magmă asupra rocilor înconjurătoare cu care ajung în contact. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumatoză
PNEUMATÓZĂ, pneumatoze, s. f. Îngrămădire de gaze în cavitățile organismului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumococ
PNEUMOCÓC, pneumococi, s. m. Diplococ gram-pozitiv, care provoacă la oameni pneumonia și alte infecții ale arborelui respirator, iar la animale septicemia. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumococic
PNEUMOCÓCIC, -Ă, pneumococici, -ce, adj. Provocat depneumococ, referitor la pneumococ; care ține de pneumococ. [Pr.: pne-u-] – Pneumococ + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumoconioză
PNEUMOCONIÓZĂ, pneumoconioze, s. f. Boală pulmonară cronică cu caracter profesional, consecință a iritației provocate de inhalarea masivă, îndelungată și de fixarea pe plămâni a unor pulberi (de azbest, cărbune, dioxid de siliciu, de fier etc.), care determină inflamația și apoi sclerozarea lor. [Pr.: pne-u-mo-co-ni-o-] – Din fr. pneumoconiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumoenterită
PNEUMOENTERÍTĂ, pneumoenterite, s. f. Pneumonie contagioasă la porci, provocată de un microb, a cărei evoluție se prezintă la început ca o complicație a pestei porcine. [Pr.: pne-u-mo-en-] – Din fr. pneumo-entérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumogastric
PNEUMOGÁSTRIC, -Ă, pneumogastrici, -ce, adj. Care este comun plămânilor și stomacului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumogastrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumograf
PNEUMOGRÁF, pneumografe, s. n. Aparat care înregistrează amplitudinea și frecvența mișcărilor respiratorii ale toracelui. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumographe, germ. Pneumograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumografie
PNEUMOGRAFÍE, pneumografii, s. f. (Med.) Radiografie a unei regiuni anatomice după injectarea unui gaz. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumolog
PNEUMOLÓG, -Ă, pneumologi, -ge, s. m. și f. Medic specialist în pneumologie. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumologic
PNEUMOLÓGIC, -Ă, pneumologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la pneumologie, de pneumologie. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumologie
PNEUMOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care studiază bolile plămânului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumonic
PNEUMÓNIC, -Ă, pneumonici, -ce, adj. Privitor la bolile de plămâni; propriu bolilor de plămâni. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumonie
PNEUMONÍE, pneumonii, s. f. Inflamație a unui lob sau a unui segment pulmonar, provocată în mod obișnuit de pneumococ sau de virusuri și care se manifestă prin febră, tuse, junghiuri, frisoane, expectorații. ◊ Dublă pneumonie = pneumonie care afectează ambii plămâni. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumopatie
PNEUMOPATÍE, pneumopatii, s. f. Nume generic dat tuturor afecțiunilor pulmonare. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumoperitoneu
PNEUMOPERITONÉU, pneumoperitonee, s. n. 1. Pătrundere accidentală a aerului sau a altor gaze în cavitatea peritoneală. 2. Introducere de oxigen sau de alt gaz în cavitatea peritoneală, în scop terapeutic sau pentru stabilirea diagnosticului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumopéritoine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumoragie
PNEUMORAGÍE, pneumoragii, s. f. Hemoragie pulmonară care survine în diferite boli de inimă. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumoterapie
PNEUMOTERAPÍE, pneumoterapii, s. f. Metodă de tratament în bolile pulmonare care folosește inspirarea aerului comprimat sau rarefiat. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumotomie
PNEUMOTOMÍE, pneumotomii, s. f. Secționare a unui plămân în vederea extragerii puroiului sau a unei tumori aflate în interiorul lui. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumotorace
PNEUMOTORACE, pătrunderea aerului în cavitatea pleurală în urma unei plăgi penetrante în această cavitate sau a unei perforații a plămânului de către un proces patologic (tuberculoză, cancer). Se poate însoți de o stare gravă de șoc. În afară de p. spontan, există un p. terapeutic, executat de medic, cu scopul să comprime un plămân bolnav, favorizând prin imobilitate vindecarea unor leziuni tuberculoase.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pneumotorax
PNEUMOTORÁX, pneumotoraxuri, s. n. 1. Pătrundere a aerului în cavitatea pleurală, din cauza perforării plămânului sau a peretelui toracic. Pneumotorax spontan. Pneumotorax accidental. 2. Metodă de tratare a tuberculozei pulmonare, constând în introducerea artificială a aerului în cavitatea pleurei pentru a comprima și a imobiliza plămânul bolnav până la însănătoșire. Pneumotorax artificial. Pneumotorax terapeutic. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumothorax.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pneumotrop
PNEUMOTRÓP, -Ă, pneumotropi, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre microorganisme) Care manifestă o afinitate specială pentru țesutul pulmonar. 2. S. m. Virus care provoacă leziuni în aparatul respirator, la oameni și la animale. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poală
POÁLĂ, poale, s. f. I. 1. Partea de jos a unui veșmânt femeiesc sau a unor obiecte de îmbrăcăminte (încheiate în față); tivitură a unui obiect de îmbrăcăminte; partea de la talie în jos, mai largă, a unor veșminte; (pop.) fustă. ◊ Loc. adv. La poala (sau la poalele) cuiva = a) înaintea, la picioarele cuiva; b) la voia, la bunul-plac al cuiva. ◊ Expr. A se ține de poala (sau poalele) cuiva = a) (despre copii) a sta în preajma sau sub ocrotirea mamei, a nu se depărta de ea; b) a urmări cu insistență pe cineva, a se ține scai de cineva. A-l trage (pe cineva) copiii de poale = a avea copii mici, familie numeroasă, a avea greutăți familiale. (Fam.; despre femei) A ține (pe cineva) la (sau de) poala (sau poalele) ei = a nu-i lăsa (cuiva) prea multă libertate de acțiune, a-l ține din scurt, a dispune de cineva. A-și da poalele peste cap sau a-și lua (ori a-și pune) poalele în cap = a nu mai ține socoteală de nimic, a depăși orice limită; a da pe față un caracter josnic, imoral. A săruta poala (sau poalele) cuiva = a săruta partea de jos a hainei unui suveran în semn de supunere și respect, potrivit unui obicei azi ieșit din uz; a se închina; p. ext. a se prosterna, a se umili. ♦ (Plăcintă cu) poale (sau poalele)-n brâu = plăcintă făcută din bucăți pătrate de aluat, ale cărei colțuri se întorc peste umplutură, formând un fel de plic. 2. Partea corpului cuprinsă între brâu și genunchi, împreună cu partea de îmbrăcăminte corespunzătoare, la o persoană care șade; partea de jos și din față a unei fuste, a unui șorț etc. adusă în sus și ținută cu mâna sau prinsă în brâu, formând o adâncitură în care se pot aduna ori duce anumite lucruri. ◊ Loc. adv. Cu poala = în cantitate mare, mult. ◊ Expr. (Rar) A duce pe cineva în poală = a ocroti, a proteja pe cineva. ♦ Cantitatea de lucruri care pot fi duse într-o poală (I 2). O poală de ouă. 3. Spec. (La pl.) Bucată de pânză frumos lucrată cu care se împodobește o icoană sau cu care se acoperă masa din altar. 4. Parte marginală a unei piei (care acoperea abdomenul și picioarele animalului). II. P. anal. 1. Margine a unei păduri situată de obicei mai în vale. 2. Parte a cerului mărginită de linia orizontului; zare. (La pl.) Zonă mai largă de la baza unei forme de relief înalte (munte, deal, pisc etc.). ♦ Partea de jos a unei clădiri, a unui zid; bază, temelie. ♦ Partea de jos a coroanei unui copac. III. Compuse: (Bot.)poala-rândunicii saupoala-Maicii-Domnului = volbură; poala-Sfintei-Mării = plantă erbacee din familia labiatelor, cu tulpina înaltă, cu frunze mici, aromate și flori albe (Nepeta nuda). IV. (Pop.; în sintagma) Poală- albă = leucoree. – Din sl. pola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poamă
POÁMĂ, poame, s. f. 1. Rodul comestibil al pomilor fructiferi; p. gener. fruct. ◊ Expr. Poamă acră = persoană urâcioasă, cicălitoare, rea. ♦ Fruct fals cu endocarpul membranos și mezocarpul cărnos, provenit din dezvoltarea și modificarea receptaculului florii. 2. (La pl.) Fructe tăiate felii, uscate la soare sau în cuptoare (speciale) pentru a fi păstrate pentru iarnă. 3. (Reg.; la sg. cu sens colectiv) Struguri. ♦ Stafidă. ♦ Viță-de-vie. ♦ (La pl.) Coacăz. 4. Fig. Persoană lipsită de seriozitate și de caracter; om de nimic, ticălos, derbedeu. ♦ Femeie imorală, ușuratică, stricată. 5. Compuse: (Bot.; reg.) poama-câinelui = a) verigar; b) barba-caprei; poame-de-runc = zmeur; poama-vulpii = a) dalac; b) remf; poama-momiței = vuietoare; poamele-mâței = arăriel; poame-de-pământ = cartof. – Lat. poma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poanson
POANSÓN, poansoane, s. n. 1. Unealtă construită dintr-o tijă de oțel sau de alt metal dur, de formă conică, triunghiulară etc., cu vârful gravat în relief, care servește la perforarea sau la marcarea prin presare a unor obiecte de metal, la confecționarea unor matrițe, la baterea medaliilor etc. ♦ Instrument ascuțit din oțel, folosit în tehnica gravurii. 2. Piesă a unei matrițe, cu un contur cu muchii tăietoare sau cu o suprafață de lucru plană sau profilată, care servește la decupare, detașare, imprimare etc. prin deformare plastică. 3. Unealtă cilindrică de os, cu vârful ascuțit, cu care se perforează pânza și se dă formă rotundă unor puncte de broderie cu găuri. [Pl. și: poansonuri] – Din fr. poinçon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poansona
POANSONÁ, poansonez, vb. I. Tranz. A găuri, a perfora sau a marca cu un poanson. ♦ A grava cu poansonul. – Din fr. poinçonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poansonaj
POANSONÁJ, poansonaje, s. n. Poansonare. – Din fr. poinçonnage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poansonare
POANSONÁRE, poansonări, s. f. Acțiunea de a poansona și rezultatul ei; poansonaj. – V. poansona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poansoneză
POANSONÉZĂ, poansoneze, s. f. Mașină de poansonat; presă de perforat. – Din fr. poinçonneuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poanta
POANTÁ vb. I v. ponta^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poantă
POÁNTĂ, poante, s. f. 1. Momentul cel mai de efect, punctul culminant al unei glume, al unei epigrame, al unei anecdote; ceea ce dă expresie, vioiciune unei opere literare sau artistice. 2. Extremitatea anterioară a piciorului unei balerine; vârf. ♦ Porțiune a piciorului unei balerine cuprinsă între gleznă și degete. ♦ Poziție în baletul clasic, executată de obicei de femei, care constă în ridicarea și deplasarea pe vârful degetelor și cu falangele bine întinse, cu ajutorul unor pantofi speciali legați de gleznă. ♦ (La pl.) Papuci speciali, cu vârful alungit și întărit, legați de gleznă, pe care îi poartă balerinele. – Din fr. pointe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poanter
POÁNTER s. m. v. pointer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poantilism
POANTILÍSM s. n. v. pointillism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poantilist
POANTILÍST, -Ă adj., s. m. și f. v. pointillist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poantou
POANTÓU, poantouri, s. n. Arc de reglare a unui carburator, care servește la deschiderea și închiderea accesului combustibilului în carburator. – Din fr. pointeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poară
POÁRĂ s. f. (Reg.) Ceartă, vrajbă, gâlceavă. ◊ Loc. adv. În poară = împotrivă, în contra, în ciudă. ◊ Expr. A se pune în poară (cu cineva) = a se contrazice cu cineva, a se împotrivi cuiva, a se lua la ceartă. – Din sl. pora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poarcă
POÁRCĂ, poarce, s. f. 1. (Pop.) Scroafă. 2. Joc de copii, la care unul dintre jucători, numit porcar, împinge cu un băț spre o groapă o minge, o bilă etc., în timp ce ceilalți jucători încearcă să-i oprească trecerea; p. ext. minge, bilă etc. cu care se joacă acest joc. ◊ Expr. A bate poarca = a juca jocul descris mai sus. – Lat. porca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poartă
POÁRTĂ, porți, s. f. 1. Deschidere amenajată într-un zid, într-un gard etc. în care s-au prins cu balamale tăblii de lemn, de fier etc. pentru a permite accesul din interior în exterior și invers; deschizătura împreună cu tăblița, cu balamalele etc.; tăblia care închide deschizătura. ◊ Loc. adv. Poartă-n poartă cu cineva = față în față, vizavi, peste drum. ◊ Expr. A bate la toate porțile (sau la porțile cuiva) = a se adresa tuturor, solicitând sprijin, ajutor într-o împrejurare grea. Poartă de scăpare = mijloc de a ieși dintr-o situație dificilă. A sta (sau a rămâne, a se uita) ca vițelul la poarta nouă = a sta (sau a rămâne, a se uita) uimit, nedumerit, dezorientat (în fața unei situații noi și neașteptate, căreia nu-i poți face față). ♦ Intrare într-o cetate sau într-un oraș. ♦ Regiune periferică din jurul unui oraș, al unui ținut, al unei țări; margine, hotar. ♦ Fig. Cale de acces; posibilitate de a realiza ceva, mijloc. 2. Ușă la intrarea principală a unei clădiri; p. ext. casă, gospodărie. ◊ Expr. Din poartă în poartă = din casă în casă, dintr-un loc într-altul. 3. Arcul pe care îl formează o conductă de aer comprimat traversând galeria unei mine. 4. Cadru format din două bare verticale unite la capătul de sus printr-o bară orizontală (de care se prinde o plasă), instalat pe terenurile de sport, în care se urmărește introducerea mingii sau a pucului la unele jocuri sportive (fotbal, handbal, hochei etc.). 5. Vale îngustă prin care o apă își deschide trecerea între două șiruri de munți; pas, trecătoare, defileu. ♦ Loc îngust între pereții de stâncă ai vârfurilor de munte prin care se trece pe alt versant. 6. (Înv.; în epoca suzeranității turcești asupra Țărilor Române) Reședința, curtea sultanului sau a unui pașă; p. ext. Imperiul Otoman. – Lat. porta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pobedit
POBEDÍT s. m. Carbură de wolfram și cobalt, cu duritate mare. – Din rus. pobedit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poc
POC interj. Cuvânt care redă un sunet (înfundat) produs de lovirea cu (sau de) un obiect tare, de o izbitură, de descărcarea unei arme, de ceva care plesnește sau crapă, de bătăile (repetate) în ușă etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocaianie
POCAIÁNIE, pocaianii, s. f. 1. (Înv.) Pocăință. ♦ Una dintre cele șapte taine ale Bisericii creștine. 2. (Înv. și reg.) Penitență pentru ispășirea păcatelor; p. ext. pedeapsă, suferință, chin. [Pr.: -ca-ia-. – Var.: (înv. și reg.) pocánie s. f.] – Din sl. pokajanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocal
POCÁL, pocale, s. n. Vas de diferite forme și mărimi, cu deschizătură largă, folosit mai ales pentru băut. ♦ Conținutul unui pocal. [Pl. și: pocaluri. – Var.: bocál s. n.] – Din germ. Pokal, sb. bokal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocanie
POCÁNIE s. f. v. pocaianie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocas
Pocas, tatăl lui Philoctetes. A participat la expediția argonauților și a fost prieten bun cu Heracles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pocăi
POCĂÍ, pocăiesc, vb. IV. Refl. 1. (În practicile creștine) A-și mărturisi păcatele săvârșite, a se căi și a căuta să obțină iertare prin post și rugăciuni. ♦ A manifesta părere de rău, a avea remușcări, a se căi pentru o faptă, o greșeală etc. ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să-și mărturisească păcatele sau greșelile și să se căiască de ele. 2. A deveni adept al anumitor secte religioase creștine. – Din sl. pokajati sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăială
POCĂIÁLĂ, pocăieli, s. f. (Rar) Pocăință. [Pr.: -că-ia-] – Pocăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăinţă
POCĂÍNȚĂ, pocăințe, s. f. (în practicile creștine) Căință pentru păcatele săvârșite; p. gener. regret pentru o faptă rea, o greșeală etc.; pocăială. – Pocăi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăință
POCĂÍNȚĂ, pocăințe, s. f. (în practicile creștine) Căință pentru păcatele săvârșite; p. gener. regret pentru o faptă rea, o greșeală etc.; pocăială. – Pocăi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăire
POCĂÍRE s. f. Faptul de a se pocăi. – V. pocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăit
POCĂÍT, -Ă, pocăiți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se căiește. 2. S. m. și f. Adept al unei secte creștine apărute în Ungaria în jurul anului 1825, care consideră pocăința mai presus de orice virtute; p. gener. adept al unor secte religioase creștine, sectant. – V. pocăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocăni
POCĂNÍ vb. IV v. pocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocănire
POCĂNÍRE s. f. v. pocnire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocănit
POCĂNÍT s. n. v. pocnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocănit
POCĂNÍT, -Ă, pocăniți, -te, adj. v. POCĂNI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pocănitură
POCĂNITÚRĂ s. f. v. pocnitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocâlti
POCÂLTÍ, pocâltesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A slăbi foarte mult; a fi istovit de foame. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocâltire
POCÂLTÍRE s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a se pocâlti. – V. pocâlti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocâltit
POCÂLTÍT, -Ă, pocâltiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Slăbit (de foame); foarte flămând, hămesit. – V. pocâlti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocânzeu
POCÂNZÉU, pocânzei, s. m. (Reg.) Persoană care are anumite atribuții în timpul unei nunți țărănești; vornicel. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poceală
POCEÁLĂ, poceli, s. f. 1. Urâțenie fizică, sluțenie. ◊ Expr. (Arg.) A lua la poceală (pe cineva) = a bate foarte tare pe cineva (desfigurându-l). 2. (Pop.) Boală a oamenilor (care, după credințele populare, ar fi provocată de duhuri rele); spec. epilepsie. – Poci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocher
PÓCHER, pochere, s. n. Numele unui joc de cărți în care fiecare jucător dispune de cinci cărți, cu care poate să câștige dacă are combinația cea mai bună sau dacă reușește să-i convingă pe adversari de acest lucru. [Scris și: poker. – Pr.: pócăr] – Din fr., engl. poker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocheraş
POCHERÁȘ, pocherașe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui pocher. – Pocher + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocheraș
POCHERÁȘ, pocherașe, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui pocher. – Pocher + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocherist
POCHERÍST, -Ă, pocheriști, -ste, s. m. și f. (Rar) Jucător de pocher. – Pocher + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pochivnic
POCHÍVNIC s. m. v. popilnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poci
POCÍ, pocesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A(-și) schimba în rău înfățișarea sau forma; a (se) urâți, a (se) strâmba, a (se) schimonosi. 2. Tranz. (în superstiții) A desfigura, a sluți; spec. a deochea. 3. Tranz. (Rar) A meni cuiva ceva rău, a cobi. – Din potcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocie
PÓCIE, pocii, s. f. (Reg.) 1. Arac. 2. (La pl.) Pari cu care se împrejmuiește un loc; pari subțiri cu un mănunchi de iarbă în vârf, cu care se delimitează unele parcele, porțiuni de teren etc. 3. Bățul undiței. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocinoc
POCINÓC s. n. v. pocinog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocinog
POCINÓG, pocinoage, s. n. 1. Întâmplare rea, neplăcută; bucluc, belea; boroboață. 2. (Reg.) Început (de bun augur); saftea. [Var.: pocinóc s. n.] – Din sl. počinŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocire
POCÍRE, pociri, s. f. Faptul de a (se) poci. – V. poci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocit
POCÍT, -Ă, pociți, -te, adj. 1. (Despre ființe; adesea substantivat) Diform, slut, desfigurat; (despre lucruri) deformat, stâlcit, caraghios; bizar. 2. (În credințele populare) Nefast, funest; p. ext. supărător, rău, cu ghinion. ◊ Expr. A avea gură pocită sau a fi pocit la gură = a prevesti lucruri neplăcute, a face pronosticuri nefavorabile; a cobi. – V. poci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocitanie
POCITÁNIE, pocitanii, s. f. Ființă diformă, slută, hidoasă, desfigurată; pocitură, sluțenie, monstru. ♦ Lucru bizar, ciudat; bazaconie, ciudățenie. – Pocit + suf. -anie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocitură
POCITÚRĂ, pocituri, s. f. 1. Faptul de a poci sau de a fi pocit; schimonosire, desfigurare, poceală. 2. Pocitanie. – Poci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pociumb
POCIÚMB, pociumbi, s. m. (Înv. și pop.) 1. Fiecare dintre parii lungi care servesc la susținerea sau la fixarea unui gard, a unui perete, a unor plante etc.; țăruș, stâlp. ♦ Spec. Lemnul în jurul căruia se rotește vârtelnița. 2. (Înv. și reg.) Trunchi de copac rămas în pământ după tăiere; butuc. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poclad
POCLÁD s. n. v. pocladă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocladă
POCLÁDĂ, poclăzi, s. f. (Reg.) Țesătură de casă mițoasă, de obicei din lână nevopsită, folosită ca pătură sub șaua calului, ca învelitoare sau ca așternut. [Var.: plocádă, plocátă s.f, plocát, poclád s. n.] – Din sl. pokladŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poclău
POCLẮU, poclăie, s. n. Unealtă de pescuit în formă de sac cu gura largă, cu colțurile fixate de două prăjini lungi cu ajutorul cărora este purtată prin apă de doi oameni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poclit
POCLÍT, poclituri, s. n. (Reg.) Coșul trăsurii. ♦ Coviltir (la car, căruță etc.). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poclon
POCLÓN s. n. v. plocon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocneală
POCNEÁLĂ, pocneli, s. f. Faptul de a pocni; p. ext. pocnet. [Pl. și: pocnele] – Pocni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocnet
PÓCNET, pocnete, s. n. 1. Zgomot caracteristic (surd și puternic) produs de o lovitură, de o izbitură etc., precum și de ardere, de o explozie, de descărcarea unei arme etc.; pocnitură. 2. Zgomot caracteristic produs de spargere, de crăpare etc. – Pocni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocni
POCNÍ, pocnesc, vb. IV. 1. Intranz. A răsuna cu un zgomot scurt și sec; a detuna. ♦ (Despre uși, ferestre etc.) A se izbi, a se trânti cu putere și cu zgomot. ♦ Fig. A izbucni pe neașteptate, a se declanșa. ♦ (Despre încheieturi, oase, degete) A trosni (prin întindere sau răsucire). ◊ Expr. A-i pocni (cuiva) fălcile = a-i trosni cuiva fălcile. 2. Tranz. și intranz. (Adesea fig.) A lovi scurt și cu putere. ♦ Tranz. A lovi drept în țintă. 3. Intranz. A se sparge, a crăpa (cu violență și zgomot). ♦ A se rupe (prin întindere, solicitare prea mare etc.). [Var.: pocăní vb. IV] – Poc + suf. -(ă)ni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocnire
POCNÍRE s. f. Acțiunea de a pocni. [Var.: pocăníre s. f.] – V. pocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocnit
POCNÍT s. n. (Pop.) Faptul de a pocni. [Var.: pocănít s. n.] – V. pocni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocnit
POCNÍT, -Ă, pocniți, -te, adj. v. POCNI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pocnitoare
POCNITOÁRE, pocnitori, s. f. 1. Nume dat unor jucării de copii care pocnesc când sunt atinse sau mișcate. 2. Șfichi (la bici). 3. (Bot.) Plesnitoare. – Pocni + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocnitură
POCNITÚRĂ, pocnituri, s. f. Pocnet. [Var.: pocănitúră s. f.] – Pocni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocrovaţ
POCROVẮȚ, pocrovețe, s. n. Bucată de pânză folosită pentru acoperirea unor obiecte de cult în religia creștină. [Var.: procovắț s. n.] – Din sl. pokrovĭci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pocrovaț
POCROVẮȚ, pocrovețe, s. n. Bucată de pânză folosită pentru acoperirea unor obiecte de cult în religia creștină. [Var.: procovắț s. n.] – Din sl. pokrovĭci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pod
POD, poduri, s. n. I. 1. Construcție de lemn, de piatră, de beton, de metal etc. care leagă între ele malurile unei ape sau marginile unei depresiuni de pământ, susținând o cale de comunicație terestră (șosea sau cale ferată) și asigurând continuitatea căii peste un obstacol natural sau artificial. ◊ Pod de gheață = strat continuu de gheață care acoperă în întregime suprafața unui râu sau a unui lac ca urmare a unei perioade îndelungate de temperatură scăzută a aerului. Pod carstic = porțiune a tavanului unei peșteri rămasă suspendată în urma prăbușirii acestuia. Pod plutitor (sau umblător) = bac. ◊ Expr. A face pod cu palma mâinii = a pune mâna streașină la ochi pentru a putea vedea mai bine. (Sport) A face podul = a face o figură caracteristică prin îndoirea corpului pe spate în semicerc, cu sprijin pe mâini și pe picioare. ♦ Pod (I 1) demontabil, format dintr-un șir de bărci sau de plute legate de ancore sau de piloți. Pod de vase. ♦ Punte suspendată (mobilă) la o cetate sau la un castel medieval. 2. Platformă având forma asemănătoare cu a unui pod (I 1) și care servește ca loc de lucru, ca element de protecție etc.; spec. macara cu scheletul în formă de pod (I 1), pe care se deplasează aparatul de ridicare și de transportare a greutăților. ◊ Pod-basculă = basculă prevăzută cu o platformă pe care se cântăresc în stațiile de cale ferată vagoanele încărcate cu marfă. Pod rulant = macara mobilă care se deplasează pe o cale de rulare. Pod basculant = pod metalic mobil, destinat circulației vagonetelor între rampele puțurilor de mină și colivia de extracție. Podul sondei = platformă folosită ca rampă pentru materialul tubular care se introduce sau se extrage din sondă. Pod de siguranță = platformă prevăzută cu deschideri pentru trecere, montată din loc în loc într-un puț de mină pentru a opri căderea unei persoane care ar aluneca pe scări sau pentru a reține o rocă desprinsă din pereți. 3. (Înv.) Puntea unei nave. 4. (Înv.) Pavaj din scânduri groase de stejar cu care se acopereau străzile; caldarâm; p. ext. stradă, uliță pavată cu scânduri. Podul Mogoșoaiei. 5. (În practicile religiei creștine ortodoxe) Bucată de pânză îngustă și lungă care se așterne din loc în loc pe parcursul unui cortegiu mortuar. II. Spațiul dintre acoperiș și planșeul superior al unei clădiri. ◊ Loc. adv. Din pod în pivniță = în întregime, complet. ◊ Expr. A călca (sau a se uita) (ca) din pod, se spune despre un om plin de sine, îngâmfat, încrezut. A cădea ca din pod = a rămâne surprins, uimit, dezorientat, buimac. A călca ca din pod = a merge cu pași nesiguri, greu. ♦ P. ext. Tavan, plafon. III. P. anal. 1. (În sintagmele) Podul mâinii = dosul mâinii. Podul palmei = partea interioară a mâinii, de la încheietura cu antebrațul până la degete. 2. Lucrare protetică dentară, metalică sau mixtă, folosită ca metodă terapeutică. – Din sl. podŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podagră
PODÁGRĂ s. f. Gută localizată la membrele inferioare, afectând îndeosebi degetul mare al piciorului. – Din ngr. podághra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podaliriu
Podaliriu = Podalirius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

podalirius
Podalirius, fiul lui Asclepius și frate cu Machaon, împreună cu care a participat la războiul troian. Priceput în arta tămăduirii, a vindecat acolo pe mulți dintre cei răniți în luptă, printre care și pe Patroclus. După terminarea războiului s-a stabilit în Caria.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

podan
PODÁN, podani, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care era supusă la bir. ♦ Clăcaș; șerb. – Din pol. poddany.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podar
PODÁR, podari, s. m. 1. Persoană care manevrează un pod mobil; p. ext. persoană care încasează taxa de trecere peste un pod (I 1). ♦ Persoană care avea în pază un pod (I 1). ♦ (Mil.; înv.) Pontonier. 2. Persoană care lucrează la un pod (I 1, 2). 3. (Înv.) Măturător de stradă. – Pod + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podară
PODÁRĂ, podare, s. f. Locul geometric al picioarelor perpendicularelor coborâte dintr-un punct dat pe tangentele la o curbă sau pe planele tangente la o suprafață. – Din fr. podaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podarce
Podarce = Podarces.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

podarces
Podarces 1. Denumire purtată de regele Priamus în copilărie, datorită sprintenelii picioarelor sale (v. și Priamus). 2. Fiul lui Iphiclus, regele Thessaliei, și fratele mai mic al lui Protesilaus, alături de care a participat la războiul troian. A fost ucis de către Penthesilea, regina amazoanelor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

podarge
Podarge, una dintre harpii (v. și Harpyae). Din unirea ei cu Zephyrus s-au născut Balius și Xanthus – caii lui Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

podărit
PODĂRÍT, podărituri, s. n. (Pop.) Taxă care se încasa pentru trecerea peste un pod (I 1) sau care se percepe pentru transportul cu un pod umblător. – Pod + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podăriţă
PODĂRÍȚĂ, podărițe, s. f. (Rar) Femeie care conduce un pod umblător. – Podar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podăriță
PODĂRÍȚĂ, podărițe, s. f. (Rar) Femeie care conduce un pod umblător. – Podar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podbal
PODBÁL s. m. v. podbeal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podbeal
PODBEÁL, podbeli, s. m. Plantă mică erbacee din familia compozeelor, cu rizom cărnos și flori galbene, folosită în medicină, iar uneori și în alimentație (Tussilago farfara). [Var.: podbál s. m., podbeálă s. f.] – Din bg., sb. podbel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podbeală
PODBEÁLĂ s. f. v. podbeal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podea
PODEÁ, podele, s. f. 1. Înveliș care acoperă planșeul unei încăperi, confecționat din diferite materiale (scândură, piatră, cărămidă etc.); pardoseală, dușumea; fiecare dintre scândurile folosite la pardositul unei încăperi, al unei construcții. 2. (Înv. și reg.) Tavan (de scânduri); fiecare dintre scândurile care alcătuiesc tavanul unei case. 3. (Înv.) Pavaj (de scânduri); fiecare dintre scândurile care se foloseau la pavarea unei străzi, a unei curți, a unui pod etc. [Pl. și: podeli. – Var.: podeálă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podeală
PODEÁLĂ s. f. v. podea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podeaţă
PODEÁȚĂ, podețe, s. f. (Rar) Platformă, estradă, podium. – Pod + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podeață
PODEÁȚĂ, podețe, s. f. (Rar) Platformă, estradă, podium. – Pod + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podeţ
PODÉȚ, podețe, s. n. Diminutiv al lui pod (I 1); poduleț, podișcă (1), poduț^2, podiș (2), podișor, podurel. ♦ Scândură, pod mic, rudimentar, așezat peste șanțul de la marginea drumului (pentru a permite accesul în curte); podișcă (1). – Pod + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podeț
PODÉȚ, podețe, s. n. Diminutiv al lui pod (I 1); poduleț, podișcă (1), poduț^2, podiș (2), podișor, podurel. ♦ Scândură, pod mic, rudimentar, așezat peste șanțul de la marginea drumului (pentru a permite accesul în curte); podișcă (1). – Pod + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podghiaz
PODGHIÁZ s. n. v. poghiaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podgorean
PODGOREÁN, -Ă, podgoreni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Din regiunile viilor, din podgorie. 2. S. m. și f. Persoană care posedă o podgorie sau care se ocupă cu cultivarea și îngrijirea viței-de-vie; viticultor. – Podgorie + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podgoreancă
PODGOREÁNCĂ, podgorence, s. f. Podgoreană. – Podgorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podgorie
PODGÓRIE, podgorii, s. f. 1. Zonă, de obicei deluroasă, cultivată cu plantații masive de viță-de-vie (care asigură producerea unui anumit tip de vin); regiune viticolă. 2. (Înv.) Regiune de la poalele unui munte sau ale unui deal. [Acc. și: podgoríe] – Din sl. podugorije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podgoriu
PODGORÍU, -ÍE, podgorii, adj. (Rar) Acoperit cu vii, bogat în podgorii. – Podgorie + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podi
PODÍ, podesc, vb. IV. Tranz. A pune podea, a acoperi sau a căptuși cu scânduri; a pardosi. ♦ A acoperi (provizoriu) cu scânduri un șanț sau o săpătură (pentru a înlesni trecerea oamenilor și a vehiculelor). – Din pod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podidi
PODIDÍ, podidesc, vb. IV. Tranz. (Despre râs și, mai ales, despre plâns) A cuprinde (pe cineva) cu putere, năvalnic; a năpădi. ♦ (Despre dor, somn, griji etc.) A copleși, a răzbi. ♦ (Despre lacrimi, sânge etc.) A porni să curgă brusc și cu putere (pe nas sau pe gură); a țâșni, a izbucni, a năpădi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podină
PÓDINĂ, podini, s. f. 1. Pardoseală de scânduri la casă, la pod etc.; (înv. și reg.) fiecare dintre scândurile care alcătuiesc un tavan, un pavaj etc. ♦ (La pl.) Obligație, în Evul Mediu, a negustorilor (brașoveni) din Țara Românească de a întreține străzile din București pavate cu scânduri. ♦ (La pl.) Taxă percepută în trecut, la Iași, pe carele cu produse care intrau în oraș, în scopul întreținerii străzilor. 2. (Pop.) Suport pe care se clădește claia sau stogul pentru a le feri de umezeală; partea de jos a stogului. 3. (Reg.) Platformă de scânduri înălțată deasupra terenului, pentru a folosi ca loc de observație. 4. (Reg.) Podiș. – Din rus., sb. podina, ucr. podyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podire
PODÍRE, podiri, s. f. Acțiunea de a podi și rezultatul ei; podit^1. – V. podi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podiş
PODÍȘ, podișuri, s. n. 1. Formă complexă de relief, de mare întindere, aproape plană, situată la o altitudine relativ ridicată și străbătută de văi prelungi. 2. (Reg.) Podeț. – Pod + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podiș
PODÍȘ, podișuri, s. n. 1. Formă complexă de relief, de mare întindere, aproape plană, situată la o altitudine relativ ridicată și străbătută de văi prelungi. 2. (Reg.) Podeț. – Pod + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podişcă
PODÍȘCĂ, podiști, s. f. 1. Podeț. ♦ Punte suspendată (mobilă) la o cetate sau la un castel medieval. ♦ (Pop.) Bac. 2. Platformă de scânduri care servește ca loc de lucru sau de observație. ♦ (Rar) Estradă. ♦ (Rar) Palier. – Pod + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podișcă
PODÍȘCĂ, podiști, s. f. 1. Podeț. ♦ Punte suspendată (mobilă) la o cetate sau la un castel medieval. ♦ (Pop.) Bac. 2. Platformă de scânduri care servește ca loc de lucru sau de observație. ♦ (Rar) Estradă. ♦ (Rar) Palier. – Pod + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podişor
PODIȘÓR, podișoare, s. n. Podeț. ♦ (Reg.) Dulap sau stelaj pentru vase, acte etc. – Pod + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podișor
PODIȘÓR, podișoare, s. n. Podeț. ♦ (Reg.) Dulap sau stelaj pentru vase, acte etc. – Pod + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podit
PODÍT^1 s. n. Podire. – V. podi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podit
PODÍT^2, -Ă, podiți, -te, adj. (Despre încăperi) Cu pardoseală; (despre străzi) pavat (cu scânduri). – V. podi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poditură
PODITÚRĂ, podituri, s. f. (Rar) Podea, pardoseală. – Podi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podium
PÓDIUM, podiumuri, s. n. 1. Estradă demontabilă, amenajată într-o sală sau în aer liber în vederea unei conferințe, a unui spectacol etc. 2. Platformă de scânduri, înălțată față de nivelul unei suprafețe, servind ca postament pentru diverse obiecte. ♦ Mică instalație mobilă în formă de platformă cu trepte, pe care stau sportivii în momentul înmânării premiilor. [Pr.: -di-um] – Din lat., fr. podium, germ. Podium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podmet
PODMÉT, podmeturi, s. n. (Reg.) Momeală, nadă. [Pl. și: podmete] – Din sl. podŭmetŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podmol
PODMÓL, podmoluri, s. n. (Pop.) 1. Aluviune; p. ext. mâl, nămol sau teren mâlos. ♦ Cantitate mare, grămadă. 2. Mal înalt, abrupt, ros de ape. 3. Prispă (de pământ). ♦ Vatră de lut pe care este clădit cuptorul în unele case țărănești. [Pl. și: podmoale] – Din bg. podmol, magh. padmaly.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podnojă
PODNÓJĂ s. f. v. podnojie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podnojie
PODNOJÍE, podnojii, s. f. 1. (Înv.) Perniță sau preș pus sub picioare pentru a le feri de irig. ♦ (Reg.) Ștergătoare de picioare din papură. 2. (Pop.) Fiecare dintre cele două pedale așezate în partea de jos a războiului de țesut, cu ajutorul cărora se schimbă ițele; p. ext. sforile cu care sunt legate aceste pedale. [Var.: (reg.) podnójă s. f.] – Din sl. podnožije, bg. podnoga, sb. podnožje, rus. podnožje, ucr. podnižžja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podoabă
PODOÁBĂ, podoabe, s. f. 1. (Adesea fig.) Obiect care înfrumusețează pe cineva sau ceva; găteală, ornament; p. ext. lucru de preț, de valoare; odor, bijuterie. ♦ Fig. Însușire, calitate, atribut. ♦ Fig. Fală, cinste; strălucire. 2. (Pop.) Nume dat unor boli de piele. ♦ Nume dat unor insecte parazite care trăiesc pe corpul omenesc. – Din sl. podoba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podobi
PODOBÍ, podobesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) împodobi. – Din sl. podobiti sen, podobati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podobie
PODOBÍE, podobii, s. f. Melodie după care se intonează, la sărbătorile mai importante, unele cântări bisericești. – Din sl. podobije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podobit
PODOBÍT, -Ă, podobiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Împodobit. – V. podobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podobromhidroză
PODOBROMHIDRÓZĂ, podobromhidroze, s. f. (Med.) Transpirație rău mirositoare a picioarelor. – Din fr. podobromhidrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podofilină
PODOFILÍNĂ s. f. Substanță rășinoasă care se extrage din rizomul unei plante (Podophyllum peltatum), folosită în medicină pentru calitățile sale purgative. – Din fr. podophylline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podolian
PODOLIÁN, -Ă, podolieni, -e, s. m. și £, adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația Podoliei sau era originară din Podolia. 2. Adj. Care aparține Podoliei sau podolienilor (1), referitor la Podolia ori la podolieni. [Pr.: -li-an. – Var.: podolién, -ă adj.] – Podolia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podolien
PODOLIÉN, -Ă adj. v. podolian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podologic
PODOLÓGIC, -Ă, podologici, -ce, adj. Referitor la podologie, care ține de podologie. – Din fr. podologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podologie
PODOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul și tratamentul afecțiunilor piciorului. – Din fr. podologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podometru
PODOMÉTRU, podometre, s. n. Instrument de măsurare a vitezei de mișcare sau a distanței parcurse de un pieton prin înregistrarea numărului de pași făcuți de acesta. – Din fr. podomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podopunctură
PODOPUNCTÚRĂ s. f. Metodă terapeutică constând în masarea și apăsarea unor puncte cu activitate biologică deosebită din talpa piciorului. – Podo[logie] + [acu]punctură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podorojnă
PODORÓJNĂ, podorojne, s. f. (Înv.) Ordin scris pentru a i se pune cuiva la dispoziție cai de poștă. – Din rus. podorožnaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduleţ
PODULÉȚ, podulețe, s. n. Podeț. – Pod + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduleț
PODULÉȚ, podulețe, s. n. Podeț. – Pod + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podurel
PODURÉL, podurele, s. n. (Rar) Podeț. – Pod + suf. -urel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduşcă
PODÚȘCĂ, poduști, s. f. (Înv.) Canal de scurgere a unei ape, folosit adesea pentru irigații. – Pod + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podușcă
PODÚȘCĂ, poduști, s. f. (Înv.) Canal de scurgere a unei ape, folosit adesea pentru irigații. – Pod + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduţ
PODÚȚ^1, poduți, s. m. (Iht.) Scobar. – Din magh. paduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduț
PODÚȚ^1, poduți, s. m. (Iht.) Scobar. – Din magh. paduc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduţ
PODUȚ^2, poduțuri, s. n. Podeț. – Pod + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poduț
PODUȚ^2, poduțuri, s. n. Podeț. – Pod + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podvadă
PODVÁDĂ, podvezi, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Obligație la care erau supuși țăranii dependenți în folosul domniei (mai ales în timp de război), care consta în prestații (transport, cărăușie) sau rechiziții ale animalelor de tracțiune; p. ext. cărăușie (cu plată). 2. Încărcătură. [Var.: podvoádă s. f.] – Din sl. podŭvoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podval
PODVÁL, podvale, s. n. Fiecare dintre căpătâiele de lemn pe care se așază butoaiele în pivniță; p. ext. suport de lemn sau de piatră. – Din sb. podvala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podvoadă
PODVOÁDĂ s. f. v. podvadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podvodar
PODVODÁR, podvodari, s. m. Persoană care organiza sau supraveghea o podvadă; persoană care îndeplinea o podvadă (cu căruța). – Podvadă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podzol
PODZÓL, podzoluri, s. n. Sol nisipos și lutos, de culoare cenușie, sărac în calciu, cu fertilitate naturală slabă, care se formează sub vegetația pădurilor, într-un climat rece și umed. – Din fr. podzole, germ. Podsol, rus. podzol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podzolic
PODZÓLIC, -Ă, podzolici, -ce, adj. (Despre soluri) Care conține nisip și lut, care este sărac în calciu; de podzol. – Din fr. podzolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podzolire
PODZOLÍRE, podzoliri, s. f. Formare a podzolului. – Din podzol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

podzolit
PODZOLÍT, -Ă, podzoliți, -te, adj. (Despre soluri) Care are proprietăți podzolice, cu caracter de podzol. – Din podzol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poem
POEM, poeme, s. n. 1. (Adesea fig.) Specie a poeziei epice, de întindere relativ mare, cu caracter eroic, filosofic, istoric, mitologic, legendar etc. ♦ Poem în proză = specie a prozei literare aparținând genului liric, cultivată din a doua jumătate a sec. XIX. Poem dramatic = scriere dramatică în versuri sau cu caracter poetic. 4 Mică piesă muzicală instrumentală, vocală sau vocal-simfonică de construcție liberă, cu caracter liric sau liric-narativ. ♦ Poem simfonic = lucrare amplă pentru orchestră, având de obicei un conținut programatic. [Var.: poemă s. f.] – Din ngr. poiima, fr. poeme, lat. poema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poematic
POEMÁTIC, -Ă, poematici, -ce, adj. Care ține de poem, cu caracter de poem. [Pr.: po-e-] – Din it. poematico.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poematizare
POEMATIZÁRE s. f. v. poematiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poematizat
POEMATIZÁT adj. v. poematiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poemă
POÉMĂ s. f. v. poem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poet
POÉT, -Ă, poeți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care creează poezii, autor de poezii. 2. Persoană înzestrată cu imaginație și sensibilitate de poet (1). – Din ngr. poiitís, lat., it. poeta, fr. poète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetard
POETÁRD, poetarzi, s. m. (Livr.) Poetaș. [Pr.: po-e-] – Poet + suf. -ard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetastru
POETÁSTRU, poetaștri, s. m. (Livr.) Poetaș. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétastre, it. poetastro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetaş
POETÁȘ, poetași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui poet; (depr.) poet mediocru, lipsit de talent; poetastru, poetard. [Pr.: po-e-] – Poet + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetaș
POETÁȘ, poetași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui poet; (depr.) poet mediocru, lipsit de talent; poetastru, poetard. [Pr.: po-e-] – Poet + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetesă
POETÉSĂ, poetese, s. f. (Livr.) Poetă. ♦ (Depr.) Poetă mediocră, lipsită de talent. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetic
POÉTIC, -Ă, poetici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține poeziei, privitor la poezie. ♦ De poet. 2. Adj. Fig. Care poate inspira pe poeți, demn de a fi motiv de inspirație; p. ext. impresionant, fermecător. 3. S. f. (Și adjectival, în sintagma artă poetică) Tratat despre creația poetică; ansamblu de reguli pentru alcătuirea unei opere literare; ramură a teoriei literaturii care se ocupă de creația poetică. 4. S. f. Ansamblu de forme și de principii poetice (1) caracteristice unei epoci sau unui curent literar; manieră poetică caracteristică unui poet. – Din ngr. poiitilós, poiitikí, lat. poeticus, poetica, it. poetico, poetica, fr. poétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetiza
POETIZÁ, poetizez, vb. I. Tranz. A da unui fapt, unui eveniment, unei idei etc. caracter poetic; a înfrumuseța, a idealiza. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetizant
POETIZÁNT, -Ă, poetizanți, -te, adj. (Rar) Care are trăsături poetice; care poetizează. [Pr.: po-e-] – Poetiza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poetizare
POETIZÁRE s. f. Acțiunea de a poetiza și rezultatul ei; idealizare. [Pr.: po-e-] – V. poetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poezea
POEZEÁ, poezele, s. f. (Fam.) Poezioară. [Pr.: po-e-] – Poezie + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poezie
POEZÍE, poezii, s. f. 1. Modalitate a literaturii care exprimă mesajul artistic cu ajutorul imaginilor expresive, al unui limbaj concentrat, al afectivității, al rimei, al ritmului etc.; (concr.) creație literară în versuri. ♦ Totalitatea compozițiilor în versuri ale unui poet, ale unui curent literar, ale unui popor etc. 2. Fig. Caracter poetic al unei opere literare, al unui peisaj, al unei situații; farmec, frumusețe, încântare. [Pr.: po-e-] – Din fr. poésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poezioară
POEZIOÁRĂ, poezioare, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui poezie; (depr.) poezie slabă, fără valoare; poezea. [Pr.: po-e-zi-oa-] – Poezie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofală
POFÁLĂ s. f. v. pohfală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofidă
POFÍDĂ, pofide, s. f. (Pop.) Ciudă, necaz. ◊ Loc. prep. În pofida cuiva (sau a ceva) = în ciuda, în necazul cuiva (sau a ceva). – Cf. pol. pochyba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofil
PÓFIL, pofile, s. n. Curea de ham sau de șa care trece pe sub coada calului. – Din sb. povi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftă
PÓFTĂ, pofte, s. f. 1. Dorință puternică de a face sau de a obține ceva; năzuință, dispoziție, chef, plăcere. ◊ Loc. adv. Cu poftă = manifestând multă plăcere, cu plăcere. ◊ Expr. A-și (mai) pune pofta în cui, se spune pentru a arăta că cineva este nevoit să renunțe la un lucru mult dorit. Pe (sau după) poftă (sau pofta inimii ori sufletului, voii etc.) = pe placul sau pe gustul cuiva, conform cu dorința cuiva, spre mulțumirea cuiva. ♦ Dorință, impuls sexual; p. ext. dorință exagerată, patimă, viciu. ♦ (Înv.) Lăcomie. 2. Senzație de foame sau de sete; dorință, chef de a bea sau de a mânca un anumit lucru. ◊ Expr. De poftă sau (ca) să-și prindă pofta = în cantitate foarte mică, numai cât să guste. Poftă bună (sau mare!) urare adresată celor care mănâncă sau se duc să mănânce. [Var.: (înv. și reg.) póhtă s. f.] – Din pofti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftăreţ
POFTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, poftăreți, -e, adj. (Reg.) Pofticios. – Poftă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftăreț
POFTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, poftăreți, -e, adj. (Reg.) Pofticios. – Poftă + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofteală
POFTEÁLĂ, pofteli, s. f. Faptul de a pofti; poftire. – Pofti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofti
POFTÍ, poftesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A dori puternic să obțină sau să se întâmple ceva; a jindui, a râvni. ♦ (Înv. și reg.) A cere, a solicita (ceva). 2. Tranz. A invita, a chema (pe cineva). ♦ Refl. recipr. A îmbia, a se îndemna; a se invita (unul pe altul). 3. Tranz. (Înv. și pop.) A face cuiva o urare. 4. Tranz. (Uneori cu sens imperativ) A ruga (pe cineva ceva). Poftiți, vă rog! 5. Tranz. A binevoi (să facă ceva, să se ducă undeva etc.). ♦ Intranz. A veni (undeva sau la cineva). [Var.: (înv. și reg.) pohtí vb. IV] – Din sl. pohotĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pofticios
POFTICIÓS, -OÁSĂ, pofticioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care dorește puternic ceva; lacom, doritor; poftăreț. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Care exprimă poftă, dorință, lăcomie. ♦ (Rar, despre mâncăruri, mirosuri etc.) Care ațâță pofta; apetisant. – Pofti + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftim
POFTÍM interj. Formulă de politețe care se folosește: a) pentru a da ceva cuiva; ia, na, ține; b) pentru a invita o persoană să vină sau să se așeze undeva; pentru a îndemna la acțiune; c) (adesea precedat de exclamația „ei”) pentru a exprima indignare, ciudă, reproș, nemulțumire, necaz, revoltă etc.; asta-i bună, na, uite. – Din pofti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftire
POFTÍRE, poftiri, s. f. Acțiunea de a pofti și rezultatul ei; pofteală. – V. pofti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftit
POFTÍT, -Ă, poftiți, -te, adj. (Rar) Invitat, chemat. – V. pofti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftitor
POFTITÓR, -OÁRE, poftitori, -oare, adj. (Rar) 1. Care poftește, care invită (pe cineva). 2. Care dorește ceva; ahtiat, pofticios. ♦ (Despre ochi, privire, gesturi etc.) Care exprimă, care denotă lăcomie, poftă, dorință. – Pofti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftori
POFTORÍ, poftoresc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. (Folosit și absol.) A repeta, a reaminti. 2. A ura, a dori ceva (cuiva). 3. A ruga pe cineva (ceva). – Din sl. povŭtoriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poftorire
POFTORÍRE, poftoriri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a poftori și rezultatul ei; invitație; insistență. – V. poftori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogace
POGÁCE, pogăci, s. f. (Pop.) Turtă de mălai coaptă în cuptor; turtă din aluat de făină de grâu, preparată de obicei cu jumări de porc. – Din sb. pogača, magh. pogácsa, germ. dial. Pogatsche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogan
POGÁN, -Ă, pogani, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre ființe) Mare, voinic, vânjos. 2. (Despre stări, acțiuni) Intens, în toi; strașnic, grozav. 3. (Despre oameni) Urât, slut, hidos. ♦ Fără milă, rău, crud. ♦ (Adverbial) Stâlcit, stricat. [Acc. și: pógan] – Din sl. poganŭ, magh. pogány.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogăcea
POGĂCEÁ, pogăcele, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui pogace; pogăcioară. – Pogace + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogăcioară
POGĂCIOÁRĂ, pogăcioare, s. f. (Reg.) Pogăcea. – Pogace + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogârlă
POGẤRLĂ s. f. (Reg.) Magiun de prune cu miez de nucă pisat
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poghiaz
POGHIÁZ, poghiazuri, s. n. 1. (Înv. și reg.) Unitate militară trimisă într-o țară străină ca să prade; ceată de jefuitori. ◊ Expr. A umbla în poghiazuri = a umbla fără rost, a hoinări. 2. (Reg.; la pl.) Râpe, coclauri. [Var.: podghiáz s. n.] – Din pol. podjazd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poghibală
POGHIBÁLĂ, poghibale, s. f. (Reg.) Om de nimic, secătură, pușlama. – Din ucr. pohybel', rus. pogibel'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogon
POGÓN, pogoane, s. n. 1. Unitate de măsură pentru suprafețe de teren agricol, folosită în trecut mai ales în Țara Românească și egală cu cca 0,5 ha. 2. Bucată de pământ (agricol) de un pogon (1); teren cultivat, plantație de această mărime. 4 Cantitate de produse obținute de pe un pogon (2). – Din bg. pogon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogonaş
POGONÁȘ, pogonașe, s. n. Diminutiv al lui pogon. – Pogon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogonaș
POGONÁȘ, pogonașe, s. n. Diminutiv al lui pogon. – Pogon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogonărit
POGONĂRÍT s. n. Impozit care se plătea în Țările Române (sec. XVII-XVIII) în favoarea domniei, pentru fiecare pogon cultivat (mai ales cu viță-de-vie, cu tutun sau cu porumb). – Pogon + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogonici
POGONÍCI, pogonici, s. m. (Pop.) Băiat care mână vitele. – Din bg. pogonič, sb. pogonić.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogonofor
POGONOFÓR, pogonofori, s. m. (La pl.) Grup de nevertebrate superioare, vermiforme, cilindrice, cu corpul lung și subțire, care se hrănesc prin absorbția hranei capturate și digerate la nivelul tentaculelor (Pogonophora); (și la sg.) animal din acest grup. – Din fr. pogonophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogorâre
POGORẤRE s. f. v. coborâre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogorâş
POGORẤȘ s. n. v. coborâș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogorâș
POGORẤȘ s. n. v. coborâș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogorî
POGORÎ vb. IV v. coborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogrebanie
POGREBÁNIE s. f. v. pogribanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogribanie
POGRIBÁNIE, pogribanii, s. f. (Înv.) 1. Înmormântare. 2. Slujba și ceremonia religioasă a înmormântării. [Var.: pogrebánie s. f.] – Din sl. pogrebanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogrom
POGRÓM, pogromuri, s. n. Masacrare a unui grup național minoritar sau rasial, organizată de elemente ultranaționaliste, șovine. – Din rus. pogrom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pogromist
POGROMÍST, -Ă, pogromiști, -ste, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care organizează sau care participă la pogromuri. – Pogrom + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohfală
POHFÁLĂ, pohfale, s. f. (Înv.) 1. Laudă, slavă, preamărire. 2. Pompă, fast, strălucire. 3. Mândrie, trufie, orgoliu. [Var.: pofálă s. f.] – Din sl. pohvala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohod
POHÓD s. n. v. povod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohoi
POHÓI s. n. v. puhoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohonţ
POHÓNȚ s. m. v. pahonț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohonț
POHÓNȚ s. m. v. pahonț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohoţ
POHÓȚ, -OÁȚĂ, pohoți, -oațe, s. m. și f. (Reg.) Persoană ticăloasă, nemernică; persoană destrăbălată, imorală; codoș. – Din hoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohoț
POHÓȚ, -OÁȚĂ, pohoți, -oațe, s. m. și f. (Reg.) Persoană ticăloasă, nemernică; persoană destrăbălată, imorală; codoș. – Din hoț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohtă
PÓHTĂ s. f. v. poftă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pohti
POHTÍ vb. IV v. pofti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poi
POI adv. v. apoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poiană
POIÁNĂ, poieni, s. f. Suprafață de teren în interiorul unei păduri, lipsită de copaci și acoperită cu iarbă și cu flori; luminiș. [Pr.: po-ia-. – Pl. și: poiene] – Din sl. poljana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poiată
POIÁTĂ, poieți, s. f. (Reg.) 1. Coteț pentru păsările de curte, pentru porci. 2. Grajd pentru vite; șopron. 3. Adăpost rudimentar pentru oameni, la câmp sau la stână. ♦ Bucătărie de vară. [Pr.: po-ia-] – Din sl. pojata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poichiloterm
POICHILOTÉRM, -Ă, poichilotermi, -e, adj., s. m. și f. (Animal) care are temperatura corpului variabilă după temperatura mediului înconjurător (nevertebrate, pești, batracieni și reptile). – Din fr. poïkilotherme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poichilotermie
POICHILOTERMÍE s. f. Proprietate a unor animale de a fi poichiloterme. – Din fr. poïkilothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poieniţă
POIENÍȚĂ, poienițe, s. f. Diminutiv al lui poiană. [Pr.: po-ie-] – Poiană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poieniță
POIENÍȚĂ, poienițe, s. f. Diminutiv al lui poiană. [Pr.: po-ie-] – Poiană + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poieţică
POIEȚÍCĂ, poiețici, s. f. Diminutiv al lui poiată. [Pr.: po-ie-] – Poiată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poiețică
POIEȚÍCĂ, poiețici, s. f. Diminutiv al lui poiată. [Pr.: po-ie-] – Poiată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poimâine
PÓIMÂINE adv. 1. În ziua care urmează celei de mâine. ◊ (Reg.) Poimâinea ailaltă (sau cealaltă) = răspoimâine. ◊ Expr. Ca mâine, poimâine = în curând, peste puțin timp. 2. (În corelație cu „mâine”) Curând; în viitor, cândva. – Lat. post + mane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poimâinea
PÓIMÂINEA adv. v. POIMÂINE (1). În ziua care urmează celei de mâine. ◊ (Reg.) Poimâinea ailaltă (sau cealaltă) = răspoimâine. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pointer
PÓINTER, pointeri, s. m. Rasă de câini de vânătoare de talie înaltă, picioare lungi, urechile plecate și părul scurt și neted; prepelicar de rasă engleză; brac englez. [Pr.: pointăr. – Var.: poánter s. m.] – Din fr., engl. pointer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pointillism
POINTILLÍSM s. n. Tehnică picturală care constă în descompunerea petei de culoare în puncte și liniuțe de culori pure, ca un mozaic, din al căror amestec optic rezultă tonul dorit; școală de pictură modernă care folosește acest procedeu. [Pr.: poantilsm. – Var.: poantilísm s. n.] – Din fr. pointillisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pointillist
POINTILLÍST, -Ă, pointilliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de poin- tillism, referitor la pointillism. 2. S. m. și f. Adept al pointillismului. [Pr.: poantiíst. – Var.: poantilíst, -ă adj., s. m. și f.] – Din fr. pointilliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojar
POJÁR, (2) pojaruri, s. n. 1. Boală contagioasă (la copii), caracterizată prin apariția unor pete roșii pe piele; rujeolă. 2. (Înv. și reg.) Foc mare; incendiu. ♦ Fig. Lumină purpurie a zorilor sau a amurgului. 3. Căldură mare, arșiță. ♦ Înflăcărare, ardoare, patos; pasiune, patimă. – Din sl. požarŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojarnic
POJÁRNIC, pojarnici, s. m. (Înv. și reg.) Pompier. – Din rus. pojarnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojarniţă
POJÁRNIȚĂ, pojarnițe, s. f. (Bot.; pop.) Sunătoare. – Pojar + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojarniță
POJÁRNIȚĂ, pojarnițe, s. f. (Bot.; pop.) Sunătoare. – Pojar + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojărnicie
POJĂRNICÍE, pojărnicii, s. f. (Înv. și reg.) Post de pompieri. – Pojarnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojghiţă
POJGHÍȚĂ, pojghițe, s. f. 1. (Adesea fig.) Strat subțire care se formează la suprafața unui lichid; p. ext. strat care acoperă un obiect sau se depune pe suprafața lui. ♦ Spec. Crustă formată de o rană. 2. Înveliș subțire (exterior) al unor legume sau fructe; coajă, scoarță a unor copaci sau a unor fructe. [Acc. și: pójghiță] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojghiță
POJGHÍȚĂ, pojghițe, s. f. 1. (Adesea fig.) Strat subțire care se formează la suprafața unui lichid; p. ext. strat care acoperă un obiect sau se depune pe suprafața lui. ♦ Spec. Crustă formată de o rană. 2. Înveliș subțire (exterior) al unor legume sau fructe; coajă, scoarță a unor copaci sau a unor fructe. [Acc. și: pójghiță] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pojijie
POJÍJIE, pojijii, s. f. (Reg.) 1. Totalitatea bunurilor dintr-o gospodărie; situația celui avut; avere. 2. Familie, neam. – Cf. ucr. požyva, rus. poživa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pol
POL^1, poli, s. m. 1. Fiecare dintre cele două puncte situate la capetele axei de rotație a Pământului și în care se reunesc toate meridianele geografice; p. ext. regiunea din jurul acestor două puncte. ◊ Pol ceresc = fiecare dintre cele două puncte de intersecție ale axei Pământului cu sfera cerească. Pol magnetic terestru = punct pe suprafața Pământului în care acul magnetic are poziția verticală (înclinația magnetică este de 90°). 2. (Mat.) Fiecare dintre cele două puncte în care un diametru al sferei intersectează sfera. 3. (Fiz.) Fiecare dintre cele două puncte sau regiuni ale unui corp opuse una celeilalte din punctul de vedere al unei anumite proprietăți. ◊ Pol electric pozitiv (sau negativ) = fiecare dintre cele două regiuni ale unui corp polarizat electric, de la care diverg sau către care converg liniile de câmp ale inducției magnetice. 4. Zonă a miezului feromagnetic al unui circuit magnetic pe unde fluxul magnetic principal sau cel util trece din materialul feromagnetic în aer sau invers. 5. Parte componentă a unei mașini electrice care contribuie la magnetizarea circuitului magnetic al mașinii. 6. Piesă a unei pile galvanice care stabilește contactul cu circuitul exterior. 7. Fig. Fiecare dintre punctele, situațiile etc. aflate la două extremități opuse. – Din fr. pôle, lat. polus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pol
POL^2, poli, s. m. Monedă sau bancnotă de douăzeci de lei, care a circulat în România. ♦ Nume dat mai multor monede rusești și franțuzești (de aur) care au circulat în Țările Române în sec. XIX; napoleon. – Din rus. pol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pol
POL^3 s. n. (Înv.) Jumătate (dintr-un întreg, dintr-o unitate). – Din sl. polŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polabă
POLÁBĂ adj. (În sintagma) Limbă polabă (și substantivat, f.) = limbă slavă din grupul limbilor slave de apus, care s-a vorbit până în sec. XVIII pe un teritoriu situat pe cursul inferior al Elbei. – Din fr. polabe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polar
POLÁR, -Ă, polari, -e, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la cei doi poli^1 ai Pământului, de la poli^1, caracteristic polilor^1; din regiunea sau din zona polilor^1. ◊ Noapte polară = noapte de iarnă care se întâlnește în regiunile situate dincolo de Cercul Polar și care poate dura până la o jumătate de an. Steaua Polară = steaua principală din constelația Carului-Mic, situată pe prelungirea boreală a axei Pământului, care servește ca mijloc de orientare și după care se poate stabili direcția nordului. Urs polar = urs alb, v. urs. 2. Adj. Privitor la polii^1 unui magnet sau ai unei pile electrice. ♦ Referitor la un corp sau la un mediu care prezintă polaritate. 3. Adj. (Mat.; în sintagma) Coordonate polare = coordonate al căror sistem de referință este alcătuit dintr-un punct și o semiaxă care pornește din acel punct. 4. Adj. (Fil.) Care se află într-un raport de polaritate, care prezintă polaritate. 5. S. f. Locul geometric al punctelor conjugate armonic cu un punct dat în raport cu cele două puncte în care o dreaptă variabilă ce trece prin punctul dat intersectează conica dată. – Din lat. polaris, it. polare, fr. polaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarimetric
POLARIMÉTRIC, -Ă, polarimetrici, -ce, adj. (Chim., Fiz.) Referitor la polarimetrie, de polarimetrie. – Din fr. polarimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarimetrie
POLARIMETRÍE s. f. Metodă de analiză cantitativă a substanțelor optic active cu ajutorul polarimetrului. – Din fr. polarimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarimetru
POLARIMÉTRU, polarimetre, s. n. Instrument optic pentru măsurarea unghiului cu care o substanță optic activă rotește planul de polarizare al unei radiații. – Din fr. polarimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polariscop
POLARISCÓP, polariscoape, s. n. Instrument optic pentru studiul calitativ al efectelor de polarizare a luminii la trecerea ei printr-o substanță. – Din fr. polariscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarisire
POLARISÍRE s. f. v. polarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

polaritate
POLARITÁTE s. f. 1. Proprietate a unui sistem fizic de a avea, în două puncte ale sale, caracteristici de aceeași natură, dar opuse una celeilalte. 2. Proprietate a unui organism vegetal sau a unei părți din el de a forma două puncte de creștere cu proprietăți diferite. 3. (Fil.) Specie a contradicției constând în relația dintre doi termeni care prezintă cel mai mare grad de opoziție posibil și totodată se presupun reciproc, ca polii unui magnet. – Din fr. polarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polariza
POLARIZÁ, polarizez, vb. I. 1. Tranz. (Fiz.) A transforma lumina naturală prin fenomene de reflexie, refracție, birefringență etc. ♦ Intranz. și refl. A dobândi proprietatea de a avea poli electrici sau magnetici. 2. Tranz. Fig. A aduna, a strânge, a concentra în jurul său. 3. Refl. (Fil.) A da naștere unei polarități (3), a forma extreme opuse care se condiționează reciproc. – Din fr. polariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizabil
POLARIZÁBIL, -Ă, polarizabili, -e, adj. (Despre medii) Care poate fi (ușor) polarizat. – Din fr. polarisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizabilitate
POLARIZABILITÁTE s. f. (Fiz.) Însușire a ceea ce este polarizabil. – Din fr. polarisabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizant
POLARIZÁNT, -Ă, polarizanți, -te, adj. (Fiz.) Care (se) polarizează (1). ◊ Microscop polarizant = microscop care lucrează cu lumină polarizată și care se folosește mai ales la studiul cristalelor. – Din fr. polarisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizare
POLARIZÁRE, polarizări, s. f. Acțiunea de a (se) polariza și rezultatul ei. 1. (Fiz.) Proces prin care un corp sau un sistem fizic dobândește proprietatea de polaritate (1); stare a unui corp care a suferit un astfel de proces. ◊ Polarizare electrică = realizare a unei asimetrii în distribuția sarcinii electrice pozitive și negative a unui sistem fizic (atom, moleculă etc.), a unui mediu sau a unui corp. Polarizare electrolitică (sau electrochimică) = acumulare la electrozii unei băi de electroliză sau ai unei pile electrochimice a ionilor care realizează conducția prin soluția electrolitului. Polarizare rotatorie = fenomen de rotire a planului de polarizație a luminii liniar polarizate la trecerea ei printr-o substanță activă din punct de vedere optic. ♦ Proces fizic prin care un sistem capătă proprietăți preferențiale după o anumită direcție; stare a unui sistem care a suferit un astfel de proces. 2. (Lingv.) Dezvoltare în direcții opuse a sensurilor unui cuvânt, nediferențiate la origine. 3. (Fil.) Formare a unor termeni opuși polari; realizare a unei polarități (3). – V. polariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizat
POLARIZÁT, -Ă, polarizați, -te, adj. (Fiz.) Care a fost supus acțiunii de polarizare (1). ◊ Lumină plan (sau liniar) polarizată = fascicul de lumină în care vectorul electric (sau magnetic) posedă un plan unic (sau o direcție unică) de oscilație. – V. polariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizator
POLARIZATÓR, -OÁRE, polarizatori, -oare, adj. Care polarizează; polarizant. – Din fr. polarisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizaţie
POLARIZAȚÍE, polarizații, s. f. Stare a unui corp care prezintă proprietatea de polaritate. ◊ Polarizație electrică = stare a unui corp sau a unui sistem fizic care posedă cel puțin doi poli electrici (plus și minus). Polarizația luminii = totalitatea fenomenelor legate de producerea și de efectele luminii polarizate. Polarizație cromatică = ansamblul figurilor de interferență, colorate viu, obținute prin cercetarea cristalelor birefringente în lumină polarizată. ♦ Mărime vectorială care caracterizează starea de polarizație a unui corp sau a unui mediu. – Din fr. polarisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizație
POLARIZAȚÍE, polarizații, s. f. Stare a unui corp care prezintă proprietatea de polaritate. ◊ Polarizație electrică = stare a unui corp sau a unui sistem fizic care posedă cel puțin doi poli electrici (plus și minus). Polarizația luminii = totalitatea fenomenelor legate de producerea și de efectele luminii polarizate. Polarizație cromatică = ansamblul figurilor de interferență, colorate viu, obținute prin cercetarea cristalelor birefringente în lumină polarizată. ♦ Mărime vectorială care caracterizează starea de polarizație a unui corp sau a unui mediu. – Din fr. polarisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarizor
POLARIZÓR, -OÁRE, polarizori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care poate produce polarizarea luminii; polarizant. 2. S. n. Dispozitiv optic care servește la polarizarea luminii. – Din fr. polariseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarograf
POLAROGRÁF, polarografe, s. n. Aparat pentru înregistrarea grafică sau fotografică a curbei curent-tensiune, utilizat în analiza electrochimică. – Din fr. polarographe, germ. Polarograph, engl. polarograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarografic
POLAROGRÁFIC, -Ă, polarografici, -ce, adj. Privitor la polarografie, care ține de polarografie. – Din polarografie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polarografie
POLAROGRAFÍE s. f. Metodă de analiză electrochimică a unei substanțe în soluție, realizată cu polarograful. – Din fr. polarographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polaroid
POLAROÍD, polaroizi, s. m. polaroide, s. n. 1. S. m. Polarizor confecționat sub formă de plăcuță sau de peliculă, folosit pentru construcția farurilor și a parbrizelor de automobile. 2. S. n. Aparat fotografic care permite obținerea automată a fotografiei, imediat după expunere, cu materiale fotosensibile speciale. – Din fr. polaroïd.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polată
POLÁTĂ, polate, s. f. (Reg.) Încăpere mică pe lângă o casă țărănească, servind ca magazie pentru unelte și obiecte de gospodărie. ♦ Streașină. [Var.: polátră s. f.] – Din bg. polata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polatră
POLÁTRĂ s. f. v. polată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polc
POLC, polcuri, s. n. Unitate militară în Țările Române, la sfârșitul Evului Mediu, corespunzătoare regimentului. – Din ucr., rus. polk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcă
PÓLCĂ^1, polci, s. f. (Reg.) Haină femeiască de stofă (căptușită sau îmblănită), de diferite lungimi, croită pe talie, care se poartă la țară. – Din rus. pol'ka „poală a hainei”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcă
PÓLCĂ^2, polci, s. f. Dans popular originar din Boemia, în ritm viu, sprinten, care, în a doua jumătate a sec. XIX, a devenit unul dintre cele mai cunoscute dansuri de bal; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., rus. polka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcovnic
POLCÓVNIC, polcovnici, s. m. (Înv.) 1. Comandant al unui polc; grad militar corespunzător colonelului. 2. Comandant al unei formațiuni militare de pază a ordinii publice. – Din ucr., rus. polkovnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcovnicesc
POLCOVNICÉSC, -EÁSCĂ, polcovnicești, adj. (Înv.) Care aparține polcovnicului, privitor la polcovnic; aflat sub comanda unui polcovnic. – Polcovnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcovnicie
POLCOVNICÍE s. f. (Înv.) Funcția de polcovnic, autoritatea reprezentată printr-un polcovnic. – Polcovnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcuţă
POLCÚȚĂ, polcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui polcă^1. – Polcă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polcuță
POLCÚȚĂ, polcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui polcă^1. – Polcă^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polder
PÓLDER, poldere, s. n. Nume dat în Olanda unei porțiuni joase de uscat smulsă mării sau unui lac maritim prin îndiguire și drenare. – Din germ. Polder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleac
POLEÁC, -Ă, poleci, -ce, s. m. și f., adj. (Înv. și reg.) Polonez. [Pl. și: (m.) poleaci] – Din pol. polak, ucr., rus., sb. poljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polei
POLÉI^1, poleiuri, s. n. Strat subțire de gheață, continuu și neted, care acoperă uneori porțiuni din suprafața solului, arborii sau obiectele care se află în aer liber și care este format prin înghețarea apei provenite din ploaie sau din topirea zăpezii. ♦ Fig. Strălucire, lustru, luciu. ♦ (Reg.) Promoroacă, chiciură. – Din polei^2 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polei
POLEÍ^2, poleiesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat subțire de aur sau de argint în scopul protejării sau al înfrumusețării; a sufla cu aur sau cu argint. ♦ A înveli într-o foiță subțire de staniol, de hârtie colorată etc. 2. Tranz. și refl. Fig. A străluci sau a face să strălucească; a (se) învălui într-o lumină aurie sau argintie. ♦ Tranz. A înfrumuseța, a prezenta într-o lumină strălucitoare o situație, un aspect, o idee, o împrejurare etc. – Din sl. polijati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleială
POLEIÁLĂ, poleieli, s. f. 1. Faptul de a polei^2; (concr.) strat subțire de metal (prețios) cu care se poleiește^2 un obiect. ♦ Foaie subțire de staniol folosită ca ambalaj, mai ales pentru unele articole alimentare. ♦ Fig. Ceea ce încearcă să dea un aspect bun, frumos, valoros unor lucruri lipsite de valoare; strălucire aparentă; lustru, spoială. 2. Cizelare, șlefuire, lustruire a unui obiect sau, fig., a unei opere literare, științifice etc. [Pr.: -le-ia-] – Polei^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleier
POLEIÉR, poleieri, s. m. (Rar) Poleitor. [Pr.: -le-ier] – Polei^2 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleire
POLEÍRE, poleiri, s. f. Acțiunea de a (se) polei^2 și rezultatul ei; poleit^1. – V. polei^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleit
POLEÍT^1 s. n. Poleire. – V. polei^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleit
POLEÍT^2, -Ă, poleiți, -te, adj. Acoperit cu un strat subțire de metal (prețios) sau cu un praf de bronz; făcut să strălucească. ♦ Fig. Învăluit într-o lumină strălucitoare (aurie sau argintie). – V. polei^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleitor
POLEITÓR, poleitori, s. m. (Rar) Muncitor care poleiește^2. [Pr.: -le-i-] – Polei^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemic
POLÉMIC, -Ă, polemici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Discuție în contradictoriu, controversă pe o temă literară, științifică, politică etc. 2. Adj. Care ține de polemică (1), cu tendință de polemică, privitor la polemică; critic, combativ, contradictoriu. – Din fr. polémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemism
POLEMÍSM s. n. Caracter polemic. – Polemică + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemist
POLEMÍST, -Ă, polemiști, -ste, s. m. și f. Persoană care polemizează, care susține o polemică. – Din fr. polémiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemiza
POLEMIZÁ, polemizez, vb. I. Intranz. A susține o polemică, a face polemică, a discuta în contradictoriu. – Din fr. polémiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemolog
POLEMOLÓG, -Ă, polemologi, -ge, s. m. și f. Specialist în polemologie. – Din fr. polémologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemologic
POLEMOLÓGIC, -Ă, polemologici, -ce, adj. Care aparține polemologiei, care se referă la polemologie. – Din fr. polémologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polemologie
POLEMOLOGÍE s. f. Ramură a științelor politice care studiază războaiele ca fenomen sociologic. – Din fr. polémologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polen
POLÉN, polenuri, s. n. (Bot.) Pulbere, de obicei galbenă, constituită din grăuncioare microscopice produse de anterele staminelor. – Din fr., lat. pollen, genn. Pollen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polenic
POLÉNIC, polenici, adj. (În sintagma) Sac polenic = fiecare dintre cavitățile din anterele staminelor în care se formează polenul. – Polen + suf. -ic. Cf. fr. pollinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleniza
POLENIZÁ, polenizez, vb. I. Tranz. A transporta polenul de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului (pentru a produce fecundația). – Polen + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polenizare
POLENIZÁRE, polenizări, s. f. Acțiunea de a poleniza; fenomen care constă în transportul polenului de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului; polenizație. [Var.: (rar) polinizáre s. f.] – V. poleniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polenizator
POLENIZATÓR, polenizatori, s. m. (Bot.) Plantă al cărei polen fecundează florile altor varietăți din aceeași specie sau din altă specie, asigurând fertilitatea acestora. [Var.: (rar) polinizatór s. m.] – Poleniza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polenizaţie
POLENIZÁȚIE, polenizații, s. f. (Bot.) Transport, natural sau artificial, al polenului de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului pentru a produce fecundația la flori; proces de fecundație la flori; polenizare. [Var.: (rar) polinizáție s. f.] – După fr. pollinisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polenizație
POLENIZÁȚIE, polenizații, s. f. (Bot.) Transport, natural sau artificial, al polenului de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului pentru a produce fecundația la flori; proces de fecundație la flori; polenizare. [Var.: (rar) polinizáție s. f.] – După fr. pollinisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poleposition
POLE-POSÍTION s. f. Poziția cea mai favorabilă (la începutul unui concurs de viteză auto). [Pr.: polpozișn] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poli-
POLI- Element de compunere însemnând „mai mulți”, „mai multe”, „multiplu”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. poly-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliacetat
POLIACETÁT s. m. (În sintagma) Poliacetat de vinil = produs macromolecular obținut prin polimerizarea acetatului de vinil. [Pr.: -li-a-] – Poli- + acetat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliachenă
POLIACHÉNĂ, poliachene, s. f. Fruct format din mai multe achene. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyakène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliacid
POLIACÍD, poliacizi, s. m. Acid care conține în moleculă mai mulți atomi de hidrogen înlocuibili cu atomi de metal. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyacide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliada
Poliada = Polias.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polialcool
POLIALCOÓL, polialcooli, s. m. (La pl.) Clasă de substanțe organice care conțin în moleculă două sau mai multe grupări hidroxil și care se obțin din produse naturale sau pe cale sintetică; (și la sg.) alcool care face parte din această clasă; alcool polivalent. [Pr.: -li-al-] – Din fr. polyalcool.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliamid
POLIAMÍD s. n. v. poliamidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliamidă
POLIAMÍDĂ, poliamide, s. f. Numele unor mase plastice obținute prin policondensare sau polimerizare și folosite la fabricarea fibrelor sintetice. [Pr.: -li-a-. – Var.: poliamíd s. n.] – Din fr. polyamide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliamidic
POLIAMÍDIC, -Ă, poliamidici, -ce, adj. Care se referă la poliamide, care ține de poliamide, care se face din poliamide. [Pr.: -li-a-] – Poliamidă + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliandră
POLIÁNDRĂ, poliandre, adj. (Rar; și substantivat, f.) 1. (Despre flori) Care are mai multe stamine. 2. (Despre femei) Care are în aceiași timp mai mulți soți. [Pl: -li-an-] – Din fr. polyandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliandric
POLIÁNDRIC, -Ă, poliandrici, -ce, adj. De poliandrie. [Pr.: -li-an-] – Din fr. polyandrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliandrie
POLIANDRÍE s. f. Formă de organizare a familiei (întâlnită astăzi numai la unele triburi primitive) în care o femeie are în același timp mai mulți soți. [Pr.: -li-an-] – Din fr. polyandrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliarhie
POLIARHÍE s. f. Formă de guvernământ în care conducerea statului este exercitată de mai multe persoane concomitent. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarchie, ngr. poliarhía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliarticular
POLIARTICULÁR, -Ă, poliarticulari, -e, adj. Care se referă la mai multe articulații; care afectează mai multe articulații. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarticulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliartrită
POLIARTRÍTĂ, poliartrite, s. f. Boală care se manifestă prin inflamația acută sau cronică a mai multor articulații în același timp și care este de natură reumatismală, bacilară etc. Poliartrită cronică evolutivă = reumatism cronic deformant, cu evoluție progresivă, care afectează articulațiile extremităților. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarthrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polias
Polias, denumire purtată de zeița Athena, în calitatea ei de protectoare a cetăților.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

poliatlon
POLIATLÓN, poliatloane, s. n. Complex de probe din diferite discipline sportive, practicat la o competiție în sportul de masă. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyathlon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliatomic
POLIATÓMIC, -Ă, poliatomici, -ce, adj. (Despre radicali sau despre molecule) Care conține doi sau mai mulți atomi, identici sau diferiți. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyatomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polib
Polib = Polybus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polibazic
POLIBÁZIC, polibazici, adj. (Despre acizi) Care conține în moleculă mai mulți atomi de hidrogen înlocuibili cu atomi de metal. – Din fr. polybasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polibote
Polibote = Polybotes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polibrăzdar
POLIBRĂZDÁR, polibrăzdare, s. n. Plug cu mai multe brăzdare. – Poli- + brăzdar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polibutadienă
POLIBUTADIÉNĂ s. f. (Chim.) Polimer sintetic folosit sub formă de cauciuc sintetic. [Pr.: -di-e-] – Din engl. polybutadiene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policalifica
POLICALIFICÁ, policalífic, vb. I. Refl. A se califica în mai multe specialități. – Poli- + califica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policalificare
POLICALIFICÁRE s. f. Calificare în mai multe specialități. – V. policalifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policalificat
POLICALIFICÁT, -Ă, policalificați, -te, adj. Calificat în mai multe specialități. – V. policalifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policandru
POLICÁNDRU, policandre, s. n. Candelabru cu mai multe brațe. – Din ngr. polikándelon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policaprolactamă
POLICAPROLACTÁMĂ s. f. Fibră sintetică de tip poliamidic, cu structură filiformă, obținută prin polimerizarea caprolactamei, comercializată la noi sub denumirea de relon. – Din fr. polycaprolactame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policar
POLICÁR, policari, s. m. Degetul gros de la mână. – Din lat. pollicaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policarbonat
POLICARBONÁT, policarbonați, s. m. Rășină sintetică de tip termoplastic, polimer liniar al acidului carbonic. – Din poli- + carbonat.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

policarpic
POLICÁRPIC, -Ă, policarpici, -ce, adj. (Bot.) 1. (Despre fruct) Compus din mai multe fructe mici. 2. (Despre plante perene) Care înflorește și dă rod de mai multe ori în cursul ciclului de dezvoltare. – Din fr. polycarpique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policelular
POLICELULÁR, -Ă, policelulari, -e, adj. (Biol.; rar; despre organisme) Pluricelular. – Din fr. polycellulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polichet
POLICHÉT, policheți, s. m. (La pl.) Clasă de viermi inelați caracterizați prin parapode bine dezvoltate, prevăzute cu un număr mare de pori, și care se târăsc pe fundul apelor marine sau se afundă în mâl și nisip; (și la sg.) vierme inelat care face parte din această clasă. [Pl. și: (n.) polichete. – Var.: polichétă s. f.] – Din lat. polychaeta, fr. polychète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polichetă
POLICHÉTĂ s. f. v. polichet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policiclic
POLICÍCLIC, -Ă, policiclici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care conține în moleculă mai multe cicluri formate din lanțuri închise de atomi. – Din fr. polycyclique, engl. polycyclic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policilindric
POLICILÍNDRIC, -Ă, policilindrici, -ce, adj. (Despre motoare, compresoare, laminoare etc.) Cu cel puțin patru cilindri. – Cf. fr. multicylindrique.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

policioară
POLICIOÁRĂ, policioare, s. f. 1. Diminutiv al lui poliță^1. 2. (Reg.) Partea de jos a jugului, pe care se sprijină gâtul boilor. – Poliță^1 + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policitemie
POLICITEMÍE, policitemii, s. f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. polycythémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policlinic
POLICLÍNIC, -Ă, policlinici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Instituție medicală de consultații și de tratament ambulatoriu, organizată teritorial și pe specialități; clădire în care este instalată o astfel de instituție. 2. Adj. De policlinică. – Din fr. polyclinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policlorură
POLICLORÚRĂ, policloruri, s. f. (Chim.; în sintagma) Policlorură de vinii = clorură de polivinil. – Din fr. polychlorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policondensare
POLICONDENSÁRE, policondensări, s. f. (Chim.) Reacție de combinare a unor monomeri într-o macromoleculă, cu eliminarea concomitentă a unor produse secundare. – Poli- + condensare (după fr., engl. polycondensation, germ. Polykondensation).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policră
POLÍCRĂ s. f. v. poreclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policristalin
POLICRISTALÍN, -Ă, policristalini, -e, adj. Care este format din mai multe cristale. – Poli- + cristalin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policroism
POLICROÍSM s. n. (Fiz.) Pleocroism. [Pr.: -cro-ism] – Din fr. polychroïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policrom
POLICRÓM, -Ă, policromi, -e, adj. Care este executat în mai multe culori; care are mai multe culori; multicolor. – Din fr. polychrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policromat
POLICROMÁT, -Ă, policromați, -te, adj. (Rar) Care este executat din materiale de diverse culori, care este policrom. – Policrom + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

policromie
POLICROMÍE, policromii, s. f. 1. Procedeu de îmbinare a mai multor culori, folosit în pictură. ♦ Caracter policrom al unei lucrări de artă. ♦ Însușirea de a fi policrom. 2. Procedeu tipografic pentru imprimarea imaginilor în culori. ♦ (Rar) Lucrare tipografică executată în mai mult de patru culori. – Din fr. polychromie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidactil
POLIDACTÍL, -Ă, polidactili, -e, adj. (Med.) Care prezintă polidactilie. – Din fr. polydactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidactilie
POLIDACTILÍE, polidactilii, s. f. Malformație congenitală caracterizată prin prezența mai multor degete decât normal. – Din fr. polydactylie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidamante
Polidamante = Polydamas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polidecte
Polidecte = Polydectes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polideuce
Polideuce = Polydeuces.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polidimit
POLIDIMÍT s. n. Sulfură de nichel naturală, de culoare cenușie, cristalizată în sistemul cubic. – Din fr. polydymite, germ. Polydymit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidipsie
POLIDIPSÍE, polidipsii, s. f. Sete excesivă, patologică, caracteristică pentru unele boli ca diabetul zaharat, diabetul insipid, pentru unele boli psihice, stări febrile etc. – Din fr. polydipsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidisc
POLIDÍSC, polidiscuri, s. n. Mașină agricolă prevăzută cu mai multe discuri metalice ascuțite, folosită în lucrările de dezmiriștire. – Poli- + disc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polidor
Polidor = Polydorus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polidrupă
POLIDRÚPĂ, polidrupe, s. f. Tip de fruct format din mai multe drupe. – Poli- + drupă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliedral
POLIEDRÁL, -Ă, poliedrali, -e, adj. (Mat.) Poliedric. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyédral, engl. polyhedral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliedric
POLIÉDRIC, -Ă, poliedrici, -ce, adj. Care are forma unui poliedru. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliedru
POLIÉDRU, poliedre, s. n. (Geom.) Corp geometric mărginit de mai multe plane poligonale. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyèdre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polieleu
POLIELÉU, polieleuri, s. n. Cântare bisericească ortodoxă intercalată în slujba utreniei la anumite sărbători. [Pr.: -li-e-] – Din sl. polielei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliembrionie
POLIEMBRIONÍE s. f. Dezvoltare a mai multor embrioni din aceeași celulă- ou. [Pr.: -li-em-bri-o-] – Din fr. polyembryonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliester
POLIESTÉR, poliesteri, s. m. Produs chimic macromolecular format din numeroase molecule de ester, folosit mai ales în fabricarea fibrelor sintetice. [Pr.: -li-es-] – Din fr. polyester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliesteric
POLIESTÉRIC, -Ă, poliesterici, -ce, adj. Care este făcut din poliesteri, care conține poliesteri, de poliesteri. [Pr.: -li-es-] – Poliester + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polietilenă
POLIETILÉNĂ s. f. Material plastic obținut prin polimerizarea etilenei, folosit la fabricarea materialelor izolante și a unor obiecte tehnice sau de uz. casnic. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyéthylene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifag
POLIFÁG, -Ă, polifagi, -ge, adj. (Despre animale; și substantivat) Care utilizează hrană variată (animală și vegetală); cu regim alimentar foarte larg. – Din fr. polyphage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifagie
POLIFAGÍE s. f. 1. Modul de nutriție a organismelor polifage. 2. Foame excesivă, patologică (determinând un consum exagerat de alimente), simptom caracteristic diabetului zaharat. – Din fr. polyphagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifazat
POLIFAZÁT, -Ă, polifazați, -te, adj. (Despre sisteme de tensiuni sau de curenți electrici alternativi) Care are fazele inițiale diferite. – Din fr. polyphasé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifem
Polifem = Polyphemus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polifenol
POLIFENÓL, polifenoli, s. m. Compus organic din clasa fenolilor, care conține două sau mai multe grupuri hidroxil legate de un radical aromatic. – Din fr. polyphénol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliflor
POLIFLÓR, -Ă adj. (Despre miere, polen) Provenit de la mai multe specii de flori. – Poli- + flor[i].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifoliculă
POLIFOLÍCULĂ, polifolicule, s. f. (Bot.) Fruct uscat, format din mai multe folicule. – Poli- + foliculă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonematic
POLIFONEMÁTIC, -Ă, polifonematici, -ce, adj. (Despre unele consoane) Care are valoarea mai multor foneme. – Din fr. polyphonématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonic
POLIFÓNIC, -Ă, polifonici, -ce, adj. Care se referă la polifonie, care ține de polifonie, bazat pe polifonie. – Din fr. polyphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonie
POLIFONÍE, polifonii, s. f. Arta și tehnica suprapunerii a două sau mai multe părți vocale ori instrumentale, a căror dezvoltare este în același timp orizontală (contrapunctul) și verticală (armonia); p. restr. contrapunct. – Din fr. polyphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonist
POLIFONIST, polifoniști, s. m. Compozitor de lucrări muzicale bazate pe polifonie. – Polifonie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonizare
POLIFONIZÁRE, polifonizări, s. f. (Muz.) Realizare a unei polifonii. – Din polifonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonizat
POLIFONIZÁT, -Ă, polifonizați, -te, adj. (Muz.) Care se prezintă sub forma unei polifonii. – Din polifonizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polifonte
Polifonte = Polyphontes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

poligală
POLIGÁLĂ, poligale, s. f. (Bot.) Amăreală. – Din fr. polygale, lat. polygala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligam
POLIGÁM, -Ă, (1) poligami, s. m., (2) poligame, adj. 1. S. m. Bărbat care are concomitent două sau mai multe soții. 2. Adj. (Despre plante) Care are atât flori unisexuate, cât și flori hermafrodite. – Din fr. polygame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligamie
POLIGAMÍE s. f. Formă de căsătorie în care un bărbat (o femeie) are, în același timp, mai multe soții (soți) și care nu este acceptată în majoritatea statelor; situația persoanei care practică această formă de căsătorie. ♦ Infracțiune comisă de persoana care trăiește în această formă de căsătorie. – Din fr. polygamie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligenetic
POLIGENÉTIC, -Ă, poligenetici, -ce, adj. Referitor la poligeneză, de poligeneză; poligenic. – Din fr. polygénétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligeneză
POLIGENÉZĂ s. f. Concepție după care fenomenele biologice, sociale, lingvistice etc. nu derivă dintr-un izvor unic, ci au origini multiple. – Poli- + geneză. Cf. fr. polygénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligenic
POLIGÉNIC, -Ă, poligenici, -ce, adj. Poligenetic. – Din fr. polygénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligenie
POLIGENÍE s. f. (Rar) Poligenism. – Din fr. polygénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligenism
POLIGENÍSM s. n. Doctrină potrivit căreia diferitele rase umane derivă din mai multe tipuri primitive considerate ca specii; poligenie. – Din fr. polygénisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligenist
POLIGENÍST, -Ă, poligeniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al poligenismului. – Din fr. polygéniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliglobulie
POLIGLOBULÍE, poliglobulii, s. f. Boală caracterizată prin creșterea anormală a numărului de globule roșii din sânge și manifestată prin roșeața pielii, prin creșterea tensiunii arteriale și prin mărirea splinei; policitemie. – Din fr. polyglobulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliglot
POLIGLÓT, -Ă, poligloți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care vorbește mai multe limbi. ♦ Care cuprinde sau are în vedere mai multe limbi. Dicționar poliglot. 2. (Rar) Care se referă la un poliglot (1), de poliglot. – Din fr. polyglotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polignire
POLIGNÍRE, poligniri, s. f. v. POLIGNI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poligon
POLIGÓN, poligoane, s. n. 1. (Geom.) Suprafață plană mărginită de mai multe segmente de linii drepte, numite laturi. 2. (Uneori cu determinarea „de tragere”) Teren special amenajat pentru executarea tragerilor de instrucție și de luptă. ♦ (Sport) Teren amenajat și dotat cu instalațiile necesare pentru a face antrenament și a executa probe de tir. 3. Teren amenajat pentru deprinderea conducerii autovehiculelor. – Din fr. polygone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligonacee
POLIGONACÉE, poligonacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate apetale cuprinzând hrișcă, troscotul, ștevia, spanacul etc.; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. polygonacée, lat. polygonaceae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligonal
POLIGONÁL, -Ă, poligonali, -e, adj. Care are forma unui poligon (1). – Din fr. polygonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligonaţie
POLIGONÁȚIE s. f. (Top.) Poligonometrie. – Din fr. polygonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligonație
POLIGONÁȚIE s. f. (Top.) Poligonometrie. – Din fr. polygonation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligonometrie
POLIGONOMETRÍE s. f. Ridicare topografică prin utilizarea unor rețele de poligoane închise, pe care se sprijină ridicările de detaliu pentru planimetria unei porțiuni mici de teren; poligonație. – Din fr. polygonométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligraf
POLIGRÁF, poligrafi, s. m. 1. (Rar) Autor de opere care aparțin unor genuri variate. 2. Aparat cu care se reproduce un manuscris în mai multe exemplare. – Din fr. polygraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligrafic
POLIGRÁFIC, -Ă, poligrafici, -ce, adj. Care aparține poligrafiei, care se referă la poligrafie, privitor la poligrafie. – Din fr. polygraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligrafie
POLIGRAFÍE, poligrafii, s. f. 1. Ansamblul procedeelor de reproducere grafică și de multiplicare a unui text sau a unei figuri; ramură a tehnicii care se ocupă cu reproducerea grafică și cu multiplicarea unui text sau a unei figuri; tehnică grafică. 2. Ansamblul întreprinderilor care se ocupă cu imprimarea și cu răspândirea cărților sau a altor imprimate; industrie poligrafică. 3. (Rar) Totalitatea lucrărilor unui poligraf (1); calitatea de poligraf a unui scriitor; caracteristică a operelor scrise de un poligraf. – Din fr. polygraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poligrafist
POLIGRAFÍST, poligrafiști, s. m. (Rar; și adjectival) Persoană specializată în poligrafie (1). – Poligrafie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polihibridare
POLIHIBRIDÁRE, polihibridări, s. f. (Biol.) Hibridare între două forme ereditar deosebite. – Poli- + hibridare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliizopren
POLIIZOPRÉN s. m. Produs macromolecular cu structură filiformă, obținut sintetic prin polimerizarea în emulsie a izoprenului și care are proprietăți asemănătoare cu acelea ale cauciucului natural. [Pr.: -li-i-] – Din fr. polyisoprène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliloghie
POLILOGHÍE, poliloghii, s. f. (Depr.) Expunere, relatare excesiv de amplă (și de prolixă); vorbărie. [Var.: polologhíe s. f.] – Din ngr. poliloghía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimer
POLIMÉR, polimeri, s. m. Substanță macromoleculară a cărei moleculă este formată prin unirea în lanț a două sau mai multe molecule de monomer. – Din fr. polymère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimeriza
POLIMERIZÁ, polimerizez, vb. I. Tranz. și intranz. A (se) uni (spontan sau prin diverse reacții chimice) mai mulți monomeri în polimeri, prin păstrarea compoziției procentuale inițiale și aranjarea atomilor în moleculă. – Din fr. polymériser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimerizare
POLIMERIZÁRE, polimerizări, s. f. Acțiunea de a polimeriza și rezultatul ei. – V. polimeriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimetacrilat
POLIMETACRILÁT, polimetacrilați, s. m. Plexiglas. ◊ Polimetacrilat de metil = produs macromolecular care se prezintă ca o masă sticloasă, transparentă, termoplastică și cu calități optice deosebite, folosit în chirurgia ortopedică, la confecționarea protezelor dentare etc. – Din fr. polyméthacrylat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimetalic
POLIMETÁLIC, -Ă, polimetalici, -ce, adj. (Geol.; despre minerale, minereuri, zăcăminte) Care conține mai multe metale, din care se pot extrage mai multe metale. – Poli- + metalic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimetrie
POLIMETRÍE s. f. Suprapunere simultană de măsuri în muzica scrisă pentru două sau mai multe voci și care se caracterizează prin faptul că timpii tari, inițiali nu coincid întotdeauna. – Din it. polimetria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimixină
POLIMIXÍNĂ, polimixine, s. f. (Farm.) Antibiotic obținut din diferite varietăți de bacili, cu acțiune bactericidă asupra mai multor microbi. – Din engl. polymyxine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimnestor
Polimnestor = Polymnestor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polimnia
Polimnia = Poly(hy)mnia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polimolecular
POLIMOLECULÁR, -Ă, polimoleculari, -e, adj. Care este format din mai multe molecule. – Din engl. polymolecular.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimorf
POLIMÓRF, -Ă, polimorfi, -e, adj. (Despre minerale cristalizate) Care se prezintă sub mai multe stări cristaline; care prezintă fenomenul de polimorfism. – Din fr. polymorphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polimorfism
POLIMORFÍSM s. n. Proprietate a unor substanțe de a se putea prezenta în două sau mai multe forme cristaline distincte. ♦ (Biol.) Proprietate a unor specii de a exista sub mai multe aspecte morfologice. – Din fr. polymorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinevrită
POLINEVRÍTĂ, polinevrite, s. f. Boală a nervilor periferici, caracterizată prin alterarea mai multor trunchiuri nervoase și ramuri terminale. – Din fr. polynévrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinezian
POLINEZIÁN, -Ă, polinezieni, -e, s. m. și f, adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Polineziei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Polineziei sau polinezienilor (1), privitor la Polinezia ori la polinezieni. [Pr.: -zi-an] – Din fr. polynésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinic
POLÍNIC, -Ă, polinici, -ce, adj. (Bot.) De polen. – Din fr. pollinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinice
Polinice = Polynices.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polinie
POLINÍE^1, polinii, s. f. (Bot.) 1. Masă formată din grăunțe de polen aglomerate. 2. Organ floral format din unirea staminelor la fanerogame. – Din fr. pollinie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinie
POLINÍE^2, polinii, s. f. Canal navigabil printre ghețurile marine. – Din fr. polynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinifer
POLINIFÉR, -Ă, poliniferi, -e, adj. Care conține polen. – Din fr. pollinifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinizare
POLINIZÁRE s. f. v. polenizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinizator
POLINIZATÓR s. m. v. polenizator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinizaţie
POLINIZÁȚIE s. f. v. polenizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinizație
POLINIZÁȚIE s. f. v. polenizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinom
POLINÓM, polinoame, s. n. Expresie algebrică constituită din mai multe monoame, legate între ele prin semnul plus sau minus; suma algebrică a mai multor monoame. – Din fr. polynôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinomial
POLINOMIÁL, -Ă, polinomiali, -e, adj. (Mat.) De polinom, ca un polinom. [Pr.: -mi-al] – Din engl. polynomial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinucleară
POLINUCLEÁRĂ, polinucleare, adj. (Despre celule) Care are mai multe nuclee. ◊ Leucocită polinucleară = granulocit. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. polynucléaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinucleotid
POLINUCLEOTÍD, polinucleotíde, s. n. Lanț polimeric de nucleotide. (terminolog. științif., pref. poli- + nucleotid; cf. engl. polynucleotide, fr. polynucléotide) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

polinucleoză
POLINUCLEÓZĂ, polinucleoze, s. f. Creștere peste valorile normale a leucocitelor polinucleare din sânge, apărută în diverse intoxicații, infecții etc. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. polynucléose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polinuculă
POLINUCÚLĂ, polinucule, s. f. (Bot.) Fruct uscat indehiscent format din mai multe nucule. – Poli- + nuculă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliodă
POLIÓDĂ, poliode, s. f. Tub electronic cu mai mult de doi electrozi. [Pr.: -li-o-] – Din fr. polyode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliomielită
POLIOMIELÍTĂ, poliomielite, s. f. Boală infecțioasă epidemică sau contagioasă provocată de un virus specific, care produce leziuni anatomice în substanța cenușie a măduvei spinării, atingând celulele nervoase motorii, și care se manifestă prin febră, tulburări digestive, somnolență și dureri în mușchii membrelor, urmate de paralizii localizate de obicei la membrele inferioare; paralizie infantilă. [Pr.: -li-o-mi-e-] – Din fr. poliomyélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliomielitic
POLIOMIELÍTIC, -Ă, poliomielitici, -ce, adj. Care ține de poliomielită, relativ la poliomielită; spec. care este folosit împotriva poliomielitei. Vaccin poliomielitic. [Pr.: -li-o-mi-e-] – Din fr. poliomyélitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polioximetilenă
POLIOXIMETILÉNĂ, polioximetilene, s. f. (Chim.) Polimer al formaldehidei. [Pr.: -li-o-] – Din fr. polyoxyméthylène, germ. Polyoxymethylene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polip
POLÍP, polipi, s. m. 1. Nume generic dat animalelor celenterate de forma unui săculeț, cu un orificiu buco-anal înconjurat de tentacule, care trăiesc fixate. 2. Tumoare benignă care se formează pe unele mucoase. [Acc. și: pólip] – Din fr. polype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipemon
Polipemon = Polypemon.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polipeptidă
POLIPEPTÍDĂ, polipeptide, s. f. Substanță chimică formată din mai multe peptide. – Din fr. polypeptide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipetal
POLIPETÁL, -Ă, polipetali, -e, adj. (Despre corola florilor) Care are mai multe petale; (despre plante) cu corola formată din mai multe petale. – Din fr. polypétale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipier
POLIPIÉR, polipieri, s. m. Masă calcaroasă formată din scheletul polipilor (1) din aceeași colonie. [Pr.: -pi-er] – Din fr. polypier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliploid
POLIPLOÍD, -Ă, poliploizi, -de, adj. (Biol.) Caracterizat prin poliploidie. – Din fr. polyploïde, germ. Polyploid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliploidie
POLIPLOIDÍE s. f. Creștere a numărului de cromozomi în celulele organismelor animale sau vegetale față de numărul obișnuit, având ca rezultat mărirea taliei sau a unor organe ale individului respectiv. [Pr.: -plo-i-] – Din fr. polyploïdie, germ. Polyploidie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipnee
POLIPNÉE s. f. Creștere a frecvenței respirației peste limitele normale în cursul unui efort fizic, al unei stări emoționale, precum și în unele boli pulmonare, cardiace etc. [Pr.: -ne-e] – Din fr. polypnée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipod
POLIPÓD, -Ă, polipozi, -de, adj. Care are mai multe picioare. – Din fr. polypode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliporacee
POLIPORACÉE, poliporacee, s. f. (La pl.) Familie de ciuperci basidiomicete cu fructificații în general mari; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. polyporée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipoză
POLIPÓZĂ, polipoze, s. f. (Med.) Boală caracterizată prin dezvoltarea mai multor polipi (2) pe aceeași mucoasă. – Din fr. polypose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polipropilenă
POLIPROPILÉNĂ, polipropilene, s. f. Material plastic ușor și rezistent, obținut prin polimerizarea catalitică a propilenei. – Din fr. polypropylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliptic
POLIPTÍC, polipticuri, s. n. Pictură executată pe mai multe panouri (articulate) care cuprind fiecare o scenă dintr-o suită compozițională. – Din fr. polyptyque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliritmic
POLIRÍTMIC, -Ă, poliritmici, -ce, adj. Cu mai multe ritmuri, cu ritm variat. – Din engl. polyrhythmic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliritmie
POLIRITMÍE, poliritmii, s. f. Combinație de linii melodice cu structuri ritmice diferite care evoluează simultan. – Din fr. polyrythmie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polis
PÓLIS, polisuri, s. n. Formă de organizare statală în Grecia antică; oraș-stat în Grecia antică. – Din ngr. polis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisemantic
POLISEMÁNTIC, -Ă, polisemantici, -ce, adj. (Despre cuvinte, unități frazeologice) Care are mai multe sensuri. – Din fr. polysémantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisemantism
POLISEMANTÍSM s. n. (Lingv.) Polisemie. – Din fr. polysémantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisemic
POLISÉMIC, -Ă, polisemici, -ce, adj. Care se referă la polisemie, care ține de polisemie. – Din fr. polysémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisemie
POLISEMÍE, polisemii, s. f.Însușire a unor cuvinte sau unități frazeologice de a avea mai multe sensuri; calitatea de a fi polisemantic; polisemantism. – Din fr. polysémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisepal
POLISEPÁL, -Ă, polisepali, -e, adj. (Despre caliciul florilor) Care este alcătuit din mai multe sepale; (despre plante) cu caliciul format din mai multe sepale. – Din fr. polysépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisier
POLISIÉR, polisiere, s. n. (Franțuzism) Roman sau film polițist. [Scris și: policier. – Pr.: -si-er] – Din fr. policier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisilabic
POLISILÁBIC, -Ă, polisilabici, -ce, adj. 1. (Despre cuvinte) Care are două sau mai multe silabe. 2. (Despre limbi) Care are, în general, cuvinte polisilabice (1). – Din fr. polysyllabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisilogism
POLISILOGÍSM, polisilogisme, s. n. Raționament deductiv alcătuit dintr-o înlănțuire de silogisme în care concluzia silogismului anterior devine una dintre premisele silogismului următor. – Din fr. polysyllogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisilogistic
POLISILOGÍSTIC, -Ă, polisilogistici, -ce, adj. Care prezintă polisilogism. – Din fr. polysyllogistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisindet
POLISINDÉT s. n. v. polisindeton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisindeton
POLISÍNDETON s. n. Figură de stil care constă în repetarea unei conjuncții la începutul fiecăreia dintre propozițiile unei fraze sau înaintea fiecărui termen al unei enumerări, pentru a accentua o anumită idee. [Var.: polisindét s. n.] – Din fr. polysyndéton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisintetic
POLISINTÉTIC, -Ă, polisintetici, -ce, adj. (Despre unele limbi) Care are frazele formate dintr-un singur termen, ca rezultat al unirii tuturor părților frazei într-un lung cuvânt compus. – Din fr. polysynthétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisintetism
POLISINTETÍSM s. n. Caracteristică a unei limbi de a fi polisintetică; caracter polisintetic. – Din fr. polysynthétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisinteză
POLISINTÉZĂ, polisinteze, s. f. (În limbile polisintetice) Folosire a unui singur cuvânt complex pentru mai multe cuvinte. – Din fr. polysynthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisoar
POLISOÁR, polisoare, s. n. (Rar) Instrument de lustruit unghiile. – Din fr. polissoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polispermie
POLISPERMÍE, polispermii, s. f. (Biol.) Fecundare a ovulului de către mai mulți spermatozoizi. – Din fr. polyspermie, engl. polyspermy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisportiv
POLISPORTÍV, -Ă, polisportivi, -e, adj., s. m. și f. (Sportiv) care practică mai multe sporturi. – Poli- + sportiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polistiren
POLISTIRÉN, polistireni, s. m. Material plastic solid, incolor, transparent, foarte rezistent din punct de vedere chimic și electric, care se folosește în electrotehnică și la fabricarea unor obiecte de larg consum. – Din fr. polystyrène, engl. polystyrene, rus. polistiren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polisulfură
POLISULFÚRĂ, polisulfuri, s. f. Compus obținut prin dizolvarea sulfului în soluție de sulfuri sau prin topirea sulfurilor cu sulf, colorat de la galben până la roșu, folosit în chimia analitică și la combaterea paraziților plantelor. – Din fr. polysulfure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliş
PÓLIȘ s. m. (Fam.) Cârnat polonez. – Din engl. Polish [sausage].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliș
PÓLIȘ s. m. (Fam.) Cârnat polonez. – Din engl. Polish [sausage].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politburo
POLITBURÓ s. n. 1. (În fosta U.R.S.S.) Organ politic suprem executiv, format din membri aleși de către Comitetul Central al Partidului Comunist și însărcinat cu aplicarea hotărârilor politice ale partidului, ratificate de către Comitetul Central. 2. (P.anal.) Organ executiv al unui partid. (< rus. politbiuro < politiceskoe biuro = birou politic; cf. engl. politburo, fr. politburo, politbureau) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

polite
Polite = Polites.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

politehnic
POLITÉHNIC, -Ă, politehnici, -ce, adj. Care cuprinde sau se referă la mai multe științe tehnice. ◊ Institut politehnic = instituție de învățământ superior unde se pregătesc cadre de specialiști în diferite domenii ale științelor tehnice. – Din fr. polytechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politehnician
POLITEHNICIÁN, -Ă, politehnicieni, -e, s. m. și f. (Fam.) Persoană care studiază sau predă la un institut politehnic. [Pr.: -ci-an] – Din fr. polytechnicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politehnicism
POLITEHNICÍSM s. n. (Rar) Caracter politehnic (exagerat). – Politehnic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politehnizare
POLITEHNIZÁRE s. f. Orientarea învățământului (de cultură generală) spre dezvoltarea cunoștințelor tehnice și spre formarea unor deprinderi practice în diverse ramuri ale tehnicii. – După rus. politehnizatija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politeism
POLITEÍSM s. n. Religie constituită pe credința în mai mulți zei între care existau relații de rudenie. – Din fr. polythéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politeist
POLITEÍST, -Ă, politeiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al politeismului. 2. Adj. Care aparține politeismului, privitor la politeism. – Din fr. polythéiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polites
Polites 1. Fiul regelui Priamus și al Hecubei. A fost ucis printre ultimii, în prezența tatălui său, de către Pyrrhus. 2. Unul dintre însoțitorii lui Odysseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

politeţă
POLITÉȚĂ s. f. v. politețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politeță
POLITÉȚĂ s. f. v. politețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politeţe
POLITÉȚE, (2) politeți, s. f. 1. Mod de comportare caracterizat prin bună- cuviință, respect și amabilitate în relațiile cu ceilalți oameni. ◊ Pronume personal (sau posesiv) de politețe = pronume personal la persoana a doua și a treia, folosit în semn de respect față de persoana căreia ne adresăm sau despre care se vorbește. ◊ Loc. adj. De politețe = a) care exprimă politețe; politicos, amabil; b) protocolar. ◊ Loc. adv. Din (sau de, rar, pentru) politețe = fiind obligat de anumite cerințe (formale) de conduită, de etichetă. + Ansamblu de reguli de comportament în spiritul bunei-cuviințe, al amabilității și al respectului reciproc. 2. (Fam.; la pl.) Cuvinte sau gesturi care exprimă politețea (1) (exagerată a) cuiva față de cineva. [Pl. și: (2) politețuri. – Var.: politéță s. f.] – Din fr. politesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politețe
POLITÉȚE, (2) politeți, s. f. 1. Mod de comportare caracterizat prin bună- cuviință, respect și amabilitate în relațiile cu ceilalți oameni. ◊ Pronume personal (sau posesiv) de politețe = pronume personal la persoana a doua și a treia, folosit în semn de respect față de persoana căreia ne adresăm sau despre care se vorbește. ◊ Loc. adj. De politețe = a) care exprimă politețe; politicos, amabil; b) protocolar. ◊ Loc. adv. Din (sau de, rar, pentru) politețe = fiind obligat de anumite cerințe (formale) de conduită, de etichetă. + Ansamblu de reguli de comportament în spiritul bunei-cuviințe, al amabilității și al respectului reciproc. 2. (Fam.; la pl.) Cuvinte sau gesturi care exprimă politețea (1) (exagerată a) cuiva față de cineva. [Pl. și: (2) politețuri. – Var.: politéță s. f.] – Din fr. politesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politic
POLÍTIC, -Ă, politici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Știința și arta de a guverna un stat; formă de organizare și conducere a comunităților umane, prin care se menține ordinea internă și se garantează securitatea externă a comunităților respective. ◊ Expr. A face politică = a lua parte în mod activ la discutarea și rezolvarea treburilor statului. ♦ Suprastructură a sistemului social, incluzând conștiința politică, relațiile politice, instituțiile și organizațiile politice. 2. Tactica, strategia, metodele și mijloacele folosite de organele puterii în vederea realizării obiectivelor fixate; ideologia care reflectă această activitate. 3. Fig. Dibăcie, abilitate în atingerea unui scop. II. Adj. 1. Care aparține politicii (I), care se referă la politică, de politică; politicesc^1 ◊ Drepturi politice = drepturile de participare a cetățenilor la conducerea treburilor statului. Nivel politic = grad de pregătire a cuiva în probleme de politică generală; orientare justă în astfel de probleme. Om politic (și, înv., substantivat, m.) = persoană care are un rol important în activitatea politică, care își desfășoară activitatea principală în domeniul politicii (I 1). ♦ (Substantivat, n.) Aspect, element politic (II 1), viață politică. 2. Care are sau care exprimă o comportare abilă; dibaci, șiret. – Din lat. politicus, ngr. politikós, fr. politique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politica
POLITICÁ, politicale, s. f. (Fam.; mai ales la pl.) Problemă politică; noutate politică. ♦ Stratagemă. ♦ (Adjectival; rar) Care ține de politică, privitor la politică. – Din ngr. politikí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicare
POLITICÁRE, politicări, s. f. v. POLITICA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

politicastru
POLITICÁSTRU, politicaștri, s. m. (Livr.) Om politic lipsit de orizont, preocupat de interese meschine. – Politic + suf. -astru (după poetastru).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicărie
POLITICĂRÍE, politicării, s. f. (Fam.; peior.) Politicianism. – Politică + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicesc
POLITICÉSC^1, -EÁSCĂ, politicești, adj. (Înv.) Politic (II 1). – Politic + suf. -esc. Cf. rus. politiceskii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicesc
POLITICÉSC^2, -EÁSCĂ, politicești, adj. (Înv.) 1. Juridic; civil, cetățenesc. 2. Laic. – Politic + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politiceşte
POLITICÉȘTE adv. Din punct de vedere politic. – Politic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicește
POLITICÉȘTE adv. Din punct de vedere politic. – Politic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politichie
POLITICHÍE s. f. (Înv.) Abilitate, istețime, dibăcie. – Din ngr. politikí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politician
POLITICIÁN, -Ă, politicieni, -e, s. m. și f. 1. Om politic; persoană care face politică (în interes personal, de grup etc.); persoană care deține un rol important în politică. 2. (Peior.) Persoană care face din politică un mijloc pentru realizarea intereselor personale. [Pr.: -ci-an] – Din fr. politicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicianism
POLITICIANÍSM s. n. Comportament politic bazat pe interesele personale, de grup sau de partid. [Pr.: -ci-a-] – Politician + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicianist
POLITICIANÍST, -Ă, politicianiști, -ste, s. m., adj. (Rar) 1. S. m. Persoană care face politică în scopul realizării intereselor personale; adept al politicianismului. 2. Adj. Care se referă la politicianism, care este propriu, caracteristic politicianismului sau politicianistului (1). [Pr.: -ci-a-] – Politician + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politicos
POLITICÓS, -OÁSĂ, politicoși, -oase, adj. Care are o atitudine amabilă, binevoitoare, îndatoritoare, care se poartă cuviincios, delicat cu cei din jur; cuviincios, bine-crescut, manierat, civilizat, curtenitor. ♦ Care arată, demonstrează politețe. Purtare politicoasă. – Din ngr. politikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politie
POLITÍE, politii, s. f. (Înv.) 1. Activitate, practică politică, afaceri politice. 2. Oraș. – Din ngr. politía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politip
POLITÍP, politipuri, s. n. (Tipogr.) Grup de cuvinte sau de semne tipografice turnate într-o singură bucată și folosite mai ales în titluri. – Din fr. polytype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politiza
POLITIZÁ, politizez, vb. I. Tranz. A orienta ceva în sens politic, a da caracter politic, a prezenta ceva sub raport politic; a interpreta politic. – Din germ. politisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politizare
POLITIZÁRE, politizări, s. f. Acțiunea de a politiza. – V. politiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politolog
POLITOLÓG, -Ă, politologi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în politologie. – Din fr. politologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politologic
POLITOLÓGIC, -Ă, politologici, -ce, adj. Referitor la politologie, de politologie. – Din fr. politologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politologie
POLITOLOGÍE s. f. Ramură a științelor sociale care studiază activitățile, relațiile, instituțiile sistemelor politice; știință politică. – Din fr. politologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politomie
POLITOMÍE s. f. (Log.; rar) Diviziune în mai multe părți a unui subiect, a unei clasificări etc. – Din fr. polytomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politonal
POLITONÁL, -Ă, politonali, -e, adj. (Muz.) Referitor la politonalitate, de politonalitate. – Din germ., engl. polytonal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politonalism
POLITONALÍSM s. n. Combinație simultană de elemente melodice care aparțin unor tonalități diferite; politonalitate. – Din fr. polytonalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politonalitate
POLITONALITÁTE s. f. (Muz.) Politonalism. – Din germ. Politonalität, fr. polytonalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politruc
POLITRÚC, politruci, s. m. Instructor, îndrumător politic în armata sovietică. ♦ (Depr.) Activist politic. – Din rus. politruk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

politruc
POLITRÚC, politrúci s. m. ~ (< rus. politruk < politiceski rukovoditel' = instructor politic; cf. germ. Politruk) [Das große Wörterbuch der deutschen Sprache]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poliţai
POLIȚÁI, polițai, s. m. 1. (Înv.) Șef al poliției într-un oraș de provincie sau într-o circumscripție de oraș mai mare; polițmaistru. ♦ Sergent de stradă sau agent de poliție. 2. (Fam.) Polițist. – Din germ. Polizei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polițai
POLIȚÁI, polițai, s. m. 1. (Înv.) Șef al poliției într-un oraș de provincie sau într-o circumscripție de oraș mai mare; polițmaistru. ♦ Sergent de stradă sau agent de poliție. 2. (Fam.) Polițist. – Din germ. Polizei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţă
PÓLIȚĂ^1, polițe, s. f. Suport de scândură fixat orizontal pe un perete, într-un dulap etc., pe care se țin diferite obiecte. ♦ Obiect de mobilier prevăzut cu asemenea suporturi. [Pl. și: poliți] – Din sl. polica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliță
PÓLIȚĂ^1, polițe, s. f. Suport de scândură fixat orizontal pe un perete, într-un dulap etc., pe care se țin diferite obiecte. ♦ Obiect de mobilier prevăzut cu asemenea suporturi. [Pl. și: poliți] – Din sl. polica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţă
POLIȚĂ^2, polițe, s. f. 1. (Fin.) Act prin care o persoană dispune debitorului ei să plătească o sumă de bani unei alte persoane sau la ordinul acesteia; trată. ♦ Poliță în alb = poliță^2 (1) pe care nu figurează numele beneficiarului. ◊ Expr. A plăti (cuiva) polița = a se răzbuna (pe cineva). 2. (În sintagma) Poliță de asigurare = document emis de către un asigurător, prin care se certifică încheierea unui contract de asigurare. – Din it. polizza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliță
POLIȚĂ^2, polițe, s. f. 1. (Fin.) Act prin care o persoană dispune debitorului ei să plătească o sumă de bani unei alte persoane sau la ordinul acesteia; trată. ♦ Poliță în alb = poliță^2 (1) pe care nu figurează numele beneficiarului. ◊ Expr. A plăti (cuiva) polița = a se răzbuna (pe cineva). 2. (În sintagma) Poliță de asigurare = document emis de către un asigurător, prin care se certifică încheierea unui contract de asigurare. – Din it. polizza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţie
POLÍȚIE, poliții, s. f. 1. Organ de stat însărcinat cu menținerea ordinii publice și cu reprimarea infracțiunilor. ◊ Expr. A face poliție = a menține ordinea într-un mod sever și autoritar. ♦ Atribuția de control și de supraveghere a ordinii publice. 2. Clădire în care își are sediul o poliție (1). 3. (La sg.; colectiv) Totalitatea polițiștilor (1) dintr-o poliție (2); reprezentanții poliției (1). – Din rus. polițija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliție
POLÍȚIE, poliții, s. f. 1. Organ de stat însărcinat cu menținerea ordinii publice și cu reprimarea infracțiunilor. ◊ Expr. A face poliție = a menține ordinea într-un mod sever și autoritar. ♦ Atribuția de control și de supraveghere a ordinii publice. 2. Clădire în care își are sediul o poliție (1). 3. (La sg.; colectiv) Totalitatea polițiștilor (1) dintr-o poliție (2); reprezentanții poliției (1). – Din rus. polițija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţienesc
POLIȚIENÉSC, -EÁSCĂ, polițienești, adj. Care aparține sau este propriu poliției, privitor la poliție; polițist. [Pr.: -ți-e-] – Poliție + suf. -enesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polițienesc
POLIȚIENÉSC, -EÁSCĂ, polițienești, adj. Care aparține sau este propriu poliției, privitor la poliție; polițist. [Pr.: -ți-e-] – Poliție + suf. -enesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţism
POLIȚÍSM s. n. (Rar) Activitate întreprinsă de poliție (1) în vederea menținerii ordinii; p. ext. fel de a fi, de a gândi, de a acționa în spirit polițienesc, brutal, violent. – Poliție + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polițism
POLIȚÍSM s. n. (Rar) Activitate întreprinsă de poliție (1) în vederea menținerii ordinii; p. ext. fel de a fi, de a gândi, de a acționa în spirit polițienesc, brutal, violent. – Poliție + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţist
POLIȚÍST, -Ă, polițiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Agent de poliție (1), funcționar de poliție. 2. Adj. Polițienesc. ◊ Roman (sau film) polițist = roman (sau film) a cărui intrigă, desfășurată în ritm alert, e construită de obicei în jurul unei anchete criminalistice sau judiciare. 3. Adj. (Despre state sau regimuri politice) Care se sprijină pe poliție și pe jandarmerie și își exercită puterea prin metode coercitive, violente și abuzive. – Din germ. Polizist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polițist
POLIȚÍST, -Ă, polițiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Agent de poliție (1), funcționar de poliție. 2. Adj. Polițienesc. ◊ Roman (sau film) polițist = roman (sau film) a cărui intrigă, desfășurată în ritm alert, e construită de obicei în jurul unei anchete criminalistice sau judiciare. 3. Adj. (Despre state sau regimuri politice) Care se sprijină pe poliție și pe jandarmerie și își exercită puterea prin metode coercitive, violente și abuzive. – Din germ. Polizist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliţmaistru
POLIȚMÁISTRU, polițmaiștri s. m. (Înv.) Polițai (1). – Din rus. polițmeister, germ. Polizmeister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polițmaistru
POLIȚMÁISTRU, polițmaiștri s. m. (Înv.) Polițai (1). – Din rus. polițmeister, germ. Polizmeister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliuretan
POLIURETÁN, poliuretani, s. m. (Chim.) Produs obținut prin polimerizarea unor compuși chimici cu glicoli, folosit la fabricarea materialelor plastice, a lacurilor, a adezivelor etc. [Pr.: -li-u-] – Din fr. polyuréthane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliuretanic
POLIURETÁNIC, -Ă, poliuretanici, -ce, adj. (Chim.) Care este alcătuit din poliuretan. [Pr.: -li-u-] – Poliuretan + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poliurie
POLIURÍE, poliurii, s. f. Eliminare crescută de urină. [Pr.: -li-u-] – Din fr. polyurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivalent
POLIVALÉNT, -Ă, polivalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice sau radicali) Care poate funcționa sub mai multe stări de valență. ◊ Alcool polivalent = polialcool. ♦ Fig. Care are calități, posibilități multiple. – Din fr. polyvalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivalenţă
POLIVALÉNȚĂ, polivalențe, s. f. Însușirea de a fi polivalent. – Din fr. polyvalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivalență
POLIVALÉNȚĂ, polivalențe, s. f. Însușirea de a fi polivalent. – Din fr. polyvalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivinil
POLIVINÍL s. n. Masă plastică foarte rezistentă obținută prin polimerizare, folosită în industria maselor plastice, a fibrelor sintetice etc. – Din fr. polyvinyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivinilic
POLIVINÍLIC adj. (În sintagma) Alcool polivinilic = compus macromolecular obținut din poliacetatul de vinil, folosit în industria materialelor plastice. – Din fr. polyvinylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polivitamină
POLIVITAMÍNĂ, polivitamine, s. f. Preparat farmaceutic care conține un complex de vitamine, adesea cu diverse adaosuri. – Poli- + vitamină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polixena
Polixena = Polyxena.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

poliza
POLIZÁ, polizez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere suprafața unei piese cu ajutorul polizorului. ◊ Mașină de polizat = polizor. ♦ A lamina la rece foile de tablă subțire. – Din polizor. Cf. fr. polir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizaharidă
POLIZAHARÍDĂ, polizaharide, s. f. Produși macromoleculari naturali, din clasa hidraților de carbon, rezultați prin policondensarea unor monozaharide. – Din fr. polysaccharide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizare
POLIZÁRE, polizări, s. f. Acțiunea de a poliza și rezultatul ei; polizat^1. – V. poliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizat
POLIZÁT^1 s. n. Polizare. – V. poliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizat
POLIZÁT^2, -Ă, polizați, -te, adj. Care este prelucrat cu polizorul. – V. poliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizor
POLIZÓR^1, polizoare, s. n. Mașină-unealtă pentru prelucrarea prin așchiere a suprafețelor cu ajutorul unei pietre abrazive în formă de disc, de cilindru, de trunchi de con etc., care are o mișcare de rotație. – Din fr. polissoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polizor
POLIZÓR^2, -OÁRE, polizori, -oare, s. m. și f. Tehnician specializat în polizarea pieselor. – Din fr. polisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polje
PÓLJE, polje, s. f. (Geol.) Depresiune carstică închisă, cu fundul plat, mărginită de versanți abrupți. – Din fr. polje.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pollux
Pollux, unul dintre dioscuri, fratele lui Castor (v. și Dioscuri). În mitologia greacă, Pollux se numea Polydeuces.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polnoglasie
POLNOGLASÍE s. f. Fenomen lingvistic caracteristic limbilor slave de est, care constă în prezența grupurilor de sunete „oro”, „olo”, „ere” între consoane, corespunzând grupurilor „ra”, „la”, „re”, „le” din vechea slavă. – Din rus. polnoglasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polo
PÓLO s. n. 1. (Adesea urmat de determinarea „pe apă”) Joc sportiv de echipă în care jucătorii, deplasându-se înot într-un bazin, trebuie să marcheze goluri prin aruncarea mingii cu mâna în poarta adversarilor. 2. Joc sportiv de echipă practicat călare, în care mingea este lovită cu bastoane lungi. – Din fr., engl. polo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poloboc
POLOBÓC, poloboace, s. n. 1. (Pop.) Butoi. ♦ Epitet dat unui om gras. 2. Nivelă cu bulă de aer. [Var.: bolobóc s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polobocel
POLOBOCÉL, polobocele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui poloboc (1); butoiaș. [Var.: bolobocél s. n.] – Poloboc + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polog
POLÓG^1, poloage, s. n. 1. (Pop.) Cantitate de iarbă (sau de alte plante) cosită dintr-o singură mișcare de coasă; mănunchi de fân sau de grâu secerat (care urmează să fie adunat sau legat în snopi). ◊ Expr. (Adverbial) A sta (sau a zăcea, a cădea) polog = a sta (sau a zăcea, a cădea) grămadă. 2. (Reg.) Întoarcere sau împrăștiere a fânului cosit (pentru a se usca). 3. (Reg.) Iarbă bună de cosit. – Din bg., sb. polog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polog
POLÓG^2, poloage, s. n. 1. Țesătură țărănească groasă (impermeabilă), lucrată din lână, din in sau din cânepă și folosită ca cergă, pătură, așternut etc. 2. Țesătură fină, folosită mai ales ca draperie; perdea; p. ext. baldachin. 3. Apărătoare specială confecționată din pânză rară sau din plasă de sârmă, folosită împotriva țânțarilor, a muștelor etc. – Din sl. podlogŭ, rus. polog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pologar
POLOGÁR, pologari, s. m. (Reg.) Persoană care întoarce, împrăștie și adună fânul cosit; pologaș. – Polog^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pologaş
POLOGÁȘ, pologași, s. m. (Reg.) Pologar. – Polog^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pologaș
POLOGÁȘ, pologași, s. m. (Reg.) Pologar. – Polog^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pologi
POLOGÍ, pologesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A tăia iarbă, păioase etc. cu coasa sau cu secera; p. ext. a întoarce, a aduna laolaltă mai multe poloage^1 (1) în grămezi. 2. A face ca iarba sau alte plante să se plece, să se culce la pământ; a încovoia, a culca. – Din polog^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pologit
POLOGÍT s. n. (Pop.) Faptul de a pologi. – V. pologi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poloist
POLOÍST, poloiști, s. m. Jucător de polo. – Din fr. poloïste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polologhie
POLOLOGHÍE s. f. v. poliloghie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polon
POLÓN, -Ă, poloni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Polonez (1). 2. Adj. Polonez (2). – Din n. pr. Polonia (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polonez
POLONÉZ, -Ă, polonezi, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Poloniei sau este originară de acolo; polon (1). 2. Adj. Care aparține Poloniei sau polonezilor (1), privitor la Polonia ori la polonezi; polon (2). ◊ Covrig polonez = produs de patiserie în formă de colăcel preparat din aluat de cozonac îmbibat cu sirop de zahăr și presărat cu miez de nucă. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de polonezi (1). 3. S. f. Dans de origine poloneză (2), în tempo moderat și în măsura de 3/4, cu ritm viguros și cu caracter maiestuos, solemn, asemănător marșului; melodie după care se execută acest dans. 4. S. m. Sortiment de câmați proaspeți preparați din carne de vită și de porc, afumată la cald și apoi fiartă; (fam.) poliș. – Din fr. polonais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polonic
POLONÍC, polonice, s. n. Lingură mare și adâncă, cu coadă lungă, cu care se servește supa sau ciorba. ♦ Lingură mare, adâncă și cu numeroase găuri, folosită la stână pentru a separa urda sau cașul de zer. – Din ucr. polonnyk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poloniu
POLÓNIU s. n. Element chimic radioactiv, obținut prin dezintegrarea radioactivă a uraniului. – Din fr. polonium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poloniza
POLONIZÁ, polonizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) asimila felului de viață, limbii și obiceiurilor poporului polonez. – Polon + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polonizat
POLONIZÁT, -Ă, polonizați, -te, adj. (Rar) Care s-a asimilat felului de viață, obiceiurilor etc. caracteristice polonezilor. – V. poloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poltinic
POLTINÍC, poltinici, s. m. Veche monedă rusească de argint, echivalentă cu o jumătate de rublă, care a circulat și în Țările Române în sec. XVIII-XIX. – Din rus. poltinnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poltron
POLTRÓN, -Ă, poltroni, -e, adj., s. m. și f. (Livr.) (Persoană) care nu are curaj sau simțul onoarei; (om) laș, fricos. – Din fr. poltron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poltronerie
POLTRONERÍE, poltronerii, s. f. (Livr.) Faptul de a fi poltron; atitudine, comportare, faptă de poltron; lașitate. – Din fr. poltronnerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poltronism
POLTRONÍSM s. n. (Rar) Lașitate. – Poltron + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polturac
POLTURÁC, polturaci, s. m. Veche monedă poloneză sau austriacă, care a circulat și în Țările Române în sec. XVII-XVIII. – Din pol. pólturak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polua
POLUÁ, poluez, vb. I. Tranz. A face ca aerul, apa, mediul înconjurător să fie viciate de substanțe reziduale, deșeuri etc., cu modificarea, echilibrului natural și efecte dăunătoare asupra organismelor vii; a vicia; a infecta. ♦ Refl. (Despre aer, ape, mediu de viață) A deveni nociv, a se vicia. [Pr.: -lu-a] – Din fr. polluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluant
POLUÁNT, -Ă, poluanți, -te, adj. Care poluează aerul, apa, mediul de viață. [Pr.: -lu-ant] – Polua + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluare
POLUÁRE, poluări, s. f. Faptul de a (se) polua; viciere. [Pr.: -lu-a-] – V. polua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluat
POLUÁT, -Ă, poluați, -te, adj. (Despre aer, ape, mediu de viață) Care a devenit nociv din cauza unor substanțe reziduale, deșeuri etc. [Pr.: -lu-at] – V. polua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polunoşniţă
POLUNÓȘNIȚĂ, polunoșnițe, s. f. Slujbă religioasă mănăstirească care se face după miezul nopții, înainte de utrenie. – Din sl. polunoštĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polunoșniță
POLUNÓȘNIȚĂ, polunoșnițe, s. f. Slujbă religioasă mănăstirească care se face după miezul nopții, înainte de utrenie. – Din sl. polunoštĭnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluşcă
POLÚȘCĂ, poluște, s. f. Veche monedă rusească divizionară de aramă care a circulat și în Țările Române în prima jumătate a sec. XIX. – Din rus. poluška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polușcă
POLÚȘCĂ, poluște, s. f. Veche monedă rusească divizionară de aramă care a circulat și în Țările Române în prima jumătate a sec. XIX. – Din rus. poluška.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluţie
POLÚȚIE, poluții, s. f. Scurgere spontană a lichidului seminal la bărbați în timpul nopții. – Din fr. pollution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poluție
POLÚȚIE, poluții, s. f. Scurgere spontană a lichidului seminal la bărbați în timpul nopții. – Din fr. pollution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

polux
Polux = Pollux.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polybotes
Polybotes, unul dintre giganții care s-au luptat cu olimpienii. A fost ucis de către Poseidon. Zeul a prăvălit deasupra lui Polybotes insula Nisyrus și l-a strivit sub ea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polybus
Polybus, regele Corinthului, care l-a crescut pe Oedipus (v. și Oedipus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polydamas
Polydamas, fiul lui Panthous, vestit pentru înțelepciunea și judecata lui dreaptă. A participat la războiul troian luptînd alături de Hector și a căzut ucis de către Aiax.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polydectes
Polydectes, fiul lui Magnes și rege în insula Seriphus. A găzduit-o pe Danaë, aruncată de valuri pe țărmurile insulei sale și s-a îndrăgostit de ea. Pentru a-i cuceri dragostea și ca să-l îndepărteze pe Perseus, Polydectes l-a trimis cu gîndul ascuns să-l piardă – să ucidă Meduza. La întoarcere, eroul l-a ucis însă pe Polydectes, împietrindu-l cu chipul Meduzei, pentru vina de a fi încercat s-o necinstească, în absența sa, pe Danaë (v. și Perseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polydeuces
Polydeuces v. Pollux.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polydorus
Polydorus. Fiul lui Cadmus și al Harmoniei. S-a căsătorit cu Nicteis, fiica regelui Nicteus, cu care a avut un fiu, pe Labdacus (v. și Labdacus). Printre urmașii lui Polydorus se număra și Oedipus. 2. Unul dintre fiii regelui Priamus. În timpul războiului troian tatăl său l-a încredințat pe Polydorus, pe atunci încă copil, împreună cu o parte însemnată din tezaur, pe care a vrut s-o pună la adăpost, lui Polymnestor, regele Thraciei. Mînat de lăcomie și ca să poată pune mîna pe bani, acesta l-a ucis pe Polydorus și l-a aruncat în mare. Purtat de valuri, cadavrul lui Polydorus a fost aruncat pe țărm tocmai în locul unde mama sa, Hecuba, se pregătea să urce pe corabia care avea s-o ducă în robie. Recunoscîndu-și fiul ucis, înainte de plecare Hecuba găsește totuși răgaz și-i răzbună moartea (v. și Hecuba).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polyhymnia
Poly(hy)mnia, una dintre muze, fiica lui Zeus și a Mnemosynei. Patrona retorica (v. și Musae).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polymnestor
Polymnestor, rege al Thraciei și, prin căsătoria cu Ilione, fiica regelui Priamus, ginerele acestuia. Făcîndu-se vinovat de uciderea lui Polydorus (v. și Polydorus), pe care l-a sacrificat ca să-și însușească bogățiile lui Priamus, Polymnestor a fost la rîndul său pedepsit de către Hecuba, mama lui Polydorus, și de către celelalte femei troiene, care i-au scos ochii și l-au omorît împreună cu cei doi fii ai săi.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polynices
Polynices, fiul lui Oedipus și al Iocastei și frate cu Eteocles. După moartea lui Oedipus, cei doi frați – blestemați de către părintele lor pentru că nu voiseră să-l sprijine atunci cînd fusese izgonit de către Creon – hotărăsc să-și împartă tronul, domnind fiecare cîte un an. La împlinirea termenului fixat însă, Eteocles refuză să-i cedeze domnia fratelui său, așa cum fusese învoiala. Polynices se refugiază atunci în Argos, la curtea lui Adrastus (v. și Adrastus). Cu sprijinul acestuia el pornește expediția celor șapte pentru a pune mîna prin forță pe tronul rîvnit. În lupta care are loc, cei doi frați se ucid reciproc (v. și Eteocles), împlinind în felul acesta blestemul lui Oedipus. Dar, în timp ce Eteocles e înmormîntat cu mare cinste, Polynices, socotit uzurpator și trădător, e sortit să putrezească în țărînă neîngropat, pradă fiarelor sălbatice. Mînată de sentimentul datoriei și de dragostea de soră pe care a nutrit-o pentru frații ei, fără deosebire, Antigone încalcă porunca și oficiază ritualul înmormîntării. Pentru păcatul săvîrșit ea plătește, la rîndu-i, cu viața (v. și Antigone).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polypemon
Polypemon, tîlhar vestit, cunoscut și sub numele de Procrustes sau Damastes (v. Damastes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polyphemus
Polyphemus, ciclop din insula Sicilia și fiul zeului Poseidon. Polyphemus locuia într-o peșteră, în apropiere de muntele Aetna și se îndeletnicea cu păstoritul. Cînd Odysseus a ajuns în Sicilia (v. și Odysseus), el a fost prins împreună cu doisprezece dintre însoțitorii săi de către ciclop și închis în peștera lui. Polyphemus a început prin a-i devora însoțitorii – doi cîte doi – zilnic. El i-a făgăduit lui Odysseus că-l va lăsa la urmă, drept mulțumire pentru faptul că-i dăruise un burduf cu vin. Îngrozit la vederea cruntei morți la care erau supuși ceilalți, Odysseus, împreună cu cei rămași în viață, îi iau vederea ciclopului, orbindu-l cu un par înroșit în foc pe care, în timpul somnului, i-l înfig în unicul ochi. Apoi, cum ciclopul nebun de durere și de furie caută să-i prindă bîjbîind cu mîinile la întîmplare, ei reușesc să iasă din peșteră, ascunși fiecare sub pîntecul cîte unui berbec din turma lui Polyphemus. Ajunși la lumină, aleargă pe țărm, se urcă în corăbii și vîslesc din toate puterile spre larg, în timp ce Polyphemus își strigă în van deznădejdea, neputincios, pe țărm și aruncă în mare cu bolovani uriași, care însă nu-și mai ating ținta. Un alt episod legat de numele lui Polyphemus este cel al dragostei sale nefericite pentru Galatea (v. și Acis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polyphontes
Polyphontes, unul dintre heraclizi. După împărțirea Peloponnesului, Polyphontes l-a ucis pe Cresphontes, căruia îi revenise Messenia, ca să pună mîna pe coroană. El a luat-o apoi cu sila în căsătorie pe Merope, văduva lui Cresphontes, dar a fost la rîndu-i ucis de către unul dintre fiii ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

polyxena
Polyxena, cea mai mică dintre fiicele regelui Priamus și ale Hecubei. A fost iubită de Achilles, printre sclavele căruia s-a numărat. După moartea eroului a fost sacrificată pe mormîntul său de către Neoptolemus, fiul lui Achilles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pom
POM, pomi, s. m. Nume generic pentru arbori care produc fructe comestibile; p. gener. copac, arbore. ◊ Pom de Crăciun = brad (sau alt conifer) împodobit cu daruri și ornamente, cu prilejul Crăciunului. Pomul mortului = copăcel (mai ales brad) sau ramură împodobită cu fructe, cu covrigi, cu zaharicale etc. (ce se dau de pomană la cimitir), care se poartă înaintea cortegiului mortuar (la morții necăsătoriți) și se înfige pe mormânt. ◊ Expr. (Fam.) A fi în pom = a se afla într-o situație dificilă din imprudență, din neștiință, din lipsă de bani. – Lat. pomus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomacee
POMACÉE, pomacee, s. f. (La pl.) Subfamilie de arbori și arbuști fructiferi din familia rozaceelor; (și la sg.) arbore sau arbust din această subfamilie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. pomacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomadă
POMÁDĂ, pomezi, s. f. 1. Preparat cosmetic parfumat, obținut din substanțe grase, folosit pentru îngrijirea părului și a pielii. 2. Produs farmaceutic de uz extern, preparat dintr-o materie grasă (lanolină, vaselină etc.), în care s-au încorporat una sau mai multe substanțe medicamentoase; alifie, unguent. – Din fr. pommade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomanagioaică
POMANAGIOÁICĂ, pomanagioaice, s. f. (De obicei peior.) Femeie care umblă după pomană, care trăiește din pomana altora, care așteaptă să i se ofere cât mai multe avantaje materiale (nemeritate). – Pomanagiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomanagiu
POMANAGÍU, pomanagii, s. m. (De obicei peior.) Persoană care umblă după pomană, care trăiește din pomana altora, care așteaptă să i se ofere cât mai multe avantaje materiale (nemeritate). – Pomană + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomană
POMÁNĂ, pomeni, s. f. 1. Dar, danie, ofrandă făcută cuiva și servind, potrivit credinței creștine, la iertarea păcatelor, la mântuirea sufletului; milostenie, binefacere. ◊ Loc. adj. și adv. De pomană = a) (în mod) gratuit sau la un preț foarte scăzut; b) (în mod) inutil, zadarnic sau neîntemeiat. ◊ Expr. A cere de pomană = a cerși. A-și face (milă și) pomană cu cineva = a ajuta pe cineva, a face un bine cuiva. ♦ (Fam.) Ocazie bine-venită, rară, extrem de avantajoasă (sub raport material); chilipir. ◊ Expr. A umbla după (sau a căuta) pomană = a umbla după avantaje materiale nemeritate. 2. (În ritualul creștin) Masă care se dă după înmormântare sau după parastas și la care se dăruiesc diverse obiecte care au aparținut decedatului; praznic; (concr.) ceea ce se dăruiește cu acest prilej. ◊ Expr. Ca la pomană = în mare număr. 3. Parastas. – Din sl. pomĕnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomăda
POMĂDÁ, pomădez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) unge cu pomadă (1); a (se) pomădui; p. ext. a (se) ferchezui. 2. Tranz. Fig. A linguși, a flata pe cineva. – Din fr. pommader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomădat
POMĂDÁT, -Ă, pomădați, -te, adj. (Despre păr sau despre barbă, mustăți) Care este uns cu pomadă (1); (despre oameni) care are părul, barba sau mustățile unse cu pomadă, pomăduit; p. ext. ferchezuit. – V. pomăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomădui
POMĂDUÍ, pomăduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) pomăda (1). – Pomadă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomăduit
POMĂDUÍT, -Ă, pomăduiți, -te, adj. (Rar) Pomădat. – V. pomădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomărit
POMĂRÍT s. n. (Pop.) Pomicultură. – Pom + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomelnic
POMÉLNIC, pomelnice, s. n. 1. Listă cu numele persoanelor, în viață sau decedate, pe care le pomenește preotul la slujbe sau în rugăciuni. 2. (Fam. sau ir.) Listă sau enumerare lungă de nume; p. ext. înșiruire plictisitoare de vorbe, de fapte etc. – Din sl. pomĕnĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomelo
POMÉLO s. Fructul citric cel mai mare (Citrus maxima sau Citrus grandis), de forma unei pere uriașe de până la 20 cm lungime, de culoare galbenă-verzuie, cu coaja groasă de 1,5 cm, cu pulpa gălbuie, acidulată și usor amară. Este adesea considerat o varietate de grepfrut, în fapt diversele varietăți de grepfrut fiind hibrizi dintre pomelo și diferite soiuri de portocal.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pomeneală
POMENEÁLĂ s. f. (În expr.) Nici pomeneală (de... sau să...) = nici urmă (de așa ceva), nici vorbă (despre una ca asta); cu niciun chip. – Pomeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomeneală
POMENEÁLĂ s. f. v. pomneată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomeni
POMENÍ, pomenesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A aminti de cineva sau de ceva (în treacăt), fără a insista; a aduce (intenționat) vorba despre cineva sau despre ceva. ♦ Refl. impers. A se menționa fapte a căror amintire se transmite (oral sau în scris) din generație în generație; a se aminti, a se cita. ◊ Expr. Nici că se pomenește! (sau unde se pomenește?) = nici vorbă, nici pomeneală. 2. Tranz. și intranz. A ține minte, a-și aduce aminte, a-și aminti. ♦ Tranz. (Înv. și pop.) A aniversa, a comemora, a sărbători. 3. Tranz. A vedea ceva deosebit, a trăi în timpul unui eveniment. 4. Tranz. A vedea sau a întâlni o persoană, un fenomen, o situație. ♦ Refl. A se afla, a se vedea pe neașteptate în fața cuiva sau a ceva care provoacă surpriză sau uimire. ◊ Expr. Te pomenești că... = poate că..., e posibil să...; nu cumva... 5. Tranz. A rosti numele cuiva în cadrul ritualului creștin, pentru a atrage harul divinității asupra lui. 6. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) trezi din somn. – Din sl. pominĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomenire
POMENÍRE, pomeniri, s. f. Acțiunea de a (se) pomeni. ♦ Ceremonie religioasă în cadrul căreia se comemorează amintirea unei persoane decedate sau a unui eveniment. ♦ Slujbă sau rugăciune pentru morți. ♦ Veșnica pomenire = cântare bisericească cu care se termină slujba de înmormântare sau un parastas. ♦ (Înv. și pop.) Aducere-aminte, amintire. – V. pomeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomenit
POMENÍT, -Ă, pomeniți, -te, adj. Care a fost amintit, menționat, citat. – V. pomeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomet
POMÉT^1, pometuri, s. n. Grădină cu pomi fructiferi, livadă; (la sg.; colectiv) mulțime de pomi fructiferi. – Lat. pometum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomet
POMÉT^2, pometuri, s. n. (La pl. sau la sg. cu sens colectiv) Mulțime de fructe; diverse varietăți de fructe. – Poamă + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomete
POMÉTE s. m. v. pomeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomeţi
POMÉȚI s. m. pl. (De obicei cu determinarea „obrazului” sau „obrajilor”) Partea proeminentă, osoasă a obrajilor; umerii obrajilor. [Var.: (rar) pométe s. m.] – Din fr. pommette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomeți
POMÉȚI s. m. pl. (De obicei cu determinarea „obrazului” sau „obrajilor”) Partea proeminentă, osoasă a obrajilor; umerii obrajilor. [Var.: (rar) pométe s. m.] – Din fr. pommette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomicol
POMÍCOL, -Ă, pomicoli, -e, adj. 1. Care aparține pomiculturii, privitor la pomicultură, propriu pomiculturii; de pomicultură. 2. Care este specialist în pomicultură, care lucrează în pomicultură. Tehnician pomicol. – Din pom (după agricol, viticol etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomicultor
POMICULTÓR, -OÁRE, pomicultori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu cultivarea și îngrijirea pomilor fructiferi. – Din fr. pomiculteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomicultură
POMICULTÚRĂ s. f. Ramură a științelor agricole care studiază biologia și agrotehnica pomilor și arbuștilor fructiferi; sector al producției agricole care cuprinde cultura pomilor și a arbuștilor fructiferi. – Din fr. pomiculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomieră
POMIÉRĂ, pomiere, s. f. (Livr.) Fructieră. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. pommière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomină
PÓMINĂ s. f. (Rar) Veste, faimă. ◊ Loc. adj. De pomină = a) vestit, renumit, neuitat; b) strașnic, grozav, extraordinar. ◊ Expr. A (i) se duce (sau a(-i) merge) pomina = a se răspândi vestea în lume, a se afla sau a se vorbi despre cineva sau ceva ca despre ceva extraordinar. A se face (sau a ajunge) de pomină = a se face de râs, a se compromite. – Din pomeni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomişoară
POMIȘOÁRĂ, pomișoare, s. f. (Bot.; rar) Coacăz. ♦ Coacăză. – Pom + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomișoară
POMIȘOÁRĂ, pomișoare, s. f. (Bot.; rar) Coacăz. ♦ Coacăză. – Pom + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomişor
POMIȘÓR, pomișori, s. m. Diminutiv al lui pom; pomuleț. – Pom + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomișor
POMIȘÓR, pomișori, s. m. Diminutiv al lui pom; pomuleț. – Pom + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomişte
POMÍȘTE s. f. (Rar; colectiv) Mulțime de pomi. – Pom + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomiște
POMÍȘTE s. f. (Rar; colectiv) Mulțime de pomi. – Pom + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomiviticol
POMIVITÍCOL, -Ă, pomiviticoli, -e, adj. Referitor la pomicultură și la viticultură, al pomiculturii și al viticulturii. – Pomi[col] + viticol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomneată
POMNEÁTĂ, pomnete, s. f. 1. (Pop.) Șervet, batistă sau fâșie de pânză albă, având legate la un capăt un ban, iar la celălalt o lumânare, care se pune în mâna mortului sau se împarte celor care iau parte la înmormântare. 2. (Reg.) Colac (împletit) care se dă de pomană la înmormântări. [Var.: (reg.) pomeneátă s. f.] – Din sl. pamĭatŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomojnic
POMÓJNIC, pomojnici, s. m. Funcționar administrativ din trecut care conducea o plasă^1. [Var.: (reg.) pomóșnic s. m.] – Din rus. pomoștnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomolog
POMOLÓG, pomologi, s. m. Specialist în pomologie; p. ext. (rar) pomicultor. – Din fr. pomologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomologic
POMOLÓGIC, -Ă, pomologici, -ce, adj. Care aparține pomologiei, privitor la pomologie, de pomologie. – Din fr. pomologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomologie
POMOLOGÍE s. f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul speciilor și al soiurilor de pomi și de arbuști fructiferi, cu însușirile și comportarea lor față de condițiile de climă și de sol; p. ext. pomicultură. – Din fr. pomologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomona
Pomona, în mitologia romană, divinitate protectoare a grădinilor și a pomilor roditori.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pomoste
POMÓSTE, pomoste, s. f. Ridicătură de pământ în regiunile inundabile, pe care se construiesc clădiri de exploatare sau de pază, la adăpost de inundații. – Din sl. pomostŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomosteală
POMOSTEÁLĂ, pomosteli, s. f. 1. (Reg.) Pământ bătătorit care umple golurile dintre temelie și podea la construcțiile țărănești și care, uneori, ține locul pardoselii. 2. Ridicătură de pământ în regiunile inundabile pe care se construiesc clădiri de exploatare sau de pază. – Pomosti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomosti
POMOSTÍ, pomostesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A astupa, a nivela cu pământ bătătorit partea de jos, pe care se calcă, a unei încăperi. ♦ Intranz. (Despre ape) A depune aluviuni, a se împotmoli. – Din sb. pomostiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomostină
POMÓSTINĂ, pomostine, s. f. (Reg.) Parte a carului sau a căruței formată din câteva scânduri alăturate, care alcătuiesc platforma de jos a vehiculului. [Var.: pomóștină s. f.] – Din ucr. pomostyna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomoşnic
POMÓȘNIC s. m. v. pomojnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomoșnic
POMÓȘNIC s. m. v. pomojnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomoştină
POMÓȘTINĂ s. f. v. pomostină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomoștină
POMÓȘTINĂ s. f. v. pomostină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompa
POMPÁ, pompez, vb. I. Tranz. A deplasa un fluid cu ajutorul unei pompe^1. ◊ Expr. A pompa (de undeva) bani = a obține, a stoarce (de undeva) bani fără încetare. ♦ Fig. (Fam.) A stărui, a interveni cu insistență pe lângă cineva pentru a obține un avantaj, o favoare etc. – Din fr. pomper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompagiu
POMPAGÍU, pompagii, s. m. Muncitor mecanic care lucrează la o pompă^1 sau la o stație de pompare. – Pompă^1 + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompaj
POMPÁJ, pompaje, s. n. (Rar) Pompare. – Din fr. pompage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompare
POMPÁRE, pompări, s. f. Acțiunea de a pompa; pompaj. – V. pompa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompă
PÓMPĂ^1, pompe, s. f. Mașină de forță sau aparat compus de obicei dintr-un cilindru cu piston, manevrat cu mâna sau acționat mecanic, folosit pentru a deplasa sau a comprima un fluid. ◊ Pompă de incendiu = pompă^1 cu care se aruncă apă la distanță pentru a stinge incendiile. ♦ Spec. (De obicei cu determinarea „de apă”) Aparat de pompare adaptat mai ales la puțuri; p. ext. cișmea din care apa curge prin apăsare pe un mâner legat la rândul său de un aparat de pompare. – Din fr. pompe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompă
PÓMPĂ^2, (2) pompe, s. f. 1. Alai, suită, cortegiu plin de fast, sărbătoresc; p. ext. fast, strălucire, splendoare. 2. (În sintagma) Pompe funebre = întreprindere care se ocupă cu pregătirea și ceremonialul înmormântărilor; servicii funerare. – Din lat. pompa, fr. pompe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompier
POMPIÉR, pompieri, s. m., adj. invar. 1. S. m. Persoană care face parte dintr-un corp (militar sau civil) special instruit și dotat cu utilaje speciale pentru a stinge incendiile. 2. (Înv.) Persoană care se ocupa cu stropitul străzilor, al caldarâmului etc. 3. Adj. invar. (Rar; despre stil) Pompieristic. [Pr.: -pi-er] – Din fr. pompier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompieresc
POMPIERÉSC, -EÁSCĂ, pompierești, adj. (Rar) Care aparține pompierilor (1), privitor la pompieri, de pompier. [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompierie
POMPIERÍE s. f. (Rar) Corpul pompierilor (1), cazarma sau sediul pompierilor. ♦ Serviciul de pompier (1). [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompierism
POMPIERÍSM s. n. (Livr.) Stil pompieristic. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. pompiérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompieristic
POMPIERÍSTIC, -Ă, pompieristici, -ce, adj. (Despre stil, vorbire etc.) Bombastic, emfatic; (rar) pompier. ♦ (Despre acțiuni) Care este făcut în grabă, superficial. [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompierizare
POMPIERIZÁRE s. f. v. pompieriza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pompilia
Pompilia, fiica regelui Numa Pompilius și mama lui Ancus Marcius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pompilius
Pompilius (Numa) v. Numa (Pompilius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pompist
POMPÍST, -Ă, pompiști, -ste, s. m. și f. Persoană care mânuiește o pompă^1. – Pompă^1 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompon
POMPÓN, pompoane, s. n. Ciucure sau moț de panglici folosit ca ornament (vestimentar). ♦ Panaș. – Din fr. pompon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pompos
POMPÓS, -OÁSĂ, pompoși, -oase, adj. Plin de pompă^2 (1), de fast, de strălucire; fastuos, luxos. ♦ (Despre stil, cuvinte, expresii) (Excesiv de) înflorit, încărcat, pretențios; plin de emfază, de afectare. – Din fr. pompeux, lat. pomposus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomuleţ
POMULÉȚ, pomuleți, s. m. Pomișor. – Pom + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomuleț
POMULÉȚ, pomuleți, s. m. Pomișor. – Pom + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomuşoară
POMUȘOÁRĂ, pomușoare, s. f. (Bot.; reg.) 1. Păltior. 2. Coacăz. ♦ Coacăză. – Poamă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pomușoară
POMUȘOÁRĂ, pomușoare, s. f. (Bot.; reg.) 1. Păltior. 2. Coacăz. ♦ Coacăză. – Poamă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponce
PÓNCE, ponce, adj. (În sintagma) Piatră ponce = rocă vulcanică de culoare cenușie sau albă, poroasă și ușoară folosită ca material de construcții, ca izolație termică sau abraziv; spumă de mare. [Pr. și: pons] – Din fr. [pierre] ponce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poncho
PÓNCHO, ponchouri, s. n. Pelerină (scurtă), de formă pătrată, cu o deschizătură pentru cap, purtată de indigenii din America Centrală și de Sud. [Pr.: ponco] – Din sp. poncho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poncif
PONCÍF, poncifuri, s. n. (Livr.) Idee, afirmație banală, loc comun. [Pl. și: poncife] – Din fr. poncif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poncire
PONCÍRE, ponciri, s. f. v. PONCI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ponciş
PONCÍȘ, -Ă, ponciși, -e, adj., adv. (Reg.) I. Adj. 1. (Despre ochi) încrucișat, sașiu. 2. (Despre terenuri) Foarte înclinat, abrupt, pieziș. ◊ Expr. (Adverbial) A spune (ceva) ponciș = a spune (ceva) în mod direct, fără menajamente. II. Adv. Cruciș, chiorâș; fig. cu ciudă, cu dușmănie. A se uita ponciș. 2. De-a curmezișul, pieziș. ◊ Expr. (Substantivat) A sta de-a poncișul = a se opune, a fi împotrivă. – Ponc (reg. „deal” < magh.) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponciș
PONCÍȘ, -Ă, ponciși, -e, adj., adv. (Reg.) I. Adj. 1. (Despre ochi) încrucișat, sașiu. 2. (Despre terenuri) Foarte înclinat, abrupt, pieziș. ◊ Expr. (Adverbial) A spune (ceva) ponciș = a spune (ceva) în mod direct, fără menajamente. II. Adv. Cruciș, chiorâș; fig. cu ciudă, cu dușmănie. A se uita ponciș. 2. De-a curmezișul, pieziș. ◊ Expr. (Substantivat) A sta de-a poncișul = a se opune, a fi împotrivă. – Ponc (reg. „deal” < magh.) + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pondera
PONDERÁ, ponderez, vb. I. Tranz. A face ca două fapte să se echilibreze prin opunerea lor una alteia; a echilibra, a cumpăni, a modera. ♦ Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai cumpătat, mai măsurat; a (se) înfrâna, a (se) stăpâni, a (se) potoli, a (se) tempera. – Din fr. pondérer, lat. ponderare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderabil
PONDERÁBIL, -Ă, ponderabili, -e, adj. Care posedă greutate; care poate fi cântărit. – Din fr. pondérable, lat. ponderabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderabilitate
PONDERABILITÁTE s. f. Stare a corpurilor la care se manifestă forța de gravitație; însușirea unui corp de a fi ponderabil. – Ponderabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderal
PONDERÁL, -Ă, ponderali, -e, adj. (Rar) Privitor, referitor la greutate; (din punctul de vedere) al greutății. – Din fr. pondéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderat
PONDERÁT, -Ă, ponderați, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care dovedește cumpătare, moderație, sobrietate, echilibru; moderat, echilibrat, cumpătat, chibzuit; măsurat; potolit, liniștit. – Din fr. pondéré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderator
PONDERATÓR, -OÁRE, ponderatori, -oare, adj. Care menține echilibrul între două forțe. – Din fr. pondérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderaţie
PONDERÁȚIE s. f. Moderație, cumpătare; echilibru. – Din fr. pondération, lat. ponderatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderație
PONDERÁȚIE s. f. Moderație, cumpătare; echilibru. – Din fr. pondération, lat. ponderatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pondere
PÓNDERE, ponderi, s. f. Greutate; spec. greutate specifică. Pondere atomică. ♦ Fig. Importanță, valoare (în cadrul unui ansamblu de elemente și în raport cu acestea). – Din lat. pondus, -eris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponderitate
PONDERITÁTE, ponderități, s. f. (Rar) Greutate specifică. – Din lat. ponderitas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponegirizare
PONEGIRIZÁRE s. f. v. ponegiriza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ponegirizat
PONEGIRIZÁT adj. v. ponegiriza. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ponegreală
PONEGREÁLĂ, ponegreli, s. f. (Rar) Ponegrire. – Ponegri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponegri
PONEGRÍ, ponegresc, vb. IV. Tranz. A vorbi pe cineva de rău; a bârfi, a defăima, a calomnia. ◊ Refl. recipr. Se ponegresc cu orice prilej. – Pref. po- + negri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponegrire
PONEGRÍRE, ponegriri, s. f. Acțiunea de a (se) ponegri; bârfire, defăimare, calomniere, ponegreală. – V. ponegri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponegritor
PONEGRITÓR, -OÁRE, ponegritori, -oare, adj. (Rar) Care ponegrește, care cuprinde o defăimare; calomnios. ♦ (Substantivat) Persoană care ponegrește; calomniator. – Ponegri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponei
PÓNEI, ponei, s. m. (La pl.) Rasă de cai cu greutate corporală mică și talie redusă, originară din regiunile cu climat rece și cu vegetație săracă ale Angliei și ale Peninsulei Scandinave, folosită pentru munci ușoare, sport sau agrement; (și la sg.) cal care aparține acestei rase. [Acc. și: ponéi] – Din fr. poney.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pongosire
PONGOSÍRE s. f. v. PONGOSI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pongosit
PONGOSÍT adj. v. PONGOSI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ponihos
PONIHÓS, -OÁSĂ adj. v. ponivos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponit
PONÍT s. n. (Min.) Carbonat natural de mangan, cu un conținut redus de fier. – De la (n. pr.) Poni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponivos
PONIVÓS, -OÁSĂ, ponivoși, -oase, adj., s. m. și f. 1. (Ființă) care are un defect de vedere, care nu vede bine, care suferă de miopie sau nu vede decât cu un singur ochi. 2. (Om) prost, nătâng, leneș sau urâcios. [Var.: ponihós, -oásă adj.] – Poniv (reg. „miop” < rus.) + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponor
PONÓR, ponoare, s. n. Formă de relief din regiunile carstice, aven, dolină sau microdepresiune, prin care apele de suprafață se scurg în subteran. – Din sl. ponorŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponorit
PONORÍT, -Ă, ponoriți, -te, adj. (Reg.; despre terenuri) Foarte înclinat, abrupt. ♦ Prăbușit, surpat. – V. ponorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponorî
PONORÎ́, ponorăsc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre terenuri) A se prăbuși, a se surpa. – Din ponor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponos
PONÓS, ponoase, s. n. 1. (Pop.) Consecință neplăcută; necaz, neajuns; nemulțumire, supărare. A trage ponoasele. ◊ Expr. (Reg.) A-și face ponos cu cineva = a ajunge la neplăceri cu cineva, a-și pricinui supărare, necaz. A-i purta (cuiva) ponos = a avea necaz pe cineva, a-i purta ranchiună, a-l dușmăni. 2. (Pop.) Clevetire, defăimare; injurie, calomnie, insultă. ♦ Nume rău, poreclă (defăimătoare). 3. (Înv. și reg.) Acuzare, învinuire; pâră, protest; (concr.) plângere, reclamație, jalbă. 4. (Pop.) Cusur; vină. 5. (Reg.) Glumă, șotie; poznă. – Din sl. ponosŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponosi
PONOSÍ, ponosesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A face ca un obiect (de îmbrăcăminte) să-și piardă aspectul și coloritul inițial; a murdări, a uza, a degrada (prin întrebuințare îndelungată). ◊ Refl. Haina s-a ponosit. 2. (Înv. și reg.) A bârfi, a ponegri, a defăima; a calomnia, a discredita. – Din sl. ponositi. Cf. ponos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponosire
PONOSÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) ponosi (1) și rezultatul ei. – V. ponosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponosit
PONOSÍT, -Ă, ponosiți, -te, adj. (Pop.; mai ales despre obiecte de îmbrăcăminte) Care și-a pierdut aspectul și culoarea inițială; deteriorat, stricat, uzat (prin întrebuințare îndelungată); învechit; sărăcăcios. – V. ponosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponosluit
PONOSLUÍT, -Ă, ponosluiți, -te, adj. v. PONOSLUI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pont
PONT^1, ponți, s. m. (La unele jocuri de noroc) Pontator^2. – Din fr. ponte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pont
PONT^2, ponturi, s. n. I. 1. (Fam.) Aluzie răutăcioasă, ironie. ◊ Expr. A vorbi în ponturi = a da să se înțeleagă, a sugera; a vorbi în pilde. A bate (cuiva) pontul = a face (cuiva) aluzie la ceva, a-i da (cuiva) să înțeleagă ceva. 2. (În limbajul jucătorilor de cărți) Numele uneia dintre cărțile de joc (considerată de obicei cu cea mai mare valoare); p. ext. prilej favorabil (la joc). Expr. A-i face (cuiva) pontul = a înșela (pe cineva). (Fam.) A vinde (cuiva) pontul = a dezvălui (cuiva) un secret prin care poate obține un avantaj, un profit. II. (Înv.) 1. Punct (în spațiu sau în timp); limită. ◊ Loc. adv. (Fam.) La pont= la momentul potrivit, la timp, la țanc. ◊ Expr. A pune pont = a hotârî, a fixa locul potrivit pentru ceva. 2. Articol, paragraf dintr-o lege, dintr-un statut, dintr-o convenție; p. ext. legea, statutul etc. respectiv. ♦ Condiție de învoială agricolă impusă țăranilor în trecut. 3. Problemă sau parte a unei probleme în discuție; idee, principiu care stă la baza unei discuții; punct. – Din magh. pont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pont
Pont = Pontus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ponta
PONTÁ^1, pontez, vb. I. Tranz. și intranz. A-și înregistra prezența la locul de muncă cu ajutorul fișei de pontaj. ♦ Tranz. A marca, a înregistra timpul de muncă sau cantitatea lucrului efectuat în vederea plății. – Din fr. pointer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponta
PONTÁ^2, pontez, vb. I. Intranz. și tranz. A miza o sumă de bani la un joc de noroc. – Din fr. ponter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponta
PONTÁ^3, pers. 3 pontează, vb. I. Intranz. (Despre câinii de vânătoare) A se opri în loc pentru a adulmeca sau a aținti vânatul. ♦ Tranz. A pironi cu privirea, a aținti animalul urmărit. [Var.: (rar) poantá vb. I] – Din fr. pointer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontaj
PONTÁJ, pontaje, s. n. Operație prin care se înregistrează prezența muncitorilor la locul de muncă, cantitatea produselor efectuate într-un anumit interval de timp sau timpul folosit pentru efectuarea unei lucrări, în vederea calculării salariului sau a plății; pontare^1. – Din fr. pointage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontare
PONTÁRE^1, pontări, s. f. Acțiunea de a ponta^1 și rezultatul ei; pontaj. – V. ponta^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontare
PONTÁRE^2, pontări, s. f. Acțiunea de a ponta^2 și rezultatul ei. – V. ponta^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontarisire
PONTARISÍRE s. f. v. pontarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pontarisit
PONTARISÍT adj. v. pontarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pontaş
PONTÁȘ^1, pontași, s. m. (Înv.) Țăran clăcaș. – Pont^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontaș
PONTÁȘ^1, pontași, s. m. (Înv.) Țăran clăcaș. – Pont^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontaş
PONTÁȘ^2, pontași, s. m. (Înv.) Pontator^2. – Ponta^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontaș
PONTÁȘ^2, pontași, s. m. (Înv.) Pontator^2. – Ponta^2 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontat
PONTÁT s. n. (Rar) Faptul de a ponta^1. – V. ponta^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontator
PONTATÓR^1, -OÁRE, pontatori, -oare, s. m. și f. Persoană care înregistrează prezența muncitorilor la locul de muncă sau calitatea și cantitatea produselor efectuate de aceștia într-un anumit interval de timp. – Ponta^1 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontator
PONTATÓR^2, pontatori, s. m. Persoană care pontează^2 bani la jocurile de noroc; pont^1, pontaș^2. – Ponta^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontă
PÓNTĂ, ponte, s. f. Proces de depunere a icrelor de către pești și a ouălor de către păsări, insecte, reptile etc.; p. ext. icrele, ouăle depuse în urma acestui proces. – Din fr. ponte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontăluire
PONTĂLUÍRE s. f. v. pontălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pontăluit
PONTĂLUÍT adj. v. pontălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pontefice
PONTÉFICE s. m. v. pontifice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontic
PÓNTIC, -Ă, pontici, -ce, adj. (Livr.) Din regiunea Mării Negre, care aparține Mării Negre, privitor la Marea Neagră. – Din lat. Ponticus, fr. pontique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontif
PONTÍF, pontifi, s.m (În Roma antică) Preot din colegiul sacerdotal suprem care supraveghea cultul religios, întocmea calendarul, listele consulare etc.; p. ext. persoană cu grad înalt în ierarhia sacerdotală la diferite popoare; (astăzi) înalt demnitar ecleziastic, episcop, prelat. ♦ Șeful suprem al Bisericii catolice; papă. ♦ Fig. (adesea ir.) Persoană care are pretenția sau este considerată a fi o autoritate indiscutabilă într-un anumit domeniu. – Din fr. pontife.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontifical
PONTIFICÁL, -Ă, pontificali, -e, adj. Care ține de un pontif sau de autoritatea acestuia, privitor la un pontif; spec. care ține de papă sau de autoritatea lui, privitor la papă, papal. – Din fr. pontifical, lat. pontificalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontificat
PONTIFICÁT, pontificate, s. n. Demnitate de pontif, de papă; perioadă de timp în care un pontif, un papă își exercită funcția. – Din fr. pontificat, lat. pontificatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontifice
PONTÍFICE, pontifici, s. m. (Rar) Pontif. [Var.: (înv.) pontéfice s. m.] – Din lat. pontifex, -cis, it. pontefice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontil
PONTÍL, pontile, s. n. (Mar.) Stâlp de susținere în interiorul compartimentelor unei nave. – Cf. fr. épontille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontilare
PONTILÁRE, pontilări, s. f. (Mar.) Întărire a compartimentelor unei nave cu ajutorul pontilelor. – Din pontil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponton
PONTÓN, pontoane, s. n. 1. Corp plutitor (în general staționar) realizat dintr-un ansamblu de plutitoare și utilizat pentru susținerea unor instalații (macarale), pentru acostarea navelor etc. 2. Pod plutitor improvizat a cărui platformă este susținută pe ambarcațiuni legate între ele; fiecare dintre ambarcațiunile care susțin platforma unui astfel de pod. 3. Vas fără motor și fără punte, remorcat de un vas cu motor și cu care se transportă mărfurile dintr-un port sau se ancorează vasele mai mari. – Din fr. ponton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontonier
PONTONIÉR, pontonieri, s. m. 1. Militar (din trupele de geniu) specializat în construcția de pontoane și de alte lucrări necesare trecerii (unei armate) peste o apă. 2. (Rar) Persoană care lucrează pe un ponton. [Pr.: -ni-er] – Din fr. pontonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pontus
Pontus, fiul lui Gaea, era o veche divinitate care personifica Marea. Din unirea lui Pontus cu propria sa mamă s-au născut o serie de divinități marine, printre care se numărau Ceto, Nereus și Thaumas.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ponţian
PONȚIÁN, -Ă, ponțieni, -e, s. n., adj. (Geol.) 1. S. n. Al doilea etaj al pliocenului (reprezentat în țara noastră prin marne argiloase cenușii, care constituie un acoperiș protector pentru zăcămintele de petrol). ◊ (Adjectival) Etaj ponțian. ♦ Sistem de strate din ponțian (1). 2. Adj. Care aparține ponțianului (1), privitor la ponțian, caracteristic ponțianului. [Pr.: -ți-an] – Din fr. pontien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ponțian
PONȚIÁN, -Ă, ponțieni, -e, s. n., adj. (Geol.) 1. S. n. Al doilea etaj al pliocenului (reprezentat în țara noastră prin marne argiloase cenușii, care constituie un acoperiș protector pentru zăcămintele de petrol). ◊ (Adjectival) Etaj ponțian. ♦ Sistem de strate din ponțian (1). 2. Adj. Care aparține ponțianului (1), privitor la ponțian, caracteristic ponțianului. [Pr.: -ți-an] – Din fr. pontien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pop
POP^1, popi, s. m. 1. Stâlp, bârnă, par, prăjină etc. având diverse întrebuințări, mai ales ca element de susținere sau de sprijin: a) bucată lungă de lemn, prăjină sau par, folosite pentru a sprijini în mod provizoriu un gard, crengile unui pom etc.; proptea, sprijin; b) stâlp sau bârnă groasă de lemn cu care se susține provizoriu sau se consolidează un zid, un planșeu, un acoperiș; c) fiecare dintre stâlpii unei prispe sau ai unui pridvor care, având unul dintre capete înfipt în talpa prispei, susțin cu celălalt capăt streașina acoperișului; d) (reg.) fiecare dintre stâlpii care, având unul dintre capete înfipt în pământ, susțin un gard sau o poartă. ♦ Bețișor așezat în cutia de rezonanță a unor instrumente cu coarde, cu rolul de a transmite vibrațiile. 2. (Reg.) Nume dat mai multor piese, obiecte sau părți ale acestora, asemănătoare ca formă sau ca întrebuințare cu un pop^1 (1) ori executate dintr-un pop^1. 3. Mănunchi de plante așezate vertical pentru uscare. [Pl. și: (3, n.) popuri] – Din bg. pop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pop
POP^2, s. n., adj. invar. 1. S. n. Bucată de muzică ușoară cu temă și linie melodică inspirată din folclor și muzica americană, îmbinate cu elemente de jazz, blues, rock. 2. Adj. invar. (În sintagma) Muzică pop = muzică ușoară sau rock, cu largă audiență la public. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popas
POPÁS, popasuri, s. n. 1. Oprire pentru odihnă în timpul unui drum mai lung; ședere mai îndelungată într-un loc (în timpul unei călătorii). ♦ (Pop.) Pauză în timpul unei activități; odihnă. ◊ Loc. adj. și adv. Fără popas (sau popasuri) = neîncetat, neîntrerupt; continuu. ◊ Loc. adv. (Rar) În popasuri = agale, alene, cu întreruperi. ◊ Expr. A nu avea popas (sau popasuri) = a nu avea astâmpăr, a nu avea liniște, a nu-și găsi locul. 2. Loc în care se oprește cineva pentru a poposi; loc destinat pentru oprire. – Din sl. popasŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popaz
POPÁZ s. m. 1. Plantă mare, tropicală, din familia liliaceelor, cu frunze lungi și înguste (Sabadilla officinalis). 2. (Colectiv) Semințele negricioase și otrăvitoare, în formă de seceră, ale popazului (1), care au diverse întrebuințări în medicină. – Din tc. papaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popă
PÓPĂ, popi, s. m. 1. (Pop.) Preot. ◊ Expr. A plăti ca popa = a plăti sigur (și până la ultimul ban). A (i) se duce (sau a-i merge) cuiva vestea (sau buhul) ca de popă tuns = a stârni vâlvă cu o faptă neobișnuită; a se face mare zarvă în jurul cuiva sau a ceva. A-și găsi popa = a găsi pe cineva pe care nu-l poți birui, înșela, amăgi, domina; a i se înfunda cuiva. A-i fi (cuiva) popa = a domina, a tempera (pe cineva), a face (pe cineva) să se cumințească, a-i veni (cuiva) de hac; a învăța (pe cineva) minte. A călca a popă = a) (mai ales în construcție negativă) a da semne de seriozitate, a inspira încredere; b) a-și da aere, ifose, a face pe grozavul. A da ortul popii = a muri. 2. Numele uneia dintre cărțile de joc, care are imprimată pe una dintre părți o imagine asemănătoare cu a unui rege; rigă, crai, rege. ◊ Popa prostul = numele unui joc de cărți, în care pierde jucătorul care rămâne cu popa (2). ◊ Expr. (A umbla cu) uite popa, nu e popa, se spune despre o persoană nehotărâtă sau care manifestă o atitudine inconsecventă, schimbându-și ușor părerile, felul de a gândi sau de a acționa. 3. Nume dat celei mai mari piese de la jocul de popice. – Din sl. popŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popâc
POPẤC interj. (Pop. și fam.) Exclamație (de surpriză, de mirare) care se rostește la apariția neașteptată a cuiva. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popâlnic
POPẤLNIC s. m. v. popilnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popândac
POPÂNDÁC, popândaci, s. m. (Mai ales la pl.) Formație vegetală la suprafața unei ape, cu aspect de insulă mică, alcătuită din rogoz (și din alte plante) care crește în mlaștinile din câmpie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popândău
POPÂNDẮU, popândăi, s. m. 1. Specie de mamifer rozător mic de câmpie cu ochii mari, cu corpul lung până la 20 cm, cu blana de culoare galbenă-cenușie și cu coada scurtă, dăunător agriculturii; popândoc (1), popândeț (1) (Citellus citellus). ◊ Expr. (Adverbial) A sta popândău = a sta drept, nemișcat în fața sau în drumul cuiva. 2. (Pop.) Sperietoare de păsări; momâie, popândeț (2). – Cf. pop^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popândeţ
POPÂNDÉȚ, (1) popândeți, s. m., (2) popândețe, s. n. (Reg.) 1. S. m. Numele a două specii de rozătoare: a) șoarece de câmp; b) popândău (1). 2. S. n. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), poponeț^1 (2). – Din popândău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popândeț
POPÂNDÉȚ, (1) popândeți, s. m., (2) popândețe, s. n. (Reg.) 1. S. m. Numele a două specii de rozătoare: a) șoarece de câmp; b) popândău (1). 2. S. n. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), poponeț^1 (2). – Din popândău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popândoc
POPÂNDÓC, -OÁCĂ, popândoci, -oace, s. m., adj. 1. S. m. (Reg.) Numele a două specii de rozătoare: a) șoarece de câmp; b) popândău (1). ** (Adverbial)Drept, în picioare. 2. S. m. (Fam.) Epitet glumeț pentru un copil mic. 3. Adj., s. m. (Fam.) (Om) mic de statură, scund. – Cf. popândău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popcorn
PÓP-CORN s. n. Floricele de porumb. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popenchi
POPÉNCHI, popenchi, s. m. Numele a două specii de ciuperci comestibile (Coprinus atramentarius și comatus). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popesc
POPÉSC, -EÁSCĂ, popești, adj. (Pop.) Care aparține unui popă (1), propriu, caracteristic unui popă, de popă; preoțesc. ◊ Mere popești = soi de mere dulci și gustoase. Pere popești = soi de pere dulci. ♦ (Pop.) Din neam de popă (1). ♦ Fig. (Despre voce) Cu timbru nazal, ușor cântat, specific popilor (1). ♦ Fig. De dimensiuni, de proporții mari. – Popă + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popeşte
POPÉȘTE adv. (Pop. și fam.) În felul popilor (1), ca popii. ◊ Expr. A călca popește = a fi mândru fără motiv, a-și da ifose, a face pe grozavul. A dormi (sau a mânca) popește = a dormi (sau a mânca) zdravăn, strașnic, mult. – Popă + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popește
POPÉȘTE adv. (Pop. și fam.) În felul popilor (1), ca popii. ◊ Expr. A călca popește = a fi mândru fără motiv, a-și da ifose, a face pe grozavul. A dormi (sau a mânca) popește = a dormi (sau a mânca) zdravăn, strașnic, mult. – Popă + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popi
POPÍ, popesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) hirotonisi, a (se) preoți. – Din popă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popic
POPÍC, popice, s. n. 1. (La pl.) Joc sportiv și distractiv la care se folosesc nouă bucăți de lemn lunguiețe, pe care jucătorii încearcă să le doboare cu ajutorul unei bile mari de lemn aruncată pe un jgheab; (și la sg.) fiecare dintre cele nouă piese ale jocului. ♦ (La pl.) Popicărie. 2. Piesă mică de lemn folosită ca proptea în construcția tunelurilor. [Var.: (reg.) popică s. f.] – Pop^1 + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popicar
POPICÁR, -Ă, popicari, -e, s. m. și f. Jucător de popice (1). – Popic + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popică
POPÍCĂ s. f. v. popic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popicăreasă
POPICĂREÁSĂ, popicărese, s. f. Jucătoare de popice (1). – Popicar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popicărie
POPICĂRÍE, popicării, s. f. Bază sportivă în care se practică jocul de popice; pista cu popicele, bilele și jgheaburile de întoarcere, precum și anexele specifice. – Popic + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popie
POPÍE s. f. (Pop. și fam.) Preoție. – Popă + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popilnic
POPÍLNIC, popilnici, s. m. 1. Mică plantă erbacee cu tulpină scurtă, cu două frunze mari în formă de rinichi, cu o floare de culoare roșu-închis situată în vârful tulpinii și cu rizom târâtor, folosit la prepararea unui ceai expectorant (Asarum europaeum). 2. (Și în sintagma popâlnic iepuresc) Mică plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu frunza lucitoare și cu flori violacee, trandafirii sau albe (Hepatica nobilis). [Var.: (reg.) popấlnic, pochívnic s. m.] – Cf. pol. kopytnik, sb. kopitnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popime
POPÍME s. f. (Pop. și fam.; colectiv) Mulțime de popi (1); preoțime. – Popă + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popincă
POPÍNCĂ, popinci, s. f. Numele a două specii de ciuperci comestibile (Pholiota mutabilis și Pluteus cervinus). – Pop^1 + suf. -incă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popistra
POPISTRÁ, popistrez, vb. I. Tranz. (Reg.) A stropi; p. ext. a împestrița. [Var.: popistrí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popistri
POPISTRÍ vb. IV v. popistra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poplin
POPLÍN, (2) poplinuri, s. n. 1. Țesătură subțire de bumbac mercerizat, cu firele de urzeală mai subțiri decât cele de băteală, folosită mai ales pentru confecționarea unor obiecte de îmbrăcăminte, în special cămăși și bluze. 2. (La pl.) Sortimente de țesături din asemenea fire. – Din germ. Pop(e)lin, fr. popeline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popol
PÓPOL s. m. v. popor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponar
POPONÁR, poponari, s. m. (Peior.) Homosexual, pederast.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poponeaţă
POPONEÁȚĂ s. f. v. poponeț^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeață
POPONEÁȚĂ s. f. v. poponeț^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponete
POPONÉTE s. m. v. poponeț^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeţ
POPONÉȚ^1, poponeți, s. m. (Regional) 1. Numele a două specii de animale rozătoare: a) șoarece de câmp; b) șoarece de pădure. ◊ Expr. (Adverbial) A sta (sau a rămâne etc.) poponeț = a sta (sau a rămâne) în picioare, țeapăn, nemișcat; a sta izolat de alții. A veni poponeț = a veni, a apărea pe neașteptate; a da buzna (peste cineva). A sări poponeț = a sări dintr-odată (cu vorba). 2. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), popândeț (2). [Var.: poponéte s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeț
POPONÉȚ^1, poponeți, s. m. (Regional) 1. Numele a două specii de animale rozătoare: a) șoarece de câmp; b) șoarece de pădure. ◊ Expr. (Adverbial) A sta (sau a rămâne etc.) poponeț = a sta (sau a rămâne) în picioare, țeapăn, nemișcat; a sta izolat de alții. A veni poponeț = a veni, a apărea pe neașteptate; a da buzna (peste cineva). A sări poponeț = a sări dintr-odată (cu vorba). 2. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), popândeț (2). [Var.: poponéte s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeţ
POPONÉȚ^2, poponețe, s. n. (Reg.) 1. Feștilă sau fitil de opaiț; p. gener. opaiț. 2. Sfeșnic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeț
POPONÉȚ^2, poponețe, s. n. (Reg.) 1. Feștilă sau fitil de opaiț; p. gener. opaiț. 2. Sfeșnic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeţ
POPONÉȚ^3, poponețe, s. n. (Fam.) Șezut, dos (de copil). [Var.: poponeáță s. f.] – Din popou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeț
POPONÉȚ^3, poponețe, s. n. (Fam.) Șezut, dos (de copil). [Var.: poponeáță s. f.] – Din popou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeţ
POPONÉȚ^4 s. m. (Bot.; pop.) Volbură (Convolvulus arvensis). – Cf. sb. p o p o n a c, ucr. o p o n e ț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poponeț
POPONÉȚ^4 s. m. (Bot.; pop.) Volbură (Convolvulus arvensis). – Cf. sb. p o p o n a c, ucr. o p o n e ț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popor
POPÓR, popoare, s. n. 1. Formă istorică de comunitate umană, superioară tribului și anterioară națiunii, ai cărei membri locuiesc pe același teritoriu, vorbesc aceeași limbă și au aceeași tradiție culturală. 2. Totalitatea locuitorilor unei țări, populația unei țări; cetățenii unui stat; națiune, neam, norod. ♦ (Înv.) Populația unei cetăți, a unui oraș, a unui sat (ori a unei părți dintr-un sat) sau a unei unități teritoriale formate din mai multe sate. 3. Marea majoritate a populației (cu venituri mici) a unei țări; grosul populației; norod; spec. țărănime. ◊ Loc. adj. Din popor = care face parte din grosul populației; de origine socială modestă. 4. (La sg.; colectiv) Număr nedefinit (dar mare) de persoane, mulțime mare de oameni strânși la un loc; poporație, poporime. 5. (Înv.) Totalitatea credincioșilor care aparțineau aceluiași cult sau aceleiași parohii. [Var.: (înv.) popól, popúl s. m.] – Cf. lat. populus, it. popolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporal
POPORÁL, -Ă, poporali, -e, adj. (Înv.) Popular. – Popor + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporan
POPORÁN, -Ă, poporani, -e, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care aparține poporanismului, privitor la poporanism. 2. (Înv. și pop.) Popular. II. S. m. și f. 1. (Ieșit din uz) Persoană care făcea parte din grosul populației; spec. sătean, țăran. 2. (Înv. și reg.) Enoriaș. – Popor + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporaneitate
POPORANEITÁTE s. f. (Rar) Caracter popular. [Pr.: -ne-i-] – Din poporan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporanism
POPORANÍSM s. n. 1. Curent social-politic de la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX, care considera țărănimea drept elementul de bază pentru dezvoltarea socială și pentru crearea culturii naționale. ♦ Curent literar care își propunea să înfățișeze realist țărănimea. 2. (Rar) Dragoste, atașament față de popor. – Poporan + suf. -istn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporanist
POPORANÍST, -Ă, poporaniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al poporanismului. 2. Adj. Care aparține poporanismului, privitor la poporanism. 3. Adj. (Rar) Privitor la popor, apropiat de popor. – Poporan + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporaţie
POPORÁȚIE, poporații, s. f. (Înv.) 1. Populație (1). 2. (La sg.; colectiv) Popor (4). [Var.: poporațiúne s. f.] – Din popor (după lat. populatio, fr. population).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporație
POPORÁȚIE, poporații, s. f. (Înv.) 1. Populație (1). 2. (La sg.; colectiv) Popor (4). [Var.: poporațiúne s. f.] – Din popor (după lat. populatio, fr. population).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporaţiune
POPORAȚIÚNE s. f. v. poporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporațiune
POPORAȚIÚNE s. f. v. poporație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporime
POPORÍME s. f. 1. (Înv. și reg.) Populație (1). 2. (Înv.) Popor (4). – Popor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poporos
POPORÓS, -OÁSĂ, poporoși, -oase, adj. (Înv.; despre cetăți, orașe etc.) Populat. – Popor + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poposi
POPOSÍ, poposesc, vb. IV. Intranz. 1. A întrerupe o călătorie, o excursie, o plimbare pentru a se odihni; p. gener. a se opri. ♦ Spec. A rămâne undeva peste noapte. 2. (Rar) A se odihni. – Din popas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poposire
POPOSÍRE s. f. Faptul de a poposi (1); popas (1), oprire. – V. poposi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popotar
POPOTÁR, popotari, s. m. Militar însărcinat cu administrarea unei popote. – Popotă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popotă
POPÓTĂ, popote, s. f. Cantină pentru ofițeri și subofițeri; local unde se află o astfel de cantină. – Din fr. popote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popou
POPÓU, popouri, s. n. (Fam.) Șezut, dos. – Din germ. Popo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popreală
POPREÁLĂ, popreli, s. f. 1. (Înv. și reg.) Piedică, obstacol în calea unei acțiuni; poruncă sau măsură prin care se interzice ceva; oprire, interdicție, opreliște. 2. (Pop.) Reținere (provizorie) a cuiva de către o autoritate legală pe timpul unei cercetări penale; închisoare, arest (la domiciliu). ◊ Loc. vb. A pune (pe cineva) la popreală = a aresta, a ține la arest; a băga la închisoare. – Popri + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popri
POPRÍ, popresc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A împiedica, a interzice, a opri. 2. (Pop.) A reține cu forța (în timpul unei cercetări penale); a aresta. 3. (Jur.) A face o poprire. – Din sl. poprĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poprire
POPRÍRE, popriri, s. f. 1. (Pop.) Acțiunea de a popri și rezultând ei. 2. (Jur.) Măsură dispusă de o instanță judecătorească de indisponibilizare a unor sume de bani ori a unor produse datorate debitorului de către o persoană, urmând ca ele să servească plății creditorului după validarea popririi; reținere din salariul cuiva (în contul unei datorii); p. ext. sechestru. – V. popri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poprit
POPRÍT, -Ă, popriți, -te, adj. 1. (Jur.; despre bunuri, bani) Pe care s-a aplicat o poprire. 2. (Înv.) Interzis, oprit. ♦ (Despre oameni) Reținut, arestat. – V. popri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popritor
POPRITÓR, -OÁRE, popritori, -oare, adj. Care poprește, care sechestrează, care are putere de sechestru. – Popri + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poprock
PÓP-ROCK s. n. Stil de muzică ce combină elemente din muzica pop și rock. – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popul
PÓPUL s. m. v. popor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popula
POPULÁ, populez, vb. I. Tranz. A aduce, a așeza locuitori pe un anumit teritoriu. ♦ A ocupa, a umple cu oameni. ♦ A aduce animale sau plante într-o regiune, într-un spațiu delimitat. ♦ (Despre oameni, animale sau plante) A se afla pe un anumit teritoriu, a fi răspândit într-o anumită regiune. – Din lat. populare (cu sensul fr. peupler).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populament
POPULAMÉNT s. n. (Colectiv) Arboret de aceeași vârstă sau din aceeași specie. ♦ Arboret din mai multe specii. – Cf. fr. peuplement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popular
POPULÁR, -Ă, populari, -e, adj. 1. Care aparține poporului, privitor la popor, care provine din popor. ♦ Care este alcătuit din oameni din popor și lucrează pentru popor. 2. Creat de popor; specific unui popor, caracteristic culturii lui. 3. Care este făcut pentru popor, creat pentru necesitățile poporului; accesibil tuturor. ♦ (Despre expuneri, prelegeri, lucrări) Care poate fi înțeles cu ușurință de oricine; simplu, natural. 4. Care este iubit de popor, care se bucură de simpatia, de considerația opiniei publice; p. ext. cunoscut de toți. ♦ Care are o comportare prietenoasă, cordială, atentă față de toată lumea. – Din fr. populaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populare
POPULÁRE, populări, s. f. Acțiunea de a popula și rezultatul ei. – V. popula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popularitate
POPULARITÁTE s. f. Calitatea de a fi popular (4); p. ext. faimă, renume. – Din fr. popularité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populariza
POPULARIZÁ, popularizez, vb. I. Tranz. A răspândi, a face să fie cunoscută de către un număr mare de oameni, într-o formă accesibilă, o persoană, o idee, o știință etc. – Din fr. populariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popularizant
POPULARIZÁNT, -Ă, popularizanți, -te, adj. (Rar) Popularizator. – Populariza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popularizare
POPULARIZÁRE, popularizări, s. f. Acțiunea de a populariza și rezultatul ei. – V. populariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popularizat
POPULARIZÁT, -Ă, popularizați, -te, adj. 1. Care este răspândit, cunoscut în masele largi. 2. Care este pe înțelesul publicului larg. – V. populariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popularizator
POPULARIZATÓR, -OÁRE, popularizatori, -oare, adj. (Și substantivat) Care popularizează; popularizant. – Populariza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populat
POPULÁT, -Ă, populați, -te, adj. Care este locuit; care are (multă) populație; poporos. – V. popula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populaţie
POPULÁȚIE, populații, s. f. 1. Totalitatea locuitorilor unei țări, ai unei regiuni, ai unui oraș etc.; poporație, poporime. ♦ (Biol.) Grup de indivizi aparținând aceleiași specii de animale sau plante care coexistă în aceeași arie geografică. 2. (În sintagma) Populație de stele = ansamblu de stele grupate după vârstă, poziție, compoziție chimică etc. [Var.: (înv.) populațiúne s. f.] – Din fr. population.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populație
POPULÁȚIE, populații, s. f. 1. Totalitatea locuitorilor unei țări, ai unei regiuni, ai unui oraș etc.; poporație, poporime. ♦ (Biol.) Grup de indivizi aparținând aceleiași specii de animale sau plante care coexistă în aceeași arie geografică. 2. (În sintagma) Populație de stele = ansamblu de stele grupate după vârstă, poziție, compoziție chimică etc. [Var.: (înv.) populațiúne s. f.] – Din fr. population.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populaţiune
POPULAȚIÚNE s. f. v. populație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populațiune
POPULAȚIÚNE s. f. v. populație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populism
POPULÍSM s. n. Atitudine social-politică, adesea conjuncturală sau demagogică, urmărind câștigarea simpatiei populare. – Din fr. populisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

populist
POPULÍST, -Ă, populiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj, s. m. și f. ((Persoană) care practică populismul. 2. Adj. Care are caracter populist. – Din fr. populiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popustă
POPÚSTĂ, popuste, s. f. (Reg.) Frânghie verticală, mai lungă decât adâncimea apei, care ține carmacele în poziția lor în timpul pescuitului. – Din ucr. popusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popuşoi
POPUȘÓI s. m., s. n. v. păpușoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popușoi
POPUȘÓI s. m., s. n. v. păpușoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popuşoişte
POPUȘOÍȘTE s. f. v. păpușoiște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

popușoiște
POPUȘOÍȘTE s. f. v. păpușoiște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

por
POR, pori, s. m. 1. Mic orificiu pe suprafața pielii, reprezentând canalul excretor al glandelor sudoripare și sebacee. 2. Orificiu în membrana primară a celulelor vegetale, prin care se asigură schimbul de apă, de gaze și de substanțe nutritive. 3. Gol de dimensiuni mici în interiorul unui corp solid. – Din fr. pore, lat. porus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porc
PORC, porci, s. m. 1. Mamifer domestic omnivor, cu capul de formă conică, cu botul alungit, cu corpul acoperit cu păr aspru, scurt și relativ rar, crescut pentru carnea și grăsimea lui (Sus scrofa domestica). ◊ Porc sălbatic (sau mistreț) = mistreț. ◊ Expr. A tăcea ca porcul în păpușoi (sau în cucuruz) = a tăcea prefăcându-se că este preocupat de altceva, pentru a nu răspunde la aluzii sau la învinuiri. A mâna porcii la jir = a sforăi tare în somn. N-am păzit (sau n-am păscut) porcii împreună, se spune cuiva pentru a-i atrage atenția că își permite gesturi de familiaritate. A îngrășa porcul în ajun = a încerca (zadarnic) să recupereze în ultimul moment timpul pierdut. A face (pe cineva) albie (sau troacă) de porci = a certa (pe cineva) foarte tare; a batjocori cu vorbe grele. ♦ P. restr. Carne de porc (1). ♦ Compuse: porc-spinos (sau -ghimpos) = (la pl.) gen de mamifere rozătoare, sălbatice, de talie mijlocie, cu spatele și părțile laterale acoperite de spini lungi (Hystrix); (și la sg.) animal care face parte din acest gen; porc-de-mare = pește marin de culoare neagră, cu corpul acoperit de solzi ascuțiți, veninoși (Scorpaena scrofa). 2. Epitet depreciativ pentru un om obraznic, grosolan, nerușinat, josnic, ticălos. ◊ Expr. Porc de câine = om de nimic, netrebnic, ticălos. – Lat. porcus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcar
PORCÁR, porcari, s. m. Persoană care păzește (și îngrijește) porcii (1). [Var.: (pop.) purcár s. m.] – Porc + suf. -ar. Cf. lat. porcarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcăi
PORCĂÍ, porcăiesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) insulta în mod grosolan. 2. Refl. A se purta ca un porc (2). – Porc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcărie
PORCĂRÍE, porcării, s. f. 1. Crescătorie de porci (1). 2. (Reg.; la sg. cu sens colectiv) Preparate din carne de porc (1). 3. Fig. (Fam.) Murdărie mare, loc sau lucru murdar; faptă sau vorbă indecentă, grosolană, necinstită. ♦ Lucru prost făcut. – Porc + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcărit
PORCĂRÍT, -Ă, porcăriți, -te, adj. v. PORCĂRI^1. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

porcelan
PORCELÁN s. n. v. porțelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcesc
PORCÉSC, -EÁSCĂ, porcești, adj. 1. De porc (1), privitor la porc, al porcului. ◊ Expr. (Fam.) A avea noroc porcesc = a avea noroc mare. 2. (Despre unele specii de fructe, legume etc.) Care este de calitate inferioară. Cartofi porcești. – Porc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcin
PORCÍN, -Ă, porcini, -e, adj., s. f. 1. Adj. De porc (1); privitor la porci, caracteristic, propriu porcilor; ca de porc. 2. S. f. (La pl.) Nume generic dat porcilor (1); (și la sg.) porc (1). – Din lat. porcinus, fr. porcin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcoi
PORCÓI, porcoaie, s. n. Grămadă de fân sau de paie; spec. căpiță. ♦ P. gener. Grămadă, morman, maldăr. [Var.: purcói s. n.] – Porc + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcoiaş
PORCOIÁȘ, porcoiașe, s. n. Diminutiv al lui porcoi. [Var.: purcoiáș s. n.] – Porcoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcoiaș
PORCOIÁȘ, porcoiașe, s. n. Diminutiv al lui porcoi. [Var.: purcoiáș s. n.] – Porcoi + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcos
PORCÓS, -OÁSĂ, porcoși, -oase, adj. (Despre oameni) Care se poartă, care vorbește ca un porc (2); grosolan, vulgar; (despre cuvinte, expresii, purtare etc.) indecent, necuviincios, grosolan; vulgar, trivial, obscen. – Porc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porculeţ
PORCULÉȚ, porculeți, s. m. Porcușor (1). – Porc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porculeț
PORCULÉȚ, porculeți, s. m. Porcușor (1). – Porc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcuşor
PORCUȘÓR, porcușori, s. m. 1. Diminutiv al lui porc; porculeț. 2. Specie de pește mărunt cu corpul în formă de fus, de culoare deschisă, cu un șir de pete întunecate pe laturi și cu două mustăți în colțul gurii, care trăiește în apele de deal sau de șes (Gobio gobio). – Porc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porcușor
PORCUȘÓR, porcușori, s. m. 1. Diminutiv al lui porc; porculeț. 2. Specie de pește mărunt cu corpul în formă de fus, de culoare deschisă, cu un șir de pete întunecate pe laturi și cu două mustăți în colțul gurii, care trăiește în apele de deal sau de șes (Gobio gobio). – Porc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poreclă
PORÉCLĂ, porecle, s. f. 1. Supranume dat unei persoane în legătură cu o trăsătură caracteristică a fizicului său, a psihicului sau a activității sale. 2. (Înv. și reg.) Nume de familie. [Var.: (reg.) polícră, poríclă s. f.] – Din sl. poreklo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porecli
PORECLÍ, poreclesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva o poreclă (1). 2. (Înv. și reg.) A da cuiva un nume; a numi. [Var.: (reg.) poroclí vb. IV] – Din poreclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poreclire
PORECLÍRE, porecliri, s. f. Faptul de a porecli. – V. porecli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfir
PORFÍR, porfire, s. n. Rocă vulcanică dură, formată din cristale mari de feldspat, cuarț etc. înglobate într-o masă de feldspat măruntă sau sticloasă. [Var.: (reg.) porfíră s. f.] – Din ngr. porfirítis, fr. porphyre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfiră
PORFÍRĂ^1, porfire, s. f. (Înv.) Purpură. – Din ngr. porfíra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfiră
PORFÍRĂ^2 s. f. v. porfir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfiric
PORFÍRIC, -Ă, porfirici, -ce, adj. Care conține porfir; care are compoziția sau structura porfirului, caracterizându-se prin existența unor cristale mari prinse într-o masă sticloasă sau foarte mărunt cristalizată. – Din fr. porphyrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfirie
PORFIRÍE, porfirii, s. f. Boală ereditară caracterizată prin producerea excesivă de porfirine, prin prezența lor în sânge și prin eliminarea lor. – Din fr. porphyrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfirină
PORFIRÍNĂ, porfirine, s. f. Substanță chimică naturală care formează structura de bază a hemoglobinei și a clorofilei. – Din fr. porphyrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfirion
Porfirion = Porphyrion.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

porfirit
PORFIRÍT, porfirite, s. n. Rocă vulcanică cu aspect de porfir, de obicei în culori închise, folosită mai ales la pavaj. – Din fr. porphyrite, germ. Porphyrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfiriu
PORFIRÍU, -ÍE, porfirii, adj. De culoarea purpurei; roșu-aprins; purpuriu, vișiniu, stacojiu. – Porfiră^1 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfirizat
PORFIRIZÁT adj. v. porfiriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

porfirogenet
PORFIROGENÉT, -Ă, porfirogeneți, -te, s. m. și f. (De obicei art.) Titlu atribuit principilor bizantini născuți în timpul domniei tatălui lor. – Din ngr. porfiroghénetos „născut în purpură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porfiroid
PORFIROÍD, -Ă, porfiroizi, -de, adj. De natura porfirului, asemănător cu porfirul. – Din fr. porphyroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poriclă
PORÍCLĂ s. f. v. poreclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porifer
PORIFÉR, -Ă, poriferi, -e, adj. (Rar) Care provoacă porozitatea unui material. – Din fr. poriphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porire
PORÍRE, poriri, s. f. v. PORI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

porneală
PORNEÁLĂ, porneli, s. f. (Pop.) 1. Pornire (la drum); plecare. 2. Loc de pășune rezervat oilor cu lapte. – Porni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porni
PORNÍ, pornesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. (Despre ființe) A pleca din locul în care se află, a se pune în mișcare, a se îndrepta spre ceva, a purcede; p. ext. a merge. ◊ Expr. (Intranz.) A porni cu stângul = a eșua într-o acțiune. A porni cu dreptul = a izbuti într-o acțiune. ♦ Tranz. și intranz. (Despre mijloace de locomoție sau obiecte care se deplasează) A (se) pune în mișcare. ♦ (Despre fenomene ale naturii) A se declanșa, a se dezlănțui. ♦ Tranz. (Rar) A duce, a conduce. 2. Intranz. (Despre mașini, motoare etc.) A începe să funcționeze. ♦ Tranz. fact. A pune în funcțiune. ♦ (Despre acțiuni și manifestări ale oamenilor) A începe, a izbucni. ♦ Tranz. A face să înceapă o acțiune. ◊ Expr. A porni judecată (sau proces etc.) = a intenta (cuiva) un proces, a da pe cineva în judecată. 3. Intranz. și refl. (Despre oameni) A se apuca să facă ceva, a începe o acțiune de o durată oarecare. ◊ Expr. (Pop.; intranz.) A porni grea = a rămâne însărcinată. ♦ A avea tendința să..., a fi înclinat să... 4. Tranz. A îndemna pe cineva, a determina să facă ceva; a stimula, a îmboldi. ♦ A întărâta, a ațâța, a instiga. – Din sl. porinonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornire
PORNÍRE, porniri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) porni și rezultatul ei; plecare. 2. Impuls, îndemn, imbold; p. ext. avânt, elan. 3. Înclinare, predispoziție, tendință. 4. Patimă; înverșunare (împotriva cuiva). – V. porni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornit
PORNÍT, -Ă, porniți, -te, adj. 1. Care e gata să..., care e pe punctul să... 2. Înclinat, predispus, aplecat (spre...). 3. Supărat, furios, mânios, înverșunat. – V. porni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornitor
PORNITÓR, pornitoare, s. n. (Rar) Aparat, dispozitiv care servește la pornirea unei mașini, a unui mecanism; spec. demaror. – Porni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornitură
PORNITÚRĂ, pornituri, s. f. (Înv. și pop.) Porțiune de teren deplasată prin alunecare. – Porni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porno
PÓRNO adj. invar. Care are caracter pornografic. Literatură porno. – Din fr., engl. porno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornograf
PORNOGRÁF, pornografi, s. m. Autor de opere pornografice. ♦ Amator de obscenități, de lucruri imorale. – Din fr. pornographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornografic
PORNOGRÁFIC, -Ă, pornografici, -ce, adj. Care conține pornografii; obscen. – Din fr. pornographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pornografie
PORNOGRAFÍE, pornografii, s. f. Scriere, desen, fotografie sau gravură obscenă. ♦ Atitudine, faptă, vorbă obscenă. – Din fr. pornographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poroabă
POROÁBĂ, poroabe, s. f. (reg.) Varietate de prună mică, rotundă, nealtoită.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

porocli
POROCLÍ vb. IV v. porecli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poroinic
PORÓINIC, poroinici, s. m. Nume dat mai multor plante erbacee din familia orhideelor, cu frunze oblonge, lucitoare, cu flori mari, plăcut mirositoare, grupate într-un spic și care cresc în păduri umede și umbroase (Orchis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poroncă
PORÓNCĂ s. f. v. poruncă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poronceală
PORONCEÁLĂ s. f. v. porunceală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poronci
PORONCÍ vb. IV v. porunci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poroncitor
PORONCITÓR, -OÁRE adj. v. poruncitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poroplast
POROPLÁST, poroplaste, s. n. Material plastic poros folosit pentru confecționarea bureților de toaletă, a saltelelor și ca material izolant în construcții. – Cf. engl. poroplastic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poros
PORÓS, -OÁSĂ, poroși, -oase, adj. Care are pori. ♦ (Despre pământ) Afânat. – Din fr. poreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porozimetru
POROZIMÉTRU, porozimetre, s. n. Aparat pentru măsurarea porozității hârtiei. – Din fr. porosimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porozitate
POROZITÁTE, porozități, s. f. Proprietate a unui corp solid de a fi poros. – Din fr. porositè.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porphyrion
Porphyrion, unul dintre giganții care au luptat împotriva olimpienilor. A murit săgetat de Apollo (v. și Gigantes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

porridge
PÓRRIDGE s. n. Mâncare preparată din fulgi de ovăz sau de porumb, specifică bucătăriei englezești. [Pr.: póriğ] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porrima
Porrima, una dintre surorile (sau însoțitoarele) nimfei Carmenta.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

porsenna
Porsen(n)a, rege etrusc. S-a luptat cu romanii pentru a-l reîntrona pe Tarquinius Superbus, care-i ceruse ajutor. El atacă Roma în fruntea unei armate puternice, dar e respins de vitejia romanilor, care-i țin piept. Uimit și mișcat de patriotismul și de curajul lor, dar mai ales de gestul unuia dintre ei – C. Mucius, supranumit ulterior Scaevola, care încercase să-l ucidă pe împărat și, fiind prins, își arsese în văzul tuturor mîna dreaptă drept pedeapsă că greșise ținta, – Porsenna a încheiat în cele din urmă pace cu romanii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

port
PORT^1- Element de compunere care înseamnă „purtător de...”, „susținător de...”, „purtare de...”, servind la formarea unor substantive. – Din fr. porte-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

port
PORT^2, (2, 3) porturi, s. n. 1. Faptul de a purta sau de a deține. Portul armelor este interzis. 2. Conduită obișnuită, firească, normală. Ori te poartă cum ți-e vorba, ori vorbește cum ți-e portul. 3. Îmbrăcăminte caracteristică unui popor, unei regiuni, unei epoci etc. ◊ Expr. (Pop.) A purta portul (cuiva) = a se asemăna, a fi la fel cu cineva, a se adapta la felul de a fi al cuiva. ♦ Îmbrăcăminte folosită la anumite ocazii. – Din purta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

port
PORT^3, porturi, s. n. 1. Complex tehnic amenajat pe malul unei ape navigabile, prevăzut cu instalațiile necesare pentru acostarea, adăpostirea și reparația navelor, pentru transportul de mărfuri și de călători. 2. Oraș care are un port (1). – Din fr. port, it. porto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portabil
PORTÁBIL, -Ă, portabili, -e, adj. Care poate fi transportat cu ușurință, care poate fi purtat cu sine; portativ^2. – Din fr. portable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portaj
PORTÁJ, portaje, s. n. (Nav.) Parte a unui fluviu în care navigația este imposibilă și ambarcațiunile trebuie transportate pe uscat. – Din fr. portage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portal
PORTÁL, portaluri, s. n. 1. Intrare principală monumentală într-un edificiu, cu decorațiuni specifice diferitelor stiluri. 2. Deschidere din piatră sau din metal la intrarea unor poduri mari de cale ferată. 3. Lucrare de zidărie sau de beton, care consolidează pământul în jurul gurii unui tunel și taluzul de deasupra. – Din germ. Portal, it. portale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portaltoi
PORTALTÓI, portaltoaie, s. n. Plantă pe care se face altoirea. – Port^1- + altoi (după fr. port-greffe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portament
PORTAMÉNT, portamente, s. n. (Muz.; indică modul de execuție) Alunecare lină de la un sunet la altul, atingându-se aproape neobservat sunetele intermediare. – Din it. portamento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portant
PORTÁNT, -Ă, portanți, -te, adj. (Tehn.) Care susține ceva, care poartă ceva. ◊ Forță portantă = portanță. – Din fr. portant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portanţă
PORTÁNȚĂ, portanțe, s. f. Forță care asigură sustentația unui corp în mișcare cufundat într-un fluid. – Din fr. portance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portanță
PORTÁNȚĂ, portanțe, s. f. Forță care asigură sustentația unui corp în mișcare cufundat într-un fluid. – Din fr. portance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portar
PORTÁR, portari, s. m. 1. Persoană care are sarcina de a păzi intrarea unui edificiu public sau particular. 2. (În Evul Mediu) Dregător însărcinat cu paza Curții domnești (și cu alte treburi administrative, de protocol etc.). ◊ Portar de Suceava (sau al Sucevei) = mare dregător însărcinat cu apărarea capitalei și a Curții domnești moldovene; comandant suprem al oștirii moldovene ca hatman. 3. (Sport) Jucător care apără spațiul porții unei echipe de fotbal, handbal, hochei, polo etc. – Poartă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portarmă
PORTÁRMĂ s. f. Purtare, deținere a unei arme de foc. Permis de portarmă. – Port^1- + armă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portativ
PORTATÍV^1, portative, s. n. Grup de cinci linii orizontale, paralele și egal distanțate, pe care și între care se scriu notele muzicale. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portativ
PORTATÍV^2, -Ă, portativi, -e, adj. Ușor de purtat sau de transportat; portabil, transportabil. ◊ Dicționar portativ = dicționar de format mic, ușor de mânuit. – Din fr. portatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portavion
PORTAVIÓN, portavioane, s. n. Navă de luptă de mare tonaj, construită special pentru a permite gararea, decolarea și aterizarea avioanelor. [Pr.: -vi-on] – Din fr. porte-avions.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portavoce
PORTAVÓCE, portavoce, s. n. Tub metalic, în formă de pâlnie (uneori prevăzut cu megafoane), folosit (pe o navă) la transmiterea unor informații, unor comenzi etc. la distanță; p. gener. megafon. – Din it. portavoce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portă
PÓRTĂ, porte, adj. (Anat.; în sintagma) Venă portă = venă care colectează sângele încărcat cu substanțe nutritive de la organele digestive și îl transportă la ficat. – Din fr. porte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portăreasă
PORTĂREÁSĂ, portărese, s. f. Femeie care păzește intrarea într-un edificiu public sau particular. ♦ Soția portarului (1). – Portar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portărel
PORTĂRÉL, portărei, s. m. 1. Funcționar însărcinat cu executarea sentințelor judecătorești. 2. Slujbaș domnesc subordonat portarului (2). – Portar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portbagaj
PORTBAGÁJ, portbagaje, s. n. Loc rezervat depozitării unor colete sau valize, dispus în anumite părți ale caroseriei unui vehicul. – Din fr. porte-bagages.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portbaionetă
PORTBAIONÉTĂ, portbaionete, s. f. Dispozitiv din piele atașat la o centură militară, în care se fixează și se poartă baioneta. [Pr.: -ba-io-] – Din fr. porte-baïonnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portbebe
PORTBEBÉ, portbebeuri, s. n. Suport de forma unui rucsac, coșulet sau mic scăunel pentru transportul bebelușilor. – Din fr. port-bebé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portbilet
PORTBILÉT, portbilete, s. n. (Rar) Portofel mic pentru bancnote. – Din fr. porte-billets.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portcart
PORTCÁRT, portcarturi, s. n. 1. Mic portofel în care se țin actele de identitate, cărțile de vizită etc. 2. Porthartă. – Din fr. porte-cartes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portchei
PORTCHÉI, portchei, s. n. Inel metalic, toc de piele etc. pentru păstrat cheile. – Port^1- + chei (după fr. porte-clefs).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portclişeu
PORTCLIȘÉU, portclișee, s. n. Casetă de lemn sau de metal în care se introduce placa pe care se fotografiază. – Port^1- + clișeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portclișeu
PORTCLIȘÉU, portclișee, s. n. Casetă de lemn sau de metal în care se introduce placa pe care se fotografiază. – Port^1- + clișeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portcontainer
PORTCONTÁINER, portcontainere, s. n. Navă destinată transportului de mărfuri în containere. – Din fr. porte-containers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portcreion
PORTCREIÓN, portcreioane, s. n. Mic tub din metal, din plastic etc. cu care se prelungește creionul sau i se protejează vârful. [Pr.: -cre-ion] – Din fr. porte- crayon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portcuţit
PORTCUȚÍT, portcuțite, s. n. Dispozitiv al unei mașini-unelte de așchiere care servește la fixarea în poziție adecvată a cuțitelor, pentru prelucrarea pieselor. – Port^1- + cuțit (după fr. porte-couteau).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portcuțit
PORTCUȚÍT, portcuțite, s. n. Dispozitiv al unei mașini-unelte de așchiere care servește la fixarea în poziție adecvată a cuțitelor, pentru prelucrarea pieselor. – Port^1- + cuțit (după fr. porte-couteau).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portdrapel
PORTDRAPÉL, (1) s. m., (2) portdrapele, s. n. 1. S. m. Persoană care poartă drapelul unei unități militare, al unei asociații sportive etc. ♦ Fig. Persoană care stă în fruntea unui curent, a unei mișcări; p. ext. idee călăuzitoare. 2. S. n. Toc din piele prins de o curea petrecută peste piept, în care se fixează coada drapelului pentru a putea fi purtat mai ușor. – Port^1- + drapel (1, după fr. porte-drapeau).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porte-bonheur
PORTE-BONHEUR, port-bonheururi, s. n. Obiect considerat ca aducător de noroc celui care îl poartă; talisman. [Pr.: portbonór] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portelicopter
PORTELICOPTÉR, portelicoptere, s. n. Navă purtătoare de platforme și hangare pentru elicoptere. – Din fr. porte-hélicoptères.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porter
PÓRTER s. n. Bere (englezească) neagră, tare și amară. – Din engl., fr. porter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portfard
PORTFÁRD, portfarduri, s. n. Poșetă mică în care își păstrează femeile fardurile (și alte produse cosmetice). – Port^1- + fard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porthart
PORTHÁRT, portharturi, s. n. Geantă pliantă din piele, pânză, mușama etc. care se poartă atârnată de umăr cu o cruce, fiind folosită pentru păstrarea hărților. [Var.: porthártă s. f.] – Port^1- + hartă (după fr. porte-carte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porthartă
PORTHÁRTĂ s. f. v. porthart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portic
PORTÍC, porticuri, s. n. Galerie exterioară, mărginită de o colonadă, uneori cu arcade, care servește ca loc de adăpost sau de plimbare în jurul unei piețe, al unei clădiri etc. sau ca intrare monumentală într-un edificiu. [Pl. și: portice] – Din fr. portique, lat. porticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portieră
PORTIÉRĂ, portiere, s. f. 1. Ușă cu geam (la un automobil, la un vagon de tren, la un cupeu etc.). 2. (Rar) Draperie atârnată deasupra unei uși (pentru a o masca). [Pr.: -ti-e-] – Din fr. portière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portiţă
PORTÍȚĂ, portițe, s. f. Diminutiv al lui poartă. ◊ Expr. Portiță de scăpare = posibilitate de a scăpa dintr-o situație dificilă. – Poartă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portiță
PORTÍȚĂ, portițe, s. f. Diminutiv al lui poartă. ◊ Expr. Portiță de scăpare = posibilitate de a scăpa dintr-o situație dificilă. – Poartă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portjartier
PORTJARTIÉR, portjartiere, s. n. Obiect de lenjerie femeiască confecționat dintr-un material textil (elastic), de care sunt prinse jartierele. [Pr.: -ti-er] – Port^1- + jartieră (după fr. porte-jarretelles).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portland
PÓRTLAND s. n. Ciment obținut prin pulverizarea unui amestec de argilă și de cretă calcinată. – Din fr. portland.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portlandian
PORTLANDIÁN, -Ă, portlandieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultimul etaj al jurasicului. 2. Adj. Care aparține portlandianului (1), privitor la portlandian. [Pr.: -di-an] – Din fr. portlandien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portmantou
PORTMANTÓU, portmantouri, s. n. Umeraș. – Din fr. portemanteau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portmanuscris
PORTMANUSCRÍS, portmanuscrise, s. n. (Tipogr.) Clește de lemn sau de metal care fixează pagina manuscrisului în fața culegătorului. – Port^1- + manuscris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portmoneu
PORTMONÉU, portmonee, s. n. Obiect de piele, de pânză etc. în care se țin de obicei banii mărunți. – Din fr. porte-monnaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porto
PÓRTO^1 s. n. Taxă care se plătește pentru expedierea prin poștă a unei scrisori, a unui colet, a unei sume de bani etc. – Din it. porto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porto
PORTO^2, (2) portouri, s. n. 1. Vin roșu, negru sau alb, tare și dulce, originar din Portugalia. 2. Porție de porto (1). – Din fr. porto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porto-franc
PÓRTO-FRÁNC s. n. v. porto-franco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porto-franco
PÓRTO-FRÁNCO, porto-franco, s. n. Port^3, parte dintr-un port sau dintr-o regiune de litoral, în care mărfurile nu sunt supuse taxelor vamale și nici altor formalități fiscale. [Var.: porto-fránc s. n.] – Din it. porto-franco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portocal
PORTOCÁL, portocali, s. m. Pom fructifer mediteranean și subtropical, originar din Asia, înalt de 2-4 m, cu frunze persistente, cu flori albe și parfumate, cu fructe sferice, comestibile (Citrus aurantium). [Var.: (înv.) portocálă s. f.] – Din portocală^1 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portocală
PORTOCÁLĂ^1, portocale, s. f. 1. Fructul portocalului, de formă sferică, aromat și zemos, bogat în vitamine, învelit într-o coajă de culoare galbenă-roșiatică. 2. Lumânare lungă și subțire, răsucită ca un ghem, pentru a putea fi ținută mai ușor în mână. – Din ngr. portokáli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portocală
PORTOCÁLĂ^2 s. f. v. portocal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portocaliu
PORTOCALÍU, -ÍE, portocalii, adj., s. n. 1. Adj. De culoarea portocalei^1 (1) coapte; galben-roșiatic, oranj. 2. S. n. Culoare portocalie (1) (a doua din spectrul solar). – Portocală^1 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portochelari
PORTOCHELÁRI, portochelari, s. m. Toc de piele, de material plastic, de metal etc. în care se țin ochelarii. – Port^1- + ochelari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portofei
PORTOFÉI s. n. v. portofel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portofel
PORTOFÉL, portofele, s. n. Obiect din piele, din material plastic etc., în forma unor coperți mici cu mai multe despărțituri interioare, în care se păstrează bani, acte etc.; portvizit, portofoliu (3). [Var.: (înv.) portoféi, portoféu s. n.] – Din rus. portfel', fr. porte-feuille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portofeu
PORTOFÉU s. n. v. portofel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portofoliu
PORTOFÓLIU, portofolii, s. n. 1. Funcție, demnitate de ministru. ♦ Ministru fără portofoliu = persoană care are funcția de ministru într-un guvern, fără a fi titularul unui minister. 2. (Înv.) Mapă, dosar etc. în care se păstrează acte, hârtii de valoare etc. 3. (Rar) Portofel. 4. Efecte de comerț, valori bancare etc. aflate la dispoziția cuiva. 5. Totalitatea lucrărilor manuscrise aflate în evidența unei edituri, în scopul tipăririi lor. – După it. portafoglio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portolac
PORTOLÁC s. m. v. portulacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portorican
PORTORICÁN, -Ă, portoricani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din insula Porto Rico (astăzi Puerto Rico). 2. Adj. Care aparține insulei Porto Rico sau portoricanilor (1), referitor la Porto Rico ori la portoricani.Din fr. portoricain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portpagină
PORTPÁGINĂ, portpagini, s. f. Suport de hârtie sau de carton pe care se așază zațul tipografic al unei pagini pentru a putea fi transportat. – Port^1- + pagină (după fr. porte-page).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portperie
PORTPÉRIE, portperii, s. f. 1. Dispozitiv sau piesă a unei mașini (electrice) de care este fixată o perie (de contact). 2. Suport pe care se țin periile. – Port^1- + perie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portret
PORTRÉT, portrete, s. n. 1. Pictură, desen, sculptură, fotografie etc. care înfățișează figura unei persoane. Portret-robot = desen al figurii unei persoane realizat pe baza relatărilor victimei sau ale martorilor. Portret-vorbit = procedeu de identificare criminalistică bazat pe descrierea semnalmentelor infractorului de către victimă sau de către martori. 2. Prezentare fizică și morală a unui personaj într-o operă literară; operă literară cu un asemenea conținut. [Pl. și: (înv.) portreturi] – Din fr. portrait.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portreta
PORTRETÁ, portretez, vb. I. Tranz. (Înv.) A face cuiva un portret (1). – Din portret (după fr. portraiturer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portretar
PORTRETÁR, portretari, s. m. (Înv.) Portretist (1); p. gener. pictor. – Portret + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portretist
PORTRETÍST, -Ă, portretiști, -ste, s. m. și f. 1. Pictor sau sculptor specializat în portrete (1); portretar. 2. Scriitor specializat în portrete (2). – Din fr. portraitiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portretistic
PORTRETÍSTIC, -Ă, portretistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a picturii, a sculpturii, a fotografiei etc. care cuprinde genul portretului (1). 2. S. f. Creație literară care cultivă portretul (2). 3. Adj. Care aparține portretisticii (1, 2), privitor la portretistică. – Portret + suf. -istică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portretiza
PORTRETIZÁ, portretizez, vb. I. Tranz. A realiza un portret. – Portret + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portretizare
PORTRETIZÁRE, portretizări, s. f. Acțiunea de a portretiza și rezultatul ei. – V. portretiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portsabie
PORTSÁBIE, portsăbii, s. f. Obiect din piele, stofă sau metal prins de centură, în care se poartă sabia. – Port^1- + sabie (după fr. porte-glaive).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portschi
PORTSCHÍ, portschiuri, s. n. Dispozitiv pentru transportarea schiurilor (1). ♦ Suport fixat pe capota autoturismelor pentru transportul schiurilor. – Port^1- + schi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portsculă
PORTSCÚLĂ, portscule, s. f. (Tehn.) Portunealtă. – Port^1- + sculă (după fr. porte-outil).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portsemnal
PORTSEMNÁL, portsemnale, s. n. Suport montat pe un vehicul pentru a susține felinarele de semnalizare. – Port^1- + semnal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portstindard
PORTSTINDÁRD, portstindarde, s. n. Portdrapel (1). – Port^1- + stindard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porttabac
PORTTABÁC, porttabacuri, s. n. (Rar) Tabacheră. – Port^1- + tabac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portţigaret
PORTȚIGARÉT, portțigarete, s. n. 1. Tabacheră. 2. Tub mic de chihlimbar, de lemn, de celuloid etc. în care se fixează țigara pentru a fi fumată. – Din fr. porte-cigarettes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portțigaret
PORTȚIGARÉT, portțigarete, s. n. 1. Tabacheră. 2. Tub mic de chihlimbar, de lemn, de celuloid etc. în care se fixează țigara pentru a fi fumată. – Din fr. porte-cigarettes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portuar
PORTUÁR, -Ă, portuari, -e, adj. Care aparține unui port^3, privitor la port^3, de port^3. ♦ Care are port^3 (1). [Pr.: -tu-ar] – Din fr. portuaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portughez
PORTUGHÉZ, -Ă, portughezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Portugaliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Portugaliei sau portughezilor (1), privitor la Portugalia ori la portughezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba portugheză. [Pl. (m.) și: portugheji] – Din it. portoghese, germ. Portugiese. Cf. fr. portugais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portulac
PORTULÁC s. m. v. portulacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portulacă
PORTULÁCĂ, portulace, s. f. (Bot.; pop.) Agurijoară. [Var.: portolác, portulác s. m.] – Din lat. portulaca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portulan
PORTULÁN, portulane, s. n. 1. Publicație-ghid despre o regiune sau despre un port^3, destinată navigatorilor. 2. Hartă de navigație folosită în Evul Mediu. – Din fr. portulan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portumnus
Portu(m)nus, la romani, divinitate marină identificată cu Palaemon din mitologia greacă (v. Palaemon).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

portunealtă
PORTUNEÁLTĂ, portunelte, s. f. Piesă sau dispozitiv de prindere a unei unelte în vederea mânuirii acesteia; portsculă. – Port^1- + unealtă (după fr. port-outil).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

portvizit
PORTVIZÍT, portvizite, s. n. Portofel în care se păstrează cărți de vizită, bani, acte etc. – Din fr. porte-visite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţelan
PORȚELÁN, (2) porțelanuri, s. n. 1. Material ceramic alb și translucid obținut prin arderea la temperaturi înalte a unei paste de cuarț, de caolin și de feldspat împreună cu adaosuri de alți componenți, folosit la fabricarea vaselor industriale sau de laborator, a izolatoarelor electrice, a vaselor de uz casnic sau a unor obiecte decorative. 2. Obiect făcut din porțelan (1). [Var.: (rar) porcelán s. n.] – Din germ. Porzellan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porțelan
PORȚELÁN, (2) porțelanuri, s. n. 1. Material ceramic alb și translucid obținut prin arderea la temperaturi înalte a unei paste de cuarț, de caolin și de feldspat împreună cu adaosuri de alți componenți, folosit la fabricarea vaselor industriale sau de laborator, a izolatoarelor electrice, a vaselor de uz casnic sau a unor obiecte decorative. 2. Obiect făcut din porțelan (1). [Var.: (rar) porcelán s. n.] – Din germ. Porzellan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţelănărie
PORȚELĂNĂRÍE, porțelănării, s. f. (Rar) Magazin de porțelanuri (2). – Porțelan + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porțelănărie
PORȚELĂNĂRÍE, porțelănării, s. f. (Rar) Magazin de porțelanuri (2). – Porțelan + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţie
PÓRȚIE, porții, s. f. 1. Cantitate determinată dintr-un material, destinată a fi utilizată într-un interval de timp determinat. ♦ Spec. Cantitate de mâncare servită cuiva. 2. (În forma porțiune) Parte dintr-un tot (divizat); bucată, fragment. [Var.: porțiúne s. f.] – Din fr. portion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porție
PÓRȚIE, porții, s. f. 1. Cantitate determinată dintr-un material, destinată a fi utilizată într-un interval de timp determinat. ♦ Spec. Cantitate de mâncare servită cuiva. 2. (În forma porțiune) Parte dintr-un tot (divizat); bucată, fragment. [Var.: porțiúne s. f.] – Din fr. portion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţiona
PORȚIONÁ, porționez, vb. I. Tranz. A împărți un aliment în porții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. portionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porționa
PORȚIONÁ, porționez, vb. I. Tranz. A împărți un aliment în porții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. portionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţionare
PORȚIONÁRE, porționări, s. f. Acțiunea de a porționa. [Pr.: -ți-o-] – V. porționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porționare
PORȚIONÁRE, porționări, s. f. Acțiunea de a porționa. [Pr.: -ți-o-] – V. porționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porţiune
PORȚIÚNE s. f. v. porție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porțiune
PORȚIÚNE s. f. v. porție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porucic
PORÚCIC, porucici, s. m. (Înv.) Locotenent; p. gener. ofițer (rus). [Var.: parúcic s. m.] – Din rus. porucik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumb
PORÚMB, -Ă, (I 1, 2, II) porumbi, s. m., (III) porumbi, -e, adj., (I 3) porumburi, s. n. I. 1. S. m. Plantă anuală din familia gramineelor, cu tulpina înaltă, puternică și groasă, cu frunzele mari, liniare și cu inflorescența un spic sau un panicul, cultivată ca plantă alimentară, industrială și furajeră; păpușoi, cucuruz, mălai (Zea mays). 2. S. m. Știuletele de porumb (I 1), împreună cu boabele de pe el; boabele desprinse de pe știulete. ◊ Expr. A lua (cuiva) porumbul de pe foc = a dejuca planurile (cuiva), a-i juca (cuiva) o festă. 3. S. n. Semănătură, lan de porumb (I 1); porumbiște. II. S. m. (Pop.) Porumbel (I 1). III. Adj. (Pop.) De culoare cenușie-albăstruie; (despre animale și păsări) care are părul, lâna, penele de culoare cenușie-albăstruie; porumbel (I 1). – Lat. palumbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbac
PORUMBÁC, -Ă, porumbaci, -ce, adj., s. m. I. Adj. (Pop.; despre păsări sau despre penele lor; adesea substantivat) Pestriț. II. S. m. Fluture mare de noapte, cu aripile din față galbene cu dungi cafenii și cu cele din spate multicolore (Sphinx euphorbiae). – Porumb + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbar
PORUMBÁR^1, porumbari, s. m. Arbust sălbatic din familia rozaceelor, cu ramuri spinoase, cu flori albe și cu fructe sferice de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; porumbel (III 2), scorombar (Prunus spinosa). – Porumbă^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbar
PORUMBÁR^2, (I) porumbare, s. n., (II) porumbari, s. m. I. S. n. 1. Adăpost pentru porumbei (I 1); porumbărie (1), hulubărie. 2. Construcție de nuiele sau de șipci în care se depozitează pentru uscare și păstrare știuleții de porumb; coșar, pătul, porumbărie (2). II. S. m. (Reg.) Specie de uliu. – Porumb + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbaş
PORUMBÁȘ, porumbași, s. m. (Pop.) Porumbel (I 1). – Porumb + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbaș
PORUMBÁȘ, porumbași, s. m. (Pop.) Porumbel (I 1). – Porumb + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbă
PORÚMBĂ^1, porumbe, s. f. Fructul porumbarului^1, sferic, de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; scoroambă. – Lat. palumba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbă
PORÚMBĂ^2, porumbe, s. f. (Pop.) Porumbiță. – Din porumb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbărie
PORUMBĂRÍE, porumbării, s. f. 1. (Reg.) Porumbar^2 (I 1). 2. (Reg.) Porumbar^2 (I 2). 3. Crescătorie de porumbei (I 1). – Porumb + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbel
PORUMBÉL, -EÁ, porumbei, -ele, s. m., s. f., adj. I. 1. S. m. Nume dat mai multor specii de păsări sălbatice sau domestice, de talie mijlocie sau mică, cu ciocul scurt, cu penajul divers colorat (Columba); pasăre aparținând uneia dintre aceste specii; hulub, porumb (II), porumbaș. ◊ Porumbel călător (sau de poștă, voiajor) = porumbel dresat să se întoarcă la locul de unde a fost trimis, folosit pentru transmiterea mesajelor. ◊ Expr. A trăi (sau a se iubi) ca porumbeii (sau ca doi porumbei) = a trăi în dragoste și în bună înțelegere. ◊ Compus: porumbel-râzător = guguștiuc. 2. S. f. (Reg.) Porumbiță. II. S. m. Știulete de porumb cu boabele încă necoapte, în lapte, care se mănâncă fierte sau coapte în spuză. III. 1. S. f. Fructul porumbarului^1, sferic, de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; porumbă^1. 2. S. m. (Bot.) Porumbar^1. 3. S. m. (bot.; la pl.) Mică plantă erbacee din familia liliaceelor, cu flori albastre, care crește prin vii și livezi (Muscari botryoides). IV. Adj. (Reg.) Porumb (III). – Porumb + suf. -el, -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbişte
PORUMBÍȘTE, porumbiști, s. f. Loc semănat cu porumb (I 1), lan de porumb. ♦ Loc de pe care s-a cules porumbul (I 1), folosit ca pășune. – Porumb + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbiște
PORUMBÍȘTE, porumbiști, s. f. Loc semănat cu porumb (I 1), lan de porumb. ♦ Loc de pe care s-a cules porumbul (I 1), folosit ca pășune. – Porumb + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbiţă
PORUMBÍȚĂ, porumbițe, s. f. Femela porumbelului (I 1); porumbă^2, hulubiță. ♦ Epitet pentru o fată sau o femeie iubită. – Porumb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porumbiță
PORUMBÍȚĂ, porumbițe, s. f. Femela porumbelului (I 1); porumbă^2, hulubiță. ♦ Epitet pentru o fată sau o femeie iubită. – Porumb + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poruncă
PORÚNCĂ, porunci, s. f. 1. Dispoziție (orală sau scrisă) dată de către o autoritate sau de către o persoană cu autoritate și care trebuie executată întocmai; ordin, decizie, hotărâre. ◊ Loc. adv. (Rar) De poruncă = prin constrângere, în silă. ◊ Expr. (Înv.) A avea (pe cineva) sub (sau la) porunca sa = a avea (pe cineva) la dispoziția sa, sub comanda sa. ♦ (Cu valoare de imperativ) Poruncește! porunciți! ♦ (Reg.) Ordin de chemare în armată. 2. (Înv.) Comunicare de interes public, făcută de o autoritate comunală. 3. (În religia creștină; în sintagma) Cele zece porunci = decalogul. 4. (Înv. și pop.) Lege morală; învățătură, precept. [Var.: (reg.) poróncă s. f.] – Din porunci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porunceală
PORUNCEÁLĂ, porunceli, s. f. (Pop.; în loc. adj. și adv.) De (sau pe după) porunceală = a) (făcut sau acceptat) din ordin, (impus) cu forța; p. ext. (făcut) în silă, de mântuială; b) de (sau pe, după) comandă. [Var.: (reg.) poronceálă s. f.] – Porunci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

porunci
PORUNCÍ, poruncesc, vb. IV. 1. Tranz. A dispune cu autoritate să se facă ceva (întocmai); a ordona. 2. Tranz. A da comanda să se fabrice, să se confecționeze ceva; a comanda. 3. Tranz. A cere să i se aducă, să i se pună la dispoziție ceva pentru a fi folosit, consumat; a comanda. 4. Tranz. (Pop.) A trimite vorbă, a comunica, a transmite; a vesti. 5. Intranz. A fi stăpân, a conduce în calitate de stăpân. [Var.: (reg.) poroncí vb. IV] – Din sl. porončiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poruncitor
PORUNCITÓR, -OÁRE, poruncitori, -oare, adj. 1. Care poruncește (1), ordonă; căruia îi place să poruncească, să domine. Om poruncitor. 2. Care exprimă o poruncă, un ordin; p. ext. autoritar. Ton poruncitor. [Var.: (reg.) poroncitór, -oáre adj.] – Porunci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posac
POSÁC, -Ă, posaci, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de veselie, prost dispus, fără chef; tăcut, morocănos, necomunicativ, nesociabil. ♦ (Despre vreme, peisaje etc.) Care inspiră melancolie; dezolant, deprimat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posadă
POSÁDĂ, posade, s. f. 1. (Pop.) Curătură (în pădure). ♦ Loc neted pe un deal sau pe un munte unde a existat o așezare omenească. ♦ Loc de odihnă pentru călători. 2. (Pop.) Trecătoare (îngustă) în munți. ♦ (În Evul Mediu) Obligație a țăranilor dependenți de a face de strajă în preajma trecătorilor din munți. 3. (Înv.) Loc întărit în mod natural (care servea ca punct de vamă). 4. Pârghie cu ajutorul căreia se reglează poziția pietrelor morii în timpul măcinatului, pentru a se obține, după voie, o făină mai mare sau mai fină. ♦ P. gener. (Reg.) Moară. – Din sb. posada, ucr. posad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posăceală
POSĂCEÁLĂ, posăceli, s. f. (Rar) Faptul de a fi posac; lipsă de veselie, proastă dispoziție. – Posac + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posconiţă
POSCÓNIȚĂ, posconițe, s. f. Pleavă (amestecată cu sămânță) rămasă de la vânturatul cânepii și folosită adesea ca hrană pentru oi. – Cf. slovacul poskonica, magh. paszkonca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posconiță
POSCÓNIȚĂ, posconițe, s. f. Pleavă (amestecată cu sămânță) rămasă de la vânturatul cânepii și folosită adesea ca hrană pentru oi. – Cf. slovacul poskonica, magh. paszkonca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poseda
POSEDÁ, poséd, vb. I. Tranz. 1. A avea ceva în proprietate sau în stăpânire, a dispune de ceva; a stăpâni. 2. (La pasiv; despre oameni) A fi dominat de..., a fi stăpânit de... 3. A avea anumite însușiri, caracteristici. 4. A cunoaște bine un lucru; spec. a ști bine o limbă, o disciplină științifică etc. – Din fr. posséder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posedant
POSEDÁNT, -Ă, posedanți, -te, adj. (Rar) Care posedă (1) ceva. – Din fr. possédant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posedare
POSEDÁRE, posedări, s. f. Faptul de a poseda; stăpânire. – V. poseda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posedat
POSEDÁT, -Ă, posedați, -te, adj., s. m. și f. (Om) stăpânit de obsesii, de cineva sau de ceva; p. ext. nebun. – V. poseda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poseidon
Poseidon, zeul mării, fiul lui Cronus și al lui Rhea. Ca și ceilalți frați ai săi, cînd s-a născut, Poseidon a fost înghițit de către tatăl său și apoi dat afară (v. și Cronus). Mai tîrziu a luptat alături de olimpieni împotriva titanilor. Cînd, în urma victoriei, s-a făcut împărțirea Universului, lui Zeus i-a revenit cerul, lui Hades Lumea subpămînteană, iar lui Poseidon Împărăția apelor. El sălășluia în fundul mării împreună cu soția sa, nereida Amphitrite, alături de care, uneori, urmat de un întreg cortegiu marin și purtat de un car tras de cai înaripați, spinteca valurile. Poseidon stîrnea furtunile sau făcea ca apele mării să devină liniștite, el scotea insule la iveală sau le cufunda pe altele lovindu-le cu tridentul său, făcea să izvorască răuri sau să se-nchege lacuri. O dată, de mult, el a încercat împreună cu Hera și cu Athena să-l pună în lanțuri pe Zeus, dar încercarea a dat greș. De atunci Poseidon a fost mereu alături de preaputernicul său frate care cîrmuia destinele lumii. Legat de numele său este episodul întrecerii care a avut loc între Poseidon și Athena atunci cînd a fost să-și împartă între ei pămîntul Atticei (v. Athena). Un alt episod îl înfățișează pe zeul mării lucrînd cot la cot cu Apollo, ca să înalțe zidurile Troiei. Faptul că nu a fost răsplătit pentru munca sa (v. Laomedon) a atras mînia lui Poseidon asupra troienilor. Această mînie, și faptul că Odysseus i-a ucis un fiu, pe ciclopul Polyphemus, l-a determinat pe puternicul zeu să-l urmărească pe erou cu răzbunarea sa, nimicindu-i rînd pe rînd corăbiile și aruncîndu-l de pe un țărm pe altul. Cu zeițele sau cu muritoarele de rînd Poseidon a avut numeroși fii și fiice, majoritatea înfățișați ca niște ființe monstruoase sau a căror forță era de temut. Printre aceștia se numărau: ciclopul Polyphemus, gigantul Chrysaor, aloizii, Lamus – regele lestrigonilor, Triton etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

posesie
POSÉSIE s. f. v. posesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posesiune
POSESIÚNE, (2,3) posesiuni, s. f. 1. (În forma posesie) Faptul de a poseda (1); stăpânire a unui lucru, deținere; dreptul de a se folosi, de a dispune de ceva. 2. (Înv.) Proprietate (de pământ); moșie. 3. Țară slab dezvoltată, lipsită de independență, stăpânită de un stat mai puternic; colonie. [Pr.: -si-u-. – Var.: (1) posésie s. f.] – Din fr. possesion, lat. possessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posesiv
POSESÍV, -Ă, posesivi, -e, adj. 1. (Gram.; despre unele pronume, adjective, articole) Care arată sau cu ajutorul căruia se exprimă un raport de posesiune (1), de apartenență, de dependență. 2. (Rar) Autoritar. Ton posesiv. – Din fr. possessif, lat. possessivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posesor
POSESÓR, -OÁRE, posesori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care deține cu titlu de proprietate un bun; persoană căreia îi aparține ceva. ♦ (Înv. și reg.) Arendaș. 2. Persoană care posedă anumite însușiri, caracteristici. Posesorul unui stil elegant de înot. – Din fr. possesseur, lat. possessor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posesoriu
POSESÓRIU, -IE, posesorii, adj. (Despre acțiuni judiciare) Prin care se urmărește apărarea, protecția posesiunii. – Din fr. possessoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posibil
POSÍBIL, -Ă, posibili, -e, adj. Care se poate întâmpla sau realiza, care poate fi făcut sau imaginat; care e cu putință; care este permis să se facă. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este cu putință. ◊ Expr. A face tot posibilul = a face tot ce se poate într-o împrejurare, a încerca totul pentru a ajunge la rezultatul dorit. – Din fr. possible, lat. possibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posibilitate
POSIBILITÁTE, (2) posibilități, s. f. 1. Faptul de a fi posibil; ceea ce este cu putință și poate deveni realitate. 2. Mijloc de realizare, de înfăptuire a ceva; putință, modalitate. ♦ Posibilități materiale = bani (necesari traiului). ◊ Expr. în măsura (sau în limita) posibilităților = în măsura în care este posibil. ♦ (La pl.) Calități, însușiri care se pot dezvolta, maturiza. Tânăr cu posibilități. – Din fr. possibilitè, lat. possibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poslujnic
POSLÚJNIC s. m. v. poslușnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posluşnic
POSLÚȘNIC, poslușnici, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujitor boieresc sau mănăstiresc scutit de dări. ♦ P. gener. (Înv.) Slujitor, servitor. 2. (Înv.) Infirmier. [Var.: (înv.) poslújnic s. m.] – Din sl. poslušĩnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poslușnic
POSLÚȘNIC, poslușnici, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujitor boieresc sau mănăstiresc scutit de dări. ♦ P. gener. (Înv.) Slujitor, servitor. 2. (Înv.) Infirmier. [Var.: (înv.) poslújnic s. m.] – Din sl. poslušĩnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posmag
POSMÁG, posmagi, s. m. (Reg.) Pâine uscată (tăiată felii). ♦ (La sg.) Pesmet. – Din sl. posmagŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posmăgi
POSMĂGÍ, posmăgesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A presăra cu pesmet o bucată de carne (înainte de a o frige). 2. Refl. A se usca ca un posmag. ♦ (Despre plante) A se ofili, a se veșteji. – Din posmag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posmăgit
POSMĂGÍT, -Ă, posmăgiți, -te, adj. (Reg.) Uscat (ca un posmag). – V. posmăgi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posologic
POSOLÓGIC, -Ă, posologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la posologie, de posologie. – Din fr. posologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posologie
POSOLOGÍE s. f. Parte a terapeuticii care se ocupă cu indicațiile referitoare la dozele și la modul în care trebuie administrate medicamentele. [Scris și: pozologie] – Din fr. posologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomorală
POSOMORÁLĂ s. f. v. posomoreală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomorâre
POSOMORẤRE, posomorâri, s. f. Faptul de a (se) posomorî; posomoreală. – V. posomorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomorât
POSOMORẤT, -Ă, posomorâți, -te, adj. (Despre oameni) Prost dispus; trist, mohorât, posac; (despre fața sau privirea oamenilor) care exprimă o proastă dispoziție, tristețe etc. ♦ (Despre obiecte, peisaje etc.) Care este de culoare întunecată, lipsit de lumină; p. ext. care face o impresie tristă; dezolant, sumbra. ♦ Fig. (Despre cer) Acoperit cu nori; p. ext. (despre timp) întunecat, ploios. – V. posomorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomoreală
POSOMOREÁLĂ, posomoreli, s. f. Tristețe, melancolie; îngrijorare; indispoziție, posomorâre. ♦ Fig. (Rar) Vreme întunecată (și ploioasă). [Var.: posomorálă s. f.] – Posomorî + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomorire
POSOMORÍRE s. f. v. POSOMORI. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

posomorit
POSOMORÍT, -Ă, posomoriți, -te, adj. v. POSOMORI. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

posomorî
POSOMORÍ vb. IV v. posomorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posomorî
POSOMORÎ́, posomorăsc, vb. IV. 1. Refl. (Despre oameni sau despre fața, privirea lor) A se întuneca, a se întrista. ◊ Tranz. Vestea l-a posomorât. ♦ A lua o înfățișare severă; a se încrunta. ♦ Fig. (Despre cer) A se înnora; p. ext. (despre timp) a deveni neguros, întunecat, închis, ploios. 2. Tranz. A da o notă de tristețe; a înnegura. [Var.: (reg.) posomorí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pospai
POSPÁI s. n. (Pop.) Pulbere fină de făină care se formează în timpul măcinatului și care acoperă pereții și obiectele din moară; p. gener. pulbere albă, strat subțire care acoperă ceva. ♦ Fig. Superficialitate, aparență (în ceea ce face cineva). – Din ngr. paspáli, sb. paspalj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pospăi
POSPĂÍ, pospăiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat subțire (de pospai); a așterne un strat subțire; a presăra. ♦ Fig. A face un lucru de mântuială, superficial. – Din sl. posypati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pospăială
POSPĂIÁLĂ, pospăieli, s. f. (Rar) Faptul de a pospăi; (concr.) strat subțire dintr-o materie care acoperă un obiect; fig. aparență, spoială, superficialitate. [Pr.: -pă-ia-] – Pospăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pospăit
POSPĂÍT, -Ă, pospăiți, -te, adj. Acoperit cu un strat subțire dintr-o materie; fig. cu o aparență înșelătoare de cultură, de civilizație etc.; superficial. – V. pospăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pospolită
POSPOLÍTĂ s. f. Numele unei unități militare poloneze din trecut, alcătuită din nobili polonezi. – Din pol. pospolity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post
POST^1- Element de compunere însemnând „după”, „ulterior”, care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din lat. post, fr. post-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post
POST^2, posturi, s. n. 1. Funcție, slujbă. ◊ Loc. adv. La post sau la postul meu (ori tău etc.) = prezent la datorie pentru îndeplinirea obligațiilor (de serviciu). 2. Loc unde se găsește o formație militară (restrânsă) care execută un ordin; p. ext. formația militară respectivă. ♦ Unitate de poliție sau jandarmerie care menține ordinea într-o localitate rurală; p. ext. local unde funcționează unitatea respectivă. ♦ Loc unde stă santinela sau plantonul în timpul serviciului de gardă; p. ext. serviciul de gardă al santinelei; (rar) santinelă. ♦ Loc unde stă un agent de circulație. 3. Instalație utilată cu aparatura necesară pentru executarea anumitor operații tehnice. Post telefonic. ♦ Loc special amenajat în care se desfășoară o activitate practică sau pe care îl ocupă o persoană în timpul efectuării unei asemenea activități. Post de observație. ◊ Post de mișcare = loc pentru deservirea circulației trenurilor. Post (sanitar) de (prim) ajutor = ansamblul încăperilor, al mijloacelor tehnico-sanitare și al personalului sanitar, organizat pentru a da primele îngrijiri medicale. 4. Categorie în care sunt înscrise într-o evidență contabilă sume de bani, materiale etc.; rubrica corespunzătoare dintr-un registru de contabilitate. – Din fr. poste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post
POST^3, posturi, s. n. 1. Restricție de a mânca unele alimente (de origine animală) prescrisă credincioșilor de către Biserică în anumite zile sau în anumite perioade ale anului. ◊ Loc. adj. De post = a) (despre mâncare) pregătit numai din alimente îngăduite de Biserică; p. ext. gătit fără carne (și fără grăsimi animale); b) (despre zile sau perioade de timp) în care se postește; fig. în care se rabdă de foame. ◊ Loc. vb. A ține post = a posti. ◊ Expr. Mare cât o zi de post = foarte mare. 2. Perioadă de timp care precedă o sărbătoare și în care Biserica prescrie postul. ◊ Postul (cel) Mare = postul care precedă sărbătoarea Paștilor. ◊ Expr. Martie din post nu lipsește sau ca în martie postul, se spune despre cineva care e nelipsit dintr-un loc (de unde poate obține un profit, un avantaj). ♦ (Fam.) Abstinență. – Din sl. postŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post-mortem
POST-MÓRTEM adv., adj. invar. (În legătură cu distincțiile sau promovările acordate cuiva) După moarte. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post-partum
POST-PÁRTUM s. n., adj. invar. 1. S. n. Perioada imediat următoare expulzării fătului; lăuzie. 2. Adj. invar. (Despre un proces patologic, o boală) Care apare în urma unei nașteri. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post-post-scriptum
POST-POST-SCRÍPTUM s. n. Text adăugat uneori la o scrisoare după post- scriptum. [Abr.: P.P.S.] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post-restant
POST-RESTÁNT s. n. Serviciu special care păstrează corespondența la oficiul poștal pentru a fi ridicată de destinatar; p. ext. indicație menționată pe plic pentru acest fel de corespondență. – Din fr. poste-restante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

post-scriptum
POST-SCRÍPTUM s. n. Completare adăugată la sfârșitul unei scrisori, după semnătură. [Abr.: P.S.] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posta
POSTÁ, postez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza, a (se) instala, a (se) plasa undeva pentru a supraveghea, a urmări, a păzi. – Din fr. poster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postabdomen
POSTABDOMÉN, postabdomene, s. n. (Entom.) Partea posterioară a abdomenului unor artropode, terminată cu un ac veninos. – Din fr. postabdomen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postacut
POSTACÚT, -Ă, postacuți, -te, adj. (Med.) Care a depășit o stare maladivă critică. – Post + acut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postament
POSTAMÉNT, postamente, s. n. Placă sau suport așezat pe sol sau pe o fundație de beton, folosită ca bază de susținere sau de fixare; soclu, piedestal. – Din germ. Postament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postaprindere
POSTAPRÍNDERE, postaprinderi, s. f. (Rar) Autoaprindere. – Post^1- + aprindere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postaş
POSTÁȘ s. m. v. poștaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postaș
POSTÁȘ s. m. v. poștaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postată
POSTÁTĂ, postate, s. f. 1. (Reg.) Porțiune de pământ cultivat, lucrată de unul sau mai mulți lucrători (într-un anumit timp). ♦ Porțiune dintr-o pădure de unde se taie copacii. ♦ Strat de legume sau de flori. 2. (Pop.) Bucată de dram; distanță. [Var.: (reg.) postáță s. f.] – Din sl. postatĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postaţă
POSTÁȚĂ s. f. v. postată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postață
POSTÁȚĂ s. f. v. postată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postav
POSTÁV, (2) postavuri, s. n. 1. Stofă groasă de lână, folosită pentru uniforme militare, pături etc. 2. (La pl.) Diferite sortimente de postav (1) sau de confecții de postav. [Pl. și: postăvuri] – Din sl. postavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postavă
POSTÁVĂ, postăvi, s. f. (Pop.) 1. Albie, covată. 2. Ladă în care curge făina în urma măcinatului. – Din sb. postava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postă
PÓSTĂ s. f. v. poștă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postăvar
POSTĂVÁR, postăvari, s. m. Persoană care făcea sau vindea postavuri. – Postav + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postăvăreasă
POSTĂVĂREÁSĂ, postăvărese, s. f. (Rar) Soția postăvarului; femeie care face sau vinde postavuri. – Postăvar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postăvărie
POSTĂVĂRÍE, postăvării, s. f. Fabrică, atelier sau prăvălie de postavuri. – Postav + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postăvior
POSTĂVIÓR, (2) postăvioare, s. n. 1. (Rar) Diminutiv al lui postav (1). ♦ Postav (1) mai subțire sau de calitate inferioară. 2. Sort de postăvior (1). – Postav + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postbelic
POSTBÉLIC, -Ă, postbelici, -ce, adj. Privitor la perioada de după un război, care aparține acestei perioade. – Post^1- + belic (rar „de război” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcalcul
POSTCÁLCUL, postcalcule, s. n. 1. Calculare a prețului de cost efectiv pe baza cheltuielilor făcute; postcalculație. 2. Serviciu contabil dintr-o întreprindere care se ocupă cu postcalculul (1). – Post^1- + calcul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcalculaţie
POSTCALCULÁȚIE, postcalculații, s. f. Postcalcul. – Post^1- + calculație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcalculație
POSTCALCULÁȚIE, postcalculații, s. f. Postcalcul. – Post^1- + calculație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcomunism
POSTCOMUNÍSM s. n. Perioadă ulterioară căderii comunismului. – Din fr. postcommunisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcomunist
POSTCOMUNÍST, -Ă, postcomuniști, -ste, adj. Care aparține postcomunismului sau se referă la această perioadă; care este caracteristic acestei perioade. – Din fr. postcommuniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcurativ
POSTCURATÍV, -Ă, postcurativi, -e, adj. Care urmează după o cură (balneară). – Post^1- + curativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postcură
POSTCÚRĂ, postcure, s. f. Perioadă de repaus recomandată după o cură (balneară). – Din fr. postcure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postdata
POSTDATÁ, postdatez, vb. I. Tranz. A pune pe un act, pe o scrisoare etc. o dată posterioară datei redactării. – Din fr. postdater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postdatare
POSTDATÁRE, postdatări, s. f. Acțiunea de a postdata. – V. postdata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postdatat
POSTDATÁT, -Ă, postdatați, -te, adj. (Despre acte, scrisori etc.) A cărui dată este posterioară redactării. – V. postdata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postdecembrist
POSTDECEMBRÍST, -Ă, postdecembriști, -ste, adj. Care aparține perioadei de după Revoluția din decembrie 1989 din România, care se referă la această perioadă. – Post^1- + decembrist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postdiluvian
POSTDILUVIÁN, -Ă, postdiluvieni, -e, adj. Care a avut loc după diluviu, care aparține acestei perioade. [Pr.: -vi-an] – Din fr. postdiluvien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postelectoral
POSTELECTORÁL, -Ă, postelectorali, -e, adj. Care are loc după alegeri; care ține de perioada de după alegeri. – Din fr. postéelectoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postelnic
POSTÉLNIC, postelnici, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu dat unui mare boier, membru al Sfatului domnesc, care avea în grijă camera de dormit a domnului și care, mai târziu, organiza audiențele la domn; boier care avea acest titlu. ◊ Postelnicul al doilea (sau al treilea etc.) = subordonat (de grade diferite) al postelnicului (1). ♦ (În timpul Regulamentului Organic) Ministru al Afacerilor Externe. 2. Titlu onorific dat unui boier de țară (cu atribuții administrative); boier care avea acest titlu. – Din sl. postelĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postelniceasă
POSTELNICEÁSĂ, postelnicese, s. f. Soția postelnicului. – Postelnic + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postelnicel
POSTELNICÉL, postelnicei, s. m. Titlu dat unui slujbaș (civil sau militar) de la Curtea domnească subordonat postelnicului (1); persoană care avea acest titlu. – Postelnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postelnicie
POSTELNICÍE s. f. 1. Demnitatea sau funcția de postelnic; perioadă de timp în care cineva exercita această funcție. 2. Instituție condusă de un postelnic (1); (în timpul Regulamentului Organic) Ministerul Afacerilor Externe; clădirea în care se afla această instituție. – Postelnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posteminescian
POSTEMINESCIÁN, -Ă, posteminescieni, -e, adj. Referitor la perioada care a urmat imediat epocii eminesciene, care aparține acestei perioade. [Pr.: -ci-an] – Post^1- + eminescian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poster
PÓSTER, postere, s. n. 1. Mod de prezentare a unei comunicări sub formă de afișe în cadrul sesiunilor, al congreselor științifice etc. 2. Afiș decorativ, reclamă reprezentând diverse imagini. – Din engl. poster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posterior
POSTERIÓR, -OÁRĂ, posteriori, -oare, adj. 1. Care urmează sau se petrece după cineva sau ceva; ulterior. ♦ (Adverbial) Mai târziu. 2. Care se află sau este situat înapoi; de dindărăt. ♦ (Despre sunete, în special despre vocale) Al cărui punct de articulație este situat în partea de dinapoi a cavității bucale. [Pr.: -ri-or] – Din fr. postérieur, lat. posterior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posterioritate
POSTERIORITÁTE s. f. Calitatea de a fi posterior, situația a ceea ce este posterior. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. postériorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posteritate
POSTERITÁTE s. f. 1. Succesiune de generații viitoare; urmași. 2. (Înv.) Succesiune de persoane care descind din aceeași familie; urmași, descendenți. – Din fr. postérité, lat. posteritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posteroinferior
POSTEROINFERIÓR, -OÁRĂ, posteroinferiori, -oare, adj. (Anat.) Care se află în partea de dinapoi și de jos a unui organ. [Pr.: -ro-in-fe-ri-or] – Din fr. postéro-inférieur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posterolingual
POSTEROLINGUÁL, -Ă, posterolinguali, -e, adj. (Fon.; și substantivat, f.) (Sunet) care are baza de articulație la rădăcina limbii. [Pr.: -gu-al] – Din fr. postéro-lingual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posteucă
POSTÉUCĂ, posteuci, s. f. (Pop.) Lemn scurt și gros cu care se ridică și se sprijină osia roții carului în timp ce se unge. – Din bg., rus. podstavka, ucr. pidstavka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfaţa
POSTFAȚÁ, postfațez, vb. I. Tranz. A scrie postfața unei cărți. – Din postfață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfața
POSTFAȚÁ, postfațez, vb. I. Tranz. A scrie postfața unei cărți. – Din postfață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfaţat
POSTFAȚÁT, -Ă, postfațați, -te, adj. Care are postfață. – V. postfața.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfațat
POSTFAȚÁT, -Ă, postfațați, -te, adj. Care are postfață. – V. postfața.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfaţator
POSTFAȚATÓR, -OÁRE, postfațatori, -oare, s. m. și f. Autor al unei postfețe. – Postfața + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfațator
POSTFAȚATÓR, -OÁRE, postfațatori, -oare, s. m. și f. Autor al unei postfețe. – Postfața + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfaţă
POSTFÁȚĂ, postfețe, s. f. Text explicativ adresat cititorilor și plasat la sfârșitul unei cărți. – Post^1- + față (după fr. postface).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postfață
POSTFÁȚĂ, postfețe, s. f. Text explicativ adresat cititorilor și plasat la sfârșitul unei cărți. – Post^1- + față (după fr. postface).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postgaranţie
POSTGARANȚÍE s. f. Perioadă de după expirarea garanției unui produs. – Post^1- + garanție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postgaranție
POSTGARANȚÍE s. f. Perioadă de după expirarea garanției unui produs. – Post^1- + garanție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postglaciar
POSTGLACIÁR, -Ă, postglaciari, -e, adj. Care a urmat epocii glaciare cuaternare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. postglaciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posti
POSTÍ, postesc, vb. IV. Intranz. 1. A respecta posturile^3 prescrise de Biserică, a se abține de la alimentele interzise; a ține post^3; 2. A răbda de foame, a nu mânca nimic sau a nu avea ce mânca; a flămânzi; fig. a se abține de la ceva, a duce lipsă de ceva. – Din sl. postiti sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postilion
POSTILIÓN, postilioni, s. m. (Înv.) Surugiu care conducea un poștalion. [Pr.: -li-on] – Din fr. postillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postiş
POSTÍȘ, -Ă, postiși, -e, adj., s. f. (Livr.) 1. Adj. (Despre păr, gene, dinți etc.) Fals, artificial. 2. S. f. Păr fals, meșă. – Din fr. postiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postiș
POSTÍȘ, -Ă, postiși, -e, adj., s. f. (Livr.) 1. Adj. (Despre păr, gene, dinți etc.) Fals, artificial. 2. S. f. Păr fals, meșă. – Din fr. postiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postliceal
POSTLICEÁL, -Ă, postliceali, -e, adj. Care urmează după absolvirea liceului. [Pr.: -ce-al] – Post^1- + liceal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postludiu
POSTLÚDIU, postludii, s. n. Episod final al unei compoziții muzicale, care evocă teme din cuprinsul ei. – Din germ. Postludium, fr. postlude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postmeridian
POSTMERIDIÁN, -Ă, postmeridiani, -e, adj. Care are loc în cursul după-amiezii, de după-amiază. [Pr.: -di-an] – Din fr. postméridien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postmeridiem
POST MERÍDIEM loc. adv. în cursul după-amiezii. [Abr.: p.m.] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postmodernism
POSTMODERNÍSM s. n. Tendință culturală, apărută în deceniul 6 al sec. XX, care indică o îndepărtare de cultura elitistă a modernismului, în direcția unei abordări eclectice și populiste. – Din engl. postmodernism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postmodernist
POSTMODERNÍST, -Ă, postmoderniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al postmodernismului. 2. Adj. Care aparține postmodemismului sau postmoderniștilor (1), care se referă la postmodernism sau postmoderniști. – Din engl. postmodernist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postnatal
POSTNATÁL, -Ă, postnatali, -e, adj. Care are loc în perioada imediat următoare nașterii. – Din fr. postnatal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postnominal
POSTNOMINÁL, postnominale, s. n. Cuvânt derivat dintr-o formă nominală. Cuvântul „înfrumuseța” este postnominalul lui „frumusețe”. ◊ (Adjectival) Formație postnominală. – Post^1- + nominal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postoperatoriu
POSTOPERATÓRIU, -IE, postoperatorii, adj. Care apare în urma unei operații chirurgicale. – Din fr. postopératoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postoroncă
POSTORÓNCĂ, postoronci, s. f. (Reg.) 1. Funie, lanț sau curea legate de crucea căruței și de hamuri, cu ajutorul cărora calul trage vehiculul; funie sau lanț care leagă leuca de carâmb. 2. Epitet dat unui om de nimic. – Din ucr. poštoronok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpalatal
POSTPALATÁL, -Ă, postpalatale, adj. s. f. (Sunet) care se articulează în partea posterioară a vălului palatului^1. – Din fr. postpalatal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpaşoptist
POSTPAȘOPTÍST, -Ă, postpașoptiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) din generația de după Revoluția de la 1848 din Țările Române. 2. Adj. Al perioadei de după Revoluția de la 1848 din Țările Române. – Post^1- + pașoptist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpașoptist
POSTPAȘOPTÍST, -Ă, postpașoptiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) din generația de după Revoluția de la 1848 din Țările Române. 2. Adj. Al perioadei de după Revoluția de la 1848 din Țările Române. – Post^1- + pașoptist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpoziţie
POSTPOZÍȚIE, postpoziții, s. f. Postpunere; situație a cuvintelor, a particulelor postpuse. [Var.: postpozițiúne s. f.] – Din fr. postposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpoziție
POSTPOZÍȚIE, postpoziții, s. f. Postpunere; situație a cuvintelor, a particulelor postpuse. [Var.: postpozițiúne s. f.] – Din fr. postposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpoziţiune
POSTPOZIȚIÚNE s. f. v. postpoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpozițiune
POSTPOZIȚIÚNE s. f. v. postpoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postprandial
POSTPRANDIÁL, -Ă, postprandiali, -e, adj. (Rar) De după masa de prânz. [Pr.: -di-al] – Post^1- + prandial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postprocesare
POSTPROCESÁRE, postprocesări, s. f. Procesare ulterioară a unei înregistrări pe bandă magnetică. – Post^1- + procesare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpune
POSTPÚNE, postpún, vb. III. Tranz. (Lingv.) A folosi postpunerea. – Din fr. postposer (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpunere
POSTPUNÉRE, postpuneri, s. f. Atașare a unui cuvânt, a unei silabe sau a altui element neaccentuat la cuvântul precedent; encliză, postpoziție. – V. postpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postpus
POSTPÚS, -Ă, postpuși, -se, adj. (Lingv.; despre anumite părți de vorbire) Plasat după cuvântul pe care îl determină; enclitic. Articol postpus. – V. postpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postrevoluţionar
POSTREVOLUȚIONÁR, -Ă, postrevoluționari, -e, adj. Care urmează după o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Post^1- + revoluționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postrevoluționar
POSTREVOLUȚIONÁR, -Ă, postrevoluționari, -e, adj. Care urmează după o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Post^1- + revoluționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postromantic
POSTROMÁNTIC, -Ă, postromantici, -ce, adj. Posterior romantismului. – Din fr. postromantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postscenium
POSTSCÉNIUM, postsceniumuri, s. n. Parte a unui teatru antic, situată în spatele scenei. – Din lat. postscenium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postsincron
POSTSINCRÓN s. n. înregistrare în studio a dialogurilor, muzicii și a zgomotelor unui film, în funcție de ritmul imaginilor. – Din postsincroniza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postsincroniza
POSTSINCRONIZÁ, postsincronizez, vb. I. Tranz. A efectua o postsincronizare. – Din fr. postsynchroniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postsincronizare
POSTSINCRONIZÁRE, postsincronizări, s. f. Postsincron. – După fr. postsynchronisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postsincronizat
POSTSINCRONIZÁT, -Ă, postsincronizați, -te, adj. (Despre filme) în care dialogurile, muzica și zgomotele înregistrate în studio au fost sincronizate cu imaginea. – V. postsincroniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postşcolar
POSTȘCOLÁR, -Ă, postșcolari, -e, adj. Care urmează școlii, care are loc după perioada școlarizării. – Post^1- + școlar (după fr. postscolaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postșcolar
POSTȘCOLÁR, -Ă, postșcolari, -e, adj. Care urmează școlii, care are loc după perioada școlarizării. – Post^1- + școlar (după fr. postscolaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posttonic
POSTTÓNIC, -Ă, posttonice, adj. (Lingv.; despre silabe sau sunete) Care urmează după o silabă sau după o vocală accentuată. – Din fr. posttonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posttonică
POSTTÓNICĂ adj. f. v. posttonic. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

posttotalitar
POSTTOTALITÁR, -Ă, posttotalitari, -e, adj. Care urmează unei epoci totalitare. – Din fr. posttotalitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

posttraumatic
POSTTRAUMÁTIC, -Ă, posttraumatici, -ce, adj. Care este urmarea unui traumatism. – Din engl. post-traumatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postula
POSTULÁ, postulez, vb. I. Tranz. A da unei afirmații sau unei demonstrații caracter de postulat. – Din fr. postuler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postulant
POSTULÁNT, -Ă, postulanți, -te, s. m. și f. (Rar) Persoană care cere un post^2 (1), o slujbă; solicitator, aspirant. – Din fr. postulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postulare
POSTULÁRE, postulări, s. f. Faptul de a postula. – V. postula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postulat
POSTULÁT, postulate, s. n. Adevăr fundamental care apare ca evident și care nu are nevoie să fie demonstrat; principiu de bază, normă. ♦ Enunț logic considerat primul într-un sistem deductiv. – Din fr. postulat, lat. postulatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postulat
POSTULÁT, -Ă, postulați, -te, adj. v. POSTULA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

postulativ
POSTULATÍV, -Ă, postulativi, -e, adj. (Rar) Care se referă la un postulat, care ține de un postulat. – Postulat + suf. -iv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postum
POSTÚM, -Ă, postumi, -e, adj. 1. (Despre opere literare, științifice etc.) Publicat sau descoperit după moartea autorului. ♦ (Substantivat, f.) Postumele lui Eminescu. 2. (Despre apecieri, distincții etc.) Care se acordă, se atribuie sau se recunoaște cuiva după moarte. 3. (Jur.; despre copii) Născut după moartea tatălui. – Din fr. posthume, lat. posthumus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postumitate
POSTUMITÁTE s. f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este postum (1), calitatea de a fi postum; perioadă care urmează după moartea cuiva. – Postum + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postuniversitar
POSTUNIVERSITÁR, -Ă, postuniversitari, -e, adj. Care are loc după absolvirea studiilor superioare. Curs postuniversitar. – Post^1- + universitar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postură
POSTÚRĂ, posturi, s. f. 1. Situație în care se află cineva la un moment dat. 2. (Rar) Ținută, poziție a corpului. – Din fr. posture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postvedic
POSTVÉDIC, -Ă, postvedici, -ce, adj. Care se referă la o perioadă ulterioară apariției Vedelor. – Din fr. postvédique.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

postverbal
POSTVERBÁL, postverbale, s. n. (Lingv.) Substantiv provenit dintr-un verb prin derivare regresivă. ♦ (Adjectival) Formație postverbală. – Din fr. postverbal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

postvorta
Postvorta, în mitologia romană, divinitate care proteja nașterile. Era una dintre surorile (sau însoțitoarele) nimfei Carmenta.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

poş
POȘ, poșuri, s. n. (Înv. și reg.) Alică de dimensiuni mari; poștie^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poș
POȘ, poșuri, s. n. (Înv. și reg.) Alică de dimensiuni mari; poștie^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşadă
POȘÁDĂ, poșade, s. f. (Livr.) 1. Pictură executată la repezeală. 2. Lucrare literară scrisă de mântuială. – Din fr. pochade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșadă
POȘÁDĂ, poșade, s. f. (Livr.) 1. Pictură executată la repezeală. 2. Lucrare literară scrisă de mântuială. – Din fr. pochade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşandic
POȘÂNDÍC s. n., s. m. v. poșidic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșandic
POȘÂNDÍC s. n., s. m. v. poșidic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşetă
POȘÉTĂ, poșete, s. f. Geantă mică din piele, material plastic etc. în care femeile țin acte, bani și diferite accesorii de toaletă. – Din fr. pochette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșetă
POȘÉTĂ, poșete, s. f. Geantă mică din piele, material plastic etc. în care femeile țin acte, bani și diferite accesorii de toaletă. – Din fr. pochette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşidic
POȘIDÍC, (1) poșidicuri, s. n., (2) poșidici, s. m. (Reg.) 1. S. n. (Colectiv) Mulțime, droaie, gloată de copii; p. ext. mulțime de animale mici. 2. S. m. (Fam.) Epitet dat tinerilor, copiilor sau oamenilor mici de statură. [Var.: poșândíc, poșodíc s. n., s. m.] – Cf. magh. posadék.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșidic
POȘIDÍC, (1) poșidicuri, s. n., (2) poșidici, s. m. (Reg.) 1. S. n. (Colectiv) Mulțime, droaie, gloată de copii; p. ext. mulțime de animale mici. 2. S. m. (Fam.) Epitet dat tinerilor, copiilor sau oamenilor mici de statură. [Var.: poșândíc, poșodíc s. n., s. m.] – Cf. magh. posadék.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşircă
POȘÍRCĂ, poșirci, s. f. (Pop. și fam.) Băutură alcoolică slabă și de proastă calitate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșircă
POȘÍRCĂ, poșirci, s. f. (Pop. și fam.) Băutură alcoolică slabă și de proastă calitate. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşoar
POȘOÁR, poșoare, s. n. Foaie de carton, placă de metal, de lemn etc. în care a fost decupat un ornament, o literă sau o cifră, folosită ca șablon. – Din fr. pochoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșoar
POȘOÁR, poșoare, s. n. Foaie de carton, placă de metal, de lemn etc. în care a fost decupat un ornament, o literă sau o cifră, folosită ca șablon. – Din fr. pochoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşodic
POȘODÍC s. n., s. m. v. poșidic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșodic
POȘODÍC s. n., s. m. v. poșidic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşovaică
POȘOVÁICĂ s. f. v. poșovoaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșovaică
POȘOVÁICĂ s. f. v. poșovoaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poşovoaică
POȘOVOAÍCĂ s. f. Dans popular românesc, asemănător brâului, răspândit în regiunea Caransebeșului; melodie după care se execută acest dans. [Var.: poșováica s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poșovoaică
POȘOVOAÍCĂ s. f. Dans popular românesc, asemănător brâului, răspândit în regiunea Caransebeșului; melodie după care se execută acest dans. [Var.: poșováica s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştal
POȘTÁL, -Ă, poștali, -e, adj. Care aparține poștei^1, privitor la poștă1, folosit de poștă^1. ◊ Factor poștal = funcționar al poștei^1, care duce corespondența la destinări; poștaș, poștar. – Din fr. postai (după poșta^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștal
POȘTÁL, -Ă, poștali, -e, adj. Care aparține poștei^1, privitor la poștă1, folosit de poștă^1. ◊ Factor poștal = funcționar al poștei^1, care duce corespondența la destinări; poștaș, poștar. – Din fr. postai (după poșta^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştalion
POȘTALIÓN, (1) poștalioane, s. n., (2,3) poștalioni, s. m. 1. S. n. Trăsură de poștă; diligență; p. ext. trăsură trasă de mai mulți cai. 2. S. m. (Înv.) Cal folosit la poștalion (1). 3. S. m. (Înv.) Surugiu de poștalion (1). [Pr.: -li-on] – Din rus. počtal’on.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștalion
POȘTALIÓN, (1) poștalioane, s. n., (2,3) poștalioni, s. m. 1. S. n. Trăsură de poștă; diligență; p. ext. trăsură trasă de mai mulți cai. 2. S. m. (Înv.) Cal folosit la poștalion (1). 3. S. m. (Înv.) Surugiu de poștalion (1). [Pr.: -li-on] – Din rus. počtal’on.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştar
POȘTÁR, poștari, s. m. (Rar) Factor poștal. – Poștă^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștar
POȘTÁR, poștari, s. m. (Rar) Factor poștal. – Poștă^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştaş
POȘTÁȘ, poștași, s. m. 1. Factor poștal; poștar. 2. (Înv.) Surugiu de poștalion (1). [Var.: (rar) postáș s. m.] – Poștă^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștaș
POȘTÁȘ, poștași, s. m. 1. Factor poștal; poștar. 2. (Înv.) Surugiu de poștalion (1). [Var.: (rar) postáș s. m.] – Poștă^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştă
POȘTĂ^1, poște, s. f. I. 1. Instituție publică care asigură transportul și distribuirea corespondenței, a coletelor etc.; local în care se află această instituție. ◊ Loc. adj. De poștă = poștal. 2. Transport de corespondență; corespondență. ◊ Poșta redacției = rubrică într-un periodic, în care se publică răspunsuri la scrisorile și la întrebările cititorilor. ◊ Expr. Cu prima poștă sau cu poșta viitoare (sau următoare) = cu prima corespondență care urmează să vină sau să plece. (Fam.) A duce (sau a purta, a umbla cu) poșta = a colporta știri, zvonuri etc.; a bârfi. ♦ Factor poștal. 3. Serviciu de transport pentru călători (și corespondență), cu diligență, folosit înainte de introducerea căilor ferate; vehicul folosit de acest serviciu; diligență, poștalion. ♦ Loc special amenajat pe parcursul unui drum, unde se găseau vehicule de transport în comun și cai de schimb. ◊ Cal de poștă = cal folosit doar la transportul cu poștalionul sau călare. ◊ Expr. A fi sau a ajunge cal de poștă = a fi foarte solicitat, a alerga mult. 4. Unitate de măsură a distanțelor folosită în trecut, egală cu aproximativ 20 km; p. gener. (fam.) distanță (mare) nedeterminată. ◊ Expr. (Cale) de-o poștă = distanță (relativ) mare. II. (Pop.) Bucată de hârtie unsă cu grăsime, care se lipește de talpa unui om adormit și care apoi se aprinde pentru a-1 speria. Poșta merge = numele unui joc de copii. III. Echipă de hamali pentru încărcarea vapoarelor acostate la chei. [Var.: (înv.) póstă, (reg.) póștie s. f.] – Din rus. počta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștă
POȘTĂ^1, poște, s. f. I. 1. Instituție publică care asigură transportul și distribuirea corespondenței, a coletelor etc.; local în care se află această instituție. ◊ Loc. adj. De poștă = poștal. 2. Transport de corespondență; corespondență. ◊ Poșta redacției = rubrică într-un periodic, în care se publică răspunsuri la scrisorile și la întrebările cititorilor. ◊ Expr. Cu prima poștă sau cu poșta viitoare (sau următoare) = cu prima corespondență care urmează să vină sau să plece. (Fam.) A duce (sau a purta, a umbla cu) poșta = a colporta știri, zvonuri etc.; a bârfi. ♦ Factor poștal. 3. Serviciu de transport pentru călători (și corespondență), cu diligență, folosit înainte de introducerea căilor ferate; vehicul folosit de acest serviciu; diligență, poștalion. ♦ Loc special amenajat pe parcursul unui drum, unde se găseau vehicule de transport în comun și cai de schimb. ◊ Cal de poștă = cal folosit doar la transportul cu poștalionul sau călare. ◊ Expr. A fi sau a ajunge cal de poștă = a fi foarte solicitat, a alerga mult. 4. Unitate de măsură a distanțelor folosită în trecut, egală cu aproximativ 20 km; p. gener. (fam.) distanță (mare) nedeterminată. ◊ Expr. (Cale) de-o poștă = distanță (relativ) mare. II. (Pop.) Bucată de hârtie unsă cu grăsime, care se lipește de talpa unui om adormit și care apoi se aprinde pentru a-1 speria. Poșta merge = numele unui joc de copii. III. Echipă de hamali pentru încărcarea vapoarelor acostate la chei. [Var.: (înv.) póstă, (reg.) póștie s. f.] – Din rus. počta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştă
PÓȘTĂ^2 s. f. v. póștie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștă
PÓȘTĂ^2 s. f. v. póștie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştărit
POȘTĂRÍT, -Ă, poștăriți, -te, adj. v. POȘTĂRI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poștărit
POȘTĂRÍT, -Ă, poștăriți, -te, adj. v. POȘTĂRI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

poştăriţă
POȘTĂRÍȚĂ, poștărițe, s. f. Funcționară la un oficiu poștal; femeie care îndeplinește funcția de factor poștal. – Poștar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștăriță
POȘTĂRÍȚĂ, poștărițe, s. f. Funcționară la un oficiu poștal; femeie care îndeplinește funcția de factor poștal. – Poștar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştie
PÓȘTIE^1, poștii, s. f. (Reg.) Alică de dimensiuni mari; poș. [Var.: póștă s. f.] – Cf. magh. posta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștie
PÓȘTIE^1, poștii, s. f. (Reg.) Alică de dimensiuni mari; poș. [Var.: póștă s. f.] – Cf. magh. posta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poştie
PÓȘTIE^2 s. f. poștă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poștie
PÓȘTIE^2 s. f. poștă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pot
POT, poturi, s. n. Sumă rezultată din mizele strânse într-un tur al unui joc de cărți. – Din fr. pot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potabil
POTÁBIL, -Ă, potabili, -e, adj. (Despre lichide) Care se poate bea; bun de băut. Apă potabilă. – Din fr. potable, lat. potabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potabilitate
POTABILITÁTE s. f. Calitate a apei de a fi potabilă. – Din fr. potabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potaie
POTÁIE, potăi, s. f. (Fam.) Câine slab, neîngrijit sau leneș; cotarlă, javră; p. gener. (depr.) câine. ♦ Epitet dat unui om lipsit de caracter, netrebnic. [Pr.: -ta-ie] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potamolog
POTAMOLÓG, -Ă, potamologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în potamologie. – Din fr. potamologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potamologie
POTAMOLOGÍE s. f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul apelor curgătoare. – Din fr. potamologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potasă
POTÁSĂ s. f. (Înv. și reg.) Carbonat de potasiu. – Din fr. potasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potasic
POTÁSIC, -Ă, potasici, -ce, adj. Care conține potasiu sau derivă din potasiu; de potasiu. – Din fr. potassique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potasiu
POTÁSIU s. n. 1. Element chimic din grupa metalelor alcaline, cu luciu metalic, alb-argintiu, asemănător cu sodiul, foarte reactiv, bun conducător de căldură și electricitate, care se găsește în natură numai sub formă de combinații; kaliu. 2. (În sintagma) Azotat de potasiu = sare de potasiu a acidului azotic; (pop.) silitră. – Din fr. potassium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potâng
POTẤNG, potânguri, s. n. Lanț, curea etc. care leagă plugul de grindei. – Din sb. poteg, magh. pating.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potârniche
POTÂRNÍCHE, potârnichi, s. f. Pasăre sălbatică de mărimea unui porumbel, cu penele de culoare brună-pestriță pe spate, cenușie pe piept și albă pe burtă, care trăiește în stoluri mici prin holde și tufișuri (Perdix perdix). ◊ Expr. A se răspândi (sau a se risipi, a se împrăștia) ca potârnichile = a fugi, a se împrăștia repede, în toate părțile (din fața unei primejdii). – Probabil lat. perturnicula (< per[dix] + *[co]turnicula).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcap
POTCÁP, potcapuri, s. n. 1. Acoperământ al capului, înalt, de formă cilindrică, fără boruri, purtat de preoții și călugării ortodocși. 2. Compus: potcapul-călugărului = plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze păroase și cu flori galbene dispuse în capitule (Leontodon hispidus). – Din sl. podŭkapŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcaş
POTCÁȘ, -Ă, potcași, -e, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) poznaș sau, p. ext., supărăcios, arțăgos. – Potcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcaș
POTCÁȘ, -Ă, potcași, -e, adj., s. m. și f. (Pop.) (Om) poznaș sau, p. ext., supărăcios, arțăgos. – Potcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcă
PÓTCĂ, potce, s. f. (Pop.) 1. Încurcătură, necaz, supărare; vrajbă, ceartă.Expr. A da de potcă = a da de necaz. 2. Epitet depreciativ pentru o persoană nedezvoltată fizic, urâtă sau schiloadă; pocitanie; p. ext. epitet depreciativ pentru o persoană fără caracter. – Din sl. potŭka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcoavă
POTCOÁVĂ, potcoave, s. f. Piesă din oțel, aproximativ în formă de semicerc, care se fixează cu caiele pe copitele unor animale de tracțiune, în special ale cailor, pentru a le proteja la mers. ◊ Loc. adv. în potcoavă = în formă de semicerc. ◊ Expr. Caută (sau umblă după) potcoave de cai morți ori caută (sau umblă) după cai morți, să le ia potcoavele = umblă după lucruri imposibil de obținut sau de găsit. A-și lepăda (sau a sta să-i pice) potcoavele = a muri sau a fi pe moarte. ♦ Piesă de oțel, aproximativ în formă de semicerc, care se fixează pe tocurile bocancilor și ale cizmelor pentru a le proteja. – Din bg. podkova, sb. potkova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovar
POTCOVÁR, potcovari, s. m. Meseriaș care face potcoave și potcovește animale de tracțiune. – Potcoavă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovărie
POTCOVĂRÍE, (1) potcovării, s. f. 1. Atelier unde se fac potcoave și unde se potcovesc animale de tracțiune. 2. Meseria potcovarului. – Potcovar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcoveală
POTCOVEÁLĂ, potcoveli, s. f. (Rar) Potcovit^1. – Potcovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovi
POTCOVÍ, potcovesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune potcoave unui animal de tracțiune. 2. Fig. (Fam.) A înșela, a păcăli. ♦ A învăța minte pe cineva. – Din potcoavă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovire
POTCOVÍRE, potcoviri, s. f. (Rar) Potcovit^1. – V. potcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovit
POTCOVÍT^1 s. n. Acțiunea de a potcovi și rezultatul ei; potcovire, potcoveală. – V. potcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potcovit
POTCOVÍT^2, -Ă, potcoviți, -te, adj. (Despre animale de tracțiune) Care are potcoave, cu potcoave. – V. potcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potecă
POTÉCĂ, poteci, s. f. Drum foarte îngust la țară, la munte, în pădure etc., pe care se poate merge numai pe jos; cărare; p. gener. drum, cale. ◊ Expr. Pe toate potecile = peste tot, în orice loc, pretutindeni. A ști toate potecile = a cunoaște secretele cuiva. A veni (sau a umbla) pe drum, nu pe potecă = a fi sincer, a vorbi deschis. [Var.: (reg.) potícă s. f.] – Din bg. păteka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potecea
POTECEÁ, potecele, s. f. (Pop.) Potecuță. – Potecă + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potecuţă
POTECÚȚĂ, potecuțe, s. f. Diminutiv al lui potecă; potecea. ◊ Expr. A lua potecuța (înapoi) = a se întoarce, a face cale întoarsă. – Potecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potecuță
POTECÚȚĂ, potecuțe, s. f. Diminutiv al lui potecă; potecea. ◊ Expr. A lua potecuța (înapoi) = a se întoarce, a face cale întoarsă. – Potecă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potemkinadă
potemkinadă s.f. (sau potemkiniadă) – Fațadă pretențioasă menită să ascundă sărăcia sau o situație nedorită. Cuvântul derivă de la numele lui Grigori Aleksandrovici Potemkin (1739-1791), cneaz, om de stat și ofițer în armata rusă. A fost iubitul și consilierul împărătesei Ecaterina a II-a. Se spune că în timpul călătoriei acesteia în Crimeea, în 1787, Potemkin a ordonat să fie construite sate artificiale cu case din carton și palate din argilă, menite să creeze împărătesei falsa impresie de progres și prosperitate. După alții, întreaga poveste ar fi fost scornită de detractorii lui Potemkin. [după Dicționar de eponime – O. Laiu-Despău, ed. Saeculum I.O. 2006]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

potent
POTÉNT, -Ă, potenți, -te, adj. Puternic, tare. – Din lat. potens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potentat
POTENTÁT, potentați, s. m. Suveran sau șef de stat atotputernic, care își exercită puterea în mod despotic și arbitrar; autocrat, despot; p. ext. om puternic, influent (datorită poziției sale politice ori sociale). – Din fr. potentat, lat. potentatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţa
POTENȚÁ, potențez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) amplifica, a (se) întări, a (se) intensifica; a (se) accentua (cu măsură). – Din potență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potența
POTENȚÁ, potențez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) amplifica, a (se) întări, a (se) intensifica; a (se) accentua (cu măsură). – Din potență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţare
POTENȚÁRE, potențări, s. f. Acțiunea de a (se) potența și rezultatul ei. – V. potența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențare
POTENȚÁRE, potențări, s. f. Acțiunea de a (se) potența și rezultatul ei. – V. potența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţat
POTENȚÁT, -Ă, potențați, -te, adj. Amplificat, intensificat, întărit; sporit. – V. potența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențat
POTENȚÁT, -Ă, potențați, -te, adj. Amplificat, intensificat, întărit; sporit. – V. potența.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţă
POTÉNȚĂ, potențe, s. f. Putere, forță, tărie; p. ext. posibilitate de dezvoltare. – Din lat. potentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potență
POTÉNȚĂ, potențe, s. f. Putere, forță, tărie; p. ext. posibilitate de dezvoltare. – Din lat. potentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţial
POTENȚIÁL, -Ă, (I) potențiali, -e, adj., (II) potențiale, s. n. I. Adj. 1. Care are în sine toate condițiile esențiale pentru realizare, care există ca posibilitate, care există în mod virtual. ◊ Energie potențială = energia pe care o poate dezvolta un corp prin mișcarea sa liberă din poziția în care se află până la un indice de referință.(Gram.; despre moduri, propoziții etc.) Care prezintă o acțiune ca posibilă, fără să precizeze dacă se realizează sau nu. II. S. n. 1. Mărime fizică a cărei variație în spațiu și timp caracterizează un câmp fizic și permite determinarea acestuia. Potențial electric = mărime a cărei variație caracterizează câmpul electric. Potențial de electrod = diferența de potențial dintre un metal și o soluție electrolitică în contact cu metalul. Potențial de ionizare = diferența de potențial necesară accelerării unui electron încât, prin ciocnirea cu un atom sau cu o moleculă, să provoace ioni- zarea acestuia. 2. (Astron.; în sintagma) Potențial terestru = geopotențial. 3. (Biol.; în sintagma) Potențial de înmulțire = capacitate a unor organisme vegetale sau animale de a fi (foarte) prolifice. 4. Capacitate de muncă, de producție, de acțiune; randamentul calitativ și cantitativ al unei munci;p. ext. forță, putere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. potentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențial
POTENȚIÁL, -Ă, (I) potențiali, -e, adj., (II) potențiale, s. n. I. Adj. 1. Care are în sine toate condițiile esențiale pentru realizare, care există ca posibilitate, care există în mod virtual. ◊ Energie potențială = energia pe care o poate dezvolta un corp prin mișcarea sa liberă din poziția în care se află până la un indice de referință.(Gram.; despre moduri, propoziții etc.) Care prezintă o acțiune ca posibilă, fără să precizeze dacă se realizează sau nu. II. S. n. 1. Mărime fizică a cărei variație în spațiu și timp caracterizează un câmp fizic și permite determinarea acestuia. Potențial electric = mărime a cărei variație caracterizează câmpul electric. Potențial de electrod = diferența de potențial dintre un metal și o soluție electrolitică în contact cu metalul. Potențial de ionizare = diferența de potențial necesară accelerării unui electron încât, prin ciocnirea cu un atom sau cu o moleculă, să provoace ioni- zarea acestuia. 2. (Astron.; în sintagma) Potențial terestru = geopotențial. 3. (Biol.; în sintagma) Potențial de înmulțire = capacitate a unor organisme vegetale sau animale de a fi (foarte) prolifice. 4. Capacitate de muncă, de producție, de acțiune; randamentul calitativ și cantitativ al unei munci;p. ext. forță, putere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. potentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţialitate
POTENȚIALITÁTE s. f. Însușirea, caracterul a ceea ce este potențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. potentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențialitate
POTENȚIALITÁTE s. f. Însușirea, caracterul a ceea ce este potențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. potentialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţializat
POTENȚIALIZÁT adj. v. potențializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

potențializat
POTENȚIALIZÁT adj. v. potențializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

potenţiometrie
POTENȚIOMETRÍE s. f. Electrometrie. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potentiométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențiometrie
POTENȚIOMETRÍE s. f. Electrometrie. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potentiométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potenţiometru
POTENȚIOMÉTRU, potențiometre, s. n. (Fiz.) 1. Montaj utilizat pentru divizarea tensiunii electrice. 2. Aparat pentru măsurarea tensiunii electromotoare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potențiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potențiometru
POTENȚIOMÉTRU, potențiometre, s. n. (Fiz.) 1. Montaj utilizat pentru divizarea tensiunii electrice. 2. Aparat pentru măsurarea tensiunii electromotoare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potențiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poteraş
POTERÁȘ, poterași, s. m. (În trecut; în Țările Române) Persoană înarmată care facea parte dintr-o poteră. [Var.: (reg.) potiráș s. m.] – Poteră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poteraș
POTERÁȘ, poterași, s. m. (În trecut; în Țările Române) Persoană înarmată care facea parte dintr-o poteră. [Var.: (reg.) potiráș s. m.] – Poteră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poteră
PÓTERĂ, poteri, s. f. (În trecut; în Țările Române) Detașament de oameni înarmați (în special amăuți) însărcinat de domnie cu prinderea răufăcătorilor. [Pl. și: potere. – Var.: (reg.) potíră s. f.] – Din bg., sb. potera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poterie
POTERÍE s. f. (Livr.) Olărie. – Din fr. poterie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potică
POTÍCĂ^1, potici, s. f. (Reg.) Farmacie. – Din magh. patika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potică
POTÍCĂ^2 s. f. v. potecă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poticneală
POTICNEÁLĂ, poticneli, s. f. Faptul de a (se) poticni. – Poticni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poticni
POTICNÍ, poticnesc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. A se lovi în timpul mersului cu piciorul de ceva și a-și pierde echilibrul; a se împiedica. ♦ A cădea (în urma lovirii de ceva). 2. Tranz. A pune cuiva piedică în mers sau, fig., într-o acțiune. 3. Refl. Fig. A întâmpina o dificultate sau a nu izbuti în desfășurarea unei acțiuni. ♦ Spec. A pronunța cu greutate cuvintele, a vorbi cu întreruperi, cu greutate. – Din sl. potŭknonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poticnire
POTICNÍRE, poticniri, s. f. Acțiunea de a (se) poticni și rezultatul ei. – V. poticni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poticnit
POTICNÍT^1 s. n. Faptul de a (se) poticni. – V. poticni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poticnit
POTICNÍT^2, -Ă, poticniți, -te, adj. (Rar) Care se poticnește (1); împiedicat (la mers). ♦ Fig. (Despre vorbe, vorbire etc.) Care este articulat sau spus cu greutate, cu întreruperi etc. – V. poticni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potir
POTÍR, potire, s. n. 1. Cupă de metal (prețios) cu gura largă (și cu marginile răsfrânte); p. ext. conținutul acestei cupe. ♦ Spec. Vas liturgic din metal în forma unui pahar sau a unei cupe cu picior, în care se păstrează cuminecătura. 2. P. anal. Floare cu petalele unite în formă de potir (1). – Din sl. potirĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potiraş
POTIRÁȘ^1, potirașe, s. n. 1. Diminutiv al lui potir. 2. Mică plantă erbacee cu flori albastre-violete, răspândită în regiunile muntoase (Soldanella major). – Potir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potiraș
POTIRÁȘ^1, potirașe, s. n. 1. Diminutiv al lui potir. 2. Mică plantă erbacee cu flori albastre-violete, răspândită în regiunile muntoase (Soldanella major). – Potir + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potiraş
POTIRÁȘ^2 s. m. v. poteraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potiraș
POTIRÁȘ^2 s. m. v. poteraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potiră
PÓTIRĂ s. f. v. poteră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potitius
Potitius, unul dintre slujitorii cultului lui Heracles la Roma (v. Pinarius).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

potiţiu
Potițiu = Potitius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

potițiu
Potițiu = Potitius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

potlog
POTLÓG, potloage, s. n. Bucată de piele cu care se cârpește încălțămintea; petic. – Din bg., sb. podlog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogar
POTLOGÁR, potlogari, s. m. 1. (Fam.) Pungaș, escroc, șarlatan; șmecher. 2. (Reg.) Persoană care pune potloage la încălțăminte. – Potlog + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogăresc
POTLOGĂRÉSC, -EÁSCĂ, potlogărești, adj. (Fam.) De potlogar (1). – Potlogar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogăreşte
POTLOGĂRÉȘTE adv. (Fam.) Ca potlogarii (1), în felul potlogarilor. – Potlogar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogărește
POTLOGĂRÉȘTE adv. (Fam.) Ca potlogarii (1), în felul potlogarilor. – Potlogar + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogări
POTLOGĂRÍ, potlogăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Fam.) A face potlogării; a escroca, a înșela. – Din potlogar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogărie
POTLOGĂRÍE, potlogării, s. f. (Fam.) Pungășie, hoție, înșelătorie, escrocherie. – Potlogar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potlogărit
POTLOGĂRÍT s. n. (Fam.) Faptul de a potlogări. – V. potlogări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potmoli
POTMOLÍ, potmolesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se împotmoli. – Din potmol (= podmol).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potmolire
POTMOLIRE s. f. (Pop.) Împotmolire. – V potmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potmolit
POTMOLÍT, -Ă, potmoliți, -te, adj. (Pop.) Împotmolit. – V. potmoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potnog
POTNÓG, potnogi, s. m. Fiecare dintre pedalele de la războiul de țesut, pe care se apasă cu picioarele pentru a schimba ițele; tălpig, iapă; p. ext. sfoara cu care se leagă aceste pedale. – Din bg. podnoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potoleală
POTOLEÁLĂ, potoleli, s. f. (Rar) Potolire. – Potoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potoli
POTOLÍ, potolesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A pierde sau a face să-și piardă din intensitate, din tărie, din viteză etc.; a (se) liniști, a se domoli, a (se) calma, a (se) alina; a (se) îmblânzi. ♦ A înceta sau a face să înceteze un lucru început, o acțiune în desfășurare etc.; a (se) încheia, a (se) sfârși, a (se) termina. 2. Refl. (Despre foc sau o materie care arde) A arde mocnit. – Din sb. potuliti, bg. potulja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potolire
POTOLÍRE, potoliri, s. f. Acțiunea de a se potoli și rezultatul ei; liniștire, domolire, calmare, potoleală. – V. potoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potolit
POTOLÍT, -Ă, potoliți, -te, adj. Lipsit de intensitate, de agitație; liniștit, domol; așezat, blând. ♦ (Despre mers) încet, fără grabă. ♦ (Despre foc) Care arde mocnit, fără vâlvătăi, pe punctul de a se stinge; (despre lumină) palid, difuz. ♦ (Despre sunete) Slab, stins, încet, molcom. ♦ (Despre ape) Fără valuri mari, lin. – V. potoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potolitor
POTOLITÓR, -OÁRE, potolitori, -oare, adj. (Rar) Care potolește, liniștitor, calmant. – Potoli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potop
POTÓP, potopuri, s. n. 1. (În Biblie) Revărsare uriașă de ape care a devastat Pământul și a înecat toate viețuitoarele în afară de cele aflate în Arca lui Noe; diluviu. 2. Ploaie torențială; revărsare de ape. 4 P. gener. Calamitate, dezastru, nenorocire. 3. P. anal. Cantitate imensă; număr mare de ființe sau de lucruri; mulțime, grămadă. – Din sl. potopŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potopenie
POTOPÉNIE, potopenii, s. f. (Rar) Calamitate, distrugere, prăpăd, urgie. – Din sl. potopljenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potopi
POTOPÍ, potopesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A inunda, a îneca. ♦ Fig. A copleși, a invada. 2. A nimici, a distruge; a pustii. – Din sl. potopiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potopire
POTOPÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a potopi; prăpăd, pustiire, distrugere. – V. potopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potopit
POTOPÍT, -Ă, potopiți, -te, adj. (Pop.) 1. Înecat, inundat. ♦ Fig. Copleșit, covârșit. 2. Nimicit, distrus; pustiit. – V. potopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potopitor
POTOPITÓR, -OÁRE, potopitori, -oare, adj. (Pop.) Care potopește, inundă, distruge, năpădește din toate părțile. – Potopi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potou
POTÓU, potouri, s. n. Punct de plecare și de sosire la alergările de cai sau, p. gener., la alte curse sportive. – Din fr. poteau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potpuri
POTPURÍ s. n. v. potpuriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potpuriu
POTPURÍU, potpuriuri, s. n. (Muz.) Suită de fragmente din opere, operete etc. sau de melodii ori cântece, fără o legătură strânsă între ele. ♦ Fig. Amestecătură, învălmășeală. [Var.: potpurí s. n.] – Din fr. pot-pourri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potricală
POTRICÁLĂ, potricale, s. f. (Înv. și reg.) Unealtă de oțel cu vârful ascuțit cu care se fac găuri la curele, la opinci, în urechile oilor etc.; preducea. ♦ Gaură mică făcută cu această unealtă. – Din rus. protykalo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potricăli
POTRICĂLÍ, potricălesc, vb. IV. (Înv. și reg.) 1. Tranz. A face găuri (cu potricala); a perfora. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) prăpădi, a (se) distruge. – Din potricală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potricălire
POTRICĂLÍRE, potricăliri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) potricăli și rezultatul ei. – V. potricăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potricălit
POTRICĂLÍT, -Ă, potricăliți, -te, adj. (Înv. și reg.) Găurit (cu potricala), perforat. – V. potricăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivă
POTRÍVĂ s. f. Ființă, obiect etc. care seamănă (și se potrivește) perfect cu cineva sau cu ceva. ◊ Loc. prep. Pe (sau de) potriva... = asemenea, egal, pe măsura... ◊ Loc. adv. (Înv.) Din potrivă = din cealaltă parte, din partea opusă. – Din sl., bg. protiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potriveală
POTRIVEÁLĂ, potriveli, s. f. (Pop.) 1. Potrivire, asemănare; concordanță, acord. ◊ Loc. adj. Cu potriveală = potrivit, nimerit. 2. Coincidență. 3. (Pop.) Aranjare a ceva la locul potrivit; aranjare într-un anumit fel; împodobire. – Potrivi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivi
POTRIVÍ, potrivesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A avea sau a face să aibă însușiri comune cu cineva sau cu ceva, a fi sau a face să fie la fel; a fi sau a pune pe același plan. ♦ A (se) compara. 2. Tranz. A așeza ceva la locul nimerit; a aranja într-un anumit fel considerat potrivit. ♦ A împodobi, a dichisi. 3. Tranz. A pune de acord, a face să corespundă, să fie la fel cu altceva, a adapta, a da după... ♦ (Pop.) A acorda un instrument muzical. ♦ A doza după gust. A potrivi o mâncare din (sau de) sare. 4. Tranz. A da forma dorită, necesară etc.; a fasona. ♦ Fig. A ticlui; a improviza. Potrivise pe hârtie câteva poezii. 5. Refl. și tranz. A fi sau a face pe măsura cuiva, a veni sau a face să vină bine. Haina i se potrivește. ♦ Refl. A fi în concordanță, a se armoniza. ◊ Expr. A se potrivi ca nuca-n perete (sau ca musca-n lapte) = a fi nepotrivit, a fi deplasat. 6. Tranz. A face în așa fel încât...; a calcula, a chibzui, a cumpăni. 7. Refl. (Pop. și fam.) A se pune la mintea cuiva, a da ascultare; a consimți. 8. Refl. (Înv. și pop.) A se împotrivi. – Din potrivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivire
POTRIVÍRE, potriviri, s. f. Acțiunea de a (se) potrivi și rezultatul ei; potrivit^1. – V. potrivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivit
POTRIVÍT^1 s. n. Potrivire; aranjare, așezare. – V. potrivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivit
POTRIVÍT^2, -Ă, potriviți, -te, adj. 1. Care are însușiri comune cu altcineva sau cu altceva, care se armonizează cu cineva sau cu ceva; asemenea. 2. Corespunzător (scopului urmărit), adecvat, nimerit. ♦ (Adverbial) Conform cu..., în concordanță cu..., în raport cu... ♦ Bine ales; indicat. 3. Aranjat, așezat; întocmit, meșteșugit. ◊ Cheie potrivită = cheie de care se servește cineva pentru a deschide broasca unei uși, a unei cutii etc. străine; cheie falsă. 4. Moderat, temperat; de mijloc; acceptabil. La o depărtare potrivită. – V. potrivi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivnic
POTRÍVNIC, -Ă, potrivnici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adversar, rival, dușman, inamic. 2. Adj. Care manifestă o atitudine ostilă, dușmănoasă față de cineva sau de ceva; care se împotrivește; dușmănos. ♦ (Despre vreme) Neprielnic, nefavorabil. 3. Adj. Opus, contrar. ♦ (Cu sens local) Care se află în sens opus, în direcție contrară. [Var.: (înv.) protívnic, -ă adj.] – Din sl. protivĩnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potrivnicie
POTRIVNICÍE, potrivnicii, s. f. împrejurare nefavorabilă; obstacol, piedică, dificultate. [Var.: (înv.) protivnicíe s. f.] – Potrivnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potroacă
POTROÁCĂ, potroace, s. f. 1. (La pl.) Ciorbă din măruntaie de pasăre, acrită cu borș sau cu zeamă de varză; măruntaie de pasăre cu care se prepară această ciorbă. ♦ (Adverbial și adjectival) Foarte acru. 2. Mâncare foarte sărată. ♦ (Adjectival și adverbial) Foarte sărat. 3. (Bot.; reg.) Țintaură. [Var.: potróc s. n.] – Din rus. potroh, magh. patroh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potroc
POTRÓC s. n. v. potroacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potronic
POTRONÍC, potronici, s. m. Monedă poloneză de argint, care a circulat în sec. XVII-XVIII și în Țările Române, mai ales în Moldova. – Cf. pol. póltoraczny.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potropop
POTROPÓP s. m. v. protopop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

potropopeasă
POTROPOPEÁSĂ s. f. v. protopopeasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poturei
POTURÉI s. m. pl. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui poturi. – Poturi + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poturi
POTÚRI s. m. pl. (Înv. și pop.) Pantaloni largi în partea de sus și strânși pe picior, ornamentați cu găitane, purtați de amăuți și de haiduci, iar astăzi de țărani din unele regiuni din sudul țării. ♦ Pantaloni țărănești confecționați din piele tăbăcită de oaie sau de miel. – Din tc. potur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poţiune
POȚIÚNE, poțiuni, s. f. Nume generic dat medicamentelor lichide care se iau (în doze mici) pe cale bucală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. potion, lat. potio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poțiune
POȚIÚNE, poțiuni, s. f. Nume generic dat medicamentelor lichide care se iau (în doze mici) pe cale bucală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. potion, lat. potio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pound
POUND, pounzi, s. m. Livră (1). [Pr.: páund] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povară
POVÁRĂ, poveri, s. f. 1. Greutate (mare) pe care cineva o are de cărat; sarcină, încărcătură. ◊ Loc. adj. De povară = (despre animale) folosit pentru cărat greutăți. 2. Fig. Suferință fizică sau morală; chin, apăsare, trudă, zbucium. ♦ Obligație, însărcinare grea. 3. Veche unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 100-125 de ocale, folosită la evaluarea cantității mărfurilor. [Var.: (reg.) povoáră s. f.] – Cf. sl. podŭvora „targă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povarnagiu
POVARNAGÍU, povarnagii, s. m. (Reg.) Persoană care lucrează la o povarnă; proprietar al unei poverne; velnicer. – Povarnă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povarnă
POVÁRNĂ, poverne, s. f. (Reg.) Instalație rudimentară pentru fabricat rachiu sau spirt; velniță; p. restr. cazan în care se fabrică spirt sau rachiu; clădire în care se află această instalație. – Din sl. povarĩnja „bucătărie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povaţă
POVÁȚĂ, povețe, s. f. (Pop.) Îndrumare, sfat dat cuiva sau primit de cineva; povățuire, povățuială. ◊ Loc. adj. și adv. De povață = ca îndrumător, ca ghid. ♦ Persoană care îndrumă, sfătuiește pe cineva. – Cf. pol. powodca „conducător”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povață
POVÁȚĂ, povețe, s. f. (Pop.) Îndrumare, sfat dat cuiva sau primit de cineva; povățuire, povățuială. ◊ Loc. adj. și adv. De povață = ca îndrumător, ca ghid. ♦ Persoană care îndrumă, sfătuiește pe cineva. – Cf. pol. powodca „conducător”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povăros
POVĂRÓS, -OÁSĂ, povăroși, -oase, adj. (Înv.) Împovărător, copleșitor. – Povară + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povăţui
POVĂȚUÍ, povățuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A sfătui pe cineva să facă într-un anumit fel. 2. A conduce, a călăuzi, a îndruma pe cineva în viață sau, p. gener., pe un drum. ♦ (Înv.) A comanda o armată. – Povață + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povățui
POVĂȚUÍ, povățuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A sfătui pe cineva să facă într-un anumit fel. 2. A conduce, a călăuzi, a îndruma pe cineva în viață sau, p. gener., pe un drum. ♦ (Înv.) A comanda o armată. – Povață + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povăţuială
POVĂȚUIÁLĂ, povățuieli, s. f. (Înv.) Sfat, îndrumare, povață. [Pr.: -țu-ia-] – Povățui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povățuială
POVĂȚUIÁLĂ, povățuieli, s. f. (Înv.) Sfat, îndrumare, povață. [Pr.: -țu-ia-] – Povățui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povăţuire
POVĂȚUÍRE, povățuiți, s. f. (Pop.) Faptul de a povățui; sfat, îndrumare, povață. – V. povățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povățuire
POVĂȚUÍRE, povățuiți, s. f. (Pop.) Faptul de a povățui; sfat, îndrumare, povață. – V. povățui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povăţuitor
POVĂȚUITÓR, -OÁRE, povățuitori, -oare, s. m. și f. (Pop.; adesea adjectival) Persoană care dă cuiva sfaturi, care îndrumă, călăuzește. ♦ Ceea ce servește cuiva drept călăuză, îndrumător. [Pr.: -țu-i-] – Povățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povățuitor
POVĂȚUITÓR, -OÁRE, povățuitori, -oare, s. m. și f. (Pop.; adesea adjectival) Persoană care dă cuiva sfaturi, care îndrumă, călăuzește. ♦ Ceea ce servește cuiva drept călăuză, îndrumător. [Pr.: -țu-i-] – Povățui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povârni
POVÂRNÍ, povârnesc, vb. IV. 1. Refl. A se înclina, a se apleca. ♦ A se gârbovi (de bătrânețe). 2. Refl. și tranz. A (se) prăbuși, a (se) prăvăli, a (se) răsturna. – Din bg. povărna, sb. povrnuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povârnire
POVÂRNÍRE s. f. Acțiunea de a (se) povârni și rezultatul ei. – V. povârni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povârniş
POVÂRNÍȘ, povârnișuri, s. n. Parte înclinată sau abruptă a unei înălțimi; coastă, pantă. – Povârni + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povârniș
POVÂRNÍȘ, povârnișuri, s. n. Parte înclinată sau abruptă a unei înălțimi; coastă, pantă. – Povârni + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povârnit
POVÂRNÍT, -Ă, povârniți, -te, adj. Care este aplecat, înclinat; care este situat în pantă sau formează o pantă. – V. povârni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povelit
POVELÍT, -Ă, poveliți, -te, adj. v. POVELI. – [Sinonime, DER]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

povestar
POVESTÁR, povestari, s. m. (Reg.) Povestitor. – Poveste + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestaş
POVESTÁȘ, povestași, s. m. (Reg.) Povestitor. – Poveste + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestaș
POVESTÁȘ, povestași, s. m. (Reg.) Povestitor. – Poveste + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poveste
POVÉSTE, povești, s. f. 1. Specie a epicii (populare) în proză în care se relatează întâmplări fantastice ale unor personaje imaginare în luptă cu personaje nefaste și în care binele triumfă; basm; p. ext. narațiune cuprinzând fapte posibile sau reale. ◊ Expr. Ca în (sau din) poveste = foarte frumos, minunat, miraculos. Nici poveste = nici pomeneală, nici vorbă (să fie așa). A sta (sau a se apuca) de povești = a sta de vorbă îndelung, a sta la taifas. (Pop. și fam.) A ajunge (sau a se face, a rămâne) de poveste sau a-i merge (cuiva) vestea și povestea = a deveni cunoscut, renumit printr-un fapt, o pățanie (negativă) etc. ♦ Născocire, scornitură, minciună. ◊ Loc. vb. A spune povești = a minți. 2. Istoria sau relatarea faptelor, a peripețiilor, a vieții cuiva. 3. Întâmplare, fapt, problemă (care atrage atenția, care merită atenție). ◊ Expr. Ce (mai) veste-poveste? = ce (mai) e nou? ce se aude? Așa ți-e povestea? = așa stau lucrurile? asta e situația? 4. (Pop.) Proverb, zicătoare, maximă. ◊ Expr. Povestea vorbei (sau a cântecului etc.) = expresie des repetată, devenită proverbială; vorba ceea. – Din sl. povestĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povesti
POVESTÍ, povestesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A spune o poveste (1); a nara un fapt, o întâmplare. 2. Intranz. (Reg.) A sta de vorbă; a discuta, a conversa. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A ponegri, a defăima, a bârfi. – Din poveste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestioară
POVESTIOÁRĂ, povestioare, s. f. Diminutiv al lui poveste. [Pr.: -ti-oa-] – Poveste + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestire
POVESTIRE, povestiri, s. f. Acțiunea de a povesti și rezultatul ei; povestit. ♦ Specie epică de dimensiuni relativ reduse, în care narațiunea se centrează pe întâmplări relatate din perspectiva unui participant, într-o pronunțată notă de oralitate. – V. povesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestit
POVESTÍT s. n. Povestire. – V. povesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povestitor
POVESTITÓR, -OÁRE, povestitori, -oare, s. m. și f. Persoană care povestește (1), care știe să povestească frumos, să spună povești; scriitor, autor de povești (1); narator, povestaș, povestar. – Povesti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povidlă
POVÍDLĂ, povidle, s. f. (Reg.) Magiun. – Din ucr. povydlo, pol. powidla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povoară
POVOÁRĂ s. f. v. povară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povod
POVÓD s. n. 1. (Reg.; în expr.) A duce (sau a lua etc.) un cal în povod = a duce (sau a lua) un cal de căpăstru. 2. (Înv.) Motiv (I), cauză, pricină. [Var.: pohód s. n.] – Din rus., sb. povod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

povoi
POVÓI s. n. v. puhoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poza
POZÁ, pozez, vb. I. 1. Intranz. A lua o anumită atitudine spre a servi de model unui pictor sau unui sculptor sau spre a fi fotografiat. ♦ (Peior.) A-și studia gesturile, a lua o atitudine afectată pentru a produce impresie, pentru a epata. 2. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) fotografia. – Din fr. poser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poză
PÓZĂ, poze, s. f. 1. Atitudine pe care cineva și-o impune: ținută, poziție. ◊ Expr. A(-și) lua o poză = a adopta o atitudine afectată pentru a produce impresie. ♦ (Rar) Fel, mod, chip, procedeu. 2. (Pop. și fam.) Fotografie. ♦ Ilustrație, reproducere. 3. Poziție specifică, favorabilă, expresivă, pe care o are modelul când pozează. – Din fr. pose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozderie
POZDÉRIE s. f. v. puzderie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozeur
POZEUR, pozeuri, s. m., adj. (Livr.) (Persoană îngâmfată) care pozează, studiindu-și în permanență atitudinile, gesturile etc. pentru a face impresie, pentru a epata sau pentru a se evidenția. [Pr.: pozör. – scris și: poseur] – Din fr. poseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitiv
POZITÍV, -Ă, pozitivi, -e, adj. 1. Care se întemeiază pe experiență, pe fapte, pe realități; p. ext. care are un caracter de certitudine; cert, adevărat, real, sigur. ◊ Științe pozitive = științe experimentale. ♦ Care are o semnificație justă, valoare; valoros; demn de urmat, de imitat. Experiență pozitivă. 2. (Despre oameni) Realist, cu spirit practic. 3. Care este mai mare decât zero sau egal cu zero; care se notează în scris cu semnul plus (+). Număr pozitiv. Temperatură pozitivă. ♦ (Despre sarcina electrică) De același fel cu sarcina nucleelor atomice sau cu sarcina obținută prin frecarea unui baston de ebonită cu un postav. ♦ Prin care iese curentul electric sau care se leagă de acest loc. Pol pozitiv. 4. (Despre analize medicale) Care confirmă prezența în organism a unui anumit agent patogen. 5. (Log.; despre noțiuni, raționamente) Care afirmă sau acordă în loc să nege ori să refuze. 6. (În sintagma) Probă (sau imagine etc.) pozitivă = (și substantivat, n.) imagine fotografică la care distribuția luminii și a umbrei este identică cu cea reală. 7. (Gram.; în sintagma) Grad pozitiv (și substantivat, n.) = formă a adjectivului sau a adverbului cu ajutorul căruia se exprimă însușirea unui obiect sau a unui proces privite izolat, fără referire la alte obiecte sau procese. 8. (Fil.; în sens ontologic) Care subliniază aspectul real, dinamic sau determinant al existenței. ◊ Filosofie pozitivistă = cercetare având ca obiect sinteza datelor oferite de științele experimentale. 9. (Jur.; în sintagma) Drept pozitiv = drept scris, totalitatea normelor juridice emanate de la organele statului. 10. (Geogr.; despre forme de relief) Care se ridică deasupra nivelului general al suprafeței topografice. – Din fr. positif, lat. positivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitivism
POZITIVÍSM s. n. 1. (În general) Concepție care recunoaște științei monopolul cunoașterii despre Univers; (în sens strict) filosofia lui A. Comte, care susține că cea mai înaltă formă de cunoaștere este descrierea fenomenelor senzoriale. ◊ Pozitivism logic = mișcare modernă în filosofie care a încercat să introducă metodologia matematicii și a științelor naturii, în domeniul filosofiei, marcând începutul cercetării analitice în cercetarea filosofică. ♦ Curent în științele juridice care combate orice tendință metafizică în drept, admițând numai existența dreptului pozitiv, practic. 2. Interes exagerat pentru problemele practice. – Din fr. positivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitivist
POZITIVÍST, -Ă, pozitiviști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al pozitivismului. 2. Adj. Care aparține pozitivismului, care se referă la pozitivism, specific pozitivismului. ♦ (Rar) Realist. – Din fr. positiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitivitate
POZITIVITÁTE s. f. (Livr.) Caracter pozitiv. – Din fr. positivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitron
POZITRÓN, pozitroni, s. m. Particulă elementară nestabilă care are aceeași masă ca electronul și a cărei sarcină electrică este pozitivă și egală în valoare absolută cu sarcina electronului; antielectron. – Din fr. positron, rus. pozitron, germ. Positron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozitroniu
POZITRÓNIU s. n. (Fiz.) Formație instabilă compusă dintr-un electron și un pozitron, care gravitează în jurul centrului de masă comun. – Din fr., engl. positronium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziţie
POZIȚÍE, poziții, s. f. 1. Loc pe care îl ocupă cineva sau ceva (în raport cu altcineva sau cu altceva); fel, mod în care este așezat cineva sau ceva (în spațiu); p. ext. peisaj din natură. ♦ Loc pe care îl ocupă o notă sau o cheie pe portativ; loc unde se ating cu degetele coardele unui instrument muzical. ♦ (Lingv.) Loc pe care îl ocupă un sunet sau un grup de sunete într-un cuvânt. ♦ Loc, punct din care cineva sau ceva este sau poate fi privit; unghi. ♦ Raport, relație existentă între două ființe, obiecte, fenomene. ♦ Fiecare dintre operațiile înscrise într-un cont contabil; loc pe care îl ocupă aceste operații. 2. Teren, loc pe care sunt așezate trupele pe front sau vasele de război pe mare și folosit ca bază de atac sau de apărare. ◊ Expr. A lua poziție = a) a se instala într-un loc considerat potrivit din punct de vedere strategic; b) a-și exprima cu fermitate părerea într-o problemă dată. A sta (sau a rămâne, a se menține) pe poziție = a-și menține părerile, hotărârile. A se găsi pe poziții opuse (sau pe aceeași poziție etc.) = a fi de păreri contrare (sau de aceeași părere). 3. Atitudine, ținută. ♦ Spec. Atitudine de nemișcare a corpului (reglementară în armată, în sport etc.). ◊ Poziție de tragere = a) loc de unde se execută tragerile; b) felul cum este așezat trăgătorul în timpul tragerii. ♦ Fig. Mod în care cineva reacționează, se comportă etc. într-o împrejurare dată. 4. (Fam.; despre femei; în expr.) A fi în poziție = a fi gravidă. 5. Condiție, situație, stare în care se găseșe cineva sau ceva. ♦ Spec. Situație (înaltă) pe care o deține cineva în viața socială, politică; rang. ◊ Compus: poziție-cheie - poziție strategică foarte importantă. [Var.: (înv.) pozițiúne s. f.] – Din fr. position, lat. positio, -onis, germ. Position.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziție
POZIȚÍE, poziții, s. f. 1. Loc pe care îl ocupă cineva sau ceva (în raport cu altcineva sau cu altceva); fel, mod în care este așezat cineva sau ceva (în spațiu); p. ext. peisaj din natură. ♦ Loc pe care îl ocupă o notă sau o cheie pe portativ; loc unde se ating cu degetele coardele unui instrument muzical. ♦ (Lingv.) Loc pe care îl ocupă un sunet sau un grup de sunete într-un cuvânt. ♦ Loc, punct din care cineva sau ceva este sau poate fi privit; unghi. ♦ Raport, relație existentă între două ființe, obiecte, fenomene. ♦ Fiecare dintre operațiile înscrise într-un cont contabil; loc pe care îl ocupă aceste operații. 2. Teren, loc pe care sunt așezate trupele pe front sau vasele de război pe mare și folosit ca bază de atac sau de apărare. ◊ Expr. A lua poziție = a) a se instala într-un loc considerat potrivit din punct de vedere strategic; b) a-și exprima cu fermitate părerea într-o problemă dată. A sta (sau a rămâne, a se menține) pe poziție = a-și menține părerile, hotărârile. A se găsi pe poziții opuse (sau pe aceeași poziție etc.) = a fi de păreri contrare (sau de aceeași părere). 3. Atitudine, ținută. ♦ Spec. Atitudine de nemișcare a corpului (reglementară în armată, în sport etc.). ◊ Poziție de tragere = a) loc de unde se execută tragerile; b) felul cum este așezat trăgătorul în timpul tragerii. ♦ Fig. Mod în care cineva reacționează, se comportă etc. într-o împrejurare dată. 4. (Fam.; despre femei; în expr.) A fi în poziție = a fi gravidă. 5. Condiție, situație, stare în care se găseșe cineva sau ceva. ♦ Spec. Situație (înaltă) pe care o deține cineva în viața socială, politică; rang. ◊ Compus: poziție-cheie - poziție strategică foarte importantă. [Var.: (înv.) pozițiúne s. f.] – Din fr. position, lat. positio, -onis, germ. Position.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziţiona
POZIȚIONÁ, poziționez, vb. I. Tranz. 1. A așeza într-o anumită poziție. 2. A indica coordonatele geografice ale unei (aero)nave, amplasamentul exact al unei mașini, al unor unități militare etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. positionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziționa
POZIȚIONÁ, poziționez, vb. I. Tranz. 1. A așeza într-o anumită poziție. 2. A indica coordonatele geografice ale unei (aero)nave, amplasamentul exact al unei mașini, al unor unități militare etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. positionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziţional
POZIȚIONÁL, -Ă, poziționali, -e, adj. Referitor la poziție, de poziție. [Pr.: -ți-o-] – Pozițiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozițional
POZIȚIONÁL, -Ă, poziționali, -e, adj. Referitor la poziție, de poziție. [Pr.: -ți-o-] – Pozițiune + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziţionare
POZIȚIONÁRE, poziționări, s. f. Așezare a unui obiect sau a unei scule într-o anumită poziție, direct sau prin intermediul unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o-] – Din poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziționare
POZIȚIONÁRE, poziționări, s. f. Așezare a unui obiect sau a unei scule într-o anumită poziție, direct sau prin intermediul unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o-] – Din poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poziţiune
POZIȚIÚNE s. f. v. poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozițiune
POZIȚIÚNE s. f. v. poziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poznaş
POZNÁȘ, -Ă, poznași, -e, adj. 1. (Pop. și fam.; despre oameni; adesea substantivat) Care face pozne; care spune glume; (despre manifestări ale oamenilor) care provoacă hazul; glumeț, mucalit, șugubăț, hazos, amuzant. ♦ (Adverbial) În mod interesant, amuzant, nostim. 2. (Rar) Curios, ciudat, straniu. ♦ Care produce neplăceri; buclucaș. – Poznă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poznaș
POZNÁȘ, -Ă, poznași, -e, adj. 1. (Pop. și fam.; despre oameni; adesea substantivat) Care face pozne; care spune glume; (despre manifestări ale oamenilor) care provoacă hazul; glumeț, mucalit, șugubăț, hazos, amuzant. ♦ (Adverbial) În mod interesant, amuzant, nostim. 2. (Rar) Curios, ciudat, straniu. ♦ Care produce neplăceri; buclucaș. – Poznă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

poznă
PÓZNĂ, pozne, s. f. (Pop. și fam.) 1. Vorbă sau faptă care stârnește râsul. 2. Situație, întâmplare etc. curioasă, ciudată; ciudățenie. 3. Faptă regretabilă (dar lipsită de gravitate) comisă de cineva; împrejurare neplăcută pentru cineva. ♦ Farsă jucată cuiva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pozunar
POZUNÁR s. n. v. buzunar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pr
PRIMITIVIZÁRE, primitivizări, s. f. Acțiunea de a primitiviza și rezultatul ei. – V. primitiviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practic
PRÁCTIC, -Ă, practici, -ce, adj. 1. Care se poate executa sau care se efectuează în mod concret; care se verifică prin practică și se poate aplica în viață; care se bazează pe practică; concret, real. ♦ Care corespunde necesităților de fiecare zi; care este ușor de folosit, util, comod sau economicos. 2. (Despre oameni) Care știe să se orienteze în viața de toate zilele, care știe să aplice cunoștințele la viața de toate zilele, care are simțul realității; p. ext. îndemânatic, destoinic, priceput. – Din fr. practique, lat. practicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practica
PRACTICÁ, practic, vb. I. Tranz. 1. A exercita o meserie, o profesie; a se ocupa cu..., a profesa. 2. (Rar) A pune în aplicare; a folosi, a utiliza, a întrebuința. Practică virtutea. Refl. pas. Se practică un anumit procedeu. ♦ A face, a executa; a efectua. A practica o gaură într-un perete. 3. A respecta cu strictețe ceremoniile, cerințele unui cult. – Din fr. pratiquer (după practică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicabil
PRACTICÁBIL, -Ă, practicabili, -e, adj. 1. Care poate fi pus în practică, care este realizabil; de care te poți folosi în mod concret. 2. Pe unde se poate umbla sau trece cu ușurință; accesibil. ♦ (Substantivat, n.) Element de decor constând dintr-un podium mobil, folosit pentru a realiza pe scenă impresia unei diferențe de nivel (un dâmb, un balcon etc.) și pe care se poate circula; platformă mobilă pe care sunt instalate luminile și camerele de luat vederi care înregistrează un spectacol, o scenă de film etc. – Din fr. practicable (după practică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicabilitate
PRACTICABILITÁTE s. f. (Rar) Calitatea de a fi practicabil. – Din fr. practicabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicant
PRACTICÁNT, -Ă, practicanți, -te, s. m. și f. Persoană care îndeplinește un stadiu de practică, lucrând ca începător într-un atelier, într-un birou, într-o întreprindere etc. (pentru a se perfecționa într-o anumită profesie, prin completarea cunoștințelor teoretice cu noțiuni practice). ♦ Cea mai mică funcție administrativă în vechea ierarhie a funcționarilor începători; salariat care execută o muncă de ajutor pe lângă un specialist. – Din germ. Praktikant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicare
PRACTICÁRE s. f. Acțiunea de a practica și rezultatul ei; practică. – V. practica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practică
PRÁCTICĂ, practici, s. f. 1. Practicare, p. ext. deprindere, obicei, rutină. 2. Activitate a oamenilor îndreptată spre crearea condițiilor necesare existenței societății, în primul rând spre producerea și crearea bunurilor materiale și a valorilor culturale; metodă, procedeu aplicat și verificat efectiv. ◊ Loc. adv. În practică = în mod concret, în realitate. ◊ Expr. A pune în practică = a aplica. 3. Exercitare a unei profesii, a unei discipline, profesare a unei științe, a unei arte. ◊ Practică judiciară = ansamblul soluțiilor date de instanțele judecătorești în rezolvarea unor litigii concrete. 4. Aplicare și verificare efectivă a cunoștințelor teoretice dobândite într-un domeniu oarecare. Practică pedagogică. ♦ Stagiu de perfecționare sau de dobândire a unor cunoștințe practice pe care-l face, într-o fabrică, într-o întreprindere etc., un student sau un elev. Practică de producție. 5. (Mai ales la pl.) Ceremonie specifică unui cult, unei credințe sau uzanțe. – Din germ. Praktik, fr. pratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practician
PRACTICIÁN, -Ă, practicieni, -e, s. m. și f. Profesionist (de obicei medic) cu practică sau experiență îndelungată. ♦ Persoană care cunoaște mai ales latura practică a meseriei sau a specialității sale. [Pr.: -ci-an] – Din fr. praticien (după practică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicism
PRACTICÍSM s. n. Preocupare exclusivă pentru problemele nemijlocit practice. ♦ Simț, spirit practic. – Practică + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicist
PRACTICÍST, -Ă, practiciști, -ste, adj. Care se referă la practicism, care aparține practicismului. – Practic + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

practicitate
PRACTICITÁTE s. f. (Rar) Înclinare spre o activitate practică. – Practic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pradă
PRÁDĂ, prăzi, s. f. 1. Faptul de a prăda; prădare, jefuire, jaf; devastare. 2. (Concr.) Totalitatea bunurilor materiale și (în trecut) a persoanelor luate de cel care pradă (mai ales în timp de război). ◊ Loc. vb. (Înv.) A face pradă = a prăda. 3. Persoană prinsă, răpită, ajunsă în puterea cuiva. ◊ Expr. Pradă (sau prada) cuiva = la discreția, în stăpânirea unei persoane sau a unui sentiment, a unei idei, a unei porniri. 4. Vietate care servește ca hrană animalelor sălbatice carnivore sau păsărilor răpitoare; p. ext. vânat; p. gener. orice poate servi drept hrană viețuitoarelor. ◊ Pasăre de pradă = pasăre răpitoare. 5. (Reg.) Risipă, cheltuială inutilă. – Lat. praeda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praf
PRAF, (2, 3) prafuri, s. n. 1. Material format din particule solide foarte fine, provenite din fărâmițarea naturală a scoarței terestre, a unor corpuri solide, din unele procese biologice ale viețuitoarelor etc.; pulbere, colb. ◊ Exp. A face (pe cineva sau ceva) praf= a) a sfărâma în bucăți; a distruge; b) (cu privire la bunuri materiale) a irosi, a cheltui fără rost; c) (fam.) a învinge pe cineva într-o discuție în contradictoriu, a-i anula argumentele; a impresiona profund (prin cele ce spune sau face); a epata. A (se) face praf și pulbere sau a (se) preface în praf= a (se) distruge complet, a nu mai rămâne nimic. A se alege praful sau nu se alege nici praful, a nu rămâne nici praf= a fi complet distrus, nimicit; a fi ucis. A arunca (cu) praf în ochii cuiva = a încerca să înșele pe cineva, dându-i iluzia că lucrurile sunt altfel decât sunt în realitate, a induce în eroare. A se face praf pentru cineva = a-i purta cuiva o mare grijă, a face tot posibilul pentru cineva. Praful de pe tobă = nimic. 2. (De obicei urmat de determinări) Nume dat diferitelor materiale solide reduse la starea de particule foarte fine și care sunt folosite în diferite scopuri. ◊ Praf de pușcă = pulbere formată dintr-un amestec de azotat de potasiu, sulf și cărbune de lemn, folosită ca explozibil. Praf de spumă = preparat care produce în contact cu apa o spumă și care se folosește pentru stingerea incendiilor. Praf de copt = preparat care se utilizează în patiserie pentru a face să crească aluaturile, prin dioxidul de carbon pe care îl degajează. Lapte praf= lapte sub formă de pulbere, obținut prin eliminarea apei din componența lui. Praf de bronz = pulbere care se amestecă cu ulei sau cu lac și formează vopsele care imită metalul. Praf de mătase = substanță cu aspect lucios, preparată din mică^1 pisată, folosită la zugrăveli. Praf hidrofob = material pulverulent, neinflamabil și imputrescibil, obținut din cenușa de la termocentrale cu adaosuri de păcură, folosit pentru hidroizolări. 3. Spec. Substanță toxică sau medicamentoasă în formă de pulbere; (pop.) doză dintr-un astfel de medicament. ◊ (Arg.) Praf alb = cocaină. 4. (Pop.) Polen. [Var.: (înv. și reg.) prav s. n.] – Din sl. prachŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praftoriţă
PRÁFTORIȚĂ, praftorițe, s. f. (Pop.) Pămătuf din păr, din zdrențe, din fâșii de rafie etc., fixat într-o coadă lungă, folosit pentru a scoate spuza din cuptorul de pâine, în fierărie, pentru a stropi cărbunii încinși etc.; praftură. ◊ Expr. (Fam.) A(-i) da cu praftorița = a) a vorbi mult, a trăncăni; b) a supăra pe cineva prin aluzii jignitoare. – Praftură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praftoriță
PRÁFTORIȚĂ, praftorițe, s. f. (Pop.) Pămătuf din păr, din zdrențe, din fâșii de rafie etc., fixat într-o coadă lungă, folosit pentru a scoate spuza din cuptorul de pâine, în fierărie, pentru a stropi cărbunii încinși etc.; praftură. ◊ Expr. (Fam.) A(-i) da cu praftorița = a) a vorbi mult, a trăncăni; b) a supăra pe cineva prin aluzii jignitoare. – Praftură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praftură
PRÁFTURĂ, prafturi, s. f. (Pop.) Praftoriță. ◊ Expr. A face (pe cineva) praftură sau a-i face (cuiva) o praftură = a face (pe cineva) de râs; a certa, a ocări. [Var.: pleáftură s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prafuşor
PRAFUȘÓR, prăfușoare, s. n. (Rar) 1. Prăfuleț. 2. Medicament sub formă de pulbere. – Praf + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prafușor
PRAFUȘÓR, prăfușoare, s. n. (Rar) 1. Prăfuleț. 2. Medicament sub formă de pulbere. – Praf + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prag
PRAG, praguri, s. n. 1. Partea de jos, orizontală, a unui toc de ușă sau a unei porți, puțin mai ridicată de la pământ, peste care se trece la intrare și ieșire. ◊ Expr. A călca (sau a trece, a păși) pragul (casei) = a) a ieși din casă; b) a intra în casa cuiva, a vizita pe cineva. A se pune prag = a se așeza în calea cuiva; a se împotrivi, a se opune acțiunilor cuiva. A pune piciorul în prag = a se opune cu dârzenie la ceva, a avea o atitudine intransigentă, a soma pe cineva să facă ceva. ♦ Mică ridicătură special amenajată pe terenul de sport, pentru a marca limita de la care se efectuează săriturile atletice. ♦ Partea de sus, orizontală, a tocului ușii. ◊ Expr. A da (sau a se lovi, a se izbi) cu capul de pragul de sus = a se convinge de unele adevăruri în urma unei triste experiențe. ◊ Fig. Treaptă socială, rang. 2. Ușă, poartă; p. ext. casă, locuință; cămin, familie. ◊ Expr. Din prag în prag = din casă în casă. A bate pragurile = a umbla pe la multe case, a hoinări, a colinda. ♦ Porțiune de teren din fața ușii de la ieșirea dintr-o casă. ♦ (Rar) Temelie. 3. Fig. Început al unei situații noi, limită care desparte două situații, perioade etc. diferite. În pragul verii. 4. Ridicătură naturală a fundului albiei unei ape curgătoare; banc de depuneri format din materialele transportate de apă; treaptă mai înaltă pe fundul unui bazin oceanic sau marin. ♦ Ridicătură de teren în formă de prag (1); treaptă de stâncă greu de trecut. ♦ Perete de piatră, stâncă peste care trece o apă, formând o cascadă. 5. Proeminență în formă de treaptă pe suprafața unei piese de lemn, care intră într-o scobitură făcută în altă piesă îmbinată cu aceasta, pentru a împiedica deplasarea celor două piese una față de alta. ♦ P. gener. Proeminență în formă de treaptă executată sau formată (în urma uzurii) pe suprafața unei piese. 6. (Fiz.) Valoarea maximă sau minimă a unei mărimi caracteristice unui fenomen dat, deasupra sau dedesubtul căreia fenomenul nu se mai poate petrece. ♦ (Med.) Valoare minimă a unui factor necesară pentru a determina apariția unui fenomen fiziologic sau patologic. ◊ Prag de excitabilitate = intensitatea minimă a unui excitant capabilă să provoace o stare de excitație într-o celulă sau într-un complex de celule nervoase. Prag senzorial absolut = minimul de intensitate al unui stimul la care este posibilă percepția sa. 7. Bucățică de lemn (de abanos) sau de os de elefant care se fizeaxă perpendicular pe capătul superior al corpului unor instrumente muzicale și pe care se sprijină coardele. – Din sl. pragŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praghez
PRAGHÉZ, -Ă, praghezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Praga. 2. Adj. Care se referă la Praga sau la praghezi (1), care aparține orașului Praga ori praghezilor. – Praga (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pragmatic
PRAGMÁTIC, -Ă, pragmatici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține pragmatismului, referitor la pragmatism, bazat pe pragmatism; care ia în considerație eficacitatea, utilitatea practică. ♦ Care judecă exclusiv în funcție de utilitatea practică (reală sau aparentă). 2. Adj. (În sintagmele) Istorie pragmatică = prezentare istorică limitată la fapte, la evenimente. Sancțiune pragmatică = (în unele țări) decret de stat privitor la o importantă problemă laică sau bisericească. 3. S. f. Parte a semioticii care studiază scopurile, efectele și implicațiile utilizării construcțiilor lingvistice de către vorbitori. – Din fr. pragmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pragmatism
PRAGMATÍSM s. n. Tradiție filosofică centrată pe problema semnificației adevărului. ♦ P. gener. Atitudine a celui care se adaptează la orice situație, care ia în considerație (numai) eficacitatea, utilitatea practică. – Din fr. pragmatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pragmatist
PRAGMATÍST, -Ă, pragmatiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține pragmatismului, privitor la pragmatism. 2. S. m. și f. Adept al pragmatismului. – Din fr. pragmatiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pragmatizare
PRAGMATIZÁRE s. f. v. pragmatiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prahovean
PRAHOVEÁN, -Ă, prahoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Prahova. 2. Adj. Care aparține județului Prahova sau prahovenilor (1), referitor la județul Prahova ori la prahoveni. – Prahova (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prahoveancă
PRAHOVEÁNCĂ, prahovence, s. f. 1. Femeie originară sau locuitoare din județul Prahova. 2. (Art.) Numele mai multor dansuri populare românești. – Prahovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prairial
PRAIRIÁL s. m. (Livr.) A noua lună în calendarul republican francez (20 mai – 18 iunie). [Pr.: pre-ri-al] – Din fr. prairial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praj
PRAJ s. m. v. praz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pralină
PRALÍNĂ, praline, s. f. Bomboană cu învelișul de ciocolată sau de zahăr și cu miezul de migdală sau de nucă. – Din fr. praline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pramatie
PRAMÁTIE, pramatii, s. f. Persoană fără caracter, cu purtări rele, imorală; escroc, canalie, pușlama, stricat, destrăbălat. – Din ngr. pra(gh)matía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prandial
PRANDIÁL, -Ă, prandiali, -e, adj. (Rar) Referitor la masa de prânz. [Pr.: -di-al] – Din fr. prandial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prapor
PRÁPOR s. m. v. prapur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praporcic
PRAPÓRCIC s. m. v. praporgic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praporgic
PRAPÓRGIC, praporgici, s. m. (Înv.) Sublocotenent în vechea armată rusă. [Var.: prapórcic s. m.] – Din rus. praporșcik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prapur
PRÁPUR, prapuri, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Steag ostășesc prins de obicei în vârful unei lănci; flamură; p. ext. materialul steagului descris mai sus. 2. Steag bisericesc purtat la procesiuni sau la alte solemnități religioase. 3. (Pop.) Membrană care învelește diferite organe interne ale corpului, în special stomacul și intestinele; peritoneu. [Var.: prápor s. m.] – Din sl. praporŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praseodim
PRASEODÍM s. n. Element chimic din familia pământurilor rare. [Pr.: -se-o-] – Din fr. praséodyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prastol
PRASTÓL s. n. v. pristol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praşă
PRÁȘĂ, prașe, s. f. (Pop.) Prășit^1. – Din prăși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prașă
PRÁȘĂ, prașe, s. f. (Pop.) Prășit^1. – Din prăși (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praşcău
PRAȘCẮU, prașcăi, s. m. (Pop.) Băiețandru ștrengar și haimana. ♦ Om de nimic, ticălos; om imoral. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prașcău
PRAȘCẮU, prașcăi, s. m. (Pop.) Băiețandru ștrengar și haimana. ♦ Om de nimic, ticălos; om imoral. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praşilă
PRÁȘILĂ, prașile, s. f. Prășit^1. [Var.: prășílă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prașilă
PRÁȘILĂ, prașile, s. f. Prășit^1. [Var.: prășílă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praştie
PRÁȘTIE, praștii, s. f. 1. Veche armă de luptă formată dintr-o bucată de piele legată cu două sfori, cu care se aruncau pietre asupra dușmanului; (azi) jucărie făcută dintr-una sau două fâșii de elastic la capătul cărora se leagă o bucată de piele, de cârpă etc. în care se pune o pietricică spre a fi aruncată. ◊ Loc. adj. Ca din praștie = repede, cu viteză; în mod violent. 2. Aruncătură cu praștia (1); distanța pe care o străbate o piatră azvârlită cu praștia. ◊ Expr. Ca de o praștie sau cât dai (sau ajungi) cu praștia = la o distanță relativ mică. 3. Frânghie, funie care se leagă de leucă ori de capătul osiei unei căruțe și de care se prinde un cal lăturaș. ◊ Cal de praștie = cal lăturaș. ◊ Expr. (Reg.) A-și lua hamul și praștia = a-și căuta de lucru; a se apuca cu hotărâre de treabă; a-și găsi un rost. ♦ Frânghie sau căpăstru de care se ține un cal pentru a-l dresa. ◊ Expr. A da un cal la praștie = a dresa un cal, ținându-l de o frânghie și făcându-l să alerge în cerc. – Din sl. prašta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praștie
PRÁȘTIE, praștii, s. f. 1. Veche armă de luptă formată dintr-o bucată de piele legată cu două sfori, cu care se aruncau pietre asupra dușmanului; (azi) jucărie făcută dintr-una sau două fâșii de elastic la capătul cărora se leagă o bucată de piele, de cârpă etc. în care se pune o pietricică spre a fi aruncată. ◊ Loc. adj. Ca din praștie = repede, cu viteză; în mod violent. 2. Aruncătură cu praștia (1); distanța pe care o străbate o piatră azvârlită cu praștia. ◊ Expr. Ca de o praștie sau cât dai (sau ajungi) cu praștia = la o distanță relativ mică. 3. Frânghie, funie care se leagă de leucă ori de capătul osiei unei căruțe și de care se prinde un cal lăturaș. ◊ Cal de praștie = cal lăturaș. ◊ Expr. (Reg.) A-și lua hamul și praștia = a-și căuta de lucru; a se apuca cu hotărâre de treabă; a-și găsi un rost. ♦ Frânghie sau căpăstru de care se ține un cal pentru a-l dresa. ◊ Expr. A da un cal la praștie = a dresa un cal, ținându-l de o frânghie și făcându-l să alerge în cerc. – Din sl. prašta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prav
PRAV s. n. v. praf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravilă
PRÁVILĂ, pravile, s. f. 1. Lege (sau cod de legi), dispoziție, regulament, hotărâre (cu caracter civil sau bisericesc). ◊ Loc. adv. După pravilă = conform legii, legal; just, drept. Peste pravilă = (pe) nedrept, ilegal. ◊ Expr. A pune (sau a rândui) pravilă = a stabili o regulă. ◊ Lege naturală, lege a firii; p. ext. destin. ♦ Carte care conține astfel de legi. ◊ Pravilă împărătească = corp de legi și de dispoziții juridice întocmit inițial pe vremea împăratului Iustinian. 2. Normă după care se produce sau se alcătuiește ceva; regulă. 3. Regulă de comportare. ♦ Obicei, tradiție, datină. [Pl. și: pravili] – Din sl. pravilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praviliceşte
PRAVILICÉȘTE adv. (Înv.) Conform pravilelor; legal; legitim. – Pravilă + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravilicește
PRAVILICÉȘTE adv. (Înv.) Conform pravilelor; legal; legitim. – Pravilă + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravilnic
PRAVÍLNIC, -Ă, pravilnici, -ce, adj. (Înv.) Aflat în conformitate cu pravila, prevăzut de pravilă; legal, pravilnicesc. – Din sl. pravilĩnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravilnicesc
PRAVILNICÉSC, -EÁSCĂ, pravilnicești, adj. (Înv.) Pravilnic. – Pravilnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravoslavie
PRAVOSLAVÍE s. f. (Înv. și pop.) Religie creștină ortodoxă; ortodoxie. – Din sl. pravoslavije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravoslavnic
PRAVOSLÁVNIC, -Ă, pravoslavnici, -ce, adj., s. m. și f. (Înv. și pop.) 1. Adj. Care aparține religiei ortodoxe, privitor la această confesiune; ortodox. ◊ Biserică pravoslavnică = Biserica creștină răsăriteană, Biserica ortodoxă. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care aderă la credința ortodoxă; p. gener. (om) credincios, smerit. – Din sl. pravoslavĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pravoslavnicie
PRAVOSLAVNICÍE s. f. (Înv. și pop.) Religia creștină ortodoxă; ortodoxie. – Pravoslavnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxă
PRÁXĂ s. f. v. praxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxeologie
PRAXEOLOGÍE s. f. v. praxiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxie
PRÁXIE, praxii, s. f. (Med.) Adaptare a mișcărilor motorii ale omului în vederea unui scop. – Din fr. praxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxiologie
PRAXIOLOGÍE s. f. Ramură a științei care studiază structura generală a acțiunilor umane și a condițiilor eficacității acestora. [Pr.: -xi-o-. – Var.: praxeologíe s. f.] – Din praxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxis
PRÁXIS s. n. 1. Pricepere dobândită printr-o practică îndelungată; experiență, rutină. 2. Act, document. 3. Obicei, datină. [Var.: práxă s. f.] – Din ngr. práxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praxiu
PRÁXIU, praxiuri, s. n. Carte bisericească care cuprinde faptele și scrierile apostolilor; apostol. – Din ngr. práxeon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praz
PRAZ, (reg.) praji, s. m. Plantă erbacee legumicolă din familia liliaceelor, înrudită cu ceapa, cu tulpina cilindrică, groasă și înaltă, cu frunzele lanceolate și cu bulb cărnos (Allium porrum). ◊ Expr. (Fam.) A mânca praz = a spune minciuni. Adio și-un praz verde, se spune pentru a exprima indiferența totală a cuiva față de cineva sau ceva. ♦ Mâncare pregătită din tulpina plantei descrise mai sus. [Var.: (reg.) praj s. m.] – Din bg. praz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

praznic
PRÁZNIC, praznice, s. n. 1. Masă mare sau ospăț în amintirea unui mort sau la hramul unei biserici; pomană, comândare. ♦ Petrecere mare; chef, ospăț, zaiafet. 2. Sărbătoare bisericească; p. ext. zi în care nu se lucrează. ♦ (Înv.) Aniversare a zilei de naștere a cuiva; patron. – Din sl. prazdĩnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuşeală
PRĂBUȘEÁLĂ, prăbușeli, s. f. Prăbușire. – Prăbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbușeală
PRĂBUȘEÁLĂ, prăbușeli, s. f. Prăbușire. – Prăbuși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuşi
PRĂBUȘÍ, prăbușesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A cădea sau a face să cadă brusc și cu zgomot (de la înălțime); a (se) prăvăli, a (se) nărui; a (se) surpa, a (se) dărâma. ♦ Refl. Fig. A avea o cădere psihică sau socială; a decădea. ♦ Refl. (Despre ape) A cădea de la înălțime, a curge repede pe un loc abrupt. 2. Fig. A lua sau a face să ia sfârșit, să dispară (brusc). – Din sb. probušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuși
PRĂBUȘÍ, prăbușesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A cădea sau a face să cadă brusc și cu zgomot (de la înălțime); a (se) prăvăli, a (se) nărui; a (se) surpa, a (se) dărâma. ♦ Refl. Fig. A avea o cădere psihică sau socială; a decădea. ♦ Refl. (Despre ape) A cădea de la înălțime, a curge repede pe un loc abrupt. 2. Fig. A lua sau a face să ia sfârșit, să dispară (brusc). – Din sb. probušiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuşire
PRĂBUȘÍRE, prăbușiri, s. f. Acțiunea de a (se) prăbuși și rezultatul ei; prăbușeală. ♦ Fig. Deznădejde, deprimare; p. ext. decădere. – V. prăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbușire
PRĂBUȘÍRE, prăbușiri, s. f. Acțiunea de a (se) prăbuși și rezultatul ei; prăbușeală. ♦ Fig. Deznădejde, deprimare; p. ext. decădere. – V. prăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuşit
PRĂBUȘÍT, -Ă, prăbușiți, -te, adj. Căzut sau culcat (brusc și cu zgomot) la pământ; năruit; surpat, dărâmat. ♦ Fig. (La pl.; despre ochi) Intrat în orbite. ♦ Fig. Descurajat, deznădăjduit. – V. prăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbușit
PRĂBUȘÍT, -Ă, prăbușiți, -te, adj. Căzut sau culcat (brusc și cu zgomot) la pământ; năruit; surpat, dărâmat. ♦ Fig. (La pl.; despre ochi) Intrat în orbite. ♦ Fig. Descurajat, deznădăjduit. – V. prăbuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbuşitură
PRĂBUȘITÚRĂ, prăbușituri, s. f. Loc unde s-a prăbușit un teren, o construcție; surpătură. ♦ Ceea ce s-a prăbușit; dărâmătură. – Prăbuși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăbușitură
PRĂBUȘITÚRĂ, prăbușituri, s. f. Loc unde s-a prăbușit un teren, o construcție; surpătură. ♦ Ceea ce s-a prăbușit; dărâmătură. – Prăbuși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăda
PRĂDÁ, prad, vb. I. Tranz. (Pop.) A jefui, a devasta, a pustii o țară, un ținut etc.; a jefui, a fura cuiva bunuri de preț. ♦ A sărăci, a ruina pe cineva prin acte silnice, prin biruri, amenzi, impozite copleșitoare. – Lat. praedare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădalică
PRĂDÁLICĂ, prădalice, s. f. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Dreptul domniei de a lua pe seama sa averea celor morți fără urmași de sex bărbătesc. – Din sl. prădalica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădalnic
PRĂDÁLNIC, -Ă, prădalnici, -ce, adj. (Înv.) 1. Care are caracter de jaf; care deposedează pentru a se îmbogăți. 2. (Despre animale) Care trăiește din pradă; (despre păsări) răpitor. – Pradă + suf. -alnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădare
PRĂDÁRE, prădări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a prăda și rezultatul ei; jaf, pradă, prădat^1. – V. prăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădat
PRĂDÁT^1 s. n. (Pop.) Prădare. – V. prăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădat
PRĂDÁT^2, -Ă, prădați, -te, adj. (Pop.) Jefuit, devastat; furat (de bunuri de preț). – V. prăda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădăciune
PRĂDĂCIÚNE, prădăciuni, s. f. (Înv. și pop.) Jefuire, prădare; hoție, furt. ♦ Înșelăciune care duce la ruinarea cuiva. – Prăda + suf. -ăciune. Cf. lat. praedatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădător
PRĂDĂTÓR, -OÁRE, prădători, -oare, s. m. și f., s. n., adj. 1. S. m. și f. (Rar) Persoană care pradă, care jefuiește; jefuitor; hoț. 2. S. m. și f. (Reg.) Om risipitor, cheltuitor. 3. S. n., adj. (Animal carnivor) care își urmărește și capturează prada (vie). – Prăda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prădui
PRĂDUÍ, prăduiesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) 1. A schimba. 2. A denunța. 3. A risipi, a cheltui. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfăraie
PRĂFĂRÁIE s. f. Prăfărie. [Pr.: -ra-ie] – Praf + suf. -ăraie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfărie
PRĂFĂRÍE, (2) prăfării, s. f. 1. Cantitate mare de praf (1); colbărie, prăfăraie. 2. (Înv.) Loc unde se fabrica sau se depozita praful de pușcă. – Praf + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfos
PRĂFÓS, -OÁSĂ, prăfoși, -oase, adj. Plin de praf (1), acoperit cu praf, cu mult praf; prăfuit, prăfuros. ♦ Care se prezintă sub formă de pulbere, ca praful; pulverulent. – Praf + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăftuire
PRĂFTUÍRE s. f. v. PRĂFTUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prăftuit
PRĂFTUÍT adj. v. PRĂFTUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prăfui
PRĂFUÍ, prăfuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) acoperi cu un strat de praf (1), a (se) umple de praf. 2. A (se) preface în praf, a (se) mărunți; p. ext. a (se) spulbera. ◊ Mașină de prăfuit = mașină de lucru destinată împrăștierii unor pulberi insecticide sau fungicide pe culturile de câmp sau forestiere. – Praf + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuire
PRĂFUÍRE s. f. Acțiunea de a (se) prăfui și rezultatul ei. – V. prăfui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuit
PRĂFUÍT, -Ă, prăfuiți, -te, adj. Plin de praf (1), acoperit de praf, cu mult praf; prăfos, prăfuros. ♦ Fig. Vechi, perimat, uitat; p. ext. răsuflat, banal. ♦ Care a fost transformat în praf, redus la starea de praf, pulbere. – V. prăfui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuleţ
PRĂFULÉȚ, prăfulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui praf; prăfușor. – Praf + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuleț
PRĂFULÉȚ, prăfulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui praf; prăfușor. – Praf + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuriu
PRĂFURÍU, -ÍE, prăfurii, adj. (Rar) De culoarea prafului (1); cenușiu. – Praf + suf. -uriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăfuros
PRĂFURÓS, -OÁSĂ, prăfuroși, -oase, adj. (Rar) Prăfuit. – Praf + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăgar
PRĂGÁR, prăgare, s. n. (Reg.) Fiecare dintre grinzile care se așază de-a curmezișul pe temelia unei case și prin care se delimitează încăperile. – Prag + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăguşor
PRĂGUȘÓR, prăgușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui prag. 2. Mic suport pe care se așază tacâmurile la masă. – Prag + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăgușor
PRĂGUȘÓR, prăgușoare, s. n. 1. Diminutiv al lui prag. 2. Mic suport pe care se așază tacâmurile la masă. – Prag + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjeală
PRĂJEÁLĂ, prăjeli, s. f. 1. Faptul de a (se) prăji. 2. Făină (cu ceapă) prăjită în grăsime, folosită la pregătirea unor mâncăruri; rântaș; p. gener. aliment prăjit în grăsime. – Prăji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăji
PRĂJÍ, prăjesc, vb. IV. 1. Tranz. A supune un aliment acțiunii focului (de obicei în grăsime încinsă) pentru a-l face comestibil sau pentru a-l prelucra. ♦ Tranz. și refl. A (se) distruge sau a (se) degrada prin foc, a (se) arde. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui, a (se) frământa. 2. Refl. (Fam.; despre oameni) A se expune la căldura soarelui sau a focului (pentru a se încălzi, a se bronza etc.). ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A-și prăji burta la soare = a nu face nimic, a lenevi. 3. Tranz. A încălzi minereurile în cuptoare speciale, la o temperatură inferioară temperaturii de topire, pentru a le usca și a le purifica sau pentru a le face mai ușor de tratat prin operații metalurgice ulterioare. – Din sl. pražiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjină
PRĂJÍNĂ, prăjini, s. f. 1. Bucată de lemn lungă și subțire, de obicei folosită pentru a fixa sau a susține ceva. ◊ Expr. A nu-i (mai) ajunge (nici) cu prăjina la nas, se spune despre un om încrezut, înfumurat. A paște (pe cineva) cu prăjina = a urmări (pe cineva) pentru a-i face rău. A lua (pe cineva) cu prăjina = a alunga (pe cineva). ♦ Epitet depreciativ pentru o persoană foarte înaltă (și slabă). 2. Tijă lungă (de metal) cu diverse utilizări (tehnice). 3. Bară de lemn, de bambus, de fibre sintetice, de metal, folosită în atletism cu ajutorul căreia sportivii execută sărituri în înălțime; probă atletică practicată cu acest instrument. 4. Veche unitate de măsură pentru lungimi, echivalentă cu circa 5-7 metri; veche unitate de măsură pentru suprafețe, egală cu circa 180-210 metri pătrați. ♦ (Concr.) Instrument cu care se făcea în trecut măsurătoarea acestor lungimi și suprafețe. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjire
PRĂJÍRE, prăjiri, s. f. Acțiunea de a (se) prăji și rezultatul ei. – V. prăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjit
PRĂJÍT^1 s. n. Faptul de a (se) prăji. – V. prăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjit
PRĂJÍT^2, -Ă, prăjiți, -te, adj. 1. (Despre alimente) Supus acțiunii focului (în grăsime încinsă) pentru a fi mâncat. ◊ Expr. (Glumeț) Răbdări prăjite = niciun fel de hrană, nimic. ♦ Ars (din cauza expunerii prea îndelungate la foc). 2. (Rar; despre vegetație) Uscat, îngălbenit, pârjolit. – V. prăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjitor
PRĂJITÓR, -OÁRE, prăjitori, -oare, s. m., s.f, s. n. 1. S. m. și f. Muncitor calificat care lucrează în fabrici la cuptoarele unde se prăjesc minereurile. 2. S. f. încăpere, secție, instalație într-o fabrică, unde se execută operațiile de prăjire a minereurilor. 3. S. n. Aparat folosit în gospodării pentru a prăji pâine sau boabe de cafea. – Prăji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjitură
PRĂJITÚRĂ, prăjituri, s. f. Produs de patiserie preparat din făină, zahăr, grăsimi, ouă și ingrediente, care se consumă, de obicei, ca desert. – Prăji + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăjiturică
PRĂJITURÍCĂ, prăjiturele, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui prăjitură. – Prăjitură + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpastie
PRĂPÁSTIE, prăpăstii, s. f. Povârniș înalt și abrupt, situat de obicei într-o regiune muntoasă; hău, abis, genune. ◊ Expr. A duce (sau a împinge, a băga pe cineva) în prăpastie = a cauza (cuiva) mari neajunsuri; a duce la pierzanie, la pieire, a distruge. A fi (sau a se afla) pe (sau la) marginea prăpastiei = a se afla într-o situație extrem de critică. A spune (sau a vorbi) prăpăstii = a) a spune lucruri care înspăimântă; b) a spune lucruri lipsite de rațiune, prostii, bazaconii. ♦ Fig. Nenorocire, dezastru; primejdie mare. ♦ (Înv. și pop.) Noian de ape; adâncul apelor. [Pl. și: prăpastii] – Din sl. propastĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpăd
PRĂPẮD, prăpăduri, s. n. 1. Dezlănțuire de forțe, provocată de ființe sau de elementele naturii, care provoacă mari distrugeri de bunuri sau de vieți omenești; urgie, ruină, dezastru. ◊ Expr. Prăpădul pământului (sau Domnului, lui Dumnezeu), se spune despre o nenorocire îngrozitoare, despre ceva insuportabil, copleșitor. 2. Cantitate foarte mare, enormă; mulțime imensă; puhoi. – Din prăpădi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpădenie
PRĂPĂDÉNIE s. f. (Pop.) Stricăciune, pagubă, distrugere (foarte mare). ◊ Loc. adv. De prăpădenie sau de prăpădenia pământului = foarte mult, foarte puternic; îngrozitor. ◊ Expr. Prăpădenia pământului (sau lui Dumnezeu), se spune despre o nenorocire îngrozitoare, despre ceva insuportabil, copleșitor. ♦ Situație, împrejurare care poate provoca (mari) stricăciuni, pagube, distrugeri. ♦ Cauză care distruge, nimicește. – Prăpădi + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpădi
PRĂPĂDÍ, prăpădesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) distruge, a (se) nimici, a (se) face praf; a (se) nărui, a (se) ruina, a (se) strica. ♦ Tranz. A duce la pierzanie; a nenoroci. 2. Tranz. A ucide, a omorî, a răpune. ♦ Refl. A-și pierde viața, a muri, a pieri. ◊ Expr. A se prăpădi de râs (sau de plâns, de rușine etc.) = a râde (sau a plânge etc.) foarte tare. A se prăpădi după cineva (sau ceva) = a iubi, a-i plăcea cineva (sau ceva) foarte mult. A se prăpădi de dorul... = a dori foarte mult... (Tranz.) A prăpădi (pe cineva) din ochi = a iubi (pe cineva) nespus de mult. A se prăpădi cu firea = a-și da foarte mare osteneală; a-și face foarte multe griji, a se consuma, a pune la inimă. 3. Tranz. (Pop.) A pierde un bun; a risipi, a irosi. 4. Tranz. (Pop.) A nu mai recunoaște, a nu mai găsi; a rătăci. A prăpădit drumul. ♦ A nu mai vedea, a pierde din ochi. ♦ Refl. A se face nevăzut; a dispărea. – Din bg. propadam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpădire
PRĂPĂDÍRE s. f. Acțiunea de a (se) prăpădi și rezultatul ei. – V. prăpădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpădit
PRĂPĂDÍT, -Ă, prăpădiți, -te, adj. (Despre obiecte, clădiri, bunuri etc.) Care se află într-o stare mizerabilă, care este stricat, deteriorat, dărâmat, sărăcăcios; (despre ființe) cu forțele fizice (sau morale) epuizate; vlăguit, extenuat, sfârșit. ♦ (Substantivat) Om sărac, sărman; om nenorocit, amărât; p. ext. om chinuit, nefericit, obidit. – V. prăpădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpăditor
PRĂPĂDITÓR, -OÁRE, prăpăditori, -oare, adj. (Rar) Care prăpădește; nimicitor, distrugător; ucigător. – Prăpădi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpăstenie
PRĂPĂSTÉNIE, prăpăstenii, s. f. (Pop.) 1. Prăpăd, nenorocire, dezastru. 2. Ființă uriașă, înspăimântătoare. – Prăpastie + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpăstios
PRĂPĂSTIÓS, -OÁSĂ, prăpăstioși, -oase, adj. 1. (Despre terenuri) Cu prăpăstii, cu pante abrupte. ♦ Fig. Adânc, de netrecut, de neînvins. 2. Fig. Năprasnic, vijelios, vertiginos. ♦ Înspăimântător, groaznic. 3. Fig. De necrezut, de neînchipuit; ciudat, bizar, năstrușnic. ♦ Bazat pe închipuire; plăsmuit; mincinos. 4. Fig. (Despre oameni) Care vede lucrurile numai în rău, care are numai gânduri negre; pesimist. [Pr.: -ti-os] – Prăpastie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăpăstuit
PRĂPĂSTUÍT, -Ă, prăpăstuiți, -te, adj. v. PRĂPĂSTUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prăsea
PRĂSEÁ s. f. v. plăsea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsi
PRĂSÍ, prăsesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre animale) A face pui; a se reproduce, a se înmulți. ♦ Tranz. A crește animale, a face să se înmulțească. ♦ Tranz. Fig. (Fam.) A aduna, a economisi bani, a-și spori banii adunați. 2. Tranz. A semăna, a îngriji și a răspândi cultura unei plante; a îngriji plantele ca să crească și să se înmulțească. ♦ Refl. (Despre plante) A se înmulți, a se extinde (spontan sau prin cultivare) pe un anumit teritoriu. – Din bg. prasja se, sb. prasiti se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsilă
PRĂSÍLĂ, prăsile, s. f. 1. Reproducție (dirijată) între animale domestice (de rasă). 2. Animal tânăr, pui de animal domestic rezultat în urma prăsilei (1); p. ext. animal domestic de rasă bun pentru reproducere. ♦ Descendenții, produșii unui animal de rasă; p. ext. animal din rasă ameliorată. 3. (Rar) Rasă,: neam, soi. [Pl. și: prăsili] – Prăsi + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsire
PRĂSÍRE, prăsiri, s. f. Acțiunea de a (se) prăsi și rezultatul ei; prăsit^1. – V. prăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsit
PRĂSÍT^1 s. n. Prăsire. – V. prăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsit
PRĂSÍT^2, -Ă, prăsiți, -te, adj. (Despre animale) Reprodus, înmulțit. – V. prăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăsitor
PRĂSITÓR, -OÁRE, prăsitori, -oare, adj. (Despre animale) Care se prăsește (cu ușurință), folosit pentru prăsire. – Prăsi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşi
PRĂȘÍ, prășesc, vb. IV. Tranz. A lucra cu sapa sau cu prășitoarea spațiul de sol dintre rândurile distanțate ale unor plante de cultură, pentru a distruge buruienile, a afâna pământul etc. – Din bg. praša, sb. prašiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăși
PRĂȘÍ, prășesc, vb. IV. Tranz. A lucra cu sapa sau cu prășitoarea spațiul de sol dintre rândurile distanțate ale unor plante de cultură, pentru a distruge buruienile, a afâna pământul etc. – Din bg. praša, sb. prašiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşilă
PRĂȘÍLĂ s. f. v. prașilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășilă
PRĂȘÍLĂ s. f. v. prașilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşire
PRĂȘÍRE, prășiri, s. f. Acțiunea de a prăși și rezultatul ei; prășit^1. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășire
PRĂȘÍRE, prășiri, s. f. Acțiunea de a prăși și rezultatul ei; prășit^1. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşit
PRĂȘÍT^1, prășituri, s. n. Faptul de a prăși; prașilă, prășitură, prașă, prășire. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășit
PRĂȘÍT^1, prășituri, s. n. Faptul de a prăși; prașilă, prășitură, prașă, prășire. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşit
PRĂȘÍT^2, -Ă, prășiți, -te, adj. (Despre terenuri cultivate sau plante de cultură) Care este săpat și curățat de buruieni, afânat etc. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășit
PRĂȘÍT^2, -Ă, prășiți, -te, adj. (Despre terenuri cultivate sau plante de cultură) Care este săpat și curățat de buruieni, afânat etc. – V. prăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşitoare
PRĂȘITOÁRE, prășitori, s. f. 1. Unealtă sau mașină agricolă cu care se prășește. – Prăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășitoare
PRĂȘITOÁRE, prășitori, s. f. 1. Unealtă sau mașină agricolă cu care se prășește. – Prăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşitor
PRĂȘITÓR, -OÁRE, prășitori, -oare, adj., s. f., s. m. 1. Adj. (Unealtă sau mașină agricolă) cu care se prășește. 2. Adj. (Despre plante) Cultivat în rânduri distanțate, care permit prășitul^1. 3. S. m. și f. Persoană care prășește; muncitor angajat la prășit^1. – Prăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășitor
PRĂȘITÓR, -OÁRE, prășitori, -oare, adj., s. f., s. m. 1. Adj. (Unealtă sau mașină agricolă) cu care se prășește. 2. Adj. (Despre plante) Cultivat în rânduri distanțate, care permit prășitul^1. 3. S. m. și f. Persoană care prășește; muncitor angajat la prășit^1. – Prăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăşitură
PRĂȘITÚRĂ, prășituri, s. f. (Pop.) 1. Prășit^1. 2. Ogor prășit^2. 3. (Cu sens colectiv) Buruienile și gunoiul adunate de pe un teren care a fost prășit. – Prăși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prășitură
PRĂȘITÚRĂ, prășituri, s. f. (Pop.) 1. Prășit^1. 2. Ogor prășit^2. 3. (Cu sens colectiv) Buruienile și gunoiul adunate de pe un teren care a fost prășit. – Prăși + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăştiaş
PRĂȘTIÁȘ, prăștiași, s. m. 1. (Înv. și pop.) Persoană care aruncă cu praștia (1). 2. (Reg.) Cal lăturaș. [Pr.: -ti-aș] – Praștie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăștiaș
PRĂȘTIÁȘ, prăștiași, s. m. 1. (Înv. și pop.) Persoană care aruncă cu praștia (1). 2. (Reg.) Cal lăturaș. [Pr.: -ti-aș] – Praștie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăştină
PRĂȘTÍNĂ^1, (2) prăștini, s. f. (Reg.) 1. Rachiu de tescovină sau de drojdie; boștină. 2. Fel, porție de prăștină (1). – Din bg. praština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăștină
PRĂȘTÍNĂ^1, (2) prăștini, s. f. (Reg.) 1. Rachiu de tescovină sau de drojdie; boștină. 2. Fel, porție de prăștină (1). – Din bg. praština.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăştină
PRĂȘTÍNĂ^2, prăștini, s. f. Prăjină care se înfige în vârful clăii de fân, pentru a o fixa. ♦ Prăjină care se pune pe stuful sau pe paiele de pe acoperișul unei case țărănești, pentru a le fixa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăștină
PRĂȘTÍNĂ^2, prăștini, s. f. Prăjină care se înfige în vârful clăii de fân, pentru a o fixa. ♦ Prăjină care se pune pe stuful sau pe paiele de pe acoperișul unei case țărănești, pentru a le fixa. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăval
PRĂVÁL, prăvaluri, s. n. 1. Depresiune naturală (puțin adâncă) care face legătura între bălți sau între acestea și râuri; spec. gârlă din regiunea inundabilă a Dunării. 2. (Reg.) Porțiune pe cursul unui râu, al unui pârâu etc., unde apa curge foarte repede (formând o cascadă mică). 3. (Reg.) Povârniș, pantă (1), coastă. [Pl. și: prăvale. – Var.: privál s. n.] – Cf. bg. preval, rom. prăvăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvălatic
PRĂVĂLÁTIC, -Ă, prăvălatici, -ce, adj. 1. (Pop.) Povârnit, abrupt, accidentat, pieziș. 2. (Rar) Care se răstoarnă, care se rostogolește, care vine la vale. – Prăvăli + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăli
PRĂVĂLÍ, prăvălesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) înclina, a (se) apleca într-o parte; a (se) răsturna, a (se) rostogoli; a cădea sau a face să cadă, a (se) arunca în adâncime, a (se) prăbuși, a (se) trânti. ♦ Refl. A fugi în goana mare, a se năpusti la vale; a se repezi spre ceva, a tăbărî, a da buzna. ♦ Refl. (Despre ape) A curge cu repeziciune, căzând de la înălțime; a se revărsa, a se întinde. ♦ Refl. Fig. A se întinde, a se răspândi, a se împrăștia. ♦ Tranz. A arunca; a azvârli. 2. Refl. (Despre vânt, furtună, ploaie etc.) A se dezlănțui cu putere, a se pomi cu violență. 3. Tranz. și refl. A (se) surpa, a (se) nărui, a (se) dărâma, a (se) prăbuși. – Din bg. provalja, sb. provaliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliaş
PRĂVĂLIÁȘ, prăvăliași, s. m. (Rar) Negustor care are o prăvălie; angajat care lucrează într-o prăvălie. [Pr.: -li-aș] – Prăvălie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliaș
PRĂVĂLIÁȘ, prăvăliași, s. m. (Rar) Negustor care are o prăvălie; angajat care lucrează într-o prăvălie. [Pr.: -li-aș] – Prăvălie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvălie
PRĂVĂLÍE, prăvălii, s. f. Local în care se vând diferite mărfuri; magazin. ◊ (Ieșit din uz) Băiat de prăvălie = tânăr care învăța negustoria servind într-un magazin. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvălioară
PRĂVĂLIOÁRĂ, prăvălioare, s. f. Diminutiv al lui prăvălie; prăvăliuță. [Pr.: -li-oa-] – Prăvălie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvălire
PRĂVĂLÍRE, prăvăliri, s. f. Acțiunea de a (se) prăvăli și rezultatul ei. – V. prăvăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliş
PRĂVĂLÍȘ, prăvălișuri, s. n. (Pop.) Coastă abruptă (de deal sau de munte); povârniș. – Prăvăli + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliș
PRĂVĂLÍȘ, prăvălișuri, s. n. (Pop.) Coastă abruptă (de deal sau de munte); povârniș. – Prăvăli + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvălit
PRĂVĂLÍT, -Ă, prăvăliți, -te, adj. Înclinat, răsturnat, rostogolit, prăbușit (peste ceva). ♦ Surpat, năruit, dărâmat. – V. prăvăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliuţă
PRĂVĂLIÚȚĂ, prăvăliuțe, s. f. Prăvălioară. [Pr.: -li-u-] – Prăvălie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăvăliuță
PRĂVĂLIÚȚĂ, prăvăliuțe, s. f. Prăvălioară. [Pr.: -li-u-] – Prăvălie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăzăluire
PRĂZĂLUÍRE s. f. v. prăzălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prăznui
PRĂZNUÍ, prăznuiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Înv. și pop.) A celebra o sărbătoare religioasă; p. gener; a serba, a sărbători, a ține o sărbătoare. 2. Intranz. A petrece, a se ospăta; a benchetui, a chefui. – Din sl. prazdĩnovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăznuire
PRĂZNUÍRE, prăznuiri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a prăznui și rezultatul ei. – V. prăznui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prăzuliu
PRĂZULÍU, -ÍE, prăzulii, adj. (Pop.) Care are culoarea prazului; verde-deschis. Praz + suf. -uliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânz
PRÂNZ, prânzuri, s. n. Masă principală care se ia la amiază; dejun; timpul când se ia această masă; (concr.) ceea ce se mănâncă la această masă, mâncare pregătită în acest scop. ◊ (Pop.) Prânzul (cel) mic = prima masă pe care o iau țăranii în cursul dimineții, vara, când muncesc la câmp; timpul zilei când se ia această masă. Prânzul (cel) mare = a doua masă pe care o iau țăranii, masa de la amiază; timpul zilei când se ia această masă. ◊ Loc. adv. Înainte de prânz = în prima parte a zilei, înainte de amiază, înainte de masa principală. După-prânz = în a doua parte a zilei, după-masă, după-amiază. – Lat. prandium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzare
PRÂNZÁRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a prânzi; (concr.) masă, mâncare (de la prânz); prânz. – V. prânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzi
PRÂNZÍ, prânzesc, vb. IV. Intranz. A lua masa de prânz, a mânca de amiază; a dejuna. – Din prânz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzişor
PRÂNZIȘÓR, prânzișoare, s. n. (Înv. și pop.) 1. Prânzul (cel) mic; prânzuleț, prânzuț. 2. Loc de pe bolta cerească în care se află soarele la prânzișor (1). – Prânz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzișor
PRÂNZIȘÓR, prânzișoare, s. n. (Înv. și pop.) 1. Prânzul (cel) mic; prânzuleț, prânzuț. 2. Loc de pe bolta cerească în care se află soarele la prânzișor (1). – Prânz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzit
PRÂNZÍT s. n. Faptul de a prânzi. – V. prânzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzitor
PRÂNZITÓR, prânzitoare, s. n. (Înv. și reg.) Sufragerie. – Prânzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzuleţ
PRÂNZULÉȚ, prânzulețe, s. n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzuleț
PRÂNZULÉȚ, prânzulețe, s. n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzuţ
PRÂNZÚȚ, prânzuțuri, s. n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prânzuț
PRÂNZÚȚ, prânzuțuri, s. n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prâslea
PRẤSLEA, prâslea, s. m. și f. Fratele cel mai mic (sau sora cea mică) dintr-o familie, mezinul; p. gener. copil mic; prichindel. – Din sl. prŭstŭ, bg. prăst.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prâsnel
PRÂSNÉL, prâsnele, s. n. 1. Jucărie mică făcută din lemn, din os, din metal, cu un vârf ascuțit și care se rotește pe o suprafață plană; titirez, sfârlează. ◊ Expr. (Sprinten sau iute) ca prâsnelul (sau ca un prâsnel) = foarte iute, sprinten, ager. ♦ Fig. Copil mic (sau om mic de statură) și foarte vioi. 2. Capătul (conic) inferior al fusului de tors, care face ca fusul să se învârtească mai ușor. 3. Partea inferioară a fusului morii, fixată într-una din pietrele acesteia. [Var.: prisnél s. n.] – Pristen (reg. „prâsnel” < bg.) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pre
PRE^1- Element de compunere însemnând „înainte”, „anterior”, care servește la formarea unor substantive, a unor verbe, a unor adverbe și a unor adjective. – Din fr. pré-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pre
PRE^2 prep. v. pe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prea
PREA adv. 1. Mai mult decât (este necesar), din cale afară de..., peste măsură, extrem de..., foarte (mult). ◊ Expr. Nu (sau nici) prea = nu chiar, nu tocmai, nu foarte; potrivit. A fi prea din cale-afară (sau prea de tot) = a depăși orice limită admisă. A nu ști prea multe = a fi supărăcios, irascibil, a reacționa impulsiv; a nu ști de glumă. (Fam.) Asta e prea-prea = asta întrece măsura. Mult prea... = excesiv, exagerat. Nici prea-prea, nici foarte-foarte = așa și așa, nici bine, nici rău; potrivit; mediocru. ◊ (Ajută la formarea superlativului absolut) Nu e nici prea mult, nici prea puțin. 2. Element de compunere care înseamnă „foarte”, „peste măsură” și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din sl. prĕ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preabataj
PREABATÁJ, preabataje, s. n. Galerie subterană într-o mină, executată în vederea începerii abatajului. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + abataj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preabun
PREABÚN, -Ă, preabuni, -e, adj. (Înv.) Foarte bun, deosebit de bun. ♦ (Substantivat, m. art.; cu valoare de nume propriu) Dumnezeu. – Prea + bun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preacinstit
PREACINSTÍT, -Ă, preacinstiți, -te, adj. Foarte cinstit, vrednic de cinste, de venerație; onorabil, respectabil. ♦ (Substantivat, f. art.; cu valoare de nume propriu) Maica Domnului, Fecioara Maria. – Prea + cinstit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preacurat
PREACURÁT, -Ă, preacurați, -te, adj. Curat (din punct de vedere moral), neprihănit, imaculat. ♦ (Substantivat, f. art.) Maica Domnului, Fecioara Maria. – Prea + curat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preacuvios
PREACUVIÓS, -OÁSĂ, preacuvioși, -oase, adj. (În titulatura dată unor clerici; adesea substantivat) Foarte cuvios, extrem de cucernic. [Pr.: -vi-os] – Prea + cuvios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preacuvioşie
PREACUVIOȘÍE, preacuvioșii s. f. (Urmat de un adj. pos.) Termen de referență pentru clerici. Preacuvioșia Sa. Preacuvioșiile Voastre. [Pr.: -vi-o-] – Prea + cuvioșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preacuvioșie
PREACUVIOȘÍE, preacuvioșii s. f. (Urmat de un adj. pos.) Termen de referență pentru clerici. Preacuvioșia Sa. Preacuvioșiile Voastre. [Pr.: -vi-o-] – Prea + cuvioșie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaderare
PREADERÁRE s. f. Perioadă anterioară aderării. [Pr.: pre-a-] – Cf. engl. preadheration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preadolescent
PREADOLESCÉNT, -Ă, preadolescenți, -te, s. m. și f., adj. (Copil) care nu a ajuns încă în perioada adolescenței. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + adolescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preadolescenţă
PREADOLESCÉNȚĂ s. f. Perioadă din viața unui om situată între pubertate și adolescență. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + adolescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preadolescență
PREADOLESCÉNȚĂ s. f. Perioadă din viața unui om situată între pubertate și adolescență. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + adolescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preafericit
PREAFERICÍT, -Ă, preafericiți, -te, adj. (În titulatura dată ierarhilor care dețin grade înalte; adesea substantivat) Foarte fericit; p. ext. sfânt. – Prea + fericit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preafrumos
PREAFRUMÓS, -OÁSĂ, preafrumoși, -oase, adj. (Înv.) Foarte frumos, minunat. – Prea + frumos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaiubit
PREAIUBÍT, -Ă, preaiubiți, -te, adj. (Înv. și pop.; adesea substantivat) Foarte iubit, deosebit de drag; scump. – Prea + iubit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînalt
PREAÎNÁLT, -Ă, preaînalți, -te, adj. 1. (Bis.) Care vine de la Dumnezeu; dumnezeiesc, divin. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. 2. Foarte important; distins, ales, superior. – Prea + înalt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînălţat
PREAÎNĂLȚÁT, -Ă, preaînălțați, -te, adj. (În titulatura dată domnilor sau prelaților) Preamărit. – Prea + înălțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînălțat
PREAÎNĂLȚÁT, -Ă, preaînălțați, -te, adj. (În titulatura dată domnilor sau prelaților) Preamărit. – Prea + înălțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînţelept
PREAÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, preaînțelepți, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte înțelept; învățat. ♦ (Despre cuvinte, acțiuni etc.) Plin de înțelepciune; care denotă multă înțelepciune. – Prea + înțelept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînțelept
PREAÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, preaînțelepți, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte înțelept; învățat. ♦ (Despre cuvinte, acțiuni etc.) Plin de înțelepciune; care denotă multă înțelepciune. – Prea + înțelept.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînvăţat
PREAÎNVĂȚÁT, -Ă, preaînvățați, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte instruit, deosebit de cultivat. – Prea + învățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaînvățat
PREAÎNVĂȚÁT, -Ă, preaînvățați, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte instruit, deosebit de cultivat. – Prea + învățat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preajm
PREÁJM s. n. v. preajmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preajmă
PREÁJMĂ s. f. Spațiu care înconjoară pe cineva sau ceva, loc sau regiune din apropierea sau din vecinătatea cuiva; împrejurime, vecinătate. ◊ Loc. adj. Din (sau de prin) preajmă = a) (local) din apropiere, din jurul; b) (temporal) din ajun(ul), dintr-un timp apropiat. ◊ Loc. adj. În (sau prin) preajmă sau (loc. prep.) în (sau prin) preajma... = a) (local) împrejur(ul), primprejur(ul), în apropiere(a)...; b) (temporal) în ajun(ul), într-un timp apropiat de... ◊ Loc. prep. Din (sau de prin) preajma = din apropierea..., de lângă... ◊ Expr. A umbla în (sau prin) preajma cuiva = a umbla după cineva, a se ține de cineva, a da târcoale cuiva. [Var.: (reg.) préjmă, príjmă s. f., preajm s. n.] – Cf. sl. prĕždĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prealabil
PREALÁBIL, -Ă, prealabili, -e, adj. Care trebuie făcut, pregătit, spus înainte de începerea unei acțiuni principale; care precedă, care este anterior; anticipat, preliminar. ◊ Loc. adv. În prealabil = mai întâi, mai înainte de... [Pr.: pre-a-] – Din fr. préalable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prealuminat
PREALUMINÁT, -Ă, prealuminați, -te, adj. 1. (Înv.) Care constituie un izvor (puternic) de lumină, care răspândește (multă) lumină; (foarte) luminos, strălucitor. 2. (În titulatura dată suveranilor, înalților prelați sau divinității) Mărit, slăvit, preamărit. 3. Fig. Plin de înțelepciune. – Prea + luminat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamări
PREAMĂRÍ, preamăresc, vb. IV. Tranz. A ridica în slavă pe cineva sau ceva; a lăuda, a elogia, a slăvi, a glorifica, a preaslăvi. – Prea + mări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamărire
PREAMĂRÍRE, preamăriri, s. f. Acțiunea de a preamări și rezultatul ei. – V. preamări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamărit
PREAMĂRÍT, -Ă, preamăriți, -te, adj. (În titulatura dată suveranilor, înalților prelați sau divinității) Lăudat, mărit, slăvit, preaînălțat, prealuminat. – Prea + mărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamărturisire
PREAMĂRTURISÍRE s. f. v. preamărturisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preamărturisit
PREAMĂRTURISÍT adj. v. preamărturisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preambala
PREAMBALÁ, preambalez, vb. I. Tranz. A ambala mărfuri înainte de vânzarea lor. [Pr.: pre-am-] – Pre^1- + ambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preambalare
PREAMBALÁRE, preambalări, s. f. Acțiunea de a preambala. [Pr.: pre-am-] – V. preambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preambalat
PREAMBALÁT, -Ă, preambalați, -te, adj. (Despre mărfuri) Care este ambalat înainte de a fi pus în vânzare. [Pr.: pre-am-] – V. preambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preambul
PREAMBÚL, preambuluri, s. n. 1. Parte introductivă a unui discurs, a unei scrieri, a unei convorbiri, în care sunt expuse rezumativ problemele ce vor fi dezvoltate ulterior; introducere, precuvântare, prefață, cuvânt înainte. ♦ Fig. Ceea ce constituie partea introductivă, premergătoare a unei acțiuni, manifestări etc. 2. Parte introductivă a unui act important, a unui tratat internațional, care lămurește utilitatea sau necesitatea lui sau care prezintă sumar dispozițiile lui generale; expunere de motive (a unui proiect de lege). 3. (Muz.) Preludiu. [Pr.: pre-am.-] – Din fr. préambule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preambular
PREAMBULÁR, -Ă, preambulari, -e, adj. Care este în legătură cu un preambul. [Pr.: pre-am-] – Din fr. préambulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamilostiv
PREAMILOSTÍV, -Ă, preamilostivi, -e, adj. (Înv.; de obicei în formule de adresare) Foarte milos, foarte îndurător, foarte iertător. – Prea + milostiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preamplificator
PREAMPLIFICATÓR, preamplificatoare, s. n. Amplificator utilizat într-un lanț de transmisie înaintea unui amplificator principal, pentru a ridica nivelul semnalului de intrare al amplificatorului principal și pentru a realiza adaptarea de impedanță necesară. [Pr.: pre-am-] – Pre^1- + amplificator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preanestezie
PREANESTEZÍE, preanestezii, s. f. Pregătire a bolnavului în vederea anesteziei propriu-zise, prin administrarea de medicamente hipnotice și analgezice; prenarcoză. [Pr.: pre-a-] – Din fr. préanesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preanevinovată
PREANEVINOVÁTĂ adj. (Bis.; despre Fecioara Maria) Neprihănită, castă. ♦ (Substantivat; art.) Fecioara Maria. – Prea + nevinovată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaplecat
PREAPLECÁT, -Ă, preaplecați, -te, adj. (Înv.; mai ales în formule de respect) Foarte supus, plecat, ascultător. – Prea + plecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaplin
PREAPLÍN, preaplinuri, s. n. 1. Ceea ce depășește un anumit nivel, ceea ce este prea mult, prea abundent. 2. Dispozitiv de protecție pentru evacuarea automată a lichidului care depășește un anumit nivel într-un bazin, rezervor etc. ♦ P. ext. Conținutul unui rezervor de apă. – Prea + plin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preapreţios
PREAPREȚIÓS, -OÁSĂ, preaprețioși, -oase, adj. (Rar) Foarte prețios, foarte valoros. [Pr.: -ți-os] – Prea + prețios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaprețios
PREAPREȚIÓS, -OÁSĂ, preaprețioși, -oase, adj. (Rar) Foarte prețios, foarte valoros. [Pr.: -ți-os] – Prea + prețios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaprindere
PREAPRÍNDERE, preaprinderi, s. f. Aprindere prematură a combustibilului în cilindrii unui motor cu ardere internă, determinată de apariția incidentală a unor puncte supraîncălzite în interiorul cilindrului și însoțită, adeseori, de detonații. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + aprindere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaputernic
PREAPUTÉRNIC, -Ă, preaputernici, -ce, adj. (Înv.; în titulatura dată suveranilor, demnitarilor etc. sau în formele de adresare) Foarte puternic, atotputernic. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. – Prea + puternic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasenă
PREÁSENĂ s. f. v. presenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasfânt
PREASFÂNT, -Ă, preasfinți, -ie, adj., s. m. și f. 1. Adj. (în titulatura dată clericilor, călugărilor, sfinților) Care a primit harul divin; vrednic de a fi sfânt. ♦ (Substantivat, fiart.) Maica Domnului. 2. Adj., s. m. și f. Termen respectuos de adresare sau epitet pentru clerici, mucenici, sfinți. – Prea + sfânt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasfinţia
PREASFINȚÍA, preasfințiile, s. f. art. (Urmat de un adj. pos.) Tennen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. Preasfinția Sa. Preasfințiile Voastre. – Prea + sfinție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasfinția
PREASFINȚÍA, preasfințiile, s. f. art. (Urmat de un adj. pos.) Tennen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. Preasfinția Sa. Preasfințiile Voastre. – Prea + sfinție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasfinţiei
PREASFINȚÍEI s. f. g.-d. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfinției
PREASFINȚÍEI s. f. g.-d. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfinţiile
PREASFINȚÍILE s. f. pl. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfințiile
PREASFINȚÍILE s. f. pl. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfinţiilor
PREASFINȚÍILOR s. f. pl. g.-d. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfințiilor
PREASFINȚÍILOR s. f. pl. g.-d. art. v. PREASFINȚIA. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preasfinţit
PREASFINȚÍT, preasfințiți, adj., s. m. 1. Adj. Care a primit harul divin; sfințit. 2. S. m. Preasfinția. – Prea + sfințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preasfințit
PREASFINȚÍT, preasfințiți, adj., s. m. 1. Adj. Care a primit harul divin; sfințit. 2. S. m. Preasfinția. – Prea + sfințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaslăvi
PREASLĂVÍ, preaslăvesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A preamări. – Prea + slăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaslăvit
PREASLĂVÍT, -Ă, preaslăviți, -te, adj. Demn de admirație, de laudă; slăvit, lăudat. – Prea + slăvit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preastimat
PREASTIMÁT, -Ă, preastimați, -te, adj. (Mai ales în formule de adresare) Foarte stimat, foarte respectat. – Prea + stimat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preastrălucit
PREASTRĂLUCÍT, -Ă, preastrăluciți, -te, adj. (Înv.; în titulatura dată suveranilor) Mărit, slăvit. – Prea + strălucit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preatcă
PREÁTCĂ s. f. v. pretcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaviz
PREAVÍZ, preavize, s. n. Înștiințare prealabilă de concediere făcută unui angajat; p. ext. interval de timp cât un angajat mai lucrează după primirea acestei înștiințări; retribuție care se cuvine angajatului de la primirea înștiințării până la concediere. [Pr.: pre-a-. – Pl. și: preavizuri] – Din fr. préavis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preaviza
PREAVIZÁ, preavizez, vb. I. Tranz. (Rar) A aviza în prealabil. ♦ Spec. A da cuiva preaviz. [Pr.: pre-a-] – Din fr. préaviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prebendar
PREBENDÁR, prebendari, s. m. Persoană care beneficia în trecut de o prebendă. – Din lat. praebendarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prebendă
PREBÉNDĂ, prebende, s. f. Venit (fix) acordat în trecut unui cleric catolic din Transilvania, mai ales unui canonic^1. – Din lat. praebenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prebiotic
PREBIÓTIC, -Ă, prebiotici, -ce, adj. (Livr.) Anterior apariției vieții. [Pr.: -bi-o-] – Din engl. prebiotic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preburghez
PREBURGHÉZ, -Ă, preburghezi, -e, adj. (Rar) Care este anterior apariției burgheziei, care datează din epoca premergătoare burgheziei. – Pre^1- + burghez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precalcula
PRECALCULÁ, precalculez, vb. I. Tranz. A calcula în prealabil venituri, cheltuieli etc. – Pre^1- + calcula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precalculare
PRECALCULÁRE, precalculări, s. f. Acțiunea de a precalcula. – V. precalcula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precalculat
PRECALCULÁT, -Ă, precalculați, -te, adj. Care a fost calculat în prealabil. – Pre^1- + calculat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precambrian
PRECAMBRIÁN, -Ă, precambrieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Prima eră din istoria Pământului. 2. Adj. Care aparține precambrianului (1), privitor la precambrian. [Pr.: -bri-an] – Din fr. précambrien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precapitalist
PRECAPITALÍST, -Ă, precapitaliști, -ste, adj. Care este anterior apariției capitalismului, care datează din epoca premergătoare capitalismului. – Pre^1- + capitalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precar
PRECÁR, -Ă, precari, -e, adj. 1. Lipsit de siguranță, de trăinicie, dependent de voința cuiva sau de împrejurări imprevizibile; nesigur, nestabil. + (Rar; despre un edificiu, o clădire) Lipsit de rezistență; șubred. 2. Fig. Lipsit de consistență, de profunzime, de temei, de valoare. – Din fr. précaire, it. precario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precaria
PRECÁRIA s. f. (În Antichitate și în Evul Mediu, în Apusul Europei) Drept de posesiune asupra unui lot de pământ, primit în schimbul prestării unor obligații față de proprietarul funciar. [Pr.: -ri-a] – Din lat. precaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precaritate
PRECARITÁTE s. f. Caracterul sau însușirea a ceea ce este precar. – Din fr. précarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precarpatic
PRECARPÁTIC, -Ă, precarpatici, -ce, adj. (Rar) Subcarpatic. – Pre^1- + carpatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precaut
PRECAÚT, -Ă, precauți, -te, adj. (Despre oameni) Care prevede un pericol posibil, care acționează cu băgare de seamă și ia toate măsurile de prevedere pentru evitarea unui pericol, unei neplăceri; (despre vorbe, gesturi etc.) care dovedește prudență; prudent, prevăzător, circumspect. [Acc. și: precáut] – Din lat. praecautus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precauţie
PRECAÚȚIE, precauții, s. f. Atitudinea, comportarea omului precaut; băgare de seamă, prevedere, circumspecție, prudență. [Pr.: -ca-u-. – Var.: precauțiúne s. f.] – Din fr. précaution, lat. praecautio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precauție
PRECAÚȚIE, precauții, s. f. Atitudinea, comportarea omului precaut; băgare de seamă, prevedere, circumspecție, prudență. [Pr.: -ca-u-. – Var.: precauțiúne s. f.] – Din fr. précaution, lat. praecautio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precauţiune
PRECAUȚIÚNE s. f. v. precauție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precauțiune
PRECAUȚIÚNE s. f. v. precauție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precădere
PRECĂDÉRE s. f. Întâietate, prioritate, preferință acordată unei persoane, unei probleme etc. ◊ Loc. adv. Cu precădere = în primul rând, înainte de orice; mai ales, în (mod) special, îndeosebi, de preferință. – Pre^1- + cădere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precât
PRECẤT adv. (Pop.) După cum, după cât, cât. – Pre^2 + cât.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preceda
PRECEDÁ, preced, vb. I. Tranz. A exista, a se produce înainte de altceva în timp; a se afla, a se găsi înainte de altceva sau de altcineva în spațiu, într-o ierarhie etc.; a premerge. – Din fr. précéder, lat. praecedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precedent
PRECEDÉNT, -Ă, precedenți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care precedă pe cineva sau ceva în timp sau în spațiu; premergător, anterior. 2. S. n. Fapt sau caz anterior analog, care poate servi ca exemplu, ca regulă de conduită sau ca justificare pentru faptele sau cazurile ulterioare similare. ◊ Loc. adj. Fără precedent = așa cum nu a mai fost, așa cum nu s-a mai întâmplat până în prezent; nemaipomenit, nemaiîntâlnit, excepțional. – Din fr. précédent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precedenţă
PRECEDÉNȚĂ, precedențe, s. f. Faptul de a preceda (pe cineva sau ceva) în timp sau în spațiu; lucru care precedă alt lucru de aceeași natură; fapt întâmplat înainte de altul; precedent. – Din fr. precedence, it. precedenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precedență
PRECEDÉNȚĂ, precedențe, s. f. Faptul de a preceda (pe cineva sau ceva) în timp sau în spațiu; lucru care precedă alt lucru de aceeași natură; fapt întâmplat înainte de altul; precedent. – Din fr. precedence, it. precedenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precept
PRECÉPT, precepte, s. n. Formulă, principiu, învățătură care stă la baza unei doctrine (mai ales morale); normă, regulă de conduită. ♦ Recomandare, sfat, povață. Precepte de igienă. [Pl. și: precepturi] – Din fr. précepte, lat. praeceptum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preceptor
PRECEPTÓR, preceptori, s. m. Persoană însărcinată cu educarea și instruirea particulară a unui copil (dintr-o familie bogată). [Acc. și: precéptor] – Din fr. précepteur, lat. praeceptor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precesie
PRECÉSIE, precesii, s. f. 1. (Fiz.) Deplasare lentă a axei de rotație a unui corp care se rotește rapid și are doar un punct fix. 2. (Astron.) Deplasare lentă și în sens retrograd a punctelor echinocțiale pe ecliptică. [Var.: precesiúne s. f.] – Din fr. précession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precesiune
PRECESIÚNE s. f. v. precesie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precestă
PRÉCESTĂ adj. v. precistă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precestuire
PRECESTUÍRE s. f. v. PRECESTUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

precipita
PRECIPITÁ, precípit, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să se desfășoare sau a se desfășura într-un timp mai scurt sau într-un ritm mai rapid decât cel obișnuit sau decât cel așteptat; a (se) grăbi, a (se) zori. ♦ Refl. (Despre oameni) A acționa (prea) în grabă (și în dezordine); a se agita; a se repezi. 2. Tranz. A provoca (cu ajutorul unei reacții chimice) depunerea unei substanțe dizolvate într-un lichid. ♦ Refl. și intranz. (Despre o substanță solidă dizolvată într-un lichid) A se separa, a se depune sub formă de precipitat. – Din fr. précipiter, lat. praecipitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitabil
PRECIPITÁBIL, -Ă, precipitabili, -e, adj. (Despre anumite substanțe) Care (se) poate precipita (2), care poate fi precipitat. – Din fr. précipitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitabilitate
PRECIPITABILITÁTE s. f. Proprietate a unor substanțe (chimice) de a (se) putea precipita (2). – Precipitabil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitant
PRECIPITÁNT, precipitanți, s. m. Produs chimic care, adăugat la o soluție, provoacă o precipitare. – Din fr. précipitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitare
PRECIPITÁRE, precipitări, s. f. Acțiunea de a (se) precipita și rezultatul ei; precipitație. – V. precipita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitat
PRECIPITÁT^1, precipitate, s. n. Substanță solidă care se separă dintr-o soluție prin precipitare. – Din fr. précipité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitat
PRECIPITÁT^2, -Ă, precipitați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care se produce sau acționează în mare grabă, cu repeziciune; grăbit, zorit. 2. (Despre substanțe solide dizolvate într-un lichid) Depus la fund, separat în masa soluției (prin precipitare). – V. precipita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitaţie
PRECIPITÁȚIE, precipitații, s. f. 1. Precipitare. 2. (Și în sintagma precipitații atmosferice) Vapori de apă condensați care cad din atmosferă pe suprafața Pământului sub formă de ploaie, ceață, brumă, zăpadă, grindină etc. [Var.: precipitațiúne s. f.] – Din fr. précipitation, lat. praecipitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitație
PRECIPITÁȚIE, precipitații, s. f. 1. Precipitare. 2. (Și în sintagma precipitații atmosferice) Vapori de apă condensați care cad din atmosferă pe suprafața Pământului sub formă de ploaie, ceață, brumă, zăpadă, grindină etc. [Var.: precipitațiúne s. f.] – Din fr. précipitation, lat. praecipitatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitaţiune
PRECIPITAȚIÚNE s. f. v. precipitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitațiune
PRECIPITAȚIÚNE s. f. v. precipitație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitină
PRECIPITÍNĂ, precipitine, s. f. Anticorp care provoacă precipitarea antigenului dintr-o soluție. – Din fr. précipitine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipitron
PRECIPITRÓN, precipitroane, s. n. Dispozitiv electrostatic folosit pentru purificarea aerului dintr-o încăpere prin dirijarea prafului spre unul din electrozi pentru precipitare. – Din fr. précipitron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipiţiu
PRECIPÍȚIU, precipiții, s. n. (Înv.) Abis, prăpastie. ♦ Cădere de la înălțime. ♦ Fig. Dezastru, ruină. – Din lat. praecipitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precipițiu
PRECIPÍȚIU, precipiții, s. n. (Înv.) Abis, prăpastie. ♦ Cădere de la înălțime. ♦ Fig. Dezastru, ruină. – Din lat. praecipitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preciput
PRECIPÚT, preciputuri, s. n. Drept acordat unei persoane de a lua o anumită parte dintr-un bun înainte de partaj. – Din fr. préciput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preciroză
PRECIRÓZĂ, preciroze, s. f. (Med.) Stare morbidă a ficatului, exprimând clinic, funcțional și morfologic trecerea de la hepatita cronică la ciroza hepatică. – Din fr. précirrhose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precis
PRECÍS, -Ă, preciși, -se, adj. 1. Care este limpede, lămurit, clar; care este categoric, sigur. 2. Fix, exact. Oră precisă. ♦ (Despre aparate de măsură) Care funcționează cu precizie, care indică valori foarte apropiate de cele reale. – Din fr. précis, lat. praeccisus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precistă
PRÉCISTĂ adj. (Mai ales articulat, cu valoare de epitet dat Fecioarei Maria) Care este imaculată, neprihănită; de o curățenie morală desăvârșită. + (Substantivat) Maica Domnului, Fecioara Maria. [Var.: (pop.) précestă adj.] – Din sl. prĕčista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preciza
PRECIZÁ, precizez, vb. I. Tranz. A determina, a stabili, a arăta, a exprima (ceva) în mod precis, exact; a elucida, a clarifica. ♦ A face să se distingă, să se vadă limpede, deslușit; a contura. – Din fr. préciser, it. precisare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precizabil
PRECIZÁBIL, -Ă, precizabili, -e, adj. Care poate fi precizat. – Preciza + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precizamente
PRECIZAMÉNTE adv. (Rar) În mod precis. – Din fr. précisément, it. precisamente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precizare
PRECIZÁRE, precizări, s. f. Acțiunea de a preciza și rezultatul ei; (concr.) ceea ce precizează cineva. – V. preciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precizie
PRECÍZIE s. f. 1. Faptul de a fi precis, calitatea de a măsura, de a determina sau de a indica precis; exactitate. ◊ Loc. adj. De precizie = (despre aparate de măsură) foarte exact. ♦ Eroare maximă care se admite la efectuarea unui calcul, a unei măsurări, a unui produs. 2. (Rar, la pl; în forma preciziune) Lămurire, informație precisă; precizare. Așteptăm noi preciziuni. [Var.: (înv.) preciziúne s. f.] – Din fr. précision, lat. praecisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preciziune
PRECIZIÚNE s. f. v. precizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preclasic
PRECLÁSIC, -Ă, preclasici, -ce, adj. (Mai ales despre opere artistice) Care este anterior perioadei clasice, care datează din epoca premergătoare clasicismului. ♦ (Substantivat) Scriitor sau creator de artă din această perioadă. – Din fr. préclassique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preclasicism
PRECLASICÍSM s. n. Perioadă din istoria literaturii sau a artei anterioară clasicismului. – Preclasic + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precoce
PRECÓCE adj. invar. (Despre ființe și însușiri ale lor) Care se dezvoltă fizic sau psihic înainte de vârsta normală, care este mai matur decât alții de aceeași vârstă. ♦ (Despre plante sau fructe) Care ajunge la maturitate foarte devreme, care înfrunzește devreme sau se coace repede; timpuriu, văratic. – Din fr. précoce, lat. praecox, -cis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precocitate
PRECOCITÁTE s. f. Însușirea de a fi precoce, dezvoltare înainte de vreme, timpurie, prematură. ♦ Însușire a animalelor de carne de a realiza sporuri în greutate, cu o valorificare mai mare a hranei în timpul îngrășării. – Din fr. précocité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precolumbian
PRECOLUMBIÁN, -Ă, precolumbieni, -e, adj. (Despre civilizație, artă) Care a existat în America înainte de descoperirea acesteia de către Cristofor Columb; care aparține acestei perioade. [Pr.: -bi-an] – Din fr. précolumbien (după n. pr. Columb).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precomandă
PRECOMÁNDĂ, precomenzi, s. f. Comandă făcută pentru o marfă înainte de a fi fabricată sau pusă în vânzare. – Pre^1- + comandă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precomă
PRECÓMĂ, precome, s. f. (Med.) Sindrom care precedă coma^1. – Din fr. précoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precombustie
PRECOMBÚSTIE, precombustii, s. f. (Tehn.) Fază a funcționării unor motoare care precedă aprinderea combustibilului. – Din fr. précombustion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precomprimare
PRECOMPRIMÁRE, precomprimări, s. f. Operație prin care elementele de beton armat sunt supuse unor eforturi de compresiune înainte de aplicarea sarcinilor reale din construcție. – Pre^1- + comprimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precomprimat
PRECOMPRIMÁT, -Ă, precomprimați, -te, adj. (Despre betonul armat; adesea substantivat) Care a fost supus operației de precomprimare. – Pre^1- + comprimat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconcentrare
PRECONCENTRÁRE, preconcentrări, s. f. (Min.) Operație prin care o substanță minerală este îmbogățită prin înlăturarea unei părți de steril. – După fr. préconcentration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconcepţie
PRECONCÉPȚIE, preconcepții, s. f. (Rar) Prejudecată. [Var.: preconcepțiúne s. f.] – Din fr. préconception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconcepție
PRECONCÉPȚIE, preconcepții, s. f. (Rar) Prejudecată. [Var.: preconcepțiúne s. f.] – Din fr. préconception.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconcepţiune
PRECONCEPȚIÚNE s. f. v. preconcepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconcepțiune
PRECONCEPȚIÚNE s. f. v. preconcepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconceput
PRECONCEPÚT, -Ă, preconcepuți, -te, adj. (Despre idei sau păreri) Admis, adoptat dinainte, fără o cercetare sau o experimentare prealabilă. – Pre^1- + conceput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconiza
PRECONIZÁ, preconizez, vb. I. Tranz. A proiecta, a prevedea, a emite o idee, o ipoteză; p. ext. a propune, a indica, a recomanda ceva. – Din fr. préconiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconizare
PRECONIZÁRE, preconizări, s. f. Acțiunea de a preconiza și rezultatul ei. – V. preconiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconizat
PRECONIZÁT, -Ă, preconizați, -te, adj. Proiectat, prevăzut; propus, indicat, recomandat. – V. preconiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preconsolidare
PRECONSOLIDÁRE, preconsolidări, s. f. (Geol.) Consolidare naturală a unui strat de pământ argilos supus, în trecut, unei sarcini geologice mai mari decât cea actuală. – Pre^1- + consolidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precontare
PRECONTÁRE, precontări, s. f. v. PRECONTA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

precontract
PRECONTRÁCT, precontracte, s. n. Contract provizoriu. – Pre^1- + contract (după fr. avant-contracte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precontractual
PRECONTRACTUÁL, -Ă, precontractuali, -e, adj. De dinaintea încheierii unui contract. [Pr.: -tu-al] – Pre^1- + contractual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precordial
PRECORDIÁL, -Ă, precordiali, -e, adj. (Anat.) Din regiunea anterioară a toracelui, din dreptul inimii. [Pr.: -di-al] – Din fr. précordial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precorector
PRECORECTÓR, precorectori, s. m. Persoană care face operația de precorec- tură. [Acc. și: precorector] – Pre^1- + corector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precorectură
PRECORECTÚRĂ, precorecturi, s. f. Corectură făcută înainte de a da un manuscris la tipar. – Pre^1- + corectură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precovârşi
PRECOVÂRȘÍ, precovârșesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A întrece, a fi mai presus de..., a depăși. – Pre^1- + covârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precovârși
PRECOVÂRȘÍ, precovârșesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A întrece, a fi mai presus de..., a depăși. – Pre^1- + covârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precreştin
PRECREȘTÍN, -Ă, precreștini, -e, adj. Anterior apariției creștinismului. – Pre^1- + creștin (după fr. préchrétien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precreștin
PRECREȘTÍN, -Ă, precreștini, -e, adj. Anterior apariției creștinismului. – Pre^1- + creștin (după fr. préchrétien).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precum
PRECÚM conj., adv. I. Conj. 1. (Introduce propoziții circumstanțiale de mod) Cum, așa cum, după cum. Sper că se va face precum doresc. ◊ Loc. adj. și adv. Precum se cade = cum se cuvine, cum trebuie (să fie). 2. (Introduce propoziții comparative) Tot astfel cum, ca și. M-a ajutat precum îl ajutasem și eu. 3. (Urmat de conj. „și”, stabilește un raport copulativ în cadrul aceleiași propoziții) Ca (și), cât (și); cum (și). Și-a destăinuit bucuriile, precum și necazurile. 4. (Introduce propoziții, adesea incidente, care cuprind o afirmație, o observație etc. sigură, categorică, cu caracter de concluzie) După cum, așa cum. ◊ Expr. (Exclamativ și fam.) Precum vezi = așa-i, asta-i (situația). Precum urmează, formulă prin care este anunțată o enumerare, o completare, o lămurire (a unei expuneri, a unei explicații, a unei relatări). 5. (Pop.; urmat de conj. „ca să”, introduce propoziții finale) Pentru (ca să...). ◊ (Urmat de conj. „că”, introduce propoziții completive directe) A susținut precum că toate sunt adevărate. II. Adv. Ca de exemplu, ca de pildă. – Pre^2 + cum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precumpăni
PRECUMPĂNÍ, precumpănesc, vb. IV. 1. Intranz. A avea mai multă greutate, influență, importanță decât altcineva sau altceva; a constitui elementul hotărâtor, a predomina; p. ext. a birui, a triumfa. 2. Tranz. A ține în cumpănă, a echilibra; a compensa, a contrabalansa, a cumpăni. – Pre^2 + cumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precumpănire
PRECUMPĂNÍRE, precumpăniri, s. f. Faptul de a precumpăni; preponderență, predominare. – V. precumpăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precumpănitor
PRECUMPĂNITÓR, -OÁRE, precumpănitori, -oare, adj. Care precumpănește, predomină ca număr, ca valoare, ca importanță; care constituie elementul hotărâtor; predominant, preponderent. – Precumpăni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupeţ
PRECUPÉȚ, -EÁȚĂ, precupeți, -e, s. m. și f. (Rar la m.) Persoană care cumpără de la producător zarzavaturi, fructe, păsări, ouă etc., pe care le revinde apoi cu preț mai ridicat, în piață sau pe străzile orașului. ♦ Producător individual (de legume, fructe etc.) care își vinde produsele pe piață. – Din bg. prekupeč.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupeț
PRECUPÉȚ, -EÁȚĂ, precupeți, -e, s. m. și f. (Rar la m.) Persoană care cumpără de la producător zarzavaturi, fructe, păsări, ouă etc., pe care le revinde apoi cu preț mai ridicat, în piață sau pe străzile orașului. ♦ Producător individual (de legume, fructe etc.) care își vinde produsele pe piață. – Din bg. prekupeč.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupeţi
PRECUPEȚÍ, precupețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Rar) A practica meseria de precupeț; p. ext. a vinde cu preț de speculă; a trafica. 2. Tranz. Fig. (în propoziții negative) A nu cruța nimic, a face totul pentru reușita cuiva sau a ceva, a dărui din plin, din belșug, cu generozitate. – Din precupeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupeți
PRECUPEȚÍ, precupețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Rar) A practica meseria de precupeț; p. ext. a vinde cu preț de speculă; a trafica. 2. Tranz. Fig. (în propoziții negative) A nu cruța nimic, a face totul pentru reușita cuiva sau a ceva, a dărui din plin, din belșug, cu generozitate. – Din precupeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupeţire
PRECUPEȚÍRE, precupețiri, s. f. Acțiunea de a precupeți și rezultatul ei; traficare. – V. precupeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupețire
PRECUPEȚÍRE, precupețiri, s. f. Acțiunea de a precupeți și rezultatul ei; traficare. – V. precupeți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precupire
PRECUPÍRE, precupiri, s. f. v. PRECUPI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

precurma
PRECURMÁ, precúrm, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) întrerupe (brusc), a (se) sfârși, a (se) curma. – Pre^1- + curma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precurmare
PRECURMÁRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) precurma și rezultatul ei. – V. precurma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precurmător
PRECURMĂTÓR, -OÁRE, precurmători, -oare, adj. (Înv.) Care pune capăt, care întrerupe, care oprește (brusc). – Precurma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precursor
PRECURSÓR, -OÁRE, precursori, -oare, s. m. și f. Persoană care pregătește, prin activitatea sa, terenul pentru o dezvoltare ulterioară mai largă într-un anumit domeniu; deschizător de drumuri; înaintaș, premergător. – Din fr. précurseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precuvânta
PRECUVÂNTÁ, precuvântez, vb. I. Tranz. (Înv.) A scrie, a face o precuvântare. – Pre^1- + cuvânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

precuvântare
PRECUVÂNTÁRE, precuvântări, s. f. (Înv.) Cuvânt introductiv, prefață. ♦ Cuvântare, discurs. – Pre^1- + cuvântare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preda
PREDÁ, predáu, vb. I. 1. Tranz. A da cuiva în primire un obiect, un bun care îi revine de drept sau de care trebuie să răspundă; a înmâna, a încredința, a remite, a transmite. 2. Refl. A se recunoaște învins și a se pune la dispoziția dușmanului, urmăritorului etc. ♦ Tranz. A da pe cineva în mâna cuiva care să dispună de el. 3. Tranz. A transmite, a comunica cuiva în mod sistematic cunoștințele unei discipline (în cadrul unei instituții de învățământ, al unor cursuri speciale); a expune o lecție. – Din sl. prĕdati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predabil
PREDÁBIL, -Ă, predabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi predat, înmânat; care este gata de a fi predat. – Preda + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predare
PREDÁRE, predări, s. f. Acțiunea de a (se) preda și rezultatul ei. – V. preda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predecedat
PREDECEDÁT, -Ă, predecedați, -te, adj. (Jur.) Decedat înainte de... – Pre^1- + decedat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predecesor
PREDECESÓR, -OÁRE, predecesori, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care a precedat pe cineva într-o funcție, într-un post, într-o activitate etc., considerată în raport cu aceasta; antecesor, înaintaș. 2. S. m. (Mai ales la pl.) Strămoș, înaintaș. – Din fr. prédécesseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predelă
PREDÉLĂ, predele, s. f. Partea inferioară a unui tablou reprezentând scene legate de subiectul principal al acestuia. – Din fr. prédelle, it. predella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predestina
PREDESTINÁ, predestinez, vb. I. Tranz. A hotărî dinainte soarta cuiva; a sorti, a meni, a ursi; a decide dinainte o acțiune. – Din fr. prédestiner, lat. praedestinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predestinare
PREDESTINARE, predestinări, s. f. Acțiunea de a predestina și rezultatul ei. ♦ Existența unui destin al omenirii stabilit de voința divină. – V. predestina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predestinat
PREDESTINÁT, -Ă, predestinați, -te, adj. A cărui soartă este dinainte hotărâtă de divinitate; sortit, menit, ursit la un anumit destin. – V. predestina. Cf. fr. prédestiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predestinaţie
PREDESTINÁȚIE, predestinații s. f. (Rar) Predestinare. – Din fr. prédestination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predestinație
PREDESTINÁȚIE, predestinații s. f. (Rar) Predestinare. – Din fr. prédestination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predetermina
PREDETERMINÁ, predetermin, vb. I. Tranz. A determina dinainte actele de voință ale cuiva; a decide dinainte o acțiune a cuiva. – Din fr. prédéterminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminant
PREDETERMINÁNT, -Ă, predeterminând, -te, adj., s. m. (Persoană) care determină dinainte, care decide înainte. – Din fr. prédéterminant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminare
PREDETERMINÁRE, predeterminări, s. f. Idee potrivit căreia un eveniment este determinat și fixat dinainte în cauzele și consecințele sale. ◊ Predeterminare divină = act prin care Dumnezeu a determinat de la început destinul omului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminat
PREDETERMINÁT, -Ă, predeterminați, -te, adj. (Rar; în unele concepții filosofice; despre acțiuni, acte de voință) Determinat dinainte de către divinitate sau de o cauză anterioară actului. – V. predetermina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminaţie
PREDETERMINÁȚIE s. f. (Rar; în unele concepții filosofice) Faptul de a predetermina. – Din fr. prédétermination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminație
PREDETERMINÁȚIE s. f. (Rar; în unele concepții filosofice) Faptul de a predetermina. – Din fr. prédétermination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predeterminism
PREDETERMINÍSM s. n. Concepție filosofică care consideră că actele de voință ale omului și desfășurarea evenimentelor istorice ar fi determinate dinainte de către divinitate. – Din fr. prédéterminisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predica
PREDICÁ, prédic, vb. I. Intranz. (Despre clerici) A rosti o predică. ◊ Expr. A predica în deșert (sau în pustiu) = a vorbi degeaba, a da sfaturi cuiva care nu le ascultă. ♦ Tranz. (Fam.) A recomanda ceva cu insistență; a răspândi, a propaga idei, concepții etc. – Din lat. praedicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicabil
PREDICÁBIL, -Ă, predicabili, -e, adj. Care poate fi aplicat unui subiect. – Din fr. prédicable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicament
PREDICAMÉNT, predicamente, s. n. (Log.) Categorie (de predicate (2)). – Din fr. prédicament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicare
PREDICÁRE, predicări, s. f. (Rar) Acțiunea de a predica și rezultatul ei; predică. – V. predica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicat
PREDICÁT, predicate, s. n. 1. (Gram.) Parte principală a propoziției, care arată o acțiune, o stare sau o însușire a subiectului. ◊ Predicat verbal = predicat exprimat printr-un verb predicativ la un mod personal (sau printr-o interjecție). Predicat nominal = predicat exprimat printr-un verb copulativ la un mod personal și un nume predicativ. 2. (Log.) Termen al unei judecăți de predicație reprezentând nota care se afirmă sau se neagă despre subiectul judecății. – Din fr. prédicat, lat. praedicatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicativ
PREDICATÍV, -Ă, predicativi, -e, adj. 1. (Gram.) Care formează sau poate forma predicatul (1); referitor la predicat. Verb predicativ = verb care poate constitui singur predicatul unei propoziții. Nume predicativ = nume care, împreună cu un verb copulativ, formează predicatul unei propoziții. Propoziție predicativă = propoziție care îndeplinește rolul de nume predicativ. 2. (Log.) Care se referă la predicat (2), care aparține predicatului. – Din fr. prédicatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicativitate
PREDICATIVITÁTE s. f. (Gram.) Însușire a unui cuvânt de a putea avea funcție de predicat (1). – Predicativ + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicator
PREDICATÓR, -OÁRE, predicatori, -oare, s. m. 1. Persoană care predică; propovăduitor. 2. Conducător al unor comunități baptiste. – Din fr. prédicateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicaţie
PREDICÁȚIE, predicații, s. f. Faptul de a enunța ceva despre un anumit lucru; enunț care reflectă raportul dintre un obiect și o însușire a sa. [Var.: predicațiúne s. f.] – Din lat. praedicatio, -onis, fr. prédication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicație
PREDICÁȚIE, predicații, s. f. Faptul de a enunța ceva despre un anumit lucru; enunț care reflectă raportul dintre un obiect și o însușire a sa. [Var.: predicațiúne s. f.] – Din lat. praedicatio, -onis, fr. prédication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicaţiune
PREDICAȚIÚNE s. f. v. predicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicațiune
PREDICAȚIÚNE s. f. v. predicație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predică
PRÉDICĂ, predici, s. f. Cuvântare rostită de un cleric în biserică, în care se explică și se comentează un text biblic și se dau credincioșilor îndrumări morale; omilie; p. gener. expunere cu conținut moralizator. – Din predica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicţie
PREDÍCȚIE, predicții, s. f. (Livr.) Prevestire. [Pr.: -ți-e. – Var.: predicțiúne s. f.] – Din fr. prédiction, lat. preadictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicție
PREDÍCȚIE, predicții, s. f. (Livr.) Prevestire. [Pr.: -ți-e. – Var.: predicțiúne s. f.] – Din fr. prédiction, lat. preadictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicţiune
PREDICȚIÚNE s. f. v. predicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predicțiune
PREDICȚIÚNE s. f. v. predicție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predigestie
PREDIGÉSTIE, predigestii, s. f. Totalitatea fenomenelor care pregătesc digestia. – Din fr. prédigestion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predilect
PREDILÉCT, -Ă, predilecți, -te, adj. Care constituie o preferință a cuiva, pentru care cineva simte sau are o deosebită înclinare sau plăcere; preferat, favorit. – După it. prediletto (după predilecție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predilecţie
PREDILÉCȚIE, predilecții, s. f. Înclinație, atracție deosebită pentru cineva sau ceva; preferință. ◊ Loc. adj. De predilecție = preferat, favorit. ◊ Loc. adv. Cu (sau de) predilecție = de preferință, mai ales, îndeosebi. – Din fr. prédilection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predilecție
PREDILÉCȚIE, predilecții, s. f. Înclinație, atracție deosebită pentru cineva sau ceva; preferință. ◊ Loc. adj. De predilecție = preferat, favorit. ◊ Loc. adv. Cu (sau de) predilecție = de preferință, mai ales, îndeosebi. – Din fr. prédilection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispozant
PREDISPOZÁNT, -Ă, predispozanți, -te, adj. Receptiv, sensibil, predispus la o boală. – Din fr. prédisposant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispoziţie
PREDISPOZÍȚIE, predispoziții, s. f. 1. Înclinare, dispoziție înnăscută pentru ceva, constituind premisa favorabilă pentru dezvoltarea talentului; înclinație, aplecare. 2. Sensibilitate crescută sau receptivitate a organismului față de anumite boli. – Din fr. prédisposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispoziție
PREDISPOZÍȚIE, predispoziții, s. f. 1. Înclinare, dispoziție înnăscută pentru ceva, constituind premisa favorabilă pentru dezvoltarea talentului; înclinație, aplecare. 2. Sensibilitate crescută sau receptivitate a organismului față de anumite boli. – Din fr. prédisposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispune
PREDISPÚNE, predispún, vb. III. Tranz. 1. A crea cuiva o anumită dispoziție, stare de spirit, a dispune la ceva. 2. (Med.) A face să aibă o deosebită sensibilitate sau receptivitate față de anumite boli. – Din fr. prédisposer (după dispune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispunere
PREDISPÚNERE, predispuneri, s. f. (Rar) Faptul de a fi predispus la ceva; p. ext. predispoziție, înclinare. – V. predispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predispus
PREDISPÚS, -Ă, predispuși, -se, adj. 1. Care are înclinație, dispoziție înnăscută spre ceva. 2. Care este receptiv, sensibil la unele boli. – V. predispune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predomina
PREDOMINÁ, predómin, vb. I. Intranz. A se impune prin număr, forță, valoare, autoritate; a se ridica deasupra altora, a avea întâietate, a domina, a predomni. – Din fr. prédominer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominant
PREDOMINÁNT, -Ă, predominanți, -te, adj. Care predomină; dominant, predominator, predomnitor. – Din fr. prédominant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominanţă
PREDOMINÁNȚĂ, predominanțe, s. f. (Rar) Predominare; caracter predominant. – Din fr. prédominance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominanță
PREDOMINÁNȚĂ, predominanțe, s. f. (Rar) Predominare; caracter predominant. – Din fr. prédominance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominare
PREDOMINÁRE s. f. Faptul de a predomina; predominanță, predominație, predomnire. – V. predomina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominator
PREDOMINATÓR, -OÁRE, predominatori, -oare, adj. (Rar) Predominant. – Predomina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominaţie
PREDOMINÁȚIE, predominații, s. f. Predominare. – Din fr. prédomination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predominație
PREDOMINÁȚIE, predominații, s. f. Predominare. – Din fr. prédomination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predomni
PREDOMNÍ, predomnesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A predomina. – Pre^2 + domni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predomnire
PREDOMNÍRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a predomni și rezultatul ei; predominare. – V. predomni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predomnitor
PREDOMNITÓR, -OÁRE, predomnitori, -oare, adj. (Înv.) Predominant. – Predomni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

predoslovie
PREDOSLOVÍE, predoslovii, s. f. (Înv.) Prefață, precuvântare, introducere în cărțile vechi (bisericești). [ Acc. și: predoslóvie] – Din sl. prĕdŭslovije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preducea
PREDUCEÁ, preducele, s. f. (Reg.) Potricală. ♦ Gaură făcută cu această unealtă. – Cf. bg. prĕdupčja „a perfora”, rom. preduf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preduf
PREDÚF s. n. v. produf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preechipă
PREECHÍPĂ, preechipe, s. f. Echipă din care se selecționează jucătorii pentru un meci oficial (important). [Pr.: pre-e-] – Pre^1- + echipă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preelectoral
PREELECTORÁL, -Ă, preelectorali, -e, adj. Care se petrece, care are loc înainte de alegeri. [Pr.: pre-e-] – Pre^1- + electoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preeminent
PREEMINÉNT, -Ă, preeminenți, -te, adj. Care este mai presus decât alții sau decât altele, superior (ca valoare, rang etc.) [Pr.: pre-e-] – Din fr. prééminent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preeminenţă
PREEMINÉNȚĂ, preeminențe, s. f. 1. Demnitate, privilegiu al unui rang. 2. Superioritate a cuiva sau a ceva. [Pr.: pre-e-] – Din fr. prééminence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preeminență
PREEMINÉNȚĂ, preeminențe, s. f. 1. Demnitate, privilegiu al unui rang. 2. Superioritate a cuiva sau a ceva. [Pr.: pre-e-] – Din fr. prééminence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preempţiune
PREEMPȚIÚNE s. f. (Jur.) I. 1. Dreptul de a cumpăra sau achiziționa (în particular, al Administrației de Stat) înaintea oricărei alte persoane. 2. Actul de cumpărare sau achiziție prin aplicarea acestui drept. II. Actul de a intra în posesiune înaintea altora. (cf. fr. préemption, engl. preemption < mlat. praeemption, praeemptio = achiziție anterioară, anticipată (< emptio = achiziție, cumpărare < supin. emptum al lui emere = a cumpăra; (sens inițial) a lua) < praeemere = a cumpăra înainte < lat. pref. prae- = pre- + emere = a cumpăra) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preempțiune
PREEMPȚIÚNE s. f. (Jur.) I. 1. Dreptul de a cumpăra sau achiziționa (în particular, al Administrației de Stat) înaintea oricărei alte persoane. 2. Actul de cumpărare sau achiziție prin aplicarea acestui drept. II. Actul de a intra în posesiune înaintea altora. (cf. fr. préemption, engl. preemption < mlat. praeemption, praeemptio = achiziție anterioară, anticipată (< emptio = achiziție, cumpărare < supin. emptum al lui emere = a cumpăra; (sens inițial) a lua) < praeemere = a cumpăra înainte < lat. pref. prae- = pre- + emere = a cumpăra) [MW, TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

preemţiune
PREEMȚIÚNE, preemțiuni, s. f. (Jur.; în sintagma) Drept de preemțiune = dreptul unei persoane de a fi preferată la cumpărarea unui lucru. [Pr.: pre-em-ți-u-] – Din fr. préémption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preemțiune
PREEMȚIÚNE, preemțiuni, s. f. (Jur.; în sintagma) Drept de preemțiune = dreptul unei persoane de a fi preferată la cumpărarea unui lucru. [Pr.: pre-em-ți-u-] – Din fr. préémption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preexista
PREEXISTÁ, pers. 3 preexístă, vb. I. Intranz. A exista înainte de..., a exista de mai înainte. [Pr.: pre-e-] – Din fr. préexister.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preexistent
PREEXISTÉNT, -Ă, preexistenți, -te, adj. Care există de mai înainte, care preexistă. [Pr.: pre-e-] – Din fr. préexistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preexistenţă
PREEXISTÉNȚĂ, preexistențe, s. f. Faptul de a preexista. ♦ Credința într-o existență anterioară a sufletului. [Pr.: pre-e] – Din fr. prééxistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preexistență
PREEXISTÉNȚĂ, preexistențe, s. f. Faptul de a preexista. ♦ Credința într-o existență anterioară a sufletului. [Pr.: pre-e] – Din fr. prééxistence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefabrica
PREFABRICÁ, prefábric, vb. I. Tranz. A fabrica într-o întreprindere elementele componente ale unei construcții, care apoi sunt montate și asamblate pe șantier. – Pre^1- + fabrica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefabricare
PREFABRICÁRE, prefabricări, s. f. Acțiunea de a prefabrica și rezultatul ei. – V. prefabrica. Cf. fr. préfabrication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefabricat
PREFABRICÁT, -Ă, prefabricați, -te, adj., s. n. (Piesă) care se află într-o fază intermediară de prelucrare; (piesă sau element de construcție) fabricat în prealabil într-o întreprindere pentru a fi montat și asamblat pe șantier. – V. prefabrica. Cf. fr. préfabriqué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefabricaţie
PREFABRICÁȚIE, prefabricații, s. f. Prefabricare. – Din fr. préfabrication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefabricație
PREFABRICÁȚIE, prefabricații, s. f. Prefabricare. – Din fr. préfabrication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preface
PREFÁCE, prefác, vb. III. 1. Tranz. și refl. A da sau a lua o formă nouă, un conținut nou; a (se) transforma, a (se) modifica, a (se) schimba, a (se) preschimba. 2. Tranz. A repara, a reface un obiect, schimbându-i (parțial sau total) aspectul, înfățișarea. 3. Refl. A încerca (prin atitudine, comportare) să dea o impresie falsă, pentru a induce în eroare; a simula. – Pre^2 + face (după sl. prĕtvoriti).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefacere
PREFÁCERE, prefaceri, s. f. Acțiunea de a (se) preface și rezultatul ei; schimbare, transformare; evoluție; reparare, refacere, prefăcătură. ◊ Prefacere euharistică = schimbarea elementelor euharistice (pâinea și vinul) în trupul și sângele lui Isus prin invocarea Duhului Sfânt. – V. preface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefaţa
PREFAȚÁ, prefațez, vb. I. Tranz. A scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Din fr. préfacer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefața
PREFAȚÁ, prefațez, vb. I. Tranz. A scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Din fr. préfacer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefaţator
PREFAȚATÓR, -OÁRE, prefațatori, -oare, s. m. și f. Persoană care scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Prefața + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefațator
PREFAȚATÓR, -OÁRE, prefațatori, -oare, s. m. și f. Persoană care scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Prefața + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefaţă
PREFÁȚĂ, prefețe, s. f. Scriere cu caracter explicativ, uneori analitic, precedând o operă literară sau științifică, în care este expus planul lucrării, se dau referiri bibliografice, critice etc.; precuvântare; predoslovie. – Din fr. préface, lat. praefatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefață
PREFÁȚĂ, prefețe, s. f. Scriere cu caracter explicativ, uneori analitic, precedând o operă literară sau științifică, în care este expus planul lucrării, se dau referiri bibliografice, critice etc.; precuvântare; predoslovie. – Din fr. préface, lat. praefatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefăcător
PREFĂCĂTÓR, -OÁRE, prefăcători, -oare, adj. (Rar) 1. Care transformă, schimbă, înnoiește. 2. Prefăcut. – Preface + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefăcătorie
PREFĂCĂTORÍE, prefăcătorii, s. f. Mod de comportare, de manifestare specific omului prefăcut; fățărnicie, ipocrizie, simulare, prefăcătură. – Prefăcător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefăcătură
PREFĂCĂTÚRĂ, prefăcături, s. f. (Rar) 1. Prefacere. 2. Prefăcătorie. – Preface + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefăcut
PREFĂCÚT, -Ă, prefăcuți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Fățarnic, viclean, ipocrit. – V. preface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefect
PREFÉCT, prefecți, s. m. 1. (În organizarea administrativ-teritorială a României) Reprezentant al conducerii centrale într-un județ, cu atribuții administrative. 2. Persoană care supraveghea și îndruma instrucția și educația într-o școală, în vechea organizare a învățământului din Imperiul Austro-Ungar. 3. (În Roma antică) Titlu dat unor funcționari din administrația civilă și militară; persoană având acest titlu. – Din lat. praefectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefectoral
PREFECTORÁL, -Ă, prefectorali, -e, adj. Care ține de prefectură, al prefectului. – Din fr. préfectoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefectură
PREFECTÚRĂ, prefecturi, s. f. 1. Funcția de prefect (1); instituția și unitatea administrativă condusă de prefect. 2. Timpul cât un prefect își exercită această funcție. 3. (În Roma antică) Funcția de prefect (3). – Din lat. praefectura, fr. préfecture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefera
PREFERÁ, prefér, vb. I. Tranz. A da întâietate sau precădere unui lucru, unei situații sau unei ființe, în raport cu altceva sau cu altcineva; a considera ceva sau pe cineva mai bun, mai valoros, mai important etc., în raport cu altceva sau cu altcineva; a aprecia mai mult ceva sau pe cineva. ◊ Loc. adv. De preferat = preferabil. [Var.: (înv.) preferí vb. IV] – Din fr. préférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferabil
PREFERÁBIL, -Ă, preferabili, -e, adj. Care merită să fie preferat, ales. – Din fr. préférable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferans
PREFERÁNS, (2) preferansuri, s. n. (Înv.) 1. Numele unui joc de cărți. 2. Partidă dintr-un astfel de joc. [Var.: (înv.) preferánț s. n., preferánță s. f.] – Din rus. preferans, fr. préférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferanţ
PREFERÁNȚ s. n. v. preferans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferanț
PREFERÁNȚ s. n. v. preferans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferanţă
PREFERÁNȚĂ s. f. v. preferans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferanță
PREFERÁNȚĂ s. f. v. preferans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferat
PREFERÁT, -Ă, preferați, -te, adj. Care este apreciat, dorit sau ales înaintea altuia, fiind considerat mai bun, mai valoros, mai important etc.; pentru care cineva are o preferință. ♦ (Substantivat) Ființă pe care cineva o preferă, o iubește mai mult. [Var.: (înv.) preferít, -ă adj.] – V. prefera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferenţă
PREFERÉNȚĂ s. f. v. preferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferență
PREFERÉNȚĂ s. f. v. preferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferenţial
PREFERENȚIÁL, -Ă, preferențiali, -e, adj. Care stabilește o preferință, care se acordă cu preferință; care se face în favoarea cuiva; de favoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. préférentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferențial
PREFERENȚIÁL, -Ă, preferențiali, -e, adj. Care stabilește o preferință, care se acordă cu preferință; care se face în favoarea cuiva; de favoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. préférentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferenţiat
PREFERENȚIÁT, -Ă, preferențiați, -te, adj. Pentru care cineva are o preferință; preferat. [Pr.: -ți-at] – Din preferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferențiat
PREFERENȚIÁT, -Ă, preferențiați, -te, adj. Pentru care cineva are o preferință; preferat. [Pr.: -ți-at] – Din preferință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferi
PREFERÍ vb. IV v. prefera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferinţă
PREFERÍNȚĂ, preferințe, s. f. Întâietate acordată unui obiect, unei situații, unei ființe atunci când există posibilitatea de a alege dintre mai multe obiecte, situații sau ființe; înclinație față de o anumită ființă. ◊ Loc. adv. De (sau cu) preferință = cu deosebire, mai ales. [Var.: (înv.) preferénță s. f.] – Din fr. préférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferință
PREFERÍNȚĂ, preferințe, s. f. Întâietate acordată unui obiect, unei situații, unei ființe atunci când există posibilitatea de a alege dintre mai multe obiecte, situații sau ființe; înclinație față de o anumită ființă. ◊ Loc. adv. De (sau cu) preferință = cu deosebire, mai ales. [Var.: (înv.) preferénță s. f.] – Din fr. préférence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preferit
PREFERÍT, -Ă adj. v. preferat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefeudal
PREFEUDÁL, -Ă, prefeudali, -e, adj. Care precedă feudalismul, anterior feudalismului, existent înainte de feudalism. [Pr.: -fe-u-] – Pre^1- + feudal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefigura
PREFIGURÁ, prefigurez, vb. I. Tranz. A prezenta, a schița ceva în linii mari, înainte de realizare, de aplicare; a avea sau a sugera toate trăsăturile unui lucru, ale unui fenomen etc. viitor. – Din fr. préfigurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefigurare
PREFIGURÁRE, prefigurări, s. f. Acțiunea de a prefigura și rezultatul ei; prefigurație. – V. prefigura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefigurativ
PREFIGURATÍV, -Ă, prefigurativi, -e, adj., s. n. (Livr.) (Element) care prefigurează. – Pre^1- + figurativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefiguraţie
PREFIGURÁȚIE, prefigurații, s. f. (Rar) Prefigurare. – Din fr. préfiguration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefigurație
PREFIGURÁȚIE, prefigurații, s. f. (Rar) Prefigurare. – Din fr. préfiguration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefiltrare
PREFILTRÁRE, prefiltrări, s. f. Trecere a apei prin prefiltru înaintea filtrării propriu-zise. – Pre^1- + filtrare (după engl. prefiltering).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefiltru
PREFÍLTRU, prefiltre, s. n. Filtru cu strat filtrant de nisip cu granule mai mari, așezat înaintea filtrului principal al instalației de tratare a apei, pentru a reduce încărcarea acestuia. – Pre^1 + filtru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefira
PREFIRÁ, prefir, vb. I. 1. Tranz. A lăsa să treacă printre degete; p. ext. a lua rând pe rând la examinare. ◊ Refl. A se perinda prin fața ochilor, prin minte etc. 2. Refl. A se infiltra, a-și face loc încetul cu încetul; a se furișa, a se strecura. 3. Refl. și tranz. A (se) răsfira, a (se) răspândi, a (se) împrăștia. – Pre^2 + fir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefirare
PREFIRÁRE s. f. Acțiunea de a (se) prefira și rezultatul ei. – V. prefira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefirat
PREFIRÁT, -Ă, prefirați, -te, adj. Răsfirat, împrăștiat, răspândit. – V. prefira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefix
PREFÍX, prefixe, s. n. 1. Afix care se atașează înaintea rădăcinii sau a temei unui cuvânt, pentru a forma un derivat. 2. (În telefonia interurbană automată) Număr care indentifică o anumită localitate sau țară și se formează înaintea numărului de telefon al abonatului. – Din fr. préfixe, lat. praefixus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixa
PREFIXÁ, prefixez, vb. I. Tranz. A atașa un prefix unui cuvânt pentru a forma un derivat. – Din fr. préfixer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixal
PREFIXÁL, -Ă, prefixali, -e, adj. (Despre formații lexicale derivate) Format cu ajutorul unui prefix, care conține un prefix; (despre elemente derivative) cu caracter de prefix. – Din fr. préfixal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixare
PREFIXÁRE, prefixări, s. f. Acțiunea de a prefixa și rezultatul ei; prefixație. – V. prefixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixat
PREFIXÁT, -Ă, prefixați, -te, adj. (Despre cuvinte derivate) Care este format cu un prefix. – V. prefixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixaţie
PREFIXÁȚIE, prefixații, s. f. (Înv.) Prefixare. – Din fr. préfixation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixație
PREFIXÁȚIE, prefixații, s. f. (Înv.) Prefixare. – Din fr. préfixation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixoid
PREFIXOÍD, prefixoide, s. n. Pseudoprefix. – Din prefix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefixoidal
PREFIXOIDÁL, -Ă, prefixoidali, -e, adj. Format cu ajutorul unui prefixoid; care conține un prefixoid; (despre elemente derivative) cu caracter de prefixoid. [Pr.: -xo-i-] – Prefixoid + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefloraţie
PREFLORÁȚIE, preflorații, s. f. Mod de așezare a părților componente ale unei flori în mugurul floral. – După fr. préfloraison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preflorație
PREFLORÁȚIE, preflorații, s. f. Mod de așezare a părților componente ale unei flori în mugurul floral. – După fr. préfloraison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefoliaţie
PREFOLIÁȚIE, prefoliații, s. f. Mod de dispunere a frunzelor în mugur. [Pr.: -li-a-] – Din fr. préfoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prefoliație
PREFOLIÁȚIE, prefoliații, s. f. Mod de dispunere a frunzelor în mugur. [Pr.: -li-a-] – Din fr. préfoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preforjare
PREFORJÁRE, preforjări, s. f. Operație de forjare preliminară, aplicată unei piese înainte de a i se da forma definitivă. – Pre^1- + forjare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preformare
PREFORMÁRE, preformări, s. f. Operație prin care pâslele conice sunt transformate în pălării bărbătești cu calotă și bor. – Pre^1- + formare (după fr. préformation).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preformaţie
PREFORMAȚIE, preformații, s. f. (Înv.) Conformație moștenită; predispoziție. – Din fr. préformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preformație
PREFORMAȚIE, preformații, s. f. (Înv.) Conformație moștenită; predispoziție. – Din fr. préformation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preformism
PREFORMÍSM s. n. Teorie speculativă potrivit căreia organele corpului uman adult se găsesc miniaturizate în gamet, dezvoltarea ontogenetică constând în creșteri de volum. – Din germ. Präformismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregăti
PREGĂTÍ, pregătesc, vb. IV. Tranz. 1. A aranja ceva din timp, a face ca ceva să fie gata; a prepara. ◊ Expr. A pregăti terenul = a crea condiții prielnice pentru... ♦ Refl. A fi pe punctul de a..., a fi gata să... 2. A instrui, a forma în vederea unei activități; a da lecții, a medita. + Tranz. și refl. A studia temeinic; a învăța. 3. A preveni pe cineva cu privire la un eveniment (neplăcut), a anunța cuiva un lucru pe ocolite. 4. A găti o mâncare. – Pre^1- + găti (după lat. praeparare sau germ. vorbereiten).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregătire
PREGĂTÍRE, pregătiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) pregăti și rezultatul ei. 2. (În sintagma) Pregătire de foc = acțiune masivă și unitară de foc (realizată de trupe de rachete, artilerie și aviație), executată înainte de începerea ofensivei, în scopul neutralizării, nimicirii și distrugerii inamicului. – V. pregăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregătit
PREGĂTÍT, -Ă, pregătiți, -te, adj. (Despre oameni) Care are pregătirea, cunoștințele necesare pentru a desfășura o activitate; care are o cultură temeinică (într-un anumit domeniu); instruit, cult, format. – V. pregăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregătitor
PREGĂTITÓR, -OÁRE, pregătitori, -oare, adj. Care pregătește (1) ceva; care servește pentru pregătire; preparator. – Pregăti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregeneric
PREGENÉRIC, pregenerice, s. n. Suită de secvențe care precedă genericul unui film. – Din fr. prégénérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preget
PREGÉT s. n. (Pop.) Lipsă de activitate; încetare, înterupere a unei activități; răgăz, tihnă; ezitare, șovăire. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) preget = a) (care are loc) fără întrerupere; neîntrerupt, neobosit; b) (care are loc) neîntârziat, imediat, repede. – Din pregeta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregeta
PREGETÁ, préget, vb. I. Intranz. (Pop.) A sta pe gânduri înainte de a face ceva; a șovăi, a ezita, a se codi; p. ext. a întârzia, a zăbovi, a se lenevi, a sta inactiv. – Probabil lat. *prigitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregetare
PREGETÁRE s. f. (Rar) Faptul de a pregeta; șovăire, ezitare; întârziere, zăbovire. – V. pregeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preglaciar
PREGLACIÁR, -Ă, preglaciari, -e, adj. (Geol.) Anterior epocii glaciare cuater- nare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. préglaciaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregnant
PREGNÁNT, -Ă, pregnanți, -le, adj. Care iese în relief, care se impune prin evidență; vizibil, clar, evident; expresiv. – Din germ. prägnant, fr. prégnant. Cf. it. pregnante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregnanţă
PREGNÁNȚĂ s. f. însușirea de a fi pregnant. – Din germ. Prägnanz, fr. prégnance. Cf. it. pregnanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregnanță
PREGNÁNȚĂ s. f. însușirea de a fi pregnant. – Din germ. Prägnanz, fr. prégnance. Cf. it. pregnanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregusta
PREGUSTÁ, pregúst, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A gusta o băutură, o mâncare înainte de consumare. – Pre^1- + gusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregustare
PREGUSTÁRE, pregustări, s. f. Acțiunea de a pregusta. – V. pregusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pregustat
PREGUSTÁT, -Ă, pregustați, -te, adj. (Înv. și reg.; despre băuturi, mâncăruri) Care a fost gustat înainte de consumare. – V. pregusta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prehensil
PREHENSÍL, -Ă, prehensili, -e, adj. (Despre organe animale) Care are facultatea de a apuca. Maimuța are coadă prehensilă. – Din fr. préhensile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preindustrializare
PREINDUSTRIALIZÁRE, preindustrializări, s. f. Primă prelucrare a materiilor prime (textile). [Pr.: pre-in-dus-tri-a-] – Pre^1- + industrializare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preinfarct
PREINFÁRCT, preinfarcte, s. n. (Med.) Insuficiență coronariană care se manifestă prin aspecte intennediare între angina pectorală și infarctul miocardic propriu-zis. [Pr.: pre-in-] – Din germ. Präinfarkt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preistoric
PREISTÓRIC, -Ă, preistorici, -ce, adj. Care aparține preistoriei, privitor la preistorie, din timpul preistoriei. ♦ Fig. (Glumeț) (Foarte) vechi, învechit, perimat. [Pr.: pre-is-] – Din fr. préhistorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preistorie
PREISTÓRIE s. f. 1. Perioadă din istoria omenirii de la originea omului până la apariția primelor documente scrise. 2. Parte a istoriei care studiază preistoria (1). [Pr.: pre-is-] – Din fr. préhistoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preîncălzi
PREÎNCĂLZÍ, preîncălzesc, vb. IV. Tranz. A încălzi în prealabil un fluid în scopul ameliorării unui proces termic, de prelucrare etc. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + încălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preîncălzire
PREÎNCĂLZÍRE, preîncălziri, s. f. Acțiunea de a preîncălzi și rezultatul ei. [Pr.: pre-in-] – V. preîncălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preîncălzitor
PREÎNCĂLZITÓR, preîncălzitoare, s. n. Instalație care servește la preîncălzire. [Pr.: pre-în-] – Preîncălzi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preînnoi
PREÎNNOÍ, preînnoiesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A restaura, a renova o clădire, un monument. 2. Tranz. și refl. A (se) reînnoi, a (se) redeștepta, a reînvia; a (se) împrospăta. [Pr.: pre-în-] – Var.: prenoí vb. IV] – Pre^1- + înnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preînnoire
PREÎNNOÍRE, preînnoiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) preînnoi și rezultatul ei. [Pr.: pre-în-] – V. preînnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preînregistrare
PREÎNREGISTRÁRE, preînregistrări, s. f. Înregistrare prealabilă a părții sonore a unui film. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + înregistrare (după engl. pre-recording).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preînregistrat
PREÎNREGISTRÁT, -Ă, preînregistrați, -te, adj. (Despre partea sonoră a unui film) Înregistrat în prealabil în studio. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + înregistrat (după engl. pre-recorded).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preîntâmpina
PREÎNTÂMPINÁ, preîntấmpin, vb. I. Tranz. A lua din timp măsuri de precauție pentru a înlătura ceva (neplăcut); a preveni. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + întâmpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preîntâmpinare
PREÎNTÂMPINÁRE, preîntâmpinări, s. f. Acțiunea de a preîntâmpina și rezultatul ei; prevenire. – V. preîntâmpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejmă
PRÉJMĂ s. f. v. preajmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejmet
PRÉJMET, prejmete, s. n. (Înv.) Împrejurime, preajmă. – Preajmă + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejos
PREJÓS adv. (În loc. adv.) Mai prejos = în inferioritate față de cineva sau de ceva; mai puțin, mai slab, mai prost decât... – Pre^2 + jos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudecată
PREJUDECÁTĂ, prejudecăți, s. f. Părere, idee preconcepută (și adesea eronată) pe care și-o face cineva asupra unui lucru, adoptată, de obicei, fără cunoașterea directă a faptelor sau impusă prin educație, societate; prejudeț, prejudiciu. – Pre^1- + judecată (după fr. préjugé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudeţ
PREJUDÉȚ, prejudețe, s. n. (Înv.) Prejudecată. – Pre^1- + județ (după lat. praejudicium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudeț
PREJUDÉȚ, prejudețe, s. n. (Înv.) Prejudecată. – Pre^1- + județ (după lat. praejudicium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudicia
PREJUDICIÁ, prejudiciez, vb. I. Tranz. A cauza cuiva un prejudiciu. [Pr.: -ci-a] – Din fr. préjudicier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudiciabil
PREJUDICIÁBIL, -Ă, prejudiciabili, -e, adj. Care poate aduce prejudicii; păgubitor, vătămător. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. préjudiciable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudicial
PREJUDICIÁL, -Ă, prejudiciali, -e, adj. Care precedă o judecată; p. gener: preliminar. [Pr.: -ci-at] – Din fr. préjudiciel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudiciat
PREJUDICIÁT, -Ă, prejudiciați, -te, adj. Vătămat, păgubit. [Pr.: -ci-at] – V. prejudicia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudiciu
PREJUDICÍU, prejudicii, s. n. 1. Pagubă, daună; p. ext. știrbire a onoarei, a reputației, a prestigiului cuiva. ♦ (Jur.) Atingere adusă intereselor matrimoniale ale unei persoane ori reputației sau onoarei sale. 2. (Înv.) Prejudecată. [Var.: (înv.) prejudițíu s. n.] – Din fr. préjudice, lat. praejudicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudiţiu
PREJUDÍȚIU s. n. v. prejudiciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prejudițiu
PREJUDÍȚIU s. n. v. prejudiciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelarg
PRELÁRG s. n. (Înv.) Întindere vastă, spațiu întins. ◊ Loc. prep. În prelargul = în largul, pe întinsul, în cuprinsul. – Pre^2 + larg.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelat
PRELÁT, prelați, s. m. Înalt demnitar bisericesc. – Din fr. prélat, lat. praelatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelată
PRELÁTĂ, prelate, s. f. Bucată de pânză deasă (impermeabilă) cu care se acoperă platforma unui autocamion, un autovehicul staționat, diverse materiale etc. – Din fr. prélart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelatin
PRELATÍN, -Ă, prelatini, -e, adj. Care este anterior epocii latine. – Pre^1- + latin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelatură
PRELATÚRĂ, prelaturi, s. f. Demnitate de prelat. – Din fr. prélature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelecţie
PRELÉCȚIE s. f. v. prelecțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelecție
PRELÉCȚIE s. f. v. prelecțiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelecţiune
PRELECȚIÚNE, prelecțiuni, s. f. (Înv.) Prelegere. [Var.: (înv.) prelécție s. f.] – Din lat. praelectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelecțiune
PRELECȚIÚNE, prelecțiuni, s. f. (Înv.) Prelegere. [Var.: (înv.) prelécție s. f.] – Din lat. praelectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelegere
PRELÉGERE, prelegeri, s. f. Curs, lecție în învățământul universitar; conferință publică (aparținând unui ciclu); prelecție. – Cf. lat. praelegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preleva
PRELEVÁ, prelév, vb. I. Tranz. A detașa, a extrage, a lua (cu anticipație) o parte (relativ mică) dintr-un tot, dintr-un ansamblu. [Prez. ind. și: prelevez] – Din fr. prélever.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelevare
PRELEVÁRE, prelevări, s. f. Acțiunea de a preleva și rezultatul ei. – V. preleva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelevat
PRELEVÁT, -Ă, prelevați, -te, adj. Care este detașat, extras dintr-un tot, dintr-un ansamblu. – V. preleva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelimina
PRELIMINÁ, preliminez, vb. I. Tranz. A calcula, a aprecia, a fixa cu anticipație. [Prez. ind. și: prelímin] – Din preliminar (formație regresivă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preliminar
PRELIMINÁR, -Ă, (1) preliminarii, s. n., (2) preliminari, -e, adj. 1. S. n. (La pl.) Acțiune premergătoare; introducere la ceva; preparative. ♦ Etapă dintr-o competiție sportivă în care sunt selecționate echipele sau sportivii participanți la faza finală a competiției. ♦ Parte introductivă generală (a unui tratat internațional, a unei convenții); preambul. 2. Adj. Care precedă o acțiune, un fapt; premergător; care servește ca introducere; introductiv; p. ext. prealabil. [Var.: prelimináriu, -ie adj.] – Din fr. préliminaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preliminare
PRELIMINÁRE, preliminări, s. f. Includere în mod treptat, în cheltuielile curente, a unor sume care reprezintă cheltuieli viitoare, spre a evita creșterea excesivă a cheltuielilor din perioadele următoare. – V. prelimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preliminariu
PRELIMINÁRIU, -IE adj. v. preliminar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preliminat
PRELIMINÁT, -Ă, preliminați, -te, adj. (Rar) Calculat, apreciat, fixat cu anticipație. – V. prelimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelinge
PRELÍNGE, prelíng, vb. III. Refl. 1. (Despre lichide) A se scurge foarte încet, picătură cu picătură (de-a lungul unui obiect, pe marginea unui vas); a curge domol. ♦ Tranz. A lăsa să curgă încet. 2. (Fam.) A se strecura, a se furișa; a aluneca. – Pre^2 + linge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelingere
PRELÍNGERE, prelingeri, s. f. Acțiunea de a (se) prelinge și rezultatul ei. – V. prelinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelins
PRELÍNS, -Ă, prelinși, -se, adj. (Despre păr sau pene) Neted, lucios și lipit de corp, lipsit de ondulații; (despre ființe) cu părul sau penele netede, lucioase și lipite de corp; foarte lins. – V. prelinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelogic
PRELÓGIC, -Ă, prelogici, -ce, adj. (Despre gândirea, mentalitatea primitivă) Care nu se conformează normelor logicii, fiind dominat de emoții. – Din fr. prélogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelua
PRELUÁ, preiáu, vb. I. Tranz. A lua în primire; a lua asupra sa, pe seama sa. [Pr.: -lu-a] – Pre^2 + lua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preluare
PRELUÁRE, preluări, s. f. Acțiunea de a prelua și rezultatul ei. [Pr.: -lu-a-] – V. prelua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucra
PRELUCRÁ, prelucrez, vb. I. Tranz. 1. A modifica forma, dimensiunile, constituția sau aspectul unui material (pentru a obține produse finite, materii prime etc.). ♦ A adapta unor scopuri determinate o operă literară, științifică etc. 2. A expune, a explica, a analiza în fața unei adunări conținutul unor documente, al unei rezoluții, al unui articol din presă etc. ♦ A căuta să convingă pe cineva să facă ceva, să recunoască ceva etc. – Pre^2 + lucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucrabil
PRELUCRÁBIL, -Ă, prelucrabili, -e, adj. (Despre materiale) Care se poate prelucra (1), care poate fi supus operației de prelucrare. – Prelucra + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucrare
PRELUCRÁRE, prelucrări, s. f. Acțiunea de a prelucra și rezultatul ei; (concr.) operă literară, științifică, expunere cu caracter politic etc. realizată pe baza unui izvor cunoscut. – V. prelucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucrat
PRELUCRÁT, -Ă, prelucrați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost modificat (și finisat) în urma operației de prelucrare. – V. prelucra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucrativ
PRELUCRATÍV, -Ă, prelucrativi, -e, adj. (Rar) Care poate fi prelucrat. – Prelucrat + suf. -iv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelucrător
PRELUCRĂTÓR, -OÁRE, prelucrători, -oare, adj. Care prelucrează, al cărui obiectiv este prelucrarea materialelor. Industrie prelucrătoare. – Prelucra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preluda
PRELUDÁ, preludez, vb. I. Intranz. (Livr.) 1. A-și încerca vocea sau instrumentul înainte de a executa o bucată muzicală; p. ext. a începe să cânte. 2. A efectua o acțiune preliminară. [Var.: (înv.) prelúde vb. III] – Din fr. préluder, lat. praeludere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preludare
PRELUDÁRE, preludări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a preluda și rezultatul ei. – V. preluda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelude
PRELÚDE vb. III v. preluda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preludiu
PRELÚDIU, preludii, s. n. 1. Partea introductivă a unei compoziții muzicale mai ample. ♦ Spec. Prima piesă muzicală dintr-o suită instrumentală; piesă care precedă o fugă sau un coral. ♦ Piesă instrumentală independentă, scrisă în formă liberă. 2. Exercițiu muzical pregătitor; p. ext. improvizație. 3. Fig. Ceea ce anunță, precedă sau pregătește o acțiune sau un eveniment; acțiune premergătoare. – Din fr. prélude, it. preludio, germ. Präludium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelung
PRELÚNG, -Ă, prelungi, adj. 1. Care are o formă alungită, (aproximativ) lungă. 2. Care durează mult; prelungit. – Lat. perlongus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelungi
PRELUNGÍ, prelungesc, vb. IV. 1. Tranz. A face mai lung; a lungi. 2. Tranz. și refl. A face să dureze sau a dura mai mult; a (se) lungi. ♦ Tranz. A amâna un termen, o scadență. – Din prelung.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelungire
PRELUNGÍRE, prelungiri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) prelungi și rezultatul ei. ♦ Timp acordat cuiva peste un anumit termen inițial stabilit. 2. (Concr.) Parte a unui obiect care constituie o extindere, o continuare a lui. – V. prelungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelungit
PRELUNGÍT, -Ă, prelungiți -te, adj. (Despre obiecte) La care s-a adăugat ceva pentru a-l lungi. – V. prelungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prelungitor
PRELUNGITÓR, prelungitoare, s. n. Obiect sau fragment dintr-un obiect care servește la prelungirea altor obiecte. ◊ (Adjectival) Tub prelungitor. – Prelungi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premarxist
PREMARXÍST, -Ă, premarxiști, -ste, adj. Care precedă marxismul, imediat anterior marxismului. – Pre^1- + marxist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prematur
PREMATÚR, -Ă, prematuri, -e, adj., s. m. 1. Care se întâmplă sau apare înainte de vreme ori prea devreme; pretimpuriu. 2. Adj., s. m. (Copil) născut înainte de termen. [Acc. și: premátur] – Din lat. praematurus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premedicaţie
PREMEDICÁȚIE, premedicații, s. f. (Med.) Administrare de medicamente înaintea unei intervenții chirurgicale în vederea calmării bolnavului, diminuării secrețiilor etc. – Din fr. prémédication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premedicație
PREMEDICÁȚIE, premedicații, s. f. (Med.) Administrare de medicamente înaintea unei intervenții chirurgicale în vederea calmării bolnavului, diminuării secrețiilor etc. – Din fr. prémédication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premedita
PREMEDITÁ, premeditez, vb. I. Tranz. A pune la cale, a pregăti, a plănui o acțiune (de obicei reprobabilă). – Din fr. préméditer, lat. praemeditari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditare
PREMEDITÁRE, premeditări, s. f. Acțiunea de a premedita și rezultatul ei; premeditație. ♦ (Jur.) Circumstanță agravantă constând în săvârșirea în mod deliberat, pe baza unor pregătiri minuțioase, a unei infracțiuni. ◊ Loc. adj. și adv. Cu premeditare = (în mod) premeditat. – V. premedita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditat
PREMEDITÁT, -Ă, premeditați, -te, adj. Pus la cale, plănuit dinainte; săvârșit în mod deliberat. – V. premedita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditaţie
PREMEDITÁȚIE, premeditații, s. f. (Înv.) Premeditare. [Var.: (înv.) premeditațiúne s. f.] – Din fr. préméditation, lat. praemeditatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditație
PREMEDITÁȚIE, premeditații, s. f. (Înv.) Premeditare. [Var.: (înv.) premeditațiúne s. f.] – Din fr. préméditation, lat. praemeditatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditaţiune
PREMEDITAȚIÚNE s. f. v. premeditație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeditațiune
PREMEDITAȚIÚNE s. f. v. premeditație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeneală
PREMENEÁLĂ s. f. v. primeneală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premeni
PREMENÍ vb. IV v. primeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premenire
PREMENÍRE s. f. v. primenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premenit
PREMENÍT^1 s. n. v. primenit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premenit
PREMENÍT^2, -Ă adj. v. primenit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premenopauză
PREMENOPÁUZĂ s. f. (Med.) Sindrom care precedă menopauza. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. préménopause.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premergător
PREMERGĂTÓR, -OÁRE, premergători, -oare, adj. Care premerge, precedă ceva sau pe cineva. ♦ (Substantivat) Precursor, predecesor, înaintaș. – Pre^1- + mergător (după fr. précurseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premerge
PREMÉRGE, pers. 3 premerge, vb. III. Intranz. A fi, a exista, a se întâmpla înaintea unui eveniment, a unei acțiuni etc.; a preceda. – Pre^1- + merge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premia
PREMIÁ, premiez, vb. I. Tranz. A acorda, a conferi cuiva un premiu. [Pr.: -mi-a] – Din lat. praemiare, it. premiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premial
PREMIÁL, -Ă, premiali, -e, adj. (Rar) De premii, privitor la premii, pentru premii. ♦ Sistem premial = instrument economic cu ajutorul căruia se asigură sporirea cointeresării materiale a personalului; parte a sistemului de salarizare care se referă la condițiile de acordare a premiilor și a primelor. [Pr.: -mi-al] – Premiu + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premiant
PREMIÁNT, -Ă, premianți, -te, s. m. și f. Elev care a obținut un premiu la sfârșitul anului școlar. ♦ (Adjectival) Elev premiant. ♦ Persoană care a obținut un premiu la un concurs. [Pr.: -mi-ant] – Premia + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premiat
PREMIÁT, -Ă, premiați, -te, adj. Căruia i s-a acordat un premiu. [Pr.: -mi-at] – V. premia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premier
PREMIÉR, -Ă, premieri, -e, s. m., s. f. I. 1. S. m. Prim-ministru. 2. S. f. Femeie care supraveghează sau execută probele într-un atelier de croitorie, de lenjerie sau într-o casă de mode. II. S. f. Prima reprezentație a unei piese de teatru, a unei opere, a unui film; p. ext. inaugurare a unei activități. Premieră industrială. [Pr.: -mi-er] – Din fr. premier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premiere
PREMIÉRE, premieri, s. f. Acțiunea de a premia și rezultatul ei. [Pr.: -mi-e-] – V. premia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premilitar
PREMILITÁR, -Ă, premilitari, -e, adj. Care aparține premilităriei, privitor la premilitărie. ♦ (Substantivat) Tânăr care era încadrat în premilitărie. – Din fr. prémilitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premilitărie
PREMILITĂRÍE s. f. Pregătire militară organizată în România, înainte de cel de-al Doilea Război Mondial, pentru tinerii între 18 și 21 de ani. – Premilitar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premisă
PREMÍSĂ, premise, s. f. 1. (Log.) Fiecare dintre propozițiile inițiale ale unui raționament, din care se deduce concluzia. 2. Idee de bază, punct de plecare. [Var.: premíză s. f.] – Din fr. prémisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premiu
PRÉMIU, premii s. n. Recompensă materială sau distincție acordată cuiva pentru merite și succese deosebite obținute într-un domeniu de activitate, la un concurs etc. ♦ Distincție acordată la sfârșitul anului școlar elevilor care au obținut cele mai bune rezultate la învățătură. – Din lat. praemium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premiză
PREMÍZĂ s. f. v. premisă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premodern
PREMODÉRN, -Ă, premoderni, -e, adj. Care precedă epoca modernă. – Pre^1- + modern.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premolar
PREMOLÁR, premolari, s. m. Fiecare dintre dinții mamiferelor situați între canini și molari. ◊ (Adjectival) Dinte premolar. – Din fr. prémolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premonitie
PREMONÍTIE, premoniții, s. f. Presimțire, fără un motiv rațional, a unui fapt viitor și care, uneori, se realizează prin intermediul viselor (vise premonitive). – Din fr. prémonition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premonitoriu
PREMONITÓRIU, -IE, premonitorii, adj. (Med.; despre simptome) Care precedă o anumită boală. – Din fr. prémonitoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premonopolist
PREMONOPOLÍST, -Ă, premonopoliști, -ste, adj. Care precedă monopolismul, care este imediat anterior dezvoltării monopolurilor. – Pre^1- + monopolist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premuniţie
PREMUNÍȚIE, s. f. (Med.) Imunitate la altă infecție a unui organism deja infectat. – Din fr. prémunition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premuniție
PREMUNÍȚIE, s. f. (Med.) Imunitate la altă infecție a unui organism deja infectat. – Din fr. prémunition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

premutarisire
PREMUTARISÍRE s. f. v. premutarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

premutarisit
PREMUTARISÍT adj. v. premutarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prenadez
PRENADÉZ s. n. Substanță vâscoasă adezivă folosită la lipit. – Cf. adeziv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenarcoză
PRENARCÓZĂ, prenarcoze, s. f. (Med.) Preanestezie. – Din fr. prénarcose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenatal
PRENATÁL, -Ă, prenatali, -e, adj. Care precedă nașterea, care are loc înainte de naștere. – Din fr. prénatal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenoi
PRENOÍ vb. IV v. preînnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenota
PRENOTÁ, prenotez, vb. I. Tranz. (Rar) A înscrie dinainte pe cineva pe o listă, pentru a-l avea în evidență. – Pre^1- + nota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenotare
PRENOTÁRE, prenotări, s. f. (Rar) Acțiunea de a prenota și rezultatul ei. – V. prenota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenumăra
PRENUMĂRÁ, prenúmăr, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A (se) număra printre..., a (se) socoti între... – Pre^2 + număra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenumărare
PRENUMĂRÁRE, prenumărări, s. f. (Rar) Faptul de a (se) prenumăra. [Var.: prenumeráre s. f.] – V. prenumăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenume
PRENÚME, prenume, s. n. Nume care se dă unui om la naștere și care distinge pe fiecare dintre membrii aceleiași familii; nume de botez. – Din fr. prénom, lat. praenomen (după nume).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenumerant
PRENUMERÁNT, prenumeranți, s. m. (Ieșit din uz) Abonat la o publicație periodică sau la o carte încă netipărită; p. ext. persoană care contribuie la o listă de subscripție. – Din lat. praenumerans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenumerare
PRENUMERÁRE s. f. v. prenumărare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenupţial
PRENUPȚIÁL, -Ă, prenupțiali, -e, adj. Prealabil căsătoriei. ◊ Certificat prenupțial = certificat medical care atestă că viitorii soți sunt apți pentru căsătorie. ◊ Contract prenupțial = contract între viitorii soți prin care se stabilește de comun acord modul de delimitare a bunurilor proprii fiecăruia dintre ei. [Pr.: -ți-al] – Din fr. prénupțial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prenupțial
PRENUPȚIÁL, -Ă, prenupțiali, -e, adj. Prealabil căsătoriei. ◊ Certificat prenupțial = certificat medical care atestă că viitorii soți sunt apți pentru căsătorie. ◊ Contract prenupțial = contract între viitorii soți prin care se stabilește de comun acord modul de delimitare a bunurilor proprii fiecăruia dintre ei. [Pr.: -ți-al] – Din fr. prénupțial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preobrajenie
PREOBRAJÉNIE s. f. (Pop.) Sărbătoare religioasă ortodoxă ținută la 6 august; Schimbarea la Față a Domnului. [Pr.: pre-o-] – Din sl. prĕobraženije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preocupa
PREOCUPÁ, preocúp, vb. I. 1. Tranz. (Despre idei, sentimente etc.) A pune stăpânire pe cineva, a domina, a absorbi; p. ext. a neliniști, a frământa, a îngrijora. 2. Refl. A se interesa îndeaproape, a purta de grijă (de cineva sau de ceva). ♦ Tranz. A deștepta interesul; a interesa, a atrage. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préoccuper, lat. praeoccupare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preocupare
PREOCUPÁRE, preocupări, s. f. Faptul de a (se) preocupa; preocupație. [Pr.: pre-o-] – V. preocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preocupat
PREOCUPÁT, -Ă, preocupați, -te, adj. Absorbit de gânduri, de griji; îngândurat. [Pr.: pre-o-] – V. preocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preocupaţie
PREOCUPÁȚIE, preocupații, s. f. (Înv.) Preocupare. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préoccupation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preocupație
PREOCUPÁȚIE, preocupații, s. f. (Înv.) Preocupare. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préoccupation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preolimpic
PREOLÍMPIC, -Ă, preolimpici, -ce, adj. Care precedă jocurile olimpice, anterior acestor jocuri. [Pr.: pre-o-] – Pre^1- + olimpic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoperatoriu
PREOPERATÓRIU, -IE, preoperatorii, adj. Care precedă o operație chirurgicală. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopératoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preopina
PREOPINÁ, preopinez, vb. I. Intranz. (Rar) A lua atitudine, a opina (înaintea altora). [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preopinent
PREOPINÉNT, -Ă, preopinenți, -te, s. m. și f. Persoană care emite o părere, afirmă ceva înaintea alteia; antevorbitor; p. ext. adversar de opinii. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopinant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preorăşenesc
PREORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, preorășenești, adj. Care se află în jurul orașului, la intrarea în oraș. [Pr.: pre-o-] – Pre^1- + orășenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preorășenesc
PREORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, preorășenești, adj. Care se află în jurul orașului, la intrarea în oraș. [Pr.: pre-o-] – Pre^1- + orășenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preot
PRÉOT, preoți, s. m. (În majoritatea religiilor primitive sau superioare) Persoană care oficiază cultul religios, fiind, în această postură, mijlocitor între om și divinitate și reprezentând pe semenii săi în sfera sacrului, fără a o perturba; popă. ♦ Fig. Persoană care slujește un ideal, o învățătură; apostol. ◊ Mare preot = conducătorul suprem al cultului (la vechii evrei, egipteni etc.). – Lat. presbiterum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoteasă
PREOTEÁSĂ, preotese, s. f. 1. Soție de preot. 2. Femeie care îndeplinea în Antichitate funcții sacerdotale. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoteşică
PREOTEȘÍCĂ, preoteșici, s. f. (Rar) Diminutiv al lui preoteasă (1); preoteasă tânără. [Pr.: pre-o-] – Preoteasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoteșică
PREOTEȘÍCĂ, preoteșici, s. f. (Rar) Diminutiv al lui preoteasă (1); preoteasă tânără. [Pr.: pre-o-] – Preoteasă + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoţesc
PREOȚÉSC, -EÁSCĂ, preoțești, adj. Care aparține preotului, referitor la preot; popesc. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoțesc
PREOȚÉSC, -EÁSCĂ, preoțești, adj. Care aparține preotului, referitor la preot; popesc. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoţeşte
PREOȚÉȘTE adv. În felul preoților, ca preoții; popește. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoțește
PREOȚÉȘTE adv. În felul preoților, ca preoții; popește. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoţi
PREOȚÍ, preoțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face preot; a (se) popi, a (se) hirotonisi. 2. Intranz. (Înv.) A exercita funcția de preot; a păstori. [Pr.: pre-o-] – Din preot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoți
PREOȚÍ, preoțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face preot; a (se) popi, a (se) hirotonisi. 2. Intranz. (Înv.) A exercita funcția de preot; a păstori. [Pr.: pre-o-] – Din preot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoţie
PREOȚÍE s. f. 1. Calitatea, demnitatea, funcția de preot; popie. 2. (Înv.; cu sens colectiv) Preoțime. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoție
PREOȚÍE s. f. 1. Calitatea, demnitatea, funcția de preot; popie. 2. (Înv.; cu sens colectiv) Preoțime. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoţime
PREOȚÍME s. f. Tagma preoților; mulțime de preoți, totalitatea preoților. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preoțime
PREOȚÍME s. f. Tagma preoților; mulțime de preoți, totalitatea preoților. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepalatal
PREPALATÁL, -Ă, prepalatali, -e, adj. (Fon.; despre consoane) Care se articulează în partea anterioară a palatului. ♦ (Substantivat, f.) Sunet prepalatal; spec. consoană nazală. – Din fr. prépalatal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepara
PREPARÁ, prepár, vb. I. 1. Tranz. A pregăti din timp ceva, a face ca ceva să fie gata (în vederea unei acțiuni sau a unei prelucrări ulterioare). ♦ Refl. A fi pe punctul de a..., a fi gata să... 2. Tranz. și refl. A (se) pregăti în vederea unui examen, a unei activități; a învăța temeinic. 3. Tranz. A preveni pe cineva asupra unui eveniment, a anunța pe ocolite, cu menajamente. 4. Tranz. A găti (mâncare). – Din fr. préparer, lat. praeparare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparandial
PREPARANDIÁL, -Ă, preparandiali, -e, adj. (Înv.) Privitor la preparandie, care ține de preparandie. [Pr.: -di-al] – Preparandie + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparandie
PREPARÁNDIE, preparandii, s. f. (Înv.) Școală pentru pregătirea învățătorilor; școală normală. – Din germ. Präparandie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparandist
PREPARANDÍST, preparandiști, s. m. (Înv.) Elev sau absolvent al unei preparandii. – Preparandie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparare
PREPARÁRE, preparări, s. f. Acțiunea de a (se) prepara și rezultatul ei; pregătire. – V. prepara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparat
PREPARÁT^1, preparate, s. n. Faptul de a (se) prepara; (concr.) produs (mai ales alimentar) rezultat dintr-o operație de preparare. – V. prepara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparat
PREPARÁT^2, -Ă, preparați, -te, adj. Care a fost pregătit. ♦ Meditat. – V. prepara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparative
PREPARATÍVE s. f. pl. Pregătiri speciale făcute în vederea unei acțiuni; acțiune premergătoare. – Din fr. préparatifs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparator
PREPARATÓR, -OÁRE, preparatori, -oare, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care pregătește ceva, care servește pentru pregătire; care instruiește (pentru a forma cadre calificate); pregătitor. 2. S. m. și f. Persoană care prelucrează anumite materiale pentru a obține un produs. 3. S. m. și f. Membru al corpului didactic universitar care ocupă prima treaptă din ierarhia învățământului superior. 4. S. m. și f. Persoană care dă lecții particulare unui elev; meditator. – Prepara + suf. -tor. Cf. fr. préparateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparaţie
PREPARÁȚIE, preparații, s. f. (Înv.) 1. Preparare, pregătire în vederea unei acțiuni. 2. Prepararea unui produs (pentru a servi unor cercetări). 3. Meditație. [Var. preparațiúne s. f.] – Din fr. préparation, lat. praeparatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparație
PREPARÁȚIE, preparații, s. f. (Înv.) 1. Preparare, pregătire în vederea unei acțiuni. 2. Prepararea unui produs (pentru a servi unor cercetări). 3. Meditație. [Var. preparațiúne s. f.] – Din fr. préparation, lat. praeparatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparaţiune
PREPARAȚIÚNE s. f. v. preparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preparațiune
PREPARAȚIÚNE s. f. v. preparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepeleac
PREPELEÁC, prepelece, s. n. 1. Par cu crăcane scurte, înfipt în pământ, în care se pun, la țară, oalele spălate ca să se scurgă sau de care se atârnă diferite obiecte. ◊ Expr. A fi gol prepeleac = a fi sărac, neîmbrăcat. Cu mustățile în prepeleac = cu mustățile răsucite și întoarse în sus, în furculiță. 2. Prăjină cu crăcane sau ansamblu de prăjini pe care se clădesc căpițele. ♦ Căpiță clădită pe o astfel de prăjină. 3. Scară rudimentară formată dintr-un stâlp prin care sunt trecute cuie lungi de lemn, care servesc drept trepte. [Pl. și: (m.) prepeleci. – Var.: prepeleág s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepeleag
PREPELEÁG s. n. v. prepeleac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepelicar
PREPELICÁR, prepelicari, s. m. Rasă de câini de vânătoare de talie mare, cu urechile lăsate în jos, folosită pentru vânatul mic; brac^1. – Prepeliță + suf. -ar. Cf. sb. prepelicar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepeliţă
PRÉPELIȚĂ, prepelițe, s. f. Pasăre migratoare de câmpie din ordinul galina- ceelor, de culoare brună, cu dungi pe spate, care se vânează pentru carnea ei gustoasă; pitpalac (Coturnix coturnix). [Acc. și: prepelița] – Din bg., sb. prepelica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepeliță
PRÉPELIȚĂ, prepelițe, s. f. Pasăre migratoare de câmpie din ordinul galina- ceelor, de culoare brună, cu dungi pe spate, care se vânează pentru carnea ei gustoasă; pitpalac (Coturnix coturnix). [Acc. și: prepelița] – Din bg., sb. prepelica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepeliţoi
PREPELIȚÓI, prepelițoi, s. m. (Reg.) Bărbătușul prepeliței. – Prepeliță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepelițoi
PREPELIȚÓI, prepelițoi, s. m. (Reg.) Bărbătușul prepeliței. – Prepeliță + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preplătit
PREPLĂTÍT, -Ă, preplătiți, -te, adj. Plătit în avans.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prepondera
PREPONDERÁ, pers. 3 preponderează, vb. I. Intranz. (Livr.) A fi preponderent; a precumpăni, a predomina. – Din fr. prépondérer, lat. praeponderare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderant
PREPONDERÁNT, -Ă adj. v. preponderent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderanţă
PREPONDERÁNȚĂ s. f. v. preponderență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderanță
PREPONDERÁNȚĂ s. f. v. preponderență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderent
PREPONDERÉNT, -Ă, preponderenți, -te, adj. Care întrece, domină în cantitate, în greutate; superior ca importanță, ca valoare; precumpănitor, dominant. [Var.: preponderánt, -ă adj.] – Din fr. prépondérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderenţă
PREPONDERÉNȚĂ, preponderențe, s. f. Însușirea de a fi preponderent; superioritate în număr, în greutate, în importanță; precumpănire, predominare. [Var.: preponderánță s. f.] – Din fr. prépondérance, it. preponderanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preponderență
PREPONDERÉNȚĂ, preponderențe, s. f. Însușirea de a fi preponderent; superioritate în număr, în greutate, în importanță; precumpănire, predominare. [Var.: preponderánță s. f.] – Din fr. prépondérance, it. preponderanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepotent
PREPOTÉNT, -Ă, prepotenți, -te, adj. (Rar) Puternic, autoritar, foarte influent. – Din lat. praepotens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepotenţă
PREPOTÉNȚĂ, prepotențe, s. f. (Rar) Putere mare, autoritate preponderentă. – Din fr. prépotence, lat. praepotentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepotență
PREPOTÉNȚĂ, prepotențe, s. f. (Rar) Putere mare, autoritate preponderentă. – Din fr. prépotence, lat. praepotentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepotrivire
PREPOTRIVÍRE, prepotriviri, s. f. Operație de ajustare a formei pentru tipar înalt înainte de a fi introdusă în mașina de tipar pentru potrivire. – Pre^1- + potrivire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepozit
PREPÓZIT, prepoziți, s. m. (În ierarhia Bisericii catolice) Cleric de rang înalt care îndeplinește o funcție administrativă importantă. – Din lat. praepositus „cap”, „șef”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepozitiv
PREPOZITÍV, -Ă, prepozitivi, -e, adj. (Despre un cuvânt, o particulă) Care se pune înaintea altui cuvânt. – Din fr. prépositif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepoziţie
PREPOZÍȚIE, prepoziții, s. f. Parte de vorbire neflexibilă care exprimă raporturi sintactice de dependență între părțile unei propoziții. [Var.: prepozițiúne s. f.] – Din fr. préposition, lat. praepositio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepoziție
PREPOZÍȚIE, prepoziții, s. f. Parte de vorbire neflexibilă care exprimă raporturi sintactice de dependență între părțile unei propoziții. [Var.: prepozițiúne s. f.] – Din fr. préposition, lat. praepositio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepoziţional
PREPOZIȚIONÁL, -Ă, prepoziționali, -e, adj. (Despre anumite construcții gramaticale) Format cu o prepoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prépositionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepozițional
PREPOZIȚIONÁL, -Ă, prepoziționali, -e, adj. (Despre anumite construcții gramaticale) Format cu o prepoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prépositionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepoziţionalizare
PREPOZIȚIONALIZÁRE s. f. v. prepoziționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prepoziționalizare
PREPOZIȚIONALIZÁRE s. f. v. prepoziționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prepoziţionalizat
PREPOZIȚIONALIZÁT adj. v. prepoziționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prepoziționalizat
PREPOZIȚIONALIZÁT adj. v. prepoziționaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prepoziţiune
PREPOZIȚIÚNE s. f. v. prepoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepozițiune
PREPOZIȚIÚNE s. f. v. prepoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preprint
PREPRÍNT, preprinturi, s. n. Lucrare multiplicată, difuzată separat (înainte de a apărea într-o publicație, de a fi tipărită). – Din engl. preprint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepune
PREPÚNE, prepún, vb. III. Tranz. 1. (Pop.) A bănui pe cineva sau ceva, a suspecta; a presupune ceva. ♦ A prevesti. 2. (Rar) A însărcina pe cineva cu o funcție; a propune într-o funcție. – Lat. praeponere (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepunere
PREPÚNERE, prepuneri, s. f. (Pop.) Faptul de a prepune. – V. prepune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepus
PREPÚS^1, prepusuri, s. n. (Pop.) Bănuială, presupunere; suspiciune. – V. prepune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepus
PREPÚS^2, -Ă, prepuși, -se, adj., s. m. 1. Adj. Adăugat, pus înainte; pus mai mare peste... 2. Adj. (Pop.) Bănuit, suspectat. 3. S. m. (Jur.) Persoană care efectuează acte juridice sau îndeplinește o funcție după directivele și sub controlul altei persoane. – V. prepune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepuţ
PREPÚȚ, prepuțuri, s. n. Cută a pielii care acoperă partea anterioară a penisului. [Var.: prepúțiu s. n.] – Din lat. praeputium, fr. prépuce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepuț
PREPÚȚ, prepuțuri, s. n. Cută a pielii care acoperă partea anterioară a penisului. [Var.: prepúțiu s. n.] – Din lat. praeputium, fr. prépuce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepuţiu
PREPÚȚIU s. n. v. prepuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prepuțiu
PREPÚȚIU s. n. v. prepuț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerafaelism
PRERAFAELÍSM s. n. v. prerafaelitism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerafaelit
PRERAFAELÍT, -Ă, prerafaeliți, -te, adj., s. m. și f. (Adept) al prerafaelitismului. [Pr.: -fa-e-] – Din fr. préraphaélite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerafaelitism
PRERAFAELITÍSM s. n. Curent artistic apărut în Anglia la mijlocul sec. XIX care, pornind de la ideea că apogeul picturii este reprezentat de înaintașii lui Rafael, a militat pentru o artă de rafinament, antiacademică, paseistă, literaturizantă, ezoterică, moralizatoare. [Pr.: -fa-e-. – Var.: prerafaelísm s. n.] – Din fr. préraphaélitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerepartizare
PREREPARTIZÁRE, prerepartizări, s. f. Repartizare prealabilă care se poate definitiva ulterior. – Pre^1- + repartizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerevoluţionar
PREREVOLUȚIONÁR, -Ă, prerevoluționari, -e, adj. Care a existat, a fost, s-a întâmplat înainte de o revoluție; care caracterizează perioada dinaintea unei revoluții. [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + revoluționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerevoluționar
PREREVOLUȚIONÁR, -Ă, prerevoluționari, -e, adj. Care a existat, a fost, s-a întâmplat înainte de o revoluție; care caracterizează perioada dinaintea unei revoluții. [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + revoluționar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerie
PRERÍE, prerii, s. f. Asociație vegetală formată din ierburi, caracteristică pentru unele regiuni ale Americii de Nord; regiune de stepă care cuprinde o asemenea vegetație. – Din fr. prairie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prerogativă
PREROGATÍVĂ, prerogative, s. f. Împuternicire, privilegiu acordat în exclusivitate șefului unui stat sau unui demnitar. – Din fr. prérogative, lat. praerogativa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preroman
PREROMÁN, -Ă, preromani, -e, adj. Care a existat înainte de apariția romanilor, care aparține acestei perioade. – Pre^1- + roman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preromantic
PREROMÁNTIC, -Ă, preromantici, -ce, adj. Care aparține preromantismului, privitor la preromantism. – Din fr. préromantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preromantism
PREROMANTÍSM s. n. Curent literar și artistic din sec. XVIII, anterior romantismului, care se caracterizează prin respingerea canoanelor clasicismului, prin adoptarea cultului sensibilității și al naturii, prin gustul pentru pitoresc și exotic etc. – Din fr. préromantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presa
PRESÁ, presez, vb. I. Tranz. 1. A exercita o presiune asupra unui material, obiect, pentru a-i reduce volumul, a-i da o anumită formă, a extrage lichidul din el etc. ♦ A apăsa. 2. Fig. A constrânge o persoană să acționeze într-un anumit fel. – Din fr. presser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presaj
PRESÁJ s. n. (Rar) Presare. – Din fr. pressage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presant
PRESÁNT, -Ă, presanți, -te, adj. Care exercită o presiune. ♦ Fig. Care impune o rezolvare imediată, care nu poate fi amânat; urgent, grabnic. – Din fr. pressant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presare
PRESÁRE, presări, s. f. Acțiunea de a presa și rezultatul ei; presat^1. – V. presa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presat
PRESÁT^1 s. n. Presare. – V. presa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presator
PRESATÓR, -OÁRE, presatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Muncitor specializat în presarea materialelor. – Presa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presă
PRÉSĂ, (I) prese, s. f. I. Dispozitiv, unealtă, mașină cu care se execută operația de presare a unui material, obiect. ♦ Spec. Mașină tipografică simplă care tipărește prin presarea hârtiei pe un zaț acoperit de cerneală.. II. Totalitatea publicațiilor cotidiene și periodice (ziare, reviste etc.) prin care se realizează informarea publică. ♦ Activitatea sau profesia de gazetar, de publicist; gazetărie, publicistică. ♦ (Concr.) Gazetari, ziariști. ♦ Expl. A avea presă bună (sau proastă) = a se bucura de o apreciere bună (sau rea), a avea o reputație bună (sau proastă). – Din fr. presse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presădi
PRESĂDÍ, presădesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A răsădi. – Din sl. prĕsaditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presădire
PRESĂDÍRE, presădiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a presădi și rezultatul ei. – V. presădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presădit
PRESĂDÍT, -Ă, presădiți, -te, adj. (Pop.; despre plante, răsaduri) Răsădit. – V. presădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presăra
PRESĂRÁ, presár, vb. I. Tranz. A împrăștia peste ceva, a arunca ici-colo câte puțină sare, făină, nisip etc.; p. gener. a împrăștia, a răspândi, a risipi. – Pre^2 + săra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presărare
PRESĂRÁRE, presărări, s. f. Acțiunea de a presăra și rezultatul ei. – V. presăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presărat
PRESĂRÁT s. n. Faptul de a presăra. – V. presăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presărătură
PRESĂRĂTÚRĂ, presărături, s. f. (Rar) Ceea ce se presară peste ceva. – Presăra + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presăt
PRESÁT^2, -Ă, presați, -te, adj. Care a fost supus unei presiuni, care a fost comprimat, îndesat. – V. presa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preschimba
PRESCHIMBÁ, preschímb, vb. I. 1. Tranz. A ceda un lucru în locul altuia (cam de aceeași valoare); a face schimb. 2. Tranz. și refl. A (se) transforma, a (se) schimba. – Pre^2 + schimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preschimbare
PRESCHIMBÁRE, preschimbări, s. f. Faptul de a (se) preschimba. – V. preschimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preschimbat
PRESCHIMBÁT, -Ă, preschimbați, -te, adj. Transformat, modificat. – V. preschimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescribăluire
PRESCRIBĂLUÍRE s. f. v. prescribălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prescribăluit
PRESCRIBĂLUÍT adj. v. prescribălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prescrie
PRESCRÍE, prescríu, vb. III. 1. Tranz. A indica, a arăta; spec. a recomanda medicamentele sau tratamentul de care are nevoie un bolnav. 2. Tranz. A stabili cu precizie ceea ce trebuie făcut; a dispune, a hotărî. 3. Refl. pas. (Despre pedepse penale, drepturi de proprietate etc.) A se stinge, a înceta prin prescripție (2); a-și pierde valabilitatea. 4. Tranz. (Înv.) A transcrie un text. – Din fr. prescrire (după scrie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescriere
PRESCRÍERE, prescrieri, s. f. Acțiunea de a prescrie și rezultatul ei. – V. prescrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescript
PRESCRÍPT, prescripte, s. n. (Înv.) Prescripție (1). – Din lat. praescriptum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescriptibil
PRESCRIPTÍBIL, -Ă, prescriptibili, -e, adj. (Jur.) Care se poate prescrie, care este supus prescripției. – Din fr. prescriptible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescriptibilitate
PRESCRIPTIBILITÁTE s. f. Însușirea sau starea de a fi prescriptibil. – Din fr. prescriptibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescripţie
PRESCRÍPȚIE, prescripții, s. f. 1. Obligație, dispoziție, prevedere (impusă printr-o lege, printr-un regulament etc.); prescript. ♦ Instrucțiuni scrise cuprinzând condițiile tehnice care trebuie respectate la proiectarea, verificarea sau executarea unui sistem tehnic. 2. Stingere a unui drept la acțiune sau la executarea unei hotărâri prin neexercitarea lui în termenul prevăzut de lege sau dobândirea dreptului de proprietate asupra unui lucru prin posesia lui cu bună-credință un anumit timp. 3. (Rar) Recomandație dată de medic unui bolnav (printr-o rețetă); recomandație de folosire a unui medicament; p. ext. rețetă. – Din fr. prescription, lat. praescriptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescripție
PRESCRÍPȚIE, prescripții, s. f. 1. Obligație, dispoziție, prevedere (impusă printr-o lege, printr-un regulament etc.); prescript. ♦ Instrucțiuni scrise cuprinzând condițiile tehnice care trebuie respectate la proiectarea, verificarea sau executarea unui sistem tehnic. 2. Stingere a unui drept la acțiune sau la executarea unei hotărâri prin neexercitarea lui în termenul prevăzut de lege sau dobândirea dreptului de proprietate asupra unui lucru prin posesia lui cu bună-credință un anumit timp. 3. (Rar) Recomandație dată de medic unui bolnav (printr-o rețetă); recomandație de folosire a unui medicament; p. ext. rețetă. – Din fr. prescription, lat. praescriptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescris
PRESCRÍS, -Ă, prescriși, -se, adj. 1. (Despre pedepse penale, drepturi de proprietate etc.) Care și-a pierdut valabilitatea prin prescripție. 2. Care a fost indicat într-un tratament medical. – V. prescrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescură
PRESCÚRĂ, prescuri, s. f. Pâinișoară rotundă sau în formă de cruce, făcută din aluat dospit, folosită în ritualul creștin ortodox pentru pregătirea împărtășaniei și a anafurei. [Acc. și: préscură] – Din sl. proskura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescuriţă
PRESCURÍȚĂ, prescurițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze dispuse în rozetă, cu flori albe-gălbui (Sempervivum soboliferum). – Prescură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescuriță
PRESCURÍȚĂ, prescurițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze dispuse în rozetă, cu flori albe-gălbui (Sempervivum soboliferum). – Prescură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescurta
PRESCURTÁ, prescurtez, vb. I. Tranz. A reduce dimensiunile unui text; a scurta un cuvânt, un titlu etc., a abrevia. – Pre^2 + scurt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescurtare
PRESCURTÁRE, prescurtări, s. f. Acțiunea de a prescurta și rezultatul ei; rezumare; abreviere. ♦ (Concr.) Cuvânt, titlu etc. abreviat. – V. prescurta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prescurtat
PRESCURTÁT, -Ă, prescurtați, -te, adj. (Despre texte) Al cărui volum a fost redus; (despre cuvinte, titluri etc.) abreviat. – V. prescurta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preseismic
PRESEÍSMIC, -Ă, preseismici, -ce, adj. Care precedă mișcările seismice (1). [Pr.: -se-is-] – Pre^1- + seismic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselecta
PRESELECTÁ, preselectez, vb. I. Tranz. A selecționa în prealabil. – Pre^1- + selecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselectare
PRESELECTÁRE, preselectări, s. f. Acțiunea de a preselecta. – V. preselecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselectat
PRESELECTÁT, -Ă, preselectați, -te, adj. Care a fost selecționat în prealabil. – V. preselecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselector
PRESELECTÓR, preselectoare, s. n. 1. Dispozitiv care pregătește schimbarea de viteză. 2. Mecanism de comutație din ansamblul unui schimbător telefonic automat, cu preselecție directă, pentru fiecare abonat chemător. – Din fr. présélecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselecţie
PRESELÉCȚIE, preselecții, s. f. 1. Selecționarea prealabilă printr-un examen, înainte de selecția definitivă; (rar) preselecționare. 2. Căutare a unui selector într-o instalație telefonică automată cu grupări de selectare. – Din fr. présélection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselecție
PRESELÉCȚIE, preselecții, s. f. 1. Selecționarea prealabilă printr-un examen, înainte de selecția definitivă; (rar) preselecționare. 2. Căutare a unui selector într-o instalație telefonică automată cu grupări de selectare. – Din fr. présélection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselecţionare
PRESELECȚIONÁRE, preselecționări, s. f. (Rar) Preselecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + selecționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preselecționare
PRESELECȚIONÁRE, preselecționări, s. f. (Rar) Preselecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + selecționare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presemnalizat
PRESEMNALIZÁT adj. v. presemnaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

presen
PRÉSEN s. n. v. presenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presenă
PRÉSENĂ, presene, s. f. (Reg.) Cureaua hamului care trece pe sub pieptul calului. [Var.: présen s. n., preásenă s. f.] – Din sb. prsina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presentiment
PRESENTIMÉNT, presentimente, s. n. Presimțire. – Din fr. pressentiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preserie
PRESÉRIE, preserii, s. f. Cantitate de bunuri realizată în număr limitat înainte de producția în serie. – Din fr. présérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presesiune
PRESESIÚNE, s. f. Perioadă în care se dau examene înaintea sesiunii propriu-zise. – Pre^1- + sesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presetupă
PRESETÚPĂ, presetupe, s. f. Presgarnitură. – Din fr. presse-etoupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presezon
PRESEZÓN, presezoane, s. n. (În turism) Perioadă dinaintea sezonului de referință. – Pre^1- + sezon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presgarnitură
PRESGARNITÚRĂ, presgarnituri, s. f. Garnitură de etanșare a unui organ mobil al unei mașini. – Din fr. presse-garniture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimţământ
PRESIMȚĂMẤNT, presimțăminte, s. n. (Înv.) Presimțire. – Presimți + suf. -ământ (după fr. pressentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimțământ
PRESIMȚĂMẤNT, presimțăminte, s. n. (Înv.) Presimțire. – Presimți + suf. -ământ (după fr. pressentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimţi
PRESIMȚÍ, presímt, vb. IV. Tranz. A simți dinainte, vag și instinctiv, ceea ce urmează să se întâmple. – Pre^1- + simți (după fr. pressentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimți
PRESIMȚÍ, presímt, vb. IV. Tranz. A simți dinainte, vag și instinctiv, ceea ce urmează să se întâmple. – Pre^1- + simți (după fr. pressentir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimţire
PRESIMȚÍRE, presimțiri, s. f. Faptul de a presimți; sentiment vag și instinctiv pe care îl are cineva față de cele ce se vor întâmpla; presentiment, presimțământ. – V. presimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presimțire
PRESIMȚÍRE, presimțiri, s. f. Faptul de a presimți; sentiment vag și instinctiv pe care îl are cineva față de cele ce se vor întâmpla; presentiment, presimțământ. – V. presimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presing
PRÉSING s. n. Tactică prin care fiecare component al unei echipe sportive aflate în apărare își supraveghează în permanență adversarul direct, pentru a-i anihila acțiunile ofensive. – Din engl. pressing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presistolă
PRESÍSTOLĂ, presistole, s. f. (Med.) Fază din diastolă care precedă sistola. – Din fr. présystole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presiune
PRESIÚNE, presiuni, s. f. 1. Forță care apasă (uniform și perpendicular) pe unitatea de suprafață a unui corp; mărime fizică egală cu raportul dintre valoarea acestei forțe și aria suprafeței corpului respectiv; apăsare. ◊ Presiune atmosferică = presiune pe care o exercită atmosfera asupra suprafeței Pământului și a coipurilor situate pe ea. 2. (În sintagma) Presiune arterială = tensiune arterială. 3. (Bot.; în sintagma) Presiune radiculară = presiune din celulele vii ale rădăcinii care împinge apa în rădăcină și tulpină. 4. Fig. Constrângere (morală, economică, politică, sociala) exercitată asupra cuiva. ◊ Grup de presiune = grup de interese al cărui scop este influențarea factorilor decizionali politici. ♦ (Rar) Stare de apăsare sufletească. [Pr.: -si-u-] – Din fr. pression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presocialist
PRESOCIALÍST, -Ă, presocialiști, -ste, adj. Care este anterior socialismului. [Pr.: -ci-a-] – Pre^1- + socialist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presocratic
PRESOCRÁTIC, -Ă, presocratici, -ce, adj., s. m. pl. 1. Adj. Anterior lui Socrate. 2. S. m. pl. Gânditori greci dinaintea lui Socrate care au fost preocupați îndeosebi de natura realității fizice. – Din fr. présocratique, engl. pre-Socratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presopunctură
PRESOPUNCTÚRĂ s. f. Ansamblu de tehnici medicale alternative (de origine asiatică) care constă în masarea și presarea unor puncte ale tegumentelor considerate ca având o legătură energetică cu diverse organe ale corpului. [Var.: presupunctúră s. f.] – Pres[iune] + [acu]punctură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presor
PRESÓR, -OÁRE, presori, -oare, s. n., s. m. și f. 1. S. n. Tijă verticală cu picioruș care ține presat materialul pe placa mașinii de cusut. 2. (Rar) S. m. și f. Persoană specializată în prelucrarea materialelor cu ajutorul presei. – Din fr. presseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presoreceptor
PRESORECEPTÓR, presoreceptori, s. m. (Fiziol.) Terminație nervoasă din pereții vaselor sangvine, sensibilă la modificările de presiune din aceste vase. – Presiune + receptor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presortare
PRESORTÁRE, presortări, s. f. Sortare prealabilă în vederea sporirii calității în sortarea propriu-zisă. – Pre^1- + sortare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presostat
PRESOSTÁT, presostate, s. n. Aparat pentru măsurarea și controlul presiunii unui fluid dintr-o încăpere închisă. – Din fr. pressostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prespan
PRESPÁN s. n. v. presșpan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prespapier
PRESPAPIÉR, prespapieuri, s. n. Obiect greu care se așază peste hârtiile în lucru de pe un birou, pentru a le împiedica să se împrăștie. – Din fr. presse-papiers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prespălare
PRESPĂLÁRE, prespălări, s. f. Spălare prealabilă în scopul ameliorării spălării propriu-zise. – Pre^1- + spălare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presşpan
PRESȘPÁN, s. n. Carton fabricat din mai multe straturi de celuloză,impregnat cu ulei sau cu lac și satinat, care se folosește ca izolant în electrotehnică, în poligrafie etc. [Var.: prespán s. n.] – Din fr. presspahn, germ. Presspan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presșpan
PRESȘPÁN, s. n. Carton fabricat din mai multe straturi de celuloză,impregnat cu ulei sau cu lac și satinat, care se folosește ca izolant în electrotehnică, în poligrafie etc. [Var.: prespán s. n.] – Din fr. presspahn, germ. Presspan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presta
PRESTÁ, prestez, vb. I. Tranz. A îndeplini o muncă, a desfășura o activitate; a face, a executa, a furniza un serviciu. ◊ Expr. A presta (un) jurământ = a depune un jurământ (în condițiile prevăzute de lege). – Din lat. praestare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestabili
PRESTABILÍ, prestabilesc, vb. IV. Tranz. A fixa, a stabili dinainte, cu anticipație. – Pre^1- + stabili (după fr. préétablir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestabilit
PRESTABILÍT, -Ă, prestabiliți, -te, adj. Stabilit, fixat dinainte, cu anticipație. – V. prestabili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestanţă
PRESTÁNȚĂ s. f. Ținută, înfățișare, atitudine impunătoare, demnă. – Din fr. prestance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestanță
PRESTÁNȚĂ s. f. Ținută, înfățișare, atitudine impunătoare, demnă. – Din fr. prestance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestare
PRESTÁRE, prestări, s. f. 1. Acțiunea de a presta și rezultatul ei; prestație (1). 2. (În sintagma) Prestarea jurământului = depunere a jurământului în condițiile prevăzute de lege (sau de uz). – V. presta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestatal
PRESTATÁL, -Ă, prestatali, -e, adj. Care este anterior formării statului. – Pre^1- + statal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestator
PRESTATÓR, -OÁRE, prestatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, întreprindere) care prestează o muncă, o activitate. – Presta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestaţie
PRESTÁȚIE, prestații, s. f. 1. Prestare. 2. Formă de impozit constând în efectuarea unor munci sau în predarea unor produse ori a unor sume de bani, pentru realizarea unor lucrări de interes public etc.; muncă, produse, bani care constituie această formă de impozit. [Var.: prestațiúne s.f.l – Din fr. prestation, lat. praestatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestație
PRESTÁȚIE, prestații, s. f. 1. Prestare. 2. Formă de impozit constând în efectuarea unor munci sau în predarea unor produse ori a unor sume de bani, pentru realizarea unor lucrări de interes public etc.; muncă, produse, bani care constituie această formă de impozit. [Var.: prestațiúne s.f.l – Din fr. prestation, lat. praestatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestaţiune
PRESTAȚIÚNE s. f. v. prestație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestațiune
PRESTAȚIÚNE s. f. v. prestație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestelar
PRESTELÁR, -Ă, prestelari, -e, adj. (Astron.) Care a existat înainte de a fi luat naștere stelele. – Din fr. préstellaire, engl. prestellar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presteţă
PRESTÉȚĂ s. f. (Franțuzism) Promptitudine. – Din fr. prestesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presteță
PRESTÉȚĂ s. f. (Franțuzism) Promptitudine. – Din fr. prestesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestidigitator
PRESTIDIGITATÓR, prestidigitatori, s. m. 1. Specialist în prestidigitație (care dă reprezentații publice); scamator. 2. Fig. Persoană care posedă o mare agilitate a mâinilor. – Din fr. prestidigitateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestidigitaţie
PRESTIDIGITÁȚIE s. f. Arta și tehnica de a produce iluzii (optice) prin rapiditatea și agilitatea mișcărilor mâinilor; scamatorie. – Din fr. prestidigitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestidigitație
PRESTIDIGITÁȚIE s. f. Arta și tehnica de a produce iluzii (optice) prin rapiditatea și agilitatea mișcărilor mâinilor; scamatorie. – Din fr. prestidigitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestigios
PRESTIGIÓS, -OÁSĂ, prestigioși, -oase, adj. Care are prestigiu (1); care se impune prin valoare, frumusețe, mărime etc. [Pr.: -gi-os] – Din fr. prestigieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestigiu
PRESTÍGIU s. n. 1. Autoritate morală, considerație, influență de care se bucură cineva sau ceva datorită calităților, cunoștințelor, talentului etc.; vază, importanță. ◊ Loc. adj. De prestigiu = care onorează, care aduce glorie, considerație; important, valoros. 2. (Rar) Strălucire, farmec, atracție. – Din fr. prestige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestissimo
PRESTÍSSIMO adv. (Muz.; indică modul de execuție) în tempo foarte rapid. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală concepută în această mișcare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presto
PRÉSTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În tempo rapid. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală concepută în această mișcare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prestol
PRESTÓL s. n. v. pristol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupoziţie
PRESUPOZÍȚIE, presupoziții, s. f. Presupunere. – Din fr. présupposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupoziție
PRESUPOZÍȚIE, presupoziții, s. f. Presupunere. – Din fr. présupposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupunctură
PRESUPUNCTÚRĂ s. f. v. presopunctură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupune
PRESUPÚNE, presupún, vb. III. Tranz. 1. A admite în mod prealabil (și provizoriu) că ceva este posibil, real, adevărat; a fi de părere, a crede, a socoti; a bănui. 2. A avea ca premisă existența prealabilă a unui lucru, a fi condiționat de...; a implica. – Pre^1- + supune (după fr. présupposer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupunere
PRESUPÚNERE, presupuneri, s. f. Faptul de a presupune; ceea ce este admis în mod prealabil drept posibil, real, adevărat; supoziție, ipoteză, presupus, presupoziție. – V. presupune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupus
PRESUPÚS^1, presupusuri, s. n. (Pop. și fam.) Presupunere. – V. presupune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presupus
PRESUPÚS^2, -Ă, presupuși, -se, adj. Prezumtiv. – V. presupune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presur
PRÉSUR, presuri, s. m. Bărbătușul presurei. – Din presură (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presură
PRÉSURĂ^1, presuri, s. f. Gen de păsări (cântătoare) migratoare, de mărimea unei vrăbii, cu ciocul scurt și gros, cu coada lungă și bifurcată, cu spatele brun și dungat (Emberiza); pasăre care face parte din acest gen. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presură
PRESÚRĂ^2 s. f. Cheag (folosit la coagularea laptelui). – Din fr. présure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presuriza
PRESURIZÁ, presurizez, vb. I. Tranz. A menține o presiune normală într-o incintă etanșă; a menține o anumită presiune în elementele ermetic închise ale unui sistem cu scopul de a-i mări rezistența mecanică. – Din pressuriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presurizare
PRESURIZÁRE, presurizări, s. f. Faptul de a presuriza. – V. presuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presurizat
PRESURIZÁT, -Ă, presurizați, -te, adj. (Despre incinte etanșe) În care este menținută o presiune normală. – V. presuriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presurizator
PRESURIZATÓR, presurizatoare, s. n. Instalație de presurizare. – Presuriza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presus
PRESÚS adv. (În loc. adv.) Mai presus de (sau decât)... = mai mult, mai mare, mai important decât... – Pre^2 + sus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

presviteră
PRESVÍTERĂ s. f. v. prezbiteră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preş
PREȘ, preșuri, s. n. Covor lung și îngust care se așterne pe jos în încăperile sau pe scările unei clădiri. ◊ Expr. (Fam.) A duce (pe cineva) cu preșul = a păcăli, a înșela, a purta (pe cineva) cu vorba. ♦ Covoraș pentru șters talpa încălțămintei la intrarea într-o casă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preș
PREȘ, preșuri, s. n. Covor lung și îngust care se așterne pe jos în încăperile sau pe scările unei clădiri. ◊ Expr. (Fam.) A duce (pe cineva) cu preșul = a păcăli, a înșela, a purta (pe cineva) cu vorba. ♦ Covoraș pentru șters talpa încălțămintei la intrarea într-o casă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşcolar
PREȘCOLÁR, -Ă, preșcolari, -e, adj. Care nu a atins încă vârsta de școală; care se referă la educația, învățământul copiilor sub această vârstă, care aparține acestora. ♦ (Substantivat) Copil care nu a atins vârsta școlară. – Pre^1- + școlar (după fr. préscolaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preșcolar
PREȘCOLÁR, -Ă, preșcolari, -e, adj. Care nu a atins încă vârsta de școală; care se referă la educația, învățământul copiilor sub această vârstă, care aparține acestora. ♦ (Substantivat) Copil care nu a atins vârsta școlară. – Pre^1- + școlar (după fr. préscolaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşedinte
PREȘEDÍNTE, -Ă, președinți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care conduce un organ de stat, o instituție, o organizație de stat, o asociație; persoană care prezidează o adunare, o dezbatere, o comisie etc.; prezident. 2. Denumire oficială dată șefului de stat al unor republici. – Din fr. président, lat. praesidens, -ntis (după ședea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

președinte
PREȘEDÍNTE, -Ă, președinți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care conduce un organ de stat, o instituție, o organizație de stat, o asociație; persoană care prezidează o adunare, o dezbatere, o comisie etc.; prezident. 2. Denumire oficială dată șefului de stat al unor republici. – Din fr. président, lat. praesidens, -ntis (după ședea).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşedinţial
PREȘEDINȚIÁL, -Ă, președințiali, -e, adj. Care aparține unui președinte, care emană de la președinte; prezidențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel (după președinte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

președințial
PREȘEDINȚIÁL, -Ă, președințiali, -e, adj. Care aparține unui președinte, care emană de la președinte; prezidențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel (după președinte).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşedinţie
PREȘEDINȚÍE s. f. Funcția și activitatea de conducere a președintelui; perioada de activitate a unui președinte; p. ext. sediu unde își exercită funcția președintele și serviciile în subordine; prezidenție. – Președinte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

președinție
PREȘEDINȚÍE s. f. Funcția și activitatea de conducere a președintelui; perioada de activitate a unui președinte; p. ext. sediu unde își exercită funcția președintele și serviciile în subordine; prezidenție. – Președinte + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşpan
PREȘPÁN s. n. v. presșpan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preșpan
PREȘPÁN s. n. v. presșpan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preşti
PREȘTÍ, preștíu, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prevedea (1). – Pre^1- + ști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prești
PREȘTÍ, preștíu, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prevedea (1). – Pre^1- + ști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preştiinţă
PREȘTIÍNȚĂ s. f. Cunoaștere proprie lui Dumnezeu, în virtutea omniscienței sale, a actelor viitoare. ♦ P. ext. Cunoașterea evenimentelor viitoare prin mijloace misterioase, diferite de cele ale gândirii normale, care permit previziunea. – Pre^1- + știință (după fr. prescience).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preștiință
PREȘTIÍNȚĂ s. f. Cunoaștere proprie lui Dumnezeu, în virtutea omniscienței sale, a actelor viitoare. ♦ P. ext. Cunoașterea evenimentelor viitoare prin mijloace misterioase, diferite de cele ale gândirii normale, care permit previziunea. – Pre^1- + știință (după fr. prescience).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pret
Pret = Proetus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

preta
PRETÁ, pretez, vb. I. Refl. 1. A consimți să facă ceva incorect sau care este sub demnitatea sa. 2. A se potrivi la..., a fi bun la... – Din fr. prêter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretabil
PRETÁBIL, -Ă, pretabili, -e, adj. Care se pretează (2) la ceva. – Din fr. prêtable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretăbăcire
PRETĂBĂCÍRE, pretăbăciri, s. f. Tăbăcire prealabilă. – Pre^1- + tăbăcire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretcar
PRETCÁR, pretcare, s. n. (Reg.) Sfredel cu diametru mic, folosit în dulgherie. – Pretcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretcă
PRÉTCĂ, pretce, s. f. (Reg.) Fiecare dintre bețișoarele care susțin fagurii, în interiorul stupului. [Var.: preátcă s. f.] – Din sb. pritka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretendent
PRETENDÉNT, -Ă, pretendenți, -te, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care tinde, aspiră la ceva, care cere, pretinde ceva. 2. S. m. Bărbat care cere sau are intenția să ceară în căsătorie o femeie. – Din fr. prétendant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretenderisit
PRETENDERISÍT adj. v. pretenderisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pretensionare
PRETENSIONÁRE, pretensionări, s. f. Operație prin care se realizează o stare inițială de întindere sau de comprimare în materialul unei piese, înainte de aplicarea sarcinilor funcționale. [Pr.: -si-o-] – După engl. pretension.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretensionat
PRETENSIONÁT, -Ă, pretensionați, -te, adj. Care a fost supus pretensionării. [Pr.: -si-o-] – Din pretensionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretenţie
PRETÉNȚIE, pretenții, s. f. 1. Revendicare a unui drept; drept pe care și-l revendică cineva. 2. Convingere (nejustificată) pe care o are cineva despre meritele sale și cerința ca această convingere să fie împărtășită și de ceilalți; (la pl.) aere de superioritate, ifose. ♦ Intenție, dorință, năzuință ambițioasă. ◊ Loc. adj. și adv. Fără pretenții = modest, potrivit (ca amploare, valoare etc.). 3. Exigență. – Din fr. prétention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretenție
PRETÉNȚIE, pretenții, s. f. 1. Revendicare a unui drept; drept pe care și-l revendică cineva. 2. Convingere (nejustificată) pe care o are cineva despre meritele sale și cerința ca această convingere să fie împărtășită și de ceilalți; (la pl.) aere de superioritate, ifose. ♦ Intenție, dorință, năzuință ambițioasă. ◊ Loc. adj. și adv. Fără pretenții = modest, potrivit (ca amploare, valoare etc.). 3. Exigență. – Din fr. prétention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretenţios
PRETENȚIÓS, -OÁSĂ, pretențioși, -oase, adj. 1. Care are pretenții multe sau mari, care așteaptă sau pretinde mult; exigent; p. ext. mofturos, capricios. 2. Care vrea să dea impresia (nejustificată) de ceva deosebit, care vrea să pară sau crede despre sine mai mult decât este; plin de sine, încrezut. 3. Care cere o atenție deosebită, însușiri speciale. [Pr.: -ți-os] – Din fr. prétentieux, it. pretenzioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretențios
PRETENȚIÓS, -OÁSĂ, pretențioși, -oase, adj. 1. Care are pretenții multe sau mari, care așteaptă sau pretinde mult; exigent; p. ext. mofturos, capricios. 2. Care vrea să dea impresia (nejustificată) de ceva deosebit, care vrea să pară sau crede despre sine mai mult decât este; plin de sine, încrezut. 3. Care cere o atenție deosebită, însușiri speciale. [Pr.: -ți-os] – Din fr. prétentieux, it. pretenzioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretenţiozitate
PRETENȚIOZITÁTE s. f. (Rar) Faptul de a avea pretenții exagerate. [Pr.: -ți-o-] – Pretențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretențiozitate
PRETENȚIOZITÁTE s. f. (Rar) Faptul de a avea pretenții exagerate. [Pr.: -ți-o-] – Pretențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preterit
PRETERÍT, preterite, s. n. (Gram.) Timp verbal care exprimă în unele limbi o acțiune trecută (echivalând cu perfectul simplu sau imperfectul). – Din fr. prétérit, lat. praeteritum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preteriţiune
PRETERIȚIÚNE, preterițiuni, s. f. Procedeu retoric prin care autorul atrage atenția că nu vrea să aducă în discuție un anumit lucru, despre care totuși vorbește. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prétérition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preterițiune
PRETERIȚIÚNE, preterițiuni, s. f. Procedeu retoric prin care autorul atrage atenția că nu vrea să aducă în discuție un anumit lucru, despre care totuși vorbește. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prétérition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretext
PRETÉXT, pretexte, s. n. Motiv (neîntemeiat sau neadevărat) invocat ca justificare a unei acțiuni sau pentru a escamota un motiv real. ◊ Loc. conj. Sub pretext că... = pretinzând că... ♦ Impuls, stimulent. – Din fr. prétexte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretexta
PRETEXTÁ, pretextez, vb. I. Tranz. A invoca un motiv (neîntemeiat sau neadevărat) pentru a justifica o acțiune, o atitudine; a se folosi de un pretext. – Din fr. prétexter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretide
Pretide = Proetides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pretimpuriu
PRETIMPURÍU, -ÍE, pretimpurii, adj. Care apare sau se întâmplă înainte de vreme sau prea devreme; prematur. – Pre^1- + timpuriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretinde
PRETÍNDE, pretínd, vb. III. 1. Tranz. A cere insistent un lucru; a reclama, a revendica. 2. Tranz. și intranz. A susține, a afirma ceva cu tărie. ♦ Refl. A-și atribui o calitate, însușiri pe care nu le are; a-și aroga. 3. Tranz. (Despre acțiuni, realizări) A avea nevoie de..., a impune ca o necesitate; a necesita. – Din fr. prétendre (după întinde).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretins
PRETÍNS, -Ă, pretinși, -se, adj. Care trece sau vrea să treacă drept altceva decât este în realitate; fals, aparent. – V. pretinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretor
PRÉTOR, pretori, s. m. 1. Magistrat roman cu înalte atribuții judiciare (și care adesea guverna o provincie romană). 2. (În vechea armată) Persoană numită pe lângă marile unități militare, cu atribuții în poliția administrativă și judiciară în timp de război. 3. (În vechea organizare administrativă a României) Reprezentant al conducerii centrale într-o plasă, având atribuții administrative și de poliție. – Din lat. praetor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretorat
PRETORÁT, pretorate, s. n. (În vechea armată) Autoritate militară creată pe lângă marile unități, în timp de mobilizare și de război, cu atribuții în poliția administrativă și judiciară; sediul acestei instituții. – Pretor + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretorian
PRETORIÁN, -Ă, pretorieni, -e, adj., s. m. 1. (La romani) Care aparține pretorului, privitor la pretor. ◊ Gardă pretoriană = unitate militară care constituia garda personală a pretorului (mai târziu a împăraților romani). Provincie pretoriană = provincie administrată de un pretor. 2. S. m. Soldat roman din garda pretoriană. [Pr.: -ri-an] – Din lat. praetorianus, fr. prétorien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretorianism
PRETORIANÍSM s. n. Situație din vechea Romă în care pretorienii și soldații aveau o influență predominantă. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. prétorianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretoriţă
PRÉTORIȚĂ, pretorițe, s. f. Soția pretorului (3). – Pretor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretoriță
PRÉTORIȚĂ, pretorițe, s. f. Soția pretorului (3). – Pretor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretoriu
PRETÓRIU, pretorii, s. n. 1. (La romani) Reședința pretorului, sala în care pretorul își exercita funcțiile judecătorești. ♦ Loc într-o tabără romană unde era așezat cortul comandantului. 2. (Înv.) Sală de judecată (în incinta unui tribunal); p. gener. tribunal. 3. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Sfat domnesc format din sfetnicii apropiați ai domnului. – Din lat. praetorium, fr. prétoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretort
PRETÓRT, pretorturi, s. n. Semifabricat din lână obținut prin cardare, din care se obțin firele de țesut stofele. – Pre^1- + tort^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretură
PRETÚRĂ, preturi, s. f. (În vechea organizare administrativ-teritorială a României) Instituție în care își exercita funcția un pretor (3); serviciul pretorului; local unde funcționa acest serviciu. – Din lat. praetura, fr. préture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretutindenea
PRETUTÍNDENEA adv. v. pretutindeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pretutindeni
PRETUTÍNDENI adv. Peste tot, în toate părțile, în tot locul. [Var.: pretutíndenea adv.] – Pre^2 + tutindeni (înv. „peste tot” < lat.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţ
PREȚ, prețuri, s. n. 1. Categorie economică reprezentând expresia bănească a valorii unei mărfi; sumă de bani pe care trebuie să o plătească cumpărătorul pentru achiziționarea unui produs sau pentru un serviciu. ◊ (În sintagmele) Preț cu amănuntul = preț la care se vând către populație bunurile de consum, alimentare și nealimentare. Preț de livrare = preț la nivelul căruia circulă produsele între unitățile producătoare. Preț de producție = preț care înglobează costul produsului și beneficiul. Preț al pieței = preț care se formează pe piață în urma fluctuației cererii și ofertei. Preț mondial = preț al unei mărfi pe piața mondială. ◊ Loc. adj. De (mare) preț = (foarte) valoros, prețios. ◊ Loc. adv. Cu orice preț = orice sacrificiu ar cere, oricât ar costa, cu orice risc. Cu niciun preț = pentru nimic în lume, în niciun caz. Fără (de) preț = a) sub valoarea reală; ieftin; b) de valoare foarte mare, neprețuit. ◊ Expr. A ține la preț = a nu reduce nimic din suma cerută la o vânzare. A se învoi din preț = a încheia o tranzacție căzând de acord asupra prețului. A (nu) avea preț = a) a (nu) se vinde cu mulți bani, a (nu) se cere; a (nu) avea trecere; b) a (nu) valora foarte mult. A ajunge la preț = a ajunge să fie căutat, apreciat. A pune preț pe ceva = a socoti că ceva este de mare valoare, a ține mult la ceva. Preț (ca) de... (sau ca la...) = un timp (cam) de..., o distanță, o valoare (de aproximativ...). ♦ Sumă încasată dintr-o vânzare. 2. Ceea ce se dă cuiva sau primește cineva pentm o muncă prestată, pentru un serviciu făcut; plată, răsplată. ◊ Loc. prep. Cu prețul... = în schimbul...; cu sacrificiul..., cu riscul..., cu efortul... ♦ Tarif. 3. Fig. Valoare, importanță, însemnătate. – Lat. pretium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preț
PREȚ, prețuri, s. n. 1. Categorie economică reprezentând expresia bănească a valorii unei mărfi; sumă de bani pe care trebuie să o plătească cumpărătorul pentru achiziționarea unui produs sau pentru un serviciu. ◊ (În sintagmele) Preț cu amănuntul = preț la care se vând către populație bunurile de consum, alimentare și nealimentare. Preț de livrare = preț la nivelul căruia circulă produsele între unitățile producătoare. Preț de producție = preț care înglobează costul produsului și beneficiul. Preț al pieței = preț care se formează pe piață în urma fluctuației cererii și ofertei. Preț mondial = preț al unei mărfi pe piața mondială. ◊ Loc. adj. De (mare) preț = (foarte) valoros, prețios. ◊ Loc. adv. Cu orice preț = orice sacrificiu ar cere, oricât ar costa, cu orice risc. Cu niciun preț = pentru nimic în lume, în niciun caz. Fără (de) preț = a) sub valoarea reală; ieftin; b) de valoare foarte mare, neprețuit. ◊ Expr. A ține la preț = a nu reduce nimic din suma cerută la o vânzare. A se învoi din preț = a încheia o tranzacție căzând de acord asupra prețului. A (nu) avea preț = a) a (nu) se vinde cu mulți bani, a (nu) se cere; a (nu) avea trecere; b) a (nu) valora foarte mult. A ajunge la preț = a ajunge să fie căutat, apreciat. A pune preț pe ceva = a socoti că ceva este de mare valoare, a ține mult la ceva. Preț (ca) de... (sau ca la...) = un timp (cam) de..., o distanță, o valoare (de aproximativ...). ♦ Sumă încasată dintr-o vânzare. 2. Ceea ce se dă cuiva sau primește cineva pentm o muncă prestată, pentru un serviciu făcut; plată, răsplată. ◊ Loc. prep. Cu prețul... = în schimbul...; cu sacrificiul..., cu riscul..., cu efortul... ♦ Tarif. 3. Fig. Valoare, importanță, însemnătate. – Lat. pretium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţălui
PREȚĂLUÍ, prețăluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prețui, a evalua. – Preț + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețălui
PREȚĂLUÍ, prețăluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prețui, a evalua. – Preț + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţăluire
PREȚĂLUÍRE, prețăluiri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a prețălui; evaluare, prețuire. – V. prețălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețăluire
PREȚĂLUÍRE, prețăluiri, s. f. (Înv. și pop.) Faptul de a prețălui; evaluare, prețuire. – V. prețălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţăluitor
PREȚĂLUITÓR, prețăluitori, s. m. (Înv. și pop.) Prețuitor. [Pr.: -lu-i-] – Prețălui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețăluitor
PREȚĂLUITÓR, prețăluitori, s. m. (Înv. și pop.) Prețuitor. [Pr.: -lu-i-] – Prețălui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţios
PREȚIÓS, -OÁSĂ, prețioși, -oase, adj. 1. Care are, reprezintă o mare valoare materială, spirituală, morală etc.; care este de mare preț, de mare importanță; scump. ◊ Metal prețios v. metal. Piatră prețioasă. v. piatră. ♦ Pe care cineva îl prețuiește, îl stimează, îl iubește mult 2. De un rafinament exagerat, căutat; lipsit de simplitate și de naturalețe; afectat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. précieux, lat. pretiosus, it. prezioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețios
PREȚIÓS, -OÁSĂ, prețioși, -oase, adj. 1. Care are, reprezintă o mare valoare materială, spirituală, morală etc.; care este de mare preț, de mare importanță; scump. ◊ Metal prețios v. metal. Piatră prețioasă. v. piatră. ♦ Pe care cineva îl prețuiește, îl stimează, îl iubește mult 2. De un rafinament exagerat, căutat; lipsit de simplitate și de naturalețe; afectat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. précieux, lat. pretiosus, it. prezioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţiozitate
PREȚIOZITÁTE, (2) prețiozități, s. f. (Rar) 1. Faptul de a fi prețios (2), căutat, afectat; afectare. 2. (La pl.) Vorbe, atitudini prețioase. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. préciosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețiozitate
PREȚIOZITÁTE, (2) prețiozități, s. f. (Rar) 1. Faptul de a fi prețios (2), căutat, afectat; afectare. 2. (La pl.) Vorbe, atitudini prețioase. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. préciosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţui
PREȚUÍ, prețuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A stabili prețul unui bun (destinat vânzării), a-i determina valoarea în bani; a evalua, a prețălui. ♦ Intranz. A reprezenta o anumită valoare materială, a avea un anumit preț; a valora. ◊ Expr. A ști cât prețuiește (cineva sau ceva) = a aprecia la justa valoare (pe cineva sau ceva), a nu-și face iluzii (cu privire la cineva sau la ceva). 2. A recunoaște importanța sau meritul cuiva sau a ceva, a lua în considerare, a pune mare preț pe...; a aprecia. ♦ Intranz. A avea valoare sau importanță (datorită calităților sale). – Preț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețui
PREȚUÍ, prețuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A stabili prețul unui bun (destinat vânzării), a-i determina valoarea în bani; a evalua, a prețălui. ♦ Intranz. A reprezenta o anumită valoare materială, a avea un anumit preț; a valora. ◊ Expr. A ști cât prețuiește (cineva sau ceva) = a aprecia la justa valoare (pe cineva sau ceva), a nu-și face iluzii (cu privire la cineva sau la ceva). 2. A recunoaște importanța sau meritul cuiva sau a ceva, a lua în considerare, a pune mare preț pe...; a aprecia. ♦ Intranz. A avea valoare sau importanță (datorită calităților sale). – Preț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţuire
PREȚUÍRE s. f. Faptul de a prețui și rezultatul lui. – V. prețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețuire
PREȚUÍRE s. f. Faptul de a prețui și rezultatul lui. – V. prețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţuit
PREȚUÍT, -Ă, prețuiți, -te, adj. (Despre oameni) Apreciat, stimat (pentru calitățile sale). – V. prețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețuit
PREȚUÍT, -Ă, prețuiți, -te, adj. (Despre oameni) Apreciat, stimat (pentru calitățile sale). – V. prețui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preţuitor
PREȚUITÓR, -OÁRE, prețuitori, -oare, s. m. și f. Expert care evaluează un bun, indicând valoarea, prețul lui aproximativ; persoană care poate aprecia valoarea sau importanța unui lucru; prețăluitor. [Pr.: -țu-i-] – Prețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prețuitor
PREȚUITÓR, -OÁRE, prețuitori, -oare, s. m. și f. Expert care evaluează un bun, indicând valoarea, prețul lui aproximativ; persoană care poate aprecia valoarea sau importanța unui lucru; prețăluitor. [Pr.: -țu-i-] – Prețui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preuman
PREUMÁN, -Ă, preumani, -e, adj. Care a existat înainte de apariția omului pe Pământ; care aparține acelei perioade. [Pr.: pre-u-] – Din fr. préhumain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preumbla
PREUMBLÁ vb. I v. plimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preumblare
PREUMBLÁRE s. f. v. plimbare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preuniversitar
PREUNIVERSITÁR, -Ă, preuniversitari, -e, adj. (Despre forme de învățământ) Care precedă universitatea. – Din fr. préuniversitaíre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preursi
PREURSÍ, preursesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A predestina. – Pre^1- + ursi (după fr. prédestiner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preuscare
PREUSCÁRE, preuscări, s. f. Uscare prealabilă. [Pr.: pre-us-] – Pre^1- + uscare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevala
PREVALÁ, prevalez, vb. I. 1. Intranz. A avea preponderență; a predomina. 2. Refl. A se folosi de ceva, a face uz de ceva în vederea atingerii unui scop. – Din fr. prévaloir, lat. praevalere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevalare
PREVALÁRE s. f. Faptul de a (se) prevala. – V. prevala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevalent
PREVALÉNT, -Ă, prevalenți, -te, adj. (Livr.) De importanță majoră. ♦ Predominant. – Din lat. praevalens, -tis, engl. prevalent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevalenţă
PREVALÉNȚĂ s. f. (Livr.) Prevalare. – Din engl. prevalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevalență
PREVALÉNȚĂ s. f. (Livr.) Prevalare. – Din engl. prevalence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevarica
PREVARICÁ, prevarichez, vb. I. Intranz. (Livr.) A contraveni prin rea-credință, abuz, fraudă de la îndatoririle și obligațiile de serviciu. – Din fr. prévariquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevaricator
PREVARICATÓR, -OÁRE, prevaricatori, -oare, s. m. și f., adj. (Livr.) (Persoană) care comite o prevaricațiune. – Din fr. prévaricateur, lat. praevaricator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevaricaţiune
PREVARICAȚIÚNE, prevaricațiuni, s. f. (Livr.) Abatere de la îndatoririle de serviciu; abuz, delict comis de un funcționar aflat în exercițiul funcțiunii. ♦ Trădare a cauzei, a intereselor cuiva. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prévarication, lat. praevaricatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevaricațiune
PREVARICAȚIÚNE, prevaricațiuni, s. f. (Livr.) Abatere de la îndatoririle de serviciu; abuz, delict comis de un funcționar aflat în exercițiul funcțiunii. ♦ Trădare a cauzei, a intereselor cuiva. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prévarication, lat. praevaricatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevăluire
PREVĂLUÍRE s. f. v. prevălui. [DAR}
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prevăluit
PREVĂLUÍT adj. v. prevălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prevăzător
PREVĂZĂTÓR, -OÁRE, prevăzători, -oare, adj. Care ia din timp măsuri pentru a preîntâmpina unele neplăceri care i s-ar putea întâmpla, care știe să evite neplăcerile; care dovedește prudență; prudent, precaut. – Pre^1- + văzător (după fr. prévoyant).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevăzut
PREVĂZÚT, -Ă, prevăzuți, -te, adj. 1. Care este dedus din fapte, fenomene, date etc. precedente. 2. Care este prescris, specificat de o lege, de un regulament etc. 3. Care este înzestrat cu cele necesare. – V. prevedea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevedea
PREVEDEÁ, prevắd, vb. II. 1. Tranz. A deduce (din fapte care precedă) evoluția evenimentelor viitoare; a avea intuiția celor ce urmează să se întâmple; a întrezări; a presimți. 2. Tranz. (Despre legi, regulamente, îndrumări etc.) A specifica, a prescrie; a indica, a menționa. 3. Tranz. A echipa, a înzestra pe cineva sau ceva cu cele necesare. 4. Refl. (Înv. și reg.) A se vedea prin ceva; a se întrezări. ♦ A se oglindi, a se reflecta. – Pre^1- + vedea (după fr. prévoir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevedere
PREVEDÉRE, prevederi, s. f. 1. Faptul de a (se) prevedea. ♦ (Mai ales la pl.) Indicație, dispoziție dintr-un tratat, dintr-un act normativ etc. ♦ Prevederi sociale = ansamblu de măsuri privitoare la acordarea asistenței sociale unor persoane care și-au pierdut capacitatea de muncă sau minorilor rămași fără susținători. 2. Prudență, precauție. – V. prevedea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preveni
PREVENÍ, prevín, vb. IV. Tranz. 1. A atrage cuiva atenția asupra consecințelor (negative ale) unor acțiuni; a informa în prealabil; a avertiza, a prevesti. 2. A lua măsuri de precauție pentru a înlătura ceva (neplăcut); a preîntâmpina. 3. (Rar) A împlini dinainte dorințele cuiva. – Din fr. prévenir, lat. praevenire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenire
PREVENÍRE, preveniri, s. f. Acțiunea de a preveni. – V. preveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenit
PREVENÍT, -Ă, preveniți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care a fost avertizat, încunoștiințat. 2. S. m. și f. (Jur.) Persoană aflată în arest preventiv. – V. preveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenitor
PREVENITÓR, -OÁRE, prevenitori, -oare, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este îndatoritor, curtenitor, amabil; serviabil, politicos. ♦ (Adverbial) Cu precauție. – Preveni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preventiv
PREVENTÍV, -Ă, preventivi, -e, adj. Care are ca scop preîntâmpinarea unui rău, împiedicarea apariției sau a răspândirii unei boli, a săvârșirii unei infracțiuni etc. ♦ (Jur.) Arest preventiv sau închisoare (ori detenție) preventivă = măsură privativă de libertate, luată în cursul soluționării unui proces penal, în scopul de a preveni fie dispariția infractorului, fie influențarea martorilor de către acesta; prevenție (1); p. ext. loc în care sunt deținuți acești inculpați. (În sintagma) Medicină preventivă = ramură a medicinei care se ocupă cu prevenirea bolilor; profilaxie. – Din fr. préventif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preventoriu
PREVENTÓRIU, preventorii, s. n. Instituție medicală în care sunt internate și îngrijite persoanele predispuse la anumite boli grave, în special la tuberculoză. – Din fr. préventorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenţie
PREVÉNȚIE, prevenții, s. f. 1. Arest preventiv; p. ext. stare de arest preventiv. 2. (Livr.) Prejudecată. [Var.: prevențiúne s. f.] – Din fr. prévention, lat. praeventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenție
PREVÉNȚIE, prevenții, s. f. 1. Arest preventiv; p. ext. stare de arest preventiv. 2. (Livr.) Prejudecată. [Var.: prevențiúne s. f.] – Din fr. prévention, lat. praeventio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevenţiune
PREVENȚIÚNE s. f. v. prevenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevențiune
PREVENȚIÚNE s. f. v. prevenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preverb
PREVÉRB, preverbe, s. n. (Lingv.) Prefix care se atașează la verbe. – Din fr. préverbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevesti
PREVESTÍ, prevestesc, vb. IV. Tranz. 1. A anunța întâmplări sau evenimente viitoare fie după anumite legități, fie prin divinație, fie prin conjecturare; a prezice. 2. (Înv. și pop.) A preveni (1). – Pre^1- + vesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevestire
PREVESTÍRE, prevestiri, s. f. Acțiunea de a prevesti; semn prevestitor. – V. prevesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevestit
PREVESTÍT s. n. (Rar) 1. Prevestire. 2. (Înv. și reg.) Fază de creștere și de descreștere a lunii. – V. prevesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prevestitor
PREVESTITÓR, -OÁRE, prevestitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care anunță dinainte, care prevestește ceva; care constituie un indiciu a ceea ce se va întâmpla. – Prevesti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previa
PRÉVIA adj. invar. v. PLACENTĂ (1). (Anat.) Organ musculos și spongios care se formează în perioada de gestație la majoritatea mamiferelor și care face legătura între mamă și embrion, servind la nutriția și respirația acestuia, eliminându-se la naștere; casă, căiță, cămașă, loc. ◊ Placentă previa = placentă (1) anormală, dezvoltată în partea inferioară a uterului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

previzibil
PREVIZÍBIL, -Ă, previzibili, -e, adj. Care poate fi prevăzut. – Din fr. prévisible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previzibilitate
PREVIZIBILITÁTE s. f. Caracter previzibil. – Previzibil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previziona
PREVIZIONÁ, previzionez, vb. I. Tranz. A prevedea. [Pr.: -zi-o-] – Din previziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previzional
PREVIZIONÁL, -Ă, previzionali, -e, adj. Care face obiectul unui calcul anterior unui eveniment. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. prévisionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previzionare
PREVIZIONÁRE, previzionări, s. f. Prevedere. [Pr.: -zi-o-] – V. previziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

previziune
PREVIZIÚNE, (2) previziuni, s. f. 1. Facultatea, posibilitatea de a prevedea apariția sau evoluția evenimentelor viitoare sau a unor procese și sisteme (naturale ori sociale) din analiza anumitor date cunoscute în prezent. 2. Enunțare a unei judecăți, a unei teorii care se bazează pe previziune (1); ceea ce prevede cineva. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. prévision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiacuzie
PREZBIACUZÍE, prezbiacuzii, s. f. (Med.) Slăbire a auzului la oamenii în vârstă. [Pr.: -bi-a-] – Din fr. presbyacousie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiestezie
PREZBIESTEZÍE, prezbiestezii, s. f. (Med.) Scădere a sensibilității cutanate la bătrâni. [Pr.: -bi-es-] – Din fr. presbyesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiofrenie
PREZBIOFRENÍE, prezbiofrenii, s. f. (Med.) Formă de demență senilă caracterizată prin tulburări grave de memorie, halucinații euforice însoțite de mimică. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. presbyophrénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiopie
PREZBIOPÍE, prezbiopii, s. f. (Rar) Prezbitism. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. presbyopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbit
PREZBÍT, -Ă, prezbiți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de prezbitism. – Din fr. presbyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiter
PREZBÍTER, prezbiteri, s. m. Titlu (onorific) pentru o persoană care face parte din cinul^1 (2) bisericesc; spec. preot. – Din ngr. presbytos, fr. presbytère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiteral
PREZBITERÁL, -Ă, prezbiterali, -e, adj. De prezbiter. – Din fr. presbytéral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiteră
PREZBÍTERĂ, prezbitere, s. f. Soție a prezbiterului. [Var.: presvíteră, prezvíteră s. f.] – Din ngr. presbytera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiterian
PREZBITERIÁN, -Ă, prezbiterieni, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține prezbiterianismului, privitor la prezbiterianism. 2. S. m. și f. Adept al prezbiterianismului. [Pr.: -ri-an] – Din fr. presbytérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiterianism
PREZBITERIANÍSM s. n. Doctrină ecleziastică proprie Bisericii reformate derivate din calvinism, care consideră că prezența lui Isus în euharistie este doar spirituală, producându-se prin intermediul Duhului Sfânt, și nu prin transformarea elementelor pâine și vin. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. presbytérianisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiteriu
PREZBITÉRIU, prezbiterii, s. n. 1. Locuința unui preot paroh (catolic). 2. Parte a unei biserici creștine, între naos și altar, unde stau clericii în timpul oficierii slujbei religioase. 3. Sfatul preoților unei comunități creștine; (la protestanți) corporație aflată în fruntea unei comunități bisericești. – Din lat. presbyterium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbitism
PREZBITÍSM s. n. Tulburare de vedere caracterizată prin imposibilitatea de a vedea clar obiectele situate în apropiere; prezbiție. – Din fr. presbytisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiţie
PREZBIȚÍE, prezbiții, s. f. (Rar) Prezbitism. – Din fr. presbytie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezbiție
PREZBIȚÍE, prezbiții, s. f. (Rar) Prezbitism. – Din fr. presbytie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezent
PREZÉNT^1, prezenturi, s. n. (Înv.) Dar^2, cadou. – Din fr. present.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezent
PREZÉNT^2, -Ă, prezenți, -te, adj., s. n. I. Adj. 1. Care se află în același loc cu vorbitorul sau în locul la care se referă acesta; de față. ♦ (Cu valoare de interjecție) Formulă prin care cei de față răspund la apelul nominal. ♦ Existent. 2. Care se petrece în timpul vieții vorbitorului sau în epoca la care se referă; actual, contemporan; care se petrece chiar acum, în momentul de față. ♦ De care ești conștient, la care te gândești sau care te preocupă la un moment dat. II. S. n. 1. Perioadă de timp variabilă, concepută ca o unitate distinctă între trecut și viitor; epoca, timpul actual, contemporan; contemporaneitate; p. ext. situație actuală. ◊ Loc. adv. În prezent = azi, acum. 2. (Gram.) Timp al verbului care arată că o acțiune se petrece în momentul vorbirii sau că este de durată. ◊ Prezent istoric = prezent cu valoare de perfect, care se întrebuințează de obicei în narațiune pentru a da stilului o mai mare forță de evocare. – Din lat. praesens, -ntis, fr. présent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezenta
PREZENTÁ, prezínt, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut celor de față, spunând numele, ocupația etc.; a face cunoștință (cu cineva); a (se) recomanda. ♦ Refl. A deveni prezent în memorie, a apărea în memorie ♦ Tranz. A înfățișa (publicului) un spectacol, aspectele unei activități, rezultatul unor cercetări etc. 2. Refl. A apărea, a se înfățișa într-un anumit loc sau în fața cuiva pentru a răspunde unei anumite obligații sau pentru a oferi ori a solicita ceva. ♦ Refl. și tranz. Spec. A (se) înfățișa la un examen, la un concurs, la alegeri etc. 3. Tranz. A pune înainte, a înmâna, a oferi, a da. ◊ Expr. A prezenta arma = a da onorul cu arma. 4. Tranz. (Despre lucruri supuse unei examinări) A avea o anumită însușire, caracteristică. ♦ Refl. A avea aparența de..., a se înfățișa ca... – Din fr. présenter, lat. praesentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentabil
PREZENTÁBIL, -Ă, prezentabili, -e, adj. Care are o înfățișare plăcută, atrăgătoare, îngrijită. – Din fr. présentable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentare
PREZENTÁRE prezentări, s. f. Acțiunea de a (se) prezenta. ♦ Scurtă expunere a unei activități, a rezultatelor unei cercetări etc. – V. prezenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentat
PREZENTÁT, -Ă, prezentați, -te, adj. 1. Care este cunoscut celor de față prin nume, ocupație, grad de rudenie etc. 2. (Despre spectacole, activități, cercetări etc.) Care este înfățișat publicului, specialiștilor etc. 3. Care este înfățișat ca..., având aparența de... – V. prezenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentator
PREZENTATÓR, -OÁRE, prezentatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face cunoscut publicului pe cineva sau ceva; persoană care prezintă un spectacol, un concurs etc. – Din fr. présentateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentaţie
PREZENTÁȚIE s. f. (Med.) Parte a fătului care ia prima contact cu strâmtoarea superioară a bazinului la naștere. – Din fr. présentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentație
PREZENTÁȚIE s. f. (Med.) Parte a fătului care ia prima contact cu strâmtoarea superioară a bazinului la naștere. – Din fr. présentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezentism
PREZENTÍSM s. n. Tendință în filosofie care neagă posibilitatea unei cunoașteri istorice obiective și autentice, reducând știința istoriei la o proiectare în trecut a mentalității și năzuințelor prezentului. – Din engl. presentism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezenţă
PREZÉNȚĂ, prezențe, s. f. Faptul de a fi prezent undeva; existența cuiva sau a ceva într-un loc sau într-un timp anumit. ◊ Listă (sau caiet, condică) de prezență = listă (sau caiet, condică) în care semnează cei prezenți la un curs, la serviciu etc. Prezență de spirit = promptitudine demonstrată de cineva în împrejurări dificile sau neprevăzute. ◊ Loc. prep. În prezența (cuiva) = fiind de față (cineva); în fața, înaintea (cuiva). ♦ Existență. ♦ Manifestare a unei personalități (de prestigiu). – Din fr. présence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezență
PREZÉNȚĂ, prezențe, s. f. Faptul de a fi prezent undeva; existența cuiva sau a ceva într-un loc sau într-un timp anumit. ◊ Listă (sau caiet, condică) de prezență = listă (sau caiet, condică) în care semnează cei prezenți la un curs, la serviciu etc. Prezență de spirit = promptitudine demonstrată de cineva în împrejurări dificile sau neprevăzute. ◊ Loc. prep. În prezența (cuiva) = fiind de față (cineva); în fața, înaintea (cuiva). ♦ Existență. ♦ Manifestare a unei personalități (de prestigiu). – Din fr. présence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezerva
PREZERVÁ, prezérv, vb. I. Tranz. (Livr.) A apăra, a păzi de un rău, de un pericol. – Din fr. préserver, lat. praeservare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezervare
PREZERVÁRE, prezervări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a prezerva. – V. prezerva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezervativ
PREZERVATÍV, prezervative, s. n. Remediu folosit pentru prevenirea unui inconvenient (mai ales a unei boli). ♦ Mic tub elastic închis la un capăt, folosit de bărbați în timpul contactului sexual ca protector împotriva bolilor venerice sau ca mijloc anticoncepțional. – Din fr. préservatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezervaţie
PREZERVÁȚIE, prezervații, s. f. (Livr.) Prezervare. – Din fr. préservation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezervație
PREZERVÁȚIE, prezervații, s. f. (Livr.) Prezervare. – Din fr. préservation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezicător
PREZICĂTÓR, -OÁRE, prezicători, -oare, s. m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu ghicitul viitorului cuiva în cărți, în cafea, în palmă etc.; ghicitor. – Prezice + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezice
PREZÍCE, prezic, vb. III. Tranz. A spune, a anunța dinainte ce se va întâmpla, orientându-se după anumite indicații prezente, după intuiție, raționament etc. ♦ A ghici viitorul cuiva (în cărți, în cafea, în palmă etc.). – Pre^1- + zice (după fr. prédire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezicere
PREZÍCERE, preziceri, s. f. Acțiunea de a prezice și rezultatul ei; ceea ce prezice cineva. – V. prezice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezida
PREZIDÁ, prezidez, vb. I. Tranz. A conduce, în calitate de președinte, o adunare, o dezbatere, o ședință etc.; (fam.) a ocupa locul de frunte la o masă. – Din fr. présider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidare
PREZIDÁRE, prezidări, s. f. Acțiunea de a prezida. – V. prezida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezident
PREZIDÉNT, prezidenți, s. m. (Înv.) Președinte (1). – Din fr. président, lat. praesidens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidenţial
PREZIDENȚIÁL, -Ă, prezidențiali, -e, adj. Care aparține unui președinte, referitor la un președinte; care emană de la un președinte. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidențial
PREZIDENȚIÁL, -Ă, prezidențiali, -e, adj. Care aparține unui președinte, referitor la un președinte; care emană de la un președinte. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidenţie
PREZIDENȚÍE, prezidenții, s. f. (Înv.) Președinție. – Prezident + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidenție
PREZIDENȚÍE, prezidenții, s. f. (Înv.) Președinție. – Prezident + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidial
PREZIDIÁL, -Ă, prezidiali, -e, adj. (Rar) De prezidiu. [Pr.: -di-al] – Din fr. présidial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidiu
PREZÍDIU, prezidii, s. n. 1. Organ colegial exercitând funcția de șef al statului în unele țări. 2. Totalitatea persoanelor alese pentru prezidarea unor adunări, ședințe solemne etc. [Var.: prezídium s. n.] – Din lat. práesidium, rus. prezidium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezidium
PREZÍDIUM s. n. v. prezidiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezis
PREZÍS, -Ă, preziși, -se, adj. 1. (Despre evenimente, fapte etc.) A cărui producere sau apariție este anunțată dinainte. 2. (Despre viitor, destin) Care este cunoscut anticipat prin divinație. – V. prezice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

preziuă
PREZÍUĂ s. f. (Construit cu prep. „în” și „din”; de obicei art.) Ziua precedentă; ajun; p. ext. zi (sau perioadă) din trecut foarte apropiată de prezent sau de un eveniment, de o întâmplare etc. [Pr.: -zi-uă] – Pre^1- + ziuă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezuma
PREZUMÁ, prezúm, vb. I. Tranz. (Livr.) A presupune (1); a estima. – Din fr. présumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumare
PREZUMÁRE s. f. (Livr.) Presupunere; estimare. – V. prezuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumat
PREZUMÁT, -Ă, prezumați, -te, adj. Presupus; estimat. – V. prezuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumtiv
PREZUMTÍV, -Ă, prezumtivi, -e, adj. Considerat ca probabil; ipotetic. ◊ Modul prezumtiv (și substantivat, n.) = mod verbal care prezintă acțiunea ca presupusă, bănuită sau probabilă. ♦ Care urmează să moștenească o demnitate, o funcție etc. sau să succeadă pe cineva într-o demnitate, într-o funcție. – Din fr. présomptif, lat. praesumptivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumţie
PREZÚMȚIE, prezumții, s. f. 1. Părere întemeiată pe aparențe, pe ipoteze, pe deducții; presupunere, supoziție. ♦ (Jur.) Concluzie trasă de lege sau de organul de jurisdicție asupra existenței unui fapt necunoscut și care nu poate fî dovedit direct, prin confirmarea unui fapt cunoscut, vecin și conex. ◊ Prezumție de nevinovăție = considerare a unei persoane acuzate și implicate într-un proces penal ca nevinovată și tratată ca atare până la pronunțarea sentinței judecătorești. 2. Părere exagerat de bună despre sine; înfumurare, aroganță. – Din fr. présomption, lat. praesumptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumție
PREZÚMȚIE, prezumții, s. f. 1. Părere întemeiată pe aparențe, pe ipoteze, pe deducții; presupunere, supoziție. ♦ (Jur.) Concluzie trasă de lege sau de organul de jurisdicție asupra existenței unui fapt necunoscut și care nu poate fî dovedit direct, prin confirmarea unui fapt cunoscut, vecin și conex. ◊ Prezumție de nevinovăție = considerare a unei persoane acuzate și implicate într-un proces penal ca nevinovată și tratată ca atare până la pronunțarea sentinței judecătorești. 2. Părere exagerat de bună despre sine; înfumurare, aroganță. – Din fr. présomption, lat. praesumptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumţios
PREZUMȚIÓS, -OÁSĂ, prezumțioși, -oase, adj. (Livr.) Care are o încredere exagerată în calitățile, în forțele proprii (și disprețuiește ajutorul și experiența altora); încrezut, înfumurat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. présomptueux, lat. praesumptuosus (după prezumție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumțios
PREZUMȚIÓS, -OÁSĂ, prezumțioși, -oase, adj. (Livr.) Care are o încredere exagerată în calitățile, în forțele proprii (și disprețuiește ajutorul și experiența altora); încrezut, înfumurat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. présomptueux, lat. praesumptuosus (după prezumție).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumţiozitate
PREZUMȚIOZITÁTE s. f. (Livr.) Înfumurare, aroganță. [Pr.: -ți-o-] – Prezumțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezumțiozitate
PREZUMȚIOZITÁTE s. f. (Livr.) Înfumurare, aroganță. [Pr.: -ți-o-] – Prezumțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prezviteră
PREZVÍTERĂ s. f. v. prezbiteră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priam
Priam = Priamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

priamides
Priamides, denumire purtată de Hector, Deiphobus, Helenus etc. dar mai ales de către Paris, ca fii ai regelui Priamus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

priamidul
Priamidul = Priamides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

priamus
Priamus, fiul lui Laomedon (v. și Laomedon) și ultimul rege al Troiei. Copil fiind, cînd Heracles a cucerit Troia, Priamus – numit pe atunci Podarces – a fost luat în captivitate de către erou împreună cu frații și surorile sale. La rugămintea Hesionei însă, el a fost cumpărat de către aceasta, dobîndindu-și libertatea și totodată noul nume de Priamus (v. Podarces 1. și Hesione). Mai tîrziu Heracles i-a dăruit tronul Troiei, asupra căreia Priamus a domnit mulți ani. S-a căsătorit mai întîi cu Arisba, apoi cu Hecuba și a avut numeroși copii (după o versiune, cincizeci la număr). Printre ei se numărau Hector – cel mai viteaz dintre troieni – apoi Paris, Creusa, Cassandra, Polyxena, Helenus, Deiphobus, Polydorus, Troilus etc. La războiul troian Priamus n-a participat direct, pe cîmpul de luptă, fiind prea bătrîn. Au luptat însă vitejește fiii săi, sub conducerea lui Hector. La moartea acestuia din urmă (v. și Hector), bătrînul îndurerat n-a pregetat să se furișeze noaptea din cetate și, ajungînd pînă în tabăra ahee, în cortul lui Achilles, să-l roage pe erou să-i înapoieze trupul neînsuflețit al fiului său. În momentul incendierii cetății, Priamus se refugiază împreună cu Hecuba în fundul palatului său, pe treptele protectoare ale unui altar. E smuls însă de acolo de către Pyrrhus, care-l sugrumă. Astfel, după ce asistase cu durere la uciderea pe rînd a tuturor fiilor lui, bătrînul rege își află și el o moarte crudă și nedreaptă iar cadavrul său rămîne neîngropat.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prian
PRIÁN, -Ă, priani, -e, adj. (Pop.; despre vite) Care are părul cu dungi sau cu pete de altă culoare (de obicei albe). [Pr.: pri-an] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priap
Priap = Priapus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

priapic
PRIÁPIC, -Ă, priapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la priapism, de priapism. [Pr.: pri-a-] – Din fr. priapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priapism
PRIAPÍSM s. n. (Med.) Stare de erecție a penisului prelungită în mod anormal, adesea dureroasă și neurmată de ejaculare. [Pr.: pri-a-] – Din fr. priapisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priapus
Priapus, zeul fecundității și al rodirii grădinilor și a livezilor, păzitorul viilor și al pomilor fructiferi, era fiul lui Dionysus și al Aphroditei. Originar din Lampsaeus, cultul său a fost introdus de timpuriu în Grecia. El era înfățișat ca făcînd parte din cortegiul lui Dionysus, alături de satiri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pribeag
PRIBEÁG, -Ă, pribegi, -ge, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care merge din loc în loc fără a avea o țintă sau o treabă precisă; hoinar; străin. ♦ (Om) refugiat, fugar, emigrant. 2. Adj. Singur, izolat, răzleț. – Din sl. prĕbĕgŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribegi
PRIBEGÍ, pribegesc, vb. IV. Intranz. 1. A fi pribeag; a rătăci din loc în loc; a hoinări. 2. A-și părăsi locul natal, țara; a se refugia, a emigra, a se exila. – Din pribeag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribegie
PRIBEGÍE, pribegii, s. f. Faptul de a pribegi. 1. Rătăcire din loc în loc; hoinăreală, vagabondare. 2. Părăsire a locului natal, stabilire într-un loc străin, în altă țară; exil, refugiu. – Pribeag + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribegire
PRIBEGÍRE, pribegiri, s. f. Acțiunea de a pribegi. – V. pribegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribegit
PRIBEGÍT s. n. (Rar) Faptul de a pribegi. – V. pribegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribegitor
PRIBEGITÓR, -OÁRE, pribegitori, -oare, adj. (Rar) Rătăcitor; hoinar. – Pribegi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priboi
PRIBÓI, priboaie, s. n. 1. Unealtă de oțel în formă de bară, cu un capăt conic, care servește, de obicei, la perforarea sau la lărgirea găurilor materialelor metalice; dorn. 2. Băț lung, terminat la unul dintre capete cu un fel de măciulie, cu care se bat icrele pentru a le curăța de pielițe. 3. Plantă erbacee cu frunze plăcut mirositoare și cu flori roșii sau albe (Geranium macrorrhizum). 4. (Reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Din sb. priboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priboi
PRIBOÍ^2, priboiesc, vb. IV. Tranz. A găuri sau a lărgi o gaură cu priboiul^1 (1). – Din priboi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priboiaş
PRIBOIÁȘ, priboiașe, s. n. Diminutiv al lui priboi^1. [Pr.: -bo-iaș] – Priboi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priboiaș
PRIBOIÁȘ, priboiașe, s. n. Diminutiv al lui priboi^1. [Pr.: -bo-iaș] – Priboi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priboire
PRIBOÍRE s. f. Acțiunea de a priboi^2. – V. priboi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pribolnic
PRIBÓLNIC, pribolnici, s. m. Plantă erbacee din familia orhideelor, cu flori mari, roșii (Orchis simia). – Cf. priboi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricaz
PRICÁZ, pricazuri, s. n. (Reg.) Lucru, întâmplare care pricinuiește cuiva necaz, pagubă, nenorocire; semn rău, piază rea. ◊ Expr. A face (cuiva sau la ceva) pricaz = a atrage (asupra cuiva sau a ceva) răul, nenorocirea. ♦ P. ext. Pagubă însemnată (în vite) suportată de cineva. – Din sl. pricazŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricăji
PRICĂJÍ, pricăjesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se sfriji, a se pipernici, a slăbi. – Din pricaz. Cf. sl. prokažati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricăjit
PRICĂJÍT, -Ă, pricăjiți, -te, adj. (Reg. și fam.) Care a rămas mic, nedezvoltat, care este insuficient dezvoltat; pipernicit. – V. pricăji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priće
PRIĆE, prici, s. f. 1. (Înv.) Neînțelegere, ceartă. ◊ Loc. adj. De price = care se împotrivește; opozant, potrivnic. *Loc. vb. A se pune de price = a se împotrivi cuiva, a contrazice pe cineva. 2. (Pop.; în construcție cu verbul „a face”) Supărare, necaz (pricinuit cuiva). ♦ Acuzare, învinovățire. – Din sl. prituča.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priceasnă
PRICEÁSNĂ, pricesne, s. f. Cântare executată în bisericile ortodoxe la slujba liturghiei în timp ce se împărtășește preotul. – Din sl. prĕčĩstĩna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricepe
PRICÉPE, pricép, vb. III. 1. Tranz. A înțelege, a pătrunde ceva cu mintea. ♦ Refl. (Reg.) A se dumeri, a se lămuri (asupra unui lucru). 2. Refl. A avea cunoștințe temeinice într-o materie, într-un domeniu; a dovedi iscusință, îndemânare, experiență într-o acțiune, într-o situație; a fi capabil, în stare să facă ceva. – Lat. percipere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricepere
PRICÉPERE, priceperi, s. f. Faptul de a (se) pricepe. 1. Facultatea de a înțelege, de a pătrunde ceva (ușor) cu mintea; înțelegere; p. ext. judecată, inteligență. 2. Îndemânare, abilitate, iscusință. – V. pricepe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priceput
PRICEPÚT, -Ă, pricepuți, -te, adj. 1. Care are cunoștințe numeroase, care are o pregătire temeinică într-un domeniu; capabil; iscusit, abil. ♦ Care exprimă pricepere, înțelepciune. 2. (Rar) Care poate fi (ușor) înțeles, pătruns cu mintea; accesibil inteligenței. – V. pricepe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prichici
PRICHÍCI, prichiciuri, s. n. (Pop.) Margine îngustă, ieșită în afară, în formă de poliță^1, la horn, la cuptor sau la vatra țărănească. ♦ Marginea de jos a ferestrei, ieșită în afară ca o streașină. – Din ucr. prypičok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prichindel
PRICHINDÉL, prichindei, s. m. (Fam.) Om mic de statură, de obicei vioi și poznaș. ♦ Copil mic (sprinten și zburdalnic); pici. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prici
PRÍCI^1, priciuri, s. n. Pat rudimentar; spec. pat (de scânduri) pentru un număr mare de persoane, folosit în dormitoarele comune. – Din germ. Pritsche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prici
PRICÍ^2, pricesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A se certa. – Din price.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricinaş
PRICINÁȘ, -Ă, pricinași, -e, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f., adj. (Om) certăreț. 2. S. m. și f. Împricinat, inculpat; făptaș, vinovat. – Pricină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricinaș
PRICINÁȘ, -Ă, pricinași, -e, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f., adj. (Om) certăreț. 2. S. m. și f. Împricinat, inculpat; făptaș, vinovat. – Pricină + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricină
PRÍCINĂ, pricini, s. f. 1. Cauză care determină ori explică o acțiune, o situație, un fenomen; motiv. ◊ Loc. adv. Fără (nicio) pricină = fără justificare, nemotivat. ◊ Loc. conj. Din pricină că... = pentru că..., deoarece, fiindcă. ◊ Loc. prep. Din pricina... = ca urmare a..., având drept motiv; din vina... ◊ Expr. (Înv.) A pune pricină = a invoca motive, pretexte pentru justificarea unei acțiuni. ♦ Prilej, ocazie, pretext. 2. Motiv de ceartă, de neînțelegere; problemă litigioasă, conflict; spec. proces. ◊ Expr. (Pop.) A se pune de pricină = a) a se împotrivi, a se opune; b) a căuta ceartă, a face gură; a se lua la harță, la bătaie. A căuta (cuiva) pricină (cu lumânarea) = a căuta (cuiva) motiv de ceartă, a căuta nod în papură. A găsi (cuiva) pricină = a găsi un pretext pentru a certa pe cineva. (Pop.) A avea (sau a fi în) pricină (cu cineva) = a fi certat (cu cineva); a fi în proces, a se judeca (cu cineva). ♦ (Înv.) Act în care este consemnată hotărârea luată într-un proces. 3. Întâmplare (neplăcută), chestiune; necaz, supărare. ♦ Problemă; afacere. ◊ Loc. adj. Cu pricina = despre care este vorba, respectiv. [Acc. și: pricínă] – Din bg. prična.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricinui
PRICINUÍ, pricinuiesc, vb. IV. Tranz. A fi cauza, mobilul a ceva; a produce, a determina, a provoca, a prilejui. – Pricină + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricinuire
PRICINUÍRE s. f. Acțiunea de a pricinui. – V. pricinui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricinuitor
PRICINUITÓR, -OÁRE, pricinuitori, -oare, adj., s. m. și f. 1. (Rar) Adj. Care produce, provoacă, prilejuiește, dă naștere la ceva. 2. S. m. și f. (Înv.) Persoană care face, inițiază, produce ceva. [Pr.: -nu-i-] – Pricinui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricire
PRICÍRE, priciri, s. f. (Înv. și reg.) Faptul de a se prici^2; ceartă, sfadă. – V. prici^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricolici
PRICOLÍCI, pricolici, s. m. (În superstiții) Duh rău în care se presupune că se transformă unii oameni (mai ales după moarte) și care ia înfățișarea unor animale. ♦ P. gener. Strigoi. ♦ Epitet dat unui copil neastâmpărat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricomigdală
PRICOMIGDÁLĂ, pricomigdale, s. f. 1. Migdală amară. 2. Prăjitură uscată preparată din albuș de ou, zahăr și migdale ori alune sau nuci. [Var.: picromigdálă s. f.] – Din ngr. pikramígdalon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricopseală
PRICOPSEÁLĂ, pricopseli, s. f. (Pop.) 1. Situație materială bună, bunăstare, bogăție; câștig, profit (fără muncă), chilipir. ♦ (Ir.) Ispravă, scofală. 2. Știință de carte, învățătură. ◊ Expr. A lua (sau a avea, a da) pe cineva pe (sau spre) pricopseală = a lua (sau a avea, a da) pe cineva ca ucenic, ca elev. [Var.: procopseálă s. f.] – Pricopsi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricopsi
PRICOPSÍ, pricopsesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A ajunge la o situație (materială) bună, a realiza un câștig (fără a munci); a se îmbogăți. ♦ Tranz. A face pe cineva bogat, fericit. 2. A învăța, a se instrui. [Var.: procopsí vb. IV] – Din ngr. prokópso (viit. lui prokópto).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricopsire
PRICOPSÍRE s. f. (Pop.) Faptul de a se pricopsi. [Var.: procopsíre s. f.] – V. pricopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pricopsit
PRICOPSÍT, -Ă, pricopsiți, -te, adj. (Pop.) 1. Ajuns la o situație materială bună, îmbogățit (fără muncă); ajuns, căpătuit. ♦ (Substantivat) Epitet dat unei persoane nechibzuite, care nu e bună de nimic. 2. Instruit, învățat^2. [Var.: procopsít, -ă adj.] – V. pricopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prididi
PRIDIDÍ, prididesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. și intranz. (De obicei în construcții negative) A fi în stare să ducă ceva cu bine la capăt, să îndeplinească un lucru. 2. Tranz. A năpădi, a asalta, a copleși pe cineva cu ceva. 3. Tranz. A birui, a învinge într-o luptă. ♦ Fig. A stăpâni; a opri. – Din sl. prideti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pridvor
PRIDVÓR, pridvoare, s. n. 1. Galerie exterioară deschisă (mai rar închisă), cu acoperișul sprijinit de stâlpi, așezată în partea din față a unei clădiri sau de jur împrejurul ei; cerdac. 2. Încăpere de la intrarea unei biserici, care precedă pronaosul, cu arcade pe stâlpi. 3. Prima încăpere (de trecere) în unele case țărănești; tindă. – Din sl. pritvorŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prielnic
PRIÉLNIC, -Ă, prielnici, -ce, adj. Care favorizează apariția sau desfășurarea unei acțiuni, a unui fenomen, a unui eveniment; favorabil, avantajos; potrivit, oportun. [Pr.: pri-el-] – Prii + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prier
PRIÉR s. m. (Înv. și pop.) Luna aprilie. [Acc. și: príer] – Lat. Aprilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prieten
PRIÉTEN, -Ă, prieteni, -e, s. m. și f. Persoană de care cineva este legat printr-o afecțiune deosebită, bazată pe încredere și stimă reciprocă, pe idei sau principii comune; amic. ♦ Amant, iubit. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) priétin, -ă s. m. și f.] – Din sl. prijatelĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietenesc
PRIETENÉSC, -EÁSCĂ, prietenești, adj. Care ține de prieteni, privitor la prieteni, specific prietenilor; amical, prietenos. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) prietinésc, -eáscă adj.] – Prieten + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prieteneşte
PRIETENÉȘTE adv. Ca un prieten, cu prietenie; cu bunăvoință; amical. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietenește
PRIETENÉȘTE adv. Ca un prieten, cu prietenie; cu bunăvoință; amical. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietenie
PRIETENÍE, prietenii, s. f. Sentiment de simpatie, de stimă, de respect, de atașament reciproc care leagă două persoane; legătură care se stabilește între persoane, pe baza acestor sentimente; amiciție, prieteșug. ♦ Atitudine plină de bunăvoință, prietenoasă față de cineva. ♦ Legătură între grupuri sociale, între popoare, între țări bazată pe aspirații, năzuințe, interese comune. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) prietiníe s. f.] – Prieten + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietenos
PRIETENÓS, -OÁSĂ, prietenoși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Plin de afecțiune, de prietenie, de amabilitate; binevoitor, afabil, amical. ♦ Plăcut, agreabil, atrăgător. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) prietinós, -oásă adj.] – Prieten + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prieteşug
PRIETEȘÚG, prieteșuguri, s. n. (Pop.) Prietenie. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -șug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prieteșug
PRIETEȘÚG, prieteșuguri, s. n. (Pop.) Prietenie. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -șug.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietin
PRIÉTIN, -Ă s. m. și f. v. prieten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietinesc
PRIETINÉSC, -EÁSCĂ adj. v. prietenesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietinie
PRIETINÍE s. f. v. prietenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prietinos
PRIETINÓS, -OÁSĂ adj. v. prietenos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigitoare
PRIGITOÁRE, prigitori, s. f. (Reg.) Fotă formată dintr-o singură bucată de țesătură petrecută în jurul corpului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigoană
PRIGOÁNĂ, prigoane, s. f. Urmărire aprigă, pornire împotriva cuiva; măsuri represive luate de o autoritate împotriva cuiva; asuprire, persecuție, prigonire. – Din prigoni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigoare
PRIGOÁRE s. f. v. prigorie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigoni
PRIGONÍ, prigonesc, vb. IV. Tranz. 1. A provoca cuiva în mod permanent necazuri, neplăceri, a trata cu ură, cu dușmănie, a persecuta; (despre autorități) a lua măsuri represive, a oprima. 2. A izgoni, a fugări pe cineva. ♦ Fig. (Despre abstracte) A urmări, a obseda; a chinui. – Din sl. prigoniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigonire
PRIGONÍRE, prigoniri, s. f. Acțiunea de a prigoni; persecuție, împilare, asuprire. – V. prigoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigonit
PRIGONÍT, -Ă, prigoniți, -te, adj. Persecutat, asuprit, oprimat. – V. prigoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigonitor
PRIGONITÓR, -OÁRE, prigonitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care prigonește; asupritor. – Prigoni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigori
PRIGORÍ, prigoresc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se expune la dogoarea focului sau a soarelui; a se încălzi prea tare. ♦ Fig. A fi chinuit, torturat de ceva, a se frământa, a se perpeli. – Din sl. prigorĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prigorie
PRIGÓRIE, prigorii, s. f. Pasăre migratoare zveltă, de mărimea unei turturele, viu colorată (cu roșu, galben, negru, albastru-verzui), cu ciocul lung și subțire, care trăiește pe malurile lutoase ale apelor și se hrănește mai ales cu albine și viespi; albinărel (Merops apiaster). [Var.: prigoáre s. f.] – Din prigori (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prihană
PRIHÁNĂ, prihane, s. f. (Rar) Faptă care încalcă morala; vină morală, necinste; păcat. ◊ Loc. adj. Fără (de) prihană = curat, pur^2, nevinovat; cast. – Din ucr. pryhana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prii
PRIÍ, pers. 3 priește, vb. IV. Intranz. unipers. (Construit cu dativul) A-i fi cuiva prielnic, favorabil, a-i fi de folos, a-i cădea bine; a-i tihni; a face să prospere. – Din sl. prijati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priincios
PRIINCIÓS, -OÁSĂ, priincioși, -oase, adj. (Pop.) Prielnic, favorabil, folositor. [Pr.: pri-in-] – Priință + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priinţă
PRIÍNȚĂ, priințe, s. f. (Pop.) 1. Atitudine favorabilă; bunăvoință, simpatie, prietenie. ◊ Expr. A fi (cuiva) cu priință = a fi devotat, credincios (cuiva), a fi de partea cuiva. 2. Folos, ajutor, serviciu. ◊ Loc. adj. De (sau cu) priință = folositor. – Prii + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priință
PRIÍNȚĂ, priințe, s. f. (Pop.) 1. Atitudine favorabilă; bunăvoință, simpatie, prietenie. ◊ Expr. A fi (cuiva) cu priință = a fi devotat, credincios (cuiva), a fi de partea cuiva. 2. Folos, ajutor, serviciu. ◊ Loc. adj. De (sau cu) priință = folositor. – Prii + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prijmă
PRÍJMĂ s. f. v. preajmă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prilej
PRILÉJ, prilejuri, s. n. 1. Ocazie, împrejurare; moment oportun. ◊ Expr. (Înv. și reg.) Vreme cu prilej = moment potrivit, favorabil. 2. Pretext, motiv. – Din bg. prilež.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prileji
PRILEJÍ, prilejesc, vb. IV. Tranz. și refl. impers. (Înv.) A (se) prilejui. – Din prilej.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prilejui
PRILEJUÍ, prilejuiesc, vb. IV. Tranz. A permite, a da ocazia, a îngădui să se facă, să se întâmple etc. ceva; a favoriza; a da naștere, a produce, a cauza, a pricinui, a prileji. ♦ Refl. impers. A i se întâmpla cuiva ceva, a i se ivi o ocazie. – Prilej + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prilogi
PRILOGÍ vb. IV v. pârlogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prilosti
PRILOSTÍ v. 1. a ademeni; 2. a fermeca ( Dicționar Lazăr Șeineanu, Ed. VI, 1929)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prim
PRIM^1, primuri, s. n. (Reg.) Garnitură din blană (neagră, de miel) aplicată pe marginea căciulilor, a pieptarelor, a hainelor. – Din magh. prém.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prim
PRIM^2, -Ă, primi, -e, num. ord. (Adesea cu valoare de adjectiv) 1. Cel dintâi (în spațiu sau în timp); care se află la început, în fruntea unei serii; întâi, dintâi. ◊ Prima tinerețe = întâia perioadă a tinereții, care urmează imediat copilăriei. Primă audiție = executare a unei bucăți pentru prima oară în fața publicului. Prim-ajutor = ajutor medical imediat, care se dă unui bolnav sau unui accidentat la fața locului. Materie primă = material destinat prelucrării în vederea fabricării unui produs finit. ◊ Loc. adv. În primul rând (sau loc) = înainte de toate. ♦ (Cu valoare adverbială, la f.; fam.) Mai întâi; primo. 2. Care este înaintea tuturor în privința însemnătății, a rangului, a calităților; important, principal. ◊ Prim-amorez = actor care interpretează rolul de tânăr îndrăgostit; june prim. ◊ Loc. adj. De prim(ul) rang = de calitate superioară; excelent. ♦ (Ca element de compunere, precedând un termen care indică o funcție sau un grad ierarhic) Pe treapta cea mai înaltă, întâiul în categoria respectivă. Prim-solist. ◊ Prim-ministru = șeful executivului; premier. ♦ (Despre instrumente, voci, instrumentiști) Care execută melodia principală, dominantă. 3. (În sintagma) Număr prim = număr divizibil numai cu unitatea sau cu el însuși. – Din lat. primus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prim-plan
PRIM-PLÁN, prim-planuri, s. n. Cadru cinematografic în care interpreții sunt filmați de aproape. – Prim^2 + plan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prim-pretor
PRIM-PRÉTOR, prim-pretori, s. m. (În vechea organizare administrativă a țării) Funcționar mai mare în grad decât pretorul (3). – Prim^2 + pretor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prima
PRIMÁ, primez, vb. I. Intranz. A avea întâietate, a fi pe primul plan. – Din fr. primer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primadonă
PRIMADÓNĂ, primadone, s. f. Prim-solista unui teatru de operă sau de operetă. – Din it. prima dona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primaj
PRIMÁJ, primaje, s. n. 1. (Mar.) Bonificație la frahtul maritim acordată căpitanului sau proprietarului unei nave comerciale. 2. (Tehn.) Antrenarea apei dintr-un cazan de către aburul produs. – Din fr. primage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primar
PRIMÁR, -Ă, primari, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. Inițial, primordial, originar; p. ext. de prim grad, de primă importanță, de bază. ◊ Învățământ primar = formă de învățământ cu caracter obligatoriu, în care se predau elementele de bază ale celor mai importante discipline și care constituie primele patru clase ale școlii generale. Clasă primară (și substantivat, f.) = clasă din cursul primar. Școală primară (și substantivat, f.) = școală de învățământ primar; curs primar; clădire în care se preda această formă de învățământ. Văr primar (sau vară primară) = grad de rudenie între copiii mai multor frați și surori; persoană care se află cu alta într-un asemenea grad de rudenie. (Geol.) Era primară = era paleozoică. Medic primar = grad în ierarhia cadrelor medicale, superior medicului specialist, care se obține în urma unui concurs; persoană care are acest grad. ♦ Simplu, rudimentar, elementar; p. ext. neevoluat. ♦ (Despre cuvinte) Care provine direct din rădăcină și care servește ca element de bază pentru formarea altor cuvinte; primitiv. 2. (Despre elemente și compuși chimici) Care are o singură valență satisfăcută de un anumit element sau radical. II. S. m. Șeful unei administrații municipale, orășenești, comunale, cu atribuții administrative. [Var.: (pop., II) primáre s. m.] – Din lat. primarius. Cf. fr. primaire, maire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primare
PRIMÁRE s. m. v. primar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primare
PRIMÁRE, primări, s. f. v. PRIMA. – [DEX '98 ș.a.]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

primariat
PRIMARIÁT, primariate, s. n. 1. Funcție, titlu de primar (II); perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. 2. Examen susținut de un medic pentru a obține titlul de medic primar. [Pr.: -ri-at] – Primar + suf. -iat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primat
PRIMÁT^1 s. n. Importanță primordială; întâietate, primordialitate. – Din lat. primatus, fr. primat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primat
PRIMÁT^2, primate, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere superioare, plantigrade, arboricole și omnivore, cu degetul mare opozabil, cu mamele pectorale, cu creierul foarte dezvoltat; (și la sg.) animal care aparține acestui ordin. – Din fr. primate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primat
PRIMÁT^3, primați, s. m. Cel mai înalt grad în vechea ierarhie a Bisericii ortodoxe și catolice. ♦ (Adjectival; în sintagma) Mitropolit primat = (în trecut, în România) primul mitropolit al țării, cu reședința în București, președinte al sinodului și conducătorul Bisericii din întreaga țară; patriarh. – Din fr. primat, lat. primatis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primă
PRÍMĂ^1, prime, s. f. 1. Sumă de bani acordată cuiva peste salariul de bază ca recompensă pentru calitatea deosebită a muncii depuse; premiu (acordat în sistemul de salarizare). ♦ Primă de export = sumă de bani sau scutire de taxe, de impoziteacordată unor exportatori și întreprinzători pentru a le spori interesul și capacitatea de concurență. Primă de asigurare = sumă de bani pe care asiguratul o plătește (periodic) celui care asigură, pentru asumarea riscului. Primă de economie = sumă plătită deponenților de către unele case de economii, peste nivelul ratei dobânzii. 2. (Muz.) Cel mai mic interval posibil format între două trepte de aceeași înălțime prin repetarea notei date. – Din fr. prime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primă
PRÍMĂ^2, prime, s. f. (Reg.) Panglică folosită pentru a lega cosițele fetelor, pentru a împodobi pălăriile flăcăilor etc. – Cf. prim^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăreasă
PRIMĂREÁSĂ, primărese, s. f. (Rar) Primăriță. – Primar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primărie
PRIMĂRÍE, primării, s. f. Organ local al puterii administrative în municipii, orașe și comune; clădire în care primarul (II) își exercită funcția. ♦ (Rar) Primariat (1). – Primar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăriţă
PRIMĂRÍȚĂ, primărițe, s. f. 1. Soția primarului; primăreasă. 2. Femeie care îndeplinește funcția de primar (II); primăreasă. – Primar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăriță
PRIMĂRÍȚĂ, primărițe, s. f. 1. Soția primarului; primăreasă. 2. Femeie care îndeplinește funcția de primar (II); primăreasă. – Primar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăriu
PRIMĂRÍU, -ÍE, primării, adj. (Reg.; despre fructe) Care se coace devreme; timpuriu. – Cf. prim^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvaratic
PRIMĂVĂRÁTIC, -Ă, primăvăratici, -ce, adj. De primăvară, al primăverii; specific sau adecvat primăverii; care se dezvoltă sau se coace primăvara; primăvăros. ♦ Fig. Gingaș, fraged, tânăr. [Var.: primăvărátec, -ă adj.] – Primăvară + suf. -tic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvară
PRÍMĂVARĂ, primăveri, s. f. Unul dintre cele patru anotimpuri care urmează după iarnă și precedă vara, cuprinzând (în emisfera noastră) intervalul dintre echinocțiul de la 21 martie și solstițiul de la 21 iunie. ◊ Expr. Primăvara vieții = tinerețea; tineretul. ♦ (Adverbial; art.) În timpul sau în cursul acestui anotimp; în fiecare primăvară. ♦ Fig. (La pl.) Ani (de tinerețe). Are 20 de primăveri. [Acc. și: primăváră] – Lat. primavera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvăratec
PRIMĂVĂRÁTEC, -Ă adj. v. primăvăratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvărăt
PRIMĂVĂRÁT s. n. (Reg.) Scoatere a oilor și a vitelor la pășune, primăvara. – Din primăvară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvăriţă
PRIMĂVĂRÍȚĂ, primăvărițe, s. f. (Bot.; pop.) Ghiocel. – Primăvară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvăriță
PRIMĂVĂRÍȚĂ, primăvărițe, s. f. (Bot.; pop.) Ghiocel. – Primăvară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primăvăros
PRIMĂVĂRÓS, -OÁSĂ, primăvăroși, -oase, adj. (Rar) Primăvăratic. – Primăvară + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primbla
PRIMBLÁ vb. I v. plimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primblare
PRIMBLÁRE s. f. v. plimbare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primejdie
PRIMÉJDIE, primejdii, s. f. Împrejurare, situație care amenință liniștea, securitatea sau existența cuiva sau a ceva; pericol; p. ext. necaz, supărare. ◊ Loc. adj. De primejdie = a) primejdios; b) care vestește un pericol. ♦ Risc. – Din sl. prĕmeždije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primejdios
PRIMEJDIÓS, -OÁSĂ, primejdioși, -oase, adj. Care constituie o primejdie, o amenințare pentru cineva sau ceva; periculos. ♦ Riscant. [Pr.: -di-os] – Primejdie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primejdui
PRIMEJDUÍ, primejduiesc, vb. IV. Tranz. A constitui o primejdie pentru cineva sau ceva; a amenința, a periclita. ♦ Refl. A-și risca liniștea, securitatea, libertatea sau viața; a se expune. – Primejdie + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primejduire
PRIMEJDUÍRE, primejduiri, s. f. Acțiunea de a (se) primejdui; periclitare. – V. primejdui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primeneală
PRIMENEÁLĂ, primeneli, s. f. 1. Schimbare a rufăriei, a lenjeriei murdare cu alta curată. 2. (La pl.; concr.) Rufe, albituri curate, de schimb. 3. Fig. Înviorare, împrospătare. [Pl. și: primenele. – Var.: (reg.) premeneálă s. f.] – Primeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primeni
PRIMENÍ, primenesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A(-și) schimba rufăria, lenjeria purtată, murdară cu alta curată; p. ext. a (se) îmbrăca frumos, a (se) găti. 2. Fig. A înlocui sau a fi înlocuit (parțial ori total) cu altceva (nou), a (se) reînnoi; a-și schimba sau a face să-și schimbe (în bine) înfățișarea, forma, conținutul; a (se) modifica, a (se) preface; a (se) regenera. ♦ Tranz. A împrospăta aerul (dintr-o incintă). [Var.: (reg.) premení vb. IV] – Din sl. prĕmĕniți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primenire
PRIMENÍRE, primeniri, s. f. Acțiunea de a (se) primeni și rezultatul ei; primenit^1. [Var.: (reg.) premeníre s. f.] – V. primeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primenit
PRIMENÍT^1 s. n. Primenire. [Var.: (reg.) premenít s. n.] – V. primeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primenit
PRIMENÍT^2, -Ă, primeniți, -te, adj. 1. Care și-a pus rufărie, lenjerie curată. 2. Fig. Care a suferit modificări, transformări (pozitive); care s-a înnoit, s-a împrospătat. [Var.: (reg.) premenít, -ă adj.] – V. primeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primetime
PRIME-TIME s. n. (Englezism) Oră de audiență maximă în televiziune. [Pr.: práĭmtaĭm] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primi
PRIMÍ, primesc, vb. IV. Tranz. 1. A lua în posesiune sau a accepta ceea ce ți se oferă, ți se dă, ți se datorează; a obține, a căpăta; spec. a încasa. ♦ A-i fi atribuit un titlu, un rang etc. ♦ A lua cunoștință de o știre, de o dispoziție etc. ♦ A fi obiectul spre care se îndreaptă o acțiune sau care suferă efectele ei. 2. A se ocupa de un oaspete, a ieși în întâmpinarea lui; p. ext. a oferi cuiva ospitalitate; a găzdui. ♦ A avea oaspeți; a da o petrecere. ♦ A accepta vizita cuiva (în interes profesional, personal etc.); a acorda o audiență. 3. A admite, a include, a încadra pe cineva într-o întreprindere, într-o instituție, într-o organizație etc. ♦ A cuprinde, a îngloba, a include. 4. A consimți la..., a fi de acord cu...; a accepta, a admite. ♦ A îmbrățișa o teorie, o doctrină, o concepție religioasă; a adera la... ♦ A manifesta o anumită atitudine față de cineva sau de ceva. – Din sl. priimati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primigestă
PRIMIGÉSTĂ, primigeste, adj., s. f. (Femeie) care este pentru prima oară gravidă. – Din fr. primigeste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priminire
PRIMINÍRE s. f. v. PRIMINI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

priminit
PRIMINÍT adj. v. PRIMINI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

primipară
PRIMIPÁRĂ, primipare, adj., s. f. (Femeie) care a născut pentru prima oară. – Din fr. primipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primire
PRIMÍRE, primiri, s. f. Faptul de a primi. 1. Luare în posesiune a unui bun care ți-a fost oferit, dat, datorat. ◊ Loc. vb. A da (cuiva ceva) în primire = a preda, a încredința (cuiva ceva). A lua (ceva) în primire = a prelua (ceva); a recepționa. ◊ Expr. A lua (pe cineva) în primire = a) a lua (pe cineva) în grija sa, sub supravegherea sa (pentru a-l îndruma), a purta de grijă; b) (fam.) a certa pe cineva, a-i face reproșuri. 2. Acceptare, admitere a unui vizitator, a unui solicitator; modul de a-l întâmpina, de a-l trata. ◊ Loc. adj. De primire = a) (despre ore, zile) în care este permis accesul publicului într-un loc; b) (despre încăperi) destinat vizitatorilor, solicitatorilor. 3. Manifestare a unei anumite atitudini față de ceva. 4. Admitere a cuiva într-o întreprindere, într-o instituție, într-o organizație. – V. primi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primitiv
PRIMITÍV, -Ă, primitivi, -e, adj. 1. Din perioada de la începutul societății umane; străvechi. ♦ Care se află pe treapta cea mai de jos a dezvoltării (sociale). 2. Care are un caracter simplu, rudimentar; (despre oameni și despre manifestările lor) sălbatic; p. ext. necivilizat, necioplit, grosolan. 3. Care se referă la începutul istoric al existenței sale, care se află în starea de la început; originar, primar. ♦ (Despre cuvinte) Care servește ca element de bază pentru formarea de derivate; primar. ♦ (În sintagma) Culori primitive = cele șapte culori ale spectrului solar. ♦ (Substantivat, m. pl.) Pictori adepți ai primitivismului (2). – Din fr. primitif, lat. primitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primitivism
PRIMITIVÍSM s. n. 1. Faptul de a fi primitiv, starea a ceea ce este primitiv; perioadă primitivă; primitivitate. 2. Tendință în creația spirituală de a conserva sau resuscita calitățile operelor create în primele faze ale dezvoltării societății, manifestată în Evul Mediu și în epoca modernă. – Din fr. primitivisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primitivitate
PRIMITIVITÁTE s. f. Primitivism. – Din fr. primitivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primitiviza
PRIMITIVIZÁ, primitivizez, vb. I. Tranz. A aduce în stare de primitivism, a face să fie primitiv. – Primitiv + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primitor
PRIMITÓR, -OÁRE, primitori, -oare, adj. 1. Care primește cu plăcere, cu căldură oaspeți; ospitalier. ♦ Care atrage, îmbie, place (prin aspect). Ținut primitor. 2. (Rar) Care primește, care acceptă; receptiv. – Primi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primo
PRÍMO adv. (Livr.) În primul rând, mai întâi. – Din it., fr. primo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primogenit
PRIMOGÉNIT, -Ă, primogeniți, -te, adj., s. m. și f. (Livr.) (Copil) născut primul (într-o familie regală, princiară etc.); primogenitură. – Din lat. primogenitus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primogenitură
PRIMOGENITÚRĂ s. f. (Livr.; mai ales în familiile domnitoare, princiare, nobiliare) Întâietate, prioritate pe care o are (în unele țări) cel dintâi născut dintre mai mulți frați în dobândirea anumitor drepturi; primogenit. – Din fr. primogéniture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primoinfecţie
PRIMOINFECȚÍE, primoinfecții, s. f. Prima invazie, într-un organism, a unui germen infecțios. – Din fr. primo-infection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primoinfecție
PRIMOINFECȚÍE, primoinfecții, s. f. Prima invazie, într-un organism, a unui germen infecțios. – Din fr. primo-infection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primordial
PRIMORDIÁL, -Ă, primordiali, -e, adj. De la început, de la origine, inițial, originar; p. ext. de primă importanță, principal, esențial. [Pr.: -di-al] – Din fr. primordial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primordialitate
PRIMORDIALITÁTE s. f. Faptul de a fi primordial; întâietate, prioritate; superioritate. [Pr.: -di-a-] – Din fr. primordialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primovaccinare
PRIMOVACCINÁRE, primovaccinări, s. f. (Med.) Prima administrare a vaccinului. – Primo + vaccinare (după fr. primovaccination).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primprejur
PRIMPREJÚR adv., prep. (Local) 1. Adv. Prin apropiere, din (sau în) vecinătate; în jur, împrejur. 2. Prep. (Art.) În jurul, (de jur) împrejurul. – Prin + pre^2 + jur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primulacee
PRIMULACÉE, primulacee, s. f. (La pl.) Familie de plante perene, rar anuale, cu frunzele dispuse de obicei în rozetă, cu florile gamopetale; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. primulacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primulă
PRIMÚLĂ, primule, s. f. Plantă ornamentală din familia primulaceelor, cu flori liliachii sau purpurii (Primula obconica). [Acc. și: prímulă] – Din fr., lat. primula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

primus
PRÍMUS, primusuri, s. n. Aparat casnic pentru gătit care. folosește drept combustibil benzina sau petrolul lampant. – Din germ. Primus[kocker].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prin
PRIN prep. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Complementul arată spațiul pe care îl străbate sau pe unde pătrunde ceva) Lumina trece prin geam. 2. (Complementul arată spațiul în interiorul căruia se desfășoară sau are loc o acțiune) În, pe undeva. Se ascund prin văgăuni. ♦ (Complementul arată spațiul dintre două sau mai multe obiecte identice) Printre. II. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cu..., cu ajutorul..., pe calea..., utilizând. Se înțeleg prin soli. ♦ Datorită. ♦ De către, de. III. (Introduce un complement circumstanțial modal, în construcții infinitivale cerute de obicei de verbele „a începe” și „a sfârși”) Autorul începe prin a-și expune planul. ◊ Loc. conj. Prin urmare = în consecință, deci. IV. (Introduce un complement circumstanțial de timp) În..., în cursul..., în timpul... Tresare prin somn. ♦ Cam în..., aproape de... V. (Precedat de prep. „de”, formează loc. prep. prin care se exprimă timpul, locul aproximativ) De prin iulie. De prin pădure. [Var.: (reg.) pân, pin prep.] – Pre^2 + în.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

princedegalles
PRINCE DE GALLES subst. Țesătură de lână cu linii fine încrucișate care formează carouri într-o tentă uniformă, pe un fond deschis. [Pr.: prens dë gal] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

princeps
PRÍNCEPS adj. invar., s. m. invar. 1. Adj. invar. (În sintagma) Ediție princeps = prima ediție a operei unui scriitor (clasic). 2. S. m. invar. Împărat în Imperiul Roman. [Pr.: prin-] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

princiar
PRINCIÁR, -Ă, princiari, -e, adj. Care aparține unui principe, privitor la un principe, de principe. ♦ Fig. Măreț; bogat, îmbelșugat; somptuos. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. princier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

princip
PRINCÍP s. n. v. principiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principal
PRINCIPÁL, -Ă, principali, -e, adj. Care are o importanță deosebită sau cea mai mare importanță; de căpetenie, de frunte. ◊ (Gram.) Propoziție principală (și substantivat, f.) = propoziție independentă dintr-o frază, de care depind propozițiile subordonate. – Din fr. principal, lat. principalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principat
PRINCIPÁT, principate, s. n. 1. Teritoriu condus de un suveran care are titlul de principe. A (La pl.; de obicei determinat prin „române” sau „dunărene”) Țara Românească și Moldova, împreună, înainte de Unirea din 1859. 2. Demnitatea de principe. 3. (În Roma antică) Sistem de guvernare instaurat de Augustus la sfârșitul războaielor civile. [Var.: (înv.) prințipát s. n.] – Din fr. principat, lat. principatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principe
PRÍNCIPE, principi, s. m. Titlu purtat de conducătorul unui principat și de membrii unor familii princiare, regale sau imperiale; persoană având acest titlu; prinț. – Din it. principe, lat. princeps, -ipis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principesă
PRINCIPÉSĂ, principese, s. f. Fiică a unui principe, a unui rege, a unui împărat; soție a unui principe; femeie care conduce un principat; prințesă. – Din it. principessa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principial
PRINCIPIÁL, -Ă, principiali, -e, adj. Care este conform cu un principiu, care decurge dintr-un principiu; care se conduce după anumite principii (juste). ♦ (Adverbial) În principiu; în linii generale. [Pr.: -pi-al] – Principiu + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principialitate
PRINCIPIALITÁTE s. f. Însușirea de a fi principial. [Pr.: -pi-a-] – Principial + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principie
PRINCÍPIE s. f. v. principiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

principiu
PRINCÍPIU, principii, s. n. 1. Element fundamental, idee, lege de bază pe care se întemeiază o teorie științifică, un sistem politic, juridic, o normă de conduită etc. ◊ Loc. adv. În principiu = din punct de vedere teoretic, în general. ♦ (La pl.) Totalitatea legilor și a noțiunilor de bază ale unei discipline; (concr.; cu determinări) tratat care cuprinde astfel de legi și de noțiuni. 2. Element primordial, cauză primară sau punct de plecare a ceva; spec. element primordial considerat în trecut drept origine a lumii fizice. ◊ (Chim.) Principiu activ = substanță existentă într-un produs de origine vegetală sau animală care imprimă un caracter specific acelui produs. 3. Convingere intimă, punct de vedere propriu. ◊ Om de (sau fără) principii = om cu (sau fără) păreri sau convingeri (morale) ferme. ◊ Loc. adv. Din principiu = conform unui punct de vedere bine stabilit. [Var.: (înv.) princíp, prințíp s. n., princípie s. f.] – Din lat. principium, it. principio, fr. principe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinde
PRÍNDE, prind, vb. III. I. 1. Tranz. A apuca ceva sau pe cineva cu mâna, cu ajutorul unui instrument etc. ◊ Expr. Parcă (l-)a prins pe Dumnezeu de (un) picior, se spune când cineva are o bucurie mare, neașteptată. ♦ (Despre animale) A apuca cu dinții, cu ghearele. ♦ A fixa, imobilizând. 2. Tranz. Fig. A lua cunoștință de ceva (cu ochii, cu urechea, cu mintea); a percepe. ◊ Expr. (Intranz.) A prinde de veste = a observa, a remarca, a afla ceva, a băga de seamă (din timp). 3. Refl. A-și încleșta mâna sau mâinile pe ceva pentru a se sprijini, pentru a se agăța. 4. Refl. recipr. A se lua de mână cu cineva (pentru a forma o horă, pentru a dansa). 5. Tranz. A cuprinde pe cineva cu mâinile, cu brațele. II. Tranz. 1. A ajunge din urmă (și a imobiliza) pe cineva sau ceva care se mișcă, aleargă; a captura (un fugar, un răufăcător, un inamic). ♦ A pune mâna (sau laba) pe un animal. 2. A surprinde pe cineva asupra unei fapte (reprobabile) săvârșite pe ascuns; a descoperi pe cineva cu o vină, cu o neregulă. ◊ Expr. A prinde (pe cineva) cu minciuna = a descoperi că cineva a mințit. ♦ A încurca pe cineva cu vorba, a-l face să se încurce în răspunsuri (încercând să ocolească adevărul). 3. A ajunge în ultima clipă spre a mai găsi o persoană, un vehicul etc. care sunt gata de plecare. ◊ Expr. A prinde momentul (sau ocazia, prilejul) = a găsi, a nu lăsa să scape momentul (sau prilejul) favorabil. A nu-l prinde pe cineva vremea în loc = a fi ocupat tot timpul, a nu sta nicio clipă neocupat. ♦ (Despre fenomene ale naturii, evenimente etc.) A surprinde. 4. Fig. (Despre stări fizice sau sufletești) A cuprinde (pe neașteptate); a copleși. ♦ A absorbi. III. 1. Tranz. A fixa ceva prin legare, coasere sau agățare. ♦ Refl. A rămâne fixat sau agățat (de sau în ceva). ♦ Fig. A înregistra, a fixa și a reda prin mijloace artistice aspecte din lumea înconjurătoare. 2. Tranz. A înhăma; a înjuga. 3. Refl. A se lega, a se asocia cu cineva (în calitate de...). 4. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) angaja, a (se) tocmi într-o slujbă. 5. Refl. A se angaja, a se învoi la ceva; a accepta, a primi. ◊ Expr. A se prinde chezaș (pentru cineva) = a garanta (pentru cineva). ♦ Refl. recipr. A se lua cu cineva la întrecere, a se măsura, a rivaliza. ♦ Refl. recipr. A face un pariu cu cineva, a pune rămășag. IV. 1. Refl. A se lipi de ceva sau de cineva. ◊ Expr. A nu se prinde lucrul de cineva, se spune când cineva nu are chef să lucreze. ♦ Fig. (Despre privire, ochi) A se opri, a se fixa, a se pironi asupra cuiva sau a ceva. ♦ Refl. și tranz. A (se) împreuna, a (se) îmbina formând un tot, a (se) suda. 2. Tranz. (Despre îmbrăcămintea cuiva; p. ext. despre gesturi, atitudini etc.) A-i ședea cuiva bine, a i se potrivi. 3. Refl. (Despre mâncare; în expr.) A se prinde de cineva = a-i prii cuiva, a se asimila. V. 1. Tranz. A începe să... ◊ Expr. (Refl. recipr.) A se prinde (cu cineva) la vorbă = a) a începe să discute (cu cineva); b) a se înțelege (unul cu altul), a cădea de acord să... 2. Refl. (Pop.) A se apuca de o treabă, a se porni la lucru. VI. 1. Tranz. A obține, a căpăta, a dobândi. ◊ Expr. (Fam.) A prinde carne (sau seu) = a se îngrășa. A prinde minte sau (intranz.) a prinde la minte = a câștiga experiență, a se face om de treabă. A prinde viață = a) a căpăta putere, tărie; a se înviora; b) a începe să se realizeze, să fie pus în practică. A prinde inimă sau (intranz.) a prinde la inimă = a căpăta curaj, a se îmbărbăta. ♦ Fig. A-și însuși o cunoștință, o deprindere etc., a învăța (de la altul). 2. Intranz. și refl. A se dezvolta după transplantare, a crește. ◊ Expr. (Tranz.) A prinde rădăcini (sau rădăcină) = a se fixa într-un loc, a căpăta stabilitate, forță, putere. VII. Refl. Fig. (Fam.) A fi crezut, a fi luat drept adevărat, bun, valabil. VIII. Refl. (Despre lapte; p. ext. despre alte substanțe) A se coagula, a se închega. [Prez. ind. și: (pop.) prinz. – Perf. s. prinsei, part. prins] – Lat. pre(he)ndere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prindere
PRÍNDERE, prinderi, s. f. Acțiunea de a (se) prinde și rezultatul ei; prins^1. – V. prinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinos
PRINÓS, prinosuri, s. n. (În Antichitate) Dar^2 oferit divinității; p. ext. dar^2 oferit unui stăpânitor. ♦ Fig. Omagiu adus cuiva în semn de devotament, de admirație, de recunoștință; contribuție adusă în slujba unei cauze. – Din sl. prinosŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prins
PRINS^1 s. n. Prindere. ◊ De-a prinsul sau de-a prinselea = joc de copii în care un jucător aleargă să prindă pe alții care fug. – V. prinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prins
PRINS^2, -Ă, prinși, -se, adj. 1. Care a căzut în mâinile cuiva, care este lipsit de libertate; captiv. ◊ Expr. A se da prins = a se recunoaște învins, a se preda. ♦ (Despre încheieturi, articulații etc.) Anchilozat. 2. Ocupat cu diverse treburi, copleșit de treburi. 3. (Despre lapte) Închegat, coagulat; bătut. – V. prinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinsoare
PRINSOÁRE, prinsori, s. f. 1. (Pop.) Rămășag, pariu. 2. (Înv.) Faptul de a fi captiv, prizonier; (concr.) închisoare. ♦ Capcană pentru animale. – Prins^2 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

print
PRINT, printuri, s. n. (Inform.) Listare. ♦ Program, document etc, listat. – Din engl. print.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

printa
PRINTÁ, printez, vb. I Tranz. (Inform.) A lista. – Din engl. print.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

printa
PRINTÁ, printez, vb. I tranz. V. a lista. – Din engl. print.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

printare
PRINTÁRE, printări, s. f. Acțiunea de a printa. – V. printa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

printre
PRÍNTRE prep. 1. În mijlocul...; între. ♦ Spec. În spațiul dintre mai multe ființe sau obiecte. 2. În intervalul dintre două etape, două momente ale unei acțiuni, ale unui fenomen etc. 3. (Rar) Prin. 4. (Rar) Dintre. [Var.: (pop.) píntre, pấntre prep.] – Pre^2 + între.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

printru
PRÍNTRU prep. Prin. – Pre^2 + întru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinţ
PRINȚ, prinți, s. m. Principe. ◊ Expr. A trăi ca un prinț = a trăi o viață extrem de îmbelșugată. – Din fr. prince, germ. Prinz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinț
PRINȚ, prinți, s. m. Principe. ◊ Expr. A trăi ca un prinț = a trăi o viață extrem de îmbelșugată. – Din fr. prince, germ. Prinz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinţesă
PRINȚÉSĂ, prințese, s. f. Principesă. – Din fr. princesse (după prinț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prințesă
PRINȚÉSĂ, prințese, s. f. Principesă. – Din fr. princesse (după prinț).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinţip
PRINȚÍP s. n. v. principiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prințip
PRINȚÍP s. n. v. principiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinţipat
PRINȚIPÁT s. n. v. principat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prințipat
PRINȚIPÁT s. n. v. principat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinţişor
PRINȚIȘÓR, prințișori, s. m. Diminutiv al lui prinț. – Prinț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prințișor
PRINȚIȘÓR, prințișori, s. m. Diminutiv al lui prinț. – Prinț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prinzător
PRINZĂTÓR, -OÁRE, prinzători, -oare, adj., s. f., s. n. 1. Adj. Care prinde, care apucă sau înhață. 2. S. f. (Rar) Cursă de prins păsări. 3. S. n. Mașină sau instalație folosită pentru separarea anumitor impurități dintr-un material. – Prinde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prion
PRIÓN, prioni, s. m. Cea mai mică particulă infectantă cunoscută, care nu este virus, ci o formă aberantă a unei proteine celulare normale fără acid nucleic, care provoacă encefalopatii cu evoluție lentă. [Din fr., engl. prion]. Sursa: Noul dicționar universal al limbii române, Editura Litera internațional, București, 2008, ISBN 978-973-675-436-4
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prior
PRÍOR^1, priori, adj. m. (Pop.; despre miei) Născut primăvara foarte timpuriu. [Pr.: pri-or] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prior
PRIOR^2, -Ă, priori, -e, s. m. și f. Conducător al unei mănăstiri catolice sau al unei congregații de călugări. [Pr.: pri-or] – Din lat. prior, germ. Prior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priorat
PRIORÁT s. n. Funcție, titlu de prior^2; perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. [Pr.: pri-o-] – Din lat. prioratus, germ. Priorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prioritar
PRIORITÁR, -Ă, prioritari, -e, adj. Care are sau trebuie să aibă prioritate. Sarcini prioritare. [Pr.: pri-o-] – Din fr. prioritaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prioritate
PRIORITÁTE, priorități, s. f. Însușirea de a fi primul în timp; dreptul de a ocupa primul loc ca importanță, ca valoare, ca demnitate; precădere, primordialitate, întâietate. ◊ Prioritate de trecere = întâietatea la trecerea printr-o intersecție nedirijată a unui vehicul în raport cu celelalte care sosesc în același timp din direcții diferite. [Pr.: pri-o-] – Din fr. priorité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripas
PRIPÁS, pripasuri, s. n. 1. (Înv. și pop.) Pui de animal domestic. 2. (Pop.; în loc. adj.) De pripas = a) (despre animale domestice) care rătăcește de colo până colo, fără stăpân; p. ext. luat drept zălog, drept garanție (până la recuperarea pagubei produse în semănături străine); b) (despre copii) părăsit, abandonat; p. ext. nelegitim; c) (despre oameni) venit din altă parte; străin, venetic. 3. (Reg.) Despăgubire plătită pentru o vită care a produs stricăciuni în semănături străine. – Din sl. pripasŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripă
PRÍPĂ s. f. Grabă mare, zor. ◊ Loc. adv. În (sau, înv., cu) pripă = grabnic, repede, iute. Fără pripă = fără grabă, pe îndelete. ◊ Loc. prep. În pripă... = în graba momentului. – Din pripi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripăşi
PRIPĂȘÍ, pripășesc, vb. IV. (Pop.) 1. Refl. A se stabili undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); a se oploși, a se aciua. 2. Tranz. A lua și a ține pe lângă sine; a adăposti. – Din pripas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripăși
PRIPĂȘÍ, pripășesc, vb. IV. (Pop.) 1. Refl. A se stabili undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); a se oploși, a se aciua. 2. Tranz. A lua și a ține pe lângă sine; a adăposti. – Din pripas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripăşire
PRIPĂȘÍRE, pripășiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a se pripăși și rezultatul ei. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripășire
PRIPĂȘÍRE, pripășiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a se pripăși și rezultatul ei. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripăşit
PRIPĂȘÍT^1 s. n. (Pop.) Faptul de a pripăși. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripășit
PRIPĂȘÍT^1 s. n. (Pop.) Faptul de a pripăși. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripăşit
PRIPĂȘÍT^2, -Ă, pripășiți, -te, adj. (Pop.) Care s-a stabilit undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); aciuat. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripășit
PRIPĂȘÍT^2, -Ă, pripășiți, -te, adj. (Pop.) Care s-a stabilit undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); aciuat. – V. pripăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripeală
PRIPEÁLĂ, pripeli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) pripi. 1. Grabă mare; precipitare. 2. (Înv. și reg.) Căldură mare și dogoritoare; arșiță. – Pripi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripi
PRIPÍ, pripesc, vb. IV. 1. Refl. A face un lucru în grabă și adesea fără chibzuială, a acționa în pripă. ♦ Intranz. (Înv.) A se grăbi, a se zori. ♦ Tranz. A accelera, a iuți ritmul unei acțiuni. ♦ A nu izbuti, a rata o acțiune din cauza grabei. 2. Refl. A se încălzi la foc; (despre alimente) a se coace (superficial) la un foc (prea) repede. 3. Tranz. (Pop.; despre soare) A dogori, a arde. – Cf. bg. pripra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripire
PRIPÍRE, pripiri, s. f. Faptul de a (se) pripi. – V. pripi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripit
PRIPÍT, -Ă, pripiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care se mișcă sau acționează prea repede și adesea fără chibzuială. ♦ (Despre acțiunile, manifestările oamenilor) Care se face sau se spune prea repede, adesea fără o suficientă chibzuială. 2. (Despre mâncăruri) Fiert sau copt în grabă (la suprafață), la un foc (prea) iute. ◊ Mămăligă pripită = mămăligă mestecată pe măsură ce se adaugă mălaiul în apa clocotită. – V. pripi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripon
PRIPÓN, pripoane, s. n. 1. Funie sau odgon cu care se leagă vitele la păscut; țăruș înfipt în pământ de care se prinde această funie sau acest odgon. ♦ Funie care servește la legarea de mal sau la tragerea la mal a unei ambarcațiuni; țăruș de care se leagă o ambarcațiune la țărm, cu care se fixează un cort etc. 2. Șir de cârlige cu nadă pentru pescuit. – Din sb. pripon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priponi
PRIPONÍ, priponesc, vb. IV. Tranz. 1. A lega un animal de (sau cu) un pripon. ♦ A pune piedică la picioarele animalelor (ca să nu poată fugi). ♦ A lega de un pripon o ambarcațiune. 2. P. gener. A imobiliza, a fixa ceva (prin legare); a lega. – Din pripon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priponire
PRIPONÍRE, priponiri, s. f. Acțiunea de a priponi. – V. priponi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pripor
PRIPÓR, pripoare, s. n. (Reg.) 1. Coastă de deal sau de munte, pantă abruptă; povârniș. 2. Adăpost de iarnă pentru oi, făcut din împletitură de nuiele sau din stuf și acoperit cu paie, trestie, cetină de brad etc. – Din bg. pripor. Cf. ucr. prypir, -poru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priporos
PRIPORÓS, -OÁSĂ, priporoși, -oase, adj. (Reg.; despre terenuri) Abrupt, povârnit, prăpăstios. – Pripor + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisacă
PRISÁCĂ, prisăci, s. f. Loc unde sunt așezați stupii, unde se cresc albine; totalitatea stupilor aflați pe acest loc; stupină. ♦ (Cu sens colectiv) Albinele dintr-o stupină. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisăcar
PRISĂCÁR, prisăcari, s. m. Persoană care crește albine (pentru a obține miere și ceară); stupar, albinar; apicultor. – Prisacă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisăcărie
PRISĂCĂRÍE s. f. Ocupația prisăcarului; albinărit, prisăcărit, stupărit; apicultură. – Prisăcar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisăcărit
PRISĂCĂRÍT s. n. 1. (Reg.) Prisăcărie, apicultură. 2. Impozit care se plătea în Moldova pe stupi. – Prisăcar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisăcăriţă
PRISĂCĂRÍȚĂ, prisăcărițe, s. f. (Rar) Femeie care se ocupă cu prisăcăria. – Prisăcar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisăcăriță
PRISĂCĂRÍȚĂ, prisăcărițe, s. f. (Rar) Femeie care se ocupă cu prisăcăria. – Prisăcar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priscus
Priscus, denumire purtată de Tarquinius, al cincilea rege al Romei (v. Tarquinius 1.).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prislop
PRISLÓP, prisloape, s. n. (Geogr.) Pas în formă de șa, situat la înălțime. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prismatic
PRISMÁTIC, -Ă, prismatici, -ce, adj. Care are forma unei prisme. – Din fr. prismatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prismatoid
PRISMATOÍD, prismatoide, s. n. Corp cu o formă apropiată de aceea a unei prisme (1). [Pr.: -to-id] – Din fr. prismatoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prismă
PRÍSMĂ, prisme, s. f. 1. Poliedru care are două fețe (numite baze) egale și paralele și cu celelalte fețe în formă de paralelogram; corp solid care are această formă. 2. Piesă de sticlă, de cuarț sau de alt material transparent, de obicei în formă de prismă (1), folosită la aparatele optice pentru descompunerea, polarizarea, reflexia etc. luminii. ◊ Loc. prep. Prin prisma... = din punctul de vedere..., potrivit cu..., în lumina... – Din fr. prisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisnel
PRISNÉL s. n. v. prâsnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisos
PRISÓS, prisosuri, s. n. 1. Ceea ce depășește necesarul, ceea ce întrece o anumită limită; prisosire, prisosință, prisoseală, surplus, excedent; p. ext. belșug, abundență. ◊ Loc. adj. și adv. De prisos = (care este) în plus; p. ext. (care este) inutil, fără rost. ◊ Loc. adv. Cu prisos = în plus; din plin, din belșug. 2. (La pl.; înv. și reg.) Teren agricol care prisosea moșierului și pe care acesta îl arenda țăranilor. – Din ngr. perissós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisoseală
PRISOSEÁLĂ, prisoseli, s. f. (Pop.) Prisos (1). – Prisosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisoselnic
PRISOSÉLNIC, -Ă, prisoselnici, -ce, adj. Care prisosește. – Prisosi + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisosi
PRISOSÍ, prisosesc, vb. IV. Intranz. A fi, a exista, a se afla în cantitate mai mare decât este necesar sau decât îi trebuie cuiva. ♦ A fi inutil. – Din prisos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisosinţă
PRISOSÍNȚĂ, prisosințe, s. f. Prisos (1); belșug. ◊ Loc. adv. Cu prisosință = din belșug, din plin; fig. în mod ireproșabil, dovedind un zel deosebit. – Prisosi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisosință
PRISOSÍNȚĂ, prisosințe, s. f. Prisos (1); belșug. ◊ Loc. adv. Cu prisosință = din belșug, din plin; fig. în mod ireproșabil, dovedind un zel deosebit. – Prisosi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisosire
PRISOSÍRE s. f. (Rar) Faptul de a prisosi; prisos (1). – V. prisosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prisositor
PRISOSITÓR, -OÁRE, prisositori, -oare, adj. (Înv.) Care prisosește; inutil. – Prisosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispă
PRÍSPĂ, prispe, s. f. 1. Terasă îngustă înălțată de-a lungul peretelui din față (uneori și al celor laterali) la casele țărănești, lipită cu pământ sau pardosită cu scânduri, adesea mărginită de o balustradă scundă de lemn sau de zidărie. 2. Porțiune de teren cu suprafața plană, fără denivelări (situată la diferite altitudini); platformă, tăpșan. 3. Dig rudimentar de pământ sau de lemn folosit pentru a menține nivelul apei în bălți. – Probabil din sl. *prisŭpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispişoară
PRISPIȘOÁRĂ, prispișoare, s. f. (Pop.) Prispuliță. – Prispă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispișoară
PRISPIȘOÁRĂ, prispișoare, s. f. (Pop.) Prispuliță. – Prispă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispuliţă
PRISPULÍȚĂ, prispulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui prispă (1); prispișoară, prispușoară. – Prispă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispuliță
PRISPULÍȚĂ, prispulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui prispă (1); prispișoară, prispușoară. – Prispă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispuşoară
PRISPUȘOÁRĂ, prispușoare, s. f. (Pop.) Prispuliță. – Prispă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prispușoară
PRISPUȘOÁRĂ, prispușoare, s. f. (Pop.) Prispuliță. – Prispă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristandaua
PRISTANDÁUA, pristandale, s. f. art. (Reg.) Numele unui dans popular asemănător cu brâul; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristav
PRISTÁV, (1, 2) pristavi, s. m., (3) pristavuri, s. n. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Persoană care anunța populației știrile oficiale, dispozițiile, ordonanțele; crainic. ♦ Funcționar administrativ; ispravnic. 2. S. m. Vătaf pe moșia unui boier. 3. S. n. (Înv.) Comunicare oficială, ordonanță, poruncă. – Din sl. pristavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristăvi
PRISTĂVÍ, pristăvesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A muri. – Din sl. prĕstaviti sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristăvire
PRISTĂVÍRE, pristăviri, s. f. (Înv.) Faptul de a se pristăvi; moarte. – V. pristăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristăvoaie
PRISTĂVOÁIE, pristăvoaie, s. f. (Rar) Soția pristavului. [Pr.: -voa-ie] – Pristav + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristol
PRISTÓL, pristoluri, s. n. (În bisericile creștine) Masă din mijlocul altarului, pe care se țin obiectele necesare oficierii liturghiei; p. gener; altar. [Var.: (înv. și reg.) prestól, prastól s. n.] – Din sl. prĕstolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristoleanca
PRISTOLEÁNCA s. f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pristolnic
PRISTÓLNIC, (1) pristolnice, s. n., (2) s. m. 1. S. n. (Înv.) Sigiliu de piatră sau de lemn cu care se imprimă pe prescuri semnul crucii și inițialele rituale. 2. S. m. Plantă erbacee din familia malvaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunzele stelate și păroase și cu florile galbene, ale cărei fructe se întrebuințează ca sigiliu pentru însemnat prescurile (Abutilon theophrasti). [Var.: pistórnic s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prişniţ
PRÍȘNIȚ, prișnițe, s. n. Compresă. [Var.: príșniță s. f.] – Din germ. Priessnitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prișniț
PRÍȘNIȚ, prișnițe, s. n. Compresă. [Var.: príșniță s. f.] – Din germ. Priessnitz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prişniţă
PRÍȘNIȚĂ s. f. v. prișniț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prișniță
PRÍȘNIȚĂ s. f. v. prișniț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritan
PRITÁN, pritani, s. m. (În Grecia antică) Magistrat principal; delegat al unui trib în Sfatul celor cinci sute din Atena. – Din fr. prytane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritaneu
PRITANÉU, pritanee, s. n. (În Antichitate) Edificiu în care avea loc consiliul pritanilor. – Din fr. prytanée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prititare
PRITITÁRE s. f. v. PRITITA. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pritoacă
PRITOÁCĂ, pritoace, s. f. (Reg.) Vas de lemn în care se transportă strugurii la teasc, în timpul culesului. – Din pritoci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritoc
PRITÓC s. n. (Pop.) Pritocire. – Din pritoci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritoceală
PRITOCEÁLĂ s. f. Pritocire. – Pritoci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritoci
PRITOCÍ, pritocesc, vb. IV. Tranz. A turna vinul dintr-un butoi în altul, după fermentație, pentru a-l limpezi (prin separarea de drojdia care s-a lăsat la fund); p. gener. a turna un lichid dintr-un vas în altul. ♦ A scoate și a turna la loc, de mai multe ori la rând, zeama dintr-un vas cu murături, cu varză acră, pentru a dizolva sarea depusă la fund. ♦ Fig. A muta dintr-un loc în altul. – Din bg. pretoča, sb. pretočiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritocire
PRITOCÍRE, pritociri, s. f. Acțiunea de a pritoci și rezultatul ei; pritoceală, pritocit, pritoc. – V. pritoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritocit
PRITOCÍT^1 s. n. Pritocire. – V. pritoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pritocit
PRITOCÍT^2, -Ă, pritociți, -te, adj. (Despre vin sau zeama de varză, de murături) Care a fost supus pritocirii. – V. pritoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priva
PRIVÁ, privez, vb. I. Tranz. (Livr.) A împiedica pe cineva să se bucure de un avantaj, de un drept care i se cuvine, de ceva necesar. ♦ Refl. A renunța (de bunăvoie sau constrâns la ceva necesar) la un bun sau la un drept. – Din fr. priver, lat. privare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prival
PRIVÁL s. n. v. prăval.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privare
PRIVÁRE, privări, s. f. Faptul de a (se) priva. – V. priva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privat
PRIVÁT, -Ă, privați, -te, s. f. 1. Adj. Particular, individual. 2. S. f. (Pop.) Closet. – Din fr. privé, lat. privatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privativ
PRIVATÍV, -Ă, privativi, -e, adj. Care lipsește pe cineva de ceva, care exclude ceva. ♦ Spec. (Despre afixe) Care exprimă lipsa, excluderea, dând cuvântului derivat un sens opus celui de bază. – Din fr. privatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privatiza
PRIVATIZÁ, privatizez, vb. I. 1. Tranz. A trece întreprinderi sau instituții din proprietatea statului în proprietatea particulară. 2. Refl. A(-și) înființa o întreprindere, o firmă particulară; a iniția o afacere. – Privat + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privatizare
PRIVATIZÁRE, privatizări, s. f. Acțiunea de a (se) privatiza. – V. privatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privatizat
PRIVATIZÁT, -Ă, privatizați, -te, adj. Care a trecut din proprietatea statului în proprietatea particulară. ♦ (Fam.; substantivat) Persoană care are o întreprindere proprie. – V. privatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privaţiune
PRIVAȚIÚNE, privațiuni, s. f. Faptul de a fi privat sau de a se priva de ceva; (de obicei la pl.) lipsă, sărăcie, mizerie. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. privation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privațiune
PRIVAȚIÚNE, privațiuni, s. f. Faptul de a fi privat sau de a se priva de ceva; (de obicei la pl.) lipsă, sărăcie, mizerie. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. privation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privaz
PRIVÁZ s. n. v. pervaz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveală
PRIVEÁLĂ, priveli, s. f. (Înv. și reg.) 1. Privit. ◊ Loc. vb. A sta (sau a ieși) în priveală = a privi. ♦ Inspecție. 2. Priveliște (1). – Privi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveghe
PRIVÉGHE s. f. v. priveghi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveghea
PRIVEGHEÁ, priveghez, vb. I. (Pop.) 1. Intranz. A sta sau a face de pază; a păzi. ♦ Tranz. A pândi, a urmări. 2. Tranz. A supraveghea, a îngriji (pe cineva sau ceva); a avea grijă să... 3. Intranz. A sta treaz, a nu dormi. ♦ Tranz. Spec. A sta de veghe noaptea la mort, a sta la priveghi. [Var.: (reg.) privigheá vb. I] – Lat. pervigilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privegheală
PRIVEGHEÁLĂ s. f. (Pop.) Priveghere. [Var.: (reg.) privigheálă s. f.] – Priveghea + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privegher
PRIVEGHÉR, priveghere, s. n. Carte bisericească cuprinzând rânduiala slujbei privegherii (2). – Priveghi + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveghere
PRIVEGHÉRE, privegheri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a priveghea. 1. Străjuire, pază, veghe. ♦ Supraveghere, control; grijă, atenție. 2. Serviciu religios care se oficiază noaptea sau seara, în ajunul unei sărbători, într-o mănăstire sau într-o biserică ortodoxă. [Var.: (reg.) privighére s. f.] – V. priveghea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveghetor
PRIVEGHETÓR, -OÁRE, priveghetori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Persoană care priveghează; spec. supraveghetor. ♦ (Înv.) Subprefect. [Var.: (reg.) privighetór, -oáre, privighitór, -oáre s. m. și f.] – Priveghea + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveghi
PRIVÉGHI, priveghiuri, s. n. (Pop.) 1. Veghere a unui mort noaptea înainte de înmormântare. 2. Veghe, pază, strajă. [Var.: (reg.) privéghe s. f.] – Din priveghea (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privelişte
PRIVÉLIȘTE, priveliști, s. f. 1. Tablou, aspect din natură; peisaj, priveală. 2. Aspect, fapt etc. (interesant, neobișnuit etc.) care se înfățișează înaintea ochilor. 3. (Înv.) Faptul de a privi. ◊ Loc. adv. În priveliște = în văzul tuturor, la vedere, în public. – Priveală + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priveliște
PRIVÉLIȘTE, priveliști, s. f. 1. Tablou, aspect din natură; peisaj, priveală. 2. Aspect, fapt etc. (interesant, neobișnuit etc.) care se înfățișează înaintea ochilor. 3. (Înv.) Faptul de a privi. ◊ Loc. adv. În priveliște = în văzul tuturor, la vedere, în public. – Priveală + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privi
PRIVÍ, privesc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. recipr. A-și îndrepta ochii, privirea spre cineva sau ceva pentru a vedea; a se uita. ◊ Expr. (Tranz.) A nu privi cu ochi buni = a dezaproba, a nu admite. 2. Tranz. și refl. A (se) considera, a (se) socoti, a (se) crede. 3. Tranz. (La pers. 3) A se referi la...; a interesa pe cineva; a fi de competența cuiva. ◊ Expr. În (ceea) ce privește... = în privința..., cu privire la..., relativ la... – Cf. sl. praviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighea
PRIVIGHEÁ vb. I v. priveghea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privigheală
PRIVIGHEÁLĂ s. f. v. privegheală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighere
PRIVIGHÉRE s. f. v. priveghere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighetoare
PRIVIGHETOÁRE, privighetori, s. f. Gen de păsări călătoare insectivore, de culoare brună-roșcată, care cântă foarte frumos (Luscinia); pasăre care aparține acestui gen; filomelă. [Var.: (reg.) privighitoáre s. f.] – Priveghea + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighetor
PRIVIGHETÓR^1, -OÁRE s. m. și f. v. priveghetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighetor
PRIVIGHETÓR^2, privighetori, s. m. Bărbătușul privighetorii. – Din privighetoare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighitoare
PRIVIGHITOÁRE s. f. v. privighetoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privighitor
PRIVIGHITÓR, -OÁRE s. m. și f. v. priveghetor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privilegia
PRIVILEGIÁ, privilegiez, vb. I. Tranz. A favoriza pe cineva, a acorda cuiva o favoare, un privilegiu. [Pr.: -gi-a] – Din fr. privilégier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privilegiat
PRIVILEGIÁT, -Ă, privilegiați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană, grup, clasă socială) care se bucură de un privilegiu, de o favoare, de un avantaj. [Pr.: -gi-at] – V. privilegia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privilegiu
PRIVILÉGIU, privilegii, s. n. Avantaj, scutire de obligații (către stat), drept sau distincție socială care se acordă, în situații speciale, unei persoane, unui grup sau unei clase sociale ori, în feudalism, orașelor și mănăstirilor; (concr.) act prin care se acordă un avantaj, un drept, o distincție etc. ♦ Spec. (Jur.) Drept conferit de lege unui creditor de a fi preferat celorlalți creditori, în virtutea creanței sale. ♦ P. gener. Drept, avantaj, favoare; împrejurare favorabilă pentru cineva. [Pl. și: (înv.) privilegiuri] – Din fr. privilège, lat. privilegium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privinţă
PRIVÍNȚĂ, privințe, s. f. 1. (În loc. adv.) Într-o privință = dintr-un anumit punct de vedere. 2. (În loc. prep.) În privința... = în ceea ce privește...; cu privire la..., relativ la... – Privi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privință
PRIVÍNȚĂ, privințe, s. f. 1. (În loc. adv.) Într-o privință = dintr-un anumit punct de vedere. 2. (În loc. prep.) În privința... = în ceea ce privește...; cu privire la..., relativ la... – Privi + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privire
PRIVÍRE, priviri, s. f. Acțiunea de a (se) privi și rezultatul ei. 1. Funcția organică a ochilor, văz; mod de a privi, căutătură, uitătură. ♦ (Concr.) Organul vederii; ochii. 2. Examinare, apreciere, considerare (fugară, de ansamblu). 3. (În loc. prep.) Cu privire la... = referitor la..., în privința..., în ceea ce privește... – V. privi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privistuluire
PRIVISTULUÍRE s. f. v. privistului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

privistuluit
PRIVISTULUÍT adj. v. privistului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

privit
PRIVÍT s. n. Faptul de a privi; priveală. – V. privi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

privitor
PRIVITÓR, -OÁRE, privitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care privește, care se uită la cineva sau la ceva. ◊ Loc. prep. Privitor la... = referitor la..., relativ la..., în ceea ce privește..., în privința...; asupra, despre. ♦ (Substantivat) Persoană care asistă la un spectacol artistic sau, p. ext., la o adunare, la o ceremonie etc.; spectator. – Privi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priza
PRÍZA^1, prizez, vb. I. Tranz. A trage, a aspira pe nas tutun sau alte substanțe în stare pulverulentă (droguri). – Din fr. priser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priza
PRIZÁ^2, prizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A aprecia, a prețui. – Din fr. priser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

priză
PRÍZĂ, prize, s. f. 1. (Tehn.) Dispozitiv care permite conectarea la rețeaua electrică a unui aparat, instrument etc. prin intermediul unei fișe de curent; p. restr. orificiu, cu un dispozitiv de obturare sau de reglare, făcut în peretele unei încăperi, al unui generator, al unei conducte etc., prin care se realizează legătura electrică. ◊ Priză aeriană de curent = priză în formă de bară, de liră etc., prin care se realizează legătura dintre o linie electrică aeriană și un tramvai, o locomotivă electrică etc. Priză de pământ = ansamblu de conductoare metalice prin care se face împământarea unei rețele electrice, a utilajelor acționate electric. 2. Deschizătură în peretele exterior al unei construcții prin care se face aerisirea. 3. Angrenare a două roți dințate într-un mecanism. 4. Fenomen de transformare din stare plastică în stare rigidă a amestecurilor hidratate de lianți care se fololosesc în construcții. 5. (În sintagma) Priză de aterizare (sau de teren) = ansamblul manevrelor executate de un pilot pentru a ateriza exact în punctul dorit. 6. (Fam.; în expr. A avea (sau a fi cu) priză la cineva (sau asupra cuiva) = a avea trecere (la cineva), influență (asupra cuiva), a trezi interesul (cuiva). 7. (Livr.) Cantitate mică de tutun (sau de alte substanțe pulverulente) care se trage pe nas. 8. Doză (mică) de medicament.9. Tehnică de prindere a mingii la handbal, baschet, rugbi etc. sau de ținere a prăjinii, a suliței sau a rachetei și a paletei de tenis etc. 10. (La judo, lupte etc.) Dezechilibrare și proiectare a adversarului. 11. (Cin.; în sintagma) Priză directă = tehnică de înregistrare a dialogului sincron cu filmarea, asigurând veridicitatea interpretării actoricești. – Din fr. prise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizări
PRIZĂRÍ, pers. 3 prizărește, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.; despre oameni, animale și plante) A deveni sau a rămâne mic, nedezvoltat; a se pipernici, a se chirci. – Din sl. prĕzrĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizărit
PRIZĂRÍT, -Ă, prizăriți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre oameni, animale și plante) Care nu s-a dezvoltat bine, care a rămas mic, nedezvoltat, pipernicit; firav. – V. prizări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizometru
PRIZOMÉTRU, prizometre, s. n. Aparat pentru determinarea începutului și sfârșitului prizei unui ciment. – Din fr. prisomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizon
PRIZÓN, prizoane, s. n. Tijă metalică servind ca element mobil de îmbinare. – Din fr. prison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizonier
PRIZONIÉR, -Ă, prizonieri, -e, s. m. și f. 1. Militar luat în captivitate în timpul unui război și reținut de dușman pentru a nu mai participa la ostilități; p. ext. persoană căzută în mâinile unui dușman și rămasă în puterea acestuia; captiv, prins. 2. Persoană arestată, întemnițată; deținut. ♦ Fig. Persoană lipsită de libertate. ♦ Fig. Persoană obsedată de un gând, o idee etc. 3. (Tehn.; în sintagma) Șurub prizonier = prizon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. prisonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prizonierat
PRIZONIERÁT s. n. Situația sau starea de prizonier (1); p. ext. perioadă de timp în cursul căreia cineva este prizonier (1); captivitate. [Pr.: -ni-e-] – Prizonier + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pro
PRO prep. 1. Pentru, în favoarea..., în sprijinul... 2. Element de compunere însemnând „pentru...”, „în favoarea...”, care servește la formarea unor adjective. – Din lat. pro, fr. pro-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proamerican
PROAMERICÁN, -Ă, proamericani, -e, adj. Care este de partea americanilor, favorabil americanilor. [Pr.: pro-a-] – Pro- + american.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proaspăt
PROÁSPĂT, -Ă, proaspeți, -te, adj. 1. (Despre alimente sau produse alimentare) Pregătit sau recoltat recent; p. ext. care n-a fost supus unui procedeu de conservare. ♦ (Despre plante) Cules, rupt de curând; neofilit. 2. Fig. Tânăr, fraged. ♦ Care are sau care păstrează calități de strălucire, de vitalitate, de tinerețe, care exprimă tinerețe, sănătate etc. 3. Care există sau a luat ființă de puțină vreme, care a fost făcut, creat etc. de curând; de dată recentă, nou. ◊ Loc. adv. (Reg.) Din proaspăt = de curând. ♦ (Despre oameni) Care se află într-o anumită situație sau care are o calitate de puțină vreme. ♦ Care își păstrează noutatea; viu, actual. 4. (Despre aer) Neviciat, curat. ♦ (Despre apă) Adus de curând de la sursă, bun de băut; p. ext. rece. 5. Fig. Curat, pur, neîntinat. 6. Cu forțe noi; odihnit. – Din gr. prósfatos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proaşcă
PROÁȘCĂ, proaște, s. f. (Pop.) 1. Cantitate de apă, de noroi etc. care țâșnește de undeva și împroașcă. 2. (În expr.) A face (sau a da) proașca (sau proașcă) (în, între sau prin...) = a face prăpăd, a se năpusti, a da năvală, a da iama (în, între sau prin, printre...). – Din [îm]proșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proașcă
PROÁȘCĂ, proaște, s. f. (Pop.) 1. Cantitate de apă, de noroi etc. care țâșnește de undeva și împroașcă. 2. (În expr.) A face (sau a da) proașca (sau proașcă) (în, între sau prin...) = a face prăpăd, a se năpusti, a da năvală, a da iama (în, între sau prin, printre...). – Din [îm]proșca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prob
PROB, -Ă, probi, -e, adj. (Livr.) Cinstit, onest, integru, loial. – Din fr. probe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proba
PROBÁ, probez, vb. I. Tranz. 1. (Folosit și absol.) A supune ceva sau pe cineva la o probă, la o încercare, pentru a vedea dacă este corespunzător unui scop, unor cerințe etc.; p. restr. a încerca un obiect de îmbrăcăminte, de încălțăminte etc. 2. A dovedi, a demonstra (cu probe), a pune în evidență. – Din lat. probare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probabil
PROBÁBIL, -Ă, probabili, -e, adj. Care se poate produce, întâmpla; care poate fi adevărat. ◊ Timpul probabil = condițiile meteorologice care se prevăd pentru zilele următoare. ♦ (Adverbial) După cât se pare, după toate probabilitățile; poate. – Din fr. probable, lat. probabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probabilism
PROBABILÍSM s. n. Doctrină asociată scepticilor din Academia platonică potrivit căreia nu putem avea niciun fel de cunoștințe sigure, dar putem ajunge la opinii probabile. – Din fr. probabilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probabilist
PROBABILÍST, -Ă, probabiliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține probabilismului, privitor la probabilism. 2. Adj. Care folosește calculul probabilităților. 3. S. m. și f. Matematician specialist în calculul probabilităților. – Din fr. probabiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probabilistic
PROBABILÍSTIC, -Ă, probabilistici, -ce, adj. 1. Cu caracter de probabilitate. 2. Referitor la teoria probabilităților, la calculul probabilităților. – Probabil + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probabilitate
PROBABILITÁTE, probabilități, s. f. 1. Caracterul sau însușirea a ceea ce este probabil; fapt, întâmplare probabilă, posibilă. ◊ Expr. După toate probabilitățile = după cât se pare, probabil. 2. (Mat.) Mulțime numerică prin care se exprimă caracterul aleatoriu (posibil sau nesigur) al unui eveniment, al unui fenomen. ◊ Calculul probabilităților = calcul matematic care permite să se aprecieze dacă un eveniment complex se va întâmpla sau nu, în funcție de eventualitatea unor evenimente mai simple, presupus cunoscute. – Din fr. probabilité, lat. probabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probant
PROBÁNT, -Ă, probanți, -te, adj. (Rar) Care probează, dovedește, convinge; edificator, concludent. – Din fr. probant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probar
PROBÁR, probare, s. n. (Și în sintagma probar de litere) Album cu modele de litere, cifre și alte semne, inclusiv ornamente, pe care o tipografie le poate folosi la culegerea diferitelor lucrări. – Probă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probare
PROBÁRE, probări, s. f. Acțiunea de a proba. – V. proba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probat
PROBÁT, -Ă, probați, -te, adj. 1. Încercat, verificat, experimentat. 2. Dovedit, arătat, demonstrat. – V. proba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probator
PROBATÓR, -OÁRE, probatori, -oare, adj. Care are calitatea de a dovedi ceva, care poate servi drept dovadă; probatoriu (2). – Din fr. probatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probatoriu
PROBATÓRIU, -IE, probatorii, s. n., adj. 1. S. n. Procedură de culegere a probelor (1) în justiție; totalitatea probelor adunate și prezentate într-un litigiu. 2. Adj. Probator. – Din lat. probatorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probaţiune
PROBAȚIÚNE, probațiuni, s. f. (Jur.) Dovedire; concr. dovadă. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. probatio, -onis, fr. probation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probațiune
PROBAȚIÚNE, probațiuni, s. f. (Jur.) Dovedire; concr. dovadă. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. probatio, -onis, fr. probation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probă
PRÓBĂ, probe, s. f. 1. Confirmare a unui adevăr, dovedire; dovadă, semn, mărturie în sprijinul cuiva sau a ceva. ◊ Probă cu martori = susținere prin martori a unei afirmații în fața instanțelor de judecată. ◊ Loc. vb. A da probă (sau probe) de... = a proba (2), a dovedi. 2. Acțiune întreprinsă pentru a constata dacă ceva sau cineva îndeplinește condițiile cerute; încercare; verificare. ◊ Loc. adj. și adv. De probă = ca încercare, de încercare. ♦ Spec. Încercare a unui obiect de îmbrăcăminte pentru a vedea dacă se potrivește. ♦ Spec. Încercare a unei mașini, a unui aparat etc. (pentru a verifica buna lor funcționare). ♦ Fiecare dintre părțile, dintre etapele din care constă un examen; p. gener. examen. ♦ Fiecare dintre întrecerile sportive organizate în cadrul unei competiții mai mari. 3. Repetiție (făcută în vederea unei reprezentații artistice). ♦ (Rar) Număr dintr-un spectacol prezentat ca reclamă. 4. Verificare a exactității unei operații aritmetice. 5. Obiect dintr-o serie de obiecte identice sau cantitate mică dintr-un material care poate să servească la determinarea anumitor caracteristici ale obiectelor respective sau ale întregului material din care fac parte; eșantion, mostră ♦ Analiză medicală. ♦ Observare a funcției unui organ în vederea stabilirii unui diagnostic. ♦ (Fot.) Copie pozitivă pe hârtie. 6. Pildă, exemplu, model. – Din lat. proba (cu sensuri după fr. preuve).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probălui
PROBĂLUÍ, probăluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) 1. A încerca, a căuta să facă, să realizeze ceva; a face tentative. 2. A supune ceva sau pe cineva la o probă, la o încercare pentru a vedea dacă este corespunzător anumitor cerințe, unui anumit scop etc.; a încerca, a verifica, a experimenta, a proba (1). 3. A dovedi, a adeveri, a confirma, a proba (2). 4. A chibzui, a socoti; a presupune. [Var.: prubuluí vb. IV] – Din magh. próbálni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probăluire
PROBĂLUÍRE, probăluiri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a probălui. – V. probălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probitate
PROBITÁTE s. f. Cinste, integritate, onestitate. – Din fr. probité, lat. probitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problem
PROBLÉM s. n. v. problemă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problematic
PROBLEMÁTIC, -Ă, problematici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. îndoielnic, nesigur, ipotetic. ♦ P. ext. Dubios, suspect, necurat. 2. Adj. Care constituie o problemă, o enigmă. ♦ (Log.; despre judecăți) Care anunță un raport posibil între termenii judecății. 3. S. f. Ansamblu de probleme (I 3) cu privire la un anumit domeniu, disciplină, subiect; tematică. – Din fr. problématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problematiza
PROBLEMATIZÁ, problematizez, vb. I. Tranz. 1. (Livr.) A sistematiza pe probleme. 2. A face (din orice lucru) o problemă (I 1). – Problemat[ic] + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problematizare
PROBLEMATIZÁRE, problematizări, s. f. 1. Acțiunea de a problematiza și rezultatul ei. 2. Metodă de învățământ care declanșează activitatea independentă a elevului, gândirea și efortul personal al acestuia. – V. problematiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problemă
PROBLÉMĂ, probleme, s. f. I. 1. Chestiune care prezintă aspecte neclare, discutabile, care necesită o lămurire, o precizare, care se pretează la discuții. 2. Chestiune importantă care constituie o sarcină, o preocupare (majoră) și care cere o soluționare (imediată). 3. Chestiune care intră în sfera preocupărilor, a cercetărilor cuiva; obiect principal al preocupărilor cuiva; temă, materie. ♦ (Mat.) Chestiune în care, fiind date anumite ipoteze, se cere rezolvarea, prin calcule sau prin raționamente, a unor date. II. 1. Dificultate care trebuie rezolvată pentru a obține un anumit rezultat; greutate, impas. 2. Lucru greu de înțeles, greu de rezolvat sau de explicat; mister, enigmă. [Var.: (înv.) problém s. n.] – Din fr. problème, lat. problema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problemist
PROBLEMÍST, -Ă, problemiști, -ste, s. m. și f. Specialist în elaborarea de probleme în domeniul șahului sau al matematicii. – Problemă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problemuţă
PROBLEMÚȚĂ, problemuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui problemă. – Problemă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

problemuță
PROBLEMÚȚĂ, problemuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui problemă. – Problemă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proboscidă
PROBOSCÍDĂ, proboscide, s. f. (Înv.) Trompa elefantului. ♦ Trompa unor insecte diptere. – Din fr. proboscide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proboscidian
PROBOSCIDIÁN, proboscidieni, s. m. (La pl.) Ordin de mamifere, din care face parte elefantul, caracterizate prin trompa lor lungă, mobilă; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-an] – Din fr. proboscidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probozeală
PROBOZEÁLĂ, probozeli, s. f. (Înv., reg. și fam.) Faptul de a probozi. – Probozi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probozi
PROBOZÍ, probozesc, vb. IV. Tranz. (Înv., reg. și fam.) A mustra, a dojeni, a certa pe cineva; a face de rușine; a ocărî. – Din sl. proobraziti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

probozire
PROBOZÍRE, proboziri, s. f. (Înv., reg. și fam.) Acțiunea de a probozi. – V. probozi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procaină
PROCAÍNĂ s. f. (Farm.) Substanță cu proprietăți asemănătoare novocainei. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. procaïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procariot
PROCARIÓT, procariote, s. n. (Biol.; la pl.) Grup de organisme primitive (viruși, bacterii, alge albastre) monocelulare, cu structură simplă; (și la sg.) specie din acest grup. [Pr.: -ri-ot] – Din fr., engl. procaryote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procas
Procas (sau Proca), tatăl lui Amulius și al lui Numitor și rege în cetatea Alba Longa.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procator
PROCÁTOR, procatori, s. m. (Reg.) Avocat. – Din magh. prókátor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proceda
PROCEDÁ, procedez, vb. I. Intranz. 1. A acționa într-un anumit fel, a folosi anumite mijloace în săvârșirea unei acțiuni. 2. A începe să..., a trece la... A proceda la anchetă. [Var.: (înv.) procéde vb. III] – Din fr. procéder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procede
PROCÉDE vb. III v. proceda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procedeu
PROCEDÉU, procedee, s. n. 1. Mijloc folosit pentru a ajunge la un anumit rezultat, mod de a proceda; mijloc, modalitate, procedură. 2. Mod sistematic de executare a unei operații sau a unui proces prin folosirea unei anumite metode. [Pl. și: procedeuri] – Din fr. procédé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procedural
PROCEDURÁL, -Ă, procedurali, -e, adj. Privitor la procedura legală, în conformitate cu regulile acestei proceduri. – Din fr. procédural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procedură
PROCEDÚRĂ, proceduri, s. f. 1. Totalitatea actelor și a formelor îndeplinite în cadrul activității desfășurate de un organ de jurisdicție, de executare sau de alt organ de stat. 2. (Livr.) Procedeu (1). 3. Ramură a dreptului care are ca obiect studiul procedurii (1). 4. (Mai ales la pl.) Tratament special efectuat în unități sanitare pentru tratarea diverselor boli. – Din fr. procédure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procedurist
PROCEDURÍST, -Ă, proceduriști, -ste, s. m. Specialist în procedură judiciară, în dreptul procesual. – Procedură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procent
PROCÉNT, procente, s. n. 1. A suta parte dintr-o cantitate dată; proporție în raport cu o sută; sutime, procentaj. 2. Dobândă calculată la o sută de unități monetare pe interval de un an; p. gener. dobândă. [Var.: (înv.) proțént s. n.] – Din germ. Prozent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procentaj
PROCENTÁJ, procentaje, s. n. Procent. ♦ Calcul făcut pentru stabilirea procentului; cifră obținută prin acest calcul. – Procent + suf. -aj (după fr. pourcentage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procentual
PROCENTUÁL, -Ă, procentuali, -e, adj. Calculat, exprimat în procente; care reprezintă un anumit procent dintr-o cantitate. [Pr.: -tu-al] – Din germ. prozentual.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proces
PROCÉS, procese, s. n. 1. Acțiune în justiție făcută pentru soluționarea unui diferend între două părți care sunt în litigiu sau pentru constatarea și sancționarea încălcării legilor statului; acțiune judecătorească; totalitatea actelor, documentelor adunate în vederea acestei acțiuni. ◊ Expr. A face (sau a intenta) cuiva proces = a chema pe cineva în fața instanțelor de judecată, a da pe cineva în judecată. A face procesul (cuiva sau a ceva) = a critica, a ataca (pe cineva sau ceva). A-i face cuiva proces de intenție = a învinui pe cineva de intenții reprobabile pe care nu poți dovedi că le-a avut. A-și face proces(e) de conștiință = a regreta, a-și reproșa anumite atitudini sau acțiuni. ◊ Proces-verbal = înscris (cu caracter oficial) în care se consemnează un fapt de natură juridică; act cu caracter oficial în care se redau pe scurt discuțiile și hotărârile unei adunări constituite. 2. Succesiune de stări, etape, stadii prin care trec, în desfășurarea lor temporală, în schimbarea lor, diverse obiecte, fenomene etc.; evoluție, dezvoltare, desfășurare; acțiune. ♦ Proces tehnologic = totalitatea operațiilor care comportă prelucrări mecanice și chimice, tratamente termice, impregnări, montaje etc. și prin care materiile prime, semifabricatele etc. sunt transformate în produse finite. 3. Maladie (a unui organ sau a întregului organism) în evoluție (sau în regres). [Pl. și: (înv.) procesuri. – Var.: (înv.) proțés s. n.] – Din it. processo, fr. procès, lat. processus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesa
PROCESÁ, procesez, vb. I. Tranz. A prelucra semnalele înregistrate pe bandă magnetică prin intermediul unui procesor. – Din engl. process.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesare
PROCESÁRE, procesări, s. f. Acțiunea de a procesa. – V. procesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesat
PROCESÁT, -Ă, procesați, -te, adj. (Despre semnale înregistrate pe bandă magnetică) Care a fost prelucrat prin intermediul unui procesor. – V. procesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesie
PROCÉSIE s. f. v. procesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesional
PROCESIONÁL, -Ă, procesionali, -e, adj. (Rar) De procesiune, relativ la procesiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. processionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesiune
PROCESIÚNE, procesiuni, s. f. 1. Șir lung de oameni care merg într-o anumită ordine în aceeași direcție și cu același scop; cortegiu, convoi; alai. 2. Ceremonie religioasă în timpul căreia credincioșii merg în convoi, precedați de slujitorii Bisericii, purtând diferite obiecte de cult, cântând imnuri religioase sau rostind rugăciuni, pentru a mulțumi sau a cere ajutorul divinității într-o anumită împrejurare. [Pr.: -si-u-] – Var.: (înv.) procésie s. f.] – Din fr. procéssion, lat. processio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesoman
PROCESOMÁN, -Ă, procesomani, -e, s. m. și f. Persoană care are mania de a intenta procese juridice. – Proces + suf. -oman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesomanie
PROCESOMANÍE s. f. Mania (2) de a intenta (nejustificat) procese (1). – Procesoman + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesor
PROCESÓR, procesoare, s. n. Echipament sau dispozitiv capabil să execute un set de instrucțiuni, să formeze adresele acestora și să le citească dintr-o memorie care păstrează programul pe durata executării acestuia. – Din engl. processor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesual
PROCESUÁL, -Ă, procesuali, -e, adj. 1. (În sintagma) Drept procesual =ansamblul normelor juridice care reglementează procedura de rezolvare a litigiilor civile sau penale, precum și de executare a hotărârilor pronunțate; b) disciplină care se ocupă cu studiul acestei proceduri. 2. Care se desfășoară în etape succesive specifice dezvoltării fenomenului; treptat, gradat.[Pr.: -su-al] – Din it. processuale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procesualitate
PROCESUALITÁTE s. f. Caracter procesual. [Pr.: -su-a-] – Procesual + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proceti
PROCETÍ vb. IV v. prociti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prochestor
PROCHÉSTOR, prochestori, s. m. Magistrat roman care exercita funcții financiare în provincii. – Din lat. proquaestor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prochimen
PROCHIMÉN, prochimene, s. n. 1. (Bis.) Verset din psalmi care se cântă înainte de a se citi un pasaj din Biblie sau înainte de o rugăciune sau de o cântare. 2. (Înv.; în expr.) A veni la prochimen = a reveni la subiect, după o digresiune. A aduce (pe cineva) la prochimen = a îndrepta, a aduce (pe cineva) pe calea cea bună. – Din ngr. prokímenon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proci
PROCI adv. (Înv.) Și așa mai departe. – Din sl. procĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procidenţă
PROCIDÉNȚĂ, procidențe, s. f. (Anat.) Coborâre sau deplasare din locul său a unui organ sau a unei părți mobile dintr-un organ. – Din fr. procidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procidență
PROCIDÉNȚĂ, procidențe, s. f. (Anat.) Coborâre sau deplasare din locul său a unui organ sau a unei părți mobile dintr-un organ. – Din fr. procidence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procitanie
PROCITÁNIE, procitanii, s. f. (Înv.) Recitire, repetiție, repetare. ♦ Examinare (recapitulativă) a elevilor. – Din rus. pročitanic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prociteală
PROCITEÁLĂ, prociteli, s. f. (Înv.) Faptul de a prociti. – Prociti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prociti
PROCITÍ, procitesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A reciti, a repeta. 2. A examina (recapitulativ) un elev. 3. A certa, a mustra; a cicăli. [Var.: procetí vb. IV] – Din rus. pročitat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procitire
PROCITÍRE, procitiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a prociti. – V. prociti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclama
PROCLAMÁ, proclám, vb. I. Tranz. 1. A anunța ceva în mod solemn și oficial; a aduce la cunoștința publică (printr-o proclamație) un fapt de mare importanță și de interes general. 2. A acorda cuiva în mod oficial un titlu, un drept, o calitate. ◊ Refl. Colonia s-a proclamat independentă. 3. A crea, a institui, a stabili, a introduce. 4. A susține ceva deschis, cu convingere; a afirma cu tărie. – Din fr. proclamer, lat. proclamare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamare
PROCLAMÁRE, proclamări, s. f. Acțiunea de a (se) proclama și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Proclamație (1). – V. proclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamarisire
PROCLAMARISÍRE s. f. v. proclamarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proclamarisit
PROCLAMARISÍT adj. v. proclamarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proclamativ
PROCLAMATÍV, -Ă, proclamativi, -e, adj. (Rar) Care proclamă ceva. – Proclama + suf. -(a)tiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamator
PROCLAMATÓR, -OÁRE, proclamatori, -oare, s. m. și f. Persoană care face o proclamație, care proclamă ceva în public. – Din fr. proclamateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamaţie
PROCLAMÁȚIE, proclamații, s. f. Text oficial prin care se aduce la cunoștința publică un fapt de mare importanță și de interes general; declarație scrisă prin care se face un apel în vederea unei acțiuni importante; proclamare. [Var.: (înv.) proclamațiúne s. f.] – Din fr. proclamation, lat. proclamatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamație
PROCLAMÁȚIE, proclamații, s. f. Text oficial prin care se aduce la cunoștința publică un fapt de mare importanță și de interes general; declarație scrisă prin care se face un apel în vederea unei acțiuni importante; proclamare. [Var.: (înv.) proclamațiúne s. f.] – Din fr. proclamation, lat. proclamatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamaţiune
PROCLAMAȚIÚNE s. f. v. proclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclamațiune
PROCLAMAȚIÚNE s. f. v. proclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procle
Procle = Procles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procles
Procles, fiul lui Aristodemus și al Argiei și frate geamăn cu Eurysthenes. Între cei doi frați a existat un permanent conflict pentru tronul Spartei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proclet
PROCLÉT, -Ă, procleți, -te, adj. 1. (Înv.; adesea substantivat) Care a fost excomunicat, anatemizat, blestemat; eretic; p. ext. păgân, necredincios. 2. (Reg.; adesea substantivat) Ticălos, rău, păcătos, ipocrit. 3. (Reg.) Grozav, strașnic, cumplit. – Din bg. proklet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclidae
Proclidae, urmașii lui Procles.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proclitic
PROCLÍTIC, -Ă, proclitici, -ce, adj. (Gram.; despre cuvinte) Așezat înaintea altui cuvânt (cu care face corp fonetic comun), neavând accent propriu. – Din fr. proclitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procliză
PROCLÍZĂ, proclize, s. f. (Gram.) Așezare a unui cuvânt neaccentuat înaintea altui cuvânt, cu care poate face corp fonetic comun. – Din fr. proclise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proclizi
Proclizi = Proclidae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procna
Procna = Procne.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procne
Procne, fiica lui Pandion, regele cetății Athenae, și soția lui Tereus. Soarta nenorocită pe care Procne a împărtășit-o cu sora ei constituia subiectul unei triste legende (v. și Philomela).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procoasere
PROCOÁSERE s. f. v. procoase. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proconsul
PROCÓNSUL, proconsuli, s. m. Magistrat roman care, după încheierea consulatului, era însărcinat cu guvernarea unei provincii. – Din lat., fr. proconsul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proconsular
PROCONSULÁR, -Ă, proconsulari, -e, adj. Care ține de proconsul, privitor la proconsul, guvernat de un proconsul. – Din lat. proconsularis, fr. proconsulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proconsulat
PROCONSULÁT, proconsulate, s. n. Funcția de proconsul; timpul în care un proconsul își exercita atribuțiile. – Din lat. proconsulatus, fr. proconsulat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procopseală
PROCOPSEÁLĂ s. f. v. pricopseală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procopsi
PROCOPSÍ vb. IV v. pricopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procopsire
PROCOPSÍRE s. f. v. pricopsire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procopsit
PROCOPSÍT, -Ă adj. v. pricopsit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procorarisire
PROCORARISÍRE s. f. v. procorarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

procorarisit
PROCORARISÍT adj. v. procorarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

procovăţ
PROCOVĂȚ s. n. v. pocrovăț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procovăț
PROCOVĂȚ s. n. v. pocrovăț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procrea
PROCREÁ, procreez, vb. I. Intranz. și tranz. A da naștere, a da viață; a zămisli, a concepe; a se reproduce, a naște. [Pr.: -cre-a] – Din fr. procréer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procreare
PROCREÁRE, procreări, s. f. Acțiunea de a procrea și rezultatul ei; procreație. [Pr.: -cre-a-] – V. procrea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procreativ
PROCREATÍV, -Ă, procreativi, -e, adj. (Livr.) Procreator. [Pr.: -cre-a-] – Procrea + suf. -(a)tiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procreator
PROCREATÓR, -OÁRE, procreatori, -oare, adj. (Rar) Care procreează. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. procréateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procreaţie
PROCREÁȚIE, procreații, s. f. Procreare. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. procréation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procreație
PROCREÁȚIE, procreații, s. f. Procreare. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. procréation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procrida
Procrida = Procris.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procris
Procris, fiica lui Erechtheus, regele cetății Athenae, și soția lui Cephalus. Gelozia ei față de acesta din urmă i-a atras moartea (v. Cephalus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procrust
Proc(r)ust = Procrustes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

procrustes
Procrustes v. Damastes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proctalgie
PROCTALGÍE, proctalgii, s. f. (Med.) Durere a anusului. – Din fr. proctalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proctectazie
PROCTECTAZÍE, proctectazii, s. f. (Med.) Dilatație a anusului sau a rectului. – Din fr. proctectasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proctectomie
PROCTECTOMÍE, proctectomii, s. f. (Med.) Rezecție a unei părți a rectului. – Din fr. proctectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proctită
PROCTÍTĂ, proctite, s. f. (Med.) Inflamație a anusului; rectită. – Din fr. proctite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proctoplastie
PROCTOPLASTÍE, proctoplastii, s. f. (Med.) Creare sau refacere chirurgicală a orificiului anal. – Din fr. proctoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proctoscopie
PROCTOSCOPÍE, proctoscopii, s. f. (Med.) Rectoscopie. – Din fr. proctoscopie, engl. proctoscopy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procura
PROCURÁ, procúr, vb. I. Tranz. 1. A face rost de ceva, a obține ceva, a achiziționa. 2. A produce, a provoca, a pricinui. – Din fr. procurér, lat. procurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procurare
PROCURÁRE, procurări, s. f. Acțiunea de a procura și rezultatul ei. – V. procura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procurator
PROCURATÓR, procuratori, s. m. 1. Magistrat roman, ales de obicei dintre liberți, însărcinat cu strângerea dărilor și cu conducerea provinciilor imperiale. 2. Înalt demnitar în republicile Veneția și Genova, în Evul Mediu. 3. Persoană care acționează în numele cuiva, pe baza unei procuri; mandatar. – Din fr. procurateur, lat. procurator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procuratură
PROCURATÚRĂ, procuraturi, s. f. Organ al puterii de stat în sarcina căruia intră supravegherea aplicării și executării legilor, trimiterea infractorilor în fața justiției, susținerea acuzării înaintea instanțelor judecătorești, precum și reprezentarea intereselor statului în instanță; p. ext. clădire în care își are sediul acest organ al puterii de stat. – Din rus. prokuratura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procură
PROCÚRĂ, procuri, s. f. Împuternicire legalizată prin care cineva poate reprezenta o persoană fizică sau juridică și poate acționa în numele acesteia; (concr.) act prin care se dă această împuternicire; mandat. – Din germ. Prokura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procurist
PROCURÍST, -Ă, procuriști, -ste, s. m. și f. Mandatar având de obicei împuterniciri pentru îndeplinirea actelor juridice în numele cuiva. – Din germ. Prokurist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procuror
PROCURÓR, procurori, s. m. Magistrat membru al Parchetului, care are rolul de a exercita acțiunea penală și de a susține acuzarea; membru al procuraturii, care decide trimiterea infractorilor în fața justiției, susține acuzarea în procesele judiciare, supraveghează justa aplicare a legilor și reprezintă interesele statului într-un proces. – Din fr. procureur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

procusut
PROCUSÚT adj. v. procoase. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prodecan
PRODECÁN, prodecani, s. m. 1. Membru al corpului didactic universitar care are funcția de locțiitor de decan. 2. Avocat care are funcția de locțiitor al decanului baroului. – Din germ. Prodekan, it. prodecano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodenţie
PRODENȚÍE, prodenții, s. f. (Med.) Orientarea spre înainte a dinților. – Din germ. Prodentie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodenție
PRODENȚÍE, prodenții, s. f. (Med.) Orientarea spre înainte a dinților. – Din germ. Prodentie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodig
PRODÍG, -Ă, prodigi, -ge, adj. (Livr.) Risipitor, cheltuitor; (excesiv de) generos. – Din fr. prodigue, lat. prodigus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodiga
PRODIGÁ, prodíg, vb. I. Tranz. (Livr.) A cheltui fără măsură, a risipi; a acorda cu generozitate, a dărui din belșug. – Din fr. prodiguer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodigalitate
PRODIGALITÁTE, prodigalități, s. f. (Livr.) Risipă, cheltuială excesivă. – Din fr. prodigalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodigios
PRODIGIÓS, -OÁSĂ, prodigioși, -oase, adj. Ieșit din comun (prin cantitate, bogăție, varietate, calitate); uluitor, extraordinar, uimitor. [Pr.: -gi-os] – Din fr. prodigieux, lat. prodigiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodigiozitate
PRODIGIOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi prodigios. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. prodigiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prodrom
PRODRÓM, prodromuri, s. n. (Rar) 1. Introducere în studiul unei științe. 2. Simptom precoce care precedă sau anunță apariția unei boli. – Din fr. prodrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producăluire
PRODUCĂLUÍRE s. f. v. producălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

producăluit
PRODUCĂLUÍT adj. v. producălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

producător
PRODUCĂTÓR, -OÁRE, producători, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care produce ceva, care dă naștere la ceva. 2. S. m. și f. Persoană, imitate economică etc. care produce bunuri materiale, valori științifice sau artistice. 3. S. m. Persoană sau societate care asigură finanțarea unui film cinematografic. – Produce + suf. -ător (după fr. producteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

produce
PRODÚCE, prodúc, vb. III. 1. Tranz. A realiza prin muncă bunuri materiale, valori științifice sau artistice, a crea ceva (printr-o activitate oarecare); p. restr. a fabrica. 2. Tranz. (Folosit și absol.; despre pământ, plante etc.) A da roade. 3. Tranz. A realiza un profit, un venit. 4. Tranz. A fi cauza, mobilul a ceva; a da naștere; a provoca. 5. Refl. (Despre evenimente, acțiuni etc.; la pers. 3) A se înfăptui, a se realiza, a avea loc; a se întâmpla, a se petrece. 6. Refl. A se prezenta în fața spectatorilor cu un program artistic. 7. Tranz. (Livr.) A arăta, a prezenta (ca dovadă). – Din lat. producere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producere
PRODÚCERE, produceri, s. f. Acțiunea de a (se) produce și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Producție (1). ♦ (Înv.) Operă, producție artistică, literară. – V. produce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

product
PRODÚCT, producte, s. n. (Înv.) 1. Produs (1); marfă. 2. Produs (2). – Din lat. productus, germ. Produkt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

productibil
PRODUCTÍBIL, -Ă, productibili, -e, adj. Care poate fi produs. – Din fr. productible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

productibilitate
PRODUCTIBILITÁTE s. f. Capacitate de producție, perspectivă de producție. – Din fr. productibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

productiv
PRODUCTÍV, -Ă, productivi, -e, adj. 1. Care produce (mult); care dă randament. ◊ Pământ productiv = pământ fertil, rodnic. Rasă (de animale) productivă = rasă fecundă, prolifică. ♦ (Despre întreprinderi, meserii etc.) Rentabil, bănos. 2. (Despre sufixe, prefixe, elemente de compunere, cuvinte etc.) Care formează, are numeroase derivate, compuse etc. ♦ (Despre conjugări) Care se îmbogățește mereu. – Din fr. productif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

productivitate
PRODUCTIVITÁTE s. f. Capacitatea sau însușirea de a fi productiv; capacitatea de a produce (mult); randament. ◊ Productivitatea muncii = eficiență a muncii exprimată prin raportul dintre cantitatea de produse realizată și volumul de muncă consumat. ♦ Capacitatea unor sufixe, prefixe, elemente de compunere etc. de a forma (numeroase) derivate, compuse etc. ♦ Capacitatea unor cuvinte de a forma (multe) sensuri sau derivate noi. ♦ Capacitatea unor conjugări de a se îmbogăți mereu. – Din fr. productivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

productometru
PRODUCTOMÉTRU, productometre, s. n. Înregistrator automat de producție. – Cf. germ. Produktionsmesser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producţie
PRODUCȚÍE, producții, s. f. 1. Procesul creării bunurilor necesare existenței și dezvoltării societății, în cursul căruia oamenii exploatează și modifică elementele din natură potrivit trebuințelor lor. ◊ Producție de mărfuri = formă de organizare a economiei sociale în care produsele muncii sunt create de producători independenți, autonomi, fiecare dintre ei specializându-se în confecționarea unui anumit produs. Producție marfă = producție (2) în expresie bănească a întreprinderilor sau a ramurilor economiei naționale într-o anumită perioadă de timp, livrată sau destinată desfacerii. Producție netă = valoarea producției marfa minus cheltuielile de producție. 2. Totalitatea produselor (1) obținute în procesul muncii, într-o perioadă de timp determinată, într-un anumit sector al activității sociale etc. 3. Lucrare, operă literară, științifică sau artistică. 4. Manifestare artistică organizată la sfârșitul unui an școlar în institutele de artă teatrală și cinematografică, în școlile de muzică, de coregrafie etc. [Var.: (înv.) producțiúne s. f.] – Din fr. production.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producție
PRODUCȚÍE, producții, s. f. 1. Procesul creării bunurilor necesare existenței și dezvoltării societății, în cursul căruia oamenii exploatează și modifică elementele din natură potrivit trebuințelor lor. ◊ Producție de mărfuri = formă de organizare a economiei sociale în care produsele muncii sunt create de producători independenți, autonomi, fiecare dintre ei specializându-se în confecționarea unui anumit produs. Producție marfă = producție (2) în expresie bănească a întreprinderilor sau a ramurilor economiei naționale într-o anumită perioadă de timp, livrată sau destinată desfacerii. Producție netă = valoarea producției marfa minus cheltuielile de producție. 2. Totalitatea produselor (1) obținute în procesul muncii, într-o perioadă de timp determinată, într-un anumit sector al activității sociale etc. 3. Lucrare, operă literară, științifică sau artistică. 4. Manifestare artistică organizată la sfârșitul unui an școlar în institutele de artă teatrală și cinematografică, în școlile de muzică, de coregrafie etc. [Var.: (înv.) producțiúne s. f.] – Din fr. production.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producţiune
PRODUCȚIÚNE s. f. v. producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

producțiune
PRODUCȚIÚNE s. f. v. producție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

produf
PRODÚF, produfuri, s. n. (Reg.) Gaură, copcă făcută în gheața formată deasupra unei ape. [Var.: predúf s. n.] – Din sl. produhŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

produs
PRODÚS, produse, s. n. 1. Bun material rezultat dintr-un proces de muncă; totalitatea obiectelor sau a bunurilor obținute în procesul de producție; bun, product (1). ◊ Produs de schimb = marfă. Produs social total = indicator macroeconomic reprezentând totalitatea bunurilor materiale create în decursul unei perioade de timp de lucrătorii ocupați în economia națională. Produs intern brut = expresie valorică a totalității bunurilor și serviciilor finale furnizate de agenții economici care-și desfășoară activitatea pe teritoriul unei țări. Produs național brut = produsul intern brut plus soldul comerțului exterior. ♦ Corp sau substanță obținută pe cale naturală sau în laborator; preparat. 2. Rezultat material al unui proces social sau natural, al unui proces fiziologic sau de creație; rezultat material al unui complex de fenomene sau de acțiuni; p. ext. urmare, efect, rod; product (2). 3. Rezultatul înmulțirii a doi factori (numere, mărimi scalare, vectoriale etc.); p. ext. înmulțire. – V. produce (după fr. produit).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

produs
PRODÚS, -Ă, produși, -se, adj. v. PRODUCE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proeminent
PROEMINÉNT, -Ă, proeminenți, -te, adj. Care iese mult în relief. ♦ (Despre oameni sau acțiunile, realizările lor) Care iese din comun prin valoare, calități; remarcabil. [Pr.: pro-e-] – Din fr. proéminent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proeminenţă
PROEMINÉNȚĂ, proeminențe, s. f. Faptul de a fi proeminent; (concr.) parte proeminentă a unui obiect, ridicătură, ieșitură. [Pr.: pro-e-] – Din fr. proéminence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proeminență
PROEMINÉNȚĂ, proeminențe, s. f. Faptul de a fi proeminent; (concr.) parte proeminentă a unui obiect, ridicătură, ieșitură. [Pr.: pro-e-] – Din fr. proéminence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proeres
PROÉRES s. n. v. proeresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proeresis
PROERESÍS s. n. (Înv.) Bunăvoință, intenție bună, generozitate. [Var.: proéres s. n.] – Din ngr. proéresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proerisire
PROERISÍRE s. f. v. proerisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proerisit
PROERISÍT adj. v. proerisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proestos
PROESTÓS, proestoși, s. m. (Înv. și reg.) Călugăr sau preot cu cel mai înalt rang în ierarhia clericilor unei mănăstiri sau a unei biserici. [Pr.: pro-es-. – Var.: proistós s. m.] – Din ngr. proestós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proetides
Proetides, denumire purtată de Iphianassa, Iphinoë și Lysippe, fiicele lui Proetus, regele Tiryntului. Fiindcă o sfidaseră cu frumusețea lor, Hera, mînioasă, le-a luat mințile celor trei surori. Pradă rătăcirii care le stăpînea, ele cutreierau în lung și-n lat munții și pădurile. Îndurerat, părintele lor l-a chemat în ajutor pe prezicătorul Melampus (v. și Melampus), care a reușit să le purifice. Drept răsplată, regele Proetus le-a dăruit, atît lui Melampus cît și fratelui său, Bias, cîte o treime din regatul său. Cei doi s-au căsătorit cu două dintre Pretide.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proetus
Proetus, fiul lui Abas și rege al Tiryntului. Dușmănia și rivalitatea pentru tron dintre Proetus și fratele său geamăn, Acrisius, au rămas celebre. În cele din urmă cei doi și-au împărțit pămîntul Argolidei, împărțire în urma căreia lui Proetus i-a revenit Tiryntul. De numele lui Proetus e legat și un episod din viața lui Bellerophon (v. și Bellerophon(tes)). Pentru a-și vindeca fiicele de nebunia care le chinuia, Proetus a dăruit două treimi din regatul său (v. Proetides). În afară de cele trei fiice el a mai avut un fiu, pe nume Megapenthes (v. și Perseus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

profan
PROFÁN, -Ă, profani, -e, adj. (Adesea substantivat) 1. Care este ignorant într-un domeniu oarecare; neștiutor, nepriceput, ageamiu. 2. Care nu ține de religie, care nu reprezintă sau nu exprimă un punct de vedere religios; laic. 3. Care nu respectă lucrurile considerate sacre; necredincios. – Din fr. profane, lat. profanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profana
PROFANÁ, profanez, vb. I. Tranz. A trata fără respectul cuvenit lucruri considerate sfinte, a pângări; p. ext. a batjocori, a necinsti, a terfeli. – Din fr. profaner, lat. profanare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profanare
PROFANÁRE, profanări, s. f. Acțiunea de a profana și rezultatul ei; profanațiune. – V. profana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profanat
PROFANÁT, -Ă, profanați, -te, adj. (Despre lucruri considerate sacre) Tratat fără respectul cuvenit; batjocorit, dezonorat, necinstit. – V. profana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profanator
PROFANATÓR, -OÁRE, profanatori, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care profanează; pângăritor. – Din fr. profaneteur, lat. profanator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profanaţiune
PROFANAȚIÚNE, profanațiuni, s. f. (Înv.) Profanare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. profanation, lat. profanatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profanațiune
PROFANAȚIÚNE, profanațiuni, s. f. (Înv.) Profanare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. profanation, lat. profanatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profascist
PROFASCÍST, -Ă, profasciști, -ste, adj. Care este favorabil fascismului, care susține pe fasciști, care este de partea fasciștilor. – Din engl. profascist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profază
PROFÁZĂ, profaze, s. f. (Biol.) Primul stadiu al mitozei, când se formează cromozomii. – Din fr. prophase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profeminist
PROFEMINÍST, -Ă, profeminiști, -ste, adj. Care susține drepturile femeilor, favorabil femeilor. – Din engl. profeminist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profera
PROFERÁ, proferez, vb. I. Tranz. (Livr.) A rosti, a pronunța (cu voce ridicată) blesteme, amenințări etc. [Prez. ind. și: profér] – Din fr. proférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proferare
PROFERÁRE, proferări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a profera și rezultatul ei. – V. profera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proferisire
PROFERISÍRE s. f. v. proferisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proferisit
PROFERISÍT adj. v. proferisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

profesa
PROFESÁ, profesez, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A practica, a exercita o meserie, o profesie. 2. Tranz. A manifesta, a mărturisi, a susține public o concepție, o atitudine, o părere, o convingere. – Din fr. professer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesare
PROFESÁRE, profesări, s. f. (Rar) Acțiunea de a profesa și rezultatul ei. – V. profesa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesie
PROFÉSIE, profesii, s. f. 1. Ocupație, îndeletnicire cu caracter permanent, pe care o exercită cineva în baza unei calificări corespunzătoare; complex de cunoștințe teoretice și de deprinderi practice care definesc pregătirea cuiva; meserie. 2. (În sintagma) Profesiune de credință = declarație publică pe care o face cineva cu privire la principiile sau la convingerile sale. [Var.: profesiúne s. f.] – Din fr. profession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesiogramă
PROFESIOGRÁMĂ, profesiograme, s. f. Reprezentare cronologică detaliată a caracteristicilor unei activități profesionale sub aspectul solicitărilor fizice, psihice și al repausului într-o zi de muncă. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Professiogramm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesional
PROFESIONÁL, -Ă, profesionali, -e, adj. Care ține de o profesie, privitor la o profesie; care este legat de o profesie. ◊ Secret profesional = informație pe care o deține cineva grație profesiei sale și pe care nu are dreptul să o divulge nimănui. învățământ profesional = învățământ pentru pregătirea și specializarea muncitorilor calificați dintre absolvenții școlii generale. Boală profesională = boală specifică unei profesii sau provocată de o anumită profesie. ♦ (Adverbial) Cu obișnuința unui profesionist. [Pr.: -si-o-] – Din fr. professionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionalism
PROFESIONALÍSM s. n. 1. Profesionism. ♦ Conștiință profesională. 2. Cuvânt care aparține unui limbaj profesional. [Pr.: si-o-] – Din fr. professionnalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionalitate
PROFESIONALITÁTE s. f. Calitatea de a fi un bun profesionist. ♦ Conștiință profesională; profesionalism. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionaliza
PROFESIONALIZÁ, profesionalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să capete sau a căpăta un caracter profesional; a face să devină sau a deveni o profesie. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionalizare
PROFESIONALIZÁRE, profesionalizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) profesionaliza și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. profesionaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionalmente
PROFESIONALMÉNTE adv. (Rar) Din punct de vedere profesional. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -mente (după fr. professionnellement).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionism
PROFESIONÍSM s. n. Practicare a unei îndeletniciri ca profesie; p. ext. ramură a artei, a sportului etc. practicată ca profesie; profesionalism. [Pr.: -si-o-] – Profesion[ist] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesionist
PROFESIONÍST, -Ă, profesioniști, -ste, s. m. și f., adj. (Persoană) care lucrează într-un anumit domeniu de activitate pe baza unei pregătiri corespunzătoare. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Professionist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesiune
PROFESIÚNE s. f. v. profesie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesor
PROFÉSOR, -OARĂ, profesori, -oare, s. m. și f. Persoană calificată care predă o materie de învățământ (în școală). ◊ Profesor universitar = funcție didactică în învățământul superior. ♦ (Impr.) învățător. ♦ P. gener. Persoană care îndrumă, educă, învață pe cineva. [Acc. și: profesór] – Din fr. professeur, germ. Professor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesoral
PROFESORÁL, -Ă, profesorali, -e, adj. Care ține de profesori, privitor la funcția de profesor, specific profesorilor. ♦ Care este alcătuit din profesori. Corp profesoral. ♦ (Depr.) Pretențios, pedant, cu aere de savant. Ton profesoral. – Din fr. professoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesoraş
PROFESORÁȘ, profesorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui profesor. – Profesor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesoraș
PROFESORÁȘ, profesorași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui profesor. – Profesor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesorat
PROFESORÁT s. n. Meseria de profesor; funcția de profesor; timpul cât cineva exercită această profesie. – Din fr. professorat. Cf. germ. Professorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profesorime
PROFESORÍME s. f. (Rar) Totalitatea profesorilor; mulțime de profesori. – Profesor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profet
PROFÉT, profeți, s. m. Predicator religios, trimis al lui Dumnezeu pe Pământ și ales de acesta să perceapă cuvântul divin și să primească viziuni pe care le va interpreta; proroc. ♦ (Art.) Nume dat de musulmani lui Mahomed. ♦ Vizionar ale cărui presupuneri sunt susceptibile de a se împlini ori s-au împlinit deja. – Din fr. prophète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profetesă
PROFETÉSĂ, profetese, s. f. (Livr.) Femeie înzestrată cu darul de a proroci. – Din fr. prophétesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profetic
PROFÉTIC, -Ă, profetici, -ce, adj. De profet; care prevestește. – Din fr. prophétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profetism
PROFETÍSM s. n. 1. Curent religios care propagă învățătura și susține menirea profeților. 2. Caracter profetic; profeție. – Din fr. prophétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profetiza
PROFETIZÁ, profetizez, vb. I. Tranz. A profeți. – Din fr. prophétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profetizare
PROFETIZÁRE, profetizări, s. f. (Rar) Acțiunea de a profetiza. – V. profetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profeţi
PROFEȚÍ, profețesc, vb. IV. Tranz. A face profeții, a prezice viitorul (în calitate de profet); a proroci, a profetiza, a prevesti. – Din profet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profeți
PROFEȚÍ, profețesc, vb. IV. Tranz. A face profeții, a prezice viitorul (în calitate de profet); a proroci, a profetiza, a prevesti. – Din profet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profeţie
PROFEȚÍE, profeții, s. f. Ceea ce profețește cineva; prorocire, prevestire, prezicere. – Din fr. prophétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profeție
PROFEȚÍE, profeții, s. f. Ceea ce profețește cineva; prorocire, prevestire, prezicere. – Din fr. prophétie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profil
PROFÍL, profiluri, s. n. 1. Contur, aspect al feței cuiva, privită dintr-o parte. ◊ Loc. adv. Din (sau în) profil = dintr-o parte. ♦ Fig. Portret, figură. 2. Înfățișare, aspect, formă. ♦ Caracter predominant al cuiva sau a ceva. ♦ Contur al unui lucru, al unei forme de relief etc. ◊ Profil geologic = reprezentare grafică a structurii geologice a unei porțiuni din scoarța terestră. ◊ Profil morfologic = reprezentare grafică în plan vertical, la o anumită scară, a reliefului unei regiuni. 3. Conturul unei secțiuni plane a unui obiect, a unui edificiu, a unui corp geometric. ♦ Conturul aparent al unui obiect, rezultat dintr-o proiecție ortogonală pe un plan. 4. Desen care reprezintă o secțiune verticală făcută într-o construcție sau în sol, pentru a indica distribuția sau structura acestora. ◊ Plan de profil = plan perpendicular pe două plane de proiecție și pe linia de pământ. ♦ Dispozitiv sau ansamblu de piese folosit pentru a indica, într-un plan vertical, limitele până la care trebuie să se întindă o lucrare. 5. Piesă decorativă, în relief, folosită la ornamentarea unei clădiri, la consolidări aparente, la îmbunătățirea acusticii unei săli etc. 6. Obiectivul de bază al producției unei întreprinderi, al activității unei instituții, căruia îi corespunde un anumit mod de organizare. – Din fr. profil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profila
PROFILÁ, profilez, vb. I. 1. Refl. A ieși în evidență; a se reliefa, a se contura. 2. Tranz. A stabili obiectivul de bază al producției unei întreprinderi, al activității unei instituții, organizându-le în mod corespunzător. 3. Tranz. A lamina un drug de metal, dându-i un profil uniform pe toată lungimea lui. ♦ P. gener. A fasona, a prelucra un obiect sau un material pentru a-i da un anumit profil. 4. Tranz. și refl. A (se) specializa. – Din fr. profiler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilactic
PROFILÁCTIC, -Ă, profilactici, -ce, adj. Care se referă la profilaxie, care aparține profilaxiei; preventiv. – Din fr. prophylactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilare
PROFILÁRE, profilări, s. f. Acțiunea de a (se) profila și rezultatul ei. – V. profila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilaxie
PROFILAXÍE, profilaxii, s. f. Ansamblul măsurilor medico-sanitare care se iau pentru prevenirea apariției și a răspândirii bolilor. ♦ Ramură a medicinei care se ocupă cu studierea și aplicarea măsurilor profilactice. – Din fr. prophylaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilograf
PROFILOGRÁF, profilografe, s. n. Profilometru care înregistrează denivelările suprafeței unui drum, ale unui teren ori neregularitățile de pe suprafața unei piese. – Din fr. profilographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilogramă
PROFILOGRÁMĂ, profilograme, s. f. Înregistrare grafică a asperităților de pe suprafața unei piese prelucrate, obținută cu profilograful. – Din fr. profilogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profilometru
PROFILOMÉTRU, profilometre, s. n. Aparat pentru măsurarea gradului de netezime al suprafeței unui drum, a unui teren, a unei piese prelucrate. – Din fr. profilomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profir
PROFÍR, -Ă, profiri, -e, adj. (Rar; mai ales despre vin) De culoare roșie-deschis, trandafiriu; profiriu. – Din ngr. profirus „purpură”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profiriu
PROFIRÍU, -ÍE, profirii, adj. (Mai ales despre vin) Profir. ♦ (Substantivat, n.) Vin de culoare roșie-deschis. – Profir + suf. -iu. Cf. profiriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profit
PROFÍT, profituri, s. n. Ceea ce reprezintă un folos (material sau spiritual) pentru cineva sau ceva; câștig, beneficiu, avantaj. ♦ (Ec.) Venit care revine proprietarilor capitalului investit într-o întreprindere. ♦ Spec. (Ec.) Beneficiu obținut de o întreprindere. – Din fr. profit, germ. Profit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profita
PROFITÁ, profít, vb. I. Intranz. A avea un profit, a beneficia; a folosi prilejul, ocazia pentru a beneficia de ceva. ♦ (Depr.) A urmări un folos în orice împrejurare, a căuta să obțină cu orice preț un câștig personal (fără a ține seamă de interesele altora). – Din fr. profiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profitabil
PROFITÁBIL, -Ă, profitabili, -e, adj. Care aduce profit; util, avantajos, folositor. – Din fr. profitable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profiterol
PROFITERÓL, profiteroluri, s. n. Prăjitură făcută din mici gogoși umplute cu cremă de vanilie sau pișcoturi la care se adaugă diverse sortimente de înghețată, frișca, ciocolată etc. – Din fr. profiterole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profitor
PROFITÓR, -OÁRE, profitori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care caută să obțină un câștig din orice situație (neținând seamă de interesele altora); p. restr. afacerist, speculant. – Din fr. profiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proforisire
PROFORISÍRE, proforisiri, s. f. v. PROFORISI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proforisit
PROFORISÍT, -Ă, proforisiți, -te, adj. v. PROFORISI. – [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proforma
PRO FÓRMA loc. adj. lat. 1. De formă 2. Un document creat din considerente formale, pentru a satisface anumite convenții sau cutume. Are diverse sensuri în funcție de domeniul de aplicabilitate ♦ (Ec.) Factură pro forma sau (substantivat) proforma = Copia unei facturi finale, expediată clientului în avans. ♦ Factură „de formă”, utilizată la exportul unor mărfuri fără plată, cu valoarea utilizată doar pentru calcularea taxelor vamale. – Din lat. pro forma prin intermediul engl. proforma
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

profum
PROFÚM s. n. v. parfum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profuma
PROFUMÁ vb. I v. parfuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profumat
PROFUMÁT, -Ă adj. v. parfumat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profund
PROFÚND, -Ă, profunzi, -de, adj. 1. (Despre oameni) înzestrat cu o mare putere de pătrundere, de înțelegere; care analizează temeinic lucrurile; pătrunzător, perspicace; (despre înțelegerea, despre gândurile, judecățile, creațiile etc. omului) care dovedește profunzime, seriozitate, inteligență. 2. (Despre însușiri morale, despre stări fiziologice sau psihice etc.) Puternic, intens, mare. ♦ (Despre salut, reverențe etc.) Care se face înclinând foarte mult capul, corpul; p. ext. care exprimă respect, considerație. 3. (Despre ochi, privire) Care exprimă, care sugerează însușiri morale deosebite, profunzime, sentimente adânci. 4. (Despre voce, sunete etc.) Cu ton jos; grav, adânc. 5. (Despre procese fizice, sociale, morale etc.) Fundamental, esențial, radical. 6. (Despre ape, cavități, săpături, obiecte concave etc.) Al cărui fund este situat la o distanță (foarte) mare față de marginea de sus, de suprafață; adânc. – Din lat. profundus, fr. profond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profundare
PROFUNDÁRE, profundări, s. f. (Tehn.) Ambutisare a unui obiect în formă de cupă, cu adâncime mare în raport cu diametrul. – Din profund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profunditate
PROFUNDITÁTE s. f. Profunzime (2). – Din lat. profunditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profundor
PROFUNDÓR, profundoare, s. n. Partea posterioară, mobilă a ampenajului orizontal al unei aeronave, care asigură ușurința mânuirii, echilibrul și stabilitatea aeronavei. – După fr. profondeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profunzime
PROFUNZÍME, profunzimi, s. f. 1. Adâncime. 2. Capacitatea sau calitatea de a judeca și de a înțelege lucrurile în esența, în adâncimea lor; profunditate. – Profund + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

profuziune
PROFUZIÚNE, profuziuni, s. f. (Livr.) Cantitate mare, mulțime de...; abundență, bogăție. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. profusion, lat. profusio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progadie
PROGÁDIE, progadii, s. f. (Reg.) Curte a unei biserici folosită ca cimitir. [Var.: prográdie s. f.] – Din sl. podŭgradie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progenie
PROGENÍE, progenii, s. f. (Med.) Prognatism. – Din germ. Progenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progenitură
PROGENITÚRĂ, progenituri, s. f. Vlăstar, urmaș, odraslă; pui de animal. – Din fr. progéniture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progerie
PROGERÍE, progerii, s. f. (Med.) Îmbătrânire prematură a țesutului cutanat. – Din fr. progérie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progesteron
PROGESTERÓN s. n. Hormon care se formează în ovare și care este indispensabil în procesul de reproducere. ♦ Medicament preparat cu acest hormon. [Var.: progesterónă s. f.] – Din fr. progestérone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progesteronă
PROGESTERÓNĂ s. f. v. progesteron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proglot
PROGLÓT s. n. v. proglotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proglotă
PROGLÓTĂ, proglote, s. f. (Biol.) Fiecare dintre segmentele corpului unui vierme inelat, cestod. [Var.: proglót s. n.] – Din fr. proglottis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognat
PROGNÁT, -Ă, prognați, -te, adj. Caracterizat prin prognatism. – Din fr. prognathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognatism
PROGNATÍSM s. n. Conformație particulară a feței omului care constă în proeminența anterioară (în formă de bot) a maxilarelor sau a arcadelor dentare ale acestora. – Din fr. prognathisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognostic
PROGNÓSTIC^1, prognosticuri, s. n. Previziune a evoluției unei boli pe baza analizei simptomelor, agentului patogen etc. și la sfârșitul unor evenimente, al unor acțiuni, al unor întreceri sportive etc. [Acc. și pronostíc] – Din fr. pronostic
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognostic
PROGNÓSTIC^2 s. n. v. pronostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognostica
PROGNOSTICÁ^1, prognostichez, vb. I. Tranz. A face o prognoză medicală. – Din fr. pronostiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognostica
PROGNOSTICÁ^2 vb. I. Tranz. v. pronostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognosticare
PROGNOSTICÁRE, prognosticări, s. f. Acțiunea de a prognostica. – V. prognostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognosticat
PROGNOSTICÁT, -Ă, pronosticați, -te, adj. Care a fost supus unei prognoze medicale. – V. prognostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognoza
PROGNOZÁ, prognozez, vb. I. Tranz. A elabora o prognoză; a prevedea. – Din prognoză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognozare
PROGNOZÁRE, prognozări, s. f. Acțiunea de a prognoza. – V. prognoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognozat
PROGNOZÁT, -Ă, prognozați, -te, adj. A cărui apariție sau desfășurare a fost prezentată anticipat. – V. prognoza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prognoză
PROGNÓZĂ, prognoze, s. f. Prevedere a desfășurării în timp a unui fenomen, a unui proces etc., bazată pe studiul împrejurărilor care îi determină apariția și evoluția; estimare a valorilor probabile pe care le vor lua în viitor unele mărimi nesigure, inconstante; p. ext. prognostic. – Din fr. prognose, germ. Prognose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progradare
PROGRADÁRE, progradări, s. f. (Geol.) 1. Proces de lărgire și de înălțare spre uscat a unei plaje. 2. Mărire a concentrației în carbonați și în alte săruri în orizonturile superioare ale solului. – Din engl., fr. progradation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progradie
PROGRÁDIE s. f. v. progadie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

program
PROGRÁM, programe, s. n. 1. Plan de activitate în care sunt stabilite (în ordinea desfășurării lor) etapele propuse pentru o perioadă dată; desfășurare a activității (individuale, dintr-o instituție) după un astfel de plan. 2. Expunere (scrisă) a principiilor, scopurilor etc. unei organizații politice, sociale, culturale etc. 3. Programă. 4. Ordinea după care se desfășoară o emisiune de radio sau de televiziune, un spectacol etc.; ansamblul părților unei asemenea emisiuni, ale unui spectacol etc. ♦ Foaie de hârtie, publicație, broșură în care este prezentat un program (4). 5. Ansamblu de instrucțiuni codate, folosit de un calculator pentru rezolvarea unei probleme. – Din fr. programme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programa
PROGRAMÁ, programez, vb. I. Tranz. 1. A organiza o activitate potrivit unui program; a fixa, a stabili un program conform căruia urmează să se desfășoare o activitate; a cuprinde pe cineva sau ceva într-un program de activitate. 2. A planifica pe cineva la o anumită dată pentru rezolvarea unei probleme. 3. A introduce un program (5) într-un calculator în vederea rezolvării unei probleme. – Din fr. programmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programabil
PROGRAMÁBIL, -Ă, programabili, -e, adj. Care poate fi sau trebuie să fie programat. – Din fr., engl. programmable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programare
PROGRAMÁRE, programări, s. f. Acțiunea de a programa și rezultatul ei. ♦ Alcătuire a unei succesiuni de instrucțiuni care permit unui calculator să rezolve o problemă dată, plecând de la datele inițiale. – V. programa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programatic
PROGRAMÁTIC, -Ă, programatici, -ce, adj. Care cuprinde un program (2), privitor la un program; înscris, fixat într-un program, care se desfășoară conform programului. ◊ Muzică (sau lucrare, compoziție etc.) programatică = muzică, lucrare, compoziție care își propune să ilustreze o temă dată. – Din germ. programmatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programatism
PROGRAMATÍSM s. n. Caracterul unei muzici programatice; curent care promovează muzica programatică. – Cf. programatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programator
PROGRAMATÓR, -OÁRE, programatori, -oare, s. m. și f. Persoană specializată în întocmirea programului (5) unui calculator. – Din fr. programmateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

programă
PROGRÁMĂ, programe, s. f. (De obicei cu determinările „școlară” sau „analitică”) Document școlar care stabilește volumul cunoștințelor și sistemul lor de predare pentru o anumită clasă ori an de studiu și la un anumit obiect, în cursul unui an de învățământ. – Din rus. programma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progres
PROGRÉS, (2) progrese, s. n. 1. Dezvoltare, în linie ascendentă; mers înainte, evoluție. 2. Dezvoltare, schimbare în bine datorită căreia se ajunge la un rezultat scontat ori se atinge un anumit scop. – Din fr. progrès, lat. progressus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progresa
PROGRESÁ, progresez, vb. I. Intranz. 1. A trece la etape, stări, niveluri calitativ superioare în diferite domenii ale vieții sociale (economic, cultural, moral etc.); a face progrese, a înainta, a propăși; a avansa; a se dezvolta. 2. (Despre boli) A evolua; a se agrava; a se intensifica. – Din fr. progresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progresie
PROGRÉSIE, progresii, s. f. (Mat.) Șir finit de numere care derivă unul din altul urmând anumite reguli. ◊ Progresie aritmetică = șir de numere care are proprietatea ca fiecare termen al său, afară de primul, să se obțină din cel care îl precedă, prin adăugarea unui număr constant, numit rație. Progresie geometrică = șir de numere care are proprietatea ca fiecare termen al său, în afară de primul, să se deducă din cel care îl precedă, prin multiplicarea lui cu un număr constant, numit rație. – Din fr. progression, lat. progressio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progresist
PROGRESÍST, -Ă, progresiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Partizan al progresului pe plan politic, social, economic etc. 2. Adj. Care ține de progres ori de progresiști (1), privitor la progres sau la progresiști; care promovează, susține progresul; progresiv (2). – Din fr. progressiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progresiv
PROGRESÍV, -Ă, progresivi, -e, adj. 1. Care înaintează, progresează, se dezvoltă continuu. ◊ Impozit progresiv = impozit care crește procentual, pe măsura măririi sumei impozabile. (Fon.) Asimilare (sau asimilație) progresivă = asimilație în care sunetul modificat se află situat după cel care exercită influența modificatoare. 2. (Înv.) Progresist. – Din fr. progressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

progresivitate
PROGRESIVITÁTE s. f. (Rar) Calitatea de a fi progresiv (1). – Din fr. progressivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohab
PROHÁB, prohaburi, s. n. (Pop.) Șlițul, deschizătura din față a pantalonilor (bărbătești). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohdeorisire
PROHDEORISÍRE s. f. v. prohdeorisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prohdeorisit
PROHDEORISÍT adj. v. prohdeorisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prohibi
PROHIBÍ, prohibesc, vb. IV. Tranz. A interzice. ♦ Spec. A opri producerea, vânzarea, exportul sau importul unor mărfuri printr-o lege sau printr-o măsură de ordin administrativ. – Din fr. prohiber, lat. prohibere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibire
PROHIBÍRE, prohibiri, s. f. Acțiunea de a prohibi și rezultatul ei. – V. prohibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibit
PROHIBÍT, -Ă, prohibiți, -te, adj. (Despre mărfuri) A căror producere, vânzare, export sau import sunt interzise. – V. prohibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibitiv
PROHIBITÍV, -Ă, prohibitivi, -e, adj. Care interzice, care oprește ceva în mod legal; care introduce prohibiția. ◊ Tarif prohibitiv = taxe vamale mari, fixate pentru a face imposibilă pătrunderea și concurența produselor străine pe piața internă. – Din fr. prohibitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibitoriu
PROHIBITÓRIU, -IE, prohibitorii, adj. Prohibitiv. – Din fr. prohibitoire, lat. prohibitorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiţie
PROHIBÍȚIE, prohibiții, s. f. Măsură legislativă sau administrativă prin care se interzice producerea, vânzarea, exportul sau importul unor mărfuri. – Din fr. prohibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiție
PROHIBÍȚIE, prohibiții, s. f. Măsură legislativă sau administrativă prin care se interzice producerea, vânzarea, exportul sau importul unor mărfuri. – Din fr. prohibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiţionism
PROHIBIȚIONÍSM s. n. Curent social care susține prohibiția (alcoolului). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiționism
PROHIBIȚIONÍSM s. n. Curent social care susține prohibiția (alcoolului). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiţionist
PROHIBIȚIONÍST, -Ă, prohibiționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține prohibiționismului, privitor la prohibiționism. 2. S. m. și f. Susținător al prohibiționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohibiționist
PROHIBIȚIONÍST, -Ă, prohibiționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține prohibiționismului, privitor la prohibiționism. 2. S. m. și f. Susținător al prohibiționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohod
PROHÓD, prohoduri, s. n. Slujbă religioasă la înmormântările creștine; p. gener. înmormântare; prohodire, prohodit. ♦ Slujbă religioasă și cântările oficiale făcute în Vinerea Paștilor, în amintirea morții lui Hristos. – Din sl. provodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohodi
PROHODÍ, prohodesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A oficia slujba prohodului; p. gener. a duce un mort la groapă; a îngropa. – Din sl. provoditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohodire
PROHODÍRE, prohodiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a prohodi și rezultatul ei; prohod. – V. prohodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohodit
PROHODÍT^1, prohodituri, s. n. (Pop.) Prohodire, prohod. – V. prohodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohodit
PROHODÍT^2, -Ă, prohodiți, -te, adj. (Pop.) Căruia i s-a oficiat prohodul; îngropat. – V. prohodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohorisi
PROHORISÍ, prohorisesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A prospera, a progresa. – Din ngr. prohoríso (viit. lui prohoró).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prohorisire
PROHORISÍRE, prohorisiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a prohorisi și rezultatul ei. – V. prohorisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiect
PROIÉCT, proiecte, s. n. 1. Plan sau intenție de a întreprinde ceva, de a organiza, de a face un lucru. 2. Prima formă a unui plan (economic, social, financiar etc.), care urmează să fie discutat și aprobat pentru a primi un caracter oficial și a fi pus în aplicare. ◊ Proiect de lege = text provizoriu al unei legi, însoțit de expunerea de motive, care urmează să fie supus dezbaterii organului legiuitor (și opiniei publice) pentru a căpăta putere de lege. 3. Lucrare tehnică întocmită pe baza unei teme date, care cuprinde calculele tehnico-economice, desenele, instrucțiunile etc. necesare executării unei construcții, unei mașini etc. ◊ Proiect de diplomă = lucrare cu caracter tehnic, aplicativ, pe baza căreia studenții institutelor politehnice, institutelor de arhitectură etc. obțin diploma la sfârșitul studiilor. [Pr.: pro-iect] – Din germ. Projekt, lat. projectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecta
PROIECTÁ, proiectez, vb. I. 1. Tranz. A face un proiect (1); a intenționa, a plănui. 2. Tranz. A elabora un proiect (3). 3. Tranz. A face o proiecție (1), a reprezenta schematic un corp pe o suprafață sau pe un plan, după anumite reguli geometrice. 4. Refl. A se profila, a se contura. 5. Tranz. A trimite pe o suprafață un fascicul de raze, de particule, o succesiune de imagini cinematografice etc. 6. Tranz. A arunca (cu forță) un corp solid; a împrăștia cu presiune un lichid sau o pulbere. – Din proiect (după fr. projeter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectabil
PROIECTÁBIL, -Ă, proiectabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi proiectat. – Proiecta + suf. -bil (după engl. projectable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectant
PROIECTÁNT, -Ă, proiectanți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care servește la proiecție, de proiecție. ◊ Dreaptă proiectantă (și substantivat, f.) = dreaptă dusă prin fiecare punct al unui obiect, al unei figuri etc. cărora li se construiește proiecția pe o dreaptă, pe un plan, pe o suprafață. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care întocmește proiecte (3). ◊ (Adjectival) Inginer proiectant. – Din germ. Projektant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectare
PROIECTÁRE, proiectări, s. f. Acțiunea de a (se) proiecta și rezultatul ei. – V. proiecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectat
PROIECTÁT, -Ă, proiectați, -te, adj. Care a fost plănuit, prevăzut să fie făcut în viitor. – V. proiecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectil
PROIECTÍL, proiectile, s. n. Corp metalic de formă cilindro-ogivală lansat dintr-o armă de foc cu scopul de a distruge ținte. ◊ Proiectil-rachetă = rachetă alcătuită dintr-un proiectil obișnuit prevăzut cu un motor-rachetă pentru a-i asigura propulsia. – Din fr. projectile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectiv
PROIECTÍV, -Ă, proiectivi, -e, adj. Referitor la activitatea de proiectare și de proiecție. – Din fr. projectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiectivttate
PROIECTIVTTÁTE s. f. Ansamblu de proprietăți funcționale ale unui sistem de a se proiecta sau reflecta în altul. – Din engl. projectivity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiector
PROIECTÓR, proiectoare, s. n. Aparat care concentrează (cu ajutorul unor oglinzi, lentile etc.) într-un fascicul intens razele produse de o sursă de lumină și care se folosește pentru semnalizări luminoase ori pentru luminare la autovehicule, în săli de spectacole etc. ♦ Spec. Aparat pentru proiectarea imaginilor pe un ecran cinematografic, compus dintr-o sursă luminoasă și dintr-un sistem optic. – Din fr. projecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecţie
PROIÉCȚIE, proiecții, s. f. 1. Operație geometrică de reprezentare a unui obiect în spațiu, a unei figuri etc. pe o dreaptă, pe un plan; (concr.) corp, figură obținută prin această operație. ◊ Proiecție cartografică = procedeu matematic de reprezentare în plan a suprafeței Pământului sau a unei porțiuni din suprafața Pământului. 2. Reproducere pe ecran a imaginilor înregistrate pe un film transparent, cu ajutorul unui fascicul luminos ◊ Aparat de proiecție = aparat care servește la proiectarea pe un ecran a imaginilor de pe o peliculă cinematografică și la reproducerea sunetelor înregistrate pe pista sonoră. [Var.: proiecțiúne s. f.] – Din fr. projection, lat. projectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecție
PROIÉCȚIE, proiecții, s. f. 1. Operație geometrică de reprezentare a unui obiect în spațiu, a unei figuri etc. pe o dreaptă, pe un plan; (concr.) corp, figură obținută prin această operație. ◊ Proiecție cartografică = procedeu matematic de reprezentare în plan a suprafeței Pământului sau a unei porțiuni din suprafața Pământului. 2. Reproducere pe ecran a imaginilor înregistrate pe un film transparent, cu ajutorul unui fascicul luminos ◊ Aparat de proiecție = aparat care servește la proiectarea pe un ecran a imaginilor de pe o peliculă cinematografică și la reproducerea sunetelor înregistrate pe pista sonoră. [Var.: proiecțiúne s. f.] – Din fr. projection, lat. projectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecţionist
PROIECȚIONÍST, -Ă, proiecționiști, -ste, s. m. și f. Operator (1) al aparatului de proiecție cinematografică. [Pr.: pro-iec-ți-o-] – Din fr. projectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecționist
PROIECȚIONÍST, -Ă, proiecționiști, -ste, s. m. și f. Operator (1) al aparatului de proiecție cinematografică. [Pr.: pro-iec-ți-o-] – Din fr. projectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecţiune
PROIECȚIÚNE s. f. v. proiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proiecțiune
PROIECȚIÚNE s. f. v. proiecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proistos
PROISTÓS s. m. v. proestos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proisul
PRÓISUL s. m. art. în expr. v. PROIS. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prolactină
PROLACTÍNĂ s. f. Hormon produs de lobul hipofizar anterior, având un rol important în lactație. – Din fr. prolactine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolan
PROLÁN, prolani, s. m. (Biol.) Hormon secretat de hipofiza femeii și de placentă în timpul sarcinii. – Din fr. prolan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolanemie
PROLANEMÍE, prolanemii, s. f. (Fiziol.) Prezență a prolanului în sânge; cantitate de prolan existentă în sânge. – Din fr. prolanémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolanurie
PROLANURÍE, prolanurii, s. f. (Med.) Prezență a prolanului în urină; cantitate de prolan existentă în urină. – Din fr. prolanurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolaps
PRÓLAPS, prolapsuri, s. n. (Med.) Deplasare sau ieșire a unui organ în afara corpului sau a cavității în care se află, din cauza slăbirii mijloacelor sale de fixare. – Din fr. prolapsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolegomene
PROLEGÓMENE s. n. pl. (Livr.) Parte introductivă care precedă expunerea propriu-zisă într-o operă științifică. ♦ Ansamblu de noțiuni preliminare aparținând unui domeniu științific. – Din fr. prolégomènes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolegomenon
PROLEGOMENON pl. prologomena s. n. un eseu sau o discuție critică menită să introducă și să interpreteze scopul și obiectivele unei lucrări de mari dimensiuni (un tratat sau o carte); introducere, preambul, prefață, preludiu, prolog, exordiu. [< participiul prezent pasiv neutru al gr. prolegein, „a spune anticipat”: pro-, „înainte” + legein, „a vorbi”]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prolemă
PROLÉMĂ, proleme, s. f. (Log.) Propoziție sau serie de propoziții care servesc ca bază unei leme. – Din fr. prolemme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolepsă
PROLÉPSĂ, prolepse, s. f. Procedeu stilistic care constă în enunțarea unei obiecții pe care un adversar ar putea să o ridice și în combaterea ei anticipată. – Din fr. prolepse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolepsă
PROLÉPSĂ, prolepse, s. f. Procedeu stilistic care constă în enunțarea unei obiecții pe care un adversar ar putea să o ridice și în combaterea ei anticipată. – Din fr. prolepse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proleptic
PROLÉPTIC, -Ă, proleptici, -ce, adj. Referitor la prolepsă, de prolepsă. – Din fr. proleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletar
PROLETÁR, -Ă, proletari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține proletariatului, privitor la proletariat. 2. S. m. și f. Cetățean sărac din Roma antică, ale cărui bunuri nu depășeau o limită foarte scăzută (prevăzută de lege). 3. S. m. și f. Persoană care face parte din proletariat. – Din fr. prolétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletariat
PROLETARIÁT s. n. 1. Masele sărace ale cetățenilor liberi din Roma antică. 2. Totalitatea proletarilor (3); clasă salariată a cărei singură posesie, cu valoare materială semnificativă, este forța sa de muncă. [Pr.: -ri-at] – Din fr. prolétariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletariza
PROLETARIZÁ, proletarizez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge în starea de proletar; a (se) pauperiza. – Din fr. prolétariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletarizare
PROLETARIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) proletariza și rezultatul ei. – V. proletariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletarizat
PROLETARIZÁT, -Ă, proletarizați, -te, adj. Care s-a transformat în proletar (3). – V. proletariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletcultism
PROLETCULTÍSM s. n. Curent cultural (apărut în Uniunea Sovietică după Revoluția din Octombrie) ale cărui principii estetice se reduceau la ideea formării unei culturi „pur proletare” și care respingea întreaga moștenire culturală a trecutului. – După rus. proletkul'tovșcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proletcultist
PROLETCULTÍST, -Ă, proletcultiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de proletcultism, privitor la proletcultism. 2. S. m. și f. Adept al proletcultismului. – Din rus. proletkul'toveț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolifera
PROLIFERÁ, pers. 3 proliferează, vb. I. Intranz. 1. (Biol.; despre celule sau, p. ext., despre țesuturi celulare) A se înmulți (în mod anormal) prin diviziune. 2. (Despre organisme) A se reproduce, a procrea. 3. Fig. A se dezvolta (în mod inutil, nefiresc, nociv). – Din fr. proliférer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proliferare
PROLIFERÁRE, proliferări, s. f. Acțiunea de a prolifera și rezultatul ei; proliferație. – V. prolifera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proliferaţie
PROLIFERÁȚIE s. f. Proliferare. – Din fr. prolifération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proliferație
PROLIFERÁȚIE s. f. Proliferare. – Din fr. prolifération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolific
PROLÍFIC, -Ă, prolifici, -ce, adj. (Despre ființe) Care se înmulțește foarte repede. ♦ Care are facultatea de a se înmulți. – Din fr. prolifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolificare
PROLIFICÁRE, prolificări, s. f. (Bot.) Apariție a unui lujer cu frunze din floare. – După fr. prolification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolificitate
PROLIFICITÁTE s. f. Însușirea de a fi prolific. – Din fr. prolificité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolix
PROLÍX, -Ă, prolicși, -xe, adj. (Despre vorbire, stil) Lipsit de concizie, prea încărcat; (despre oameni) care se exprimă cu prea multe cuvinte (adesea inutile), confuz sau complicat. – Din fr. prolixe, lat. prolixus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolixitate
PROLIXITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este prolix; lipsă de concizie și de claritate. – Din fr. prolixité, lat. prolixitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolog
PROLÓG^1, prologi, s. m. (Rar) Actor care, la romani, recita prologul^2 unei piese de teatru. – Din lat. prologus, fr. prologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolog
PROLÓG^2, prologuri, s. n. 1. Parte a unei piese antice de teatru care preceda intrarea corului în scenă și în care se expunea subiectul și se făcea apel la bunăvoința spectatorilor. 2. Parte introductivă a unei opere literare, dramatice sau muzicale care prezintă evenimentele premergătoare acțiunii sau elemente care îi înlesnesc înțelegerea; p. ext. introducere, prefață. – Din fr. prologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolongaţie
PROLONGÁȚIE, prolongații, s. f. (Muz.) Poziție a unei note care, făcând parte dintr-un acord, se continuă și în acordurile următoare. – Din fr. prolongation, lat. prolongatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prolongație
PROLONGÁȚIE, prolongații, s. f. (Muz.) Poziție a unei note care, făcând parte dintr-un acord, se continuă și în acordurile următoare. – Din fr. prolongation, lat. prolongatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proluviu
PROLÚVIU, proluvii, s. n. Depozit sedimentar detritic format sub acțiunea torenților la baza unor pante. – Din lat. proluvium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promenadă
PROMENÁDĂ, promenade, s. f. (Fam.) 1. Plimbare. 2. Loc special amenajat pentru plimbare. – Din fr. promenade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prometazină
PROMETAZÍNĂ, prometazine, s. f. Substanță medicamentoasă de sinteză, folosită în tratamentul unor alergii (astm, eczeme etc.). Romerganul este o prometazină. – Din fr. prométhasine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prometeic
PROMETÉIC, -Ă, prometeici, -ce, adj. 1. Care aparține lui Prometeu sau care se referă la mitul acestuia; prometeian. ♦ Fig. Uman, generos. 2. Fig. Măreț, grandios. [Pr.: -te-ic] – Prometeu (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prometeism
PROMETEÍSM s. n. (Livr.) Atitudine, concepție legată de mitul lui Prometeu. – Prometeu (n. pr.) + suf. -ism. Cf. it. prometeismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prometeu
Prometeu = Prometheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prometheus
Prometheus, unul dintre titani, fiul lui Iapetus și al Clymenei și frate cu Atlas, cu Epimetheus și cu Menoetius. A avut la rîndul său un fiu, pe nume Deucalion. Prometheus era considerat drept binefăcătorul oamenilor, în pofida lui Zeus. Făcîndu-le acestora partea cea mai bună la împărțirea unei victime destinate lui Zeus, titanul și-a atras pentru prima dată asupră-și mînia acestuia din urmă. Drept răzbunare, părintele zeilor le-a luat muritorilor focul. Dun nou însă Prometheus a găsit mijlocul de a le veni într-ajutor. El fură focul din ceruri și-l redă oamenilor. Acum pedeapsa lui Zeus este și mai aspră. El răspîndește în lume toate relele și nenorocirile, trimițînd-o pe pămînt pe Pandora, pe care o ia de soție Epimetheus (v. Pandora), pe de o parte, iar pe de altă parte îl înlănțuie pe Prometheus de o stîncă pe muntele Caucasus. Un vultur uriaș, pasăre monstruoasă zămislită de Typhon și de Echidna, îi devorează zilnic ficatul, care peste noapte se regenerează. În felul acesta titanul e sortit unui chin veșnic. Din întîmplare însă trece pe acolo Heracles, în drum spre Grădina Hesperidelor (v. și Heracles). El ucide vulturul cu una din săgețile sale otrăvite și-l eliberează pe Prometheus, ale cărui chinuri iau, în felul acesta, sfîrșit. Într-o altă variantă, Prometheus nu s-ar fi mulțumit numai să le dea oamenilor focul, ci ar fi creat el însuși oameni din humă, însuflețindu-i cu ajutorul focului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

promethides
Promethides, denumire purtată de urmașii titanului Prometheus: Deucalion etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prometian
PROMETEIÁN, -Ă, prometeieni, -e, adj. (Livr.) Prometeic. [Pr.: -te-ian] – Din fr. prométhéen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prometidul
Prometidul = Promethides.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

promeţiu
PROMÉȚIU s. n. Element chimic din familia lantanoidelor, obținut pe cale artificială. – Din germ. Prometkium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promețiu
PROMÉȚIU s. n. Element chimic din familia lantanoidelor, obținut pe cale artificială. – Din germ. Prometkium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promilă
PROMÍLĂ, promile, s. f. A mia parte dintr-o cantitate dată; proporție în raport cu o mie. – Din germ. Promille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promis
PROMÍS, -Ă, promiși, -se, adj. Care constituie obiectul unei promisiuni; făgăduit. – V. promite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promiscuitate
PROMISCUITÁTE s. f. Amestec de indivizi foarte diferiți pe care îi reunește un mod de viață dubios și contradictoriu și un comportament necuviincios. ♦ Conviețuire în condiții de mizerie sau de imoralitate a mai multor persoane de sex diferit. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. promiscuité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promiscuu
PROMISCÚU, -UĂ, promiscui, -ue, adj. Care are caracter de promiscuitate. – Din lat. promiscuus, fr. promiscue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promisiune
PROMISIÚNE, promisiuni, s. f. Angajament prin care cineva se obligă să facă ceva; făgăduială. [Pr.: -si-u-] – Din fr. promission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promisoriu
PROMISÓRIU, -IE, promisorii, adj. (Jur.; despre jurăminte) Care se face în vederea unor fapte viitoare. – Cf. fr. promissoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promite
PROMÍTE, promít, vb. III. Tranz. 1. A-și lua obligația de a face ceva; a face promisiuni, a făgădui. 2. Fig. A îndreptăți speranțele; a prezenta perspectivele favorabile. – Din lat. promittere, fr. promettre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promitere
PROMÍTERE, promiteri, s. f. Acțiunea de a promite și rezultatul ei; promisiune. – V. promite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promiţător
PROMIȚĂTÓR, -OÁRE, promițători, -oare, adj. Care dă speranțe, care deschide perspective favorabile. – Promite + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promițător
PROMIȚĂTÓR, -OÁRE, promițători, -oare, adj. Care dă speranțe, care deschide perspective favorabile. – Promite + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promontoriu
PROMONTÓRIU, promontorii, s. n. Fâșie de pământ înaltă și stâncoasă care înaintează în mare sau în ocean. – Din lat. promontorium, fr. promontoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoroacă
PROMOROÁCĂ s. f. Strat subțire de gheață care se formează iarna, pe arbori și pe case, din vapori de apă sau din picături de ploaie; chiciură. – Cf. ucr. prymorozok, rus. pomorok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promotor
PROMOTÓR, -OÁRE, promotori, -oare, s. m., s. f. și s. n. 1. S. m. și f. Inițiator, animator al unei acțiuni, al unui curent etc. 2. S. n. Substanță chimică folosită pentru a pune în libertate radicali liberi sau pentru a mări eficacitatea unui catalizator. – Din fr. promoteur, lat. promotor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoţie
PROMÓȚIE^1, promoții, s. f. Serie de absolvenți ai unei școli, ai unei facultăți etc.; totalitatea persoanelor care absolvă în același an un ciclu de învățământ. – Din fr. promotion, lat. promotio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoție
PROMÓȚIE^1, promoții, s. f. Serie de absolvenți ai unei școli, ai unei facultăți etc.; totalitatea persoanelor care absolvă în același an un ciclu de învățământ. – Din fr. promotion, lat. promotio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoţie
PROMÓȚIE^2, promoții, s. f. Promovare a unui produs, în vederea intrării pe piață sau a creșterii vânzărilor, pentru a face cunoscută o marcă sau un nou tip de produs. – Din engl. promotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoție
PROMÓȚIE^2, promoții, s. f. Promovare a unui produs, în vederea intrării pe piață sau a creșterii vânzărilor, pentru a face cunoscută o marcă sau un nou tip de produs. – Din engl. promotion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoţie
PROMÓȚIE^1, promoții, s. f. Serie de absolvenți ai unei școli, ai unei facultăți etc.; totalitatea persoanelor care absolvă în același an un ciclu de învățământ. – Din fr. promotion, lat. promotio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoție
PROMÓȚIE^1, promoții, s. f. Serie de absolvenți ai unei școli, ai unei facultăți etc.; totalitatea persoanelor care absolvă în același an un ciclu de învățământ. – Din fr. promotion, lat. promotio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoţie
PROMÓȚIE^2, promoții, s. f. Promovare a unui produs, în vederea intrării pe piață sau a creșterii vânzărilor, pentru a face cunoscută o marcă sau un nou tip de produs. – Din engl. promotion
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoție
PROMÓȚIE^2, promoții, s. f. Promovare a unui produs, în vederea intrării pe piață sau a creșterii vânzărilor, pentru a face cunoscută o marcă sau un nou tip de produs. – Din engl. promotion
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoţional
PROMOȚIONÁL, -Ă, promoționali, -e, adj. Care are rolul de a stimula creșterea vânzărilor unui produs. – Din fr. promotionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promoțional
PROMOȚIONÁL, -Ă, promoționali, -e, adj. Care are rolul de a stimula creșterea vânzărilor unui produs. – Din fr. promotionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promova
PROMOVÁ, promovez, vb. I. Tranz. 1. A ridica, a înainta pe cineva în funcție, în grad, într-o demnitate etc.; a avansa. ♦ A declara pe cineva absolvent al unui an de învățământ, permițându-i trecerea în anul următor. ♦ A termina cu succes o clasă sau un an de învățământ. 2. A susține, a sprijini făcând să progreseze, să se dezvolte. A promova o idee. – Din lat. promovere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promovabilitate
PROMOVABILITÁTE s. f. însușirea a tot ceea ce poate fi promovat. – Din engl. promovability.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promovare
PROMOVÁRE, promovări, s. f. Acțiunea de a promova și rezultatul ei. – V. promova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promovat
PROMOVÁT, -Ă, promovați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a absolvit o clasă sau un an de învățământ. – V. promova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prompt
PROMPT, -Ă, prompți, -te, adj. (Despre oameni) Care acționează repede și la timp. ♦ (Despre fapte, acțiuni etc.) Care se produce repede, fără întârziere. – Din fr. prompt, lat. promptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prompter
PRÓMPTER, promptere, s. n. 1. Șir de caractere afișate pe primele poziții ale liniei curente de pe ecranul unui calculator. 2. Monitor pe ecranul căruia se derulează o serie de texte care sunt citite de un prezentator aflat în fața unei camere de televiziune. – Din engl. prompter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promptitudine
PROMPTITÚDINE, promptitudini, s. f. Însușirea de a fi prompt; rapiditate (și punctualitate) în executarea unui lucru. – Din fr. promptitude, lat. promptitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promptuar
PROMPTUÁR, promptuare, s. n. (Livr.) Manual prescurtat. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. promptuaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promulga
PROMULGÁ, promúlg, vb. I. Tranz. A da caracter executoriu unei legi, atestându-i oficial existența. – Din fr. promulguer, lat. promulgare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promulgare
PROMULGÁRE, promulgări, s. f. Acțiunea de a promulga și rezultatul ei; act prin care șeful unui stat dispune publicarea și intrarea în vigoare a unui proiect de lege votat de organul legislativ. – V. promulga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promulgaţie
PROMULGÁȚIE, promulgații, s. f. (Jur.) Promulgare. – Din lat. promulgatio, -onis, fr. promulgation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

promulgație
PROMULGÁȚIE, promulgații, s. f. (Jur.) Promulgare. – Din lat. promulgatio, -onis, fr. promulgation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronaos
PRONÁOS, pronaosuri, s. n. 1. Parte a bisericilor creștine (situată la intrare) care precedă naosul. 2. Încăpere a unui templu grec, situată în fața sanctuarului și servind drept vestibul. – Din ngr. prónaos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronator
PRONATÓR, pronatori, adj., s. m. (Anat.) (Mușchi) care permite mișcarea de pronație. – Din fr. pronateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronaţie
PRONÁȚIE, pronații, s. f. 1. Mișcare de rotație pe care mâna și antebrațul le execută din afară către interior. 2. (Med.) Poziție aplecată. – Din fr. pronation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronație
PRONÁȚIE, pronații, s. f. 1. Mișcare de rotație pe care mâna și antebrațul le execută din afară către interior. 2. (Med.) Poziție aplecată. – Din fr. pronation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronax
Pronax, fiul lui Talaus și frate cu Adrastus, regele Argosului. A fost ucis de către vărul său Amphiaraus. Cu ocazia morții sale au fost organizate niște jocuri funebre somptuoase, care au stat – se zicea – la originea Jocurilor Nemeiene de mai tîrziu.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pronazist
PRONAZÍST, -Ă, pronaziști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care susține, nazismul, care simpatizează cu nazismul. – Pro- + nazist (după fr., engl. pro-nazi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronie
PRÓNIE s. f. (Înv. și pop.) Dumnezeire; Dumnezeu; Providență. – Din ngr. prónia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronominal
PRONOMINÁL, -Ă, pronominali, -e, adj. 1. Care ține de pronume, privitor la pronume; care are valoare de pronume. 2. (Despre propoziții sau despre părți de vorbire) Introdus sau însoțit de un pronume (1), construit cu un pronume (1). – Din fr. pronominal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronominalizat
PRONOMINALIZÁT adj. v. pronominaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pronomion
PRONÓMION s. n. (Înv.) Privilegiu. [Pr.: -mi-on] – Din ngr. pronomion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronosport
PRONOSPÓRT s. n. Sistem de loterie în care jucătorii trebuie să indice rezultatele unor meciuri. – Prono[stic] + sport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronostic
PRONOSTÍC, pronosticuri, s. n. Ipoteză, previziune referitoare la evoluția unui fapt sau fenomen din domeniul social, economic, politic, tehnologic, științific, sportiv etc., prin analiza tendințelor și conjuncturilor actuale. [Var.: (înv.) prognostíc s. n.] – Din fr. pronostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronostica
PRONOSTICÁ, pronostichez, vb. I. Tranz. A face un pronostic; a prezice. [Var.: (înv.) prognosticá vb. I] – Din fr. pronostiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronosticare
PRONOSTICÁRE, pronosticări, s. f. Acțiunea de a pronostica. – V. pronostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronosticat
PRONOSTICÁT, -Ă, pronosticați, -te, adj. Pentru care există un pronostic. – V. pronostica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronou
Pronou = Pronous.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pronous
Pronous, unul dintre fiii lui Phegeus, regele din Psophis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prontozil
PRONTOZÍL s. n. Sulfamidă care are o acțiune directă asupra streptococilor. – Din germ. Prontosil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronuba
Pronuba, în mitologia romană, denumire purtată de Iuno, ca protectoare a căsătoriilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pronume
PRONÚME, pronume, s. n. 1. (Gram.) Parte de vorbire flexibilă care ține locul unui substantiv. 2. (Prin confuzie) Prenume. – Din lat. pronomen, fr. pronom (după nume).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunciament
PRONUNCIAMÉNT, pronunciamente, s. n. 1. Acțiune ilegală prin care o grupare politică, o armată etc. ajunge la putere. 2. Declarație, manifest, acțiune prin care este exprimat protestul față de un sistem politic, social etc. [Pr.: -ci-a-] – Din it., fr. pronunciamiento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunţa
PRONUNȚÁ, pronunț, vb. I. 1. Tranz. A emite, a rosti sunete, silabe, cuvinte, propoziții, fraze; a articula. ♦ A ține un discurs, o cuvântare etc. 2. Tranz. A da o hotărâre, o sentință judecătorească; a declara ceva în virtutea autorității cu care este învestit. 3. Refl. A-și spune părerea, a-și da avizul; a lua atitudine. – Din lat. pronuntiare, fr. prononcer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunța
PRONUNȚÁ, pronunț, vb. I. 1. Tranz. A emite, a rosti sunete, silabe, cuvinte, propoziții, fraze; a articula. ♦ A ține un discurs, o cuvântare etc. 2. Tranz. A da o hotărâre, o sentință judecătorească; a declara ceva în virtutea autorității cu care este învestit. 3. Refl. A-și spune părerea, a-și da avizul; a lua atitudine. – Din lat. pronuntiare, fr. prononcer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunţabil
PRONUNȚÁBIL, -Ă, pronunțabili, -e, adj. Care poate fi pronunțat. – Pronunța + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunțabil
PRONUNȚÁBIL, -Ă, pronunțabili, -e, adj. Care poate fi pronunțat. – Pronunța + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunţare
PRONUNȚÁRE, pronunțări, s. f. Acțiunea de a (se) pronunța și rezultatul ei. – V. pronunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunțare
PRONUNȚÁRE, pronunțări, s. f. Acțiunea de a (se) pronunța și rezultatul ei. – V. pronunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunţat
PRONUNȚÁT, -Ă, pronunțați, -te, adj. Accentuat, reliefat, scos în evidență. – V. pronunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunțat
PRONUNȚÁT, -Ă, pronunțați, -te, adj. Accentuat, reliefat, scos în evidență. – V. pronunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunţie
PRONÚNȚIE, pronunții, s. f. Pronunțare, rostire; mod de a pronunța. – Din it. pronunzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pronunție
PRONÚNȚIE, pronunții, s. f. Pronunțare, rostire; mod de a pronunța. – Din it. pronunzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proor
PRÓOR s. n. v. prour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prooroc
PROORÓC s. m. v. proroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proorocesc
PROOROCÉSC, -EÁSCĂ adj. v. prorocesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prooroci
PROOROCÍ vb. IV v. proroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proorocie
PROOROCÍE s. f. v. prorocie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proorocire
PROOROCÍRE s. f. v. prorocire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propaga
PROPAGÁ, propág, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) răspândi, a (se) împrăștia, a (se) transmite. ♦ Refl. (Despre unde electromagnetice, căldură etc.) A se transmite din aproape în aproape, în spațiu și în timp, cu viteză finită. 2. Tranz. Spec. A răspândi, a propovădui, a populariza o idee, o doctrină, o învățătură. – Din fr. propager, lat. propagare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propagandă
PROPAGÁNDĂ, propagande, s. f. Acțiune desfășurată sistematic în vederea răspândirii unei doctrine politice, religioase etc., a unor teorii, opinii, pentru a le face cunoscute și acceptate, pentru a câștiga adepți. – Din fr. propagande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propagandist
PROPAGANDÍST, -Ă, propagandiști, -ste, s. m. și f. 1. Persoană care face propagandă; propagator. 2. Activist al Partidului Comunist Român care conducea un cerc de învățământ politic. – Din fr. propagandiste, (2) din rus. propagandist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propagandistic
PROPAGANDÍSTIC, -Ă, propagandistici, -ce, adj. (Care are caracter) de propagandă. – Propagandist + suf. -ic (după rus. propagandistskii).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propagare
PROPAGÁRE, propagări, s. f. Acțiunea de a (se) propaga și rezultatul ei. – V. propaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propagator
PROPAGATÓR, -OÁRE, propagatori, -oare, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care propagă idei, doctrine etc., care face propagandă, propagandist. 2. Adj. Care se propagă. – Din fr. propagateur, lat. propagator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propan
PROPÁN s. n. Hidrocarbură saturată gazoasă din seria metanului, incoloră, inflamabilă, care se găsește în țiței și în gazele asociate țițeiului și este folosită drept combustibil menajer sau ca materie primă în industria chimică. – Din fr. propane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propanol
PROPANÓL s. n. Alcool propilic. – Din fr. propanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propanonă
PROPANÓNĂ s. f. (Chim.) Acetonă. – Din fr. propanone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proparoxiton
PROPAROXITÓN, proparoxitone, adj., s. n. (Cuvânt) care are accentul pe silaba antepenultimă. – Din fr. proparoxyton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propăşi
PROPĂȘÍ, propășesc, vb. IV. Intranz. A progresa, a prospera, a se dezvolta. – Pro + păși (după lat. progredior).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propăși
PROPĂȘÍ, propășesc, vb. IV. Intranz. A progresa, a prospera, a se dezvolta. – Pro + păși (după lat. progredior).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propăşire
PROPĂȘÍRE, propășiri, s. f. Acțiunea de a propăși și rezultatul ei. – V. propăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propășire
PROPĂȘÍRE, propășiri, s. f. Acțiunea de a propăși și rezultatul ei. – V. propăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propăşitor
PROPĂȘITÓR, -OÁRE, propășitori, -oare, adj. (Rar) Care face să progreseze, să se dezvolte; înaintat, avansat, progresist. – Propăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propășitor
PROPĂȘITÓR, -OÁRE, propășitori, -oare, adj. (Rar) Care face să progreseze, să se dezvolte; înaintat, avansat, progresist. – Propăși + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propedeutică
PROPEDÉUTICĂ s. f. 1. Disciplină care constituie o introducere necesară în studiul unei alte discipline. 2. Ramură a medicinei care are ca obiect învățământul pregătitor clinic. [Acc. și: propedeútică] – Din fr. propedéutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propenă
PROPÉNĂ s. f. (Chim.) Propilenă. – Din fr. propène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propensiune
PROPENSIÚNE, propensiuni, s. f. Înclinare firească, tendință, dispoziție naturală către ceva. [Pr.: -si-u-] – Din fr. propension, lat. propensio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

properdină
PROPERDÍNĂ, properdine, s. f. (Biol.) Globulină cu acțiune antibacteriană și antivirotică din plasma sangvină. – Din fr. properdine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propergol
PROPERGÓL, propergoli, s. m. (Chim.) Amestec de substanțe capabil de reacții chimice puternic exoterme, utilizat drept combustibil în motoarele rachetelor. – Din fr. propergol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propice
PROPÍCE adj. invar. Favorabil, prielnic; nimerit, potrivit. – Din fr. propice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propil
PROPÍL, propili, s. m. (Chim.) Derivat al propanului. – Din fr. propyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propilee
PROPILÉE s. n. pl. Intrare monumentală a unui templu sau a unui palat din Antichitate, formată din mai multe încăperi și porți legate între ele cu porticuri și cu scări; spec. vestibulul Acropolei din Atena. [Pr.: -le-e] – Din fr. propylée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propilenă
PROPILÉNĂ s. f. (Chim.) Hidrocarbură folosită ca materie primă la fabricarea glicerinei, a acetonei etc.; propenă. – Din fr. propylène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propilic
PROPÍLIC adj. (În sintagma) Alcool propilic = alcool aciclic saturat primar obținut la distilarea alcoolului etilic; propanol. – Din fr. propylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propilit
PROPILÍT, propilite, s. n. (Min.) Porfirit alterat, format din caolin, hornblendă, calciu etc. – Din fr. propylite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propilitizare
PROPILITIZÁRE, propilitizări, s. f. Proces de transformare a porfiritelor în propilite. – Din fr. propylitisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propolis
PROPÓLIS s. n. 1. Substanță rășinoasă aromată colectată și folosită de albine pentru astuparea fisurilor, la lipitul fagurilor etc. 2. Preparat farmaceutic pe bază de propolis (1). – Din fr. propolis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţie
PROPÓRȚIE, proporții, s. f. 1. Raport între dimensiunile unor obiecte, ale părților unui întreg sau între fiecare dintre aceste părți și întreg. ♦ Procent. 2. Raport, relație (echilibrată) între fenomene, noțiuni etc. ◊ Loc. adv. În proporție cu... sau (loc. prep.) în proporția... = proporțional cu..., potrivit cu... 3. (La pl.) Dimensiune, mărime; extindere (mare), amploare. ◊ Expr. A lua proporții = a se dezvolta, a crește foarte mult; (fam.) a se îngrășa. ♦ Cantitate, măsură. 4. (Mat.) Egalitate a două rapoarte alcătuite din patru elemente. [Var.: (înv.) proporțiúne s. f.] – Din fr. proportion, lat. proportio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporție
PROPÓRȚIE, proporții, s. f. 1. Raport între dimensiunile unor obiecte, ale părților unui întreg sau între fiecare dintre aceste părți și întreg. ♦ Procent. 2. Raport, relație (echilibrată) între fenomene, noțiuni etc. ◊ Loc. adv. În proporție cu... sau (loc. prep.) în proporția... = proporțional cu..., potrivit cu... 3. (La pl.) Dimensiune, mărime; extindere (mare), amploare. ◊ Expr. A lua proporții = a se dezvolta, a crește foarte mult; (fam.) a se îngrășa. ♦ Cantitate, măsură. 4. (Mat.) Egalitate a două rapoarte alcătuite din patru elemente. [Var.: (înv.) proporțiúne s. f.] – Din fr. proportion, lat. proportio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţiona
PROPORȚIONÁ, proporționez, vb. I. Tranz. A face să fie proporționat, a stabili un raport de proporționalitate între lucruri, noțiuni, fenomene etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionner, lat. proportionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporționa
PROPORȚIONÁ, proporționez, vb. I. Tranz. A face să fie proporționat, a stabili un raport de proporționalitate între lucruri, noțiuni, fenomene etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionner, lat. proportionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţional
PROPORȚIONÁL, -Ă, proporționali, -e, adj. Care formează o proporție, care corespunde unei proporții. ◊ Impozit proporțional = impozit stabilit în raport cu venitul cuiva. (Mat.) Medie proporțională = rădăcina pătrată a produsului dintre două cantități; media geometrică a unor mărimi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnel, lat. proportionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporțional
PROPORȚIONÁL, -Ă, proporționali, -e, adj. Care formează o proporție, care corespunde unei proporții. ◊ Impozit proporțional = impozit stabilit în raport cu venitul cuiva. (Mat.) Medie proporțională = rădăcina pătrată a produsului dintre două cantități; media geometrică a unor mărimi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnel, lat. proportionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţionalitate
PROPORȚIONALITÁTE s. f. 1. Proprietate a unor mărimi de a fi proporționale. 2. Stare în care se înfăptuiesc (toate) proporțiile economice necesare asigurării echilibrului economic și dezvoltării social-economice. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnalité, lat. proportionalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporționalitate
PROPORȚIONALITÁTE s. f. 1. Proprietate a unor mărimi de a fi proporționale. 2. Stare în care se înfăptuiesc (toate) proporțiile economice necesare asigurării echilibrului economic și dezvoltării social-economice. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnalité, lat. proportionalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţionare
PROPORȚIONÁRE s. f. Acțiunea de a proporționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporționare
PROPORȚIONÁRE s. f. Acțiunea de a proporționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţionat
PROPORȚIONÁT, -Ă, proporționați, -te, adj. Care are proporții echilibrate, armonioase; potrivit, armonios. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporționat
PROPORȚIONÁT, -Ă, proporționați, -te, adj. Care are proporții echilibrate, armonioase; potrivit, armonios. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporţiune
PROPORȚIÚNE s. f. v. proporție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proporțiune
PROPORȚIÚNE s. f. v. proporție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proposta
PROPÓSTA s. f. (Muz.) Prima voce într-un canon care expune tema. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propovădui
PROPOVĂDUÍ, propovăduiesc, vb. IV. Tranz. A răspândi, a propaga idei, concepții, doctrine (religioase); a predica. – Din sl. propovĕdovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propovăduire
PROPOVĂDUÍRE, propovăduiri, s. f. Acțiunea de a propovădui și rezultatul ei; propovedanie. – V. propovădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propovăduit
PROPOVĂDUÍT, -Ă, propovăduiți, -te, adj. Care este recomandat pentru a fi adoptat. – V. propovădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propovăduitor
PROPOVĂDUITÓR, -OÁRE, propovăduitori, -oare, s. m. și f. (Înv.) Persoană care propovăduiește; propagator, predicator. [Pr.: -du-i-] – Propovădui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propovedanie
PROPOVEDÁNIE, propovedanii, s. f. (Înv.) 1. Orație funebră. 2. Propovăduire. – Din sl. propovĕdanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propoveduire
PROPOVEDUÍRE s. f. v. PROPOVEDUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

propoveduit
PROPOVEDUÍT adj. v. PROPOVEDUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

propoziţie
PROPOZÍȚIE, propoziții, s. f. 1. Cea mai mică unitate sintactică prin care se exprimă o idee, o judecată etc. 2. (Livr.) Propunere. 3. (Log., Mat.) Enunț a cărui valoare de adevăr este întemeiată pe bază de reguli explicit exprimate. [Var.: propozițiúne s. f.] – Din fr. proposition, lat. propositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propoziție
PROPOZÍȚIE, propoziții, s. f. 1. Cea mai mică unitate sintactică prin care se exprimă o idee, o judecată etc. 2. (Livr.) Propunere. 3. (Log., Mat.) Enunț a cărui valoare de adevăr este întemeiată pe bază de reguli explicit exprimate. [Var.: propozițiúne s. f.] – Din fr. proposition, lat. propositio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propoziţiune
PROPOZIȚIÚNE s. f. v. propoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propozițiune
PROPOZIȚIÚNE s. f. v. propoziție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proprietar
PROPRIETÁR, -Ă, proprietari, -e, s. m. și f. Persoană care are drept de proprietate asupra unui bun; stăpân, posesor; spec. persoană care posedă un imobil (considerată în raport cu chiriașul ei). ◊ Mare proprietar = moșier, latifundiar. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. propriétaire, lat. proprietarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proprietate
PROPRIETÁTE, proprietăți,s. f. 1. Stăpânire deplină asupra unui bun; (concr.) bun material stăpânit, mai ales pământ (agricol) sau imobil, în baza unui drept recunoscut. ◊ Proprietate privată. ◊ Proprietate intelectuală = drepturile referitoare la opere literare, artistice și științifice, interpretări ale artiștilor și orice alte drepturi aferente activității intelectuale în domeniile industrial, științific, literar și artistic. 2. Trăsătură predominantă care caracterizează o ființă, un lucru, un fenomen etc. și care diferențiază o ființă de alta, un lucru de altul etc.; caracteristică, trăsătură, însușire. 3. Calitate a unui cuvânt, a unui termen, a stilului etc. de a reda exact ideea sau noțiunea exprimată. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. proprieté, lat. proprietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proprietăreasă
PROPRIETĂREÁSĂ, proprietărese, s. f. Soția unui proprietar; deținătoare a unui bun, în special a unui imobil (considerată în raport cu chiriașii ei). [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proprietăresc
PROPRIETĂRÉSC, -EÁSCĂ, proprietărești, adj. (Rar) Care aparține proprietarului, de proprietar. [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proprietărime
PROPRIETĂRÍME s. f. (Rar) Totalitatea proprietarilor (de pământ), mulțime de proprietari. [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propriu
PRÓPRIU, -IE, proprii, adj. 1. Care aparține în mod exclusiv cuiva; personal. ◊ Nume (sau substantiv) propriu = nume care se dă unui lucru sau unei ființe spre a le deosebi de alte lucruri sau ființe din aceeași categorie și care se scrie cu inițială mare. 2. Caracteristic, specific. 3. Care este bun pentru...; indicat, potrivit, adecvat. 4. (Despre cuvinte, despre termeni) Care redă exact ideea ce trebuie exprimată. ◊ Expr. Propriu-zis = de fapt, la drept vorbind. ♦ (Despre sensuri) De bază, prim. – Din lat. proprius, fr. propre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proptar
PROPTÁR, proptare, s. n. Frână la războiul de țesut țărănesc, făcută dintr-o scândură cu crestături, care împiedică rotirea înapoi a sulului cu pânza țesută. – Proptă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proptă
PRÓPTĂ, propte, s. f. (Reg.) 1. Proptea. 2. (În expr.) A se pune proptă sau a sta în propta cuiva = a se opune, a se împotrivi. – Din propti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proptea
PROPTEÁ, proptele, s. f. Lemn, stâlp, par, bară, scândură etc. cu care se sprijină un gard, un zid, un pom etc.; proptă. ◊ Expr. (Pop.) Propteaua gardului = persoană leneșă. ♦ Fig. Sprijin, protecție (nemeritată); p. ext. persoană care dă cuiva un sprijin (nemeritat). – Din propteală (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propteală
PROPTEÁLĂ, proptele, s. f. Faptul de a (se) propti. ♦ (Concr.) Proptea. – Propti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propti
PROPTÍ, proptesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune o proptea (sau mai multe) unui gard, unui zid etc.; a sprijini ceva cu o proptea. 2. Tranz. și refl. A (se) rezema de ceva. ♦ Refl. A se sprijini de ceva în vederea unui efort. – Cf. sl. podŭprĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proptire
PROPTÍRE, proptiri, s. f. Acțiunea de a (se) propti și rezultatul ei. – V. propti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proptitor
PROPTITÓR, -OÁRE, proptitori, -oare, adj. (Rar) Care sprijină, susține, proptește. – Propti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsa
PROPULSÁ, propulsez, vb. I. Tranz. A imprima unui obiect (de obicei unui vehicul) o mișcare de înaintare (cu ajutorul unui propulsor). ♦ P. ext. A proiecta (6) departe, cu violență; a împinge, a arunca. – Din fr. propulser, lat. propulsare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsant
PROPULSÁNT, propulsanți, s. m. (Tehn.) 1. Propulsor. 2. Substanță în stare gazoasă sau de plasmă ejectată din motoarele cu reacție în sens opus direcției lor de mișcare și care le asigură forța de împingere. – Propulsa + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsare
PROPULSÁRE, propulsări, s. f. Acțiunea de a propulsa și rezultatul ei. – V. propulsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsie
PROPÚLSIE, propulsii, s. f. Forță care se exercită asupra unui obiect (de obicei asupra unui vehicul), provocând înaintarea lui. ♦ Sistem tehnic prin care se realizează propulsarea unui vehicul. [Var.: propulsiúne s. f.] – Din fr. propulsion, lat. propulsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsiune
PROPULSIÚNE s. f. v. propulsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsiv
PROPULSÍV, -Ă, propulsivi, -e, adj. Care produce o propulsie. – Din fr. propulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propulsor
PROPULSÓR, propulsoare, s. n. Organ de mașină sau aparat care servește la propulsarea unui vehicul. ◊ (Adjectival) Aparat propulsor. – Din fr. propulseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propunător
PROPUNĂTÓR, -OÁRE, propunători, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care face o propunere. – Propune + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propune
PROPÚNE, propún, vb. III. 1. Tranz. A supune o părere, o soluție, un proiect etc. discuției și aprobării cuiva. ♦ A da o sugestie, un sfat, a recomanda; a îndemna la ceva. 2. Tranz. A recomanda, a indica pe cineva pentru un post, într-un grad, într-o misiune etc. 3. Tranz. și refl. A-și manifesta intenția să înfăptuiască ceva; a (se) hotărî. [Prez. ind. și: (pop.) propui] – Din lat. proponere, fr. proposer (după pune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

propunere
PROPÚNERE, propuneri, s. f. Acțiunea de a (se) propune și rezultatul ei. – V. propune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proră
PRÓRĂ, prore, s. f. Partea din față a unei nave; p. restr. extremitatea din față a acestei părți, unde se află postul de comandă; bot. [Var.: próvă s. f.] – Din it. prora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorector
PRORÉCTOR, prorectori, s. m. Locțiitor al unui rector în învățământul universitar. – Din rus. prorektor, germ. Prorektor. – Cf. engl. prorector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proroc
PRORÓC, proroci, s. m. Interpret al voinței lui Dumnezeu, capabil să prezică viitorul; p. gener. persoană care are previziunea evenimentelor viitoare; profet. [Var.: prooróc s. m.] – Din sl. prorokŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorocesc
PROROCÉSC, -EÁSCĂ, prorocești, adj. (Înv.) Care aparține prorocului, privitor la proroc; profetic. [Var.: proorocésc, -eáscă adj.] – Proroc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proroci
PROROCÍ, prorocesc, vb. IV. Tranz. (În credințele religioase) A prezice viitorul, voința divină; p. gener. a prevedea și a anunța evenimente viitoare; a profetiza, a prevesti. [Var.: proorocí vb. IV] – Din proroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorocie
PROROCÍE, prorocii, s. f. (Rar) Prorocire. [Var.: proorocíe s. f.] – Proroci + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorocire
PROROCÍRE, prorociri, s. f. Acțiunea de a proroci și rezultatul ei; ceea ce prorocește cineva; prorocie, prezicere, profeție, prevestire. [Var.: proorocíre s. f.] – V. proroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorocitor
PROROCITÓR, -OÁRE, prorocitori, -oare, adj., s. m. și f. (Înv.) (Persoană) care prorocește. – Proroci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proroga
PROROGÁ, proróg, vb. I. Tranz. A amâna (din oficiu) pentru o dată ulterioară activitatea unui corp constituit, a unei adunări legislative, un termen scadent etc. – Din fr. proroger, lat. prorogare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorogare
PROROGÁRE, prorogări, s. f. Acțiunea de a proroga și rezultatul ei; prorogație. ♦ Act prin care se amână sau se suspendă activitatea unui corp constituit, a unei adunări legislative etc. ♦ Extindere a competenței unui organ de jurisdicție. – V. proroga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorogativ
PROROGATÍV, -Ă, prorogativi, -e, adj. (Jur.) Cu caracter de amânare, de prelungire. – Din fr. prorogatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorogaţie
PROROGÁȚIE, prorogații, s. f. (Rar) Prorogare. – Din fr. prorogation, lat. prorogatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prorogație
PROROGÁȚIE, prorogații, s. f. (Rar) Prorogare. – Din fr. prorogation, lat. prorogatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosceniu
PROSCÉNIU s. n. v. proscenium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscenium
PROSCENIÚM, prosceniumuri, s. n. (În teatrul antic) Parte a teatrului corespunzătoare scenei și avanscenei. [Var.: proscéniu s. n.] – Din lat., fr. proscenium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscomidi
PROSCOMIDÍ, proscomidesc, vb. IV. Tranz. (Despre preot) A pregăti pâinea și vinul pentru împărtășanie; a face o proscomidie. – Din proscomidie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscomidie
PROSCOMÍDIE, proscomidii, s. f. 1. Parte din slujba liturghiei în care preotul pregătește și sfințește pâinea și vinul pentru împărtășanie. 2. Masă sau firidă în peretele de nord al altarului, unde se săvârșește proscomidia (1). [Acc. și: proscomidíe] – Din sl. proskomidija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscrie
PROSCRÍE, proscríu, vb. III. Tranz. 1. (În Roma antică) A condamna la moarte (pentru infracțiuni politice) fără forme judiciare, publicând pe o listă numele celui osândit. 2. A lua măsuri represive (privative de libertate) împotriva cuiva, în special pentru motive politice; a îndepărta în mod forțat o persoană din patrie; a exila, a alunga, a izgoni. 3. (Rar) A interzice, a opri. – Din fr. proscrire (după scrie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscriere
PROSCRÍERE, proscrieri, s. f. Acțiunea de a proscrie și rezultatul ei. – V. proscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscriptor
PROSCRÍPTOR, proscriptori, s. m. (Rar) Persoană care hotăra o proscripție. – Din lat. proscriptor, fr. proscripteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscripţie
PROSCRÍPȚIE, proscripții, s. f. 1. (În Roma antică) Punere în afară de lege sau osândire la moarte a cuiva, fără forme de judecată, pentru infracțiuni politice. ◊ Listă de proscripție = listă afișată care cuprindea numele persoanelor declarate în afara legii. 2. Pedeapsă la care autoritatea publică supunea pe cineva pentru o vină politică; izgonire din patrie, exil, surghiun. – Din lat. proscriptio, fr. proscription.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscripție
PROSCRÍPȚIE, proscripții, s. f. 1. (În Roma antică) Punere în afară de lege sau osândire la moarte a cuiva, fără forme de judecată, pentru infracțiuni politice. ◊ Listă de proscripție = listă afișată care cuprindea numele persoanelor declarate în afara legii. 2. Pedeapsă la care autoritatea publică supunea pe cineva pentru o vină politică; izgonire din patrie, exil, surghiun. – Din lat. proscriptio, fr. proscription.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proscris
PROSCRÍS, -Ă, proscriși, -se, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu mai beneficiază de apărarea legii, care este în exil, prin expulzare, prin surghiunire. 2. Adj. (Despre idei, acțiuni etc.) Interzis, oprit. – V. proscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosector
PROSECTÓR, prosectori, s. m. (Med.) 1. Persoană specializată în efectuarea disecțiilor și a autopsiilor. 2. Persoană însărcinată să prepare piesele anatomice necesare la cursul unui profesor la facultatea de medicină. [Acc. și: proséctor] – Din lat. prosector, fr. prosecteur, germ. Prosektor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosectură
PROSECTÚRĂ, prosecturi, s. f. Clădire sau încăpere într-un spital în care se depun cadavrele și se efectuează autopsiile; morgă^1. ♦ Încăpere în care se pregătesc piesele anatomice necesare cursului unui profesor la facultatea de medicină. – Din germ. Prosektur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proserpina
Proserpina, la romani, fiica zeiței Ceres și soția zeului Hades, alături de care cîrmuia Împărăția subpămînteană. A fost identificată de timpuriu cu Persephone, din mitologia greacă (v. Persephone).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

prosferisire
PROSFERISÍRE s. f. v. prosferisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prosferisit
PROSFERISÍT adj. v. prosferisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prosforisire
PROSFORISÍRE s. f. v. prosforisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prosforisit
PROSFORISÍT adj. v. prosforisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

prosie
PRÓSIE, prosii, s. f. (Pop.) Ogor arat și semănat pentru prima dată, după ce a fost necultivat doi sau trei ani. – Cf. sl. proso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosilogism
PROSILOGÍSM, prosilogisme, s. n. Silogism dintr-un șir de silogisme, a cărui concluzie este premisa unui silogism următor. – Din fr. prosyllogisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosilogistic
PROSILOGÍSTIC, -Ă, prosilogistici, -ce, adj. Care are caracterul unui prosilogism. – Din fr. prosyllogistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosimian
PROSIMIÁN, prosimieni, s. m. (Zool.) Lemurian. [Pr.: -mi-an] – Din fr. prosimiens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proslăvi
PROSLĂVÍ, proslăvesc, vb. IV. 1. Tranz. A ridica în slavă; a slăvi, a preamări, a glorifica. 2. Refl. (Înv. și reg.) A se simți, a-i merge bine, a fi mulțumit, satisfăcut; a se odihni în voie; a se răsfăța. – Din sl. proslaviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proslăvire
PROSLĂVÍRE, proslăviri, s. f. Acțiunea de a (se) proslăvi și rezultatul ei; preamărire, glorificare, adorare; laudă. – V. proslăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proslăvire
PROSLĂVÍRE, proslăviri, s. f. Acțiunea de a (se) proslăvi și rezultatul ei; preamărire, glorificare, adorare; laudă. – V. proslăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proslăvitor
PROSLĂVITÓR, -OÁRE, proslăvitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care proslăvește. – Proslăvi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosop
PROSÓP, prosoape, s. n. Obiect format dintr-o bucată de țesătură, care folosește la șters după spălare; ștergar. ♦ Țesătură de bumbac, de obicei buclată, folosită pentru halate de baie, ștergare, articole de lenjerie pentru copii. – Din ngr. prósopon „față”, prosopís, „ștergar”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosopel
PROSOPÉL, prosopele, s. n. (Fam.) Diminutiv al lui prosop. – Prosop + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosoplegie
PROSOPLEGÍE, prosoplegii, s. f. (Med.) Paralizie facială. – Din fr. prosoplégie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosopometru
PROSOPOMÉTRU, prosopometre, s. n. Instrument folosit pentru măsurarea diferențelor diametrelor feței și ale craniului. – Din fr. prosopomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosopopee
PROSOPOPÉE s. f. v. prozopopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospătură
PROSPĂTÚRĂ, prospături, s. f. (Pop.) Aliment proaspăt, marfă alimentară proaspătă. – Proaspăt + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospect
PROSPÉCT, prospecte, s. n. Tipăritură (afiș, anunț, scrisoare, pliant sau broșură etc.) în care se prezintă sumar planul unei lucrări în curs de apariție, calitățile, condițiile de vânzare și de folosire ale unui produs, intențiile unor instituții sau ale unor întreprinderi. – Din lat., fr. prospectus, germ. Prospekt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospecta
PROSPECTÁ, prospectez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta un teren cu scopul de a descoperi și a localiza zăcămintele minerale utile. 2. A cerceta cererea și oferta de mărfuri de pe o piață dată. – Din fr. prospecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospectare
PROSPECTÁRE, prospectări, s. f. Acțiunea de a prospecta și rezultatul ei. – V. prospecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospectiv
PROSPECTÍV, -Ă, prospectivi, -e, adj. Referitor la viitor, la evoluția viitoare a societății prin analiza unor factori și tendințe actuale. Dimensiune prospectivă. – Din fr. prospectif, -ive, engl. prospective.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospectivă
PROSPECTÍVĂ, prospective, s. f. Proiect asupra viitorului constând în studierea factorilor tehnici, științifici, economici, sociali etc. și în stabilirea influenței lor asupra evoluției lumii moderne. – Din fr. prospective.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospectivist
PROSPECTIVÍST, -Ă, prospectiviști, -ste, s. m. și f. Specialist în prospectivă. – Prospectivă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospector
PROSPECTÓR, -OÁRE, prospectori, -oare, s. m. și f. Persoană specializată în efectuarea prospecțiunilor. – Din fr. prospecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospecţie
PROSPÉCȚIE, prospecții, s. f. Cercetare economică. – Din fr. prospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospecție
PROSPÉCȚIE, prospecții, s. f. Cercetare economică. – Din fr. prospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospecţiune
PROSPECȚIÚNE, prospecțiuni, s. f. Ansamblul cercetărilor efectuate (pe teren și în laborator) pentru a descoperi și a localiza zăcămintele de minerale utile dintr-o regiune. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospecțiune
PROSPECȚIÚNE, prospecțiuni, s. f. Ansamblul cercetărilor efectuate (pe teren și în laborator) pentru a descoperi și a localiza zăcămintele de minerale utile dintr-o regiune. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosper
PROSPÉR, -Ă, prosperi, -e, adj. Care se află sau se dezvoltă în condiții fericite, favorabile; înfloritor. ♦ Care dovedește o stare bună, îmbelșugată. – Din fr. prospère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospera
PROSPERÁ, prospér, vb. I. Intranz. A se afla sau a se dezvolta în condiții fericite, favorabile; a înflori, a progresa. [Prez. ind. și: prosperez] – Din fr. prospérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosperare
PROSPERÁRE s. f. Acțiunea de a prospera și rezultatul ei. – V. prospera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosperitate
PROSPERITÁTE s. f. Stare prosperă, fericită, înfloritoare a vieții unui individ sau a unei colectivități, a unei întreprinderi, a unei instituții; bunăstare, belșug. – Din fr. prospérité, lat. prosperitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospeţel
PROSPEȚÉL, -EÁ, prospeței, -ele, adj. (Fam.) Diminitiv al lui proaspăt. – Proaspăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospețel
PROSPEȚÉL, -EÁ, prospeței, -ele, adj. (Fam.) Diminitiv al lui proaspăt. – Proaspăt + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospeţime
PROSPEȚÍME s. f. Calitatea de a fi sau de a părea proaspăt, nou, tânăr, viu, fraged etc. – Proaspăt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prospețime
PROSPEȚÍME s. f. Calitatea de a fi sau de a părea proaspăt, nou, tânăr, viu, fraged etc. – Proaspăt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prost
PROST, PROÁSTĂ, proști, proaste, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Om) lipsit de inteligență, fără judecată, fără minte; nătărău, nerod, tont, prostănac. ◊ Expr. Un prost și jumătate = foarte prost. A face pe prostul = a simula prostia. ♦ (Om) care se încrede ușor; (om) naiv, credul. ◊ Expr. A-și găsi prostul = a-și găsi omul pe care să-l poată înșela ușor, pe care să-l poată duce de nas. 2. Adj., s. m. și f. (Înv. și pop.) (Persoană) fără știință de carte; (om) neînvățat, ignorant. ♦ (Om) lipsit de rafinament; (om) simplu, neevoluat. 3. Adj. De condiție socială modestă, din popor, de jos, de rând. ◊ (În trecut) Soldat prost = ostaș fără grad; soldat. 4. Adj. Obișnuit, comun. ♦ De calitate inferioară, lipsit de valoare. 5. Adj. (Adesea adverbial) Care nu este așa cum trebuie (din punct de vedere calitativ, funcțional etc.); necorespunzător, nesatisfăcător. ♦ (Adverbial; în legătură cu verbul „a vorbi”) Stricat, incorect. ♦ (Despre situații, știri, întâmplări etc.) Neplăcut, nefavorabil, nenorocit. ♦ (Despre vreme) Nefavorabil, rău. ♦ Nepriceput, nepregătit, neîndemânatic într-o meserie, într-o profesie etc. 6. Adj. Dăunător; neprielnic. ◊ Expr. Glumă proastă (sau de prost gust) = glumă fără haz, care supără, jignește. Vorbă proastă = vorbă îndrăzneață sau injurioasă; p. ext. ceartă. – Din sl. prostŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostan
PROSTÁN, -Ă, prostani, -e, adj., s. m. și f. (Înv.) Prostănac. – Prost + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostat
PROSTÁTIC^1, -Ă, prostatici, -ce, adj. (Înv.) 1. Care trădează prostie; prostesc. 2. Simplu, nevinovat, naiv. – Prost + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostată
PROSTÁTĂ, prostate, s. f. 1. Organ musculos și glandular care înconjoară porțiunea inițială a uretrei și care aparține aparatului genital masculin. 2. (Impr.) Prostatită. – Din fr. prostate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostatic
PROSTÁTIC^2, -Ă, prostatici, -ce, adj., s. m. 1. Adj. Care aparține prostatei, privitor la prostată. 2. S. m. Bolnav de prostată. – Din fr. prostatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostatită
PROSTATÍTĂ, prostatite, s. f. Afecțiune inflamatorie a prostatei. – Din fr. prostatite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostălău
PROSTĂLẮU, proslălăi, adj., s. m. (Pop.) Augmentativ al lui prost. – Prost + suf. -ălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostănac
PROSTĂNÁC, -Ă, prostănaci, -ce, adj., s. m. și f. (Om) prost, nătâng, bleg, prostan. ♦ (Figură, atitudine) care denotă prostie. – Prostan + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosteală
PROSTEÁLĂ, prosteli, s. f. Faptul de a se prosti^1; înșelare sau încercare de a înșela; amăgire, păcăleală. – Prosti^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosterna
PROSTERNÁ, prosternez, vb. I. Refl. A se pleca, a se înclina (până la pământ) în fața cuiva în semn de venerație, de umilință, de supunere etc. [Prez. ind. și: prostérn] – Din fr. prosterner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosternare
PROSTERNÁRE, prosternări, s. f. Acțiunea de a se prosterna și rezultatul ei; prosternație. – V. prosterna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosternaţie
PROSTERNÁȚIE, prosternații, s. f. (Înv.) Prosternare. – Din fr. prosternation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosternație
PROSTERNÁȚIE, prosternații, s. f. (Înv.) Prosternare. – Din fr. prosternation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostesc
PROSTÉSC, -EÁSCĂ, prostești, adj. 1. Care dă dovadă de prostie, de lipsă de logică sau de rațiune. 2. (Rar) De calitate inferioară, fără valoare, de rând. – Prost + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosteşte
PROSTÉȘTE adv. Ca un prost; în mod prostesc. ◊ Expr. A râde prostește = a râde fără motiv sau atunci când nu trebuie. – Prost + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostește
PROSTÉȘTE adv. Ca un prost; în mod prostesc. ◊ Expr. A râde prostește = a râde fără motiv sau atunci când nu trebuie. – Prost + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosti
PROSTÍ^1, prostesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre oameni) A-și pierde puterea de gândire, inteligența, a deveni prost; a se tâmpi. ♦ (Fam.; despre oameni) A avea o comportare nenaturală, afectată, plină de mofturi, de pretenții; (fam.) a se fandosi, a se izmeni (1). ♦ Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă cumpătul, dreapta judecată; a (se) zăpăci. ♦ (Despre lucruri) A-și pierde din calități, din valoare, a nu mai corespunde scopului. 2. Tranz. (Fam.) A induce pe cineva în eroare, a-l duce cu vorba; a păcăli, a înșela. – Din prost.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosti
PROSTÍ^2, prostesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A cerși. – Din sl. prostiti „a ierta”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostic
PROSTÍC, -Ă, prostici, -ce, adj. (Pop.) Prostuț. – Prost + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prosticel
PROSTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, prosticei, -ele, adj. (Fam.) Prostuț. – Prost + suf. -icel, -icea, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostie
PROSTÍE, prostii, s. f. 1. Starea celui lipsit de inteligență sau de învățătură, starea omului prost; (concr.) faptă, comportare, vorbă care denotă o astfel de stare. 2. Vorbă, faptă sau lucru lipsite de seriozitate, de importanță; fleac; absurditate, inepție. – Prost + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostil
PROSTÍL, prostiluri, adj. invar., s. n. (Edificiu antic) care are coloane numai pe fațada principală. – Din fr. prostyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostime
PROSTÍME s. f. (Înv.) Oameni de rând; mulțime, norod, sărăcime, gloată. – Prost + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostire
PROSTÍRE^1, prostiri, s. f. Faptul de a (se) prosti^1. – V. prosti^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostire
PROSTÍRE^2, prostiri, s. f. (Reg.) Cearșaf. – Din ucr. prostyralo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostit
PROSTÍT, -Ă, prostiți, -te, adj. 1. Care și-a pierdut facultățile intelectuale; îndobitocit. ♦ Ajuns sau adus într-o stare de uluială; uluit, zăpăcit, dezorientat. 2. Care a fost indus în eroare, amăgit. – V. prosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostitua
PROSTITUÁ, prostituez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A practica sau a face pe cineva să practice prostituția. 2. Fig. A (se) înjosi, a (se) dezonora (printr-o întrebuințare nedemnă), a face să capete un aspect degradant. [Pr.: -tu-a] – Din fr. prostituer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostituare
PROSTITUÁRE, prostituări, s. f. Acțiunea de a (se) prostitua și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. prostitua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostituată
PROSTITUÁTĂ, prostituate, s. f. Femeie care practică prostituția; târfă. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. prostituée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostituţie
PROSTITUȚÍE s. f. Act prin care o persoană consimte să întrețină, în mod obișnuit, raporturi sexuale cu un număr nedeterminat de parteneri pentru bani sau anumite avantaje. ◊ Casă de prostituție = bordel. ♦ Viață dusă de o prostituată. ♦ Fig. Înjosire, degradare. – Din fr. prostitution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostituție
PROSTITUȚÍE s. f. Act prin care o persoană consimte să întrețină, în mod obișnuit, raporturi sexuale cu un număr nedeterminat de parteneri pentru bani sau anumite avantaje. ◊ Casă de prostituție = bordel. ♦ Viață dusă de o prostituată. ♦ Fig. Înjosire, degradare. – Din fr. prostitution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostolan
PROSTOLÁN, -Ă, prostolani, -e, adj. (Rar; adesea substantivat) Prostănac. – Prost + suf. -olan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostovan
PROSTOVÁN, -Ă, prostovani, -e, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Prostănac. – Prost + suf. -ovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostovol
PROSTOVÓL, prostovoale, s. n. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă conică, prevăzută la marginea exterioară cu greutăți de plumb care o trag la fundul apei și o strâng, formând în apă un sac în care e prins peștele; năpastă. [Pl. și: prostovoluri] – Cf. sb. prostrica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostrat
PROSTRÁT, -Ă, prostrați, -te, adj. (Rar) 1. (Despre tulpinile plantelor) Care crește culcat la pământ. 2. Fig. Lipsit de energie morală. – Din lat. prostratus, fr. prostré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostraţie
PROSTRÁȚIE s. f. Stare (patologică) de indiferență totală față de lumea înconjurătoare, cauzată de o slăbire extremă a forței fizice și psihice; imposibilitate de a reacționa la excitațiile externe; apatie. – Din lat. prostratio, -onis, fr. prostration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostrație
PROSTRÁȚIE s. f. Stare (patologică) de indiferență totală față de lumea înconjurătoare, cauzată de o slăbire extremă a forței fizice și psihice; imposibilitate de a reacționa la excitațiile externe; apatie. – Din lat. prostratio, -onis, fr. prostration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostuleţ
PROSTULÉȚ, prostuleți, adj. (Rar) Prostuț. – Prost + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostuleț
PROSTULÉȚ, prostuleți, adj. (Rar) Prostuț. – Prost + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostuţ
PROSTÚȚ, -Ă, prostuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui prost; prosticel, prostic. – Prost + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prostuț
PROSTÚȚ, -Ă, prostuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui prost; prosticel, prostic. – Prost + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protactiniu
PROTACTÍNIU s. n. Element chimic metalic, alb-cenușiu, strălucitor, radioactiv, izotop al uraniului. – Din fr. protactinium, germ. Protaktinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protagonist
PROTAGONÍST, -Ă, protagoniști, -ste, s. m. și f. 1. Persoană care joacă rolul principal într-o piesă de teatru, într-o operă, într-un film; p. gener. erou, personaj principal. 2. Reprezentant de frunte al unei mișcări, al unei teorii etc.; promotor, inițiator; cap, fruntaș. – Din fr. protagoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protal
PROTÁL, protale, s. n. (Bot.) Lamă verde de forma unei frunze, rezultată din germinarea sporilor de criptogame vasculare. – Din fr. prothalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protamină
PROTAMÍNĂ, protamine, s. f. Proteină (specifică peștilor) care conține în proporție mare aminoacizi. – Din fr. protamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protanopie
PROTANOPÍE, protanopii, s. f. (Med.) Incapacitate a ochiului de a vedea culoarea roșie. – Din fr. protanopie, engl. protanopia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protargol
PROTARGÓL s. n. Antiseptic sub formă de pulbere fină, galbenă sau galbenă-brună, format din azotat de argint și o soluție alcalină de proteine, folosit în tratamentul mucoaselor, la guturai, la boli de ochi etc. – Din germ. Protargol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protază
PROTÁZĂ, protaze, s. f. 1. Partea întâi a unei perioade condiționale, care cuprinde grupa propozițiilor secundare și care îndreaptă atenția cititorului asupra consecințelor care se enunță în apodoză. 2. Partea de la început a unei drame antice, care cuprindea expunerea subiectului. – Din fr. protase. Cf. lat. protasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protează
PROTEÁZĂ, proteaze, s. f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peptidelor din aminoacizi. [Pr.: -te-a-] – Din fr. protéase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protectare
PROTECTÁRE, protectări, s. f. v. PROTECTA. [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protectat
PROTECTÁT, -Ă protectați, -te, adj. v. PROTECTA. [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protector
PROTECTÓR, -OÁRE, protectori, -oare, adj., s. m. și £, s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care apără, care păzește sau ferește pe cineva sau ceva; care favorizează pe cineva sau ceva. ♦ Adj. (Despre atitudini sau comportări) Binevoitor, condescendent. 2. Adj. (Despre state) Care exercită un protectorat asupra unei țări, unui teritoriu. 3. S. n. Dispozitiv de protecție a instalațiilor de telecomunicații contra supratensiunilor și supracurenților. [Acc. și: (1) protéctor] – Din lat. protector, -oris, fr. protecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protectorat
PROTECTORÁT, protectorate, s. n. Formă de dependență politică a unui stat față de altul în virtutea unei convenții conform căreia statul protector conduce politica externă a statului protejat, acesta păstrându-și autonomia internă; conducere exercitată de statul protector. ♦ Teritoriu sau țară caracterizate printr-o astfel de formă de dependență. – Din fr. protectorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecţie
PROTÉCȚIE, protecții, s. f. 1. Faptul de a proteja, de a ocroti, de a apăra; ansamblu de măsuri care protejează; persoană, instituție etc. care protejează; dispozitiv, sistem tehnic etc. care servește la protejare. ◊ Protecția muncii = ansamblu de măsuri luate pentru ocrotirea vieții și a sănătății celor ce muncesc, pentru asigurarea desfășurării muncii în condițiile cele mai bune. ◊ Loc. adj. De protecție = protector. ♦ Sprijin, ajutor dat cuiva de o persoană influentă pentru obținerea unui avantaj; p. ext. persoană care acordă acest sprijin. 2. (Înv.) Protectorat. – Din lat. protectio, -onis, fr. protection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecție
PROTÉCȚIE, protecții, s. f. 1. Faptul de a proteja, de a ocroti, de a apăra; ansamblu de măsuri care protejează; persoană, instituție etc. care protejează; dispozitiv, sistem tehnic etc. care servește la protejare. ◊ Protecția muncii = ansamblu de măsuri luate pentru ocrotirea vieții și a sănătății celor ce muncesc, pentru asigurarea desfășurării muncii în condițiile cele mai bune. ◊ Loc. adj. De protecție = protector. ♦ Sprijin, ajutor dat cuiva de o persoană influentă pentru obținerea unui avantaj; p. ext. persoană care acordă acest sprijin. 2. (Înv.) Protectorat. – Din lat. protectio, -onis, fr. protection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecţionism
PROTECȚIONÍSM s. n. Sistem și politică economică de protejare și de promovare a unor activități economice indigene, prin măsuri de îngrădire a puterii concurenților externi pe piața internă (prin aplicarea unui regim vamal cu tarife ridicate la mărfurile de import, prin restricții valutare etc.). [Pr.: -ți-o-]- Din fr. protectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecționism
PROTECȚIONÍSM s. n. Sistem și politică economică de protejare și de promovare a unor activități economice indigene, prin măsuri de îngrădire a puterii concurenților externi pe piața internă (prin aplicarea unui regim vamal cu tarife ridicate la mărfurile de import, prin restricții valutare etc.). [Pr.: -ți-o-]- Din fr. protectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecţionist
PROTECȚIONÍST, -Ă, protecționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține protecționismului, privitor la protecționism; care aplică protecționismul. 2. S. m. și f. Adept al protecționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. protectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protecționist
PROTECȚIONÍST, -Ă, protecționiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține protecționismului, privitor la protecționism; care aplică protecționismul. 2. S. m. și f. Adept al protecționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. protectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protege
PROTÉGE vb. III v. proteja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protegui
PROTEGUÍ, proteguiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A proteja. – Protege + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteguire
PROTEGUÍRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a protegui și rezultatul ei; protejare. – V. protegui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteguitor
PROTEGUITÓR, -OÁRE, proteguitori, -oare, adj. (Înv.) Protector. [Pr.: -gu-i-] – Protegui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteic
PROTÉIC, -Ă, proteici, -ce, adj. 1. Cu caracter schimbător, variabil. ♦ (Despre unele substanțe) Care își schimbă necontenit forma; nestatornic. 2. (Biol.) Care se referă la protide sau la proteine, care aparține protidei sau proteinei. [Pr.: -te-ic] – Din fr. protéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteidă
PROTEÍDĂ, proteide, s. f. (Biol.) Substanță chimică naturală formată prin combinarea unor proteine cu substanțe neproteice. – Din fr. protéide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteiform
PROTEIFÓRM, -Ă, proteiformi, -e, adj. Cu formă variabilă. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteină
PROTEÍNĂ, proteine, s. f. Substanță organică alcătuită din carbon, hidrogen, oxigen, azot, sulf etc., care intră în componența protoplasmei celulelor animale și vegetale, îndeplinind în organism funcții variate fundamentale. – Din fr. protéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteinemie
PROTEINEMÍE s. f. (Med.) Prezență a proteinelor în sânge; cantitate de proteine prezentă în sânge. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteinic
PROTEÍNIC, -Ă, proteinici, -ce, adj. Care aparține proteinei, privitor la proteină, de proteină. – Proteină + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteinogramă
PROTEINOGRÁMĂ, proteinograme, s. f. (Med.) Examen de laborator care determină prezența, cantitatea proteinelor din sânge; (concr.) buletin care conține rezultatul unui astfel de examen de laborator. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteinoterapie
PROTEINOTERAPÍE s. f. Tratament care constă în injectarea în organism a unor proteine în scopul stimulării proceselor biologice de apărare împotriva infecțiilor. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteinurie
PROTEINURÍE, proteinurii, s. f. (Med.) Albuminurie. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteism
PROTEÍSM s. n. (Livr.) Comportare de Proteu; p. ext. tendința de a lua forme diferite. – Din fr. protéisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteja
PROTEJÁ, protejez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) apăra de acțiuni dăunătoare, de un pericol; a (se) păzi, a (se) feri. 2. Tranz. A ocroti, a sprijini, a ajuta pe cineva, înlesnindu-i reușita prin recomandări, sprijin material sau moral etc. ♦ A favoriza, a părtini; a încuraja. [Var.: (înv.) protége vb. III] – Din fr. protéger, lat. protegere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protejare
PROTEJÁRE, protejări, s. f. Acțiunea de a (se) proteja și rezultatul ei; ocrotire, apărare; favorizare. – V. proteja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protejat
PROTEJÁT, -Ă, protejați, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Care se bucură de protecția cuiva; ocrotit, apărat, păzit; favorizat. 2. (Despre sisteme tehnice, instalații etc.) Înzestrat cu un sistem de protecție. – V. proteja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteolitic
PROTEOLÍTIC, -Ă, proteolitici, -ce, adj. (Med.) Referitor la proteoliză, de proteoliză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. protéolitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteoliză
PROTEOLÍZĂ, proteolize, s. f. (Med.) Descompunere și degradare a proteinelor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. protéolyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteroginie
PROTEROGINÍE s. f. (Rar) 1. (Bot.) Protoginie (1). 2. (Zool.) Protoginie (2). – Din fr. protérogynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proterozoic
PROTEROZÓIC, -Ă, proterozoici, -ce, s. n., adj. (Geol.) Algonchian. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. protérozoïque, engl. proterozoic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protesilau
Protesilau = Protesilaus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

protesilaus
Protesilaus, fiul lui Iphiclus, regele Thessaliei, și frate cu Podarces (2.), alături de care a participat la războiul troian. A fost primul dintre greci care a pășit pe țărmul troian și a fost ucis de către Hector.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

protest
PROTÉST, proteste, s. n. 1. Faptul de a protesta; manifestare energică împotriva unei acțiuni considerate ca nejustă; opoziție hotărâtă; (concr.) act scris prin care se exprimă o asemenea manifestare; protestație. ◊ Notă de protest = act prin care un guvern dezaprobă un act săvârșit de guvernul altei țări și considerat contrar tratatelor sau normelor de drept internațional. 2. Act public prin care organele judecătorești constată neplata la scadență a unei polițe. – Din protesta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protesta
PROTESTÁ, protestez, vb. I. 1. Intranz. A manifesta o împotrivire energică și fățișă față de ceva, a-și exprima dezaprobarea împotriva unui fapt, a unei hotărâri, a unei măsuri etc. considerate nejuste. ♦ A contesta. 2. Tranz. A stabili pe cale judiciară că o poliță nu a fost achitată la scadență. – Din fr. protester.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestant
PROTESTÁNT, -Ă, protestanți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al protestantismului; reformat. 2. Adj. Care ține de protestantism, privitor la protestantism. – Din fr. protestant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestantism
PROTESTANTÍSM s. n. Denumire generală a confesiunilor religioase creștine care s-au rupt de catolicism prin mișcarea Reformei din sec. XVI. ♦ Totalitatea popoarelor protestante. – Din fr. protestantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestare
PROTESTÁRE, protestări, s. f. Acțiunea de a protesta și rezultatul ei. – V. protesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestarisire
PROTESTARISÍRE s. f. v. protestarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protestarisit
PROTESTARISÍT adj. v. protestarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protestatar
PROTESTATÁR, -Ă, protestatari, -e, adj. Care indică sau conține un protest; de protest. ♦ (Adesea substantivat) Care protestează într-o împrejurare oarecare, care aderă la o acțiune de protest. – Din fr. protestataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestaţie
PROTESTÁȚIE, protestații, s. f. (Înv.) Protest (1). – Din lat. protestatio, fr. protestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestație
PROTESTÁȚIE, protestații, s. f. (Înv.) Protest (1). – Din lat. protestatio, fr. protestation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protestăluire
PROTESTĂLUÍRE s. f. v. protestălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protetic
PROTÉTIC, -Ă, protetici, -ce, adj., s. f. 1. (Med.) Care ține de proteză (1), privitor la proteză (1). 2. (Fon.; despre sunete) Care se adaugă la începutul unui cuvânt, fără a-i schimba înțelesul. 3. s. f. Disciplină care studiază protezele. – Din fr. prothétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteu
PROTÉU, protei, s. m. 1. (Livr.) Om nestatornic, care își schimbă mereu ideile, părerile. 2. (Și în sintagma proteu de peșteră) Batracian care trăiește în unele peșteri (Proteus anguinus). 3. Bacterie polimorfă foarte mobilă, care conține elemente baciliare (Proteus). – Din fr. protée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteu
Proteu = Proteus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proteus
Proteus, zeu marin, înzestrat de către Poseidon cu darul profeției. Proteus avea, de asemenea, puterea de a se metamorfoza (în foc, pămînt, apă sau în diverse animale) ori de cîte ori voia să se sustragă întrebărilor puse de muritori. Sălașul său era insula Pharos. Acolo l-a trimis, de pildă, Idothea, fiica lui Proteus, pe Menelaus să-l consulte pe tatăl ei cu privire la viitorul care-l aștepta. După o altă versiune, Proteus ar fi fost nu un zeu, ci un rege egiptean care avea doi fii, Telegonus și Polygonus, vestiți pentru cruzimea și răutatea lor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

proteza
PROTEZÁ, protezez, vb. I. Tranz. A înlocui chirurgical cu o proteză membre sau organe ale corpului. – De la proteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protezare
PROTEZÁRE, protezări, s. f. Acțiunea de a proteza și rezultatul ei. – V. proteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proteză
PROTÉZĂ, proteze, s. f. 1. Aparat sau piesă medicală care înlocuiește un organ, un membru, o parte dintr-un membru amputat sau un conduct natural al corpului omenesc ori pe care se fixează o dantură falsă. ♦ Operație chirurgicală prin care se înlocuiește un organ, un membru al corpului etc. printr-o proteză (1). 2. (Fon.) Apariție accidentală a unei vocale la începutul unui cuvânt care începe cu o consoană, fără a se schimba înțelesul cuvântului. – Din fr. prothèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protidă
PROTÍDĂ, protide, s. f. (Mai ales la pl.) Denumire generală pentru toate substanțele organice azotate (proteine, proteide, aminoacizi etc.). – Din fr. protide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protidic
PROTÍDIC, -Ă, protidici, -ce, adj. Care conține protide, de protide. – Din fr. protidique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protipenda
PROTIPENDÁ s. f. v. protipendadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protipendadă
PROTIPENDÁDĂ s. f. Marea boierime, care se bucura, în Evul Mediu, de privilegii speciale; p. ext. elită socială. [Var.: (înv.) protipendá s. f.] – Din ngr. próti pendádha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protipendist
PROTIPENDIST, protipendiști, s. m. (Înv.) Boier care făcea parte din protipendadă. – Protipendă + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protist
PROTÍST, protiste, s. n. Microorganism unicelular. – Din fr. protiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protistologie
PROTISTOLOGÍE s. f. Studiul protistelor. – Din fr. protistologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protiu
PRÓTIU s. n. (Chim.) Hidrogen ușor. – Din fr., engl. protium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protivnic
PROTÍVNIC, -Ă adj. v. potrivnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protivnicie
PROTIVNICÍE s. f. v. potrivnicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proto-
PROTO- Element de compunere care înseamnă „primul”, „întâiul” și care servește la formarea unor substantive. – Din ngr. protos, fr. proto-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protobiologie
PROTOBIOLOGÍE s. f. Ramură a biologiei care studiază formele de viață mai mici decât bacteriile. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. protobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protobitumen
PROTOBITÚMEN s. n. Bitumen în stare de formare, care reprezintă prima fază de transformare a materiei organice în țiței. – Din germ. Protobitumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoblast
PROTOBLÁST, protoblaste, s. n. (Biol.) Celulă lipsită de membrană. – Din fr. protoblaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protobromură
PROTOBROMÚRĂ, protobromuri, s. f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în brom pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protobromure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocarburat
PROTOCARBURÁT, -Ă, protocarburați, -te, adj. (Chim.) Care formează o protocarbură; în stare de protocarbură. – Din fr. protocarburat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocarbură
PROTOCARBÚRĂ, protocarburi, s. f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în carbon pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protocarbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoclorurat
PROTOCLORURÁT, -Ă, protoclorurați, -te, adj. (Chim.) Care formează o protoclorură; în stare de protoclorură. – Din fr. protocloruré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoclorură
PROTOCLORÚRĂ, protocloruri, s. f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în clor pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protochlorure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocol
PROTOCÓL, protocoale, s. n. 1. Act, document în care sunt consemnate rezoluțiile unei adunări, ale unor dezbateri, ale unei conferințe internaționale; document diplomatic cu valoarea unui acord internațional, care cuprinde hotărârile luate la o conferință internațională. 2. (Înv. și reg.) Formular oficial folosit pentru acte publice; p. ext. registru, catastif. 3. (La sg.) Totalitatea formelor și a practicilor de ceremonial care se aplică la festivități oficiale în relațiile diplomatice; serviciu însărcinat cu organizarea oficială a ceremonialului. ♦ P. gener. Reguli (de conduită) care trebuie respectate în societate. – Din fr. protocole, germ. Protokoll.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocolar
PROTOCOLÁR, -Ă, protocolari, -e, adj. Care ține de protocol, potrivit protocolului; (despre oameni) ceremonios. – Din fr. protocolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocordat
PROTOCORDÁT, protocordate, s. n. (La pl.) încrengătură de animale marine care prezintă notocord și fante branhiale persistente în timpul întregii vieți a individului; (și la sg.) animal din această încrengătură. – Din fr. protochordé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocronie
PROTOCRONÍE s. f. Protocronism. – Din protocronism (după sincronie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocronism
PROTOCRONÍSM s. n. Curent de idei, opus sincronismului, care afirmă adesea, în mod nejustificat, anticiparea românească a unor creații artistice și științifice universale. – Proto- + [sin]cronism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protocronist
PROTOCRONÍST, -Ă, protocroniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al protocronismului. – Protocronie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protodiacon
PROTODIÁCON, protodiaconi, s. m. Arhidiacon. [Pr.: -di-a-] – Din sl. protodijakonu, ngr. proto-dhiákonos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protodoric
PROTODÓRIC, -Ă, protodorici, -ce, adj. Care aparține doricului primar din sec. VII-VI î. H. – Din fr. protodorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protofit
PROTOFÍT, protofite, s. n. Organism vegetal unicelular primitiv din care a evoluat regnul vegetal. – Din fr. protophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protogin
PROTOGÍN, -Ă, protogini, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Bot., despre flori hermafrodite) Al cărui pistil se dezvoltă înaintea staminelor. 2. S. f. (Geol.) Rocă granitică cu structură de șist. – Din fr. protogyne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoginie
PROTOGINÍE s. f. 1. (Bot.; la flori hermafrodite) Dezvoltare a pistilului înaintea staminelor; (rar) proteroginie (1). 2. (Zool.) Organism hermafrodit care produce inițial ovule, apoi spermatozoizi; (rar) proteroginie (2). – Din fr. protogynie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoiereu
PROTOIERÉU, protoierei, s. m. Protopop. – Din ngr. protoieréfs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoierie
PROTOIERÍE, protoierii, s. f. Protopopie. – Protoiereu + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoiodură
PROTOIODÚRĂ, protoioduri, s. f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în iod pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protoiodure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoistoric
PROTOISTÓRIC, -Ă, protoistorici, -ce, adj. Care aparține protoistoriei, privitor la protoistorie. [Pr.: -to-is-] – Din fr. protohistorique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoistorie
PROTOISTÓRIE s. f. Nume dat de unii istorici epocii cuprinse între apariția primelor documente și Antichitate. [Pr.: -to-is-] – Din fr. protohistoire (după istorie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protomă
PROTÓMĂ, protome, s. f. (Arheol.) Bust al unui om sau al unui animal care împodobea, în Antichitate, un obiect de metal sau de ceramică. – Din fr. protomé, engl. protoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proton
PROTÓN, protoni, s. m. Particulă elementară stabilă cu sarcină electrică pozitivă, care constituie nucleul atomului de hidrogen. – Din fr. proton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protonemă
PROTONÉMĂ, protoneme, s. f. (Bot.) Formație verde reprezentând stadiul inițial de dezvoltare a gametofitului la mușchi și la ferigi. – Din fr. protonéma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protonic
PROTÓNIC^1, -Ă, protonici, -ce, adj. (Despre sunete și silabe) Care se găsește înaintea silabei accentuate. – Din fr. protonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protonic
PROTÓNIC^2, -Ă, protonici, -ce, adj. Care ține de protoni, privitor la protoni. – Din fr. protonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protonotar
PROTONOTÁR, protonotari, s. m. Prelat de la curtea papală însărcinat cu înregistrarea și expedierea actelor pontificale. – Din lat. protonotarius, fr. protonotaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protonotariat
PROTONOTARIÁT, protonotariate, s. n. Funcția și demnitatea de protonotar. [Pr.: -ri-at] – Din it. protonotariato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoplasmatic
PROTOPLASMÁTIC, -Ă, protoplasmatici, -ce, adj. Protoplasmic. – Din germ. protoplasmatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoplasmă
PROTOPLÁSMĂ s. f. (Biol.) Substanță albuminoidă complexă având aspectul unei mase vâscoase, incolore, semifluide, care alcătuiește baza celulei vii. – Din fr. protoplasma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoplasmic
PROTOPLÁSMIC, -Ă, protoplasmici, -ce, adj. Care ține de protoplasma, privitor la protoplasma; compus din protoplasmă; protoplasmatic, protoplastic. – Din fr. protoplasmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoplast
PROTOPLÁST, protoplaste, s. n. (Biol.) Protoplasma vie a celulei fără plasma- lemă. – Din fr. protoplaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoplastic
PROTOPLÁSTIC, -Ă, protoplastici, -ce, adj. (Biol.) Protoplasmic. – Protoplast + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopop
PROTOPÓP, protopopi, s. m. Preot care îndeplinește funcția de inspector al bisericilor și al preoților dintr-un teritoriu determinat; protoiereu, protoprezbiter. [Var.: potropóp s. m.] – Din sl. protopopŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopopeasă
PROTOPOPEÁSĂ, protopopese, s. f. (Rar) Soția unui protopop; protopopoaie, protoprezbiteră. [Var.: (pop.) potropopeásă s. f.] – Protopop + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopopesc
PROTOPOPÉSC, -EÁSCĂ, protopopești, adj. (Înv.) Care aparține protopopului, privitor la protopop. – Protopop + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopopiat
PROTOPOPIÁT, protopopiate, s. n. (Rar) Protopopie. [Pr.: -pi-at] – Protopopie + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopopie
PROTOPOPÍE, protopopii, s. f. 1. Rangul sau funcția de protopop; protoierie, protopopiat. 2. Teritoriu aflat sub jurisdicția unui protopop; protoierie, protopopiat. ♦ Reședința unui protopop; protoierie, protopopiat. – Protopop + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopopoaie
PROTOPOPOÁIE, protopopoaie, s. f. (Înv.) Protopopeasă. [Pr.: -poa-ie] – Protopop + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoprezbiter
PROTOPREZBITÉR, protoprezbiteri, s. m. (Înv.) Protopop. – Din ngr. protopresviteros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoprezbiteră
PROTOPREZBÍTERĂ, protoprezbitere, s. f. (Înv.) Protopopeasă. – Din protoprezbiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protopsalt
PROTOPSÁLT, protopsalți, s. m. (Înv.) Prim cântăreț la o biserică. – Din ngr. protopsáltis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protorace
PROTORÁCE s. n. (Entom.) Primul segment al toracelui la insecte. [Var.: protórax s. n.] – Din fr. protorax (după torace).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protorax
PROTÓRAX s. n. v. protorace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoromână
PROTOROMẤNĂ s. f. (Lingv.) Româna comună vorbită între sec. VI și XIII, în nordul și sudul Dunării. – Proto- + română.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protos
PRÓTOS s. m. (Înv.; la jocurile de cărți) Cel care are dreptul să deschidă jocul. – Din ngr. prótos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protosinghel
PROTOSÍNGHEL, protosingheli, s. m. Grad monahal superior singhelului și inferior arhimandritului; monah care are acest grad. – Din ngr. protosínghellos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protostea
PROTOSTEÁ, protostele, s. f. (Astron.) Stea în fază de formare. – Proto- + stea (după engl. protostar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protosulfură
PROTOSULFÚRĂ, protosulfuri, s. f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în sulf pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protosulfure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prototip
PROTOTÍP, prototipuri, s. n. 1. Model care reprezintă tipul original după care se efectuează sau se realizează ceva; prim exemplar de probă dintr-un lot de piese, de mașini etc. care urmează să se execute în serie. 2. Exemplar ilustrativ, model (desăvârșit), tip. – Din fr. prototype.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prototipic
PROTOTÍPIC, -Ă, prototipici, -ce, adj. (Rar) Care aparține unui prototip. – Din fr. prototypique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protoxid
PROTOXÍD, protoxizi, s. m. Oxidul cel mai puțin oxigenat al unui element. – Din fr. protoxyde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protozoar
PROTOZOÁR, protozoare, s. n. (La pl.) Încrengătură de animale microscopice inferioare unicelulare, cu cea mai simplă structură anatomică; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. protozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protozoologie
PROTOZOOLOGÍE s. f. Ramură a zoologiei care studiază organismele unicelulare. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. protozoologie, engl. protozoology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protreptic
PROTRÉPTIC, protreptice, s.n. Scriere sau discurs cu caracter exortativ. (cf. engl. protreptic, lat. târzie protrepticus = exortativ, din gr. protreptikos < protrepein = a conduce înainte, a încuraja, a îmboldi < pro- + trepein = a dirija; et. MW)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

protrombină
PROTROMBÍNĂ, protrombine, s. f. (Biol.) Proteină inactivă din sânge care se transformă în trombină cu rol esențial în coagularea sângelui. – Din fr. prothrombine, engl. prothrombi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protuberant
PROTUBERÁNT, -Ă, protuberanți, -te, adj. Care constituie o protuberanță. – Din fr. protubérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protuberanţă
PROTUBERÁNȚĂ, protuberanțe, s. f. 1. Parte a unui obiect, a unui organ etc. ieșită în relief; proeminență, ieșitură. 2. Nor de gaz incandescent care apare pe fondul coroanei solare în forma unor limbi de foc. – Din fr. protubérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protuberanță
PROTUBERÁNȚĂ, protuberanțe, s. f. 1. Parte a unui obiect, a unui organ etc. ieșită în relief; proeminență, ieșitură. 2. Nor de gaz incandescent care apare pe fondul coroanei solare în forma unor limbi de foc. – Din fr. protubérance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

protură
PROTÚRĂ, proture, s. f. (La pl.) Ordin de insecte inferioare, fără aripi, antene și ochi, cu rudimente de picioare și cu armătură bucală pentru supt și mestecat; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. protoure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţap
PROȚÁP, proțapuri, s. n. 1. Prăjină groasă de lemn, bifurcată la un capăt, care se fixează la dricul carului și de care se prinde jugul; rudă. 2. Prăjină cu vârful despicat, în care se înfigea în trecut o reclamație prezentată domnitorului, pe deasupra capetelor mulțimii. ◊ Expr. A umbla cu jalba în proțap = a protesta, a reclama; a cere cu insistență ceva. 3. Prăjină despicată la un capăt, cu care se culeg fructele, cu care se prind racii etc. ♦ Fiecare dintre cele două bețe, despicate în formă de furcă și înfipte în pământ, lângă jar, între care se fixează peștele întreg pentru a se frige. 4. Pârghie la moara de vânt sau la fântână. – Din sl. procĕpŭ, bg. procep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțap
PROȚÁP, proțapuri, s. n. 1. Prăjină groasă de lemn, bifurcată la un capăt, care se fixează la dricul carului și de care se prinde jugul; rudă. 2. Prăjină cu vârful despicat, în care se înfigea în trecut o reclamație prezentată domnitorului, pe deasupra capetelor mulțimii. ◊ Expr. A umbla cu jalba în proțap = a protesta, a reclama; a cere cu insistență ceva. 3. Prăjină despicată la un capăt, cu care se culeg fructele, cu care se prind racii etc. ♦ Fiecare dintre cele două bețe, despicate în formă de furcă și înfipte în pământ, lângă jar, între care se fixează peștele întreg pentru a se frige. 4. Pârghie la moara de vânt sau la fântână. – Din sl. procĕpŭ, bg. procep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţăpeală
PROȚĂPEÁLĂ, proțăpeli, s. f. (Fam.) Faptul de a (se) proțăpi. – Proțăpi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțăpeală
PROȚĂPEÁLĂ, proțăpeli, s. f. (Fam.) Faptul de a (se) proțăpi. – Proțăpi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţăpel
PROȚĂPÉL, proțăpele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui proțap. – Proțap + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțăpel
PROȚĂPÉL, proțăpele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui proțap. – Proțap + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţăpi
PROȚĂPÍ, proțăpesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) sprijini, a (se) propti, a (se) ține cu putere. 2. Tranz. și refl. A (se) înțepeni, a (se) fixa. 3. (Fam.) A se opri (provocator, cu îndrăzneală etc.) în fața cuiva; fig. a se făli, a-și da importanță. – Din proțap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțăpi
PROȚĂPÍ, proțăpesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) sprijini, a (se) propti, a (se) ține cu putere. 2. Tranz. și refl. A (se) înțepeni, a (se) fixa. 3. (Fam.) A se opri (provocator, cu îndrăzneală etc.) în fața cuiva; fig. a se făli, a-și da importanță. – Din proțap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţăpire
PROȚĂPÍRE, proțăpiri, s. f. Acțiunea de a (se) proțăpi și rezultatul ei. – V. proțăpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțăpire
PROȚĂPÍRE, proțăpiri, s. f. Acțiunea de a (se) proțăpi și rezultatul ei. – V. proțăpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţăpit
PROȚĂPÍT, -Ă, proțăpiți, -te, adj. (Fam.) 1. Care este fixat; nemișcat, țeapăn. ♦ Fig. (Despre oameni) Sigur de sine; îngâmfat. 2. (Despre gură) Căscat, înțepenit. – V. proțăpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțăpit
PROȚĂPÍT, -Ă, proțăpiți, -te, adj. (Fam.) 1. Care este fixat; nemișcat, țeapăn. ♦ Fig. (Despre oameni) Sigur de sine; îngâmfat. 2. (Despre gură) Căscat, înțepenit. – V. proțăpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţent
PROȚÉNT s. n. v. procent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțent
PROȚÉNT s. n. v. procent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţes
PROȚÉS s. n. v. proces.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proțes
PROȚÉS s. n. v. proces.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proţopire
PROȚOPÍRE s. f. v. PROȚOPI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proțopire
PROȚOPÍRE s. f. v. PROȚOPI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proţopit
PROȚOPÍT adj. v. PROȚOPI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proțopit
PROȚOPÍT adj. v. PROȚOPI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

proudhonism
PROUDHONÍSM s. n. Doctrină inițiată de Pierre Joseph Proudhon, care preconiza menținerea și întărirea micii proprietăți. [Pr.: prudonism] – Din fr. proudhonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proudhonist
PROUDHONÍST, -Ă, proudhoniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al proudhonismului. [Pr.: prudonist] – Din fr. proudhoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prour
PRÓUR s. n. (Pop.) Timpul zilei (dis-de-dimineață) când pleacă oile la pășune. ◊ Expr. În prour de... = la începutul zilei; p. ext. la începutul unui anotimp. [Var.: próor s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provă
PRÓVĂ s. f. v. proră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provedea
PROVEDEÁ, provắd, vb. II. Tranz. (Înv.) A înzestra pe cineva sau ceva cu cele necesare; a prevedea. – Din it. provvedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proveditor
PROVEDITÓR, proveditori, s. m. Funcționar public al vechii republici venețiene însărcinat cu conducerea sau cu inspectarea unei flote, a unei provincii. – Din it. provveditore, fr. provéditeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proveni
PROVENÍ, provín, vb. IV. Intranz. A se trage, a lua naștere, a rezulta din ceva sau de undeva, a-și avea obârșia, originea, proveniența din... – Din fr. provenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provenienţă
PROVENIÉNȚĂ, proveniențe, s. f. Loc de unde vine sau provine ceva; origine, obârșie, provenire. [Pr.: -ni-en-. – Var.: (înv.) provenínță s. f.] – Din fr. provenance, it. provenienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proveniență
PROVENIÉNȚĂ, proveniențe, s. f. Loc de unde vine sau provine ceva; origine, obârșie, provenire. [Pr.: -ni-en-. – Var.: (înv.) provenínță s. f.] – Din fr. provenance, it. provenienza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proveninţă
PROVENÍNȚĂ s. f. v. proveniență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provenință
PROVENÍNȚĂ s. f. v. proveniență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provenire
PROVENÍRE, proveniri, s. f. (Rar) Proveniență. – V. proveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provenit
PROVENÍT, -Ă, proveniți, -te, adj. Care provine (din...). Acesta este un adjectiv provenit din participiul unui verb intranzitiv! – V. proveni.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

provensal
PROVENSÁL, -Ă, provensali, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și fi Persoană originară sau locuitor din Provence. 2. Adj. Care aparține regiunii Provence sau provensalilor (1), privitor la Provence ori la provensali. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită de provensali (1); p. ext. limbă romanică vorbită în mai multe provincii din sudul Franței. [Var.: (înv.) provențál, -ă s. m. și f. adj.] – Din fr. provençal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provenţal
PROVENȚÁL, -Ă s. m. și f., adj. v. provensal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provențal
PROVENȚÁL, -Ă s. m. și f., adj. v. provensal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proverb
PROVÉRB, proverbe, s. n. 1. Învățătură morală populară născută din experiență, exprimată printr-o formulă eliptică sugestivă, de obicei metaforică, ritmică sau rimată; zicală, zicătoare, parimie. 2. (Înv.) Operă dramatică scurtă, al cărei conținut ilustrează un proverb (1). – Din lat. proverbium, fr. proverbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proverbial
PROVERBIÁL, -Ă, proverbiali, -e, adj. 1. Care ține de proverb (1), privitor la proverb; cu caracter de proverb. 2. Care este la fel de cunoscut ca un proverb; despre care s-a dus vestea; de pomină. [Pr.: -bi-al] – Din fr. proverbial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proviant
PROVIÁNT, provianturi, s. n. (Înv.) Provizii, alimente (pentru armată). [Pr.: -vi-ant] – Din pol. prowiant, rus. proviant, germ. Proviant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providenţă
PROVIDÉNȚĂ s. f. Planul divin prin care este prevăzut și orientat cursul evenimentelor astfel încât Universul, ca întreg, și creaturile individuale să realizeze scopurile stabilite de Dumnezeu; pronie cerească. ♦ (Art.) Divinitatea, dumnezeirea, Dumnezeu. ♦ Grijă, milă, îndurare ca atribute ale divinității. ♦ Fig. (Rar) Persoană sau împrejurare miraculoasă care contribuie la salvarea sau la fericirea cuiva. – Din lat. providentia, fr. providence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providență
PROVIDÉNȚĂ s. f. Planul divin prin care este prevăzut și orientat cursul evenimentelor astfel încât Universul, ca întreg, și creaturile individuale să realizeze scopurile stabilite de Dumnezeu; pronie cerească. ♦ (Art.) Divinitatea, dumnezeirea, Dumnezeu. ♦ Grijă, milă, îndurare ca atribute ale divinității. ♦ Fig. (Rar) Persoană sau împrejurare miraculoasă care contribuie la salvarea sau la fericirea cuiva. – Din lat. providentia, fr. providence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providenţial
PROVIDENȚIÁL, -Ă, providențiali, -e, adj. Dat, trimis de providență; p. ext. care apare la momentul potrivit, printr-o întâmplare favorabilă ieșită din comun; excepțional, deosebit. [Pr.: -ți-al] – Din fr. providentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providențial
PROVIDENȚIÁL, -Ă, providențiali, -e, adj. Dat, trimis de providență; p. ext. care apare la momentul potrivit, printr-o întâmplare favorabilă ieșită din comun; excepțional, deosebit. [Pr.: -ți-al] – Din fr. providentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providenţialism
PROVIDENȚIALÍSM s. n. Concepție bazată pe credința în providență. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providențialism
PROVIDENȚIALÍSM s. n. Concepție bazată pe credința în providență. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providenţialist
PROVIDENȚIALÍST, -Ă, providențialiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al providențialismului. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

providențialist
PROVIDENȚIALÍST, -Ă, providențialiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al providențialismului. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provider
PROVIDER, provideri, s. m. Furnizor. [Pr.: prováĭdăr] – Din engl. provider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincial
PROVINCIÁL, -Ă, provinciali, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care locuiește în provincie sau este originară de acolo; p. ext. persoană cu apucături sau cu deprinderi stângace, naive. 2. Adj. Care aparține provinciei, privitor la provincie; propriu provinciei și locuitorilor ei; care se găseșe în provincie; provincialist. [Pr.: -ci-al. – Var.: (înv.) provințiál, -ă s. m. și f. adj.] – Din lat. provincialis, fr. provincial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincialism
PROVINCIALÍSM, provincialisme, s. n. 1. Cuvânt, expresie, locuțiune specifică unei provincii; p. ext. rostire caracteristică unei provincii; regionalism. 2. Atitudine, comportare etc. specifică unui provincial (1). [Pr.: -ci-a-. – Var.: (înv.) provințialísm s. n.] – Din fr. provincialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincialist
PROVINCIALÍST, -Ă, provincialiști, -ste, adj. (Rar) Provincial. [Pr.: -ci-a-] – Provincial + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincializa
PROVINCIALIZÁ, provincializez, vb. I. Refl. și tranz. A căpăta sau a face să capete trăsături specifice provincialilor (1). [Pr.: -ci-a-] – Provincial + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincializare
PROVINCIALIZÁRE, provincializări, s. f. Acțiunea de a (se) provincializa. [Pr.: -ci-a-] – V. provincializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincializat
PROVINCIALIZÁT, -Ă, provincializați, -te, adj. Care a dobândit trăsături specifice provincialilor (1). – V. provincializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincie
PROVÍNCIE, provincii, s. f. 1. Unitate geografică sau administrativă dintr-o țară; regiune, ținut. ♦ Teritoriu sau localitate dintr-o țară situate în afara capitalei. 2. Teritoriu cucerit de romani în afara Italiei și supus legilor și organizării romane. [Var.: (înv.) provínție s. f.] – Din lat. provincia, fr. province.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provincioară
PROVINCIOÁRĂ, provincioare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui provincie. [Pr.: -ci-oa-] – Provincie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provinţial
PROVINȚIÁL, -Ă s. m. și f., adj. v. provincial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provințial
PROVINȚIÁL, -Ă s. m. și f., adj. v. provincial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provinţialism
PROVINȚIALÍSM s. n. v. provincialism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provințialism
PROVINȚIALÍSM s. n. v. provincialism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provinţie
PROVÍNȚIE s. f. v. provincie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provinție
PROVÍNȚIE s. f. v. provincie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provitamină
PROVITAMÍNĂ, provitamine, s. f. Substanță inactivă din alimente, activată de organism și transformată în vitamină. – Din fr. provitamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provizie
PROVÍZIE, provizii, s. f. Rezervă de produse (mai ales alimentare) necesare cuiva sau undeva pentru o anumită perioadă de timp. – Din fr. provision, lat. provisio, germ. Provision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provizion
PROVIZIÓN, provizioane, s. n. (Înv.) Remunerație procentuală dată celui care a mijlocit o afacere comercială; comision, remiză. [Pr.: -zi-on] – Din germ. Provision.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provizorat
PROVIZORÁT, provizorate, s. n. Stare a ceea ce este provizoriu; fapt, situație provizorie; timp cât cineva sau ceva este provizoriu. – Din provizoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provizoriu
PROVIZÓRIU, -IE, provizorii, adj. (Adesea adverbial) Care durează sau este destinat să dureze un timp limitat, după care urmează să fie înlocuit; temporar, vremelnic, tranzitoriu. ♦ (Substantivat, n.; înv.) Provizorat. – Din lat. provisorius, fr. provisoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provoca
PROVOCÁ, provóc, vb. I. Tranz. 1. A ațâța, a întărâta, a incita pe cineva (sfidându-l); spec. (Jur.) a aduce pe cineva (prin acte de violență, lezarea demnității sau alte fapte ilicite) într-o stare de surescitare favorabilă comiterii unei infracțiuni. 2. A avea drept urmare; a determina, a constitui, a cauza, a prilejui, a pricinui. ♦ Spec. A produce intenționat un eveniment, un proces, un fenomen; a stârni. 3. A chema, a invita pe cineva să participe la o competiție, la o întrecere. – Din fr. provoquer, lat. provocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocant
PROVOCÁNT, -Ă, provocanți, -te, adj. (Rar) Care provoacă, produce ceva. – Din fr. provocant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocare
PROVOCÁRE, provocări, s. f. Acțiunea de a provoca și rezultatul ei; provocație. – V. provoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocarisire
PROVOCARISÍRE s. f. v. provocarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

provocarisit
PROVOCARISÍT adj. v. provocarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

provocator
PROVOCATÓR, -OÁRE, provocatori, -oare, adj. Care provoacă, întărâtă, ațâță, incită, atacă; care atrage atenția asupra sa prin ținută, extravaganță, impertinență, obrăznicie; sfidător, obraznic. ♦ (Substantivat) Persoană care instigă la producerea unui act reprobabil. ♦ Care constituie cauza a ceva, care determină, care pricinuiește ceva. [Var.: (pop.) provocătór, -oáre adj.] – Din fr. provocateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocaţie
PROVOCÁȚIE, provocații, s. f. (Rar) Provocare. – Din fr. provocation, lat. provoctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocație
PROVOCÁȚIE, provocații, s. f. (Rar) Provocare. – Din fr. provocation, lat. provoctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

provocăluire
PROVOCĂLUÍRE s. f. v. provocălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

provocăluit
PROVOCĂLUÍT adj. v. provocălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

provocător
PROVOCĂTÓR, -OÁRE adj. v. provocator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proxenet
PROXENÉT, -Ă, proxeneți, -te, s. m. și f. Persoană care mijlocește prostituția, care îndeamnă sau constrânge pe cineva să practice prostituția (pentru a trage foloase materiale personale); codoș. – Din fr. proxénète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proxenetism
PROXENETÍSM s. n. Ocupația proxenetului. ♦ (Jur.) Infracțiune care constă în îndemnul sau în constrângerea la prostituție ori înlesnirea sau tragerea de foloase de pe urma practicării ei. – Din fr. proxénétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proxim
PRÓXIM, -Ă, proximi, -e, adj. Cel mai apropiat (în timp sau în spațiu). ◊ (Log.; în sintagma) Gen proxim = primul termen relevant al unei definiții, cel mai apropiat ca sens de noțiunea de definit. – Din lat. proximus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proximitate
PROXIMITÁTE s. f. Apropiere imediată (în spațiu sau în timp); vecinătate. – Din lat. proximitas, -atis, fr. proximité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaic
PROZÁIC, -Ă, prozaici, -ce, adj. (Despre opere literare, stil etc.) Lipsit de calități artistice, de valoare stilistică; p. ext. banal, comun, plat. [Pr.: -za-ic] – Din fr. prosaïque, lat. prosaicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaicitate
PROZAICITÁTE s. f. (Rar) Prozaism. [Pr.: -za-i-] – Prozaic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaism
PROZAÍSM s. n. Însușire a ceea ce este prozaic; p. ext. platitudine, banalitate. – Din fr. prosaïsme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaist
PROZAÍST, prozaiști, s. m. (Rar) Prozator. – Din germ. Prosaist, engl. prosaist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaiza
PROZAIZÁ, prozaizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să devină prozaic. [Pr.: -za-i-] – Din fr. prosaïser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaizare
PROZAIZÁRE, prozaizări, s. f. Acțiunea de a prozaiza. [Pr.: -za-i-] – V. prozaiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozator
PROZATÓR, -OÁRE, prozatori, -oare, s. m. și f. Autor de opere literare în proză, scriitor în proză. – Din fr. prosateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozaurian
PROZAURIÁN, prozaurieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile primitive terestre și acvatice; (și la sg.) reptilă din acest ordin. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. prosaurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

proză
PRÓZĂ, (rar, 2) proze, s. f. 1. Mod de exprimare care nu este supus regulilor de versificație; compunere literară care folosește acest mod de exprimare. 2. Totalitatea operelor în proză (1) ale unui scriitor, ale unui popor etc. 3. Fig. Lucruri comune, banale, vulgare, cotidiene, aparținând realității de fiecare zi. – Din fr. prose, lat. prosa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozelit
PROZELÍT, -Ă, prozeliți, -te, s. m. și f. Păgân convertit la iudaism; p. ext. persoană convertită de curând la o credință, la o doctrină etc.; adept nou (și înflăcărat) al unei credințe, al unei doctrine etc. – Din fr. prosélyte, lat. proselytus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozelitic
PROZELÍTIC, -Ă, prozelitici, -ce, adj. (Rar) Care aparține prozeliților, privitor la prozeliți, caracteristic prozeliților. – Din fr. prosélytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozelitism
PROZELITÍSM s. n. 1. Zel, râvnă, strădanie de a face prozeliți. 2. Devotament, atașament (la o credință, la o doctrină etc.) specific prozeliților. – Din fr. prosélytisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozodem
PROZODÉM, prozodeme, s. n. (Livr.) Element prozodic (1) cu rol distinctiv. – Din fr. prosodème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozodic
PROZÓDIC, -Ă, prozodici, -ce, adj. Care aparține prozodiei, privitor la prozodie, de prozodie. – Din fr. prosodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozodie
PROZODÍE s. f. 1. Parte a poeticii care studiază versificația și normele ei sub raportul structurii versurilor, al numărului accentelor sau al lungimii silabelor unui vers. 2. (Înv.) Punctuație. – Din ngr. prosodía, fr. prosodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozodist
PROZODÍST, -Ă, prozodiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Cunoscător al prozodiei. – Din fr. prosodiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prozopopee
PROZOPOPÉE, prozopopei, s. f. Figură retorică prin care autorul pune să vorbească o persoană absentă, defunctă sau un personaj alegoric. [Var.: prosopopée s. f.] – Din fr. prosopopée, lat. prosopopeia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prr
PRR interj. Cuvânt cu care sunt opriți caii din mers. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prubului
PRUBULUÍ vb. IV v. probălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prud
PRUD, -Ă, pruzi, -de, adj. (Livr.) Care simulează o atitudine virtuoasă, austeră. – Din fr. prude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prudent
PRUDÉNT, -Ă, prudenți, -te, adj. Care se ferește de tot ce ar putea să-i producă un neajuns, o neplăcere, un necaz; prevăzător, circumspect, precaut. – Din fr. prudent, lat. prudens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prudenţă
PRUDÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi prudent; prevedere, precauție, circumspecție. – Din fr. prudence, lat. prudentia, it. prudenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prudență
PRUDÉNȚĂ s. f. Însușirea de a fi prudent; prevedere, precauție, circumspecție. – Din fr. prudence, lat. prudentia, it. prudenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prufni
PRUFNÍ, prufnesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A scoate sunete asemănătoare buhaiului. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruină
PRUÍNĂ s. f. Strat fin cu aspect ceros care acoperă ca o brumă suprafața unor fructe. – Din fr. pruine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prujă
PRÚJĂ, pruji, s. f. (Reg.) Glumă; snoavă, anecdotă. – Din pruji (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruji
PRUJÍ, prujesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A glumi; a spune anecdote, snoave. – Din ucr. pružyty „a încânta”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prujitură
PRUJITÚRĂ, prujituri, s. f. (Reg.) Glumă; snoavă, anecdotă. – Pruji + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prun
PRUN, pruni, s. m. Pom din familia rozaceelor, cu flori albe-verzui, cultivat pentru fructele sale comestibile (Prunus domestica). – Lat. prunus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunar
PRUNÁR^1, prunari, s. m. Insectă mică de culoare cafenie, acoperită cu peri moi, care atacă prunele și cireșele; firezar (Rhynchites cupreus). – Prună + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunar
PRUNÁR^2, prunari, s. m. Cultivator de pruni. – Prun + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prună
PRÚNĂ, prune, s. f. Fructul prunului, drupă de formă alungită, de culoare vânătă sau gălbuie, cu sâmbure mare. ◊ Expr. Parcă are prune în gură, se spune despre cineva care vorbește neclar, care pronunță cuvintele nedeslușit. – Lat. pruna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunărie
PRUNĂRÍE^1 s. f. Ocupația prunarului^2. – Prunar^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunărie
PRUNĂRÍE^2, primării, s. f. (Pop.) Livadă sau grădină de pruni; prunet, pruniște, pruniș. – Prun + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunc
PRUNC, prunci, s. m. 1. (Înv. și pop.) Copil (indiferent de vârstă sau sex); (sens curent) copil în primele luni de viață. 2. (Înv. și reg.) Copil în raport cu părinții săi; fiu. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncă
PRÚNCĂ, prunce, s. f. (Înv. și reg.) 1. Copil de sex feminin. 2. Fată tânără. 3. Fiică. – Din prunc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncesc
PRUNCÉSC, -EÁSCĂ, pruncești, adj. (Înv.) Care aparține pruncului, privitor la prunc; copilăresc. – Prunc + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunci
PRUNCÍ, pruncesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A copilări. – Din prunc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncie
PRUNCÍE s. f. (Înv. și pop.) Copilărie. – Prunc + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncucidere
PRUNCUCÍDERE, pruncucideri, s. f. Infracțiune care constă în uciderea (de către mamă) a propriului copil (nou-născut). – Prunc + ucidere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncucigaş
PRUNCUCIGÁȘ, -Ă, pruncucigași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care își ucide propriul copil (nou-născut). – Prunc + ucigaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncucigaș
PRUNCUCIGÁȘ, -Ă, pruncucigași, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care își ucide propriul copil (nou-născut). – Prunc + ucigaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunculeţ
PRUNCULÉȚ, prunculeți, s. m. (Pop.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunculeț
PRUNCULÉȚ, prunculeți, s. m. (Pop.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunculiţă
PRUNCULÍȚĂ, prunculițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui pruncă; pruncuță. – Pruncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunculiță
PRUNCULÍȚĂ, prunculițe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui pruncă; pruncuță. – Pruncă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncuşor
PRUNCUȘÓR, pruncușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui prunc; prunculeț, pruncuț. – Prunc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncușor
PRUNCUȘÓR, pruncușori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui prunc; prunculeț, pruncuț. – Prunc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncuţ
PRUNCÚȚ, pruncuți, s. m. (Înv. și reg.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncuț
PRUNCÚȚ, pruncuți, s. m. (Înv. și reg.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncuţă
PRUNCÚȚĂ, pruncuțe, s. f. (Reg.) Prunculiță. – Pruncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruncuță
PRUNCÚȚĂ, pruncuțe, s. f. (Reg.) Prunculiță. – Pruncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prund
PRUND, prunduri, s. n. 1. Pietriș mărunt amestecat cu nisip, care se găsește pe fundul și pe malul apelor sau, în strate, în scoarța pământului. ♦ Albie, fund de apă (cu pietriș). ♦ Pietriș mărunt care se așterne pe drumuri sau pe șosele; prundiș. 2. Mal, țărm, teren acoperit cu pietriș; prundiș; teren format din pietriș. 3. Insulă mică, fără vegetație, formată din aluviuni, pe cursul unui râu. – Din sl. prondŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundar
PRUNDÁR, prundari, s. m. 1. (Rar) Persoană care scoate și transportă prund. 2. Numele mai multor păsări mici care trăiesc pe lângă ape: a) prundăraș; b) codobatură; c) lăstun. 3. (Iht.) Fusar. – Prund + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundaş
PRUNDÁȘ, prundași, s. m. (Ornit.) 1. Fluierar. 2. Codobatură. – Prund + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundaș
PRUNDÁȘ, prundași, s. m. (Ornit.) 1. Fluierar. 2. Codobatură. – Prund + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundăraş
PRUNDĂRÁȘ, prundărași, s. m. Numele mai multor păsări călătoare care trăiesc de obicei pe malul apelor: a) pasăre brună-roșcată pe spate și albă pe pântece, cu câte o dungă neagră transversală pe piept și pe părțile laterale ale capului (Charadrius dubius curonicus); b) ploier. – Prund + suf. -ăraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundăraș
PRUNDĂRÁȘ, prundărași, s. m. Numele mai multor păsări călătoare care trăiesc de obicei pe malul apelor: a) pasăre brună-roșcată pe spate și albă pe pântece, cu câte o dungă neagră transversală pe piept și pe părțile laterale ale capului (Charadrius dubius curonicus); b) ploier. – Prund + suf. -ăraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundărie
PRUNDĂRÍE, prundării, s. f. Teren format din prund aluvionar; loc de unde se scoate prund. – Prund + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundi
PRUNDÍ, prundesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A prundui. – Din prund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundiş
PRUNDÍȘ, prundișuri, s. n. 1. Prund (2). ♦ Prundărie; îngrămădire de pietriș și de nisip în albia unei ape. 2. Pietriș folosit la pietruirea drumurilor sau în construcții. – Prund + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundiș
PRUNDÍȘ, prundișuri, s. n. 1. Prund (2). ♦ Prundărie; îngrămădire de pietriș și de nisip în albia unei ape. 2. Pietriș folosit la pietruirea drumurilor sau în construcții. – Prund + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundişor
PRUNDIȘÓR, prundișoare, s. n. Prunduleț. – Prund + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundișor
PRUNDIȘÓR, prundișoare, s. n. Prunduleț. – Prund + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundoi
PRUNDÓI, prundoaie, s. n. Insulă plutitoare în Delta Dunării, alcătuită din nămol, papură și rădăcini. – Prund + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundos
PRUNDÓS, -OÁSĂ, prundoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Acoperit cu prund, alcătuit din prund. – Prund + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundui
PRUNDUÍ, prunduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A acoperi un drum cu prundiș, a așterne un strat de prund; a pietrui cu prund; a prundi. – Prund + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduiaş
PRUNDUIÁȘ, prunduiașe, s. n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -uiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduiaș
PRUNDUIÁȘ, prunduiașe, s. n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -uiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduit
PRUNDUÍT, -Ă, prunduiți, -te, adj. (Despre terenuri) Pe care s-a așternut prundiș. – V. prundui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduleţ
PRUNDULÉȚ, prundulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui prund; prundișor, prunduiaș, prundurel, prunduț. – Prund + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduleț
PRUNDULÉȚ, prundulețe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui prund; prundișor, prunduiaș, prundurel, prunduț. – Prund + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prundurel
PRUNDURÉL, prundurele, s. n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -urel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduţ
PRUNDÚȚ s. n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunduț
PRUNDÚȚ s. n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunelă
PRUNÉLĂ, prunele, s. f. (Anat.; înv.) Pupilă (1). – Din fr. prunelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunet
PRUNÉT, pruneturi, s. n. Livadă, grădină de pruni; prunărie^2, pruniște, pruniș. – Prun + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruniş
PRUNÍȘ, prunișuri, s. n. Prunet. – Prun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruniș
PRUNÍȘ, prunișuri, s. n. Prunet. – Prun + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunişor
PRUNIȘÓR, prunișori, s. m. Diminutiv al lui prun; prunuț. – Prun + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunișor
PRUNIȘÓR, prunișori, s. m. Diminutiv al lui prun; prunuț. – Prun + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunişte
PRUNÍȘTE, pruniști, s. f. Prunet. – Prun + suf. -iste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruniște
PRUNÍȘTE, pruniști, s. f. Prunet. – Prun + suf. -iste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunuţ
PRUNÚȚ, prunuți, s. m. (Rar) Prunișor. – Prun + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prunuț
PRUNÚȚ, prunuți, s. m. (Rar) Prunișor. – Prun + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pruriginos
PRURIGINÓS, -OÁSĂ, pruriginoși, -oase, adj. (Med.) Caracterizat prin mâncărime intensă a pielii. – Din fr. prurigineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prurigo
PRURÍGO s. n. Boală cronică de piele caracterizată prin apariția unor leziuni superficiale persistente în formă de bășicuțe, însoțită de mâncărime intensă. – Din fr. prurigo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prurit
PRURÍT, prurituri, s. n. Mâncărime intensă a pielii, care apare în diverse boli (de piele). – Din fr. prurit, lat. pruritus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusac
PRUSÁC, -Ă, prusaci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Prusia; prusian. 2. Adj. Care aparține Prusiei sau prusacilor (1), privitor la Prusia ori la prusaci; prusian, prusăcesc, prusienesc. – Din rus. prusak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusăcesc
PRUSĂCÉSC, -EÁSCĂ, prusăcești, adj. (Înv.) Prusac. – Prusac + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusian
PRUSIÁN, -Ă, prusieni, -e, s. m. și f., adj. Prusac. [Pr.: -si-an] – Din fr. prussien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusiat
PRUSIÁT, prusiați, s. m. (Chim.; rar) Cianură. [Pr.: -si-at] – Din fr. prussiate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusic
PRÚSIC adj. (În sintagma) Acid prusic = acid cianhidric. – Din fr. prussique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

prusienesc
PRUSIENÉSC, -EÁSCĂ, prusienești, adj. (Înv.) Prusac. [Pr.: -si-e-] – Prusian + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ps
P.S. (Abrev.) v. post-scriptum.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psalm
PSALM, psalmi, s. m. 1. Imn religios biblic; (la pl.) culegere formată din 151 de astfel de imnuri, cuprinsă în Vechiul Testament și care alcătuiește Psaltirea. 2. Imn, cântec (de factură religioasă); poezie (lirică). – Din sl. psalmŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmic
PSÁLMIC, -Ă, psalmici, -ce, adj. Care aparține psalmilor, privitor la psalmi; psaltic. – Psalm + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmist
PSALMÍST, psalmiști, s. m. 1. Autor sau cântăreț de psalmi. 2. (Art.) Nume dat regelui evreu David, considerat autorul psalmilor biblici. – Din fr. psalmiste, lat. psalmista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmodia
PSALMODIÁ, psalmodiez, vb. I. Tranz. A cânta sau a recita (după un anumit tipic) psalmi, rugăciuni sau alte cântări religioase. ♦ P. gener. A cânta, a citi sau a recita ceva în mod monoton. [Pr.: -di-a] – Din fr. psalmodier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmodic
PSALMÓDIC, -Ă, psalmodici, -ce, adj. Care aparține psalmodiei, privitor la psalmodie. – Din fr. psalmodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmodie
PSALMODÍE, psalmodii, s. f. Melodie bisericească monotonă, tărăgănată pe care se cântă psalmii și alte cântări religioase. ♦ P. gener. Cântare, recitare, declamare monotonă. – Din ngr. psalmodhía, fr. psalmodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalmodiere
PSALMODIÉRE, psalmodieri, s. f. Acțiunea de a psalmodia și rezultatul ei; mod specific de a psalmodia. [Pr.: -di-e-] – V. psalmodia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalt
PSALT, psalți, s. m. Cântăreț de strană în biserică; dascăl, cantor. – Din ngr. psáltis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psalterion
PSALTÉRION, psalterioane, s. n. Vechi instrument muzical cu coarde, de formă triunghiulară, folosit până în Evul Mediu. [Pr.: -ri-on] – Din fr. psaltérion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psaltic
PSÁLTIC, -Ă, psaltici, -ce, adj. Care aparține psalmilor, privitor la psalmi; psalmic. – Psalt + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psaltichie
PSALTICHÍE s. f. 1. Metodă de învățare a muzicii psaltice. 2. Manual de muzică psaltică. – Din ngr. psaltikí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psaltire
PSALTÍRE, psaltiri, s. f. Carte bisericească de ritual care cuprinde cei 151 de psalmi atribuiți regelui David și care face parte din Vechiul Testament. [Var.: saltíre s. f.] – Din sl. psaltyrĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psamata
Psamata = Psamathe.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

psamathe
Psamathe 1. Fiica lui Crotopus, regele din Argos, și mama lui Linus, pe care l-a născut unindu-se în taină cu zeul Apollo. Aflînd de existența copilului, Crotopus l-a ucis împreună cu Psamathe (v. și Linus). 2. Una dintre nereide. Cu Aeacus, regele Aeginei, a avut un fiu, pe nume Phocus. Cum acesta s-a dovedit deosebit de înzestrat la întrecerile sportive, a trezit dușmănia fraților săi vitregi – Telamon și Peleus – care l-au ucis. Drept răzbunare, Psamathe a trimis un lup uriaș care a devorat cirezile lui Peleus. Mai tîrziu ea s-a căsătorit din nou, de data aceasta cu Proteus, regele Aegyptului.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

psamit
PSAMÍT, psamite, s. n. (Geol.) 1. Material detritic care alcătuiește unele roci sedimentare. 2. Denumire pentru nisip sau gresie. – Din fr. psamite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psamom
PSAMÓM, psamoame, s. n. (Med.) Tumoare cu depozite asemănătoare nisipului, localizată la nivelul sistemului nervos. – Din fr. psammome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psamoterapie
PSAMOTERAPÍE, psamoterapii, s. f. Tratament medical extern cu ajutorul băilor sau al săculețelor cu nisip încălzite. – Din fr. psammothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psefit
PSEFÍT, psefite, s. n. (Geol.) 1. Material detritic alcătuit din fragmente de minereu, roci sau organisme cu dimensiuni mai mari de 2 mm. 2. Denumire pentru rocile sedimentare detritice grosiere. – Din fr. pséphite, engl. psephite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudartroză
PSEUDARTRÓZĂ, pseudartroze, s. f. Proces patologic care apare mai ales la bătrâni, din cauza neconsolidării capetelor osoase ale unei fracturi, și care are drept consecință crearea unei false articulații. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudo-
PSEUDO- Element de compunere care înseamnă „fals” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseud(o)-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoacid
PSEUDOACÍD, pseudoacizi, s. m. (Chim.) Acid anhidru care nu mai este electrochimic acid. [Pr.: pse-u-do-a-] – Pseudo- + acid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoalelă
PSEUDOALÉLĂ, pseudoalele, s. f. (Biol.) Genă care se comportă asemenea alelelor, dar se manifestă ca o singură unitate funcțională. [Pr.: pse-u-do-a-] – Din engl. pseudoallele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoanacreontic
PSEUDOANACREÓNTIC, -Ă, pseudoanacreontici, -ce, adj. Care este scris în genul anacreontic, cu aparență anacreontică. [Pr.: pse-u-do-a-na-cre-] – Pseudo- + anacreontic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoartist
PSEUDOARTÍST, -Ă, pseudoartiști, -ste, s. m. și f. Fals, pretins artist. [Pr.: pse-u-do-ar-] – Pseudo- + artist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudobacă
PSEUDOBÁCĂ, pseudobace, s. f. (Bot.) Bacă falsă la cucurbitacee. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + bacă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocilindru
PSEUDOCILÍNDRU, pseudocilindri, s. m. Formație cu aspect cilindric, alcătuită din aglutinări de celule, din conglomerate de cristale sau de săruri amorfe etc. prezente în urină. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cilindru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoclasificare
PSEUDOCLASIFICÁRE s. f. (Inform.) Clasificare de termeni depinzând de utilizator, care ia în considerare criteriile de relevanță definite de acesta ca funcție a unui anumit set de interogări, cu scopul de a forma clase de termeni care să ajute la extragerea documentelor relevante și excluderea celor nerelevante. (cf. engl. pseudoclassification < pref. pseudo- + classification = clasificare)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pseudococaină
PSEUDOCOCAÍNĂ s. f. (Farm.) Ester obținut alături de cocaină, din frunzele de coca, întrebuințat ca anestezic local. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cocaină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudococs
PSEUDOCÓCS, pseudococsuri, s. n. Produs obținut din cărbuni neaglutinați, cu proprietăți asemănătoare cocsului. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cocs.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocoloid
PSEUDOCOLOÍD, pseudocoloizi, s. m. (Chim.) Sistem dispers eterogen format din particule mai mari vizibile și din particule coloide. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + coloid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocreaţie
PSEUDOCREÁȚIE, pseudocreații, s. f. Creație falsă, fără valoare. [Pr.: pse-u-do-cre-a-] – Pseudo- + creație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocreație
PSEUDOCREÁȚIE, pseudocreații, s. f. Creație falsă, fără valoare. [Pr.: pse-u-do-cre-a-] – Pseudo- + creație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocuadrofonie
PSEUDOCUADROFONÍE s. f. Obținere a efectului cuadrofonic prin prelucrarea, cu diferite mijloace, a unui semnal stereofonic. [Pr.: pse-u-do-cu-a-] – Din fr. pseudoquadrophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudocultură
PSEUDOCULTÚRĂ, pseudoculturi, s. f. Cultură aparentă, falsă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cultură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudodemocraţie
PSEUDODEMOCRAȚÍE, pseudodemocrații, s. f. Democrație falsă, aparentă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + democrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudodemocrație
PSEUDODEMOCRAȚÍE, pseudodemocrații, s. f. Democrație falsă, aparentă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + democrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudodipter
PSEUDODIPTÉR, pseudiptere, s. n. Templu antic, în care distanța dintre colonadă și pereții cellei era egală cu distanța a două intercolonamente plus o grosime de coloană. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudodiptère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoetimologism
PSEUDOETIMOLOGÍSM s. n. Sistem ortografic intermediar între cel etimologic și cel fonetic. [Pr.: pse-u-do-e-] – Pseudo- + etimologism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoglobulină
PSEUDOGLOBULÍNĂ, pseudoglobuline, s. f. v. ACCELERINĂ. s. f. pseudoglobulină termolabilă care intervine în coagularea sângelui. – [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pseudohermafroditism
PSEUDOHERMAFRODITÍSM s. n. Anomalie în care caracterele sexuale aparente sunt opuse sexului respectiv; androginie (2). [Pr.: pse-u-] – Cf. fr. pseudo-hermaphrodisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudolichid
PSEUDOLICHÍD adj. v. FLUIDIZARE. Acțiunea de a fluidiza și rezultatul ei; procedeu industrial de trecere forțată a unui fluid printr-un strat de pulbere cu o viteză convenabilă pentru a aduce sistemul solid-fluid într-o stare pseudolichidă cu proprietăți asemănătoare lichidelor. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pseudoliterat
PSEUDOLITERÁT, -Ă, pseudoliterați, -te, s. m. și f. Fals, pretins literat. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + literat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoliteratură
PSEUDOLITERATÚRĂ, pseudoliteraturi, s. f. Literatură lipsită de valoare. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + literatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudomembrană
PSEUDOMEMBRÁNĂ, pseudomembrane, s. f. Membrană formată pe amigdale, pe cerul gurii și în nas, în unele boli ca anghina difterică, laringită etc. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudo-membrane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudometaforă
PSEUDOMETÁFORĂ, pseudometafore, s. f. Falsă metaforă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + metaforă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudomorfoză
PSEUDOMORFÓZĂ, pseudomorfoze, s. f. Transformare fizică sau chimică a unui mineral, cu păstrarea formei exterioare inițiale a cristalelor. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudomorphose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudonim
PSEUDONÍM, pseudonime, s. n. Nume creat sau adoptat sub care cineva își ascunde adevărata identitate, folosit mai ales de autorii operelor literare, artistice etc. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudonyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoparazit
PSEUDOPARAZÍT, pseudoparaziți, s. m. (Biol.) Plantă sau animal care are unele asemănări cu plantele și animalele parazite. [Pr.: pse-u-] – Din fr., engl. pseudoparasite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudopatriot
PSEUDOPATRIÓT, -Ă, pseudopatrioți, -te, s. m. și f. Fals, pretins patriot (1); patriotard. [Pr.: pse-u-do-pa-tri-ot] – Pseudo- + patriot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudopatriotic
PSEUDOPATRIÓTIC, -Ă, pseudopatriotici, -ce, adj. Cu pretins caracter patriotic. [Pr.: pse-u-do-pa-tri-o-] – Pseudo- + patriotic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudopod
PSEUDOPÓD, pseudopode, s. n. Prelungire temporară a protoplasmei unor protozoare sau a unor celule (ca leucocitele), care servește la locomoție și la prinderea prăzii. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoprefix
PSEUDOPREFÍX, pseudoprefixe, s. n. (Lingv.) Element de compunere sau cuvânt cu ajutorul căruia se formează (în compunerea savantă) termeni științifici și tehnici; prefixoid. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + prefix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoprefixa
PSEUDOPREFIXÁ, pseudoprefixez, vb. I. Tranz. A forma un nou cuvânt cu ajutorul unui pseudoprefix. [Pr.: pse-u-] – Din pseudoprefix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoprefixare
PSEUDOPREFIXÁRE, pseudoprefixări, s. f. Acțiunea de a pseudoprefixa și rezultatul ei. [Pr.: pse-u-] – V. pseudoprefixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoprefixat
PSEUDOPREFIXÁT, -Ă, pseudoprefixați, -te, adj. (Despre cuvinte) Care este format cu ajutorul unui pseudoprefix. [Pr.: pse-u-] – V. pseudoprefixa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoproblemă
PSEUDOPROBLÉMĂ, pseudoprobleme, s. f. Falsă problemă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + problemă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoscorpie
PSEUDOSCÓRPIE, pseudoscorpii, s. f. (La pl.) Subclasă a arahnidelor cu apendice în formă de clește, cu o glandă secretoare; (și la sg.) insectă din această subclasă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + scorpie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoscorpion
PSEUDOSCORPIÓN, pseudoscorpioni, s. m. (Entom.) Insectă asemănătoare cu scorpionul, fără coadă și fără venin. [Pr.: pse-u-do-scor-pi-on] – Din fr. pseudo-scorpion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudostereofonie
PSEUDOSTEREOFONÍE s. f. Procedeu de reproducere a sunetelor care imită efectul stereofonic și care constă în trimiterea sunetelor din toate părțile, nefiind posibilă localizarea sursei sonore. [Pr.: pse-u-do-ste-re-o-] – Din fr. pseudostéréophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoştiinţă
PSEUDOȘTIÍNȚĂ s. f. Falsă știință, pretinsă cunoaștere a realității. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoștiință
PSEUDOȘTIÍNȚĂ s. f. Falsă știință, pretinsă cunoaștere a realității. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + știință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoştiinţific
PSEUDOȘTIINȚÍFIC, -Ă, pseudoștiințifici, -ce, adj. Fals, aparent științific. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + științific.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pseudoștiințific
PSEUDOȘTIINȚÍFIC, -Ă, pseudoștiințifici, -ce, adj. Fals, aparent științific. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + științific.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psi
PSI, psi, s. m. A douăzeci și treia literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetelor ps. ♦ A patruzecea literă a alfabetului chirilic, corespunzând sunetelor ps și numărului 700. – Din gr. psi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihagog
PSIHAGÓG, -Ă, psihagogi, -ge, s. m. și f. Specialist în psihagogie. – Din fr. psychagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihagogic
PSIHAGÓGIC, -Ă, psihagogici, -ce, adj. Referitor la psihagogie, de psihagogie. – Din fr. psychagogique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihagogie
PSIHAGOGÍE s. f. Ramură a psihopedagogiei reeducării și a psihoterapiei care se ocupă de recuperarea personalității deformate, potrivit exigențelor și normelor sociomorale. – Din fr. psychagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihanalist
PSIHANALÍST, -Ă, psihanaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu psihanaliza, specialist în psihanaliză; adept al concepției psihanalitice. – Din fr. psychanalyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihanalitic
PSIHANALÍTIC, -Ă, psihanalitici, -ce, adj. Care aparține psihanalizei, privitor la psihanaliză; care se bazează pe psihanaliză. – Din fr. psychanalytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihanalizare
PSIHANALIZÁRE s. f. v. psihanaliza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psihanaliză
PSIHANALÍZĂ s. f. Orice tehnică de cercetare psihologică și de psihoterapie prin explorarea inconștientului; p. restr. doctrina psihologică și metoda terapeutică a lui S. Freud, având ca nucleu relațiile dinamice dintre conștient și inconștient, individ (cu impulsurile sale sexuale) și societate (cu cenzura morală). – Din fr. psychanalyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihastenic
PSIHASTÉNIC, -Ă, psihastenici, -ce, s. m. și f. Persoană care suferă de psihastenie. – Din fr. psychasthénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihastenie
PSIHASTENÍE, psihastenii, s. f. Formă de nevroză caracterizată prin obsesii și fobii, prin stări de nehotărâre și nesiguranță etc. – Din fr. psychasthénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihe
Psihe = Psyche.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

psihedelic
PSIHEDÉLIC, -Ă, psihedelici, -ce, adj. 1. Referitor la psihedelism. 2. Care se caracterizează prin efecte de lumină, culoare, atmosferă sonoră etc.; care evocă viziuni, halucinații, vise produse prin drogare. Muzică psihedelică. Pictură psihedelică. – Din engl. psychedelic, fr. psychédélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihedelism
PSIHEDELÍSM s. n. Stare de visare trează, specifică, dată de unele halucinogene, constând într-o debordare delirantă de idei și o distorsiune a faptelor și imaginilor reale care pot merge până la halucinații. – Din fr. psychédélisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihiatric
PSIHIÁTRIC, -Ă, psihiatrici, -ce, adj. Care ține de psihiatrie, privitor la psihiatrie. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. psychiatrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihiatrie
PSIHIATRÍE s. f. Disciplină medicală care se ocupă cu studiul bolilor psihice și tratamentul lor. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. psychiatrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihiatrizare
PSIHIATRIZÁRE s. f. v. psihiatriza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psihiatru
PSIHIÁTRU, -Ă, psihiatri, -e, s. m. și f. Medic specialist în psihiatrie. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. pshychiatre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihic
PSÍHIC, -Ă, psihici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. Structură sufletească proprie unui individ. 2. Adj. Care aparține psihicului (1), privitor la psihic. – Din germ. psychisch, fr. psychique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihism
PSIHÍSM s. n. Totalitatea fenomenelor psihice proprii unui individ sau unei colectivități; viață psihică. – Din fr. psychisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoanaleptic
PSIHOANALÉPTIC, -Ă, psihoanaleptici, -ce, adj., s. n. (Farm.) (Substanță psihotropă) cu acțiune euforizantă. [Pr.: -ho-a-] – Din fr. psychoanaleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoanalgezie
PSIHOANALGEZÍE, psihoanalgezii, s. f. (Med.) Calmare a senzațiilor dureroase prin psihoterapie. [Pr.: -ho-a-] – Din fr. psychoanalgésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihobiogramă
PSIHOBIOGRÁMĂ, psihobiograme, s. f. Examen al dezvoltării personalității în relație cu dezvoltarea biologică; (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de examen. [Pr.: -bi-o-] – Psiho[logic] + biogramă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihochirurgie
PSIHOCHIRURGÍE s. f. Termen generic pentru metodele chirurgicale de tratament al bolilor psihice. – Din fr. psychochirurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihodiagnostic
PSIHODIAGNÓSTIC, -Ă, psihodiagnostici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. Rezultat al psihodiagnozei. 2. Adj. Cu caracter de psihodiagnoză, de psihodiagnoză. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. psychodiagnostique, engl. psychodiagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihodiagnoză
PSIHODIAGNÓZĂ, psihodiagnoze, s. f. (Med.) Punere în evidență a trăsăturilor sau a tulburărilor de personalitate prin mijloace psihologice (teste, observație etc.). [Pr.: -di-ag-] – Din fr. psychodiagnose, engl. psychodiagnosis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihodramatic
PSIHODRAMÁTIC, -Ă, psihodramatici, -ce, adj. Cu caracter de psihodramă. – Din fr. psychodramatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihodramă
PSIHODRÁMĂ, psihodrame, s. f. 1. (Psih.) Metodă de investigare și de diagnosticare, precum și de terapeutică modernă care utilizează jocul dramatic improvizat pe o temă dată pentru dezvăluirea gândurilor și a atitudinilor bolnavului psihic. 2. (În sociologie) Test folosit ca mijloc de selecție a candidaților la anumite posturi care necesită multă dezinvoltură în contactul cu publicul. – Din fr. psychodrame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoendocrinologie
PSIHOENDOCRINOLOGÍE s. f. Ramură a endocrinologiei care studiază influența sistemului endocrin asupra psihicului. – Din fr. psycho-endocrinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihofarmacologie
PSIHOFARMACOLOGÍE s. f. Studiul întrebuințării și al efectelor substanțelor farmaceutice asupra psihicului. – Din fr. psychopharmacologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihofizic
PSIHOFÍZIC, -Ă, psihofizici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Curent psihologic care studiază pe cale experimentală raporturile cantitative dintre intensitatea stimulilor fizici și intensitatea stărilor psihice corespunzătoare, dând o formulare matematică concluziilor obținute. 2. Adj. Care aparține psihofizicii (1), privitor la psihofizică. 3. Adj. Care aparține psihicului și fizicului, privitor la psihic și la fizic. – Din germ. Psychophysik, fr. psychophysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihofiziologic
PSIHOFIZIOLÓGIC, -Ă, psihofiziologici, -ce, adj. Care aparține psihofiziologiei, privitor la psihofiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. psychophysiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihofiziologie
PSIHOFIZIOLOGÍE s. f. Parte a psihologiei care.se ocupă cu studierea mecanismelor neurofiziologice ale fenomenelor psihice; psihologie fiziologică. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. psychophysiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihogen
PSIHOGÉN, -Ă, psihogeni, -e, adj. Care ia naștere datorită cauzelor psihice. – Din fr. psychogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihogeneză
PSIHOGENÉZĂ s. f. Studiul nașterii și al dezvoltării funcțiilor psihice la om. ♦ Procesul apariției unei boli din cauze psihice. – Din fr. psychogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihogramă
PSIHOGRÁMĂ, psihograme, s. f. (Psih.) Caracterizare psihologică detaliată a structurii și dezvoltării personalității unui individ; (concr.) buletin care cuprinde o astfel de caracterizare. – Din fr. psychogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoigienă
PSIHOIGIÉNĂ s. f. Domeniu al psihiatriei care se ocupă de măsurile de igienă impuse de diferite categorii de activitate. [Pr.: -ho-i-gi-e-] – Psiho[logie] + igienă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psiholeptic
PSIHOLÉPTIC, -Ă, psiholeptici, -ce, adj., s. n. (Medicament psihotrop) cu acțiune hipnotică, sedativă. – Din fr. psycholeptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psiholingvist
PSIHOLINGVÍST, -Ă, psiholingviști, -ste, s. m. și f. Specialist în psiholingvistică. – Din fr. psycholinguiste, engl. psycholinguist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psiholingvistic
PSIHOLINGVÍSTIC, -Ă, psiholingvistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină care studiază limbajul ca formă de manifestare a psihicului uman, legitățile producerii și recepționării enunțurilor. 2. Adj. Care aparține psiholingvisticii (1), privitor la psiholingvistică. – Din fr. psycholinguistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psiholog
PSIHOLÓG, -Ă, psihologi, -ge, s. m. și f. 1. (Rar la f.) Observator fin, dotat cu capacitatea de a sesiza și de a analiza viața sufletească a cuiva; cunoscător al sufletului omenesc. 2. Persoană specializată în studiul psihologiei. – Din fr. psychologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologic
PSIHOLÓGIC, -Ă, psihologici, -ce, adj. Care aparține psihologiei, privitor la psihologie sau la fenomenele care fac parte din acest domeniu de cercetare; sufletesc. ◊ Expr. Moment psihologic = moment potrivit pentru a influența pe cineva sau pentru a determina producerea unui anumit fapt. – Din fr. psychologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologiceşte
PSIHOLOGICÉȘTE adv. (Înv.) Din punct de vedere psihologic; sufletește. – Psihologic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologicește
PSIHOLOGICÉȘTE adv. (Înv.) Din punct de vedere psihologic; sufletește. – Psihologic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologie
PSIHOLOGÍE s. f. 1. Știință care se ocupă cu studiul psihicului (1), al legității proceselor psihice (cognitive, afective, voliționale) și al însușirilor psihice ale persoanei (caracter, temperament etc.). 2. Totalitatea fenomenelor psihice care caracterizează un individ sau o colectivitate; concepție, mentalitate. 3. Totalitatea proceselor psihice care condiționează o activitate. – Din fr. psychologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologism
PSIHOLOGÍSM s. n. Orientare, tendință, concepție care extinde cauzalitatea psihologică la interpretarea unor fenomene din alte domenii ale realității. – Din fr. psychologisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologist
PSIHOLOGÍST, -Ă, psihologiști, -ste, adj. Care aparține psihologismului, privitor la psihologism. – Din fr. psychologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologiza
PSIHOLOGIZÁ, psihologizez, vb. I. Tranz. A face să capete un (pronunțat) caracter psihologic. – Din fr. psychologiser, engl. psychologize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihologizant
PSIHOLOGIZÁNT, -Ă, psihologizanți, -te, adj. Care acordă o importanță exagerată factorului psihologic. – Din fr. psychologisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihomanţie
PSIHOMANȚÍE s. f. Ghicirea viitorului prin invocarea spiritelor celor morți. – Din fr. psychomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihomanție
PSIHOMANȚÍE s. f. Ghicirea viitorului prin invocarea spiritelor celor morți. – Din fr. psychomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihometrie
PSIHOMETRÍE s. f. Măsurare a fenomenelor psihologice prin teste. – Din fr. psychometrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihomotor
PSIHOMOTÓR, -OÁRE, psihomotori, -oare, adj. Care se referă la funcțiile motrice realizate prin activitatea nervoasă superioară; determinat de aceste funcții. ◊ Centru psihomotor = regiune a scoarței cerebrale care intră în acțiune sub influența unei excitații cerebrale fizice. – Din fr. psychomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihomotoriu
PSIHOMOTÓRIU adj. v. MANIE (1). Boală mintală manifestată prin euforie, stare de excitație psihomotorie, logoree, halucinații, incoerență a gândirii etc.; p.ext. idee fixă care preocupă pe cineva. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psihomotoriu
PSIHOMOTÓRIU, -IE, psihomotorii, adj. – V. psihomotor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psihonevroză
PSIHONEVRÓZĂ, psihonevroze, s. f. (Med.) Nevroză. – Din fr. psychonévrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopat
PSIHOPÁT, -Ă, psihopați, -te, s. m. și f. Persoană care suferă de psihopatie. – Din fr. psychopathe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopatic
PSIHOPÁTIC, -Ă, psihopatici, -ce, adj. Care ține de psihopatie, privitor la psihopatie. – Din fr. psychopathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopatie
PSIHOPATÍE, psihopatii, s. f. Boală psihică; spec. stare morbidă caracterizată prin tulburări de afectivitate, de comportament sau de caracter. – Din fr. psychopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopatolog
PSIHOPATOLÓG, -Ă, psihopatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în psihopatologie. – Din psihopatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopatologic
PSIHOPATOLÓGIC, -Ă, psihopatologici, -ce, adj. Care aparține psihopatologiei, privitor la psihopatologie. – Din fr. psychopathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopatologie
PSIHOPATOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu tulburările activității psihice; patologia psihicului. – Din fr. psychopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopedagog
PSIHOPEDAGÓG, -Ă, psihopedagogi, -ge, s. m. și fr (Rar la f.) Specialist în psihopedagogie. – Din psihopedagogie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihopedagogie
PSIHOPEDAGOGÍE s. f. Aplicarea metodelor psihologiei experimentale în pedagogie. – Din fr. psychopédagogie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoprofesiogramă
PSIHOPROFESIOGRÁMĂ, psihoprofesiograme, s. f. Profesiogramă a reacțiilor psihice specifice unui individ. [Pr.: -si-o-] – Din fr. psychoprofessiogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosexologie
PSIHOSEXOLOGÍE s. f. Psihologie a sexelor. – Din fr. psychosexologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosocial
PSIHOSOCIÁL, -Ă, psihosociali, -e, adj. Cu caracter de psihologie socială, de psihologie socială. [Pr.: -ci-al] – Din fr. psychosocial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosociolog
PSIHOSOCIOLÓG, -Ă, psihosociologi, -ge, s. m. și f. Specialist în psihosociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosociologic
PSIHOSOCIOLÓGIC, -Ă, psihosociologici, -ce, adj. Cu caracter de psihosociologie, al psihosociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosociologie
PSIHOSOCIOLOGÍE s. f. Studiul psihologic al fenomenelor sociale. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihosomatic
PSIHOSOMÁTIC, -Ă, psihosomatici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină medicală care studiază originea psihică a unor boli și folosirea mijloacelor psihologice în terapia lor. 2. Adj. De psihosomatică (1). – Din fr. psychosomatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihotehnică
PSIHOTÉHNICĂ s. f. Ramură a psihologiei care studiază problemele activității oamenilor sub aspectul practic, aplicativ în industrie, comerț, transporturi etc. – Din fr. psychotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihotehnician
PSIHOTEHNICIÁN, -Ă, psihotehnicieni, -e, s. m. și f. Specialist în psihotehnică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. psychotechnicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoterapeut
PSIHOTERAPEÚT, -Ă, psihoterapeuți, -te, s. m. și f. Medic specialist în psihoterapeutică. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. psychothérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoterapeutic
PSIHOTERAPEÚTIC, -Ă, psihoterapeutici, -ce, s. f., adj. (Med.) 1. S. f. Psihoterapie. 2. Adj. Psihoterapic. [Pr.: -pe-u-] – Din fr. psychothérapeutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoterapic
PSIHOTERÁPIC, -Ă, psihoterapici, -ce, adj. Care aparține psihoterapiei, privitor la psihoterapie. – Din fr. psychothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoterapie
PSIHOTERAPÍE s. f. Metodă de tratare a tulburărilor psihice sau organice prin metode psihologice. – Din fr. psychothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihotonic
PSIHOTÓNIC, -Ă, psihotonici, -ce, adj., s. n. (Medicament, substanță) care are o acțiune stimulentă asupra funcțiilor psihice. – Din fr. psychotonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihotronic
PSIHOTRÓNIC, psihotronici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină biofizică care studiază interacțiunile psihice la distanță. 2. Adj. De psihotronică (1). – Din engl. psychotronics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihotrop
PSIHOTRÓP, -Ă, psihotropi, -e, adj., s. n. (Medicament) cu acțiune asupra psihicului. – Din fr. psychotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihoză
PSIHÓZĂ, psihoze, s. f. Boală psihică manifestată prin tulburări ale comportamentului, gândirii sau afectivității de care bolnavul nu este conștient și care necesită izolarea acestuia. ♦ Stare de spirit bolnăvicioasă, caracterizată printr-o surescitare obsedantă și contagioasă, creată de cauze exterioare; obsesie, idee fixă. – Din fr. psychose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihrofil
PSIHROFÍL, -Ă, psihrofili, -e, adj., s. m. și f. (Biol.) (Animal sau plantă) care trăiește la temperaturi scăzute; criofil. – Din fr. psychrophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihrofit
PSIHROFÍT, -Ă, psihrofiți, -te, adj., s. f. v. PSICROFIT. – [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psihrometru
PSIHROMÉTRU, psihrometre, s. n. Higrometru utilizat pentru determinarea umidității atmosferice. – Din fr. psychromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psihroterapie
PSIHROTERAPÍE s. f. v. psicroterapie.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

psilofitală
PSILOFITÁLĂ, psilofitale, s. f. (La pl.) Grup de plante criptogame devoniene din încrengătura pteridofitelor; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din lat. psilophytale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psilofită
PSILOFÍTĂ, psilofite, s. f. Plantă critpogamă cu tulpinile ramificate dihotomic, care se înmulțește prin spori. – Din fr. psilophyton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psilomelan
PSILOMELÁN s. n. Oxid natural de mangan, de culoare neagră, care se găsește în zăcămintele de mangan. – Din fr. psilomélane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psitacism
PSITACÍSM s. n. (Med.) Reproducere mecanică a celor auzite sau citite, fără a le înțelege. – Din fr. psittacisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psitacoză
PSITACÓZĂ, psitacoze, s. f. Boală infecțioasă provocată de un microorganism transmis mai ales de papagali; boala papagalilor. – Din fr. psittacose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psoas
PSÓAS, psoași, s. m. (Anat.) Fiecare dintre cei doi mușchi inserați pe fața anterioară a vertebrelor lombare și la capătul femurului, care ajută la flexiunea coapsei față de trunchi. – Din fr. psoas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psofometru
PSOFOMÉTRU, psofometre, s. n. Aparat care măsoară perturbațiile introduse într-un circuit telefonic de circuitele învecinate. – Din fr. psophomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psoriazic
PSORIÁZIC, -Ă, psoriazici, -ce, adj. (Med.) Referitor la psoriazis, de psoriazis; asemănător psoriazisului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. psoriasique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psoriazis
PSORIÁZIS s. n. Boală de piele caracterizată prin descuamări abundente, localizate în diverse regiuni ale corpului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. psoriasis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pst
PST interj. Cuvânt cu care se atrage atenția cuiva să tacă, să asculte etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

psyche
Psyche, tînără vestită pentru frumusețea ei și care, datorită acestui fapt, și-a atras asupră-și gelozia Aphroditei. Pentru a împlini porunca unui oracol, părinții lui Psyche au părăsit-o pe un munte înalt, de unde – spunea oracolul – avea să vină s-o ia de nevastă un mostru înspăimîntător. Într-adevăr, Psyche a fost luată de vînt și dusă într-un palat îndepărtat. Acolo un necunoscut, care n-o întîlnea decît noaptea și al cărui chip în felul acesta Psyche nu putea să-l vadă – a făcut-o soția sa și stăpîna unor bogății nemăsurate. Psyche a trăit astfel o vreme, fericită. Condiția acestei fericiri era însă ca ea să nu caute să vadă, niciodată, chipul soțului iubit. Împinsă de curiozitate, Psyche a încălcat însă jurămîntul. O dată, noaptea, ea a aprins în taină un opaiț și la lumina lui a văzut, în locul unui monstru îngrozitor cum bănuia, un tînăr nespus de frumos care dormea alături de ea. Zeul Eros – căci acesta era frumosul tînăr – mînios pe faptul că Psyche i-a încălcat porunca, a părăsit-o în acel moment, dispărînd în văzduh. Cuprinsă de desperare, Psyche a pornit atunci să cutreiere lumea pe urmele lui. După multe căutări zadarnice, ea a poposit în palatul Aphroditei. Acolo zeița cea geloasă a pus-o la multe încercări și trude pînă în ziua cînd, făcîndu-i-se milă de nenorocirea ei, zeul Eros, care o iubea totuși, a luat-o cu sine pe Psyche în ceruri unde, cu voia lui Zeus, a făcut-o nemuritoare, trăind veșnic alături de ea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pteranodon
PTERANODÓN, pteranodoni, s. m. Reptilă zburătoare fosilă din ordinul pterozaurienilor, cu aripi foarte mari. – Din fr. ptéranodon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pteridofită
PTERIDOFÍTĂ, pteridofite, s. f. (La pl.) încrengătură de plante superioare cu rădăcină, tulpină și frunze, care se înmulțesc prin spori; (și la sg.) plantă din această încrengătură; criptogamă vasculară. – Din fr. ptéridophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pteridologie
PTERIDOLOGÍE s. f. Ramură a botanicii care studiază ferigile. – Din engl. pteridology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pteridospermă
PTERIDOSPÉRMĂ, pteridosperme, s. f. (La pl.) Grup de gimnosperme primitive asemănătoare cu ferigile, care se înmulțesc prin semințe; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. ptéridospermée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pterigotă
PTERIGÓTĂ, pterigote, s. f. (La pl.) Subclasă de insecte superioare, cuprinzând toate insectele cu aripi; (și la sg.) insectă din această subclasă. – Din fr. ptérygote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pterodactil
PTERODACTÍL, pterodactili, s. m. Gen de reptile fosile zburătoare, de mărimea unei vrăbii. – Din fr. ptérodactyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pterodon
PTERODÓN, pterodoni, s. m. (La pl.) Gen de mamifere carnivore fosile din eocen, asemănătoare cu hienele; (și la sg.) mamifer din acest gen. – Din fr. ptérodon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pteropod
PTEROPÓD, -Ă, pteropozi, -de, adj., s. n. 1. Adj. Care are picioare proprii pentru înotat. 2. S. n. (La pl.) Ordin de moluște gasteropode care trăiesc în planctonul marin; (și la sg.) moluscă din acest ordin. – Din fr. ptéropode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pterozaurian
PTEROZAURIÁN, pterozaurieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile fosile adaptate pentru zbor; (și la sg.) reptilă din acest ordin. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. ptérosaurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptialagog
PTIALAGÓG, -Ă, ptialagogi, -ge, adj. (Med.) Care activează salivația. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyalagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptialină
PTIALÍNĂ s. f. Enzimă secretată de glandele salivare, care are proprietatea de a transforma amidonul din alimente în maltoză și glucoză. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyaline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptialism
PTIALÍSM s. n. Salivație exagerată care apare în unele afecțiuni. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptiu
PTIU interj. Cuvânt care sugerează acțiunea de a scuipa și care exprimă dispreț, dezgust sau mirare în fața unui lucru neașteptat. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptomaină
PTOMAÍNĂ, ptomaine, s. f. Substanță toxică azotată, rezultată din putrefacția materiilor organice de origine animală. – Din fr. ptomaïne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptoză
PTÓZĂ, ptoze, s. f. Fenomen patologic constând în deplasarea în jos a unui organ, de obicei ca urmare a slăbirii și a relaxării unor ligamente de susținere. – Din fr. ptôse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptru
PTRU interj. (Pop.) Cuvânt cu care se opresc sau se cheamă caii sau măgarii. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ptuşire
PTUȘÍRE s. f. v. PTUȘI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ptușire
PTUȘÍRE s. f. v. PTUȘI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ptuşit
PTUȘÍT adj. v. PTUȘI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ptușit
PTUȘÍT adj. v. PTUȘI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pu
PU interj. (Repetat) Cuvânt care imită strigătul pupezei. [Var.: pup interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pu-pu-pup
PU-PU-PÚP interj. Cuvânt care imită strigătul pupezei. [Var.: pu-púp interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pu-pup
PU-PÚP interj. v. pu-pu-pup.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pub
PUB, puburi, s. n. Bar, tavernă. [Pr.: pab] – Din engl. pub.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubalgie
PUBALGÍE, pubalgii, s. f. Afecțiune dureroasă a pubisului (simfizei pubiene) și a mușchilor sau a tendoanelor din apropiere.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pubelă
PUBÉLĂ, pubele, s. f. Recipient portabil pentru gunoiul menajer. – Din fr. poubelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puber
PÚBER, -Ă, puberi, -e, adj., s. m. și f. (Om) ajuns la vârsta pubertății. [Acc. și pubér] – Din lat. puber, fr. pubère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puberal
PUBERÁL, -Ă, puberali, -e, adj. Care aparține pubertății, privitor la pubertate. – Puber + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubertate
PUBERTÁTE s. f. Perioadă a vieții omenești situată între copilărie și adolescență, caracterizată prin maturizarea glandelor sexuale, prin apariția caracterelor sexuale secundare și printr-o dezvoltare psihică intensă. – Din fr. puberté, lat. pubertas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubescent
PUBESCÉNT, -Ă, pubescenți, -te, adj. 1. (Bot.) (Despre frunze, tulpini etc.) Care este acoperit cu peri fini și mici, ca un puf. 2. (Despre adolescenți) Care a dobândit o pilozitate ca acea a adultului. – Din fr. pubescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubescenţă
PUBESCÉNȚĂ, pubescențe, s. f. 1. (Bot.) Stare a tulpinilor sau a frunzelor pubescente. 2. Situația de pubescent (2). – Din fr. pubescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubescență
PUBESCÉNȚĂ, pubescențe, s. f. 1. (Bot.) Stare a tulpinilor sau a frunzelor pubescente. 2. Situația de pubescent (2). – Din fr. pubescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubian
PUBIÁN, -Ă, pubieni, -e, adj. Care aparține pubisului, privitor la pubis. [Pr.: -bi-an] – Din fr. pubien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pubis
PÚBIS, pubisuri, s. n. Os-pereche care formează partea anterioară a oaselor iliace. [Pl. și: pubise] – Din fr. pubis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

public
PUBLIC, -Ă, publici, -ce, s. n., adj. 1. S. n. sg. Colectivitate mare de oameni; mulțime, lume; spec. totalitatea persoanelor care asistă la un spectacol, la o conferință etc. ◊ Marele public = ansamblu de persoane considerate în raport cu participarea la un eveniment cultural, social, artistic etc. ◊ Loc. adj. și adv. În public = (care are loc) în fața unui anumit număr de persoane, în văzul lumii. 2. Adj. Care aparține unei colectivități umane sau provine de la o asemenea colectivitate; care privește pe toți, la care participă toți. ◊ Opinie publică = părere, judecată a colectivității; p. ext. public (1). ♦ Care are loc în prezența unui mare număr de oameni. 3. Adj. Al statului, de stat; care privește întregul popor; pus la dispoziția tuturor. ◊ Viața publică = viața politică-administrativă a unui stat; activitatea unei persoane în legătură cu funcțiile de stat pe care le ocupă. Grădină publică = parc. Drept public = subîmpărțire mai veche a dreptului, care se ocupa de relațiile persoanelor cu statul. Forță publică = poliție. Datorie publică = datorie a statului, rezultată din împrumuturi interne și externe. învățământ public sau instrucție, școală publică = învățământ sau școală organizate și controlate de stat. ♦ (Despre persoane) Care ocupă o funcție în stat. – Din lat. publicus, fr. public.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publica
PUBLICÁ, públic, vb. I. Tranz. A face cunoscut tuturor ceva prin tipărire, afișare etc.; a face să apară, a tipări cărți, articole, informații etc. – Din lat. publicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicabil
PUBLICÁBIL, -Ă, publicabili, -e, adj. Care poate fi publicat. – Publica + suf. -bil. Cf. fr. publiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publican
PUBLICÁN, publicani, s. m. Persoană care strângea impozitele la romani. – Din lat. publicanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicare
PUBLICÁRE s. f. Acțiunea de a publica și rezultatul ei; tipărire, apariție. ♦ (Înv.; concr.) Publicație. – V. publica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicarisit
PUBLICARISÍT adj. v. publicarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

publicaţie
PUBLICÁȚIE, publicații, s. f. Faptul de a publica; (concr.) ceea ce se tipărește, se afișează; spec. tipăritură cu apariție periodică. – Din fr. publication, lat. publicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicație
PUBLICÁȚIE, publicații, s. f. Faptul de a publica; (concr.) ceea ce se tipărește, se afișează; spec. tipăritură cu apariție periodică. – Din fr. publication, lat. publicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicăluire
PUBLICĂLUÍRE s. f. v. publicălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

publicăluit
PUBLICĂLUÍT adj. v. publicălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

publicist
PUBLICÍST, -Ă, publiciști, -ste, s. m. și f. Persoană care publică periodic lucrări cu caracter politic, social, cultural; persoană care publică articole în presă. – Din fr. publiciste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicistic
PUBLICÍSTIC, -Ă, publicistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Totalitatea publicațiilor periodice dintr-o anumită epocă, considerate ca mijloc de informare a publicului; presă. ♦ Îndeletnicirea publicistului. 2. Adj. Care aparține publiciștilor sau publicisticii (1), privitor la publiciști sau la publicistică. – Publicist + suf. -ic. Cf. germ. publizistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicitar
PUBLICITÁR, -Ă, publicitari, -e, adj. Care aparține publicității, privitor la publicitate, care servește publicitatea; care se ocupă de publicitate. – Din fr. publicitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

publicitate
PUBLICITÁTE s. f. Faptul de a face cunoscut un lucru publicului; difuzare de informații în public; caracterul a ceea ce este public. ♦ Agenție (sau birou) de publicitate = birou unde se pot da, pentru a fi publicate în ziare sau difuzate prin radio și televiziune, anunțuri (cu caracter particular). Mica publicitate = rubrică a unui cotidian în care se publică anunțuri cu caracter particular. Agent de publicitate = persoană angajată de o firmă comercială pentru a face reclamă mărfurilor ei. ◊ Loc. vb. A da publicității = a publica. – Din fr. publicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puc
PUC, pucuri, s. n. Obiect în formă de disc, făcut din cauciuc tare, folosit la jocul de hochei pe gheață. – Din engl. puck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchi
PUCHI, puchi, s. m. (Reg.) Urdoare. ◊ Pată mare. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchină
PUCHÍNĂ, puchini, s. f. (Reg.) Urdoare. – Et. nec. Cf. puchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchinos
PUCHINÓS, -OÁSĂ, puchinoși, -oase, adj. (Reg. și fam.; adesea substantivat) Plin de puchini; urduros, puchios; p. ext. murdar. – Puchină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchios
PUCHIÓS, -OÁSĂ, puchioși, -oase, adj. (Reg.) Puchinos. – Puchi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchiţel
PUCHIȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puchiței, -ele, s. m. și f. (Pop.) Mic desen, de obicei rotund, pe un fond de altă culoare; picățea. – Cf. puchi, picățea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puchițel
PUCHIȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puchiței, -ele, s. m. și f. (Pop.) Mic desen, de obicei rotund, pe un fond de altă culoare; picățea. – Cf. puchi, picățea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puci
PUCI, puciuri, s. n. Acțiune armată a unui grup politic militar care are drept scop răsturnarea puterii de stat printr-un atac neașteptat. – Din germ. Putsch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puciognă
PUCIÓGNĂ, puciogne, s. f. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe, care crește prin semănături (Bifora radians). – Cf. pucios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pucios
PUCIÓS, -OÁSĂ, pucioși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Înv. și pop.) Care miroase urât (a sulf); puturos. 2. S. f. (Pop.) Sulf. ◊ Apă-de-pucioasă = apă (minerală) sulfuroasă. – Lat. *puteosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pucist
PUCÍST, puciști, s. m. Participant la un puci. – Din germ. Putschist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pud
PUD, puduri, s. n. Unitate (rusească) de măsură pentru greutăți egală cu 16,38 kg. – Din rus. pud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudel
PUDÉL, pudeli, s. m. 1. Caniș. 2. (În sintagma) Pudel pointer = rasă de câini de mărime mijlocie, cu părul lung și lățos, ușor de dresat, folosită la vânatul păsărilor acvatice. [Var.; (rar) pudl s. m.] – Din germ. Pudel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudibond
PUDIBÓND, -Ă, pudibonzi, -de, adj. (Livr.) Care afișează o pudoare exagerată. [Var.: pudibúnd adj.] – Din fr. pudibond, lat. pudibundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudibonderie
PUDIBONDERÍE, (2) pudibonderii, s. f. 1. (Livr.) Afectare a unei pudori exagerate. 2. (La pl.) Atitudini extrem de pudice (1). [Var.: pudibunderíe s. f.] – Din fr. pudibonderie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudibund
PUDIBÚND, -Ă adj. v. pudibond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudibunderie
PUDIBUNDERÍE s. f. v. pudibonderie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudic
PÚDIC, -Ă, pudici, -ce, adj. Plin de pudoare; candid. – Din lat. pudicus, fr. pudique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudicitate
PUDICITÁTE s. f. Însușirea de a fi pudic; pudoare. – Din fr. pudicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudicitia
Pudicitia, în mitologia romană, divinitate protectoare și personificare a Modestiei și a Castității.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

puding
PÚDING, pudinguri, s. n. 1. Preparat alimentar de origine engleză, făcut din făină, ouă, grăsime de vacă, zahăr, măduvă, prune și aromat cu o băutură alcoolică. 2. (Geol.) Varietate de conglomerat foarte compact, format din blocuri rotunjite și pietriș. – Din fr., engl. pudding.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudl
PUDL s. m. v. pudel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudla
PUDLÁ, pudlez, vb. I. Tranz. (Metalurgie) A supune oțelul operației de pudlaj. – Din fr. puddler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudlaj
PUDLÁJ s. n. Procedeu de îndepărtare a impurităților din oțel în cursul elaborării acestuia. – Din fr. puddlage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudlat
PUDLÁT, -Ă, pudlați, -te, adj. (Despre oțel) Care a fost supus operației de pudlaj. – V. pudla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudlâre
PUDLÁRE, pudlări, s. f. Acțiunea de a pudla. – V. pudla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudoare
PUDOÁRE, pudori, s. f. Sentiment de sfială, de jenă, de decență manifestat în comportarea cuiva; pudicitate; p. ext. curățenie morală. ♦ (Jur.) Castitate, virginitate. ♦ Atentat la pudoare = infracțiune care constă în încercarea de a viola o femeie. – Din lat. pudor, -oris, fr. pudeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudra
PUDRÁ, pudrez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) da cu pudră (pe față), a (se) farda cu pudră; a (se) pudrui. 2. Tranz. A acoperi cu un strat subțire de pulbere (de făină, de zahăr etc.). – Din pudră. Cf. fr. poudrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudrare
PUDRÁRE, pudrări, s. f. Acțiunea de a (se) pudra și rezultatul ei. – V. pudra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudrat
PUDRÁT, -Ă, pudrați, -te, adj. Dat, acoperit cu pudră; cu fața acoperită de un strat de pudră; pudruit. – V. pudra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudră
PÚDRĂ, pudre, s. f. Material solid prefăcut în pulbere. ♦ Spec. Pulbere fină rezultată din mărunțirea unor corpuri solide de amidon sau orez (parfumată și uneori colorată), care se întrebuințează ca fard. ♦ Spec. Pulbere fină dintr-o substanță medicamentoasă, folosită mai ales pentru acoperirea, protejarea sau tratarea pielii. – Din fr. poudre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudrieră
PUDRIÉRĂ, pudriere, s. f. Cutioară în care se păstrează pudra de fardat. [Pr.: -dri-e-] – Din fr. poudrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudrui
PUDRUÍ, pudruiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) pudra (1). – Pudră + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pudruit
PUDRUÍT, -Ă, pudruiți, -te, adj. (Înv.) Pudrat. – V. pudrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puericultură
PUERICULTÚRĂ s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu metodele și mijloacele de creștere și de dezvoltare armonioasă a copiilor în primii ani de viață. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puériculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pueril
PUERÍL, -Ă, puerili, -e, adj. Caracteristic copilului sau copilăriei, de copil; copilăresc, copilăros; p. ext. naiv; neserios. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puéril.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puerilism
PUERILÍSM s. n. Stare patologică în care bolnavul se află la nivelul psihicului unui copil. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puérilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puerilitate
PUERILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi pueril; caracter pueril; atitudine, manifestare puerilă. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puérilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puerperal
PUERPERÁL, -Ă, puerperale, adj. (în sintagma) Febră puerperală = boală infecțioasă care apare la lăuze, în urma pătrunderii în uter a unui agent patogen. [Pr.: pu-er-] – Din fr. puerpérale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puerperalitate
PUERPERALITÁTE s. f. (Med.) Stare a femeii de la fecundație până la sfârșitul lăuziei. [Pr.: pu-er-] – Din fr. puerpéralité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puf
PUF^1 interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de eliminarea bruscă și cu intermitente a aerului (pe nări, pe gură), de lovirea în cădere a unui corp de o suprafață moale etc. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puf
PUF^2, (5) pufuri, s. n. 1. (De obicei cu sens colectiv) Pene mici, moi și fine, care constituie primul penaj al puilor sau care acoperă corpul unor păsări pe burtă și sub aripi, servind pentru umplerea pernelor, a plăpumilor etc. ◊ Expr. A crește în puf= a crește în confort, neducând lipsă de nimic. 2. (Cu sens colectiv) Peri fini și moi care cresc pe obraz; început de barbă sau de mustață. 3. (Cu sens colectiv) Părul mărunt, moale și mătăsos din blana unor animale. 4. (Cu sens colectiv) Perii mici și fini ai unor fructe, semințe etc. 5. Obiect de toaletă care servește la pudrat, făcut din puf^2 (1) sau din alt material pufos. 6. (Adjectival, în compusul) Bumbac-puf = bumbac brut obținut la cules. 7. (Spec.) Minge de badminton. – Din bg., sb. puh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puf
PUF^3, pufuri, s. n. Scaun scund, fără spătar, de formă cilindrică, capitonat sau făcut din material plastic umplut cu aer. – Din fr. pouf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăi
PÚFĂI interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită pufăitul lulelei. – Onomatopee. Cf. puf^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăi
PUFĂÍ, púfăi, vb. IV. Intranz. 1. A respira, a sufla greu și cu zgomot pe nări. 2. A fuma expulzând fumul cu mici întreruperi zgomotoase (provocate de dezlipirea bruscă a buzelor). ♦ (Despre lulea) A scoate fum. 3. (Despre locomotive) A evacua aburul aflat sub presiune cu întreruperi ritmice, zgomotoase. – Puf^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăială
PUFĂIÁLĂ, pufăieli, s. f. Pufăit; (concr.) fumul scos pe gură de un fumător. [Pr.: -fă-ia-] – Pufăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăire
PUFĂÍRE s. f. Acțiunea de a pufăi. – V. pufăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăit
PUFĂÍT s. n. Faptul de a pufăi; pufăială, pufăitură. – V. pufăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăitură
PUFĂITÚRĂ, pufăituri, s. f. Pufăit. [Pr.: -fă-i-] – Pufăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufăr
PÚFĂR, pufere, s. n. Rondelă de cauciuc, material plastic etc., pe care se sprijină unele aparate pentru a preveni alunecarea lor. – Din germ. Puffer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufărie
PUFĂRÍE, pufării, s. f. (Rar) Mulțime de puf^2 (1); așternut de puf^2. – Puf^2 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufnet
PÚFNET, pufnete, s. n. Pufnitură. – Din pufni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufni
PUFNÍ, pufnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A expira pe nări cu zgomot, scurt și sacadat (din cauza oboselii, a mâniei, a nemulțumirii). ◊ Expr. A pufni în (sau de) râs sau (tranz.) a-l pufni pe cineva râsul = a izbucni într-un râs brusc și zgomotos. 2. (Despre mașini) A da afară cu zgomot, scurt și sacadat, aburi, gaze, fum; (despre aburi, gaze, fum) a izbucni, a ieși cu zgomot. – Puf^1 + suf. -ni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufnire
PUFNÍRE, pufniri, s. f. Acțiunea de a pufni. – V. pufni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufnitură
PUFNITÚRĂ, pufnituri, s. f. Faptul de a pufni; aer expirat cu putere și zgomot pe nări; pufnet. ♦ Zgomot specific produs de cel care pufnește. – Pufni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufoaică
PUFOÁICĂ, pufoaice, s. f. Haină scurtă vătuită și matlasată. – Din rus. fufaika (apropiat de puf^2).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufos
PUFÓS, -OÁSĂ, pufoși, -oase, adj. Acoperit de puf^2. ♦ Asemănător cu puful^2; moale, ușor. – Puf^2 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuire
PUFUÍRE s. f. v. PUFUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pufulete
PUFULÉTE, pufuleți, s. m. 1. (Bot.; reg.) Gogoașă (Globaria gigantea). 2. Păpălău (Physalis alkekengi). – Puf^2 + suf. -ulete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuleţ
PUFULÉȚ^1, (2,3) pufuleți, s. m. 1. Pufușor^2. 2. (La pl.) Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele ovale și florile albastre sau albe, care se cultivă ca plantă ornamentală (Ageratum houstonianum). 3. (La pl.) Produs alimentar preparat din mălai cu adaos de cașcaval, având aspectul unor tubulețe. – Puf^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuleț
PUFULÉȚ^1, (2,3) pufuleți, s. m. 1. Pufușor^2. 2. (La pl.) Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele ovale și florile albastre sau albe, care se cultivă ca plantă ornamentală (Ageratum houstonianum). 3. (La pl.) Produs alimentar preparat din mălai cu adaos de cașcaval, având aspectul unor tubulețe. – Puf^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuleţ
PUFULÉȚ^2, pufulete, s. n. Pufușor^2. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuleț
PUFULÉȚ^2, pufulete, s. n. Pufușor^2. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuliţă
PUFULÍȚĂ, pufulițe, s. f. Gen de plante erbacee cu tulpina cilindrică acoperită cu peri lungi, cu flori roșii-purpurii, roz sau albicioase (Epilobium); plantă din acest gen. – Puf^2 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuliță
PUFULÍȚĂ, pufulițe, s. f. Gen de plante erbacee cu tulpina cilindrică acoperită cu peri lungi, cu flori roșii-purpurii, roz sau albicioase (Epilobium); plantă din acest gen. – Puf^2 + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuşor
PUFUȘÓR^1, pufușori, s. m. Diminutiv al lui puf^2; pufuleț. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufușor
PUFUȘÓR^1, pufușori, s. m. Diminutiv al lui puf^2; pufuleț. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufuşor
PUFUȘÓR^2, pufușoare, s. n. Diminutiv al lui puf^2; pufușor. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pufușor
PUFUȘÓR^2, pufușoare, s. n. Diminutiv al lui puf^2; pufușor. – Puf^2 + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pugilat
PUGILÁT, pugilate, s. n. Luptă cu pumnii goi practicată ca sport în antichitatea greco-romană. ♦ (Sport; rar) Box, pugilism; p. ext. bătaie, încăierare. – Din fr. pugilat, lat. pugilatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pugilism
PUGILÍSM s. m. (Sport) Box. – Din engl. pugilism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pugilist
PUGILÍST, pugiliști, s. m. Boxer. – Din fr. pugiliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pugilistic
PUGILÍSTIC, -Ă, pugilistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care ține de pugilism, privitor la pugilism. 2. S. f. (Sport; rar) Box. – Din fr. pugilistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhav
PUHÁV, -Ă, puhavi, -e, adj. 1. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) Cu carnea moale, flască (și umflată); umflat, buhăit. 2. Afânat, moale; poros, spongios. – Din sb. buhav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhăvi
PUHĂVÍ, puhăvesc, vb. IV. Refl. A deveni puhav; a se buhăi. – Din puhav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhoi
PUHÓI^1, puhoaie, s. n. Cantitate mare de apă care curge cu repeziciune și forță; apă curgătoare umflată de ploi, care se revarsă cu forță; șuvoi. ♦ Ploaie mare, torențială. ♦ Fig. Mulțime mare de oameni sau de alte ființe care se deplasează cu repeziciune în aceeași direcție. ♦ (Adverbial) în cantitate sau în număr foarte mare, grămadă. [Var.: (reg.) pohói, povói s. n.] – Din sl. povonĩ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhoi
PUHOÍ^2, pers. 3 puhoiește, vb. IV. Intranz. (Despre ape curgătoare sau de ploaie) A curge în cantitate mare, cu repeziciune și forță; a se revărsa cu putere, a inunda. ♦ Fig. (Rar; despre oameni) A năvăli, a invada. – Din puhoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhoire
PUHOÍRE, puhoiri, s. f. Acțiunea de a puhoi^2; revărsare, inundare. ♦ Fig. Forfoteală, fierbere. – V. puhoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puhuire
PUHUÍRE s. f. v. PUHUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pui
PUI^1, (I) pui, s. m., interj. I. S. m. 1. (De obicei urmat de determinări care indică specia) Pasăre, de la ieșirea din ou până la maturitate. ◊ Expr. Pui de cuc = bastard. Pui de bogdaproste = a) pui de găină (de obicei mai mic și mai slab) care se dă de pomană la înmormântare; b) copil mic, prăpădit; copil al nimănui; bastard. 2. Spec. Pui^1 (I 1) de găină; carnea gătită a acestei păsări. 3. P. gener. Orice animal de la naștere până la maturitate. ◊ Expr. Pui de viperă (sau de năpârcă) = om rău, viclean, primejdios. 4. Ou sau larvă de insectă. 5. Copil. ◊ Expr. Pui de lele = a) copil din flori, bastard; p. ext. derbedeu; b) bărbat afemeiat; c) femeie ușuratică, imorală. (Nici) pui de om = nici țipenie, nimeni. ♦ (Fam.; adesea la voc.) Termen de dezmierdare folosit când vorbești cu sau despre un copil ori cu sau despre bărbatul iubit. ♦ (Urmat de prep. „de”, care introduce un nume de obiect, dă acestuia valoare de diminutiv) Pui de mămăligă. Pui de pernă. ♦ (Urmat de prep. „de”, care introduce diverse nume, conferă acestora valoare de superlativ) Pui de somn. Pui de bătaie. 6. Plantă tânără, puiet; ramură tânără care crește din rădăcina sau tulpina unei plante; mlădiță, lăstar. ♦ Spec. Vlăstar care răsare pe lângă tulpina porumbului, copileț. 7. (Pop.; la pl.) Cusătură decorativă măruntă în frimă de cruciulițe pe pieptul, pe poalele și pe mânecile cămășilor țărănești. ♦ (Reg.; la pl.) Puncte de altă culoare pe fondul unei țesături; picățele. 8. Ambarcațiune mică cu vâsle, folosită pentru anumite servicii la bordul vaselor mai mari. II. Interj. (De obicei repetat) Strigăt cu care se cheamă puii^1 (I 2) sau alte păsări de curte. – Lat. *pulleus (= pullus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pui
PUI^2, pui, s. m. Puișor^2. – Din sb. pulja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pui
PUÍ^3, pers. 3 puiește, vb. IV. Tranz. (Reg.; despre păsări) A face pui^1. [Var.: puiá vb. I] – Din pui^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puia
PUIÁ vb. I v. pui^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puia-gaia
PUIA-GÁIA s. f. art. (În sintagma) De-a puia-gaia = numele unui joc de copii; de-a baba-gaia. [Pr.: pu-ia-ga-ia] – Pui^1 + gaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiandru
PUIÁNDRU, puiendri, s. m. Augmentativ al lui pui^1. [Pr.: pu-ian-. – Pl. și: puiandri] – Pui^1 + suf. -andru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puică
PUÍCĂ, puici, s. f. 1. Pui^1 de găină de sex femeiesc; găină tânără. 2. (Pop.) Termen de dezmierdare pentru o fată sau o femeie (iubită). – Pui^1 + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiculeană
PUICULEÁNĂ, puiculene, s. f. (Pop.) Puicuță. – Puică + suf. -uleană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiculiţă
PUICULÍȚĂ, puiculițe, s. f. (Pop.) Puicuță. – Puică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiculiță
PUICULÍȚĂ, puiculițe, s. f. (Pop.) Puicuță. – Puică + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puicuţă
PUICÚȚĂ, puicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui puică; puiculiță, puiculeană. – Puică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puicuță
PUICÚȚĂ, puicuțe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui puică; puiculiță, puiculeană. – Puică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puierniţă
PUIÉRNIȚĂ, puiernițe, s. f. 1. Vas mare din lemn cu un dispozitiv pentru alimentarea cu apă, folosit în crescătoriile piscicole pentru dezvoltarea puilor^1 de păstrăvi. 2. Adăpost special amenajat destinat creșterii puilor^1 unor păsări de curte în primele luni de viață. [Pr.: pu-ier-] – Pui^1 + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puierniță
PUIÉRNIȚĂ, puiernițe, s. f. 1. Vas mare din lemn cu un dispozitiv pentru alimentarea cu apă, folosit în crescătoriile piscicole pentru dezvoltarea puilor^1 de păstrăvi. 2. Adăpost special amenajat destinat creșterii puilor^1 unor păsări de curte în primele luni de viață. [Pr.: pu-ier-] – Pui^1 + suf. -erniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiet
PUIÉT, (1, 2) s. n., (3) puieți, s. m. (Cu sens colectiv) 1. S. n. Mulțime de pui^1 (I 1, 2). ♦ Pești mici (în prima lor perioadă de viață) servind adesea la repopularea apelor naturale. 2. S. n. Larve (de albine). 3. S. m. Plante lemnoase tinere care se transplantează în altă parte; p. gener. plante tinere. [Pr.: pu-iet] – Pui^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puios
PUIÓS, -OÁSĂ, puioși, -oase, adj. (Rar) Prolific. – Pui^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puire
PUÍRE, puiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a pui^3. – V. pui^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puişor
PUIȘÓR^1, (1) puișori, s. m., (2, 3) puișoare, s. n. 1. S. m. Diminutiv al lui pui^1; puiuleț, puiuț. 2. S. n. (Reg.) Doniță mică. 3. S. n. Pernă mică, care se așază sub cap (peste o pernă mare); puiuț. [Pr.: pu-i-] – Pui^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puișor
PUIȘÓR^1, (1) puișori, s. m., (2, 3) puișoare, s. n. 1. S. m. Diminutiv al lui pui^1; puiuleț, puiuț. 2. S. n. (Reg.) Doniță mică. 3. S. n. Pernă mică, care se așază sub cap (peste o pernă mare); puiuț. [Pr.: pu-i-] – Pui^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puişor
PUIȘÓR^2, puișori, s. m. (Reg.) Veche monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române; pui^2. [Pr.: pu-i-] – Pui^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puișor
PUIȘÓR^2, puișori, s. m. (Reg.) Veche monedă austriacă de argint, care a circulat și în Țările Române; pui^2. [Pr.: pu-i-] – Pui^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puitor
PUITÓR, -OÁRE, puitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Lucrător tipograf care alimentează cu coli de hârtie presa de imprimat. 2. S. n. (În sintagma) Puitor de mine = navă de luptă amenajată pentru transportul și punerea minelor marine. [Pr.: pu-i-] – Pune + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiuleţ
PUIULÉȚ, puiuleți, s. m. (Fam.) Puișor^1 (1). – Pui^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiuleț
PUIULÉȚ, puiuleți, s. m. (Fam.) Puișor^1 (1). – Pui^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiuţ
PUIÚȚ, puiuți, s. m. (Fam.) Puișor^1 (1, 3). – Pui^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puiuț
PUIÚȚ, puiuți, s. m. (Fam.) Puișor^1 (1, 3). – Pui^1 + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pul
PUL, puluri, s. n. Fiecare dintre cele treizeci de piese rotunde, de lemn, ale jocului de table. – Din tc. pul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pula
PÚLA s. f. Unitate monetară în Botswana. (din tswana (limbă bantu) pula = ploaie (folosit ca urare de a avea noroc)) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pulberărie
PULBERĂRÍE, puberării, s. f. (Înv.) Fabrică sau depozit de muniții. – Pulbere + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulbere
PÚLBERE, pulberi, s. f. 1. Material solid care se prezintă sub forma unor particule fine; praf, pudră. ◊ Expr. A se face (praf și) pulbere sau a se alege (din cineva sau ceva) (praful și) pulberea (sau praf și pulbere) = a se distruge, a se nimici, a pieri. A ridica pe cineva din pulbere = a înălța pe cineva într-o situație foarte bună. A se ridica (sau a se scula) din pulbere = a evolua; a parveni, plecând de jos. A face pulberea praf = a nu face nicio ispravă. ♦ Fig. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care indică felul) Mulțime, puzderie. 2. Spec. (Înv.) Praf de pușcă. 3. Substanță explozivă care se prezintă în formă de firișoare sau de granule. – Lat. pulvis, -eris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulberos
PULBERÓS, -OÁSĂ, pulberoși, -oase, adj. (Rar) Ca praful; prăfos. – Pulbere + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulie
PULÍE, pulii, s. f. Roată specială cu șanț pe circumferința exterioară, pe care se montează o frânghie sau o curea pentru a transmite o mișcare circulară. – Din fr. poulie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulmon
PULMÓN, pulmoni, s. m. (Anat.) Plămân (la om). – Din lat. pulmo, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulmonar
PULMONÁR, -Ă, pulmonari, -e, adj. Care aparține plămânilor, de plămâni, privitor la plămâni, localizat la plămâni. – Din fr. pulmonaire, lat. pulmonarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulmonariţă
PULMONÁRIȚĂ, pulmonarițe, s. f. (Bot.) Cuscrișor (Pulmonaria officinalis). – Din lat. Pulmonaria [officinalis], denumirea științifică a pulmonariței (după modelul unor cuvinte ca măselariță, săpunariță etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulmonariță
PULMONÁRIȚĂ, pulmonarițe, s. f. (Bot.) Cuscrișor (Pulmonaria officinalis). – Din lat. Pulmonaria [officinalis], denumirea științifică a pulmonariței (după modelul unor cuvinte ca măselariță, săpunariță etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulovăr
PULÓVĂR s. n. v. pulover.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulover
PULÓVER, pulovere, s. n. Obiect de îmbrăcăminte tricotat (fără nasturi), care acoperă partea de sus a corpului și se poartă de obicei peste cămașă sau peste bluză. [Var.: pulóvăr s. n.] – Din fr., engl. pull-over.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpană
PULPÁNĂ, pulpane, s. f. Partea (despicată la spate) de la talie în jos a unei haine bărbătești lungi. – Pulpă + suf. -ană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpar
PULPÁR, pulpare, s. n. 1. Apărătoare de metal sau de piele purtată odinioară de războinici pe pulpe. 2. Carâmb de piele care protejează piciorul călărețului. – Pulpă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpă
PÚLPĂ, pulpe, s. f. 1. Partea musculoasă posterioară a piciorului, situată între genunchi și gleznă. ♦ Parte a piciorului situată în porțiunea acestor mușchi. 2. Țesut conjunctiv bogat în vase și nervi. Pulpă dentară. 3. Partea cărnoasă și comestibilă a unor fructe. 4. Reziduu obținut în industria zahărului, în distilerii și la prepararea feculei, folosit ca hrană pentru vite. – Lat. pulpa (cu unele sensuri după fr. pulpe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpişoară
PULPIȘOÁRĂ, pulpișoare, s. f. Diminutiv al lui pulpă (1). – Pulpă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpișoară
PULPIȘOÁRĂ, pulpișoare, s. f. Diminutiv al lui pulpă (1). – Pulpă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpită
PULPÍTĂ, pulpite, s. f. Inflamație a pulpei dentare, caracterizată prin dureri violente. – Din fr. pulpite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpitum
PÚLPITUM s. n. Parte a teatrului roman în care actorii își desfășurau jocul. – Din lat. pulpitum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulpos
PULPÓS, -OÁSĂ, pulpoși, -oase, adj. (Fam.) 1. Cu pulpe (1) mari, groase. 2. Cu pulpă (3) bogată. – Pulpă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puls
PULS, pulsuri, s. n. Mișcare fiziologică ritmică de dilatare și de contractare a pereților arterelor, determinată de creșterea volumului de sânge pompat de inimă. ◊ Expr. A lua (cuiva) pulsul = a număra (cuiva) bătăile inimii, apăsând cu degetul pe artera de la încheietura mâinii. A pipăi pulsul (cuiva) = a încerca să afle intențiile, planurile sau starea de spirit a cuiva. A prinde (sau a simți) pulsul (unei situații) = a înțelege sau a intui exact o situație, o stare de lucruri. ♦ Loc unde se simte această mișcare ritmică. – Din fr. pouls, lat. pulsus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsa
PULSÁ, pulsez, vb. I. Intranz. 1. (Despre sânge) A circula prin vasele sangvine. 2. Fig. (Despre lucruri sau despre procese în mișcare) A se manifesta într-un ritm viu; a palpita. – Din lat. pulsare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsant
PULSÁNT, -Ă, pulsanți, -te, adj. 1. (În sintagma) Vas pulsant = organ care pompează sângele în corpul albinei. 2. (Rar; despre curentul electric) Pulsator (2). – Pulsa + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsar
PULSÁR, pulsari, s. m. (Astron.) Sursă galactică de unde radio care emite impulsuri foarte regulate și foarte scurte. – Din engl., fr. pulsar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsare
PULSÁRE, pulsări, s. f. Acțiunea de a pulsa și rezultatul ei; pulsație. – V. pulsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsatil
PULSATÍL, -Ă, pulsatili, -e, adj. Care aparține pulsului, privitor la puls. ◊ Durere pulsatilă = durere care se accentuează la intervale regulate, provocând zvâcnituri. – Din fr. pulsatile, lat. pulsatilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsativ
PULSATÍV, -Ă, pulsativi, -e, adj. (Rar) Pulsatil. – Din fr. pulsatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsator
PULSATÓR, -OÁRE, pulsatori, -oare, adj. 1. Care constă într-o succesiune de pulsații (2) identice. 2. (Despre curentul electric) Care este format din alternanțe de un singur sens; pulsant (2). – Din fr. pulsatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsaţie
PULSÁȚIE, pulsații, s. f. 1. Fiecare dintre mișcările pulsului; pulsare. 2. (Fiz.) Numărul de perioade pe care le efectuează o mărime periodică într-un anumit număr de unități de timp. 3. Fig. Desfășurare a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni într-un ritm viu, trepidant. – Din fr. pulsation, lat. pulsatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsație
PULSÁȚIE, pulsații, s. f. 1. Fiecare dintre mișcările pulsului; pulsare. 2. (Fiz.) Numărul de perioade pe care le efectuează o mărime periodică într-un anumit număr de unități de timp. 3. Fig. Desfășurare a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni într-un ritm viu, trepidant. – Din fr. pulsation, lat. pulsatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsiune
PULSIÚNE, pulsiuni, s. f. 1. (Med.) Senzație de tracțiune într-o parte care apare în unele boli, perturbând echilibrul. – Din fr. pulsion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsometru
PULSOMÉTRU, pulsometre, s. n. Pompă pentru apă în care deplasarea apei se realizează prin presiunea aburului. – Din fr. pulsomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulsoreactor
PULSOREACTÓR, pulsoreactoare, s. n. Tip de reactor pentru avioane supersonice la care propulsia se realizează datorită presiunii gazelor de ardere asupra grătarului pe clapete cu care este echipat difuzorul. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. pulsoréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pult
PULT, púlturi, s. n. (Reg.) Tejghea. (cf. magh. pult = tejghea, (<) germ. Pult = masă de lemn îngustă < germ. de sus medie pulpit < lat. pulpitum = platformă de lemn) [et. MÉSZ, WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pultaceu
PULTACÉU, -CÉE, pultacei, -cee, adj. (Med.) Păstos. ◊ Anghină pultacee = anghină cu amigdalele acoperite de un exsudat alb. – Din fr. pultacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pululaţie
PULULÁȚIE, pululații, s. f. (Med.) 1. Înmulțire rapidă și abundentă. 2. Producere rapidă de țesuturi morbide. – Din fr. pullulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pululație
PULULÁȚIE, pululații, s. f. (Med.) 1. Înmulțire rapidă și abundentă. 2. Producere rapidă de țesuturi morbide. – Din fr. pullulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverină
PULVERÍNĂ s. f. Pulbere neagră cu granule foarte fine, folosită ca exploziv și la fabricarea artificiilor. – Din fr. pulvérin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulveriza
PULVERIZÁ, pulverizez, vb. I. Tranz. 1. A preface un material solid în pulbere. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) distruge; a (se) nimici; a face să dispară sau a dispărea. 2. A împrăștia particule fine dintr-un corp solid sau dintr-un lichid cu ajutorul unui pulverizator. – Din fr. pulvériser, lat. pulverizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizabil
PULVERIZÁBIL, -Ă, pulverizabili, -e, adj. Care poate fi pulverizat. – Din fr. pulvérisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizare
PULVERIZÁRE, pulverizări, s. f. Acțiunea de a (se) pulveriza și rezultatul ei; pulverizație. – V. pulveriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizat
PULVERIZÁT, -Ă, pulverizați, -te, adj. Care este prefăcut în pulbere sau în particule lichide foarte fine. – V. pulveriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizator
PULVERIZATÓR, pulverizatoare, s. n. Aparat pentru împrăștierea în particule foarte fine a lichidelor sau a pulberilor. – Din fr. pulvérisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizaţie
PULVERIZÁȚIE, pulverizații, s. f. (Rar) Pulverizare. – Din fr. pulvérisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverizație
PULVERIZÁȚIE, pulverizații, s. f. (Rar) Pulverizare. – Din fr. pulvérisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverulent
PULVERULÉNT, -Ă, pulverulenți, -te, adj. (Despre corpuri solide) Care se prezintă sub formă de pulbere. – Din fr. pulvérulent, lat. pulverulentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverulenţă
PULVERULÉNȚĂ s. f. Calitatea sau starea unui corp pulverulent. – Din fr. pulvérulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pulverulență
PULVERULÉNȚĂ s. f. Calitatea sau starea unui corp pulverulent. – Din fr. pulvérulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puma
PÚMA, pume, s. f. Animal carnivor din familia felinelor, cu blana de culoare galbenă-roșcată, care trăiește în America (Felis concolor). [Var.: púmă s. f.] – Din fr. puma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumă
PÚMĂ s. f. v. puma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumn
PUMN, pumni, s. m. 1. Palmă închisă, cu degetele îndoite și strânse. ◊ Loc. adj. Cât pumnul (sau cât un pumn) = mic sau mare (după cum obiectul comparației este mai mic sau mai mare decât pumnul). ◊ Expr. A râde în pumni = a râde pe ascuns, pe înfundate și cu satisfacție. A plânge în pumni = a plânge pe ascuns, de necaz sau de durere. A arăta (cuiva) pumnul = a amenința (pe cineva). A-i pune (sau vârî) (cuiva) pumnul în gură = a împiedica (pe cineva) să vorbească sau să acționeze. Un pumn de... = o cantitate mică (sau mare); un număr redus (sau ridicat); ceva mic, firav. 2. Lovitură dată cu pumnul (1). 3. Palma sau palmele făcute căuș pentru a putea reține ceva (de obicei un lichid); conținutul palmei sau al palmelor făcute căuș. 4. Măsură de lungime (întrebuințată azi numai de pescari) egală cu două treimi de palmă. – Lat. pugnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnal
PUMNÁL, pumnale, s. n. Armă albă cu lamă scurtă, cu două tăișuri și cu vârful ascuțit; stilet, jungher. – Pumn + suf. -al (după it. pugnale).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnaş
PUMNÁȘ, pumnași, s. m. (Pop.) Manșetă împodobită cu cusături de la mânecile cămășilor țărănești. [Pl. și (n.): pumnașe] – Pumn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnaș
PUMNÁȘ, pumnași, s. m. (Pop.) Manșetă împodobită cu cusături de la mânecile cămășilor țărănești. [Pl. și (n.): pumnașe] – Pumn + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnicel
PUMNICÉL, pumnicei, s. m. (Reg.) Pumnișor. – Pumn + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnism
PUMNÍSM s. n. (Lingv.) Ciunism. – [Aron] Pumn[ul] (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnist
PUMNÍST, -Ă, pumniști, -ste, adj., s. m. (Adept) al sistemului lingvistic preconizat de Aron Pumnul; ciunist. – De la pumnism, cu schimbarea sufixului.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnişor
PUMNIȘÓR, pumnișori, s. m. Diminutiv al lui pumn; pumnicel. – Pumn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnișor
PUMNIȘÓR, pumnișori, s. m. Diminutiv al lui pumn; pumnicel. – Pumn + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pumnuliza
PUMNULIZÁ, pumnulizez, vb. I. Tranz. (Rar) A modifica după sistemul lingvistic preconizat de Aron Pumnul sau de adepții lui. – [Aron] Pumnul (n. pr.) + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pun
PUN, puni, s. m. (La pl.) Nume dat cartaginezilor de către romani; (și la sg.) cartaginez care are acest nume. – Din lat. Poeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncer
PÚNCER, punceri, s. m. Boxer al cărui mod de a boxa se bazează mai mult pe lovituri aplicate adversarului și mai puțin (sau deloc) pe evitarea loviturilor acestuia. [Acc. și: puncér] – Din engl. puncher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punci
PUNCI^1, punciuri, s. n. Băutură făcută dintr-un amestec de rom sau alte băuturi alcoolice cu zahăr, lămâie, portocale etc. și diverse mirodenii. – Din engl., fr. punch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punci
PUNCI^2, punciuri, s. n. Aptitudinea unui boxer de a executa lovituri puternice, decisive; lovitură puternică, decisivă aplicată adversarului de un boxer. – Din engl., fr. punch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punct
PUNCT, puncte, s. n. I. 1. Semn grafic mic și rotund, asemănător cu o înțepătură de ac, folosit ca semn de punctuație, pentru a indica pauze între propoziții sau fraze independente, pentru prescurtarea unui cuvânt sau care se pune deasupra literelor „i”,, j„ etc. ◊ Două puncte = semn de punctuație constând din două puncte (I 1) așezate unul deasupra altuia, folosit pentru a arăta că urmează o vorbire directă, o enumerare, o explicare sau o concluzie. Punct și virgulă = semn de punctuație constând dintr-un punct (II) așezat deasupra unei virgule, folosit pentru a despărți părțile componente ale unei perioade. Puncte de suspensie sau puncte-puncte = semn de punctuație constând din trei (sau mai multe) puncte (I 1) așezate în linie orizontală, folosit pentru a arăta o întrerupere în șirul gândirii, al acțiunii sau o omisiune dintr-un text reprodus. ◊ Expr. A pune punctul pe i = a preciza ce este esențial într-o chestiune, a trage concluzia. ♦ Fig. (Cu valoare de interjecție) Gata! destul! 2. Semn convențional în formă de punct (I 1), care indică pe o hartă așezările omenești, care marchează zarurile, piesele de domino etc. sau care este pus la dreapta unei note muzicale spre a-i prelungi durata cu încă o jumătate din valoarea ei. 3. Punct (I 1) folosit în matematică, indicând efectuarea unei înmulțiri. 4. Fel de a coase, de a broda, de a croșeta; model de cusătură, de broderie etc. 5. (În sintagma) Punct tipografic = unitate de măsură pentru lungime, folosită în tipografie, egală cu 0,376 mm. 6. Ceea ce se vede foarte mic din cauza depărtării. ♦ Pată mică, rotundă, detașată pe un fond de altă culoare. 7. (În sintagma) Punct de ochire = locul din țintă în care trăgătorul potrivește precis linia de ochire. II. 1. Figură geometrică plană fără nicio dimensiune (reprezentată prin partea comună a două linii care se întâlnesc). ♦ Loc determinat pe o lungime, pe o suprafață, în spațiu. ♦ Punct medical (sau sanitar) = serviciu medical organizat în fabrici, uzine, șantiere etc. 2. Valoare a unei mărimi, mai ales temperatura la care se produce un anumit fenomen. Punct de topire. III. 1. Parte determinată în cadrul unei acțiuni, al unei discuții, al unei probleme etc. ◊ Expr. Punct de onoare = lucru, chestiune care angajează prestigiu], autoritatea, onoarea cuiva. Punct de plecare (sau de pornire) = a) locul de unde pleacă cineva; b) începutul unei lucrări, al unei acțiuni. A fi pe punctul de a... = a fi gata de a..., a fi pregătit să... Punct de vedere = aspectul sub care cineva privește o problemă sau atitudinea pe care o are față de ea;mod de a gândi. Din punct de vedere = în privința..., sub raportul... Din punct în punct sau punct cu punct = amănunțit, detaliat, pe larg. A pune (ceva) la punct = a) a regla (un aparat sau un sistem tehnic) pentru a-l face să funcționeze în condițiile dorite; b) a aranja, a potrivi lucrurile așa cum trebuie, fără a neglija niciun amănunt; a restabili adevărul. A fi pus la punct = a fi aranjat, bine îmbrăcat. A pune pe cineva la punct = a arăta cuiva ce se cuvine și ce nu, a da cuiva o lecție de bună-cuviință. 2. Moment, stadiu, fază, etapă de dezvoltare. ◊ Punct mort = situație fără ieșire. ◊ Loc. adv. Până la un (sau la acest) punct = până la o anumită limită sau etapă; într-o anumită măsură. ◊ Expr. Până la ce punct - în ce măsură, până unde... ♦ (Adverbial) Exact, precis, fix. IV. Unitate de măsură care indică punctajul obținut de un sportiv sau de o echipă într-o competiție; golurile marcate. ♦ Unitate de măsură pentru indicarea situației participanților la unele jocuri (zaruri, cărți, biliard etc.). ♦ Unitate de măsură pentru sporirea sau reducerea cursului valorilor mobiliare negociate prin bursă. ♦ Fiecare dintre diviziunile unei cartele pentru raționalizarea anumitor produse industriale; tichet detașat dintr-o astfel de cartelă. ◊ Loc. adj. și adv. Pe puncte = a) pe baza dreptului conferit de cartelă; raționalizat; fig. fără a avea pregătirea corespunzătoare funcției pe care o ocupă. – Din lat. punctum (cu unele sensuri după fr. point).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punct
PUNCT, púncte, s. n. ~ 3. (Mat., în sint.) Punct de acumulare (față de o mulțime de puncte dată) = Punct cu proprietatea că orice vecinătate a sa include cel puțin un punct ce aparține mulțimii date. [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puncta
PUNCTÁ, punctez, vb. I. Tranz. 1. A face sau a forma puncte care ies în evidență pe un fond mai larg, de obicei de altă culoare; a face să apară ceva ca niște puncte pe o suprafață. ♦ Fig. A scoate în evidență, a sublinia, a marca. 2. (Sport) A însemna punctele fiecărei partide sau etape câștigate. ♦ A obține puncte printr-un joc sportiv. 3. A asambla provizoriu două piese care urmează să fie sudate prin câteva puncte de sudură executate de-a lungul liniei de sudură. – Din punct (după fr. pointer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctaj
PUNCTÁJ, punctaje, s. n. 1. Notație în puncte a rezultatelor obținute la o întrecere (sportivă etc.); totalitatea punctelor obținute de cineva într-o întrecere (sportivă). 2. Însemnare, notă care conține punctele mai importante ale unei relatări, ale unui plan de activitate etc. – Punct + suf. -aj (după fr. pointage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctar
PUNCTÁR, punctare, s. n. (Tehn.) Punctator. – Puncta + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctare
PUNCTÁRE, punctări, s. f. Acțiunea de a puncta și rezultatul ei. ♦ Indicarea cu punctatorul, pe suprafața unei piese, a unor repere care urmează să fie perforate. – V. puncta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctat
PUNCTÁT, -Ă, punctați, -te, adj. 1. Însemnat, marcat, presărat cu puncte. 2. Alcătuit din puncte. – V. puncta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctator
PUNCTATÓR, punctatoare, s. n. Unealtă de oțel cu vârf conic ascuțit, cu ajutorul căreia se trasează (prin lovirea cu ciocanul) pe diverse piese metalice reperele unei perforații ulterioare. – Puncta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctaveraj
PUNCTAVERÁJ, punctaveraje, s. n. Raportul dintre punctele marcate și cele primite, care departajează doi sportivi sau două echipe aflate la egaliate de puncte. – Din punct (după golaveraj).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctbal
PUNCTBÁL, punctbale, s. n. Minge în formă de pară, suspendată de o frânghie, care servește pentru antrenament la box. [Pl. și: punctbaluri] – După engl. punching ball, fr. punching-ball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctiform
PUNCTIFÓRM, -Ă, punctiformi, -e, adj. 1. Care are forma sau dimensiunile unui punct (I 1). 2. Care acționează intermitent. 3. (Fiz.; despre corpuri cu sarcină electrică, magnetică etc.) De dimensiuni neglijabile. – Din fr. punctiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctişor
PUNCTIȘÓR, punctișoare, s. n. Diminutiv al lui punct; punctuleț. – Punct + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctișor
PUNCTIȘÓR, punctișoare, s. n. Diminutiv al lui punct; punctuleț. – Punct + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctual
PUNCTUÁL, -Ă, punctuali, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care este exact, care respectă întocmai termenul sau momentul fixat. ♦ (Adverbial) La timp, cu punctualitate. 2. (Despre verbe) Care arată că acțiunea se petrece într-un singur moment.Care abordează doar o anumită problemă strict precizată. [Pr.: -tu-al] – Din fr. ponctuel (după punct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctualitate
PUNCTUALITÁTE s. f. Însușirea de a fi punctual. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. ponctualité (după punctual).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuaţie
PUNCTUÁȚIE, punctuații, s. f. Sistem de semne grafice convenționale (punct, semnul întrebării, semnul mirării, virgulă, punct și virgulă, două puncte, ghilimele, linie de dialog și de pauză, paranteze, puncte de suspensie) care au rolul de a marca propozițiile, frazele, pauzele, intonația, întreruperea șirului vorbirii etc.; mod de a folosi aceste semne; ramură a gramaticii care indică folosirea corectă a acestor semne. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) punctuațiúne s. f.] – Din fr. punctuation (după punct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuație
PUNCTUÁȚIE, punctuații, s. f. Sistem de semne grafice convenționale (punct, semnul întrebării, semnul mirării, virgulă, punct și virgulă, două puncte, ghilimele, linie de dialog și de pauză, paranteze, puncte de suspensie) care au rolul de a marca propozițiile, frazele, pauzele, intonația, întreruperea șirului vorbirii etc.; mod de a folosi aceste semne; ramură a gramaticii care indică folosirea corectă a acestor semne. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) punctuațiúne s. f.] – Din fr. punctuation (după punct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuaţiune
PUNCTUAȚIÚNE s. f. v. punctuație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuațiune
PUNCTUAȚIÚNE s. f. v. punctuație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuleţ
PUNCTULÉȚ, punctulețe, s. n. Punctișor. – Punct + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punctuleț
PUNCTULÉȚ, punctulețe, s. n. Punctișor. – Punct + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncţie
PÚNCȚIE, puncții, s. f. Intervenție chirurgicală care constă în înțeparea (cu un ac sau cu un trocar a) țesuturilor care învelesc o cavitate naturală sau accidentală, pentru a extrage în întregime sau parțial lichidul pe care aceasta îl conține, pentru a extrage un fragment de țesut, a introduce un medicament etc. – Din fr. ponction, lat. punctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncție
PÚNCȚIE, puncții, s. f. Intervenție chirurgicală care constă în înțeparea (cu un ac sau cu un trocar a) țesuturilor care învelesc o cavitate naturală sau accidentală, pentru a extrage în întregime sau parțial lichidul pe care aceasta îl conține, pentru a extrage un fragment de țesut, a introduce un medicament etc. – Din fr. ponction, lat. punctio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncţiona
PUNCȚIONÁ, puncționez, vb. I. Tranz. (Rar) A face o puncție. [ Pr.: -ți-o-] – Din fr. ponctionner (după punct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncționa
PUNCȚIONÁ, puncționez, vb. I. Tranz. (Rar) A face o puncție. [ Pr.: -ți-o-] – Din fr. ponctionner (după punct).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncţionare
PUNCȚIONÁRE, puncționări, s. f. Acțiunea de a puncționa. [Pr.: -ți-o-] – V. puncționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puncționare
PUNCȚIONÁRE, puncționări, s. f. Acțiunea de a puncționa. [Pr.: -ți-o-] – V. puncționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pune
PÚNE, pun, vb. III. 1. Tranz. A așeza, a instala, a plasa într-un loc. ◊ Expr. A pune foc = a) a incendia; b) fig. a înrăutăți situația. A pune (ceva) la foc = a expune (ceva) acțiunii focului (pentru a fierbe, a găti etc.). A pune (cuiva ceva) la picioare (sau la picioarele cuiva) = a oferi (cuiva ceva util, valoros). A pune (cuiva ceva) înainte = a da (cuiva ceva) de mâncare. A pune (ceva) la cântar (sau în cumpănă, în balanță) = a cumpăni, a chibzui (importanța, valoarea etc.) pentru a putea lua o hotărâre întemeiată. A pune gura (pe ceva) = a gusta sau a mânca (ceva). A pune ochii (pe cineva sau ceva) = a se opri cu interes (asupra cuiva sau a ceva), a remarca, a dori să obțină; a supraveghea. A pune piciorul (undeva) = a sosi (undeva). A pune ochii (sau privirea, nasul, capul) în pământ = a avea o atitudine modestă, plecând privirea; a se rușina, a se sfii. (Fam.) A pune osul = a munci din greu. A pune umărul = a-și aduce contribuția la o acțiune; a contribui. A(-și) pune (ceva) în (sau de) gând (sau în cap, în minte) = a avea intenția de a..., a plănui, a decide. A pune o vorbă (bună) sau un cuvânt (bun) (pentru cineva) = a interveni în favoarea cuiva. A pune coarne = a) a face o relatare cu adaosuri exgerate, neverosimile, inventate; b) a-și înșela soțul. A pune (o chestiune, un subiect etc.) pe tapet = a aduce (o chestiune etc.) în discuție. Unde (mai) pui că... = fără a mai socoti că...; presupunând, considerând că... A pune paie pe (sau peste) foc = a contribui la înrăutățirea unei situații grave, dificile. A pune (pe cineva) jos = a trânti (pe cineva) la pământ. A pune (pe cineva) sub sabie sau a pune (cuiva) capul sub picior = a ucide. A pune (pe cineva) la zid = a) a împușca; b) a condamna, a demasca, a dezaproba. (Fam.) A pune bine (pe cineva) = a face cuiva rău, uneltind împotriva lui. A(-și) pune capul (sau gâtul) (la mijloc) pentru cineva (sau ceva) = a-și primejdui viața; a fi sigur, a garanta pentru cineva sau de ceva. A pune (ceva) pe hârtie = a însemna, a nota. A pune (o melodie) pe note = a transpune o melodie pe note muzicale. (Refl.) A se pune bine cu (sau pe lângă) cineva = a intra în voie cuiva, a se face plăcut cuiva (prin adulare, lingușeli spre a obține avantaje). ♦ Tranz. A întinde, a expune. ◊ Expr. A pune (cuiva ceva) în vedere = a atrage (cuiva) atenția, a aduce la cunoștință. ♦ Refl. A se depune, a se așterne; fig. a începe, a se ivi. S-a pus zăpada. S-a pus o iarnă grea. 2. Tranz. A aduce pe cineva într-o situație nouă neașteptată, a face pe cineva să ajungă într-o anumită stare. L-a pus în inferioritate. ♦ A așeza, a numi pe cineva într-un rang, într-o demnitate, într-o slujbă; a determina, a fixa locul, ierarhia cuiva între mai mulți. ◊ Expr. A pune (pe cineva) în pâine = a angaja (pe cineva) într-o slujbă spre a-și câștiga existența. A pune (pe cineva) în disponibilitate (sau, fam., pe liber) = a concedia, a elibera (pe cineva) dintr-o slujbă. 3. Tranz. și refl. A (se) așeza într-un anumit fel, într-o anumită poziție. ◊ Expr. (Tranz.) A pune (fire, fibre) în două (sau în trei, în patru etc.) = a forma un mănunchi din două (sau trei etc.) fire. ♦ Tranz. A atârna, a agăța. 4. Tranz. A face să stea într-un anumit loc, a așeza la locul dinainte stabilit sau cel mai potrivit, a depune la locul lui, a plasa; p. ext. a așeza într-un anumit loc față de alte obiecte de același fel, a aranja, a situa. ◊ Expr. A pune caii = a înhăma. A pune în scenă = a regiza, a monta o piesă de teatru. ♦ A planta, a sădi, a semăna. 5. Tranz. și refl. A(-și) așeza pe corp obiectele de îmbrăcăminte necesare; a (se) îmbrăca sau a (se) încălța. 6. Tranz. A depune valori bănești (în păstrare, spre fructificare etc.); a investi valori bănești. ◊ Expr. A pune deoparte = a) a economisi; a strânge; b) a rezerva pentru cineva. A pune preț = a oferi un preț mare; p. ext. a considera valoros, merituos. 7. Tranz. A fixa, a stabili; orândui, a institui. A pune impozite. A pune un diagnostic. 8. Refl. (Pop.) A se împotrivi, a sta împotrivă. Te pui pentru un fleac! ◊ Expr. A se pune în calea cuiva = a împiedica pe cineva să acționeze. 9. Refl. recipr. A se lua la întrecere, a se măsura sau a se compara cu cineva. ◊ Expr. (Tranz.) A pune (de) față sau față în față = a compara; a confrunta. 10. Refl. A tăbărî asupra cuiva, a se repezi la cineva. 11. Tranz. A face, a determina pe cineva să execute un lucru; a îndemna; a sili, a obliga. ♦ A îmboldi; a asmuți. 12. Refl. (Adesea cu determinări introduse prin prep. „pe”) A începe o acțiune, a se apuca (cu stăruință) de ceva. ◊ Expr. A se pune cu gura pe cineva = a cicăli pe cineva sau a insista pe lângă cineva. (Reg.) A se pune (cu rugăminți, cu vorbe dulci etc.) pe lângă cineva = a ruga insistent pe cineva. A se pune pe gânduri = a deveni gânditor, îngrijorat. E pus pe... = e gata să... (Tranz.) A-și pune puterea sau (toate) puterile = a-și da toată silința, a se strădui. 13. Tranz. (În loc. și expr.) A pune (pe cineva sau ceva) la probă (sau la încercare) = a încerca pe cineva sau ceva (spre a-i cunoaște valoarea, însușirile). A pune (pe cineva) la cazne = a căzni, a chinui. A pune o întrebare (sau întrebări) = a întreba, a chestiona. A pune stavilă = a stăvili. A pune în primejdie = a primejdui. A-și pune nădejdea (sau speranța, credința) în cineva sau ceva = a nădăjdui, a se încrede în ajutorul cuiva sau a ceva. A pune temei = a se bizui, a se întemeia. A pune vina (pe cineva sau ceva) = a învinui (pe nedrept). A pune în (sau pe) seama (sau la activul) cuiva (sau a ceva) = a atribui (pe nedrept). A pune grabă = a se grăbi. A pune nume (sau poreclă) = a numi, a porecli. A pune în valoare = a valorifica. A pune în evidență = a evidenția, a sublinia, a releva. A pune la îndoială = a se îndoi. A pune la socoteală = a socoti, a îngloba. A pune în loc = a înlocui. A pune iscălitura = a iscăli. A pune rămășag (sau pariu) = a paria. A pune aprobarea = a aproba. [Prez. ind. și: (reg.) pui] – Lat. ponere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punere
PÚNERE s. f. Acțiunea de a (se) pune și rezultatul ei. – V. pune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungaş
PUNGÁȘ, pungași, s. m. Hoț de buzunare; p. gener. hoț. ♦ Om șmecher, viclean, escroc. – Pungă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungaș
PUNGÁȘ, pungași, s. m. Hoț de buzunare; p. gener. hoț. ♦ Om șmecher, viclean, escroc. – Pungă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungă
PÚNGĂ, pungi, s. f. 1. Săculeț (cu băieri) de piele, mai rar de pânză, de material plastic etc., cu una sau cu mai multe despărțituri, în care se țin banii și alte obiecte mici. ◊ Expr. A-i sufla vântul în pungă sau a da de fundul pungii = a nu (mai) avea bani. A-și dezlega (sau a-și desface) punga = a fi darnic. A fi gros la pungă = a fi foarte bogat. A(-și) strânge (sau a avea, a face) buzele (sau gura) pungă = a) a avea sau a produce o senzație de contractare a buzelor din cauza unui aliment astringent, acru etc.; b) a ține buzele strânse (în semn de nemulțumire, de amărăciune etc.). ♦ Conținutul unei pungi (1); p. ext. bani, avere. ♦ Săculeț cuprinzând 500 de galbeni, de taleri sau de lei vechi, cu care se făceau plățile în trecut; p. ext. suma de 500 de galbeni, de taleri sau de lei vechi. 2. Săculeț făcut din hârtie, din material plastic sau din alt material, servind ca ambalaj pentru diferite obiecte, mai ales alimente. ♦ Conținutul unui astfel de săculeț. 3. Umflătură a pielii de forma unui săculeț (situată mai ales sub pleoapa inferioară). ◊ Pungă de apă = denumire populară pentru ascită; pleurezie. 4. Săculeț triunghiular situat la piciorul albinei, în care aceasta strânge și transportă polenul. 5. Cavitate naturală în scoarța Pământului, de forma unei pungi (1). 6. (Bot.; în compusul) Punga-babei = plantă erbacee cu flori galbene-aurii (Pulicaria dysenterica). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăleală
PUNGĂLEÁLĂ, pungăleli, s. f. (Pop. și fam.) Pungălitură. – Pungăli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăli
PUNGĂLÍ, pungălesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A coase de mântuială, prost, cu împunsături neregulate. – Din pungă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungălit
PUNGĂLÍT, -Ă, pungăliți, -te, adj. (Pop.) Prost cusut. – V. pungăli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungălitură
PUNGĂLITÚRĂ, pungălituri, s. f. (Pop.) Faptul de a pungăli; (concr.) cusătură neîngrijită, neglijentă; pungăleală. – Pungăli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşeală
PUNGĂȘEÁLĂ, pungășeli, s. f. (Fam.) Faptul de a pungăși. – Pungăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungășeală
PUNGĂȘEÁLĂ, pungășeli, s. f. (Fam.) Faptul de a pungăși. – Pungăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşesc
PUNGĂȘÉSC, -EÁSCĂ, pungășești, adj. (Fam.) De pungaș; fraudulos, hoțesc. – Pungaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungășesc
PUNGĂȘÉSC, -EÁSCĂ, pungășești, adj. (Fam.) De pungaș; fraudulos, hoțesc. – Pungaș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşeşte
PUNGĂȘÉȘTE adv. (Fam.) Ca pungașii. – Pungaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungășește
PUNGĂȘÉȘTE adv. (Fam.) Ca pungașii. – Pungaș + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşi
PUNGĂȘÍ, pungășesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A fura, a înșela, a escroca. – Din pungaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăși
PUNGĂȘÍ, pungășesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A fura, a înșela, a escroca. – Din pungaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşie
PUNGĂȘÍE, pungășii, s. f. (Fam.) Faptă de pungaș; furt, hoție; escrocherie, înșelătorie. – Pungaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungășie
PUNGĂȘÍE, pungășii, s. f. (Fam.) Faptă de pungaș; furt, hoție; escrocherie, înșelătorie. – Pungaș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungăşoaică
PUNGĂȘOÁICĂ, pungășoaice, s. f. (Fam.) Hoață de buzunare; p. gener. hoață. ♦ Femeie șmecheră, vicleană, escroacă. – Pungaș + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungășoaică
PUNGĂȘOÁICĂ, pungășoaice, s. f. (Fam.) Hoață de buzunare; p. gener. hoață. ♦ Femeie șmecheră, vicleană, escroacă. – Pungaș + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungi
PUNGÍ, pungesc, vb. IV. Tranz. 1. (În expr.) A-și pungi gura (sau buzele) = a-și strânge și a-și țuguia buzele. 2. (Înv.) A obține de la cineva bani prin mijloace incorecte. – Din pungă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungit
PUNGÍT, -Ă, pungiți, -te, adj. (Despre gură, buze) Strâns, țuguiat (ca o pungă). – V. pungi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungoci
PUNGÓCI, pungoace, s. n. (Pop.) Pungoi. – Pungă + suf. -oci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pungoi
PUNGÓI, pungoaie, s. n. Augmentativ al lui pungă; pungoci. – Pungă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punguliţă
PUNGULÍȚĂ, pungulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pungă; punguță. 2. Plantă erbacee de culoare verde-deschis, cu miros neplăcut, cu flori mici, albe, dispuse în inflorescență (Thlaspi arvense). – Pungă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punguliță
PUNGULÍȚĂ, pungulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pungă; punguță. 2. Plantă erbacee de culoare verde-deschis, cu miros neplăcut, cu flori mici, albe, dispuse în inflorescență (Thlaspi arvense). – Pungă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punguţă
PUNGÚȚĂ, punguțe, s. f. Punguliță. – Pungă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punguță
PUNGÚȚĂ, punguțe, s. f. Punguliță. – Pungă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punibil
PUNÍBIL, -Ă, punibili, -e, adj. (Jur.) Pasibil de pedeapsă. – Din it. punibile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punic
PÚNIC, -Ă, punici, -ce, adj. Care aparține Cartaginei sau locuitorilor ei, privitor la Cartagina sau la locuitorii ei; cartaginez. ◊ Război punic = nume dat fiecăruia dintre cele trei războaie purtate de Roma antică împotriva Cartaginei. – Din lat. punicus, fr. punique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punitiv
PUNITÍV, -Ă, punitivi, -e, adj. (Livr.) Care pedepsește; destinat să pedepsească. – Din fr. punitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punk
PUNK adj. invar. (În sintagmele) Mișcare punk = mișcare muzicală și culturală marginală, cristalizată în anii 1976-1977 în Anglia, dar cu durată mai mare în SUA, caracterizată printr-un spirit iconoclast și rebel. Modă punk = modă tinerească stridentă, extravagantă. [Pr.: pank] – Din engl. punk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punkist
PUNKÍST, -Ă, punkiști, -ste s. m. și f. Adept al mișcării punk. [Pr.: pankist] – Punk + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punt
PUNT s. m. v. pfund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puntat
PUNTÁT, -Ă, puntați, -te, adj. (Despre nave sau ambarcațiuni) Cu punte. – Din punte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punte
PÚNTE, punți, s. f. 1. Pod îngust (format adesea dintr-o scândură sau dintr-o bârnă) așezat peste un șanț, peste o râpă sau peste o apă, care poate fi trecut numai cu piciorul. ◊ Expr. Punte de scăpare = mijloc de a trece peste o, dificultate, de a ieși dintr-un impas. A se face (sau a se pune) luntre și punte v. luntre. ♦ Scândură groasă sau panou îngust așezat pe o schelă, pe care circulă muncitorii când lucrează la înălțime. ♦ Punte de comunicație = placă metalică rabatabilă folosită ca legătură între două vagoane de cale ferată. ♦ Pod suspendat sau mobil care leagă vasele de chei. ♦ Pod suspendat sau mobil la o cetate sau la un castel medieval. 2. Planșeu metalic sau de lemn, orizontal, care închide corpul unei nave la partea superioară sau care compartimentează nava pe nivele. 3. Dispozitiv de măsură a unor mărimi electrice format din patru elemente, o sursă de energie și un instrument de măsură. 4. Pluta în care se introduce fitilul candelei. 5. (Chim.; în sintagma) Punte de hidrogen = legătură de hidrogen. – Lat. pons, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

punticică
PUNTICÍCĂ, punticele, s. f. (Rar) Puntișoară. – Punte + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puntişoară
PUNTIȘOÁRĂ, puntișoare, s. f. Diminutiv al lui punte; punticică, puntiță. – Punte + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puntișoară
PUNTIȘOÁRĂ, puntișoare, s. f. Diminutiv al lui punte; punticică, puntiță. – Punte + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puntiţă
PUNTÍȚĂ, puntițe, s. f. 1. Puntișoară. 2. Interval aflat între găurile țevilor la o placă tubulară a unei căldări de aburi. – Punte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puntiță
PUNTÍȚĂ, puntițe, s. f. 1. Puntișoară. 2. Interval aflat între găurile țevilor la o placă tubulară a unei căldări de aburi. – Punte + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pup
PUP^1, pupi, s. m. (Fam. și în limbajul copiilor) Sărut. – Din pupa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pup
PUP^2 interj. v. pu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupa
PUPÁ, pup, vb. I. (Fam.) 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) săruta. ◊ Expr. (Tranz.) A pupa în bot (pe cineva) = a linguși, a adula (pe cineva). (Refl. recipr.) A se pupa (în bot) cu cineva = a se înțelege bine cu cineva, a se afla în relații de intimitate cu cineva. 2. Tranz. (Mai ales în construcții negative) A ajunge să obțină ceva râvnit; a dobândi. Nu mai pupi tu plimbare. – Lat. *puppare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupat
PUPÁT, pupaturi, s. n. (Fam.) Faptul de a (se) pupa; sărutat, sărut, pupătură. – V. pupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupat
PUPÁT, -Ă, pupați, -te, adj. v. PUPA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pupă
PÚPĂ^1, pupe, s. f. Partea de dinapoi a corpului unei nave. – Din fr. poupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupă
PÚPĂ^2, pupe, s. f. Formă de dezvoltare în metamorfoza unor insecte, între starea de larvă și cea de dezvoltare completă; nimfă. – Din lat. pupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupăgioară
PUPĂGIOÁRĂ, pupăgioare, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui pupăză. – Pupăză + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupăi
PUPĂÍ, pupăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar; despre pupeze) A scoate strigăte caracteristice speciei. ♦ Fig. (Despre oameni) A flecări, a cleveti. – [Pu-pu-]pup + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupătură
PUPĂTÚRĂ, pupături, s. f. (Fam.) Sărutare, pupat. – Pupa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupăză
PÚPĂZĂ, pupeze, s. f. 1. Pasăre insectivoră migratoare, cu penaj pestriț, cu ciocul lung și curbat și cu o creastă de pene mari, portocalii, în vârful capului (Upupa epops). ◊ Expr. A-i merge (cuiva) gura ca pupăza = a vorbi mult, a fi flecar. A-i cânta (cuiva) pupăza = a-i merge rău, a nu avea noroc. 2. Fig. (Fam.) Persoană flecară. ♦ Femeie îmbrăcată sau fardată strident; p. ext. femeie de moravuri ușoare. 3. (Reg.) Colac (în formă de pasăre sau de cuib de pasăre). ◊ Expr. Colac peste pupăză sau pupăză peste colac, se spune când peste un necaz deja existent vine altul (și mai mare). – Cf. alb. pupëzë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupezea
PUPEZEÁ, -ÍCĂ, pupezele, s. f. 1. Diminutiv al lui pupăză. 2. (Mai ales la pl.) Plantă erbacee perenă din familia leguminoaselor, cu flori la început purpurii și apoi albastre, așezate în raceme (Lathyrus vernus). – Din pupăză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupezoi
PUPEZÓI, pupezoi, s. m. Bărbătușul pupezei. – Pupăză + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupic
PUPÍC, pupici, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui pup. – Pup + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupil
PUPÍL, -Ă, pupili, -e, s. m. și f. Persoană minoră aflată sub tutela sau în grija cuiva (altul decât părinții). – Din fr. pupille, lat. pupillus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupilar
PUPILÁR^1, -Ă, pupilari, -e, adj. Care aparține pupilei, care se referă la pupilă, de pupilă. – Din fr. pupillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupilar
PUPILÁR^2, -Ă, pupilari, -e, adj. (Livr.) Care aparține pupilului, privitor la pupil. – Din fr. pupillaire, lat. pupillaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupilă
PUPÍLĂ, pupile, s. f. 1. Orificiu central, rotund, al irisului, prin care razele luminoase sunt dirijate spre retină; lumina ochiului. 2. (Fiz., în sintagmele) Pupilă de intrare = deschidere reală sau o imagine a sa care limitează cantitatea de lumină care pătrunde într-un instrument optic. Pupilă de ieșire = deschidere reală sau o imagine a sa care limitează conul de raze de lumină emergente dintr-un sistem optic. – Din fr. pupille, lat. pupilla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupilometrie
PUPILOMETRÍE s. f. (Med.) Măsurare a diametrului pupilei. – Din fr. pupillométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupilometru
PUPILOMÉTRU, pupilometre, s. n. (Med.) Aparat pentru măsurarea diametrului pupilei. – Din fr. pupillomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupiloscopie
PUPILOSCOPÍE, pupiloscopii, s. f. (Med.) Măsurare a refracției ochiului prin interpretarea optică a unei umbre care apare în câmpul pupilei. – Din fr. pupilloscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupinizare
PUPINIZÁRE, pupinizări, s. f. Operație de mărire a inductivității unui circuit de telecomunicații, prin montarea în serie a unor bobine. – După fr. pupinisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pupitru
PUPÍTRU, pupitre, s. n. Obiect de mobilă având suprafața în plan înclinat și pe care se pune (la înălțimea vederii) o carte, o partitură etc.; spec. bancă de școală cu fața înclinată; p. restr. partea de deasupra a unei astfel de bănci. ◊ Loc. adv. La pupitru = la conducerea unei orchestre ca dirijor. ♦ (Tehn.) Pupitru de comandă = instalație (în formă de masă înclinată) cu ajutorul căreia se execută comanda, măsurarea și controlul operațiilor unui proces tehnologic sau de altă natură. – Din fr. pupitre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pur
PUR^1, puri, s. m. Plantă erbacee cu frunze lungi și înguste, cu flori purpurii, dispuse în umbrele (Allium rotundum). – Cf. lat. porrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pur
PUR^2, -Ă, puri, pure, adj. 1. Care nu conține elemente străine; curat, neamestecat. 2. Nealterat, neviciat, nestricat. ♦ Fără pete; imaculat; limpede. ♦ Fig. Nepătat din punct de vedere moral; curat, neprihănit. 3. Veritabil, autentic, adevărat. E adevărul pur. ◊ Loc. adv. Pur și simplu = nimic altceva decât...; numai și numai; nici mai mult, nici mai puțin decât... 4. (Despre voce, sunete etc.) Limpede, clar, cristalin. – Din lat. purus, fr. pur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puradel
PURADÉL, puradei, s. m. (Fam.) Copil de rom^2; p. gener. copil. – Din magh. purdé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcar
PURCÁR s. m. v. porcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcea
PURCEÁ, -ÍCĂ, purcele, s. f. 1. Puiul de sex feminin al scroafei; p. gener. scroafă (tânără). ◊ Expr. (Fam.) A lua purceaua de coadă (sau de nas) = a se îmbăta. 2. (Art.) Numele unui joc de copii la care unul dintre jucători împinge cu un baston o minge, o bilă, un os etc., în timp ce ceilalți jucători caută să-i împiedice cu bastoanele trecerea; p. restr. minge, popic etc. care servește la acest joc. – Lat. porcella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcede
PURCÉDE, purcéd, vb. III. Intranz. (Pop.) A pleca, a porni la drum. ♦ Intranz. și refl. (Despre lucruri și despre fenomene văzute în mișcare, în evoluție) A începe, a (se) porni, a (se) dezlănțui. ◊ Expr. (Intranz.) A purcede grea (sau îngreunată) = a rămâne însărcinată. ♦ A întreprinde, a începe o acțiune. ♦ A proceda, a acționa (într-un anumit fel). ♦ (Despre acțiuni, stări) A izvorî, a proveni, a lua naștere. [Perf. s. purcesei, part. purces] – Lat. procedere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcedere
PURCÉDERE, purcederi, s. f. (Pop.) Acțiunea de a purcede și rezultatul ei; plecare, pornire (la drum). – V. purcede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcel
PURCÉL, purcei, s. m. Puiul (de sex masculin al) scroafei, de obicei până la înțărcare; p. gener. porc tânăr. ◊ Expr. (Fam.) Cu cățel, cu purcel = cu tot ce are, cu tot avutul. – Lat. porcellus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcelaş
PURCELÁȘ, purcelași, s. m. (Rar) Purceluș. – Purcel + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcelaș
PURCELÁȘ, purcelași, s. m. (Rar) Purceluș. – Purcel + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purceluş
PURCELÚȘ, -Ă, purceluși, -e, s. m. și f. Diminutiv al lui purcel; purcelaș. – Purcel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purceluș
PURCELÚȘ, -Ă, purceluși, -e, s. m. și f. Diminutiv al lui purcel; purcelaș. – Purcel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purces
PURCÉS, purcesuri, s. n. (Înv. și pop.) Plecare, pornire (la drum). ♦ Începere, început. – V. purcede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcoi
PURCÓI s. n. v. porcoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcoiaş
PURCOIÁȘ s. n. v. porcoiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purcoiaș
PURCOIÁȘ s. n. v. porcoiaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purec
PÚREC s. m. v. purice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pureca
PURECÁ vb. I v. purica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purecărie
PURECĂRÍE s. f. v. puricărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purece
PÚRECE s. m. v. purice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purga
PURGÁ, purghez, vb. I. Refl. (Rar) A-și provoca purgație (cu ajutorul purgativelor). – Din fr. purger, lat. purgare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purgare
PURGÁRE, purgări, s. f. (Rar) Acțiunea de a se purga și rezultatul ei. – V. purga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purgativ
PURGATÍV, -Ă, purgativi, -e, adj., s. n. (Medicament, substanță) care favorizează eliminarea materiilor fecale din organism. – Din fr. purgatif, lat. purgativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purgatoriu
PURGATÓRIU s. n. (În învățătura romano-catolică) Stare sau stadiu de purificare, după moartea fizică, dar înaintea trecerii definitive la viața de apoi, unde sufletele celor care au murit în Harul Domnului ispășesc păcatele ușoare neiertate încă sau îndură pedeapsa temporară pentru păcatele iertate deja. ♦ Fig. Loc sau perioadă de suferință (trecătoare). – Din lat. purgatorius, it. purgatorio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purgaţie
PURGÁȚIE, purgații, s. f. Faptul de a elimina (în mod regulat) materiile fecale; purgare. ♦ (Înv.) Purgativ. – Din fr. purgation, lat. purgatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purgație
PURGÁȚIE, purgații, s. f. Faptul de a elimina (în mod regulat) materiile fecale; purgare. ♦ (Înv.) Purgativ. – Din fr. purgation, lat. purgatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purica
PURICÁ, púric, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) curăța de purici. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A examina ceva cu atenție, cu de-amănuntul. [Var.: purecá vb. I] – Probabil lat. *pulicare (< pulicem).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricare
PURICÁRE, puricări, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) purica și rezultatul ei. – V. purica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricariţă
PURICÁRIȚĂ, puricarițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule și având miros neplăcut; puricică (Pulicaria vulgaris). – Purice + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricariță
PURICÁRIȚĂ, puricarițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule și având miros neplăcut; puricică (Pulicaria vulgaris). – Purice + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricaş
PURICÁȘ, puricași, s. m. 1. Puricel. 2. Insectă asemănătoare cu puricele, de culoare neagră-verzuie (Podura nivalis). – Purice + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricaș
PURICÁȘ, puricași, s. m. 1. Puricel. 2. Insectă asemănătoare cu puricele, de culoare neagră-verzuie (Podura nivalis). – Purice + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricat
PURICÁT, puricaturi, s. n. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) purica; puricătură. – V. purica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricat
PURICÁT, -Ă, puricați, -te, adj. v. PURICA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puricărie
PURICĂRÍE s. f. (Rar) Mulțime mare de purici. [Var.: purecărie s. f.] – Purice + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricătură
PURICĂTÚRĂ, puricături, s. f. (Pop. și fam.) Puricat. – Purica + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purice
PÚRICE, purici, s. m. 1. Nume dat mai multor insecte mici parazite, de culoare neagră-cafenie, fără aripi, cu picioarele posterioare adaptate pentru sărit, care se hrănesc cu sânge supt din corpul omului sau al unor animale. ◊ Expr. A i se face (cuiva) inima cât un purice, se spune când cineva se simte în mare primejdie, când este foarte speriat. A nu face (mulți) purici (undeva sau cu cineva) = a nu sta mult (undeva sau cu cineva). (În basme) De (sau pe) când se potcovea puricele = foarte demult; niciodată. 2. Numele a două specii de insecte parazite mici, care trăiesc pe plante: a) insectă de culoare albastră sau verde, cu un cap mic și cu antene subțiri, care distruge legumele, în special răsadul de varză (Haltica obracea); b) insectă de culoare neagră, care atacă inul, trifoiul și varza (Haltica nemorum). ◊ Compus: (Entom.) purice-de-apă = dafnie. 3. (La pl.) Cuie foarte mici, cu floarea mare, folosite în tapițerie, în cizmărie etc. 4. (La pl.) Impurități (de forma unor punctișoare) care apar pe țesăturile de bumbac nesupuse procesului de albire. 5. (Tehn.; la pl.) Bucăți mici de piatră, de beton sau de oțel care se așază pe fundul cofrajului, sub armături etc. [Var.: púrece, púrec s. m.] – Lat. pulex, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricească
PURICEÁSCĂ s. f. Numele unei specii de licheni (Lecanora confluens). – Purice + suf. -ească.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricel
PURICÉL, puricei, s. m. Diminutiv al lui purice; puricaș. – Purice + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricică
PURICÍCĂ s. f. (Bot.; reg.) Puricariță. – Purice + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puricos
PURICÓS, -OÁSĂ, puricoși, -oase, adj. (Rar) Plin de purici. – Puric + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purifica
PURIFICÁ, purífic, vb. I. Tranz. A face să fie pur, curat, neamestecat, limpede prin îndepărtarea corpurilor, a substanțelor sau a elementelor străine; a curăța. ♦ (Tehn.) A epura. ♦ Refl. și tranz. Fig. A deveni sau a face să devină pur din punct de vedere moral. – Din fr. purifier, lat. purificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificare
PURIFICÁRE, purificări, s. f. Acțiunea de a (se) purifica și rezultatul ei. ◊ Purificarea apei = epurarea apei, v. epurare. – V. purifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificat
PURIFICÁT^1 s. n. Faptul de a (se) purifica. – V. purifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificat
PURIFICÁT^2, -Ă, purificați, -te, adj. Care a fost supus purificării. – V. purifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificator
PURIFICATÓR, -OÁRE, purificatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Și substantivat) Care purifică. 2. S. n. Aparat, utilaj etc. care servește la purificare. – Din fr. purificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificaţie
PURIFICÁȚIE, purificații, s. f. 1. Purificare. 2. Ceremonie religioasă consacrată ispășirii păcatelor, curățirii morale. – Din fr. purification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purificație
PURIFICÁȚIE, purificații, s. f. 1. Purificare. 2. Ceremonie religioasă consacrată ispășirii păcatelor, curățirii morale. – Din fr. purification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purim
PÚRIM s. n. Sărbătoare religioasă mozaică celebrată la începutul primăverii, în amintirea salvării evreilor din masacrul plănuit de Aman (ministrul regelui persan Ahașver). – Din ebr. purim.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purină
PURÍNĂ, purine, s. f. Compus organic din acidul uric. – Din fr. purin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purinic
PURÍNIC adj. v. GUANINĂ. (Chim., Biol.) Bază azotată purinică, prezentă în țesuturi animale și derivate organice. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

purisare
PURISÁRE s. f. v. purisa. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

purisat
PURISÁT adj. v. purisa. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

purism
PURÍSM s. n. Tendință de a elimina dintr-o limbă elementele considerate străine de originea și spiritul ei. – Din fr. purisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purist
PURÍST, -Ă, puriști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al purismului. 2. Adj. Care aparține purismului, privitor la purism; care practică purismul. – Din fr. puriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puritan
PURITÁN, -Ă, puritani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al puritanismului; p. ext. persoană care practică sau afișează o moralitate foarte severă. 2. Adj. Care aparține puritanismului, privitor la puritanism; p. ext. care profesează sau afișează o morală excesivă. – Din fr. puritain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puritanism
PURITANÍSM s. n. Doctrină calvină desprinsă de anglicanism, caracterizată prin epurarea cultului de orice rămășițe ale catolicismului, printr-o morală rigidă și printr-o organizare prezbiteriană, respectând strict textul Bibliei; p. ext. rigurozitate exagerată privind respectarea preceptelor religioase și morale. – Din fr. puritanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puritate
PURITÁTE s. f. Faptul de a fi pur; curățenie. ♦ Fig. (Rar) Castitate, curățenie sufletească, candoare. – Din lat. puritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purja
PURJÁ, purjez, vb. I. Tranz. A curăța o instalație de impurități sau de reziduuri cu ajutorul unui curent de apă sub presiune. – Din fr. purger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purjare
PURJÁRE, purjări, s. f. Acțiunea de a purja și rezultatul ei. – V. purja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purjă
PÚRJĂ, purje, s. f. (Tehn.) Evacuare (continuă) a unui fluid, de obicei apă sau gaz, dintr-un recipient presurizat, dintr-un spațiu închis (ermetic) etc. – Din fr. purge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purjor
PURJÓR, purjoare, s. n. Dispozitiv folosit pentru operația de purjare. – Din fr. purgeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puroi
PURÓI, puroaie, s. n. Materie lichidă vâscoasă, de culoare galbenă-verzuie, formată în răni, în leziuni, în diverse organe etc. din microbi și rămășițe de leucocite; coptură. – Lat. *puronium (< pus, -ris).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puroia
PUROIÁ, pers. 3 puroiază, vb. I. Intranz. (Despre țesuturi animale) A forma, a colecta, a elimina puroi; a supura. – Din puroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puroios
PUROIÓS, -OÁSĂ, puroioși, -oase, adj. (Pop.) Purulent, supurant. – Puroi + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpur
PÚRPUR s. n. v. purpură^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpurat
PURPURÁT, -Ă, purpurați, -te, adj. (Înv.) Purpuriu. – Purpură + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpură
PÚRPURĂ^1, purpure, s. f. 1. Culoare roșie-închisă. 2. Materie colorată roșu-închis spre violet, extrasă în vechime dintr-o moluscă, iar astăzi preparată pe cale sintetică. 3. Stofă scumpă vopsită cu purpură (2); haină (domnească) făcută dintr-o astfel de stofă; hlamidă. [Var.: (înv.) púrpur s. n.] – Din lat. purpura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpură
PÚRPURĂ^2, purpure, s. f. Boală caracterizată prin apariția unor erupții hemoragice subcutanate. – Din fr. purpura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpurină
PURPURÍNĂ s. f. Substanță de culoare roșie-purpurie, extrasă din rădăcina unor plante din familia rubiaceelor, folosită la prepararea coloranților. – Din fr. purpurine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpuriu
PURPURÍU, -ÍE, purpurii, adj., s. n. 1. Adj. De culoare roșie-închisă ca a purpurei; purpurat, purpuros. 2. S. n. Purpură (1). – Purpură + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purpuros
PURPURÓS, -OÁSĂ, purpuroși, -oase, adj. (Rar) Purpuriu. – Purpură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pursânge
PURSẤNGE adj. invar., s. m. (Animal, mai ales cal) de rasă pură, aleasă. – Pur + sânge (după fr. pur-sang).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purta
PURTÁ, port, vb. I. 1. Tranz. A lua, a ridica, a ține pe cineva sau ceva în mână, în brațe etc. pentru a-l transporta în altă parte; a duce. ◊ Expr. A purta pe cineva pe palme = a arăta cuiva o grijă deosebită, a răsfăța pe cineva. A purta (pe cineva) pe degete = a dispune de cineva după bunul său plac. (Înv.) A purta arma = a aduce arma în poziția regulamentară de salut. ♦ A trece, a transmite ceva (dintr-o mână într-alta, din mână în mână, de la unul la altul) ◊ Expr. A purta vorbe (sau minciuni) = a cleveti, a bârfi. ♦ (Despre vehicule) A transporta, a căra. ♦ (Despre animale) A trage după sine. 2. Tranz. A duce dintr-o parte în alta, dintr-un loc în altul sau într-un anumit loc; a conduce (îndrumând, călăuzind, dirijând); a însoți. ♦ (Înv. și pop.) A induce în eroare; a amăgi, a păcăli. ◊ Expr. A purta (pe cineva) cu vorba = a face promisiuni fără a-și ține cuvântul (pentru a obține un răgaz); a tărăgăna. ♦ (Pop.) A mânui o unealtă. 3. Tranz. A-și duce sarcina, a avea făt în pântece. ♦ Fig. A suporta, a suferi, a răbda. 4. Refl. (Reg.) A umbla (de colo până colo), a circula, a merge. 5. Tranz. A mișca încoace și încolo corpul sau o parte a corpului; a umbla sau a-și ține corpul într-o anumită poziție. ♦ A face să se miște de colo până colo; a agita, a plimba dintr-o parte în alta. 6. Tranz. A avea, a poseda, a deține; a conține, a ascunde. ♦ A avea anumite sentimente, atitudini; a nutri. ◊ Loc. vb. A purta dușmănie (sau pică) = a dușmăni. A purta interes = a se interesa de... (Reg.) A purta frică de... = a se teme de... 7. Tranz. A avea, a moșteni sau a transmite un nume. 8. Tranz. A avea, a ține asupra sa (pentru a se folosi la nevoie). 9. Tranz. A pune pe sine un obiect de îmbrăcăminte, o podoabă etc., a fi îmbrăcat, încălțat sau împodobit cu..., a folosi un anumit obiect de îmbrăcăminte sau de încălțăminte. ◊ Loc. adj. De purtat = care servește ca îmbrăcăminte (de fiecare zi). ◊ Expr. A purta doliu = a umbla îmbrăcat în negru (în semn de doliu) sau cu un semn negru de doliu pe îmbrăcăminte. ♦ A avea ceva pe sine (de la natură sau datorită obiceiului, a modei etc.) Poartă un coc deosebit. ◊ Expr. (Fam.) A purta coarne = (despre bărbați) a fi înșelat în căsnicie. (Refl. impers.) Se poartă = e la modă, se obișnuiește, e modern. ♦ Refl. A se conforma unei anumite mode. ♦ Tranz. A aranja îmbrăcămintea, accesoriile de îmbrăcăminte, părul etc. într-un anumit fel. Poartă părul peste cap. 10. Tranz. A suporta cheltuielile, grija cuiva; a întreține. ◊ Expr. A purta de grijă cuiva = a îngriji. A purta grija cuiva = a fi îngrijorat din cauza cuiva. 11. Tranz. A deține o funcție, un post, un titlu. ◊ Expr. A purta răspunderea = a fi răspunzător. 12. Tranz. A întreține, a duce, a susține. ◊ Loc. vb. A purta (o) discuție = a discuta. A purta (o) conversație = a conversa. A purta lupte (sau război) = a se lupta, a se război. 13. Tranz. (Despre obiecte) A avea imprimat, gravat etc. un semn distinctiv. 14. Refl. A se comporta, a se manifesta (într-un anumit fel). – Lat. portare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtabil
PURTÁBIL, -Ă, purtabili, -e, adj. (Fam.; despre obiecte de îmbrăcăminte) Care este comod de purtat, care nu se murdărește și nu se uzează ușor; purtăreț. – Din fr. portable (după purta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtare
PURTÁRE, purtări, s. f. Acțiunea de a (se) purta și rezultatul ei. 1. Transportare (pe umeri sau pe brațe). 2. Folosire, întrebuințare. ◊ Loc. adj. De purtare = (despre îmbrăcăminte sau încălțăminte) care se poartă în mod curent, de toate zilele, de lucru. ◊ Expr. A lua (un lucru) la purtare = a începe să întrebuințezi (un lucru) în mod obișnuit, zilnic. A-și lua nasul la purtare = a deveni obraznic. 3. Fel de a se comporta; conduită, comportare. – V. purta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtat
PURTÁT^1 s. n. 1. (Pop.) Fel, mod de a se îmbrăca; port. 2. Utilizare, întrebuințare. 3. Conduită, purtare, comportare. – V. purta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtat
PURTÁT^2, -Ă, purtați, -te, adj., s. f. art. 1. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Uzat, vechi. 2. Adj. (Despre oameni) Umblat (prin lume); cu experiență. 3. S. f. art. Numele unui dans popular din Ardeal; melodie după care se execută acest dans. – V. purta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtăreţ
PURTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, purtăreți, -e, adj. (Despre îmbrăcăminte, încălțăminte) Care ține la purtare, care este pentru fiecare zi; care nu se rupe ușor; durabil, purtabil. ♦ (Înv.; despre cărți) De dimensiuni reduse, ușor de transportat, de purtat cu sine. Vocabular purtăreț. – Purta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtăreț
PURTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, purtăreți, -e, adj. (Despre îmbrăcăminte, încălțăminte) Care ține la purtare, care este pentru fiecare zi; care nu se rupe ușor; durabil, purtabil. ♦ (Înv.; despre cărți) De dimensiuni reduse, ușor de transportat, de purtat cu sine. Vocabular purtăreț. – Purta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purtător
PURTĂTÓR, -OÁRE, purtători, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care poartă, care duce sau aduce ceva cu sine. ◊ Purtător de cuvânt = a) persoană care ia cuvântul în numele altora într-un grup, într-o adunare etc.; persoană care reprezintă interesele altora; b) spec. persoană fizică sau juridică împuternicită să difuzeze în țară și în străinătate știri și textele documentelor oficiale sau ale unor organizații, instituții etc. Undă purtătoare = undă electromagnetică de înaltă frecvență, care, fiind modulată de un semnal de mesaj, servește la transmiterea acestuia. (Fin.) Obligație la purtător = obligație care nu poartă numele proprietarului. Purtător de germeni = organism uman sau animal care adăpostește microbi patogeni, de obicei într-una din cavitățile naturale ale corpului, constituind, în același timp, o sursă permanentă de infecție. – Purta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purulent
PURULÉNT, -Ă, purulenți, -te, adj. Care are puroi, care elimină puroi; care puroiază; supurant, puroios. – Din fr. purulent, lat. purulentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purulenţă
PURULÉNȚĂ, purulențe, s. f. Stare a ceea ce este purulent. – Din fr. purulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

purulență
PURULÉNȚĂ, purulențe, s. f. Stare a ceea ce este purulent. – Din fr. purulence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pururea
PÚRUREA adv. v. pururi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pururi
PÚRURI adv. (Înv. și pop.) Totdeauna, veșnic, mereu, neîntrerupt, în permanență. ◊ De-a pururi = (pentru) totdeauna, în veci. [Var.: púrurea adv.] – Probabil lat. purus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pus
PUS s. n. Faptul de a pune. ♦ (Pop.) Semănare, plantare. – V. pune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puseu
PUSÉU, puseuri, s. n. Manifestare bruscă și puternică (însoțită de ridicarea temperaturii) a unei boli; acces. ♦ Fig. Izbucnire, elan, vervă, exuberanță. – Din fr. poussée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusilanim
PUSILANÍM, -Ă, pusilanimi, -e, adj. (Livr.) Fricos. – Din fr. pusillanime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusnic
PÚSNIC, -Ă s. m. și f. v. pustnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusnici
PUSNICÍ vb. IV v. pustnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusnicie
PUSNICÍE s. f. v. pustnicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusnicire
PUSNICÍRE s. f. v. pustnicire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pusnicit
PUSNICÍT, -Ă adj. v. pustnicit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustă
PÚSTĂ, puste, s. f. Câmpie întinsă acoperită cu ierburi; stepă. – Din magh. puszta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiat
PUSTIÁT adj. v. PUSTIA. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pustie
PUSTÍE s. f. v. pustiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiere
PUSTIÉRE s. f. v. PUSTIA. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pustietate
PUSTIETÁTE, pustietăți, s. f. 1. Regiune lipsită de vegetație (și nepopulată de oameni). ♦ Loc izolat, puțin umblat. 2. Singurătate, izolare. [Pr.: -ti-e-] – Pustiu + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustii
PUSTIÍ, pustiesc, vb. IV. 1. Tranz. A preface locuri fertile sau populate în locuri pustii; a devasta. 2. Refl. (Pop.) A se refugia, a se izola; a pribegi. 3. Tranz. A părăsi pe cineva sau ceva, a lăsa pustiu. – Din pustiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiire
PUSTIÍRE, pustiiri, s. f. Acțiunea de a (se) pustii și rezultatul ei; distrugere, devastare, nimicire. ♦ (Concr.) Pustiu (I 1). [Pr.: -ti-i-] – V. pustii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiit
PUSTIÍT, -Ă, pustiiți, -te, adj. 1. Prefăcut în pustiu (I 1); părăsit, lipsit de viață; devastat, prădat, distrus. 2. (Pop.) Retras; izolat, solitar. – V. pustii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiitor
PUSTIITÓR, -OÁRE, pustiitori, -oare, adj. Care pustiește, devastează; distrugător, devastator, nimicitor. [Pr.: -ti-i-] – Pustii + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustiu
PUSTÍU, -ÍE, (I) pustiuri, s. n., (II) pustii, adj. I. S. n. 1. Regiune sălbatică, lipsită de vegetație și de populație; spec. întindere vastă și plană de teren lipsită de vegetație și nepopulată, acoperită cu nisip; deșert. ◊ Loc. adv. În pustiu = în zadar, degeaba. A pustiu = a jale, a moarte, prevestind moartea. ◊ Expr. A fluiera în (sau a) pustiu = a fluiera în semn de neizbândă, de părere de rău, de plictiseală; a fluiera a pagubă. Ducă-se pe pustiu (sau pe pustii) = ducă-se dracului, lua-l-ar naiba; (eufemistic) diavolul, dracul. 2. Fig. Singurătate apăsătoare pe care o simte cineva; plictiseală; mâhnire, supărare, durere. II. Adj. 1. (Despre locuri, ținuturi) Care se află în stare sălbatică, fără vegetație și fără populație. ♦ Aflat în paragină, în ruină; părăsit. ♦ (Substantivat; înv. și pop., în imprecații) Blestemat, afurisit. 2. În care nu se află nimeni (și nimic). Cameră pustie. 3. Fig. Singur, părăsit, copleșit de o singurătate apăsătoare; stingher; deznădăjduit. [Var.: (pop.) pustíe s. f.] – Din bg. pustinja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnic
PÚSTNIC, -Ă, pustnici, -ce, s. m. și f. Călugăr izolat de lume, care duce o viață aspră; sihastru, schimnic, ascet, anahoret, eremit. ♦ Fig. Persoană care duce o viață retrasă și aspră. [Var.: púsnic, -ă s. m. și f.] – Din sl. pustynĩnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnicesc
PUSTNICÉSC, -EÁSCĂ, pustnicești, adj. (Înv.) Care aparține pustniciei sau pustnicilor, privitor la pustnicie sau la pustnici. – Pustnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustniceşte
PUSTNICÉȘTE adv. (Înv.) Ca pustnicii. – Pustnic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnicește
PUSTNICÉȘTE adv. (Înv.) Ca pustnicii. – Pustnic + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnici
PUSTNICÍ, pustnicesc, vb. IV. (Înv.) 1. Intranz. A duce viață de pustnic. 2. Refl. A se face pustnic. [Var.: pusnicí vb. IV] – Din pustnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnicie
PUSTNICÍE s. f. Viață, stare de pustnic; sihăstrie. ♦ Fig. Viață retrasă și aspră pe care o duce cineva. [Var.: pusnicíe s. f.] – Pustnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnicire
PUSTNICÍRE s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) pustnici și rezultatul ei. [Var.: pusnicíre s. f.] – V. pustnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustnicit
PUSTNICÍT, -Ă, pustniciți, -te, adj. (Înv.) Sihăstrit; retras, izolat. [Var.: pusnicít, -ă adj.] – V. pustnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustulaţie
PUSTULÁȚIE, pustulații, s. f. (Med.) Acoperire cu pustule. – Din fr. pustulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustulație
PUSTULÁȚIE, pustulații, s. f. (Med.) Acoperire cu pustule. – Din fr. pustulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustulă
PÚSTULĂ, pustule, s. f. I. (Med.) Colecție purulentă bine delimitată la nivelul tegumentelor, cauzată de infectarea cu germeni patogeni. ◊ Pustulă malignă = formă de localizare pe piele a antraxului. 2. (Bot.) Veziculă care se formează pe tulpina sau pe frunzele plantelor atacate de ciuperci parazite. – Din lat. pustulă, fr. pustule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustulos
PUSTULÓS, -OÁSĂ, pustuloși, -oase, adj. Plin de pustule, cu pustule. – Din lat. pustulosus, fr. pustuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustuloză
PUSTULÓZĂ, pustuloze, s. f. (Med.) Afecțiune caracterizată prin leziuni pustuloase. – Din fr. pustulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pustuluire
PUSTULUÍRE v. pustului.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

pustuluit
PUSTULUÍT adj. v. pustului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puşca
PUȘCÁ, pușc, vb. I. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A împușca. ♦ Intranz. A produce sfărâmarea rocilor cu ajutorul unui exploziv. – Din pușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușca
PUȘCÁ, pușc, vb. I. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A împușca. ♦ Intranz. A produce sfărâmarea rocilor cu ajutorul unui exploziv. – Din pușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcare
PUȘCÁRE, pușcări, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a pușca și rezultatul ei. – V. pușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcare
PUȘCÁRE, pușcări, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a pușca și rezultatul ei. – V. pușca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcaş
PUȘCÁȘ, pușcași, s. m. 1. Soldat înarmat cu pușcă. 2. Vânător. 3. (Înv.) Artilerist, tunar. – Pușcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcaș
PUȘCÁȘ, pușcași, s. m. 1. Soldat înarmat cu pușcă. 2. Vânător. 3. (Înv.) Artilerist, tunar. – Pușcă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcă
PÚȘCĂ, puști, s. f. 1. Armă de foc portativă și individuală cu patul de lemn și cu țeava lungă. ◊ Pușcă-mitralieră = pușcă la care încărcarea și descărcarea se execută automat. Pușcă de soc = pușcoci. ◊ Expr. (Adverbial) Gol pușcă = a) complet dezbrăcat, în pielea goală; b) fără avere, sărac lipit. A se duce (sau a trece etc.) pușcă = a se duce (sau a trece etc.) în mare viteză (și de-a dreptul). 2. (Înv.) Tun. 3. (Bot.; în compusul) Pușca-dracului = plantă erbacee cu flori, de obicei albastre (Phyteuma tatramerum). – Din magh. puska, pol. puszka, rus. pușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcă
PÚȘCĂ, puști, s. f. 1. Armă de foc portativă și individuală cu patul de lemn și cu țeava lungă. ◊ Pușcă-mitralieră = pușcă la care încărcarea și descărcarea se execută automat. Pușcă de soc = pușcoci. ◊ Expr. (Adverbial) Gol pușcă = a) complet dezbrăcat, în pielea goală; b) fără avere, sărac lipit. A se duce (sau a trece etc.) pușcă = a se duce (sau a trece etc.) în mare viteză (și de-a dreptul). 2. (Înv.) Tun. 3. (Bot.; în compusul) Pușca-dracului = plantă erbacee cu flori, de obicei albastre (Phyteuma tatramerum). – Din magh. puska, pol. puszka, rus. pușka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcări
PUȘCĂRÍ, pușcăresc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Înv.) A trage cu tunul. – Pușcă + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcări
PUȘCĂRÍ, pușcăresc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Înv.) A trage cu tunul. – Pușcă + suf. -ări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcăriaş
PUȘCĂRIÁȘ, -Ă, pușcăriași, -e, s. m. și f. Persoană care este (sau a fost) deținută într-o pușcărie; deținut. [Pr.: -ri-aș] – Pușcărie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcăriaș
PUȘCĂRIÁȘ, -Ă, pușcăriași, -e, s. m. și f. Persoană care este (sau a fost) deținută într-o pușcărie; deținut. [Pr.: -ri-aș] – Pușcărie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcărie
PUȘCĂRÍE, pușcării, s. f. Închisoare, temniță, penitenciar. – Pușcar (înv. „tunar” < pușcă) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcărie
PUȘCĂRÍE, pușcării, s. f. Închisoare, temniță, penitenciar. – Pușcar (înv. „tunar” < pușcă) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcărire
PUȘCĂRÍRE, pușcăriri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a pușcări și rezultatul ei. – V. pușcări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcărire
PUȘCĂRÍRE, pușcăriri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a pușcări și rezultatul ei. – V. pușcări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcătură
PUȘCĂTÚRĂ, pușcături, s. f. (Înv. și pop.) Împușcătură. – Pușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcătură
PUȘCĂTÚRĂ, pușcături, s. f. (Înv. și pop.) Împușcătură. – Pușca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşchea
PUȘCHEÁ, pușchele, s. f. (Pop.) Veziculă dureroasă localizată pe mucoasa cavității bucale, mai ales pe limbă; pușchineață. ◊ Expr. (Fam.) Pușchea pe limbă(-ți), se spune aceluia care anunță sau prevestește ceva neplăcut, pentru ca prevestirea să nu se împlinească. – Probabil lat. *pustulella (< pustula).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușchea
PUȘCHEÁ, pușchele, s. f. (Pop.) Veziculă dureroasă localizată pe mucoasa cavității bucale, mai ales pe limbă; pușchineață. ◊ Expr. (Fam.) Pușchea pe limbă(-ți), se spune aceluia care anunță sau prevestește ceva neplăcut, pentru ca prevestirea să nu se împlinească. – Probabil lat. *pustulella (< pustula).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşchineaţă
PUȘCHINEÁȚĂ, pușchinețe, s. f. (Pop.) Pușchea. – Pușchea + suf. -ineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușchineață
PUȘCHINEÁȚĂ, pușchinețe, s. f. (Pop.) Pușchea. – Pușchea + suf. -ineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcoaie
PUȘCOÁIE, pușcoaie, s. f. (Pop.) Pușcoci. – Pușcă + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcoaie
PUȘCOÁIE, pușcoaie, s. f. (Pop.) Pușcoci. – Pușcă + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşcoci
PUȘCÓCI, pușcoace, s. n. Jucărie ce imită țeava de pușcă, făcută din lemn de soc sau din tulpină de cucută, cu care copiii împușcă cu gloanțe de câlți sau împroașcă cu apă; pușcoaie; pușcă de soc. ♦ (Depr.) Pușcă veche; pușcă de proastă calitate. – Pușcă + suf. -oci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușcoci
PUȘCÓCI, pușcoace, s. n. Jucărie ce imită țeava de pușcă, făcută din lemn de soc sau din tulpină de cucută, cu care copiii împușcă cu gloanțe de câlți sau împroașcă cu apă; pușcoaie; pușcă de soc. ♦ (Depr.) Pușcă veche; pușcă de proastă calitate. – Pușcă + suf. -oci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşculiţă
PUȘCULÍȚĂ, pușculițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pușcă. 2. Vas mic de lut, de lemn sau de metal, cu o deschizătură îngustă în partea de sus, prin care se introduc, pentru a se păstra, banii economisiți (de copii). – Pușcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușculiță
PUȘCULÍȚĂ, pușculițe, s. f. 1. Diminutiv al lui pușcă. 2. Vas mic de lut, de lemn sau de metal, cu o deschizătură îngustă în partea de sus, prin care se introduc, pentru a se păstra, banii economisiți (de copii). – Pușcă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşkinian
PUȘKINIÁN, -Ă, pușkinieni, -e, adj. De Pușkin, al lui Pușkin; în maniera lui Pușkin. [Scris și: pușchinian. – Pr.: -ni-an] – Pușkin (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușkinian
PUȘKINIÁN, -Ă, pușkinieni, -e, adj. De Pușkin, al lui Pușkin; în maniera lui Pușkin. [Scris și: pușchinian. – Pr.: -ni-an] – Pușkin (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşlama
PUȘLAMÁ, pușlamale, s. f. Om lipsit de caracter, prost crescut, care nu este capabil de nimic bun; lichea, secătură; om care trăiește din expediente, neavând o ocupație serioasă, stabilă; derbedeu, haimana. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușlama
PUȘLAMÁ, pușlamale, s. f. Om lipsit de caracter, prost crescut, care nu este capabil de nimic bun; lichea, secătură; om care trăiește din expediente, neavând o ocupație serioasă, stabilă; derbedeu, haimana. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşlamalâc
PUȘLAMALẤC, pușlamalâcuri, s. n. (Înv. și fam.) Atitudine, comportare, viață de pușlama; haimanalâc. – Pușlama + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pușlamalâc
PUȘLAMALẤC, pușlamalâcuri, s. n. (Înv. și fam.) Atitudine, comportare, viață de pușlama; haimanalâc. – Pușlama + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştan
PUȘTÁN, puștani, s. m. (Fam.) Băiețandru. – Puști + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștan
PUȘTÁN, puștani, s. m. (Fam.) Băiețandru. – Puști + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştancă
PUȘTÁNCĂ, puștance, s. f. (Fam.) Fată tânără; fetișcană, puștoaică. – Puștan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștancă
PUȘTÁNCĂ, puștance, s. f. (Fam.) Fată tânără; fetișcană, puștoaică. – Puștan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştesc
PUȘTÉSC, -ÉSCĂ, puștești, adj. (Rar) Caracteristic copiilor, de puști. – Puști + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștesc
PUȘTÉSC, -ÉSCĂ, puștești, adj. (Rar) Caracteristic copiilor, de puști. – Puști + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puşti
PUȘTI, puști, s. m. (Fam.) Băiat tânăr, băiețaș, copil; copil ștrengar. – Cf. tc. pușt „desfrânat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puști
PUȘTI, puști, s. m. (Fam.) Băiat tânăr, băiețaș, copil; copil ștrengar. – Cf. tc. pușt „desfrânat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştism
PUȘTÍSM, puștisme, s. n. (Fam.) Comportament de puști. – Puști + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștism
PUȘTÍSM, puștisme, s. n. (Fam.) Comportament de puști. – Puști + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştiulică
PUȘTIULÍCĂ, puștiulici, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui puști. – Puști + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștiulică
PUȘTIULÍCĂ, puștiulici, s. m. (Fam.) Diminutiv al lui puști. – Puști + suf. -ulică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puştoaică
PUȘTOÁICĂ, puștoaice, s. f. (Fam.) Fetișcană, puștancă. – Puști + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puștoaică
PUȘTOÁICĂ, puștoaice, s. f. (Fam.) Fetișcană, puștancă. – Puști + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putativă
PUTATÍVĂ, putative, adj. (Jur.; în sintagma) Căsătorie putativă = căsătorie încheiată de bunăvoie, dar prin necunoașterea, din partea soților, a unor clauze care împiedică existența sau validitatea ei. – Din fr. putatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putea
PUTEÁ, pot, vb. II. Tranz. 1. A fi în stare, a avea forța, puterea (fizică, morală, intelectuală), a se simți capabil de a înfăptui un lucru. ◊ Loc. adv. Cum poate (sau pot, poți etc.) = pe măsura posibilităților. ◊ Expr. Cât (sau ce) îi poate (cuiva) capul (sau pielea, cojocul etc.) = cât (sau ce) este în stare să facă cineva, ce posibilități, câtă rezistență are cineva. A nu mai putea (de...) = a) a fi copleșit de un sentiment sau de o senzație puternică; b) (Fam.) a nu-i păsa, a nu se sinchisi de ceva sau de cineva. 2. A avea posibilitatea, mijloacele, condițiile necesare sau ocazia de a înfăptui, de a face ceva, a-i fi ceva cu putință. 3. A exista posibilitatea sau probabilitatea, a fi posibil, a fi cu putință ca un lucru să se întâmple. ◊ Expr. Ce (sau când, unde) poate să fie? = ce (sau când, unde) să fie? ◊ Refl. impers. Cum se poate să nu învețe? (Loc. adv.) De nu se mai poate (sau cât se poate, cum nu se poate mai mult) = foarte; din cale-afară. (Expr.) Se prea poate = e (foarte) posibil. ♦ (La prez. ind. pers. 3 sg., cu valoare adverbială) E posibil, e cu putință. ◊ Loc. adv. Peste poate = cu neputință, imposibil. Fără doar și poate = neîndoielnic, sigur, precis. 4. A avea voia, dreptul de a face ceva. ◊ Refl. impers. A fi permis sau îngăduit. Se poate intra? 5. A avea motive, a avea justificare, a fi îndreptățit să facă, să spună, să creadă ceva. 6. A fi indicat, nimerit, potrivit, a fi bine să..., a fi cazul să...; a se cuveni, a se cădea. [Prez. ind. și: (pop.) poci] – Lat. potere (=posse).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putere
PUTÉRE, puteri, s. f. I. 1. Faptul de a putea; capacitate, însușire, posibilitate fizică, morală, intelectuală de a acționa, de a realiza ceva; putință. 2. Mare forță fizică, tărie, puternicie. ◊ Loc. adv. Din toate puterile = cu toate forțele, cu toată râvna. ◊ Loc. adv. și adj. În putere (sau în puteri) = puternic, sănătos, voinic. în (toată) puterea (vârstei) = în plină vigoare, în floarea vârstei. Cu puterea = cu sila, prin constrângere. ◊ Expr. A-i sta (sau a-i fi) cuiva în putere = a avea capacitatea, posibilitatea sau experiența (de a face ceva). 3. Intensitate. 4. Eficacitate, tărie. ♦ Grad mare de concentrație. Puterea unei băuturi. 5. Valoare, valabilitate. ◊ Putere de circulație (sau circulatorie) a unei monede = însușirea monedei de a servi la vânzare-cumpărare. Putere de cumpărare (a banilor) = cantitatea de mărfuri și de servicii care poate fi obținută în schimbul unei anumite sume de bani. II. 1. Autoritate, stăpânire, dominație; p. ext. influență. ◊ Mare putere = țară, stat care dispune de o mare forță economică, militară, politică etc. Puterile Centrale = nume dat în Primul Război Mondial Germaniei și Austro-Ungariei. ◊ Expr. A fi în puterea cuiva = a depinde de voința, de bunul-plac al cuiva. ♦ (Concr.) Stat, țară (suverană). 2. Conducere de stat, guvernare. ◊ Putere de stat = atribut al clasei politice, care, folosind statul ca instrument, înfăptuiește conducerea societății. ◊ Expr. A fi (sau a ajunge, a veni) la putere = a deține (sau a ajunge să dețină) guvernarea într-un stat. 3. Permisiune, voie; drept, împuternicire legală de a face ceva. ◊ Loc. prep. În puterea... = în virtutea..., în baza... ◊ Expr. A avea puteri depline = a avea dreptul nelimitat și necondiționat de a acționa în numele cuiva. Cu de la sine putere = fără a fi autorizat de nimeni; în mod abuziv. 4. Capacitate, potențial. Creșterea puterii economice. ◊ Putere de muncă = capacitatea unui om de a lucra și de a realiza anumite produse într-un timp determinat. 5. (Pop.) Mijloace materiale, bani, avere; stare materială și socială a cuiva. 6. (Pop.) Punct, moment culminant; toi. în puterea nopții. ◊ Expr. În (toată) puterea cuvântului = în adevăratul înțeles al cuvântului. III. 1. (Mat.) Rezultatul înmulțirii unui număr cu sine însuși (de atâtea ori de câte ori arată exponentul). ♦ Exponent care arată de câte ori trebuie înmulțit un număr cu el însuși. ◊ Putere a unui punct față de un cerc = valoarea absolută a diferenței dintre pătratul razei cercului și pătratul distanței dintre punct și centrul cercului. 2. (Fiz., Tehn.) Lucru mecanic efectuat sau primit într-o unitate de timp; energie primită sau cedată într-o unitate de timp; mărime caracteristică unui sistem tehnic. ◊ Putere instalată = suma puterilor nominale ale mașinilor unei instalații producătoare de energie. Putere nominală = putere pentru care a fost construit un sistem tehnic. – V. putea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puternic
PUTÉRNIC, -Ă, puternici, -ce, adj. 1. (Despre ființe; p. ext. despre părți ale corpului lor) Care are o mare putere fizică; tare, voinic, viguros. ♦ (Despre obiecte) Rezistent, solid, tare. ♦ (Despre părți ale feței oamenilor) Pronunțat, proeminent, accentuat. 2. (Despre mașini, unelte) Care posedă o forță mecanică sau motrice ridicată; care acționează cu putere și cu efect, care dezvoltă o energie mare. 3. (Despre voce, sunete) Tare, intens. ♦ (Despre lumină sau surse de lumină) Viu, intens. ♦ (Despre senzații, sentimente) Adânc, profund, pătrunzător. ♦ (Despre ape curgătoare) Cu debit sporit și cu rapiditate mare. ♦ (Despre substanțe chimice, medicamente etc.) Care are un efect imediat și vizibil. 4. Care are influență, autoritate; care deține putere; însemnat prin situația sau prin rolul său. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care ocupă un loc de frunte, care deține o poziție influentă în societate. 5. Înzestrat cu o mare forță (organizatorică, politică, economică etc.); capabil de acțiuni de mare amploare. 6. Fig. Important prin conținutul său; p. ext. temeinic. Argument puternic. – Putere + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puternicie
PUTERNICÍE s. f. (Înv.) Putere (I 2). – Puternic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putinar
PUTINÁR, putinari, s. m. (Rar) Meseriaș care face și vinde putini. – Putină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putină
PÚTINĂ, putini, s. f. Vas de lemn, de obicei de forma unui trunchi de con, făcut din doage legate cu cercuri și folosit mai ales la păstrarea unor brânzeturi, murături etc. ◊ Expr. A spăla (sau a șterge) putina = a fugi pe furiș, a dispărea din fața unui pericol sau a unei situații neplăcute. – Lat. *putina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putincios
PUTINCIÓS, -OÁSĂ, putincioși, -oase, adj. (Înv.) Care este posibil, cu putință. ♦ Care are putere; eficace. – Putință + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putinei
PUTINÉI, putineie, s. n. Putină mică, înaltă și strâmtă, în care se bate smântâna ca să se aleagă untul. – Putină + suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putinică
PUTINÍCĂ, putinele, s. f. Diminutiv al lui putină. [Pl. și: putinici] – Putină + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putinţă
PUTÍNȚĂ, putințe, s. f. 1. Posibilitate, capacitate de a face ceva. ◊ Loc. adv. Peste putință = imposibil (de realizat); mai presus de puterile cuiva. Cu putință = posibil. După putință = potrivit cu mijloacele sau cu posibilitățile cuiva. ◊ Expr. A fi (sau a-i fi cuiva) cu putință (să...) = a(-i) fi posibil, a (se) putea (să...) Cel mai... cu putință = cel mai... posibil, extrem de..., în cel mai înalt grad. A face tot ce-i stă în putință = a face tot ce poate, a depune toate eforturile. A fi în putința cuiva să... sau a-i sta (cuiva) în putință = a corespunde cu posibilitățile de realizare ale cuiva. Fără putință de... = fără a putea să... 2. (Fiz.; înv.) Putere. – Lat. potentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putință
PUTÍNȚĂ, putințe, s. f. 1. Posibilitate, capacitate de a face ceva. ◊ Loc. adv. Peste putință = imposibil (de realizat); mai presus de puterile cuiva. Cu putință = posibil. După putință = potrivit cu mijloacele sau cu posibilitățile cuiva. ◊ Expr. A fi (sau a-i fi cuiva) cu putință (să...) = a(-i) fi posibil, a (se) putea (să...) Cel mai... cu putință = cel mai... posibil, extrem de..., în cel mai înalt grad. A face tot ce-i stă în putință = a face tot ce poate, a depune toate eforturile. A fi în putința cuiva să... sau a-i sta (cuiva) în putință = a corespunde cu posibilitățile de realizare ale cuiva. Fără putință de... = fără a putea să... 2. (Fiz.; înv.) Putere. – Lat. potentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putoare
PUTOÁRE, putori, s. f. Miros urât, greu, neplăcut; duhoare. ♦ Epitet injurios dat unui om leneș, murdar sau imoral; p. ext. epitet dat unei femei de moravuri ușoare. – Lat. putor, -is.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putorişcă
PUTORÍȘCĂ, putoriști, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui putoare; epitet dat unei femei ușuratice, neserioase din punct de vedere moral. – Putoare + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putorișcă
PUTORÍȘCĂ, putoriști, s. f. (Fam.) Diminutiv al lui putoare; epitet dat unei femei ușuratice, neserioase din punct de vedere moral. – Putoare + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putred
PÚTRED, -Ă, putrezi, -de, adj. 1. Care a putrezit; intrat în putrefacție; putregăios, putrid. ◊ Expr. Putred de copt = foarte copt, răscopt, aproape stricat. Putred de bogat (sau bogat putred) = foarte bogat. (Pop.) Ploaie putredă = ploaie deasă și măruntă, de lungă durată. ♦ (Despre răni, țesuturi etc.) Cangrenat, purulent. ♦ (Despre bălți, mlaștini) Care miroase urât; stătut. 2. Fig. Decăzut moralicește, dăunător societății, corupt. ◊ Expr. E ceva putred la mijloc (sau în Danemarca), se spune când lucrurile nu se desfășoară normal, când există ceva suspect. – Lat. putridus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrefacţie
PUTREFÁCȚIE, putrefacții, s. f. 1. Proces de descompunere a unor substanțe organice (vii sau moarte) sub influența unor bacterii; putrezire. ♦ Fază ultimă a procesului de asimilare și dezasimilare a hranei de către un organism viu, care constă în descompunerea, sub acțiunea fermenților, a resturilor neasimilate din materia cu care s-a hrănit organismul. 2. Fig. Descompunere, decădere morală. – Din fr. putréfaction, lat. putrefactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrefacție
PUTREFÁCȚIE, putrefacții, s. f. 1. Proces de descompunere a unor substanțe organice (vii sau moarte) sub influența unor bacterii; putrezire. ♦ Fază ultimă a procesului de asimilare și dezasimilare a hranei de către un organism viu, care constă în descompunerea, sub acțiunea fermenților, a resturilor neasimilate din materia cu care s-a hrănit organismul. 2. Fig. Descompunere, decădere morală. – Din fr. putréfaction, lat. putrefactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrefia
PUTREFIÁ, pers. 3 putrefiază, vb. I. Refl. A putrezi (1). [Pr.: -fi-a] – Din fr. putréfier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrefiabil
PUTREFIÁBIL, -Ă, putrefiabili, -e, adj. Putrescibil. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. putréfiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrefiere
PUTREFIÉRE, putrefieri, s. f. Faptul de a se putrefia. [Pr.: -fi-e-] – V. putrefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putregai
PUTREGÁI, putregaiuri, s. n. 1. Lemn sau plantă putredă; p. ext. masă de materie vegetală descompusă; putreziciune, putrejune. ♦ Fig. Epitet depreciativ dat unui om bătrân și neputincios. 2. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci. 3. Fig. Ceea ce este rău și vătămător societății. ♦ Lepădătură. – Probabil contaminare între putred și mucegai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putregăi
PUTREGĂÍ, putregăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A putrezi. – Din putregai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putregăios
PUTREGĂIÓS, -OÁSĂ, putregăioși, -oase, adj. (Pop.) Putred (1). [Pr.: -gă-ios] – Putregai + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putregăire
PUTREGĂÍRE, putregăiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a putregăi și rezultatul ei; putrezire. – V. putregăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putregăit
PUTREGĂÍT, -Ă, putregăiți, -te, adj. (Pop.) Putrezit. – V. putregăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrejune
PUTREJÚNE, putrejuni, s. f. (Înv.) Putregai (1). – Putred + suf. -iune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrescent
PUTRESCÉNT, -Ă, putrescenți, -te, adj. (Livr.) Care a intrat în putrefacție. – Din fr. putrescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrescibil
PUTRESCÍBIL, -Ă, putrescibili, -e, adj. (Livr.) Care poate putrezi; care putrezește ușor; putrefiabil. – Din fr. putrescible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezeală
PUTREZEÁLĂ, putrezeli, s. f. Putrezire. – Putrezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezi
PUTREZÍ, putrezesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. (Despre materii organice) A se descompune treptat sub influența bacteriilor de putrefacție; a se altera, a se strica, a putregăi, a se putrefia. ♦ (Despre organe și țesuturi ale corpului) A se cangrena. ♦ (Despre construcții de lemn) A se ruina, a se dărăpăna, a se strica din cauza umezelii. 2. Intranz. Fig. A sta mult timp într-un loc sau într-un post, fără perspectiva unei schimbări; a stagna într-o activitate; a lâncezi. – Din putred.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putreziciune
PUTREZICIÚNE, putreziciuni, s. f. 1. Materie organică putredă; organism mort, intrat în putrefacție; putregai, putriditate, putrezime, putrezitură, putrejune. ♦ Starea unui organism putred. 2. Fig. Descompunere morală, decădere. – Putrezi + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezime
PUTREZÍME, putrezimi, s. f. (Rar) Putreziciune. – Putred + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezire
PUTREZÍRE, putreziri, s. f. Faptul de a (se) putrezi; putrezeală. – V. putrezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezit
PUTREZÍT, -Ă, putreziți, -te, adj. (Despre materii organice) Descompus, intrat în putrefacție; putregăit. – V. putrezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrezitură
PUTREZITÚRĂ, putrezituri, s. f. (Rar) Putreziciune. – Putrezi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putrid
PUTRÍD, -Ă, putrizi, -de, adj. (Livr.) Putred. – Din fr. putride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

putriditate
PUTRIDITÁTE s. f. (Livr.) Putreziciune. – Din fr. putridité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puturos
PUTURÓS, -OÁSĂ, puturoși, -oase, adj., s. m., s. f. 1. Adj. Care miroase urât, care răspândește un miros neplăcut; p. ext. murdar, neîngrijit. 2. Adj., s. m. și f. (Om) leneș, trândav. 3. S. f. (Bot.) Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu inflorescență deasă; (reg.) cerențel, ridichioară (Diplotaxis tenuifolia). – Putoare + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puturoşenie
PUTUROȘÉNIE, puluroșenii, s. f. (Pop. și fam.) 1. Ceea ce miroase urât, ceea ce răspândește un miros greu; miros greu, urât, răspândit de ceva sau de cineva. 2. Trândăvie, lenevie. ♦ Epitet dat unui om leneș, murdar. – Puturos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puturoșenie
PUTUROȘÉNIE, puluroșenii, s. f. (Pop. și fam.) 1. Ceea ce miroase urât, ceea ce răspândește un miros greu; miros greu, urât, răspândit de ceva sau de cineva. 2. Trândăvie, lenevie. ♦ Epitet dat unui om leneș, murdar. – Puturos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puturoşie
PUTUROȘÍE, puturoșii, s. f. (Pop. și fam.) Puturoșenie (2). – Puturos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puturoșie
PUTUROȘÍE, puturoșii, s. f. (Pop. și fam.) Puturoșenie (2). – Puturos + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţ
PUȚ, puțuri, s. n. 1. Groapă cilindrică sau pătrată, adesea cu pereții pietruiți sau cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă și care servește la alimentarea cu apă potabilă; fântână. ◊ Puț absorbant = groapă făcută în locuri necanalizate, pentru a permite scurgerea apelor uzate până la un strat permeabil care să le absoarbă. Puț colector = puț în care se adună apele captate prin mai multe puțuri sau drenuri. 2. Săpătură într-o mină care leagă zăcământul cu suprafața sau cu o galerie principală și care servește la extracție, la aeraj sau la pătrunderea personalului în mină. ♦ Gaură săpată în pământ pentru extragerea petrolului. – Lat. puteus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puț
PUȚ, puțuri, s. n. 1. Groapă cilindrică sau pătrată, adesea cu pereții pietruiți sau cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă și care servește la alimentarea cu apă potabilă; fântână. ◊ Puț absorbant = groapă făcută în locuri necanalizate, pentru a permite scurgerea apelor uzate până la un strat permeabil care să le absoarbă. Puț colector = puț în care se adună apele captate prin mai multe puțuri sau drenuri. 2. Săpătură într-o mină care leagă zăcământul cu suprafața sau cu o galerie principală și care servește la extracție, la aeraj sau la pătrunderea personalului în mină. ♦ Gaură săpată în pământ pentru extragerea petrolului. – Lat. puteus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţar
PUȚÁR, puțari, s. m. 1. (Pop.) Fântânar. 2. Muncitor la sondele de petrol; persoană care sapă puțuri de petrol. – Puț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puțar
PUȚÁR, puțari, s. m. 1. (Pop.) Fântânar. 2. Muncitor la sondele de petrol; persoană care sapă puțuri de petrol. – Puț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţi
PUȚÍ, put, vb. IV. Intranz. A răspândi un miros greu, neplăcut; a mirosi urât. ◊ Expr. A puți locul sub cineva sau a-i puți cuiva urma, se spune despre cineva foarte leneș. A puți a pustiu = a fi gol. Nici nu pute, nici nu miroase = nu-i nici bun, nici rău; e așa și-așa. Parcă îi tot pute ceva, se spune despre cel care este mereu nemulțumit. A-i puți a... = a simți miros de... ♦ Fig. (Fam.; urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A avea ceva în cantitate mare, a fi plin de... Pute piața de mere. – Lat. *putire (= putere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puți
PUȚÍ, put, vb. IV. Intranz. A răspândi un miros greu, neplăcut; a mirosi urât. ◊ Expr. A puți locul sub cineva sau a-i puți cuiva urma, se spune despre cineva foarte leneș. A puți a pustiu = a fi gol. Nici nu pute, nici nu miroase = nu-i nici bun, nici rău; e așa și-așa. Parcă îi tot pute ceva, se spune despre cel care este mereu nemulțumit. A-i puți a... = a simți miros de... ♦ Fig. (Fam.; urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A avea ceva în cantitate mare, a fi plin de... Pute piața de mere. – Lat. *putire (= putere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţin
PUȚÍN, -Ă, puțini, -e, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care este în cantitate mică, un pic; care nu este de ajuns; insuficient. ◊ Expr. Puțin la minte = prostuț. Puțin la simțire = nesimțitor, insensibil. ♦ (Substantivat, n.) Cantitate mică, număr mic din ceva. Puținul cât a scris. ◊ Expr. Puțin a lipsit (sau a rămas) să nu... sau puțin de nu era să... = era cât pe-aci să..., era pe punctul de a... Pentru puțin! = formulă politicoasă de răspuns la o mulțumire. 2. De proporții, de dimensiuni mici, cu volum redus; mic; fig. neînsemnat. ◊ Puțin la trup = mic și firav. ♦ De intensitate mică; slab. 3. (Despre noțiuni de timp) De mică durată; scurt. ◊ Loc. adv. În puține zile = peste câteva zile. 4. (Cu valoare de num. nehot.) Puțini știu acest lucru. II. Adv. 1. În cantitate sau în măsură mică. ◊ Cel (sau pe) puțin = a) minimum; b) în orice caz, măcar, barem. Câtuși (sau cât) de puțin = nici în cea mai mică măsură; deloc, nicidecum. Nu mai puțin = de asemenea, deopotrivă. Pe (sau cu) puțin = ieftin. (Cu) puțin mai... = (cu) ceva mai... Merg puțin mai înaintea lui. Mai puțin de... = în număr sau în cantitate mai mică decât... (Puțin) câte puțin sau (câte) puțin-puțin = încetul cu încetul, pe rând. Mult-puțin = cât o fi, oricât. ♦ În oarecare măsură, întrucâtva. ♦ Cam, oarecum. Surâse puțin ironic. ♦ (Precedat de „cel mai”, servește la formarea superlativului relativ de inferioritate) Cel mai puțin reușit dintre tablourile expuse. 2. Pentru scurt timp, pentru un interval mic; câtva timp. Peste puțin = în curând, în scurt timp. De puțin = de scurt timp, de curând. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puțin
PUȚÍN, -Ă, puțini, -e, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care este în cantitate mică, un pic; care nu este de ajuns; insuficient. ◊ Expr. Puțin la minte = prostuț. Puțin la simțire = nesimțitor, insensibil. ♦ (Substantivat, n.) Cantitate mică, număr mic din ceva. Puținul cât a scris. ◊ Expr. Puțin a lipsit (sau a rămas) să nu... sau puțin de nu era să... = era cât pe-aci să..., era pe punctul de a... Pentru puțin! = formulă politicoasă de răspuns la o mulțumire. 2. De proporții, de dimensiuni mici, cu volum redus; mic; fig. neînsemnat. ◊ Puțin la trup = mic și firav. ♦ De intensitate mică; slab. 3. (Despre noțiuni de timp) De mică durată; scurt. ◊ Loc. adv. În puține zile = peste câteva zile. 4. (Cu valoare de num. nehot.) Puțini știu acest lucru. II. Adv. 1. În cantitate sau în măsură mică. ◊ Cel (sau pe) puțin = a) minimum; b) în orice caz, măcar, barem. Câtuși (sau cât) de puțin = nici în cea mai mică măsură; deloc, nicidecum. Nu mai puțin = de asemenea, deopotrivă. Pe (sau cu) puțin = ieftin. (Cu) puțin mai... = (cu) ceva mai... Merg puțin mai înaintea lui. Mai puțin de... = în număr sau în cantitate mai mică decât... (Puțin) câte puțin sau (câte) puțin-puțin = încetul cu încetul, pe rând. Mult-puțin = cât o fi, oricât. ♦ În oarecare măsură, întrucâtva. ♦ Cam, oarecum. Surâse puțin ironic. ♦ (Precedat de „cel mai”, servește la formarea superlativului relativ de inferioritate) Cel mai puțin reușit dintre tablourile expuse. 2. Pentru scurt timp, pentru un interval mic; câtva timp. Peste puțin = în curând, în scurt timp. De puțin = de scurt timp, de curând. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţinătate
PUȚINĂTÁTE s. f. 1. Faptul sau însușirea de a fi puțin; cantitate sau număr mic; puțintime. 2. Volum mic sau dimensiune mică; micime. – Puțin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puținătate
PUȚINĂTÁTE s. f. 1. Faptul sau însușirea de a fi puțin; cantitate sau număr mic; puțintime. 2. Volum mic sau dimensiune mică; micime. – Puțin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţinel
PUȚINÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puținei, -ele, adj., adv. (Pop.) Puțintel. Expr. Puținei și... = aproape că..., gata-gata să... – Puțin + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puținel
PUȚINÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puținei, -ele, adj., adv. (Pop.) Puțintel. Expr. Puținei și... = aproape că..., gata-gata să... – Puțin + suf. -el, -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţintel
PUȚINTÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puțintei, -ele, adj., adv. Diminutiv al lui puțin; puținel. Puțintel la trup (sau la făptură) = scund și subțirel, mititel. – Puțin + [miti]tel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puțintel
PUȚINTÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puțintei, -ele, adj., adv. Diminutiv al lui puțin; puținel. Puțintel la trup (sau la făptură) = scund și subțirel, mititel. – Puțin + [miti]tel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţinteluş
PUȚINTELÚȘ adv. (Rar) Diminutiv al lui puțintel. – Puțintel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puținteluș
PUȚINTELÚȘ adv. (Rar) Diminutiv al lui puțintel. – Puțintel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţintime
PUȚINTÍME s. f. (Rar) Puținătate. – Puțin[el] + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puțintime
PUȚINTÍME s. f. (Rar) Puținătate. – Puțin[el] + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puţuluire
PUȚULUÍRE s. f. v. puțului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puțuluire
PUȚULUÍRE s. f. v. puțului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puţuluit
PUȚULUÍT adj. v. puțului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puțuluit
PUȚULUÍT adj. v. puțului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

puvoi
PUVÓI s. n. v. puhoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puzderie
PUZDÉRIE, puzderii, s. f. 1. Resturi lemnoase care cad din tulpina cânepii sau a inului la melițare și la scărmănare. ◊ Expr. A (se) face puzderie = a (se) sfărâma, a (se) face praf; a (se) distruge. 2. Mulțime de fulgi, de stropi de ploaie, de gunoaie mărunte etc. (răscolite de vânt). 3. (Cu determinări la pl. introduse prin prep. „de”) Mulțime, număr mare. [Var.: (reg.) pozdérie s. f.] – Din sl. pozderije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puzzle
PUZZLE, puzzle-uri, s. n. Joc de perspicacitate care constă în îmbinarea unor piese decupate pentru a reconstitui un întreg. [Pr.: pázăl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

puzzolană
PUZZOLÁNĂ s. f. 1. Material de construcție bogat în dioxid de siliciu întrebuințat la fabricarea cimentului. 2. Tuf format din sedimentarea cenușii vulcanice. [Pr.: -țo-] – Din it. puzzolana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

pygmaei
Pygmaei, neam de pitici care sălășluiau în partea centrală a Africii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pygmalion
Pygmalion 1. Sculptor din insula Cyprus, care cu dalta lui măiastră a cioplit o statuie reprezentînd o femeie atît de frumoasă, încît s-a îndrăgostit el însuși de ea. La rugămintea sa, Aphrodite a dat viață pietrei. Ea a devenit o femeie în carne și oase, cu care Pygmalion s-a căsătorit. 2. Rege tirian, și frate cu Dido. Pentru a pune mîna pe bogățiile nemăsurate ale cumnatului său, Pygmalion l-a asasinat (v. și Dido).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pylades
Pylades, fiul lui Strophius și al Anaxibiei, văr și prieten nedespărțit cu Orestes. După moartea lui Agamemnon, cei doi copii au crescut împreună, la curtea lui Strophius, unde Orestes s-a refugiat ca să scape de mînia lui Aegisthus. Mai tîrziu, Pylades l-a întovărășit pe Orestes în Taurida și s-a căsătorit cu sora prietenului său, Electra (v. și Orestes).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pyracmon
Pyracmon, unul dintre făurarii care lucrau în fierăria zeului Hephaestus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pyramus
Pyramus, tînăr babilonean, îndrăgostit de Thisbe. Încălcînd voia părinților, care se opuneau căsătoriei lor, cei doi tineri comunicau într-ascuns noaptea prin crăpătura unui zid care despărțea casele lor. O dată, ei au hotărît să se întîlnească în afara cetății, în apropierea unui mormînt. Ajungînd acolo prima, Thisbe a dat cu ochii de o leoaică, care venise să se adape la un izvor apropiat. Îngrozită, fata a luat-o la fugă și s-a ascuns. În grabă ea și-a pierdut însă vălul, pe care leoaica, găsindu-l, l-a sfîșiat în bucăți. Pyramus sosește și el. N-o vede pe Thisbe la locul cuvenit, dar zărește vălul sfîșiat de ghearele fiarei, își închipuie că iubita sa a fost ucisă și, cuprins de desperare, se sinucide, străpungîndu-se cu sabia. Thisbe iese între timp din ascunzătoarea ei și se înapoiază la locul hotărît. Îl găsește însă acolo pe Pyramus mort și-i împărtășește soarta, folosindu-se de aceeași sabie.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pyrrha
Pyrrha, fiica titanului Epimetheus și a Pandorei. S-a căsătorit cu Deucalion, fiul lui Prometheus. După potopul dezlănțuit de Zeus împotriva omenirii, Pyrrha, singura femeie supraviețuitoare, a creat din nou, împreună cu soțul ei, neamul oamenilor (v. Deucalion).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

pyrrhus
Pyrrhus, fiul lui Achilles și al Deidamiei, numit și Neoptolemus (v. Neoptolemus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

python
Python, balaur fabulos, zămislit din măruntaiele pămîntului pe vremea lui Deucalion și a potopului, și înzestrat cu darul profeției. La porunca Herei, Python a chinuit-o pe Leto, fapt pentru care a fost mai tîrziu ucis de către Apollo pe muntele Parnassus. În amintirea victoriei sale asupra monstrului, Apollo a instituit Jocurile Pitice.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

q
Q, q, s. m. 1. A douăzecea literă a alfabetului limbii române, folosită în scrierea numelor proprii și în neologisme cu caracter internațional. 2. Sunet notat cu această literă. [Pr.: kü. – Pl. și: (1, n.) q-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quadrivium
QUADRÍVIUM s. n. Treaptă imediat următoare învățământului elementar medieval, în care se predau aritmetica, muzica, geometria și astronomia. [Pr.: cva-dri-vi-um] – Din lat., fr. quadrivium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quaestor
QUAESTOR, quaestori, s. m. (în Roma antică) Magistrat cu atribuții fiscale. [Pr.: cvestor] – Din lat. quaestor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quaker
QUAKER, -Ă, quakeri, -e, s. m. și f. Membru al unei secte protestante pacifiste și austere, întemeiată în sec. XVII și răspândită în Anglia și în SUA. [Pr.: cuéi-căr] – Din engl. Quaker, fr. quaker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quakerism
QUAKERÍSM s. n. Doctrină care propovăduia întoarcerea la formele creștinismului primitiv. [Pr.: cuei-că-] – Din engl. Quakerism, fr. quakerisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quarc
QUARC, quarcuri, s. m. (Fiz.) Particulă ipotetică considerată dintre constituenții ultimi ai materiei. [Pr.: cuarc] – Din engl., fr. quark.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quartet
QUARTÉT s. n. v. cvartet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quasag
QUASÁG, quasagi, s. m. (Astron.) Obiect ceresc extragalactic. [Pr.: cua-, – Abr.: QSG] – Din engl. quasag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quasar
QUASÁR, quasari, s. m. (Astron.) Radiosursă cosmică intensă, cu dimensiuni unghiulare reduse. [Pr.: cŭa-, – Abr.: QSR] – Din engl., fr. quasar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quattrocentist
QUATTROCENTÍST, -Ă, quattrocentiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Om de cultură, artist din quattrocento. 2. Adj. Care aparține Renașterii timpurii italiene, care este specific acestei perioade; din quattrocento. [Pr.: cua-tro-] – Din it. quattrocentista, fr. quattrocentiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quattrocentist
QUATTROCENTÍST, -Ă s. m. și f. v. cuatrocentist.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

quattrocento
QUATTROCÉNTO s. n. Denumire dată culturii italiene din sec. XV, cunoscută și sub numele de Renaștere timpurie. [Pr.: cua-tro-cén-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quebracho
QUEBRÁCHO, quebracho, s. m. 1. Arbore tropical răspândit în America deSud, cu lemnul foarte dur și bogat în substanțe tanante (Schinopsis lorentzii sau Quebracho colorado); lemnul acestui arbore. 2. Material tanant extras din scoarța și lemnul de quebracho (1), folosit în industria pielăriei. [Pr.: che-bracio] – Din sp. quebracho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quechua
QUECHUA, quechua, s. m. și f., adj. invar. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația amerindiană care trăiește în ținuturile muntoase din Peru, în vestul Boliviei și în zona de frontieră cu Bolivia a statelor Argentina și Chile. 2. Adj. invar. Care aparține sau este specific populației quechua (1). + (Substantivat, f.) Limba amerindiană vorbită de populația quechua. [Pr.: chéčua] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quetzal
QUETZÁL s. m. Unitate monetară a Guatemalei. [Pr.: chețál] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quidditate
QUIDDITÁTE s. f. (Fil.) Concept aristotelic care desemnează cauza primă a obiectului, substanța, esența acestuia. [Pr.: cvi-di-] – Din lat. quidditas, -atis, fr. quiddite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quiproquo
QUIPROQUÓ, quiproquo-uri, s. n. 1. (Livr.) Confuzie de persoane sau de lucruri; intervertire. 2. (Teatru) Situație (comică) în care un personaj este confundat cu altul, rezultând o serie de încurcături. [Pr.: cviprocvo și chiproco] – Din fr. quiproquo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quipu
QUÍPU, quipu, s. n. Sistem de calcul și de scriere incaș, care folosea sfori de diverse culori și noduri; instrumentul, alcătuit din sfori și noduri, folosit de incași pentru acest sistem de scriere. [Pr.: chi-] – Din sp. quipo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quirinus
Quirinus 1. În mitologia romană, veche divinitate războinică, de origine sabină, identificată uneori cu zeul Mars, alteori cu Ianus. 2. Denumire purtată de Romulus după moarte, cînd a fost trecut în rîndul zeilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

quisling
QUÍSLING, quislingi, s. m. (Livr.) Colaboraționist (cu hitleriștii); trădător de patrie. [Pr.: cvisling și chisling] – Din n. pr. Quisling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quolibet
QUÓLIBET s. n. (Livr.) Joc de cuvinte răutăcios sau glumeț. [Pr.: cvó-] – Din fr. quolibet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

quruch
QÚRUCH s. n. Veche monedă divizionară în Arabia Saudită. – Din fr. quruch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

r
R, r, s. m. 1. A douăzeci și una literă a alfabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană sonantă lichidă vibrantă dentală). [Pr.: er, re, rî. – Pl. și (1, n.) r-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

r
RINORAGÍE, rinoragii, s. f. (Med.) Hemoragie nazală; epistaxis. – Din fr. rhinorragie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

r
ROTOGÓL, -OÁLĂ adj., s. n. v. rotocol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabană
RABÁNĂ s. f. Țesătură dungată, impermeabilă, obținută din rafie, care se folosește, în Africa, la confecționarea îmbrăcămintei, a perdelelor etc. – Din fr. rabane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabarbură
RABÁRBURĂ, rabarbure, s. f. (Bot.; reg.) Revent (Rheum officinale). – Din germ. Rhabarber, magh. rebarbara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabat
RABÁT, rabaturi, s. n. Reducere; scăzământ. ◊ Rabat comercial = reducere de preț acordată de vânzător la cumpărarea unor mărfuri în situații ca plata în numerar, la cumpărarea unei cantități mari sau în extrasezon, fidelitatea clientului. – Din germ. Rabatt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabata
RABATÁ, rabatez, vb. I. Tranz. (Mat.) 1. A roti o figură plană în jurul unei drepte situate în planul figurii. 2. A lăsa în jos; a îndoi, a plia. [Var.: rabáte vb. III] – Din fr. rabattre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabatabil
RABATÁBIL, -Ă, rabatabili, -e, adj. (Despre elemente de construcție, organe de mașină etc.) Care se poate roti în jurul unei axe (orizontale). Scaun rabatabil. Masă rabatabilă. – Din fr. rabattable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabatare
RABATÁRE, rabatări, s. f. 1. (Mat.) Rotire a unei figuri plane în jurul unei drepte orizontale sau verticale din planul figurii. 2. Pliere, îndoire. [Var.: rabátere s. f.] – V. rabata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabatat
RABATÁT, -Ă, rabatați, -te, adj. 1. Care a fost rotit în jurul unei drepte (pe care o conține). 2. Pliat. – V. rabata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabate
RABÁTE vb. III v. rabata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabatere
RABÁTERE s. f. v. rabatare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabator
RABATÓR, rabatoare, s. n. Organ al unor mașini agricole care are rolul de a susține plantele în timpul tăierii și de a le apleca pe platforma mașinii. – Din fr. rabattoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabdomanţie
RABDOMANȚÍE s. f. Căutare a unor obiecte ascunse sau a apei subterane cu ajutorul unei baghete magice. – Din fr. rhabdomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabdomanție
RABDOMANȚÍE s. f. Căutare a unor obiecte ascunse sau a apei subterane cu ajutorul unei baghete magice. – Din fr. rhabdomancie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabiat
RABIÁT, -Ă, rabiați, -te, adj. (Rar) Furios, turbat. [Pr.: -bi-at] – Din germ. rabiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabic
RÁBIC, -Ă, rabici, -ce, adj. De rabie, caracteristic rabiei, privitor la rabie. – Din fr. rabique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabie
RÁBIE s. f. (Med.) Turbare. – Din lat. rabia (= rabies, -ei).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabin
RÁBIN, rabini, s. m. Conducător religios al unei comunități mozaice, care interpretează dogmele religioase și conduce serviciile rituale. [Acc. și: rabín] – Din pol. rabin, germ. Rabbiner. Cf. fr. r a b b i n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabinat
RABINÁT s. n. Calitatea de rabin, funcția de rabin. ♦ Perioadă de timp cât funcționează un rabin. – Din fr. rabbinat, germ. Rabbinat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabinic
RABÍNIC, -Ă, rabinici, -ce, adj. De rabin. – Din germ. rabinisch, fr. rabbinique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabinism
RABINÍSM s. n. Doctrina rabinilor. – Din fr. rabbinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabiţ
RÁBIȚ s. n. Plasă de sârmă galvanizată, cu ochiuri mari, folosită pentru fixarea tencuielilor pe suprafața unor elemente de construcție la care tencuiala aderă greu sau pentru executarea unor ornamente. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabiț
RÁBIȚ s. n. Plasă de sârmă galvanizată, cu ochiuri mari, folosită pentru fixarea tencuielilor pe suprafața unor elemente de construcție la care tencuiala aderă greu sau pentru executarea unor ornamente. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rablagi
RABLAGÍ, rablagesc, vb. IV. Refl. (Fam.; despre obiecte) A se învechi, a se uza, a se deteriora (prin întrebuințare îndelungată); (despre ființe) a-și pierde puterile, vigoarea, sănătatea; a se ramoli. [Var.: răblăgí vb. IV] – Din rablagiu (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rablagit
RABLAGÍT, -Ă, rablagiți, -te, adj. (Fam.; despre obiecte) Învechit, uzat, deteriorat; (despre ființe) slăbit de puteri, cu sănătatea zdruncinată; ramolit. [Var.: răblăgít, -ă adj.] – V. rablagi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rablagiu
RABLAGÍU, -ÍE, rablagii, s. m. și f. (Rar) Persoană ramolită. – Rablă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rablă
RÁBLĂ, rable, s. f. (Fam. și depr.) 1. Lucru vechi, uzat sau de calitate proastă; vechitură. 2. Animal bătrân și slab; gloabă. 3. Om îmbătrânit și sleit de puteri, ramolit. – Cf. bg. hrăbla „ceva care este spart, rupt, care are lipsuri etc.”
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rablionetă
RABLIONÉTĂ, rablionete, s. f. (Fam. și depr.) Automobil vechi, uzat. [Pr.: -bli-o-] – Din rablă (după camionetă, cabrioletă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabota
RABOTÁ, rabotez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere suprafața unei piese de metal, cu ajutorul rabotezei. ◊ Mașină de rabotat = mașină-unealtă cu ajutorul căreia se efectuează operația de rabotare; raboteză. – Din fr. raboter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabotaj
RABOTÁJ, rabotaje, s. n. Rabotare. – Din fr. rabotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabotare
RABOTÁRE, rabotări, s. f. Acțiunea de a rabota și rezultatul ei; rabotaj, rabotat. – V. rabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabotat
RABOTÁT s. n. Rabotare. – V. rabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raboteză
RABOTÉZĂ, raboteze, s. f. Mașină-unealtă care servește la prelucrarea prin așchiere a metalului; mașină de rabotat. – Din fr. raboteuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rabotor
RABOTÓR, rabotori, s. m. Muncitor calificat care lucrează la raboteză. – Din fr. raboteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rac
RAC, raci, s. m. 1. Crustaceu comestibil acoperit cu o carapace tare, de culoare neagră-verzuie, care devine roșie la fiert, cu abdomenul inelat, cu cinci perechi de picioare, dintre care cea din față este în formă de clește (Astacus fluviatilis). ◊ Expr. A da înapoi (sau îndărăt) ca racul = a-i merge rău, a nu mai progresa. Roșu ca racul (sau ca un rac fiert), se spune despre o persoană foarte roșie la față. 2. N. pr. art. Numele unei constelații în dreptul căreia Soarele ajunge la solstițiul de vară. ◊ Tropicul Racului = cerc imaginar pe globul pământesc, la 23°27’ nord de Ecuator, care limitează zona tropicală de cea boreală. ♦ A patra dintre cele 12 zodii; zodia cancerului. 3. Nume dat unor unelte care prind sau agață ca picioarele racului (1): a) dispozitiv folosit pentru fixarea coloanei de țevi de pompare în coloana de exploatare a unei sonde; b) dispozitiv folosit la prinderea și readucerea la suprafață a unor piese scăpate sau rămase accidental în gaura de sondă. 4. Ustensilă de uz casnic, confecționată din oțel, ascuțită și prevăzută cu un mâner, cu care se extrag dopurile din sticlele înfundate; tirbușon. 5. (Med.; pop.) Cancer. – Din sl. rakŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racem
RACÉM, raceme, s. n. (Bot.) Inflorescență în formă de ciorchine; ciorchine. ◊ Racem compus = panicul. – Din fr. racème, lat. racemus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racemic
RACÉMIC, -Ă, racemici, -ce, adj., s. n. (Substanță chimică organică) care este optic inactivă. – Din fr. racémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racemiform
RACEMIFÓRM, -Ă, racemiformi, -e, adj. (Bot.; despre inflorescențe) În formă de racem. – Din fr. racémiforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racemizare
RACEMIZÁRE, racemizări, s. f. Proces prin care o substanță devine racemică. – După fr. racémisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetă
RACHÉTĂ^1, rachete, s. f. 1. Proiectil alcătuit dintr-un tub umplut cu materii care se aprind în aer, producând o lumină puternică (de diferite culori) pe o traiectorie lungă, și care se folosește la semnalizări și la focuri de artificii. 2. Aparat de zbor propulsat prin reacție directă cu ajutorul unui motor la distanțe foarte mari de Pământ. ◊ Rachetă cosmică = rachetă^1 (2) de mari dimensiuni, folosită pentru plasarea pe orbite a sateliților artificiali și pe traiectorii stabilite a navelor cosmice. Rachetă meteorologică = rachetă^1 (2) recuperabilă dotată cu aparate speciale de măsură a parametrilor meteorologici și de transmitere a informației, folosită pentru investigații ale atmosferei până la altitudini de 150 km. – Din germ. Rakete, rus. raketa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetă
RACHÉTĂ^2, rachete, s. f. 1. Obiect de joc în tenisul de câmp sau în badminton, alcătuit dintr-o rețea de coarde fixate pe un cadru oval de lemn prevăzut cu mâner, cu ajutorul căruia se lovește mingea. 2. Paletă ovală aplicată pe talpa încălțămintei pentru a nu se afunda în zăpadă. – Din fr. raquette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetist
RACHETÍST, rachetiști, s. m. Militar care face parte dintr-o unitate de rachete^1 (2). – Rachetă^1 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetodrom
RACHETODRÓM, rachetodromuri, s. n. Teren și instalații amenajate pentru decolarea și aterizarea rachetelor^1 (2), precum și pentru urmărirea și dirijarea zborului acestora. – Rachetă^1 + [aero]drom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetomodel
RACHETOMODÉL, rachetomodele, s. n. Model de rachetă^1 (2) cu dimensiuni reduse. – Rachetă^1 + model.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetomodelism
RACHETOMODELÍSM s. m. Sport aviatic care constă în proiectarea, construirea și lansarea de rachetomodele. – Rachetomodel + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachetomodelist
RACHETOMODELÍST, -Ă, rachetomodeliști, -ste, s. m. și f. Specialist în rachetomodelism. – Rachetomodel + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachiaş
RACHIÁȘ, rachiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui rachiu. [Pr.: -chi-aș] – Rachiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachiaș
RACHIÁȘ, rachiașe, s. n. (Rar) Diminutiv al lui rachiu. [Pr.: -chi-aș] – Rachiu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachier
RACHIÉR, rachieri, s. m. (Înv.) Persoană care fabrica sau vindea rachiu. [Pr.: -chi-er] – Rachiu + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachierie
RACHIERÍE^1 s. f. (Înv.) Ocupația rachierului. [Pr.: -chi-e-] – Rachier + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachierie
RACHIERÍE^2, rachierii, s. f. (Înv.) Fabrică sau depozit de rachiu. [Pr.: -chi-e-] – Rachiu + suf. -erie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rachiu
RACHÍU, (2) rachiuri, s. n. 1. Nume generic dat diferitelor băuturi alcoolice tari obținute natural prin distilarea vinului, a fructelor, a sucurilor fermentate, a cerealelor, sau sintetic, prin diluarea alcoolului cu apă (și cu esențe) fără adaos de sirop de zahăr; vinars. 2. Cantitate de rachiu (1) conținută de un pahar, de o sticlă etc. – Din tc. raki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racilă
RÁCILĂ^1, racile, s. f. 1. (Livr.) Boală veche, incurabilă, maladie cronică; beteșug; fig. cusur, meteahnă, defect. 2. Fig. Dușmănie veche, ură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racilă
RÁCILĂ^2, racile, s. f. (Pop.) Unealtă de diferite forme folosită la prinderea racilor. – Din rac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rack
RACK, rackuri, s. n. (Elt.; englezism) Cadru metalic pe care se pot fixa diferite aparate componente ale unui sistem. – Din engl. rack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racket
RÁCKET, rackeți, s. m. Hoț, bandit, tâlhar. – Din engl., fr. racket.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racla
RACLÁ, raclez, vb. I. Tranz. A răzui. ♦ Spec. A face un raclaj. – Din fr. racler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raclaj
RACLÁJ, raclaje, s. n. Intervenție chirurgicală care constă în curățarea țesuturilor organice bolnave cu ajutorul chiuretei. ♦ Spec. Curățarea stratului superficial al mucoasei uterine cu ajutorul chiuretei, pentru a îndepărta ovulul fecundat; chiuretaj. – Din fr. raclage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raclare
RACLÁRE, raclări, s. f. Acțiunea de a racla și rezultatul ei. – V. racla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raclă
RÁCLĂ, racle, s. f. (Pop.) 1. Sicriu, coșciug. 2. Ladă de lemn (de dimensiuni mari și ornamentată). 3. Cutie de lemn cu capac, în care se păstrează anumite alimente. 4. Despărțitură într-un hambar, unde se păstrează fânul, cerealele etc. 5. Pânză urzită cu două feluri de bumbac. [Var.: lácră s. f.] – Din bg. rakla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racletă
RACLÉTĂ, raclete, s. f. Lamă flexibilă de oțel care servește la curățarea sau la răzuirea unor suprafețe. – Din fr. raclette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raclor
RACLÓR, racloare, s. n. 1. Dispozitiv mobil folosit pentru curățarea nămolului depus pe fundul decantoarelor, fără scoaterea din funcție a instalației. 2. Instrument cu care se raclează; răzuitor. – Cf. fr. racloir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racola
RACOLÁ, racolez, vb. I. Tranz. A recruta pe cineva pentru o anumită activitate (reprobabilă) atrăgându-l prin promisiuni, presiuni etc. – Din fr. racoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racolaj
RACOLÁJ, racolaje, s. n. Faptul de a racola; racolare. – Din fr. racolage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racolare
RACOLÁRE, racolări, s. f. Acțiunea de a racola. – V. racola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racolat
RACOLÁT, -Ă, racolați, -te, adj. (Despre oameni) Care a fost recrutat într-o activitate (reprobabilă). – V. racola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racoler
RACOLÉR, racoleri, s. m. Persoană care racolează. – Din fr. racoleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racord
RACÓRD, racorduri, s. n. 1. Legătură, contact între două părți ale unei lucrări sau între două elemente ale unui întreg. 2. Piesă (constituită din una sau din două părți tubulare cu piulițe) cu care se face legătura între două conducte și prin care poate circula un fluid sau un material pulverulent ori granular. 3. Porțiune de circuit electric care pune în legătură aparatul, mașina sau locul de utilizare a energiei electrice cu rețeaua de distribuție. 4. Legătură între două secvențe de film care asigură continuitatea ideii cinematografice. ♦ Îmbinare a două benzi de sunet fără a întrerupe unitatea coloanei sonore. – Din fr. raccord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racorda
RACORDÁ, racordez, vb. I. Tranz. A stabili un racord. ♦ (Geom.) A uni între ele două drepte sau două curbe printr-o curbă tangentă la fiecare dintre dreptele sau curbele între care se face legătura. – Din fr. raccorder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racordare
RACORDÁRE, racordări, s. f. Acțiunea de a racorda și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Porțiune din suprafața unei țevi, a unui tub etc. prin care se face trecerea între două zone cu secțiuni diferite. ♦ Locul de legătură a două elemente ale unui sistem tehnic. ♦ Realizarea unei legături între două porțiuni ale unui drum sau ale unei căi ferate prin introducerea între ele a unui tronson de traseu cu axa curbă. – V. racorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

racursi
RACURSÍ, racursiuri, s. n. 1. S. n. Procedeu de folosire a perspectivei în artele plastice și în cinematografie, prin care extremitățile obiectului reprezentat apar apropiate, iar unele dimensiuni reduse. 2. Prescurtare. – Din fr. raccourci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rad
RAD, razi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură egală cu doza radiației care cedează o energie de 100 de ergi unui gram din substanța în care este absorbită. – Din fr. rad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radamant
Radamant = Rhadamanthus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

radar
RÁDAR, radare, s. n. Sistem de radiolocație în care, cu ajutorul unui tub catodic și al unei aparaturi anexe, se determină direcția și distanța la care se află diverse obiecte îndepărtate (avioane, obstacole etc.). ◊ Radar auto = aparat portabil destinat măsurării vitezei autovehiculelor care trec prin câmpul electromagnetic emis. [Acc. și: radár] – Din engl., fr. radar, germ. Radar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radarist
RADARÍST, radariști, s. m. Specialist în probleme de radar. – Din fr. radariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radă
RÁDĂ^1, rade, s. f. Zonă de apă din vecinătatea unei coaste, cu sistem de apărare naturală sau artificială, servind la adăpostirea navelor într-un port împotriva vânturilor, valurilor ori curenților. – Din fr. rade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radă
RÁDĂ^2, rade, s. f. (La unele popoare slave) Denumire dată consiliului, adunării, organului central al puterii. – Din pol., rus. rada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rade
RÁDE, rad, vb. III. 1. Tranz. și refl. A(-și) tăia cu briciul sau cu mașina de ras părul, barba ori mustățile de la rădăcină; a (se) bărbieri. ◊ Expr. (Tranz.; fam.; ir.) A rade pe cineva fără săpun = a critica aspru pe cineva. (Fam.) Să-mi razi (sau să-mi radeți) mustața, se spune pentru a arăta că ești foarte sigur de cele ce afirmi. ♦ Tranz. A curăța părul de pe pielea unui animal sau solzii de pe un pește. 2. Tranz. A răzui, a înlătura un strat subțire de deasupra unui lucru. ♦ A șterge, a îndepărta, a elimina (cu guma, cu un briceag, cu lama etc.) ceva scris. ♦ A da pe răzătoare pentru a mărunți. 3. Tranz. Fig. A distruge, a nimici, a șterge de pe fața pământului. ◊ Expr. (Fam.) A rade cuiva o palmă = a da cuiva o palmă. [Perf. s. răsei, part. ras] – Lat. radere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radere
RÁDERE, raderi, s. f. Acțiunea de a (se) rade și rezultatul ei. – V. rade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radia
RADIÁ^1, radiez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. (La pers. 3) A emite, a împrăștia raze de lumină, de căldură, unde sonore sau fascicule de particule radial, în toate direcțiile. 2. Intranz. Fig. A avea o înfățișare care reflectă fericire, bucurie etc.; a fi vesel, surâzător, bine dispus, jovial. [Pr.: -di-a] – Din lat. radiare, fr. radier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radia
RADIÁ^2, radiez, vb. I. Tranz. (Jur.) A șterge dintr-un registru, a scoate din evidență, a face operația de radiere. [Pr.: di-a] – Din fr. radier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radial
RADIÁL, -Ă, radiali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care pleacă dintr-un centru ca razele unui cerc sau ale unei sfere; dispus în formă de raze; radiar, radiat. [Pr.: -di-al] – Din fr., germ. radial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radian
RADIÁN, radiani, s. m. Unitate de măsură pentru unghiuri, egală cu unghiul care, având vârful în centrul unui cerc, subîntinde un arc a cărui lungime este egală cu raza cercului [Pr:. -di-an] – Din fr. radian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiant
RADIÁNT, -Ă, radianți, -te, adj. 1. (Despre energie) Care se răspândește prin radiații. 2. (Despre corpuri) Care emite radiații, lumină etc.; care radiază. [Pr.: -di-ant] – Din fr. radiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radianţă
RADIÁNȚĂ, radianțe, s. f. Mărime fotometrică egală cu raportul dintre fluxul luminos total emis de suprafața unui corp și aria acestei suprafețe. [Pr.: -di-an-] – Din fr. radiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radianță
RADIÁNȚĂ, radianțe, s. f. Mărime fotometrică egală cu raportul dintre fluxul luminos total emis de suprafața unui corp și aria acestei suprafețe. [Pr.: -di-an-] – Din fr. radiance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiar
RADIÁR, -Ă, radiari, -e, adj. Radial. [Pr.: -di-ar] – Din fr. radiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiat
RADIÁT, -Ă, radiați, -te, adj. Radial. ♦ (Substantivat, n.; la pl.) Animale nevertebrate având organele dispuse în formă de raze; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. ♦ (Substantivat, n.; la pl.) Grup de plante din familia compozeelor ale căror petale sunt așezate radial; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. [Pr.: -di-at] – V. radia^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiativ
RADIATÍV, -Ă, radiativi, -e, adj. 1. Care ține de radiație, care se referă la radiație. 2. (Fiz.; despre tranziții) însoțit de emisia unei radiații. 3. Care privește raportul dintre cantitatea de căldură primită și cea cedată de Pământ într-o perioadă determintă. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiator
RADIATÓR, radiatoare, s. n. 1. Corp, aparat sau dispozitiv care emite radiații. ◊ Radiator electric = aparat electric de încălzire (în care căldura este transmisă prin radiații). 2. Corp de încălzire format din tuburi sau coloane tubulare prin care circulă aburii sau apa caldă, într-o instalație de încălzire centrală. 3. Dispozitiv care servește la răcirea apei în motoarele cu ardere internă. 4. Antenă de emisie reprezentând elementul activ al unui sistem de antene. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiateur, germ. Radiator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiaţie
RADIÁȚIE, radiații, s. f. Emisie de unde sonore, electromagnetice etc. sau de particule care se propagă sub formă de raze în toate direcțiile; ansamblul particulelor emise de un corp; radiere. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiație
RADIÁȚIE, radiații, s. f. Emisie de unde sonore, electromagnetice etc. sau de particule care se propagă sub formă de raze în toate direcțiile; ansamblul particulelor emise de un corp; radiere. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radical
RADICÁL, -Ă, radicali, -e, adj., s. m. I. Adj. 1. De bază, fundamental, esențial. ♦ (Adverbial) Din temelie, cu desăvârșire, complet. ♦ (Despre tratamente, leacuri) Care vindecă în întregime, complet. 2. Care preconizează reforme adânci, acțiuni hotărâtoare; schimbări fundamentale. II. S. m. 1. (Mat.) Rădăcină. ♦ Simbolul matematic care exprimă o extragere de rădăcină. ◊ (Mat.; în sintagmele) Axă radicală = locul geometric al punctelor din plan care au aceeași putere față de două cercuri date, reprezentat printr-o dreaptă perpendiculară pe linia care unește centrele cercurilor. Plan radical = locul geometric al punctelor din spațiu având aceeași putere față de două sfere date, reprezentat printr-un plan. 2. (Chim.) Grupare de atomi care rămâne neschimbată într-o reacție chimică și care se comportă ca un element unic. 3. (Lingv.) Rădăcină. – Din fr. radical, germ. Radikal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicalism
RADICALÍSM s. n. Concepție și atitudine politică care preconizează și urmărește folosirea de metode radicale, totale, pentru soluționarea unor probleme ale vieții sociale; practicarea acestor metode. – Din fr. radicalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicalist
RADICALÍST, -Ă, radicaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al radicalismului. – Radical + suf. -ist. Cf. germ. Radikalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicaliza
RADICALIZÁ, radicalizez, vb. I. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină radical (I 2). – Radical + suf. -iza. Cf. germ. radikalisieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicalizare
RADICALIZÁRE, radicalizări, s. f. Acțiunea de a (se) radicaliza și rezultatul ei. – V. radicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicant
RADICÁNT, -Ă, radicanți, -te, adj. (Despre tulpini) Care are capacitatea de a emite rădăcini; (despre plante) agățător prin rădăcini suplimentare. – Din fr. radicant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicaţie
RADICÁȚIE s. f. Dispoziție a rădăcinilor unei plante. – Din fr. radication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicație
RADICÁȚIE s. f. Dispoziție a rădăcinilor unei plante. – Din fr. radication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicelă
RADICÉLĂ, radicele, s. f. Rădăcină secundară care se dezvoltă pe rădăcina principală. – Din fr. radicelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiciform
RADICIFÓRM, -Ă, radiciformi, -e, adj. (Bot.) Care are forma unei rădăcini. – Din fr. radiciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicivor
RADICIVÓR, -Ă, radicivori, -e, adj. Care mănâncă rădăcini. – Din fr. radicivore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radicular
RADICULÁR, -Ă, radiculari, -e, adj. Care aparține radiculei, care se referă la radiculă. – Din fr. radiculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiculă
RADÍCULĂ, radicule, s. f. Rădăcină a plantulei din sămânță, care, după încolțirea seminței, se transformă în rădăcină principală. – Din fr. radicule, lat. radicula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radier
RADIÉR, radiere, s. n. 1. Tip de fundație alcătuit dintr-un planșeu de beton armat care se întinde de obicei sub întreaga construcție pe care o susține. 2. Căptușeală de beton, de bolovani sau de pavele executată pe fundul albiei unei ape, între picioarele unui pod etc., pentru a împiedica eroziunea, spălarea pământului de către ape și adâncirea albiei. 3. Boltă de beton sau de piatră așezată la baza unui tunel. [Pr.: -di-er] – Din fr. radier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radieră
RADIÉRĂ, radiere, s. f. Gumă de șters. [Pr.: -di-e-] – Din germ. Radier[gummi].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiere
RADIÉRE^1, radieri, s. f. Faptul de a radia^1; radiație. [Pr.: -di-e-] – V. radia^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiere
RADIÉRE^2, radieri, s. f. (Jur.) Acțiunea de a radia^2 și rezultatul ei; ștergere dintr-un registru a inscripției privitoare la anumite acte sau drepturi. [Pr.: -di-e-] – V. radia^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radifer
RADIFÉR, -Ă, radiferi, -e, adj. Care conține radiu. – Din fr. radifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radină
RÁDINĂ, radine, s. f. (Reg.) 1. Amestec de rădăcini și de crengi de copaci care atârnă de pe mal în apă sau plutesc pe apă. 2. Loc de sub mal, scobit, unde se adună peștii. 3. Rețea cu ochiuri mari care se montează la setcile de prins pește. – Din sb., rus. redina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radio
RÁDIO^1- Element de compunere indicând referirea unei mărimi, a unui aparat etc. la radiația electromagnetică, care servește la formarea unor substantive. [Pr.: -di-o] – Din fr. radio-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radio
RÁDIO^2, radiouri, adj. invar., s. n. I. Adj. invar. 1. Referitor la radioreceptoare. 2. Referitor la emisiunile difuzate prin radio^2 (2). 3. Referitor la radiația electromagnetică, de radiație electromagnetică. II. S. n. 1. Instalație de transmitere a sunetelor prin unde electromagnetice, cuprinzând aparatele de emisie și pe cele de recepție. 2. Spec. Aparat de recepție radiofonică; radioreceptor. 3. Sistemul și activitatea de difuzare a programelor de știri, de muzică etc. prin radio^2 (2). 4. Instituție care dirijează și coordonează problemele referitoare la radio^2 (1, 3). [Pr.: -di-o] – Din fr. radio, germ. Radio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioactiv
RADIOACTÍV, -Ă, radioactivi, -e, adj. 1. (Despre unele elemente) Cu proprietăți de radioactivitate. ♦ (Despre zăcăminte, izvoare) Care conține corpuri cu proprietăți de radioactivitate. 2. Care aparține radioactivității, privitor la radioactivitate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioactif, germ. radioaktiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioactivitate
RADIOACTIVITÁTE s. f. 1. Proprietate a unor elemente cu atomii grei (radiu, uraniu etc.) de a emite, prin dezagregare spontană, unele radiații corpusculare (și radiații electromagnetice). 2. Disciplină care studiază aceste proprietăți și elementele care țin de ele. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioactivité, germ. Radioaktivität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioactualitate
RADIOACTUALITÁTE, radioactualități, s. f. Emisiune radiofonică în care se transmit actualități. [Pr.: -di-o-ac-tu-a-] – Radio^2 + actualitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioaltimetru
RADIOALTIMÉTRU, radioaltimetre, s. n. Aparat de radiolocație instalat la bordul unui avion, cu ajutorul căruia se determină altitudinea avionului față de sol. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioaltimètre, rus. radioaltimetr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioamator
RADIOAMATÓR, radioamatori, s. m. Persoană care, ca amator, stabilește legături între o stație de radio^2 proprie și o stație de radio^2 străină, cu scopul de a comunica în bune condiții cu aceasta, de la o distanță cât mai mare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-amateur, germ. Radioamateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioamatorism
RADIOAMATORÍSM s. n. Practicare a radiocomunicațiilor de către radioamatori. [Pr.: -di-o-] – Radioamator + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioamplificare
RADIOAMPLIFICÁRE s. f. Recepția, amplificarea și distribuirea prin fire a programelor de radiodifuziune sonoră cu ajutorul unei instalații de amplificare. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + amplificare. Cf. fr. r a d i o a m p l i f i c a t i o n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioascultare
RADIOASCULTÁRE s. f. 1. Ascultare a emisiunilor de radio^2. 2. Post, serviciu care se ocupă cu ascultarea emisiunilor de radio^2. 3. Timp rezervat ascultării în emisiunile radioamatorilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ascultare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioascultător
RADIOASCULTĂTÓR, -OÁRE, radioascultători, -oare, s. m. și f. Ascultător al emisiunilor de radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ascultător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioastronom
RADIOASTRONÓM, radioastronomi, s. m. Specialist în radioastronomie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioastronome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioastronomic
RADIOASTRONÓMIC, -Ă, radioastronomici, -ce, adj. Referitor la radioastronomie, de radioastronomie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioastronomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioastronomie
RADIOASTRONOMÍE s. f. Ramură a astronomiei care studiază corpurile și fenomenele cerești prin recepționare și interpretarea undelor venite de la acestea. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-astronomie, germ. Radioastronomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioaterizare
RADIOATERIZÁRE, radioaterizări, s. f. Aterizare fără vizibilitate, în cursul căreia avionul este dirijat cu ajutorul unor radioemițătoare situate pe sol. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + aterizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobaliza
RADIOBALIZÁ, radiobalizez, vb. I. Tranz. A marca o rută aeriană cu radiobalize. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobalizaj
RADIOBALIZÁJ, radiobalizaje, s. n. Faptul de a radiobaliza; radiobalizare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobalisage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobalizare
RADIOBALIZÁRE, radiobalizări, s. f. Acțiunea de a radiobaliza. [Pr.: -di-o-] – V. radiobaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobalizat
RADIOBALIZÁT, -Ă, radiobalizați, -te, adj. (Despre rute aeriene) Care a fost marcat cu radiobalize. [Pr.: -di-o-] – V. radiobaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobaliză
RADIOBALÍZĂ, radiobalize, s. f. Aparat terestru de radionavigație care indică trecerea unei aeronave deasupra unui anumit punct geografic, prin emiterea sau prin reflectarea unor unde radioelectrice recepționate; radiofar. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobalise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobiolog
RADIOBIOLÓG, -Ă, radiobiologi, -ge, s. m. și f. Specialist în radiobiologie. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobiologic
RADIOBIOLÓGIC, -Ă, radiobiologici, -ce, adj. Referitor la radiobiologie, de radiobiologie. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologique, engl. radiobiologic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobiologie
RADIOBIOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu cercetarea acțiunii radiațiilor ionizante asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiobiotic
RADIOBIÓTIC, -Ă, radiobiotici, -ce, adj. Referitor la efectele radiațiilor asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocalciu
RADIOCÁLCIU s. n. Calciu radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + calciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocasetofon
RADIOCASETOFÓN, radiocasetofoane, s. n. Aparat care încorporează un radioreceptor și un casetofon. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + casetofon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiochimie
RADIOCHIMÍE s. f. Ramură a chimiei care studiază probleme legate de elementele radioactive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiochimie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocinematografie
RADIOCINEMATOGRAFÍE s. f. Metodă de diagnostic radiologic, care constă în înregistrarea pe film cinematografic a imaginii radiografice a unui organ în activitate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocinématographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioclub
RADIOCLÚB, radiocluburi, s. n. Club al radioamatorilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocomandă
RADIOCOMÁNDĂ, radiocomenzi, s. f. Telecomandă realizată prin intermediul undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocommande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocompas
RADIOCOMPÁS, radiocompasuri, s. n. Aparat montat la bordul unui avion, care permite menținerea avionului pe direcția unui post de radioemisie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocompas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocomunicaţie
RADIOCOMUNICÁȚIE, radiocomunicații, s. f. Transmitere și recepție la distanță a unor sunete, semnale și imagini cu ajutorul undelor radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiocomunicație
RADIOCOMUNICÁȚIE, radiocomunicații, s. f. Transmitere și recepție la distanță a unor sunete, semnale și imagini cu ajutorul undelor radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocommunication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioconductor
RADIOCONDUCTÓR, radioconductoare, s. n. Corp care devine conductor de electricitate sub influența undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioconducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodermită
RADIODERMÍTĂ, radiodermite, s. f. (Med.) Dermită provocată de iradieri cu raze X sau de substanțe radioactive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodermite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodetecţie
RADIODETÉCȚIE, radiodetecții, s. f. (Fiz.) Radiolocație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodétection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodetecție
RADIODETÉCȚIE, radiodetecții, s. f. (Fiz.) Radiolocație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodétection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodiagnostic
RADIODIAGNÓSTIC, radiodiagnostice, s. n. Diagnostic medical bazat pe examinare radiologică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodiagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodifuza
RADIODIFUZÁ, radiodifuzez, vb. I. Tranz. A transmite, a emite ceva printr-un post de radioemisie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodiffuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodifuziune
RADIODIFUZIÚNE, radiodifuziuni, s. f. Radiocomunicație unilaterală care constă în transmiterea sistematică prin unde electromagnetice neghidate a unui program (sonor și vizual) destinat recepției publice. ♦ Instituție care se ocupă cu întocmirea și cu difuzarea acestor programe. [Pr.: -di-o-di-fu-zi-u-] – Din fr. radiodiffusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodistribuţie
RADIODISTRIBÚȚIE s. f. Distribuție publică a programelor de radiodifuziune prin linii de telecomunicații speciale de la o stație centrală; radioficație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodistribution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiodistribuție
RADIODISTRIBÚȚIE s. f. Distribuție publică a programelor de radiodifuziune prin linii de telecomunicații speciale de la o stație centrală; radioficație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodistribution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioecologie
RADIOECOLOGÍE s. f. Studiul efectelor radiațiilor naturale asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radioecology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioecou
RADIOECÓU, radioecouri, s. n. Radioundă recepționată după emisie, în urma reflexiei ei pe suprafața unui corp (ceresc). [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ecou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioelectric
RADIOELÉCTRIC, -Ă, radioelectrici, -ce, adj. Care aparține radioelectricității, privitor la radioelectricitate, studiat de radioelectricitate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélectrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioelectrician
RADIOELECTRICIÁN, -Ă, radioelectricieni, -e, s. m. și f. Specialist în radioelectricitate. [Pr.: -di-o-e-lec-tri-ci-an] – Din fr. radioélectricien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioelectricitate
RADIOELECTRICITÁTE s. f. Parte a fizicii care studiază oscilațiile de înaltă frecvență și undele electromagnetice, precum și aplicațiile acestora în radiocomunicații, în radiolocație etc. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélectricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioelement
RADIOELEMÉNT, radioelemente, s. n. Element chimic radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélément.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioemisie
RADIOEMÍSIE, radioemisii, s. f. 1. Producere a undelor electromagnetice în scopul realizării unei radiocomunicații. 2. (În forma radioemisiune) Emisiune radiofonică cu ajutorul căreia se transmit știri, programe culturale etc. [Pr.: -di-o-. – Var.: radioemísiune s. f.] – Din fr. radio-émission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioemisiune
RADIOEMISIÚNE s. f. v. radioemisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioemiţător
RADIOEMIȚĂTÓR, radioemițătoare, s. n. Instalație cu ajutorul căreia se produc unde electromagnetice folosite la radiocomunicații; emițător radio^1. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + emițător (după fr. radio-émetteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioemițător
RADIOEMIȚĂTÓR, radioemițătoare, s. n. Instalație cu ajutorul căreia se produc unde electromagnetice folosite la radiocomunicații; emițător radio^1. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + emițător (după fr. radio-émetteur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofar
RADIOFÁR, radiofaruri, s. n. Post fix de radioemisie, folosit la dirijarea navigației maritime și aeriene. ♦ Radiobaliză. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofica
RADIOFICÁ vb. I. Tranz. (Folosit numai la timpurile compuse sau trecute). A instala în orașe și în sate posturi de radioficație, a efectua o radioficare. [Pr.: -di-o-] – Din radioficare și radioficat (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioficare
RADIOFICÁRE, radioficări, s. f. Instalare în orașe și în sate a posturilor de radioficație; generalizare a transmisiei programelor de radiodifuziune sonoră prin radiodistribuție. [Pr.: -di-o-] – V. radiofica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioficat
RADIOFICÁT, -Ă, radioficați, -te, adj. Înzestrat cu posturi de radioficație. [Pr.: -di-o-] – Din radioficare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioficaţie
RADIOFICÁȚIE, radioficații, s. f. Radiodistribuție. [Pr.: -di-o-] – Din rus. radiofikațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioficație
RADIOFICÁȚIE, radioficații, s. f. Radiodistribuție. [Pr.: -di-o-] – Din rus. radiofikațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofizică
RADIOFÍZICĂ s. f. Disciplină care studiază producerea și propagarea undelor electromagnetice, influența stării atmosferei asupra acestora etc. constituind baza fizică a radiotehnicii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophysique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofon
RADIOFÓN, radiofoane, s. n. (Aeron.) Aparat de comunicare prin radiofonie. [Pr.: -di-o-] – Din fr., engl. radiophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofonic
RADIOFÓNIC, -Ă, radiofonici, -ce, adj. Care aparține radiofoniei, privitor la radiofonie, care utilizează radiofonia. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofonie
RADIOFONÍE s. f. Sistem special de transmitere și de recepționare a mesajelor sonore prin unde electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofonist
RADIOFONÍST, -Ă, radiofoniști, -ste, s. m. și f. Specialist în radiofonie. [Pr.: -di-o-] – Radiofonie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofosfor
RADIOFÓSFOR s. n. Fosfor radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radiophosphorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofotografie
RADIOFOTOGRAFÍE, radiofotografii, s. f. Clișeu al unei imagini obținute cu ajutorul razelor X pe un ecran. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophotographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofrecvenţă
RADIOFRECVÉNȚĂ, radiofrecvențe, s. f. Frecvență a unei oscilații sau a unei unde electromagnetice, folosită în radiocomunicații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiofréquence, germ. Radiofrequenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiofrecvență
RADIOFRECVÉNȚĂ, radiofrecvențe, s. f. Frecvență a unei oscilații sau a unei unde electromagnetice, folosită în radiocomunicații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiofréquence, germ. Radiofrequenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogalaxie
RADIOGALAXÍE, radiogalaxii, s. f. Galaxie caracterizată printr-o emisie intensă de radiounde. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiogalaxie, engl. radiogalaxy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogazetă
RADIOGAZÉTĂ, radiogazete, s. f. (Rar) Emisiune de știri, comentarii, muzică etc. transmisă prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + gazetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogenetic
RADIOGENÉTIC, -Ă, radiogenetici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a geneticii care studiază influența radiațiilor care produc sau nu ionizarea asupra eredității organismelor. 2. Adj. Referitor la radiogenetică (1), de radiogenetică (1). – Radio^1- + genetic (după engl. radiogenetic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogeodezie
RADIOGEODEZÍE s. f. Domeniu al geodeziei care se ocupă de măsurarea distanțelor dintre punctele geodezice cu aparatură radio de mare precizie. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geodezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogeologic
RADIOGEOLÓGIC, -Ă, radiogeologici, -ce, adj. Referitor la radiogeologie, de radiogeologie. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogeologie
RADIOGEOLOGÍE s. f. Parte a geologiei care utilizează tehnica radioactivității. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioghida
RADIOGHIDÁ, radioghidez, vb. I. Tranz. A dirija prin radioghidaj. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioguider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioghidaj
RADIOGHIDÁJ, radioghidaje, s. n. Dirijare de la distanță, prin mijloace radiotehnice, a unui vehicul. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioguidage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioghidare
RADIOGHIDÁRE, radioghidări, s. f. Acțiunea de a radioghida. [Pr.: -di-o-] – V. radioghida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioghidat
RADIOGHIDÁT, -Ă, radioghidați, -te, adj. Care a fost dirijat prin radioghidaj. [Pr.: -di-o-] – V. radioghida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniograf
RADIOGONIOGRÁF, radiogoniografe, s. n. Radiogoniometru înregistrator. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniometra
RADIOGONIOMETRÁ, radiogoniometrez, vb. I. Tranz. A determina direcția unui radioemițător prin radiogoniometrie. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din radiogoniometru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniometrare
RADIOGONIOMETRÁRE, radiogoniometrări, s. f. Acțiunea de a radiogoniometra. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – V. radiogoniometra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniometric
RADIOGONIOMÉTRIC, -Ă, radiogoniometrici, -ce, adj. Referitor la radiogoniometrie, de radiogoniometrie. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniometrie
RADIOGONIOMETRÍE s. f. Metodă de determinare a direcției din care se emit unde radio, bazată pe utilizarea proprietăților antenelor receptorului. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogoniometru
RADIOGONIOMÉTRU, radiogoniometre, s. n. Instalație de radiorecepție folosită în radiogoniometrie, în navigația fără vizibilitate și în radiolocație, pentru determinarea direcției din care sunt emise semnalele radio. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniométre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiografia
RADIOGRAFIÁ, radiografiez, vb. I. Tranz. A face o radiografie. [Pr.: -di-o-gra-fi-a] – Din fr. radiographier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiografie
RADIOGRAFÍE, radiografii, s. f. Fotografierea interiorului unui corp opac, în special a unor regiuni din interiorul corpului omenesc, cu ajutorul unor radiații de tip special. ♦ (Concr.) Fotografie obținută cu ajutorul acestor radiații; radiogramă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiogramă
RADIOGRÁMĂ, radiograme, s. f. 1. Telegramă transmisă prin radiocomunicație; radiotelegramă. 2. (Rar) Radiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiogramme, germ. Radiogramm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiointerferometru
RADIOINTERFEROMÉTRU, radiointerferometre, s. n. (Astron.) Radiotelescop a cărui funcționare se bazează pe interferența radioundelor ce ajung la un sistem de două sau de mai multe antene cu care este echipat radiotelescopul. [Pr.: -di-o-in-] – Din fr. radiointerféromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioitinerar
RADIOITINERÁR, radioitinerare, s. n. Itinerar urmat de o aeronavă care se conduce după semnalele primite de la radiofarurile hertziene. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + itinerar (după fr. radioraid).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioizotop
RADIOIZOTÓP, radioizotopi, s. m. Izotop radioactiv. [Pr.: -di-o-i-] – Din fr. radio-isotope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioizotopic
RADIOIZOTÓPIC, -Ă, radioizotopici, -ce, adj. (Fiz.) Care ține de radioizotop, de radioizotop. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-isotopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiojurnal
RADIOJURNÁL, radiojurnale, s. n. Emisiune radiofonică cuprinzând știri și comentarii de actualitate internă și externă, transmisă la anumite ore. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiojournal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolar
RADIOLÁR, radiolari, s. m. (La pl.) Ordin de protozoare marine care au o cochilie silicioasă, cu prelungiri subțiri, dispuse ca niște raze; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiolaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolarit
RADIOLARÍT s. n. Rocă sedimentară, silicioasă, de origine organică, cenușie-gălbuie sau roșiatică, rezultată din consolidarea depozitelor de radiolari și utilizată ca material abraziv și absorbant. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiolarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolocator
RADIOLOCATÓR, radiolocatoare, s. n. Instalație radar. [Pr.: -di-o-] – Din rus. radiolokator, engl. radiolocator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolocaţie
RADIOLOCÁȚIE, radiolocații, s. f. Detectarea și determinarea poziției unui obiect (în mișcare) față de un reper, cu ajutorul unor fascicule de unde electromagnetice emise, și transformarea acestora în semnale vizibile după reflectarea lor de către obiectul detectat. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radiolocation, rus. radiolokațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolocație
RADIOLOCÁȚIE, radiolocații, s. f. Detectarea și determinarea poziției unui obiect (în mișcare) față de un reper, cu ajutorul unor fascicule de unde electromagnetice emise, și transformarea acestora în semnale vizibile după reflectarea lor de către obiectul detectat. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radiolocation, rus. radiolokațiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiolog
RADIOLÓG, -Ă, radiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în radiologie și radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiologic
RADIOLÓGIC, -Ă, radiologici, -ce, adj. Privitor la radiologie, care aparține radiologiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiologie
RADIOLOGÍE s. f. Ramură a medicinei care se ocupă cu examinarea corpului omenesc cu ajutorul razelor X și γ și cu aplicarea lor în precizarea diagnosticului și în terapeutica unor boli. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiomagazin
RADIOMAGAZÍN, radiomagazine, s. n. Emisiune cu caracter variat (informativ, cultural-artistic, distractiv) transmisă prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + magazin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiomanometrie
RADIOMANOMETRÍE s. f. (Med.; în sintagma) Radiomanometrie biliară = metodă de examinare a căilor biliare, în cursul unei operații sau după efectuarea ei, prin cercetarea morfologiei și presiunilor manometrice ale acestora. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomanométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiometalografie
RADIOMETALOGRAFÍE s. f. Ramură a metalografiei care studiază structura fină a metalelor, folosind razele X și radiațiile γ. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométallographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiometric
RADIOMÉTRIC, -Ă, radiometrici, -ce, adj. 1. Care aparține radiometrului, privitor la radiometru. 2. (Fiz.; în sintagma) Efect radiometric = creștere a presiunii aerului pe suprafața unui corp iluminat datorită încălzirii locale a corpului și a aerului, produsă de energia luminii absorbite de corp. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiometrie
RADIOMETRÍE, radiometrii, s. f. (Fiz.) Măsurare a intensității unei radiații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiometru
RADIOMÉTRU, radiometre, s. n. 1. Instrument folosit pentru măsurarea presiunii exercitate de o radiație sonoră. 2. Aparat folosit pentru punerea în evidență a efectului radiometric. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiomicrofon
RADIOMICROFÓN, radiomicrofoane, s. n. (Rar) Mic radioemițător portabil, prevăzut cu un microfon, folosit pentru interviuri sau pe scenă. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + microfon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiomicrometru
RADIOMICROMÉTRU, radiomicrometre, s. n. Instrument folosit la măsurarea intensităților de radiație foarte mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomicromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiomimetic
RADIOMIMÉTIC, -Ă, radiomimetici, -ce, adj. (Fiz.; despre substanțe) Cu acțiune asemănătoare radiațiilor ionizate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomimétique, engl. radiomimetic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radionavigaţie
RADIONAVIGÁȚIE s. f. Conducere a navelor (în special a aeronavelor) cu mijloace radiotehnice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionavigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radionavigație
RADIONAVIGÁȚIE s. f. Conducere a navelor (în special a aeronavelor) cu mijloace radiotehnice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionavigation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radionecroză
RADIONECRÓZĂ, radionecroze, s. f. (Med.) Necroză a unui țesut produsă de o doză excesivă de radiații ionizate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionécrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radionevrită
RADIONEVRÍTĂ, radionevrite, s. f. (Med.) Nevrită cauzată de acțiunea razelor radioactive asupra unui nerv. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionévrite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radionucleu
RADIONUCLÉU, radionuclee, s. n. (Fiz.) Nucleu (1) (instabil) radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + nucleu (după fr., engl. radionuclide).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioopac
RADIOOPÁC, -Ă, radioopaci, -ce, adj. (Fiz.; despre unele substanțe) Care împiedică trecerea radiațiilor printr-un organ, determinând obținerea unei imagini radiologice sau radiografice clare a acestuia. [Pr.: -di-o-o-] – Din fr. radio-opaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiooperator
RADIOOPERATÓR, -OÁRE, radiooperatori, -oare, s. m. și f. Operator (1) de radio^2. [Pr.: -di-o-o-] – Din engl. radiooperator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiopatologie
RADIOPATOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază bolile provocate de radiații penetrante. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiopathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiopirat
RADIOPIRÁT s. n. Post de radio^2 (1) clandestin. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiopirate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioprogram
RADIOPROGRÁM, radioprograme, s. n. Program de radio^2 (3). [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + program.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioproiector
RADIOPROIECTÓR, radioproiectoare, s. n. Instalație (înglobând un radiolocator și un proiector) destinată să descopere și să lumineze țintele aeriene în timpul nopții. [Pr.: -di-o-pro-iec-] – Radio^2 + proiector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioprotector
RADIOPROTECTÓR, -OÁRE, radioprotectori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care protejează de acțiunea nocivă a unor radiații. 2. S. f. (În sintagma) Radioprotectoare chimică = substanță chimică neutralizantă, în anumite limite, a efectului energiei radiante asupra organismului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioprotecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioprotecţie
RADIOPROTÉCȚIE, radioprotecții, s. f. (Med.) Protecție împotriva radiațiilor în radiologie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioprotection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioprotecție
RADIOPROTÉCȚIE, radioprotecții, s. f. (Med.) Protecție împotriva radiațiilor în radiologie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioprotection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioreceptor
RADIORECEPTÓR, radioreceptoare, s. n. Aparat folosit pentru recepționarea undelor radiofonice (prin antene), pentru transformarea lor în semnale sonore și transmiterea lor prin intermediul difuzoarelor; radio^2. ♦ (În sintagma) Radioreceptor de trafic = radioreceptor profesional utilizat pentru recepția unor semnale cu caracter special (informații de presă, date științifice, semnale pentru navigație etc.). [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorécepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiorecepţie
RADIORECÉPȚIE, radiorecepții, s. f. Recepție a undelor radio, folosită în telecomunicații. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + recepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiorecepție
RADIORECÉPȚIE, radiorecepții, s. f. Recepție a undelor radio, folosită în telecomunicații. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + recepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioreleu
RADIORELÉU, radiorelee, s. n. Instalație care permite realizarea unei comunicații fără fir între două stații terminale, prin stații de recepție-emisie intermediare. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + releu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioreperaj
RADIOREPERÁJ, radioreperaje, s. n. Procedeu de obținere a informațiilor privitoare la prezența, poziția, natura etc. diverselor obiecte cu ajutorul undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorepérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioreportaj
RADIOREPORTÁJ, radioreportaje, s. n. (Rar) Reportaj transmis prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioreportage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioreporter
RADIOREPÓRTER, radioreporteri, s. m. Reporter pentru emisiunile de radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioreporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiorezistent
RADIOREZISTÉNT, -Ă, radiorezistenți, -te, adj. (Med.) Cu radiorezistență. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radioresistant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiorezistenţă
RADIOREZISTÉNȚĂ, radiorezistențe, s. f. (Med.) Rezistență față de radiațiile nocive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorésistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiorezistență
RADIOREZISTÉNȚĂ, radiorezistențe, s. f. (Med.) Rezistență față de radiațiile nocive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorésistance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radios
RADIÓS, -OÁSĂ, radioși, -oase, adj. 1. Care strălucește, răspândind raze de lumină; luminos, strălucitor. 2. Fig. (Despre figura omenească) Care exprimă seninătate, veselie, fericire; (despre oameni) cu o expresie de fericire; voios, senin, încântat. [Pr.: -di-os] – Din fr. radieux, lat. radiosus, it. radioso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioscopic
RADIOSCÓPIC, -Ă, radioscopici, -ce, adj. Care aparține radioscopiei, privitor la radioscopie. [Pr.: -di-os-] – Din fr. radioscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioscopie
RADIOSCOPÍE, radioscopii, s. f. Examinare vizuală a interiorului unui corp opac, în special a unor regiuni din corpul omenesc, cu ajutorul umbrei proiectate pe un ecran fluorescent de către razele X care trec prin acel corp; (concr.) imagine obținută în felul acesta. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosensibilitate
RADIOSENSIBILITÁTE s. f. (Med.) Sensibilitate față de radiațiile ionizante. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosensibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioservice
RADIOSÉRVICE s. n. Service pentru aparatura de radiocomunicații. [Pr.: -di-o-ser-vis] – Din engl. radio-service.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosextant
RADIOSEXTÁNT, radiosextante, s. n. Aparat cu care se stabilește pe hartă poziția unei nave, folosind emisiile radio^2 ale aștrilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + sextant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosimpozion
RADIOSIMPOZIÓN, radiosimpozioane, s. n. Simpozion (2) prezentat la radio^2. [Pr.: -di-o-sim-po-zi-on] – Radio^2 + simpozion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosondaj
RADIOSONDÁJ, radiosondaje, s. n. Explorare a păturilor superioare ale atmosferei cu ajutorul unei radiosonde. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosondage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosondă
RADIOSÓNDĂ, radiosonde, s. f. Instrument folosit pentru efectuarea observațiilor meteorologice (presiune, temperatură, umiditatea aerului) în păturile superioare ale atmosferei, prin semnale radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosonde, germ. Radiosonda, engl. radio-sonde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiostaţiune
RADIOSTAȚIÚNE, radiostațiuni, s. f. Ansamblu format dintr-un radioemițător, o antenă de emisie, instalații și clădiri anexe, destinat efectuării radioemisiunilor. [Pr.: -di-o-sta-ți-u-] – După rus. radiostanțiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiostațiune
RADIOSTAȚIÚNE, radiostațiuni, s. f. Ansamblu format dintr-un radioemițător, o antenă de emisie, instalații și clădiri anexe, destinat efectuării radioemisiunilor. [Pr.: -di-o-sta-ți-u-] – După rus. radiostanțiia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiostea
RADIOSTEÁ, radiostele, s. f. Radiosursă de dimensiuni foarte mici (cât un punct). [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + stea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiostereografie
RADIOSTEREOGRAFÍE, radiostereografii, s. f. Radiografie în care imaginea apare în relief. [Pr.: -di-o-ste-re-o-] – Din fr. radiostéréographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiostimulare
RADIOSTIMULÁRE, radiostimulări, s. f. (Biol.) Metodă de stimulare a creșterii plantelor (prin tratarea semințelor cu radiații). [Pr.: -di-o-] – După fr. radiostimulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiosursă
RADIOSÚRSĂ, radiosurse, s. f. Sursă de unde radio din spațiul cosmic. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosource.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioşcoală
RADIOȘCOÁLĂ s. f. Emisiune de radio^2 destinată perfecționării procesului de învățământ. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + școală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioșcoală
RADIOȘCOÁLĂ s. f. Emisiune de radio^2 destinată perfecționării procesului de învățământ. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + școală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotehnic
RADIOTÉHNIC, -Ă, radiotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu aplicațiile oscilațiilor și undelor electromagnetice de înaltă frecvență pentru transmiterea și recepționarea informațiilor. ♦ Tehnica fabricării aparatelor pentru radiocomunicații. 2. Adj. Care ține de radiotehnică, privitor la radiotehnică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotechnique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelefon
RADIOTELEFÓN, radiotelefoane, s. n. Aparat portabil de emisie-recepție, folosit pentru radiocomunicații bilaterale pe distanțe relativ mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelefonic
RADIOTELEFÓNIC, -Ă, radiotelefonici, -ce, adj. Referitor la radiotelefonie, de radiotelefonie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelefonie
RADIOTELEFONÍE s. f. Sistem de comunicație telefonică radioelectrică, în ambele sensuri, cu ajutorul a două posturi de radioemisie și a două posturi de radiorecepție. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioteleghidat
RADIOTELEGHIDÁT, -Ă, radioteleghidați, -te, adj. Care este teleghidat prin unde radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + teleghidat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegrafia
RADIOTELEGRAFIÁ, radiotelegrafiez, vb. I. Tranz. A transmite o comunicare prin radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-te-le-gra-fi-a] – Din fr. radiotélégraphier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegrafiat
RADIOTELEGRAFIÁT, -Ă, radiotelegrafiați, -te, adj. Transmis prin radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-te-le-gra-fi-at] – V. radiotelegrafia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegrafic
RADIOTELEGRÁFIC, -Ă, radiotelegrafici, -ce, adj. Care aparține radiotelegrafiei, privitor la radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegrafie
RADIOTELEGRAFÍE s. f. Comunicație telegrafică prin unde electromagnetice; telegrafie fără fir. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegrafist
RADIOTELEGRAFÍST, -Ă, radiotelegrafiști, -ste, s. m. și f. Persoană specializată în radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-télégraphiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelegramă
RADIOTELEGRÁMĂ, radiotelegrame, s. f. Telegramă transmisă prin radiocomunicație; radiogramă (1). [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelemecanică
RADIOTELEMECÁNICĂ s. f. Ramură a telemecanicii care folosește undele radio pentru emiterea și recepționarea comenzilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + telemecanică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelemetric
RADIOTELEMÉTRIC, -Ă, radiotelemetrici, -ce, adj. Referitor la radiotelemetrie, de radiotelemetrie. [Pr.: -di-o-] – De la radiotelemetrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelemetrie
RADIOTELEMETRÍE s. f. Determinarea distanței dintre un obiect și un reper dat, folosind undele radio. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélémétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelemetru
RADIOTELEMÉTRU, radiotelemetre, s. n. Aparat pentru măsurarea distanțelor folosind undele radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélémètre, engl. radiotelemeter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelescop
RADIOTELESCÓP, radiotelescoape, s. n. Instrument folosit la recepționarea și studierea undelor radiofonice emise de corpurile cerești. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélescope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotelevizat
RADIOTELEVIZÁT, -Ă, radiotelevizați, -te, adj. Care este transmis simultan la radio și televiziune. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélévisé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioteodolit
RADIOTEODOLÍT, radioteodolite, s. n. Radiogoniometru folosit la reperarea în înălțime. [Pr.: -di-o-te-o-] – Din germ. Radiotheodolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioterapeut
RADIOTERAPEÚT, -Ă, radioterapeuți, -te, s. m. și f. Specialist în radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapeute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioterapic
RADIOTERÁPIC, -Ă, radioterapici, -ce, adj. De radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioterapie
RADIOTERAPÍE s. f. Metodă de tratare a unor boli prin acțiunea razelor X. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotransmisie
RADIOTRANSMISÍE s. f. v. radiotransmisiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotransmisionist
RADIOTRANSMISIONÍST, -Ă, radiotransmisioniști, -ste, s. m. și f. Specialist în radiotransmisiuni. [Pr.: -di-o-trans-mi-si-o-] – Radiotransmisiune + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotransmisiune
RADIOTRANSMISIÚNE, radiotransmisiuni, s. f. 1. Transmitere la distanță prin unde electromagnetice a unor sunete, a unor semnale sau a unor imagini. 2. Transmisie de radiodifuziune; programul transmis printr-un sistem de radiodifuziune. [Pr.: -di-o-trans-mi-si-u-. – Var.: radiotransmísie s. f.] – Din fr. radiotransmission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiotratament
RADIOTRATAMÉNT, radiotratamente, s. n. (Med.) Tratament cu radiații. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + tratament.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radioundă
RADIOÚNDĂ, radiounde, s. f. (Fiz.) Undă electromagnetică cu lungimea cuprinsă între 10 km și 1 mm. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + undă (după engl. radio waves, germ. Radiowellen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiovacanţei
RADIOVACÁNȚEI s. f. g.-d. art. v. RADIOVACANȚA. Post de radio sezonier cu emisiuni specifice destinate celor aflați în vacanță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

radiovacanței
RADIOVACÁNȚEI s. f. g.-d. art. v. RADIOVACANȚA. Post de radio sezonier cu emisiuni specifice destinate celor aflați în vacanță. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

radist
RADÍST, radiști, s. m. Militar specializat în emisiuni și recepții radio^2. – Radio^2 + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiu
RÁDIU s. n. Element radioactiv care se găsește în minereurile de uraniu, folosit în medicină și în fizica nucleară. [Var.: rádium s. n.] – Din fr. radium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radium
RÁDIUM s. n. v. radiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radiumterapie
RADIUMTERAPÍE s. f. Folosire a radiului în tratamentul unor boli, în special al unor forme de cancer. – Din fr. radiumthérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radius
RÁDIUS s. n. Os lung care, împreună cu cubitusul, formează scheletul antebrațului. [Pr.: -di-us] – Din fr., lat. radius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radom
RADÓM, radomuri, s. n. Dispozitiv pentru protejarea antenelor de unde scurte contra agenților atmosferici. – Din fr. radôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radon
RADÓN s. n. Element chimic gazos cu proprietăți radioactive, format prin dezintegrarea radiului. – Din fr. radon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radou
RADÓU, radouri, s. n. (Înv.) Plută (pentru transportul pe apă). – Din fr. radeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

radulă
RADÚLĂ, radule, s. f. Placă chitinoasă cu numeroși dințișori, asemănătoare unei pile, situată la baza limbii unor moluște. – Din fr. radule, lat. radula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raf
RAF, rafuri, s. n. (Reg.) Cerc, șină de fier care se aplică pe o roată de lemn. – Din magh. dial. raf. Cf. ucr. rafa „gratie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafaelic
RAFAÉLIC, -Ă, rafaelici, -ce, adj. De Rafael, al lui Rafael; în maniera lui Rafael. ♦ Serafic. [Pr.: -fa-e-] – Din fr. raphaélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafaelism
RAFAELÍSM s. n. Ceea ce este specific artei lui Rafael. ♦ Tendință de a prelua și cultiva maniera lui Rafael. [Pr.: -fa-e-] – Din engl. Raphaelism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafaelit
RAFAELÍT, -Ă, rafaeliți, -te, adj., s. m. și f. (Adept) al rafaelismului. [Pr.: -fa-e-] – Din engl. Raphaelite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafală
RAFÁLĂ, rafale, s. f. 1. Dezlănțuire bruscă, violentă (și scurtă) de vânt, de ploaie sau de ninsoare. 2. Serie neîntreruptă de lovituri ale unei arme de foc automate sau ale unei baterii de tunuri. – Din fr. rafale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafie
RÁFIE, rafii, s. f. Numele mai multor specii de plante din familia palmierilor, cu tulpina scurtă și groasă, ale căror frunze au nervuri foarte rezistente (Raphia); plantă din aceste specii. ♦ P. restr. (Cu sens colectiv) Fibre textile, elastice și rezistente, obținute din nervurile și din teaca frunzelor acestor plante; p. ext. fibre obținute din coajă de tei. – Din fr. raphia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafina
RAFINÁ, rafinez, vb. I. 1. Tranz. A curăța un produs de impurități, de substanțele străine pe care le conține. 2. Tranz. A trata semifabricatele fibroase folosite în industria hârtiei în scopul separării, perierii și hidratării fibrelor. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) face mai fin, mai delicat, mai subtil. – Din fr. raffiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinaj
RAFINÁJ, rafinaje, s. n. Rafinare. – Din fr. raffinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinament
RAFINAMÉNT, rafinamente, s. n. 1. Finețe, delicatețe, subtilitate a gustului sau a simțirii. 2. Viclenie, perfidie, șiretenie. – Din fr. raffinement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinare
RAFINÁRE, rafinări, s. f. Acțiunea de a (se) rafina și rezultatul ei; rafinaj. 1. Proces tehnologic prin care se îndepărtează impuritățile din unele substanțe (alcool, uleiuri, zahăr etc.), în scopul îmbunătățirii calității lor. 2. Tratament al pastei de hârtie executat, de obicei, cu ajutorul rafinoarelor cu piatră, după procesul de fierbere. – V. rafina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinat
RAFINÁT, -Ă, rafinați, -te, adj. 1. (Despre produse și substanțe) Curățat de corpuri străine; obținut în urma unei rafinări. 2. Fig. Fin, delicat, subtil. 3. Fig. Perfid, viclean, șiret. – V. rafina. Cf. fr. raffiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinator
RAFINATÓR, (1) rafinatori, s. m., (2) rafinatoare, s. n. 1. S. m. Rafinor (1). 2. S. n. Rafinor (2). – Rafina + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinărie
RAFINĂRÍE, rafinării, s. f. Instalație sau întreprindere în care se face rafinarea unor produse; spec. unitate industrială în care se prelucrează țițeiul. – Din fr. raffinerie, germ. Raffinerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinor
RAFINÓR, (1) rafinori, s. m., (2) rafinoare, s. n. 1. S. m. Muncitor calificat pentru operațiile de rafinare; rafinator (1). 2. S. n. Mașină folosită la măcinarea semifabricatelor lânoase ori a pastei de hârtie; rafinator (2). – Din fr. raffineur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafinoză
RAFINÓZĂ s. f. Trizaharidă formată din galactoză, glucoză și fructoză, folosită în medicină și în bacteriologie. – Din fr. raffinose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rafistola
RAFISTOLÁ, rafistolez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A repara sau a îndrepta ceva (sumar și nesistematic). – Din fr. rafistoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raft
RAFT^1, rafturi, s. n. Poliță fixată într-un dulap, la o etajeră, de-a lungul pereților unei camere etc. – Din tc. raf, bg. raft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raft
RAFT^2, rafturi, s. n. (Înv.; mai ales la pl.) Harnașament de lux. – Din tc. raht.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ragaci
RAGÁCI, ragace, s. n. Unealtă în formă de clește cu coadă lungă, folosită la pescuit. – Din rus. rogač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ragadă
RAGÁDĂ, ragade, s. f. Rană superficială de formă liniară care se formează pe piele la colțul gurii, la nări, la anus sau pe mamelon în timpul alăptării. – Din fr. rhagade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raganelă
RAGANÉLĂ, raganele, s. f. (Muz.) Instrument autofon care prin învârtire produce un zbârnâit ca morișca (4). – Din it. raganella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rage
RÁGE, rag, vb. III. Intranz. (Despre unele animale) A scoate răgete. ♦ Fig. (Despre oameni) A țipa, a răcni, a zbiera, a urla. [Var.: răgí s. f.] – Din lat. ragere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ragea
RAGEÁ, ragele, s. f. (Înv.) Rugăminte, cerere. [Var.: (reg.) răgeá s. f.] – Din tc. ricā.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rageal
RAGEÁL, rageli, s. m. (Înv.) Ministru sau mare demnitar al Porții Otomane. – Din tc. rical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raghilă
RÁGHILĂ s. f. v. ragilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ragilă
RÁGILĂ, ragile, s. f. 1. Instrument format dintr-o scândură în care sunt înfipți dinți de fier și prin care se trage cânepa sau inul melițat, ca să se aleagă partea cea mai fină. 2. Zgardă cu țepi de fier care se pune la gâtul câinilor ciobănești spre a-i apăra de mușcătura lupului. ♦ Curea sau scândurică cu câteva cuie, care se fixează la botul vițeilor ca să nu poată suge. [Var.: (reg.) rághilă s. f.] – Cf. germ. Raffel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raglan
RAGLÁN, raglane, s. n. 1. Croială specială a unor obiecte de îmbrăcăminte, la care mâneca pornește de la răscroiala gulerului. 2. Palton sau pardesiu cu o asemenea croială. – Din fr. raglan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ragtime
RAGTIME, ragtime-uri, s. n. Stil pianistic la modă în perioada 1896-1917, reprezentând unul dintre elementele constitutive ale jazzului și caracterizat printr-o muzică veselă și optimistă, în tempo moderat, cu formă simetrică. ◊ (Adjectival) Dans ragtime. [Pr.: régtaĭm] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahagiu
RAHAGÍU, rahagii, s. m. (Înv.) Fabricant sau vânzător (ambulant) de rahat. [Var.: rahatgíu s. m.] – Rahat + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahat
RAHÁT, (1) rahaturi, s. n., (2) rahați, s. m. 1. S. n. Produs de cofetărie cu aspect gelatinos, fabricat din sirop de zahăr, amidon și diferite substanțe aromatice și prezentat de obicei în formă de cuburi mici. ♦ Fig. (Fam.) Lucru fără importanță. 2. (Fam.) Excrement. – Din tc. rahat[lokum].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahatgiu
RAHATGÍU s. m. v. rahagiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahialgie
RAHIALGÍE, rahialgii, s. f. Durere (nevralgică) de-a lungul coloanei vertebrale. [Pr.: -hi-al-] – Din fr. rachialgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahianestezic
RAHIANESTÉZIC, -Ă, rahianestezici, -ce, adj., s. n. (Medicament, substanță) cu acțiune anestezică locală, care se injectează în canalul rahidian. [Pr.: -hi-a-] – Din rahianestezie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahianestezie
RAHIANESTEZÍE s. f. Anestezie obținută în urma unei injectări, prin puncție, în canalul rahidian a unei substanțe anestezice; anestezie rahidiană. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. ráchianesthésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahicenteză
RAHICENTÉZĂ, rahicenteze, s. f. Introducere a unui ac de seringă în spațiul dintre două vertebre, pentru a face un tratament, o anestezie etc. – Din fr. rachicentèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahidian
RAHIDIÁN, -Ă, rahidieni, -e, adj. Care aparține coloanei vertebrale sau măduvei spinării, privitor la coloana vertebrală sau la măduva spinării. ◊ Canal rahidian = canalul format din vertebre, care conține măduva spinării. Anestezie rahidiană = rahianestezie. [Pr.: -di-an] – Din fr. rachidien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahis
RÁHIS s. n. 1. (Anat.) Măduva spinării. 2. (Bot.) Ax central în lungul căruia se înșiră o serie întreagă de organe asemănătoare între ele. – Din fr. rachis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahisinteză
RAHISINTÉZĂ, rahisinteze, s. f. Intervenție chirurgicală prin care se urmărește solidarizarea mai multor vertebre. – Rahi[dian] + sinteză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahitic
RAHÍTIC, -Ă, rahitici, -ce, adj. (Despre persoane, adesea substantivat) Care suferă de rahitism. – Din fr. rachitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rahitism
RAHITÍSM s. n. Boală caracteristică primei copilării, provocată de lipsa vitaminei D, care produce tulburări în metabolismul fosforului și al calciului, cu repercusiuni, în special, asupra sistemului osos. – Din fr. rachitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rai
RAI^1, raiuri, s. n. 1. Paradis, eden. 2. Fig. Loc din natură deosebit de frumos. ♦ Fig. Loc în care cineva se simte deplin fericit. – Din sl. raj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rai
RAI^2, raiuri, s. n. (Nav.) Roată de lemn sau de metal, cu caneluri la margine, prin care poate fi rulată o parâmă de cânepă sau de oțel. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raia
RAIÁ, raiale, s. f. (în Evul Mediu) 1. Teritoriu supus de turci, care forma hinterlandul unei cetăți. 2. Denumire dată supușilor creștini din Imperiul Otoman. [Pr.: ra-ia] – Din tc. rāyā.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raid
RAID, raiduri, s. n. 1. Incursiune rapidă de nave sau de avioane făcută (individual sau în grup) în spațiul unei țări străine, în scopuri militare. 2. Deplasare de avioane, de nave pe un itinerar prestabilit, în scopul unor recunoașteri, al unor cercetări științifice etc. 3. (În sintagma) Raid-anchetă = anchetă pe o anumită temă efectuată în diferite întreprinderi, localități etc. – Din fr. raid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raion
RAIÓN, raioane, s. n. 1. Unitate teritorial-administrativă în cadrul unei regiuni din România și în București, între 1950 și 1968. 2. Parte a unui magazin unde se găsesc mărfuri de același fel. [Pr.: ra-ion] – Din (1) rus. raion, (2) fr. rayon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raiona
RAIONÁ, raionez, vb. I. Tranz. 1. A împărți în raioane (1). 2. A repartiza pe raioane (2). [Pr.: ra-io-] – Din raion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raional
RAIONÁL, -Ă, raionali, -e, adj. Care aparține raionului (1), privitor la raion. [Pr.: ra-io-] – Raion + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raionare
RAIONÁRE, raionări, s. f. Acțiunea de a raiona și rezultatul ei. [Pr.: ra-io-] – V. raiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raită
RÁITĂ, raite, s. f., interj. 1. S. f. (Fam.) Parcurgere a unui drum fără opriri (mari), trecere în grabă pe undeva, vizită scurtă. 2. Interj. (Înv.; în forma raita) Cuvânt de recunoaștere rostit de paznicii de noapte, când se apropiau unul de altul. – Din magh. rajta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rajah
RAJÁH, rajahi, s. m. Titlu purtat de conducătorul statului în India antică, devenit mai târziu titlu princiar. ♦ Persoană având acest titlu. – Din fr. rajah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ral
RAL, raluri, s. n. Zgomot caracteristic al respirației în afecțiunile bronhiilor sau ale alveolelor pulmonare. – Din fr. râle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ralanti
RALANTÍ, ralantiuri, s. n. Mers încetinit al motoarelor cu ardere internă. – Din fr. ralenti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ralia
RALIÁ, raliez, vb. I. Refl. A se aduna, a se strânge în jurul cuiva sau a ceva în vederea realizării unei acțiuni comune. ♦ A adera la o părere, la o propunere etc.; a se alătura unei persoane sau unei idei. [Pr.: -li-a] – Din fr. rallier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ralid
RALÍD, ralide, s. n. (La pl.) Familie de păsări terestre sau semiacvatice de talie mică sau mijlocie, cu cioc scurt (Rallidae); (și la sg.) pasăre din această familie. – Din fr. rallidés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raliere
RALIÉRE, ralieri, s. f. Faptul de a se ralia [Pr.: -li-e-. – Var.: (înv.) raliáre s. f.] – V. ralia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raliţă
RÁLIȚĂ s. f. v. rariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raliță
RÁLIȚĂ s. f. v. rariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raliu
RALÍU, raliuri, s. n. Cursă automobilistică de regularitate pe distanțe mari, combinată adesea cu probe speciale (de viteză, îndemânare etc.). – Din fr. rallye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rallentando
RALLENTÁNDO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Rărind progresiv tempoul mișcării. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ram
RAM, ramuri, s. n. Ramură. – Lat. ramus. Cf. ramură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rama
RAMÁ, ramez, vb. I. Intranz. (Rar) A vâsli. – Din fr. ramer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramadan
RAMADÁN s. n. 1. A noua lună a anului musulman, considerată sfântă, în care lui Mahomed i s-a revelat Coranul. ♦ Postul cel mare, cu durata de o lună, în timpul căruia musulmanii practică o abstinență totală de la răsăritul până la apusul Soarelui; p. gener. post. 2. (Fam.) Stomac. ◊ Expr. A-l tăia (pe cineva) la ramadan = a-i fi (cuiva) foame. [Var.: ramazán s. n.] – Din tc. ramazan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramare
RAMÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a rama. – V. rama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramazan
RAMAZÁN s. n. v. ramadan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramă
RÁMĂ^1, rame, s. f. 1. Cadru de lemn, de metal etc. în care se pune o fotografie, un tablou etc.; p. ext. tablou, fotografie înrămată. 2. Schelet de formă, mărimi și materiale diferite, în care se fixează ceva. 3. Fâșie de piele flexibilă și groasă cusută pe marginea încălțămintei și servind la fixarea tălpii de față. – Din rus. rama. Cf. germ. Rahmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramă
RÁMĂ^2, rame, s. f. Vâslă manevrată pe un singur bord. – Din fr. rame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambleia
RAMBLEIÁ, rambleiez, vb. I. Tranz. 1. A umple cu rambleu golurile rămase într-o mină în urma exploatării. 2. A executa un rambleu la o șosea sau la o cale ferată. [Pr.: -ble-ia] – Din fr. remblayer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambleiaj
RAMBLEIÁJ, rambleiaje, s. n. Rambleiere. [Pr.: -ble-iaj] – Din fr. remblayage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambleiator
RAMBLEIATÓR, rambleiatori, s. m. Muncitor miner care execută lucrări de rambleiere. [Pr.: -ble-i-a-] – Rambleia + suf. -tor (după fr. rembleyeur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambleiere
RAMBLEIÉRE, rambleieri, s. f. Acțiunea de a rambleia și rezultatul ei; rambleiaj. 1. Ansamblul operațiilor de umplere cu steril, cu deșeuri rezultate de la prepararea substanțelor minerale utile, cu nisip, cu prundiș etc. a golurilor rămase în urma unor excavări subterane. 2. Ansamblul operațiilor de executare a unei umpluturi de pământ sau a unui rambleu de drum sau de cale ferată. [Pr.: -ble-ie-] – V. rambleia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambleu
RAMBLÉU, rambleuri, s. n. 1. Material solid care servește la umplerea golurilor rămase într-o mină, în urma exploatării. 2. Lucrare de terasament executată în scopul ridicării unui teren la nivelul necesar construcției unei căi ferate, unei șosele, unui dig etc. – Din fr. remblai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramburs
RAMBÚRS, rambursuri, s. n. Sistem de expediere a unei mărfi conform căruia destinatarul este obligat, la primire, să achite expeditorului contravaloarea mărfii sau a taxei de transport. ♦ Contravaloarea mărfii sau a taxelor de transport plătită de către destinatar expeditorului. – Din rambursa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambursa
RAMBURSÁ, rambursez, vb. I. Tranz. A restitui cuiva o sumă de bani datorată. ♦ A trimite, a da înapoi (prin ramburs). – Din fr. rembourser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambursabil
RAMBURSÁBIL, -Ă, rambursabili, -e, adj. Care poate sau care trebuie să fie rambursat. – Din fr. remboursable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rambursare
RAMBURSÁRE, rambursări, s. f. Acțiunea de a rambursa și rezultatul ei. – V. rambursa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramcă
RÁMCĂ, ramce, s. f. (Tipogr.) Ramă de fier care încadrează forma pentru o mașină de tipar. – Din rus. ramka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramer
RAMÉR, -Ă, rameri, -e, s. m. și f. Persoană (mai ales sportiv) care manevrează ramele unei ambarcații. – Din fr. rameur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rameză
RAMÉZĂ, rameze, s. f. Mașină pentru întinderea în lățime și uscarea țesăturilor, prin prinderea lor pe o ramă mobilă care trece printr-un spațiu de uscare în care circulă un curent de aer cald. – Din fr. rameuse[-sécheuse].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramie
RÁMIE s. f. Plantă textilă cultivată în zonele subtropicale din sud-estul Asiei, ale cărei fibre sunt lungi, elastice și rezistente și din care se fac țesături fine, dantele, mătase artificială etc. (Boehmeria nivea). [Pr.: -mi-e] – Din fr. ramie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramifica
RAMIFICÁ, pers. 3 ramífică, vb. I. Refl. (Despre arbori, artere de circulație etc.) A se despărți în două sau în mai multe ramuri. – Din lat. ramificare, fr. ramifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramificare
RAMIFICÁRE, ramificări, s. f. Faptul de a se ramifica. – V. ramifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramificat
RAMIFICÁT, -Ă, ramificați, -te, adj. Despărțit în ramuri; cu ramificații. – V. ramifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramificaţie
RAMIFICÁȚIE, ramificații, s. f. 1. Formare a ramurilor laterale la tulpinile și rădăcinile plantelor; ramificare. ♦ (Concr.) Parte desfăcută dintr-un întreg; ramură, braț. ♦ Despărțitură, subdiviziune, subîmpărțire. 2. Locul de separare a unei căi de circulație, a unor conducte etc. în două sau în mai multe ramuri; (fiecare dintre) despărțiturile (secundare) formate prin această separare. – Din fr. ramification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramificație
RAMIFICÁȚIE, ramificații, s. f. 1. Formare a ramurilor laterale la tulpinile și rădăcinile plantelor; ramificare. ♦ (Concr.) Parte desfăcută dintr-un întreg; ramură, braț. ♦ Despărțitură, subdiviziune, subîmpărțire. 2. Locul de separare a unei căi de circulație, a unor conducte etc. în două sau în mai multe ramuri; (fiecare dintre) despărțiturile (secundare) formate prin această separare. – Din fr. ramification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramnunţiana
Ramnunțiana = Rhamnusia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ramnunțiana
Ramnunțiana = Rhamnusia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ramoleală
RAMOLEÁLĂ s. f. Faptul de a se ramoli; starea celui ramolit, ramolisment. – Ramoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramoli
RAMOLÍ, ramolesc, vb. IV. Refl. A-și pierde, în urma procesului de îmbătrânire, acuitatea, integritatea facultăților intelectuale și fizice. – Din fr. ramollir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramolire
RAMOLÍRE s. f. Faptul de a se ramoli; ramoleală, ramolisment, ramoliție. – V. ramoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramolisment
RAMOLISMÉNT s. n. Stare a celui care s-a ramolit. ◊ Ramolisment cerebral = necroză a unei porțiuni de țesut cerebral, din cauza întreruperii locale a circulației sangvine în urma unei tromboze sau a unei embolii. – Din fr. ramollissement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramolit
RAMOLÍT, -Ă, ramoliți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care suferă de ramolisment. – V. ramoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramoliţie
RAMOLÍȚIE s. f. (Rar) Ramolire. – Ramolit + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramoliție
RAMOLÍȚIE s. f. (Rar) Ramolire. – Ramolit + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rampant
RAMPÁNT, -Ă, rampanți, -te, adj. (Rar; despre suprafețe) Înclinat. – Din fr. rampant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rampă
RÁMPĂ, rampe, s. f. 1. Platformă (la nivelul pardoselii unor vehicule) care înlesnește încărcarea și descărcarea mărfurilor; loc înălțat (lângă linia ferată) destinat încărcării și descărcării mărfurilor. 2. Balustradă de lemn, de fier sau de piatra de-a lungul unei scări sau, rar, unui pod. ♦ Barieră. 3. Partea din față a unei scene de teatru unde sunt instalate luminile; rivaltă; p. gener. scenă. ◊ Expr. A chema la rampă = a cere, prin aplauze, ca artiștii să reapară pe scenă. A vedea lumina rampei = (despre piese de teatru) a intra în repertoriul unui teatru, a fi jucat în fața publicului. 4. Porțiune înclinată față de orizontală a unui drum sau a unei căi ferate, parcursă în sensul urcării. 5. Lucrare minieră prin care se face legătura între galeria de transport a unui orizont și un puț de mină sau un plan înclinat. 6. (În sintagma) Rampă de lansare = platformă prevăzută cu dispozitive de orientare și ghidare, folosite pentru lansarea avioanelor catapultate sau a rachetelor. – Din fr. rampe, germ. Rampe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ramură
RÁMURĂ, ramuri, s. f. 1. Fiecare dintre ramificațiile unei tulpini de plantă. ♦ Fiecare dintre ramificațiile coarnelor cerbului și ale căpriorului. ♦ Diviziune (secundară), subîmpărțire. ♦ Diviziune a unei artere, a unui nerv etc. ♦ Fig. Ramificație a unei familii, a unui popor. 2. Fig. Diviziune, sector al unei discipline științifice, al unei activități practice etc. – Din ram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rană
RÁNĂ, răni, s. f. 1. Ruptură internă sau exterioară a țesutului unei ființe vii, sub acțiunea unui agent distrugător; leziune, plagă. ◊ Expr. Bun de pus la rană, se spune despre un om foarte bun. A pune sare pe rană = a întărâta pe cineva, a stârni lucrurile, agravând situația. A pune degetul pe rană = a găsi și a arăta în mod lămurit pricina unei stări de lucruri supărătoare, a dezvălui adevărata cauză a unei situații neplăcute. 2. Fig. Durere morală, suferință, chin sufletesc. – Din sl. rana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranch
RANCH, ranch-uri, s. n. Fermă mare pentru creșterea vitelor, specifică vestului Statelor Unite ale Americii și Mexicului. [Pr.: renč] – Din engl. ranch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranchiună
RANCHIÚNĂ, ranchiune, s. f. Ură ascunsă, dușmănie și dorință de răzbunare; pizmă, pică. – Din fr. rancune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranchiunos
RANCHIUNÓS, -OÁSĂ, ranchiunoși, -oase, adj. Care poartă ranchiună, care ține dușmănie; răzbunător, dușmănos. – Din fr. rancuneux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randalina
RANDALINÁ, randalinez, vb. I. Tranz. A imprima, prin deformare plastică, zimți, striuri, desene, motive ornamentale sau inscripții pe suprafața laterală a unei piese cilindrice, conice etc.; moletare cu ajutorul randalinei. – Din germ. randalieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randalinare
RANDALINÁRE, randalinări, s. f. (Tehn.) Acțiunea de a randalina; moletare. – V. randalina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randament
RANDAMÉNT, randamente, s. n. Capacitate de producție a unui muncitor, a unei mașini, a unui utilaj într-o unitate de timp dată (și în raport cu consumul); raportul dintre efectul obținut și efortul depus într-o activitate, acțiune etc. ♦ Raportul dintre valoarea unei mărimi (energie, putere etc.) cedată de un sistem tehnic sub formă utilă, și valoarea aceleiași mărimi absorbită de acest sistem. ♦ Folos, beneficiu, eficiență. – Din fr. rendement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randă
RÁNDĂ, rande, s. f. Pânză trapezoidală aflată pe catargul de la pupă. – Din it. randa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randomiza
RANDOMIZÁ, randomizez, vb. I. Tranz. (Englezism) A distribui întâmplător variantele din câmpul de experiență (pentru eliminarea erorilor experimentale). – Din engl. randomize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

randomizare
RANDOMIZÁRE, randomizări, s. f. (Englezism) Acțiunea de a randomiza. – V. randomiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranfluare
RANFLUÁRE, ranfluări, s. f. Operație de readucere la suprafață și de punere în stare de plutire a unei nave scufundate. [Pr.: -flu-a-] – După fr. renflouer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranforsa
RANFORSÁ, ranforsez, vb. I. Tranz. 1. (Tehn.) A întări o piesă sau o construcție metalică cu ajutorul unor bare, nervuri sau grinzi, pentru mărirea rigidității lor. 2. A suplimenta numărul vehiculelor din rețeaua transportului în comun în perioada orelor de vârf. – Din fr. renforcer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranforsaj
RANFORSÁJ, ranforsaje, s. n. Ranforsare; spec. întărire a suspensiei la automobile. – Din fr. renforçage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranforsare
RANFORSÁRE, ranforsări, s. f. Acțiunea de a ranforsa și rezultatul ei. – V. ranforsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranforsat
RANFORSÁT, -Ă, ranforsați, -te, adj. Care este întărit cu ranforturi. ◊ Suspensie ranforsată = suspensie mai rezistentă la caroseriile de automobil. – V. ranforsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranfort
RANFÓRT, ranforturi, s. n. Piesă sau ansamblu de piese care servesc pentru a întări o construcție sau anumite părți ale unei construcții, asigurând rigiditatea acestora. – Din fr. renfort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rang
RANG, ranguri, s. n. 1. Loc ocupat de cineva sau de ceva într-o ierarhie administrativă, bisericească, militară sau diplomatică după criteriul importanței, funcției etc.; treaptă într-o ierarhie. ◊ Expr. De prim rang sau de rangul întâi (sau al doilea etc.) = de calitatea, de categoria, de gradul întâi (sau al doilea etc.) 2. Număr care indică locul pe care îl ocupă un termen intr-un șir. 3. (Înv.) Șir de persoane. – Din fr. rang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rangă
RÁNGĂ, răngi, s. f. Bară de oțel folosită ca pârghie pentru ridicarea sau deplasarea unor obiecte grele sau la desfacerea unor pavaje. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranger
RANGER, rangeri, s. m. Soldat într-o unitate de șoc în armata americană. [Pr.: réĭnğăr] – Din engl. ranger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raniţă
RÁNIȚĂ, ranițe, s. f. Sac de pânză, de piele sau de material plastic, purtat în spate (sau pe un umăr) de militari, de vânători, de turiști etc. și care servește la transportarea comodă a alimentelor și a altor lucruri necesare la drum; rucsac. – Din rus. ranec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raniță
RÁNIȚĂ, ranițe, s. f. Sac de pânză, de piele sau de material plastic, purtat în spate (sau pe un umăr) de militari, de vânători, de turiști etc. și care servește la transportarea comodă a alimentelor și a altor lucruri necesare la drum; rucsac. – Din rus. ranec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rantie
RÁNTIE, rantii, s. f. Haină lungă și largă purtată peste îmbrăcăminte de către călugări. – Cf. ucr. r a n t u h.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranunculacee
RANUNCULACÉE, ranunculacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate (otrăvitoare) cu tuberculi sau rizomi, frunze alterne, flori bisexuate, fructe folicule, nucule sau bace; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. renonculacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranversa
RANVERSÁ, ranversez, vb. I. Tranz. (Rar) A da peste cap; a răsturna. – Din fr. renverser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ranversare
RANVERSÁRE, ranversări, s. f. (Rar) Acțiunea de a ranversa și rezultatul ei. ♦ Figură acrobatică de zbor, într-un plan vertical, prin care avionul își schimbă direcția cu 180°, întorcându-se pe o aripă. – V. ranversa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rap
RAP s. n. Gen de muzică ușoară, influențat de rock and roll, caracterizat prin rostirea sacadată a textului pe fondul monoton al unei baterii. [Pr.: rep] – Din engl. rap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapace
RAPÁCE, rapaci, -ce, adj. Hrăpăreț, lacom, apucător, hapsân. – Din fr., it. rapace, lat. rapax, -acis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapacitate
RAPACITÁTE s. f. Însușirea de a fi rapace; cupiditate, lăcomie. – Din fr. rapacité, lat. rapacitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapakiwi
RAPAKÍWI s. n. Varietate roșie de granit, cu structura porfirică, cristalizată, utilizată ca material de construcție și ca ornament. – Din fr. rapakiwi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapanghel
RAPANGHÉL, rapanghele, s. n. (Pop.; în expr.) A lua (pe cineva) la rapanghel (sau rapanghele) = a certa, a lua (pe cineva) la bătaie. – Din ngr. paranghelía „instrucție”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapăn
RÁPĂN, rapăne, s. n. (Pop.) 1. Boală de piele asemănătoare cu râia, pe care o capătă caii, câinii și porcii, uneori și oamenii. ♦ Jeg. 2. Boală a merilor și a perilor, provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor cruste pe frunze, pe fructe și pe ramurile tinere, încetinind sau oprind creșterea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapel
RAPÉL, rapeluri, s. n. 1. Readucere a unei piese sau a unui sistem tehnic în poziția inițială, sub acțiunea greutății proprii ori a unor forțe elastice. 2. (Med.) Revaccinare a unei persoane vaccinate în trecut, cu o cantitate mai mică de vaccin, pentru a-i întări și a-i prelungi imunitatea dată de vaccinarea inițială. 3. (În sintagma) Coborâre în rapel = coborâre, în alpinism, a unui perete abrupt printr-un sistem de coardă dublă. [Pl. și: rapele] – Din fr. rappel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapid
RAPÍD, -Ă, rapizi, -de, adj., s. n. I. Adj. (Adesea adverbial) Care se mișcă, se desfășoară, se execută cu repeziciune. ◊ Tren rapid (și substantivat, n.) = tren care circulă cu viteză mare și care oprește numai în stațiile importante. II. S. n. 1. Canal cu pantă mai mare decât panta critică și care racordează două tronsoane ale unui curs de apă situate la înălțimi diferite. 2. (Geol.) Cataractă (I). – Din fr. rapide, lat. rapidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapiditate
RAPIDITÁTE s. f. Însușirea de a fi rapid; viteză mare, repeziciune, iuțeală. – Din fr. rapidité, lat. rapiditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapieră
RAPIÉRĂ, rapiere, s. f. (Rar) Spadă cu lama fină. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. rapière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapiţă
RÁPIȚĂ s. f. Numele a două plante din familia cruciferelor, cu tulpina lungă, subțire și ramificată și cu flori galbene, cultivate pentru semințele lor bogate în ulei (Brassica napus oleifera și Brassica rapa oleifera). – Din bg. rapița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapiță
RÁPIȚĂ s. f. Numele a două plante din familia cruciferelor, cu tulpina lungă, subțire și ramificată și cu flori galbene, cultivate pentru semințele lor bogate în ulei (Brassica napus oleifera și Brassica rapa oleifera). – Din bg. rapița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raport
RAPÓRT, (I) raporturi, (II) rapoarte, s. n. I. 1. Legătură între două sau mai multe persoane, obiecte, fenomene, noțiuni pe care gândirea omenească o poate constata și stabili; relație. ◊ Expr. În raport cu... = față de..., în comparație cu... Sub raportul (sau sub acest raport, sub diverse raporturi, sub toate raporturile) = din acest punct de vedere (sau din diverse puncte, din toate punctele de vedere, sub toate aspectele). 2. (Mai ales la pl.) Contact, legătură între mai multe persoane, instituții etc.; relație. 3. (Mat.) Câtul dintre două mărimi de același fel, exprimate în aceleași unități. 4. Relație (numerică) între două valori. II. 1. Comunicare scrisă sau orală făcută de cineva în fața unei adunări, a unei autorități etc., cuprinzând o relatare (oficială) asupra unei activități personale sau colective; textul acestei comunicări. 2. Scurtă prezentare orală asupra situației trupei făcută de un militar în fața superiorului său; ora, momentul când se face această prezentare. ◊ Expr. A se prezenta (sau a ieși, a fi scos) la raport = a se prezenta (sau a fi chemat) în fața unui superior pentru a-și susține o doleanță sau a răspunde pentru o greșeală săvârșită. III. (În sintagma) Casă (sau imobil) de raport = casă sau imobil cumpărat sau construit în vederea speculei. – Din fr. rapport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raporta
RAPORTÁ, (I, II 1) raportez, (II 2, pers. 3) raportează, vb. I. Tranz. I. 1. A stabili un raport între două (sau mai multe) noțiuni, a le pune în legătură unele cu altele, a considera ceva în relație cu... ♦ Refl. A se referi, a face aluzie la ceva. 2. A găsi valoarea pe care o are o mărime când a doua mărime are o valoare egală cu unitatea. 3. A reprezenta grafic pe un plan, la o anumită scară, elementele unei ridicări de teren. II. 1. A prezenta în scris sau oral un raport (cu caracter oficial); a aduce un lucru la cunoștința cuiva. ♦ A relata, a povesti ceva (în mod indiscret și cu răutate); a pârî. 2. A produce venituri, a aduce beneficii. [Prez. ind. și: rapórtă] – Din fr. rapporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raportare
RAPORTÁRE, raportări, s. f. Faptul de a (se) raporta. – V. raporta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raportor
RAPORTÓR, -OÁRE, raportori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care face un raport (II 1). 2. S. n. Instrument în formă de semicerc sau de cerc întreg gradat, care servește la măsurarea și la construirea unghiurilor, – Din fr. rapporteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapper
RAPPER, rapperi,s. m. Persoană care cântă sau apreciază muzica rap. [Pr.: répăr] – Din engl. rapper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapsod
RAPSÓD, rapsozi, s. m. 1. (În Grecia antică) Cântăreț care colinda orașele recitând fragmente din poeme epice. 2. Autor de ample poeme epice care evocă evenimentele de seamă din viața unui popor; poet epic. – Din fr. rhapsode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapsodia
RAPSODIÁ, rapsodiez, vb. I. Intranz. (Rar) A compune și a recita poeme epice. [Pr.: -di-a] – Din rapsodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapsodic
RAPSÓDIC, -Ă, rapsodici, -ce, adj. Referitor la rapsodie, cu caracter de rapsodie. – Din fr. rhapsodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapsodie
RAPSODÍE, rapsodii, s. f. 1. (În Grecia antică) Fragment dintr-un poem epic recitat de rapsozi; cântec epic. 2. Compoziție muzicală, de obicei de formă liberă, compusă din motive și fragmente variate, inspirate adesea din folclor. – Din fr. rhapsodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapsodiere
RAPSODIÉRE, rapsodieri, s. f. (Rar) Acțiunea de a rapsodia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. rapsodia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rapt
RAPT, rapturi, s. n. 1. Răpire a unei persoane. 2. Furt săvârșit prin violență; jaf, hoție. – Din fr. rapt, lat. raptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raptus
RÁPTUS s. n. (Psih.) Impuls brusc și necontrolat care pune subiectul în situația de a îndeplini acte violente și grave. – Din fr., lat. raptus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rar
RAR, -Ă, rari, -e, adj., s. f. I. Adj. 1. Care, într-un șir de lucruri sau de ființe de același fel, se află față de celelalte la o distanță mai mare decât cea obișnuită. 2. (Despre un întreg) Care are elementele componente mai depărtate unele de altele decât de obicei. Pânză rară. 3. (Adesea adverbial) Care se petrece, se efectuează sau se succedă la intervale mai depărtate sau într-un timp mai lung decât cel obișnuit; care se desfășoară într-un ritm lent. 4. (Adesea adverbial) Care este puțin numeros, care se găsește numai în puține locuri sau apare la intervale mai depărtate. ♦ Neobișnuit, excepțional. 5. Distins, ales, scump, prețios, superior (ca merit sau ca valoare). ◊ Piatră rară = piatră prețioasă. II. S. f. (Reg.) Un fel de mreajă de pescuit, cu o împletitură rară (I 2). – Lat. rarus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rara
RÁRA adv. (Pop.; adesea repetat) Încet, domol, pe îndelete. – Rar + suf. -a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefacţie
RAREFÁCȚIE, rarefacții, s. f. (Rar) Rarefiere. – Din fr. raréfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefacție
RAREFÁCȚIE, rarefacții, s. f. (Rar) Rarefiere. – Din fr. raréfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefia
RAREFIÁ, rarefiez, vb. I. Refl. (Despre gaze) A-și micșora densitatea, a deveni mai rar. ♦ Tranz. A face ca un corp (gazos) să-și micșoreze densitatea. [Pr.: -fi-a] – Din fr. raréfier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefiant
RAREFIÁNT, -Ă, rarefianți, -te, adj. Care rarefiază, rărește. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. raréfiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefiat
RAREFIÁT, -Ă, rarefiați, -te, adj. (Despre gaze) Cu densitate micșorată; rărit. [Pr.: -fi-at] – V. rarefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarefiere
RAREFIÉRE, rarefieri, s. f. Acțiunea de a (se) rarefia și rezultatul ei; rarefacție. ♦ Rărire patologică a unui țesut organic. [Pr.: -fi-e-] – V. rarefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rareori
RÁREORI adv. Câteodată, uneori, nu prea des (în timp). – Rar(e) + ori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarescent
RARESCÉNT, -Ă, rarescenți, -te, adj. (Rar) Care se rarefiază. – Din fr. rarescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarifica
RARIFICÁ, rarífic, vb. I. Tranz. (Rar) A rarefia. – Cf. rar, rarefia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarificare
RARIFICÁRE, rarificări, s. f. (Rar) Acțiunea de a rarifica și rezultatul ei. – V. rarifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarificat
RARIFICÁT, -Ă, rarificați, -te, adj. (Rar) Rarefiat, rărit. – V. rarifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarisim
RARÍSIM, -Ă, rarisimi, -e, adj. Care se găsește (sau se întâmplă) foarte rar, cu totul neobișnuit. – Din fr. rarissime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rarişte
RÁRIȘTE, rariști, s. f. Pădure sau loc dintr-o pădure unde copacii sunt foarte rari; răriș. – Rar + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rariște
RÁRIȘTE, rariști, s. f. Pădure sau loc dintr-o pădure unde copacii sunt foarte rari; răriș. – Rar + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raritate
RARITÁTE, (2) rarități, s. f. 1. Faptul de a fi rar, caracterul a ceea ce este rar. 2. Obiect, ființă, fenomen care se întâlnește rar; p. ext. ceea ce este excepțional, atrage atenția, constituie o curiozitate. – Din lat. raritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rariţă
RÁRIȚĂ, rarițe, s. f. 1. Unealtă agricolă asemănătoare cu plugul, care răstoarnă brazda în ambele părți, formând șanțuri. 2. (La pl. art.) Șir de trei stele din constelația Orion. [Var.: ráliță s. f.] – Din bg. ralița (apropiat prin etimologie populară de rar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rariță
RÁRIȚĂ, rarițe, s. f. 1. Unealtă agricolă asemănătoare cu plugul, care răstoarnă brazda în ambele părți, formând șanțuri. 2. (La pl. art.) Șir de trei stele din constelația Orion. [Var.: ráliță s. f.] – Din bg. ralița (apropiat prin etimologie populară de rar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ras
RAS^1, rasuri, s. n. Faptul de a (se) rade (1); bărbierit. – V. rade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ras
RAS^2, -Ă, rași, -se, adj. 1. (Despre barbă, mustăți, păr) Tăiat de la rădăcină. ♦ (Despre persoane) Care nu poartă barbă (și mustăți); care este bărbierit; care are părul tăiat până la piele. ◊ Expr. (Fam.) C-o fi tunsă, c-o fi rasă = în sfârșit, după multă vorbă. 2. Curățat de stratul exterior prin frecare pe o răzătoare. 3. Întins, drept. ♦ (Adverbial) Foarte apropiat de o suprafață, atingând aproape o suprafață; tangențial. Zboară ras cu pământul. 4. Plin până la marginea de sus, foarte plin. – V. rade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasat
RASÁT, -Ă, rasați, -te, adj. De rasă, de soi; p. ext. select, distins, stilat. – Din fr. racé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasă
RÁSĂ^1, rase, s. f. 1. Grup de indivizi aparținând aceleiași specii de microorganisme, plante, animale, cu caractere comune, constante, conservate ereditar, care se deosebesc de alte varietăți din aceeași specie prin anumite caractere specifice. ◊ Loc. adj. De rasă = de soi, bun; select. 2. Fiecare dintre grupurile biologice de populații, caracterizate prin culoarea părului, a pielii și prin alte particularități exterioare. – Din fr. race, germ. Rasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasă
RÁSĂ^2, rase, s. f. Haină de postav, largă și lungă până la călcâie, pe care o poartă preoții, călugării și călugărițele pe deasupra îmbrăcămintei. – Din sl. rasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rascolnic
RASCÓLNIC, -Ă, rascolnici, -ce, s. m. și f. Adept al unei secte religioase din Rusia, care s-a separat de Biserica ortodoxă oficială la mijlocul sec. XVII, rămânând fidelă așa-numitului rit vechi. – Din rus. raskol’nik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raseologie
RASEOLOGÍE s. f. (Rar) Parte a antropologiei care studiază rasele omenești. [Pr.: -se-o-] – Din rasă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasial
RASIÁL, -Ă, rasiali, -e, adj. Care aparține rasismului, privitor la rasism. [Pr.: -si-al] – Din fr. racial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasism
RASÍSM s. n. Teorie social-politică care susține inegalitatea biologică și intelectuală a raselor umane. – Din fr. racisme. Cf. rus. rasizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasist
RASÍST, -Ă, rasiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Rasial. 2. S. m. și f. Adept al rasismului. – Din fr. raciste. Cf. rus. rasist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasol
RASÓL, rasoluri, s. n. 1. Sortiment de carne de bovine sau de porcine care se obține din regiunea gambei. 2. Fel de mâncare preparat din rasol de vită sau din pește, prin fierbere în apă sărată (cu diferite ingrediente). ◊ Expr. (Fam.) A da rasol = a face un lucru în grabă, superficial, de mântuială. [Pl. și: (pop.) rasoale] – Din bg. raszol, sb. rasola, rus. rassol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasoleală
RASOLEÁLĂ, rasoleli, s. f. (Fam.) Faptul de a rasoli; treabă făcută superficial, de mântuială. – Rasoli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasoli
RASOLÍ, rasolesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A face un lucru de mântuială, a lucra superficial. – Din [a da] rasol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rasolit
RASOLÍT, -Ă, rasoliți, -te, adj. (Fam.) Făcut în grabă, superficial, de mântuială. – V. rasoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rast
RAST s. n. (Pop.) Inflamație a splinei. – Din sl. rastŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rastel
RASTÉL, rastele, s. n. 1. Suport compartimentat, făcut din bare de lemn sau de metal, pentru păstrarea armelor, a schiurilor, a bicicletelor etc. 2. Subansamblu al unor mașini de filat și al mașinilor de răsucit firele textile având rolul de a susține materialul cu care sunt alimentate aceste mașini1. – Din it. rastello, germ. Rastel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raster
RÁSTER, rastere, s. n. 1. Placă de sticlă pătrată sau rotundă, liniată special, folosită în tipografie; sită fotografică. 2. Instrument pentru liniat portative, putând trage deodată cinci linii paralele. 3. Rastru. – Din germ. Raster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rastru
RÁSTRU s. n. Ansamblul liniilor (orizontale) în care este descompusă o imagine de televiziune. – Cf. germ. Raster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşcă
RÁȘCĂ, rășci, s. f. Unealtă pescărească în formă de prăjină, cu care pescarii împing frânghiile năvodului pe sub gheață, de la o copcă la alta, sau cu care gonesc peștele spre năvod. ♦ Unealtă cu mâner de lemn având la capăt un ac metalic gros, folosită la operația de cătrănire a plutelor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașcă
RÁȘCĂ, rășci, s. f. Unealtă pescărească în formă de prăjină, cu care pescarii împing frânghiile năvodului pe sub gheață, de la o copcă la alta, sau cu care gonesc peștele spre năvod. ♦ Unealtă cu mâner de lemn având la capăt un ac metalic gros, folosită la operația de cătrănire a plutelor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşcheta
RAȘCHETÁ, rașchetez, vb. I. Tranz. 1. A curăța de vopsea sau de rugină o piesă de metal sau un vas, cu ajutorul rașchetei (1). 2. A netezi cu rașcheta (2) o tencuială. 3. A rade parchetul cu rașcheta (4), pentru a-l curăța. – Din rașchetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașcheta
RAȘCHETÁ, rașchetez, vb. I. Tranz. 1. A curăța de vopsea sau de rugină o piesă de metal sau un vas, cu ajutorul rașchetei (1). 2. A netezi cu rașcheta (2) o tencuială. 3. A rade parchetul cu rașcheta (4), pentru a-l curăța. – Din rașchetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşchetare
RAȘCHETÁRE, rașchetări, s. f. Acțiunea de a rașcheta și rezultatul ei. – V. rașcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașchetare
RAȘCHETÁRE, rașchetări, s. f. Acțiunea de a rașcheta și rezultatul ei. – V. rașcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşchetat
RAȘCHETÁT, -Ă, rașchetați, -te, adj. Curățat, ras cu rașcheta. – V. rașcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașchetat
RAȘCHETÁT, -Ă, rașchetați, -te, adj. Curățat, ras cu rașcheta. – V. rașcheta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşchetator
RAȘCHETATÓR, -OÁRE, rașchetatori, -oare, s. m. și f. Muncitor specializat în rașchetarea parchetului. – Rașcheta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașchetator
RAȘCHETATÓR, -OÁRE, rașchetatori, -oare, s. m. și f. Muncitor specializat în rașchetarea parchetului. – Rașcheta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşchetă
RAȘCHÉTĂ, rașchete, s. f. 1. Daltă încovoiată cu care se rade vopseaua și rugina de pe o piesă metalică sau de pe un vas. 2. Perie având cuie în loc de peri, care servește la rașchetarea tencuielilor. 3. Unealtă în formă de perie de bordaj, la care perii sunt înlocuiți cu o bucată prismatică de cauciuc, folosită la curățarea punții. 4. Răzuitor pentru parchet. – Din it. raschetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașchetă
RAȘCHÉTĂ, rașchete, s. f. 1. Daltă încovoiată cu care se rade vopseaua și rugina de pe o piesă metalică sau de pe un vas. 2. Perie având cuie în loc de peri, care servește la rașchetarea tencuielilor. 3. Unealtă în formă de perie de bordaj, la care perii sunt înlocuiți cu o bucată prismatică de cauciuc, folosită la curățarea punții. 4. Răzuitor pentru parchet. – Din it. raschetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşel
RÁȘEL, roșele, s. n. Mașină de tricotat, echipată cu două sisteme de ace cu limbă, cu ajutorul căreia se obțin tricoturi din urzeală cu legături caracteristice. [Acc. și: rașél] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașel
RÁȘEL, roșele, s. n. Mașină de tricotat, echipată cu două sisteme de ace cu limbă, cu ajutorul căreia se obțin tricoturi din urzeală cu legături caracteristice. [Acc. și: rașél] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşi
RAȘÍ s. n. (Lingv.) Alfabet ebraic de tip semicursiv, folosit adesea la scrierea textelor sefarde. (cf. sp. rasí < inițialele lui Rabbi Șlomo Ițhachi, 1040-1105, rabin, învățat, talmudist, ale cărui comentarii au fost scrise cu acest tip de caractere) [DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rași
RAȘÍ s. n. (Lingv.) Alfabet ebraic de tip semicursiv, folosit adesea la scrierea textelor sefarde. (cf. sp. rasí < inițialele lui Rabbi Șlomo Ițhachi, 1040-1105, rabin, învățat, talmudist, ale cărui comentarii au fost scrise cu acest tip de caractere) [DRAE]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

raşpă
RÁȘPĂ s. f. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpă
RÁȘPĂ s. f. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşpăl
RÁȘPĂL s. n. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpăl
RÁȘPĂL s. n. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşpăluit
RĂȘPĂLUÍT, -Ă, rășpăluiți, -te, adj. Pilit, răzuit, zgâriat cu rașpelul. – V. rășpălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpăluit
RĂȘPĂLUÍT, -Ă, rășpăluiți, -te, adj. Pilit, răzuit, zgâriat cu rașpelul. – V. rășpălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşpel
RÁȘPEL, rașpele, s. n. Pilă de oțel cu una sau cu mai multe fețe, cu dinți rari, folosită la prelucrarea lemnului, a tălpii, a pieselor metalice de duritate mică sau a pieselor nemetalice. [Var.: ráșpă, ráșpilă s. f., ráșpil, ráșpăl s. n.] – Din germ. Raspel, Raspiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpel
RÁȘPEL, rașpele, s. n. Pilă de oțel cu una sau cu mai multe fețe, cu dinți rari, folosită la prelucrarea lemnului, a tălpii, a pieselor metalice de duritate mică sau a pieselor nemetalice. [Var.: ráșpă, ráșpilă s. f., ráșpil, ráșpăl s. n.] – Din germ. Raspel, Raspiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşpil
RÁȘPIL s. n. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpil
RÁȘPIL s. n. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raşpilă
RÁȘPILĂ s. f. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rașpilă
RÁȘPILĂ s. f. v. rașpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rata
RATÁ, ratez, vb. I. 1. Tranz. A scăpa, a pierde o ocazie. 2. Tranz. A nu reuși, a nu izbuti într-o împrejurare, a da greș. ♦ Refl. A nu reuși să se afirme sau să realizeze ceva la nivelul posibilităților sale. 3. Intranz. (Despre arme de foc) A nu lua foc când este declanșată. – Din fr. rater.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rata
RATÁ, ratéz, vb. I. 2. ♦ (Joc. sport.) Tranz. și intranz. A eșua în încercarea de a realiza din poziții favorabile un punct, un gol etc. pe parcursul meciului, datorită impreciziei tehnice, a stării de oboseală, a dezechilibrării, a grabei, a emoției etc.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ratangiu
RATANGÍU, ratangíi, s. m. (Fam., joc. sport.) Jucător care ratează (des). (din rata + suf. -angiu)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ratare
RATÁRE, ratări, s. f. Acțiunea de a (se) rata și rezultatul ei; nereușită. – V. rata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratare
RATÁRE, ratắri, s. f. ♦ (Joc. sport.) Eșec în încercarea de a realiza din poziții favorabile un punct, un gol etc. pe parcursul meciului, datorită impreciziei tehnice, a stării de oboseală, a dezechilibrării, a grabei, a emoției etc. [Encicl. Ed. Fiz. și a Sport. din Rom. – 2002]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ratat
RATÁT, -Ă, ratați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu a izbutit să se afirme, să se realizeze, să creeze ceva de valoare. ♦ (Despre acțiuni) Nereușit, neizbutit. – V. rata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratatinare
RATATINÁRE s. f. Tulburare de nutriție caracterizată prin reducerea în dimensiuni și zbârcirea celulelor ca urmare a pierderii apei intercelulare. – După fr. ratatiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rată
RÁTĂ, rate, s. f. 1. Cotă, parte eșalonată care urmează a fi vărsată sau distribuită, la un termen dinainte fixat, în contul unei datorii sau al unei obligații. ◊ Loc. adj. și adv. În rate = cu plata eșalonată în tranșe (egale). 2. (Ec. pol.; în sintagmele) Rata dobânzii = raportul procentual dintre dobândă și suma împrumutată. Rată a finanțării interne = raportul dintre sursele de autofinanțare și valoarea investiției. Rata anuală a inflației = creșterea medie a prețurilor de consum într-un an față de anul precedent. – Din germ. Rate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rateş
RÁTEȘ, rateșe, s. n. (Înv.) Han așezat la o șosea principală. [Var.: rátoș s. n.] – Din ucr. ratuś.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rateș
RÁTEȘ, rateșe, s. n. (Înv.) Han așezat la o șosea principală. [Var.: rátoș s. n.] – Din ucr. ratuś.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rateu
RATÉU, rateuri, s. n. 1. Defect în funcționarea unor motoare datorită căruia arderea combustibilului se face incomplet, producând o explozie falsă, care nu poate pune motorul în mișcare; p. ext. pocnetul care însoțește falsa explozie. 2. Încercare nereușită de a trage un foc de armă sau de a aprinde un explozibil. – Din fr. raté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raticid
RATICÍD, -Ă, raticizi, -de, adj., s. n. (Substanță toxică) care stârpește șoarecii. – Din fr. rat „șoarece”, prin apropiere de cuvinte ca insecticid, bactericid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratieră
RATIÉRĂ, ratiere, s. f. Dispozitiv la războiul mecanic de țesut, cu ajutorul căruia se ridică și se coboară ițele pentru formarea rostului. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. ratière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratifica
RATIFICÁ, ratífic, vb. I. Tranz. (Despre un stat) A-și manifesta printr-un act acordul de a fi parte la un tratat, la o convenție etc.; a face o ratificare. – Din lat., it. ratificare, fr. ratifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratificare
RATIFICÁRE, ratificări, s. f. Acțiunea de a ratifica și rezultatul ei; ratificație. – V. ratifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratificat
RATIFICÁT, -Ă, ratificați, -te, adj. Care a fost aprobat, supus operației de ratificare. – V. ratifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratificaţie
RATIFICÁȚIE, ratificații, s. f. Ratificare. – Din fr. ratification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratificație
RATIFICÁȚIE, ratificații, s. f. Ratificare. – Din fr. ratification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratina
RATINÁ, ratinez, vb. I. Tranz. (Text.) A da un aspect buclat feței unei țesături. – Din fr. ratiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratinare
RATINÁRE, ratinări, s. f. Operație de finisare prin care fibrele scămoșate de pe suprafața țesăturilor de lână se strâng și se răsucesc în noduri sau se ordonează în valuri. – V. ratina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratinat
RATINÁT, -Ă, ratinați, -te, adj. (Despre țesături) Cu aspect buclat. – V. ratina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rating
RATING, ratinguri, s. n. 1. Estimare a numărului de telespectatori care urmăresc programele TV. 2. (Fin.; în sintagma Rating de credit = evaluare formală a creditului acordat unei persoane fizice sau întreprinderi, în ce privește îndeplinirea obligațiilor de plată a serviciului datoriei și a capacității viitoare de rambursare a creditului. [Pr.: réĭting] – Din engl. rating.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratite
RATÍTE s. f. pl. (Zool.) Acarinate. – Din fr. ratites.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratoş
RÁTOȘ s. n. v. rateș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ratoș
RÁTOȘ s. n. v. rateș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţă
RÁȚĂ, rațe, s. f. 1. Nume dat mai multor specii de păsări domestice și sălbatice, înotătoare, cu ciocul lat și turtit, cu trunchiul scurt și îndesat, și cu picioarele scurte, deplasate în partea posterioară a trunchiului (Anas). ◊ Rață sălbatică = strămoșul celor mai multe rațe domestice, foarte asemănătoare cu acestea și apreciată pentru carnea ei gustoasă (Anas platyrhynchos). Rață domestică = denumire dată multiplelor varietăți provenite prin domesticirea raței sălbatice și deosebite între ele prin culoarea penajului, forma corpului, calitățile productive etc. ◊ Expr. (A merge, a se mișca, a umbla) ca o rață = (a merge etc.) cu mersul legănat, greoi. 2. Urinal. 3. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Cf. alb. rosë, sb. raca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rață
RÁȚĂ, rațe, s. f. 1. Nume dat mai multor specii de păsări domestice și sălbatice, înotătoare, cu ciocul lat și turtit, cu trunchiul scurt și îndesat, și cu picioarele scurte, deplasate în partea posterioară a trunchiului (Anas). ◊ Rață sălbatică = strămoșul celor mai multe rațe domestice, foarte asemănătoare cu acestea și apreciată pentru carnea ei gustoasă (Anas platyrhynchos). Rață domestică = denumire dată multiplelor varietăți provenite prin domesticirea raței sălbatice și deosebite între ele prin culoarea penajului, forma corpului, calitățile productive etc. ◊ Expr. (A merge, a se mișca, a umbla) ca o rață = (a merge etc.) cu mersul legănat, greoi. 2. Urinal. 3. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Cf. alb. rosë, sb. raca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţcă
RÁȚCĂ, rațce, adj., s. f. 1. Adj., s. f. (Oaie) din rasa țurcană, cu coarnele răsucite în formă de tirbușon, orientate lateral și înapoi. 2. S. f. Lână neomogenă, de calitate inferioară, produsă de aceste oi. – Din sb., magh. racka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rațcă
RÁȚCĂ, rațce, adj., s. f. 1. Adj., s. f. (Oaie) din rasa țurcană, cu coarnele răsucite în formă de tirbușon, orientate lateral și înapoi. 2. S. f. Lână neomogenă, de calitate inferioară, produsă de aceste oi. – Din sb., magh. racka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţie
RÁȚIE, rații, s. f. 1. Cantitate de hrană pe care trebuie să o consume un om sau un animal într-un timp determinat și care conține toate substanțele necesare desfășurării funcțiilor vitale ale organismului. 2. Număr constant care se adaugă la un termen al unei progresii aritmetice sau cu care se înmulțește un termen al unei progresii geometrice pentru a obține termenul următor. – Din lat. ratio, -onis, fr. ration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rație
RÁȚIE, rații, s. f. 1. Cantitate de hrană pe care trebuie să o consume un om sau un animal într-un timp determinat și care conține toate substanțele necesare desfășurării funcțiilor vitale ale organismului. 2. Număr constant care se adaugă la un termen al unei progresii aritmetice sau cu care se înmulțește un termen al unei progresii geometrice pentru a obține termenul următor. – Din lat. ratio, -onis, fr. ration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţiona
RAȚIONÁ^1, raționez, vb. I. Intranz. A gândi în mod logic, a judeca rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din rațiune (după fr. raisonner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționa
RAȚIONÁ^1, raționez, vb. I. Intranz. A gândi în mod logic, a judeca rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din rațiune (după fr. raisonner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţiona
RAȚIONÁ^2, raționez, vb. I. Tranz. A face rații; a raționaliza (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationner, it. razionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționa
RAȚIONÁ^2, raționez, vb. I. Tranz. A face rații; a raționaliza (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationner, it. razionare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionabil
RAȚIONÁBIL, -Ă, raționabili, -e, adj. Care are o judecată sau o comportare rațională. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. rationabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționabil
RAȚIONÁBIL, -Ă, raționabili, -e, adj. Care are o judecată sau o comportare rațională. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. rationabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţional
RAȚIONÁL, -Ă, raționali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Conform cu principiile și cerințele rațiunii; care poate fi conceput cu ajutorul rațiunii. ♦ (În filozofia raționalistă) Izvorât sau dedus din rațiune, considerat ca independent de experiență și anterior acesteia. 2. (Despre oameni) Cumpănit, chibzuit, cu judecată, cu rațiune. 3. (Adesea adverbial) Care se face cu judecată, cu măsură, cu respectarea unor principii sistematice, metodice. 4. (Mat.; în sintagmele) Număr rațional = nume dat unei clase de numere din care fac parte numerele întregi și fracționare, pozitive și negative, precum și numărul zero, și care pot fi exprimate printr-un raport între două numere întregi. Expresie rațională = expresie algebrică care nu conține extrageri de radical asupra necunoscutei. 5. (Fiz.; în sintagma) Mecanică rațională = mecanică teoretică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationnel, lat. rationalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rațional
RAȚIONÁL, -Ă, raționali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Conform cu principiile și cerințele rațiunii; care poate fi conceput cu ajutorul rațiunii. ♦ (În filozofia raționalistă) Izvorât sau dedus din rațiune, considerat ca independent de experiență și anterior acesteia. 2. (Despre oameni) Cumpănit, chibzuit, cu judecată, cu rațiune. 3. (Adesea adverbial) Care se face cu judecată, cu măsură, cu respectarea unor principii sistematice, metodice. 4. (Mat.; în sintagmele) Număr rațional = nume dat unei clase de numere din care fac parte numerele întregi și fracționare, pozitive și negative, precum și numărul zero, și care pot fi exprimate printr-un raport între două numere întregi. Expresie rațională = expresie algebrică care nu conține extrageri de radical asupra necunoscutei. 5. (Fiz.; în sintagma) Mecanică rațională = mecanică teoretică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationnel, lat. rationalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionalism
RAȚIONALÍSM s. n. 1. Denumire dată doctrinelor filosofice care susțin posibilitatea dobândirii și justificării cunoașterii exclusiv prin rațiune. 2. Încredere în capacitatea rațiunii de a cunoaște realitatea. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționalism
RAȚIONALÍSM s. n. 1. Denumire dată doctrinelor filosofice care susțin posibilitatea dobândirii și justificării cunoașterii exclusiv prin rațiune. 2. Încredere în capacitatea rațiunii de a cunoaște realitatea. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionalist
RAȚIONALÍST, -Ă, raționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de raționalism, care este propriu sau caracteristic raționalismului. 2. S. m. și f. Adept al raționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționalist
RAȚIONALÍST, -Ă, raționaliști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de raționalism, care este propriu sau caracteristic raționalismului. 2. S. m. și f. Adept al raționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionalitate
RAȚIONALITÁTE s. f. Însușire a ceea ce este rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționalitate
RAȚIONALITÁTE s. f. Însușire a ceea ce este rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionaliza
RAȚIONALIZÁ, raționalizez, vb. I. Tranz. 1. A organiza o activitate după norme și principii raționale (3). 2. A supune anumite produse (de primă necesitate) unui consum dirijat, conform unor norme stabilite dinainte. 3. A transforma o expresie algebrică care cuprinde o extragere de rădăcină într-o expresie echivalentă, fără radical. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliser. Cf. rus. raționalizirovat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționaliza
RAȚIONALIZÁ, raționalizez, vb. I. Tranz. 1. A organiza o activitate după norme și principii raționale (3). 2. A supune anumite produse (de primă necesitate) unui consum dirijat, conform unor norme stabilite dinainte. 3. A transforma o expresie algebrică care cuprinde o extragere de rădăcină într-o expresie echivalentă, fără radical. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliser. Cf. rus. raționalizirovat'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionalizare
RAȚIONALIZÁRE, raționalizări, s. f. Acțiunea de a raționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționalizare
RAȚIONALIZÁRE, raționalizări, s. f. Acțiunea de a raționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionalizat
RAȚIONALIZÁT, -Ă, raționalizați, -te, adj. Supus unui consum dirijat după norme dinainte stabilite. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționalizat
RAȚIONALIZÁT, -Ă, raționalizați, -te, adj. Supus unui consum dirijat după norme dinainte stabilite. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionament
RAȚIONAMÉNT, raționamente, s. n. Înlănțuire logică de judecăți, care duce la o concluzie; p. ext. șir de argumente de care se servește cineva în judecarea unei chestiuni sau pentru a-și susține punctul de vedere. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. raisonnement (refăcut după rațiune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționament
RAȚIONAMÉNT, raționamente, s. n. Înlănțuire logică de judecăți, care duce la o concluzie; p. ext. șir de argumente de care se servește cineva în judecarea unei chestiuni sau pentru a-și susține punctul de vedere. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. raisonnement (refăcut după rațiune).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionare
RAȚIONÁRE^1, raționări, s. f. Acțiunea de a raționa^1 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționare
RAȚIONÁRE^1, raționări, s. f. Acțiunea de a raționa^1 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionare
RAȚIONÁRE^2, raționări, s. f. Acțiunea de a raționa^2 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționare
RAȚIONÁRE^2, raționări, s. f. Acțiunea de a raționa^2 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţionat
RAȚIONÁT, -Ă, raționați, -te, adj. Raționalizat. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raționat
RAȚIONÁT, -Ă, raționați, -te, adj. Raționalizat. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raţiune
RAȚIÚNE, (2, 3) rațiuni, s. f. 1. Facultate, proprie omului, de a cunoaște prin noțiuni, judecăți, raționamente; gândire (logică); p. ext. judecată, minte. 2. Temei, motiv, justificare. ◊ Rațiune de stat = principiu în baza căruia o autoritate de stat ia unele măsuri de interes general, trecând peste interesul particular. ◊ Expr. Rațiunea de a fi (a unui lucru) = ceea ce justifică, motivează existența (unui lucru). 3. (Mat.) Rație (2). [Pr.: -ți-u-] – Din lat. ratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rațiune
RAȚIÚNE, (2, 3) rațiuni, s. f. 1. Facultate, proprie omului, de a cunoaște prin noțiuni, judecăți, raționamente; gândire (logică); p. ext. judecată, minte. 2. Temei, motiv, justificare. ◊ Rațiune de stat = principiu în baza căruia o autoritate de stat ia unele măsuri de interes general, trecând peste interesul particular. ◊ Expr. Rațiunea de a fi (a unui lucru) = ceea ce justifică, motivează existența (unui lucru). 3. (Mat.) Rație (2). [Pr.: -ți-u-] – Din lat. ratio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ravac
RAVÁC s. n. 1. Must care se scurge de la sine din strugurii puși în teasc (fără presare); vin superior obținut din acest must; vin limpede, separat de drojdie, prin trecerea lui dintr-un butoi în altul; vin rămas neînghețat dintr-un butoi expus la temperaturi joase. ♦ Vin obținut din diverse fructe de munte. 2. Miere curată care se scurge din fagurii expuși la soare. – Din tc. ravak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ravagiu
RAVÁGIU, ravagii, s. n. (Mai ales la pl.) Pagubă, distrugere, pustiire cauzată de o furtună, o inundație, o boală etc. – Din fr. ravage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ravenă
RAVÉNĂ, ravene, s. f. Vale strâmtă cu versanți abrupți, instabili. – Din fr. ravin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ravinare
RAVINÁRE s. f. (Geol.) Proces de formare a ravenelor. – Cf. fr. ravinement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ravioli
RAVIÓLI s. m. pl. Preparat culinar în formă de colțunași umpluți cu carne și serviți cu sos. – Din it., fr. ravioli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raz
RAZ, razuri, s. n. 1. Rangă. 2. Unealtă formată dintr-o bară rotundă și scurtă de oțel, cu tăiș lățit și ascuțit la un capăt, folosită de tâmplari, dulgheri etc. – Din sb. raz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razachie
RAZACHÍE s. f. Varietate de viță-de-vie care dă struguri cu boabe mari, lunguiețe și foarte cărnoase. – Din tc. razakı, ngr. razakí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razant
RAZÁNT, -Ă, razanți, -te, adj. Care trece cu repeziciune la mică distanță de o suprafață, aproape atingând-o. – Din fr. rasant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razanţă
RAZÁNȚĂ, razanțe, s. f. Proprietate a traiectoriei descrise de un proiectil aruncat de o gură de foc de a avea curbură mică. ♦ Distanța până la care o traiectorie se păstrează paralel și la mică înălțime față de pământ. – Din fr. rasance, germ. Rasanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razanță
RAZÁNȚĂ, razanțe, s. f. Proprietate a traiectoriei descrise de un proiectil aruncat de o gură de foc de a avea curbură mică. ♦ Distanța până la care o traiectorie se păstrează paralel și la mică înălțime față de pământ. – Din fr. rasance, germ. Rasanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rază
RÁZĂ, raze, s. f. 1. Linie dreaptă după care se propagă lumina; traiectorie luminoasă. ♦ Zonă luminoasă; lumină, strălucire. 2. Fig. Licărire, pâlpâire, semn slab, indiciu vag de... 3. (Fiz.) Radiație. ◊ Raze X (sau röntgen) = unde electromagnetice cu lungimi de undă mult mai mici decât acelea ale luminii. 4. Distanța de la centrul unui cerc până la orice punct de pe circumferință sau de la centrul unei sfere până la orice punct de pe suprafața ei. 5. Distanță până la care se exercită o acțiune în jurul centrului de unde pornește. ◊ Rază de acțiune (sau de activitate) = loc până unde se întinde puterea sau influența cuiva sau a ceva. 6. (Reg.) Ramificație a coarnelor cerbului. – Lat. radia (= radius).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razăm
RÁZĂM s. n. v. reazem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razie
RÁZIE, razii, s. f. Control inopinat al populației dintr-o anumită rază teritorială, făcut de organele poliției, având drept scop descoperirea unor infractori, a unor contravenienți etc. – Din fr., it. razzia, germ. Razzia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razmot
RAZMÓT s. n. Zbor orizontal al unor aeronave foarte aproape de sol. – Din fr. rase-mottes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

razna
RÁZNA adv. 1. (Pe lângă verbe de mișcare) Fără să știe încotro se duce, neținând seama de drum, de direcție; la întâmplare. ◊ Expr. A o lua razna = a) a pleca la întâmplare, fără țintă; b) fig. a apuca pe o cale greșită, a proceda în mod nejudecat; a decădea. 2. La o parte, la o oarecare distanță de...; departe. – Din sl. razĭno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raznă
RÁZNĂ, razne, s. f. (Rar) Răzlețire. ♦ Fig. Deviere, digresiune. – V. răzni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raznocinţi
RAZNOCÍNȚI s. m. pl. Nume dat în Rusia, începând din sec. XVIII, intelectualității ridicate din rândurile funcționărimii, micii burghezii, negustorimii și țărănimii, care a avut un rol important în mișcarea revoluționară și în dezvoltarea științei și culturii. – Din rus. raznocinți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

raznocinți
RAZNOCÍNȚI s. m. pl. Nume dat în Rusia, începând din sec. XVIII, intelectualității ridicate din rândurile funcționărimii, micii burghezii, negustorimii și țărănimii, care a avut un rol important în mișcarea revoluționară și în dezvoltarea științei și culturii. – Din rus. raznocinți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ră
RĂ adj. f. (Reg.) Rea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răbda
RĂBDÁ, rabd, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A suporta (fără împotrivire și cu resemnare) greutăți, neplăceri fizice sau morale; a îndura. ♦ (Despre lucruri) A fi durabil, rezistent, a nu se strica ușor. 2. Tranz. și intranz. A accepta, a îngădui, a permite, a tolera. ◊ Expr. (Tranz.) A (nu)-l răbda (pe cineva) inima (să...) = a (nu) se putea stăpâni (să nu...), a (nu) se îndura să... Cum îl rabdă locul (sau pământul)? se spune despre un om rău, care săvârșește fapte reprobabile. A (nu)-l mai răbda (pe cineva) puterile să... = a (nu) mai putea să... 3. Intranz. A-și înfrâna neliniștea, enervarea, a avea răbdare, a-și păstra calmul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbdare
RĂBDÁRE, răbdări, s. f. 1. Faptul de a răbda; capacitate firească de a suporta greutăți și neplăceri fizice sau morale; putere de a aștepta în liniște desfășurarea anumitor evenimente. ◊ Expr. A(-și) pierde răbdarea sau a-și ieși din răbdare (ori din răbdări) = a-și pierde calmul, stăpânirea de sine. A scoate (pe cineva) din răbdare (sau din răbdări) = a supăra, a enerva, a indispune (pe cineva) peste măsură. (Glumeț) A mânca (sau a se hrăni cu) răbdări prăjite = a răbda de foame. Răbdare și tutun, se spune cuiva care are de așteptat mult. ♦ (Cu valoare de imperativ) Așteaptă! 2. (Rar; la pl.) Suferințe, lipsuri. 3. Perseverență, tenacitate, stăruință. – V. răbda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbdător
RĂBDĂTÓR, -OÁRE, răbdători, -oare, adj. 1. Care suportă cu tărie (și fără împotrivire) neplăceri fizice sau morale. ♦ (Despre lucruri) Rezistent, durabil. 2. Perseverent, stăruitor, tenace. – Răbda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbegit
RĂBEGÍT, -Ă adj. v. rebegit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răblăgi
RĂBLĂGÍ vb. IV v. rablagi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răblăgit
RĂBLĂGÍT, -Ă adj. v. rablagit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răblărit
RĂBLĂRÍT, -Ă, răblăriți, -te, adj. (Fam.) Uzat, vechi. – Din rablă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răboj
RĂBÓJ, răbojuri, s. n. 1. Bucată de lemn în formă cilindrică sau paralelipipedică pe care, în trecut, se însemnau, prin crestături, diferite calcule, socoteli (zilele de muncă, banii datorați, numărul vitelor etc.). ◊ Expr. A șterge de pe răboj = a da uitării; a ierta. (Reg.) A crede după răboj = a crede tot ce se spune. A(-și) ieși (sau a scoate pe cineva) din răboj (afară) = a (se) supăra. 2. (Pop.) Socoteală, calcul. Pierdusem răbojul timpului. ◊ Expr. A i se uita cuiva răbojul = a i se uita numărul anilor. 3. Crestătură făcută, ca semn distinctiv, la urechea unei vite. [Var.: răbúș s. n.] – Din bg., sb. raboš.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răboji
RĂBOJÍ, răbojesc, vb. I. Tranz. (Rar) A însemna pe răboj. – Din răboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbojire
RĂBOJÍRE, răbojiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a răboji și rezultatul ei. – V. răboji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbufneală
RĂBUFNEÁLĂ, răbufneli, s. f. Răbufnire. ♦ Suflu puternic; izbucnire. – Răbufni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbufni
RĂBUFNÍ, răbufnesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A produce prin izbire sau prin cădere un zgomot surd și puternic; a (se) trânti, a (se) izbi producând un zgomot înfundat. ♦ Intranz. (Despre zgomote) A răsuna puternic. 2. Intranz. A izbucni cu putere; a țâșni, a năvăli. ♦ Tranz. A da drumul la..., a împrăștia. ♦ A năpădi. 3. Intranz. A-și exprima pe neașteptate și în mod violent nemulțumirea, după ce tăcuse mult timp. – Din răzbufni (înv. „a răbufni” < Pref. răz- + bufni).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbufnire
RĂBUFNÍRE, răbufniri, s. f. Faptul de a răbufni; (concr.) zgomot surd și puternic, răbufnitură. – V. răbufni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbufnitură
RĂBUFNITÚRĂ, răbufnituri, s. f. (Rar) Zgomot surd și puternic; răbufnire. – Răbufni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbui
RĂBUÍ, răbuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da, a unge cu răbuială (2). – Cf. germ. reiben „a freca”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbuială
RĂBUIÁLĂ, răbuieli, s. f. (Reg.) 1. Acțiunea de a răbui și rezultatul ei. 2. Unsoare preparată din păcură, cu care se ung unele obiecte de piele ca să se înmoaie. [Pr.: -bu-ia-] – Răbui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbuire
RĂBUÍRE, răbuiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a răbui și rezultatul ei. – V. răbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbuit
RĂBUÍT, -Ă, răbuiți, -te, adj. (Reg.) Uns, dat cu răbuială (2). – V. răbui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbuş
RĂBÚȘ s. n. v. răboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răbuș
RĂBÚȘ s. n. v. răboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcan
RĂCÁN, răcani, s. m. (Fam.) Recrut (în armată). – Contaminare între rec[r]ut și râtan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcar
RĂCÁR, răcari, s. m. (Rar) Bărbat care prinde sau vinde raci. – Rac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcădui
RĂCĂDUÍ, răcăduiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se răsti la cineva, a lua o atitudine amenințătoare. – Din magh. reked „a răguși”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcăduire
RĂCĂDUÍRE, răcăduiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a se răcădui și rezultatul ei. – V. răcădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcăluire
RĂCĂLUÍRE s. f. v. RĂCĂLUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răcăluit
RĂCĂLUÍT adj. v. RĂCĂLUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răcănel
RĂCĂNÉL, răcănei, s. m. (Zool.; reg.) Brotăcel. – Răcăni + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcăni
RĂCĂNÍ, pers. 3 răcănește, vb. IV. Intranz. A orăcăi. – Rac + suf. -ăni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răceală
RĂCEÁLĂ, (3) răceli, s. f. 1. Temperatură scăzută; frig. ♦ Senzație de frig. 2. Fig. Lipsă de afecțiune, nepăsare, indiferență. 3. Nume generic dat unor boli contagioase localizate pe căile respiratorii superioare, manifestate prin guturai, traheită, bronșită, tuse cu expectorație, febră etc. – Răci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchitan
RĂCHITÁN, răchitani, s. m. Numele a două plante cu flori roșii-purpurii așezate la vârful tulpinilor și al ramurilor, la una în spice mari și dese (Lythrum salicaria), la cealaltă în spice lungi și subțiri (Lythrum virgatum). – Răchită + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchitar
RĂCHITÁR, răchitari, s. m. Fluture de noapte de culoare brumărie, a cărui larvă se dezvoltă în tulpina pomilor, găurindu-le lemnul (Cossus cossus). – Răchită + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchită
RĂCHÍTĂ, răchite, s. f. Nume dat mai multor specii de salcie cu frunze înguste și lunguiețe, cu ramuri subțiri și elastice, folosite ca material de împletit (Salix). [Pl. și: răchiți] – Din bg., sb. rakita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchitiş
RĂCHITÍȘ, răchitișuri, s. n. Tufăriș natural sau plantație de răchită; desiș de răchite. – Răchită + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchitiș
RĂCHITÍȘ, răchitișuri, s. n. Tufăriș natural sau plantație de răchită; desiș de răchite. – Răchită + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchiţică
RĂCHIȚÍCĂ, răchițele, s. f. 1. Diminutiv al lui răchită. 2. (La pl.) Mic arbust totdeauna verde, cu tulpina târâtoare, cu fructe roșii, acrișoare, comestibile (Oxycoccus quadripetalus). 3. Arbust cu flori mici, galbene și cu frunze ascuțite, acoperite pe o parte și pe alta cu solzi stelați care le dau un aspect argintiu (Elaeagnus angustifolia). – Răchită + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răchițică
RĂCHIȚÍCĂ, răchițele, s. f. 1. Diminutiv al lui răchită. 2. (La pl.) Mic arbust totdeauna verde, cu tulpina târâtoare, cu fructe roșii, acrișoare, comestibile (Oxycoccus quadripetalus). 3. Arbust cu flori mici, galbene și cu frunze ascuțite, acoperite pe o parte și pe alta cu solzi stelați care le dau un aspect argintiu (Elaeagnus angustifolia). – Răchită + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răci
RĂCÍ, răcesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) rece, a(-și) scădea, a(-și) micșora temperatura. ◊ Expr. (Tranz.) A-și răci gura degeaba (sau în zadar, de pomană, de-a surda) = a vorbi fără folos, a insista zadarnic, fără rezultat. ♦ A pierde sau a face să piardă căldura vitală obișnuită (din cauza unei spaime, a unei emoții etc.); a îngheța, a încremeni. 2. Intranz. A se îmbolnăvi contractând o răceală (3). 3. Fig. A-și pierde însuflețirea, interesul (pentru cineva sau ceva); a deveni indiferent; a se înstrăina, a se îndepărta. – Din rece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcilă
RĂCÍLĂ, răcile, s. f. Unealtă cu care se prind racii (1). – Din sb. račilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcire
RĂCÍRE, răciri, s. f. Acțiunea de a (se) răci și rezultatul ei. – V. răci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcit
RĂCÍT^1 s. n. Faptul de a (se) răci. – V. răci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcit
RĂCÍT^2, -Ă, răciți, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) rece. 2. Bolnav de răceală (3). – V. răci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcitor
RĂCITÓR, -OÁRE, răcitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care ajută la menținerea unei temperaturi scăzute, care răcește (1). 2. S. n. Instalație folosită pentru răcirea sau menținerea unei temperaturi scăzute față de cea a mediului ambiant a unui material, a unei substanțe sau a unui spațiu închis, cu ajutorul unui agent refrigerent ca gheață, lichid volatil, aer sau apă rece etc.; dulap cu pereți dubli, în care se menține o temperatură joasă prin introducerea de gheață și care se folosește pentru păstrarea la rece a alimentelor sau pentru răcirea băuturilor. – Răci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcitură
RĂCITÚRĂ, răcituri, s. f. (Mai ales la pl.) Piftie (1). – Răci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcnet
RẮCNET, răcnete, s. n. 1. Zbieret, urlet de animal. 2. Strigăt puternic scos de om. – Răcni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcni
RĂCNÍ, răcnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre animale) A scoate strigăte puternice și prelungi; a rage, a mugi, a zbiera. 2. (Despre oameni) A scoate strigăte puternice; p. ext. a vorbi răstit și tare, a se răsti (la cineva). – Din sl. ryknonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcnire
RĂCNÍRE, răcniri, s. f. (Rar) Răcnet (2). – V. răcni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcoare
RĂCOÁRE, (3) răcori, s. f. 1. Temperatură ușor scăzută, frig moderat; răcoreală. ◊ Loc. adv. (De) la răcoare = (de) la un loc umbrit, răcoros. Pe răcoare = pe vreme răcoroasă, când nu este încă foarte cald. ◊ Expr. (Fam.) La răcoare = la închisoare. 2. Senzație de răceală pe care o produc unele obiecte la atingere. 3. (De obicei la pl.) Senzație de frig provocată de o stare patologică sau emotivă; fior. ◊ Expr. A băga (pe cineva) în răcori (sau în toate răcorile) = a speria tare, a îngrozi pe cineva. – Din rece.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcoină
RĂCOÍNĂ s. f. v. răcovină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcoreală
RĂCOREÁLĂ, răcoreli, s. f. Faptul de a (se) răcori; răcoare, (concr.) boare, adiere răcoroasă. – Răcori + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcori
RĂCORÍ, răcoresc, vb. IV. 1. Refl. A-și pierde din căldura inițială; a deveni răcoros, a se face mai rece. 2. Tranz. și refl. A(-și) potoli sau a(-și) astâmpăra căldura sau setea. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) liniști, a (se) calma, a (se) potoli. – Din răcoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcorit
RĂCORÍT, -Ă, răcoriți, -te, adj. 1. (Rar) Răcoros. 2. (Despre oameni) Care și-a potolit setea; căruia nu-i mai este cald. 3. Fig. Calmat, potolit; răzbunat. – V. răcori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcoritor
RĂCORITÓR, -OÁRE, răcoritori, -oare, adj. Care are o temperatură scăzută, care răcorește; răcoros. ♦ (Substantivat, f.) Băutură care astâmpără setea, care răcorește. – Răcori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcoros
RĂCORÓS, -OÁSĂ, răcoroși, -oase, adj. Care are o temperatură ușor scăzută; care aduce răcoare; răcoritor. ♦ Fig. Înviorător, proaspăt, tânăr, fraged. – Răcoare + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcovină
RĂCOVÍNĂ, răcovine, s. f. 1. Mică plantă erbacee târâtoare, cu flori mici, albe sau albe-verzui și cu fructul o capsulă lunguiață (Galium rotundifolium). 2. Mică plantă erbacee cu tulpina târâtoare, cu flori albe, cu petalele mai scurte decât sepalele, folosită în medicina populară (Stellaria media). [Var.: răcuínă, răcoínă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcuină
RĂCUÍNĂ s. f. v. răcovină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răculeţ
RĂCULÉȚ, răculeți, s. m. 1. (Zool.) Răcușor. 2. Plantă erbacee târâtoare cu flori albe-roșietice, al cărei rizom are proprietăți diuretice și depurative (Polygonum bistorta). – Rac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răculeț
RĂCULÉȚ, răculeți, s. m. 1. (Zool.) Răcușor. 2. Plantă erbacee târâtoare cu flori albe-roșietice, al cărei rizom are proprietăți diuretice și depurative (Polygonum bistorta). – Rac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcuşor
RĂCUȘÓR, răcușori, s. m. 1. (Zool.) Diminutiv al lui rac; răculeț. 2. Insectă mică, cu picioarele de dinainte asemănătoare cu cleștele unui rac (Nepa cinerea). – Rac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răcușor
RĂCUȘÓR, răcușori, s. m. 1. (Zool.) Diminutiv al lui rac; răculeț. 2. Insectă mică, cu picioarele de dinainte asemănătoare cu cleștele unui rac (Nepa cinerea). – Rac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădaşcă
RĂDÁȘCĂ, rădaște, s. f. Insectă din ordinul coleopterelor, de culoare neagră-castanie, masculul prezentând două mandibule puternice ca niște coarne de cerb; răgace (Lucanus cervus). – Din bg. rodačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădașcă
RĂDÁȘCĂ, rădaște, s. f. Insectă din ordinul coleopterelor, de culoare neagră-castanie, masculul prezentând două mandibule puternice ca niște coarne de cerb; răgace (Lucanus cervus). – Din bg. rodačka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăcină
RĂDĂCÍNĂ, rădăcini, s. f. 1. Parte a unei plante superioare prin care aceasta se fixează de sol și își absoarbe substanțele hrănitoare; (pop.) parte a plantei aflată în pământ, indiferent de structura și funcțiile pe care le are. ◊ Compus: (Bot.) Rădăcina- vieții = ginseng. ♦ Fig. Origine, izvor, cauză. ◊ Expr. A curma (sau a tăia, a stârpi) răul din (sau de la) rădăcină = a desființa un rău cu totul și definitiv. 2. Parte prin care un organ al corpului este fixat într-un țesut. Rădăcina unui dinte. ◊ Partea profundă a unei tumori. 3. Partea de lângă pământ a tulpinii unui copac. 4. P. anal. Partea de jos a unui zid, a unui munte etc.; bază, temelie. ♦ Partea de la baza anumitor organe. Rădăcina nasului. ♦ Limita de adâncime a anumitor obiecte. 5. Valoarea necunoscutei dintr-o ecuație; radical. ◊ Rădăcina pătrată (a unui număr sau a unei expresii algebrice) = număr (sau expresie algebrică) care, înmulțit cu sine însuși, reproduce numărul dat (sau expresia algebrică dată). Rădăcina cubică (a unui număr sau a unei expresii algebrice) = număr (sau expresie algebrică) care, înmulțit succesiv de două ori cu sine însuși, reproduce numărul dat (sau expresia algebrică dată). 6. (Lingv.) Element al unui cuvânt, ireductibil din punct de vedere morfologic, comun cuvintelor din aceeași familie și care conține sensul lexical al cuvântului; radical. – Lat. radicina (cu unele sensuri după fr. racine).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăciniş
RĂDĂCINÍȘ s. n. (Cu sens colectiv) Mulțime de rădăcini. – Rădăcină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăciniș
RĂDĂCINÍȘ s. n. (Cu sens colectiv) Mulțime de rădăcini. – Rădăcină + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăcinos
RĂDĂCINÓS, -OÁSĂ, rădăcinoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre plante) Cu rădăcini mari sau mai multe. 2. S. f. (La pl.) Grup de plante cultivate pentru producerea rădăcinilor, care sunt utilizate în alimentația omului, în industrie sau ca furaje; (și la sg.) plantă din acest grup. – Rădăcină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăuţean
RĂDĂUȚEÁN, -Ă, rădăuțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Rădăuți. 2. Adj. Care aparține municipiului Rădăuți sau rădăuțenilor (1), privitor la Rădăuți ori la rădăuțeni. – Rădăuți (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăuțean
RĂDĂUȚEÁN, -Ă, rădăuțeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Rădăuți. 2. Adj. Care aparține municipiului Rădăuți sau rădăuțenilor (1), privitor la Rădăuți ori la rădăuțeni. – Rădăuți (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăuţeancă
RĂDĂUȚEÁNCĂ, rădăuțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Rădăuți. – Rădăuțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădăuțeancă
RĂDĂUȚEÁNCĂ, rădăuțence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Rădăuți. – Rădăuțean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădica
RĂDICÁ vb. I v. ridica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădiu
RẮDIU s. n. v. rediu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rădvan
RĂDVÁN, rădvane, s. n. (Înv.) Trăsură de lux închisă, montată pe arcuri și trasă de mai mulți cai. – Din rus. rydvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răftuleţ
RĂFTULÉȚ, răftulețe, s. n. Diminutiv al lui raft^1. – Raft^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răftuleț
RĂFTULÉȚ, răftulețe, s. n. Diminutiv al lui raft^1. – Raft^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răfui
RĂFUÍ, răfuiesc, vb. IV. Refl. recipr. A cere socoteală (cuiva), a limpezi cu cineva o situație, a lămuri o neînțelegere; a se mustra, a se certa; a se bate cu cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răfuială
RĂFUIÁLĂ, răfuieli, s. f. Faptul de a se răfui. [Pr.: -fu-ia-] – Răfui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răfuit
RĂFUÍT adj. v. RĂFUI. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răgace
RĂGÁCE, răgace, s. f. (Entom.) Rădașcă. – Din bg., sb. rogač.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgaz
RĂGÁZ, (rar) răgazuri, s. n. 1. Timp liber, disponibil pentru a face ceva. ♦ Amânare, păsuire. 2. Perioadă de întrerupere a unei activități; odihnă; repaus. ◊ Loc. adv. Fără (de) răgaz = fără întrerupere, necontenit. ♦ Liniște, tihnă, pace. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgălie
RĂGĂLÍE, răgălii, s. f. (Reg.) Îngrămădire de rădăcini noduroase de plante sau de arbori pe malul apelor curgătoare, care servește ca ascunzătoare pentru pești; p. gener. îngrămădire de lemne, bușteni, crengi etc. aduse de apă și oprite la cotitura unei ape curgătoare, formând un fel de stăvilar. ♦ Rădăcină ieșită din pământ a unui copac doborât de vânt. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgea
RĂGEÁ s. f. v. ragea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răget
RẮGET, răgete, s. n. Strigăt, zbieret, urlet puternic scos de unele animale; p. ext. strigăt, țipăt puternic al omului. – Rage + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgila
RĂGILÁ, rágil, vb. I. Tranz. (Reg.) A trage fuiorul de in sau de cânepă pe ragilă. – Din ragilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgilat
RĂGILÁT^1 s. n. (Reg.) Faptul de a răgila. – V. răgila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgilat
RĂGILÁT^2, -Ă, răgilați, -te, adj. (Reg.; despre fire de in sau de cânepă) Tras pe ragilă. – V. răgila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgoz
RĂGÓZ s. n. v. rogoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răguşeală
RĂGUȘEÁLĂ, răgușeli, s. f. Îngroșare și slăbire a vocii provocată de inflamarea laringelui, a coardelor vocale. – Răguși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgușeală
RĂGUȘEÁLĂ, răgușeli, s. f. Îngroșare și slăbire a vocii provocată de inflamarea laringelui, a coardelor vocale. – Răguși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răguşi
RĂGUȘÍ, răgușesc, vb. IV. Intranz. A i se îngroșa și a-i slăbi cuiva vocea din cauza inflamării laringelui, a coardelor vocale. – Et. nec. Cf. gușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răguși
RĂGUȘÍ, răgușesc, vb. IV. Intranz. A i se îngroșa și a-i slăbi cuiva vocea din cauza inflamării laringelui, a coardelor vocale. – Et. nec. Cf. gușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răguşit
RĂGUȘÍT, -Ă, răgușiți, -te, adj. Care vorbește sau strigă gros, dogit din cauza inflamării laringelui, a coardelor vocale; hodorogit; (despre vocea oamenilor sau strigătul animalelor; adesea adverbial) îngroșat și slăbit. – V. răguși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răgușit
RĂGUȘÍT, -Ă, răgușiți, -te, adj. Care vorbește sau strigă gros, dogit din cauza inflamării laringelui, a coardelor vocale; hodorogit; (despre vocea oamenilor sau strigătul animalelor; adesea adverbial) îngroșat și slăbit. – V. răguși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămas
RĂMÁS, (2, 3) rămasuri, s. n. 1. Faptul de a rămâne; rămânere. ◊ Expr. Rămas bun! sau bun rămas! formulă de salut adresată de o persoană care pleacă celui sau celor care rămân. A-și lua rămas bun = a se despărți de cineva, a pleca. De ajuns și de rămas = din plin, din belșug. 2. (Reg.) Rămășag. 3. (Înv.) Moștenire. – V. rămâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămăşag
RĂMĂȘÁG, rămășaguri, s. n. (Construit mai ales cu verbele „a pune”, „a face”, „a ține”) Convenție între persoane care susțin lucruri contrare și prin care cel ce va avea dreptate va primi o răsplată (în bani sau în obiecte) stabilită în momentul încheierii convenției; prinsoare, pariu, rămășeală, rămas. – Rămas + suf. -șag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămășag
RĂMĂȘÁG, rămășaguri, s. n. (Construit mai ales cu verbele „a pune”, „a face”, „a ține”) Convenție între persoane care susțin lucruri contrare și prin care cel ce va avea dreptate va primi o răsplată (în bani sau în obiecte) stabilită în momentul încheierii convenției; prinsoare, pariu, rămășeală, rămas. – Rămas + suf. -șag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămăşeală
RĂMĂȘEÁLĂ, rămășeli, s. f. (Reg.) Rămășag. – Rămăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămășeală
RĂMĂȘEÁLĂ, rămășeli, s. f. (Reg.) Rămășag. – Rămăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămăşi
RĂMĂȘÍ, rămășesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A pune rămășag. – Din rămășag (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămăși
RĂMĂȘÍ, rămășesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A pune rămășag. – Din rămășag (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămăşiţă
RĂMĂȘÍȚĂ, rămășițe, s. f. 1. Ceea ce a rămas dintr-un tot sau dintr-o cantitate oarecare, după ce a dispărut sau a fost utilizată cea mai mare parte; rest. ◊ Rămășițele pământești (sau trupești) = corpul neînsuflețit al unui om; cadavru. 2. Ceea ce a rămas neexecutat, neîmplinit dintr-o datorie, dintr-o obligație. 3. (Înv.) Ceea ce prisosește. 4. Ceea ce lipsește până la cantitatea sau limita prevăzută. 5. (Înv.) Rezultatul unei scăderi; rest. – Rămas + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămășiță
RĂMĂȘÍȚĂ, rămășițe, s. f. 1. Ceea ce a rămas dintr-un tot sau dintr-o cantitate oarecare, după ce a dispărut sau a fost utilizată cea mai mare parte; rest. ◊ Rămășițele pământești (sau trupești) = corpul neînsuflețit al unui om; cadavru. 2. Ceea ce a rămas neexecutat, neîmplinit dintr-o datorie, dintr-o obligație. 3. (Înv.) Ceea ce prisosește. 4. Ceea ce lipsește până la cantitatea sau limita prevăzută. 5. (Înv.) Rezultatul unei scăderi; rest. – Rămas + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămâne
RĂMẤNE, rămấn, vb. III. 1. Intranz. (Despre ființe) A sta pe loc, a nu schimba sau a nu părăsi locul sau localitatea unde se află; (despre lucruri) a fi lăsat pe loc, a nu fi dus din locul în care se găsește. ◊ Expr. Rămâi cu bine (sau sănătos, în pace), formulă de salut adresată de cei care pleacă celor care rămân. A-i rămâne cuiva inima sau ochii la ceva (sau la cineva) sau a-i rămâne cuiva ceva (sau cineva) la inimă = a-i plăcea cuiva foarte mult un lucru sau o persoană. Să rămână între noi, se spune ca îndemn pentru discreție, pentru păstrarea unui secret. ♦ A se opri la cineva sau într-un loc. ♦ A lăsa în urmă. Humuleștii rămân la stânga. ♦ (Urmat adesea de determinarea „în urmă”) A se lăsa sau a fi întrecut de alții; (despre ceas) a marca timpul cu întârziere. ◊ Expr. (Pop.) A rămâne de ceva (sau de cineva) = a) a se răzleți de o ceată, de o tovărășie; b) a nu face la timp un lucru. (Reg.) A rămâne de cineva = a supraviețui celui care trebuie să-l susțină, să-l îngrijească. ♦ A muri (pe un câmp de luptă). ◊ Expr. (Fam.) A-i rămâne cuiva oasele (sau ciolanele) undeva = a nu se mai putea întoarce din locuri îndepărtate; a muri. ♦ A sta mereu într-un loc; p. ext. a nu se despărți de un obiect, de o părere, de o atitudine; a sta neclintit. ◊ Expr. A rămâne pe drumuri (sau de dârvală) = a-și pierde mijloacele de existență, a sărăci. 2. Intranz. A fi, a se găsi sau a ajunge într-un anumit loc sau într-o anumită situație; a se opri într-o anumită atitudine, a se menține sub un anumit aspect. ◊ Expr. A rămâne numai cu... = a nu mai avea decât... A rămâne pe gânduri = a medita, a reflecta. A rămâne de minciună = a se dovedi mincinos. A rămâne baltă = a fi întrerupt, neterminat, nerezolvat. A rămâne pe mâna cuiva = a ajunge, a fi la cheremul cuiva. A rămâne de rușine = a se face de râs. A rămâne ars (sau opărit, fript), se spune când cineva își pierde cu totul puterea de a se stăpâni în fața unei situații. A rămâne bun plătit, se zice când nu se mai poate reveni asupra unei plăți considerate de una dintre părți ca insuficientă sau greșit calculată. A rămâne grea = a fi însărcinată. A rămas înțeles sau rămânem înțeleși, se spune ca încheiere a unei discuții, după ce s-a ajuns la un acord. (Pop.) A rămâne (tot) pe a (cuiva) = a se hotărî un lucru după voința cuiva, renunțându-se la punctele de vedere ale celorlalți. (Rar) A-i rămâne cuiva pe brațe = a ajunge în sarcina cuiva. Cum rămâne (cu)...? = ce se întâmplă (cu)...? ce hotărâre luăm în privința...? 3. Intranz. A continua să existe, a păstra aceeași stare, a dăinui, a nu se schimba. ◊ Expr. A rămâne cu zile = a continua să trăiască, a scăpa cu viață, a fi lăsat în viață. ♦ A se păstra, a se menține în conștiința oamenilor prin valoarea pe care o reprezintă. ♦ A supraviețui. ♦ A se afla, a ajunge, a trece în posesiunea cuiva. 4. Intranz. A se menține ca un rest după consumarea părții cu care forma un tot; a prisosi. ◊ Expr. Mult a fost, puțin a rămas, se spune, ca încurajare, când dintr-un lucru greu s-a efectuat cea mai mare parte. A nu-i (mai) rămâne cuiva decât să... = a nu se găsi pentru cineva altă soluție decât să... A rămâne pentru altă dată = a se amâna pentru o dată ulterioară. Nu mai rămâne (nici o) îndoială = există siguranța că... Nu (mai) rămâne vorbă sau mai rămâne vorbă? = e sigur, nu mai e de discutat. 5. Tranz. (Reg.; în legătură cu o acțiune de întrecere, de concurență etc.) A lăsa pe cineva în urmă, a-l întrece, a-l bate, a-l învinge. [Perf. s. rămăsei, part. rămas. – Var.: rămâneá vb. II] – Lat. remanere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămânea
RĂMÂNEÁ vb. II v. rămâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămânere
RĂMẤNERE, rămâneri, s. f. Faptul de a rămâne; rămas. ◊ Expr. Rămânere în urmă = întârziere, lipsă de progres (în raport cu alții), stagnare. – V. rămâne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămurat
RĂMURÁT, -Ă, rămurați, -te, adj. Rămuros. – Ramură + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămurea
RĂMUREÁ, -ÍCĂ, rămurele, s. f. 1. Diminutiv al lui ramură. 2. (La pl.) Ciupercă comestibilă cu tulpina groasă și cu fructificațiile foarte ramificate (Clavaria botrytis). – Ramură + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămuri
RĂMURÍ, pers. 3 rămurește, vb. IV. Refl. (Pop.) A se ramifica. – Din ramură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămuriş
RĂMURÍȘ, rămurișuri, s. n. Totalitatea ramurilor unui copac; desiș; rămuriște. – Ramură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămuriș
RĂMURÍȘ, rămurișuri, s. n. Totalitatea ramurilor unui copac; desiș; rămuriște. – Ramură + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămurişte
RĂMURÍȘTE, rămuriști, s. f. (Rar) Rămuriș. – Ramură + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămuriște
RĂMURÍȘTE, rămuriști, s. f. (Rar) Rămuriș. – Ramură + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rămuros
RĂMURÓS, -OÁSĂ, rămuroși, -oase, adj. Cu multe ramuri; rămurat, stufos. – Ramură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răni
RĂNÍ, rănesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) face o rană, a (se) vătăma. ♦ Tranz. Fig. A produce cuiva o durere morală, a-l îndurera sufletește; a jigni, a ofensa. – Din sl. raniti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rănire
RĂNÍRE, răniri, s. f. Acțiunea de a (se) răni și rezultatul ei. – V. răni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rănit
RĂNÍT, -Ă, răniți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a căpătat o rană, o leziune. ♦ Fig. Jignit, ofensat. – V. răni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpă
RẤPĂ, râpe, s. f. Coastă abruptă a unui deal; surpătură de pământ făcută de torente sau de șuvoaie. ◊ Expr. A (se) da (sau a merge, a se duce) de râpă = a (se) distruge, a (se) nimici, a nu mai rămâne nimic, a eșua. [Pl. și: râpi] – Lat. ripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăi
RĂPĂÍ, rắpăi, vb. IV. Intranz. (Despre ploaie, grindină etc.; la pers. 3) A se izbi de o suprafață tare, producând zgomote dese, scurte și ritmice. ♦ (Despre oameni) A lovi ritmic în ceva, producând zgomote dese și scurte. ♦ (Despre gloanțe sau despre arme automate) A țăcăni, a pârâi sacadat. ♦ (La pers. 3) A trosni. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăială
RĂPĂIÁLĂ, răpăieli, s. f. Răpăit^2; răpăitură. ♦ Ploaie puternică, zgomotoasă, de scurtă durată. [Pr.: -pă-i-a-] – Răpăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăire
RĂPĂÍRE, răpăiri, s. f. v. RĂPĂI. – [DEX '98 și altele]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răpăit
RĂPĂÍT^1 adv. (Rar) Cu zgomote sacadate, scurte și dese. – V. răpăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăit
RĂPĂÍT^2 s. n. Faptul de a răpăi; zgomotul ploii, al grindinii etc. care cade pe o suprafață tare. ♦ Succesiune de lovituri ritmice, dese și scurte; zgomot produs de astfel de lovituri. – V. răpăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăitor
RĂPĂITÓR, -OÁRE, răpăitori, -oare, adj. (Rar) Care răpăie. [Pr.: -pă-i-] – Răpăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăitură
RĂPĂITÚRĂ, răpăituri, s. f. Răpăit^2. [Pr.: -pă-i-] – Răpăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpăluire
RĂPĂLUÍRE s. f. v. răpălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răpănos
RĂPĂNÓS, -OÁSĂ, răpănoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care are rapăn; bolnav de rapăn. ♦ Fig. Murdar, zdrențăros, jegos. – Rapăn + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpciugă
RĂPCIÚGĂ s. f. 1. Boală contagioasă (la cai), caracterizată prin ulcerații pe mucoasa nazală, respirație grea etc.; morvă. 2. Epitet dat unui animal slab, neîngrijit, bolnav, bătrân. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpciugos
RĂPCIUGÓS, -OÁSĂ, răpciugoși, -oase, adj. (Despre animale) Bolnav de răpciugă (1). ♦ Fig. Care arată rău; slab, neîngrijit. – Răpciugă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpciune
RĂPCIÚNE s. m. Numele popular al lunii septembrie. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpi
RĂPÍ, răpesc, vb. IV. Tranz. 1. A lua cu sila pe cineva, a duce cu sine în mod silnic pe cineva; a fura. ♦ A lua pe cineva dintre cei vii, a curma viața cuiva. ♦ A smulge pe cineva dintr-un loc. 2. A lua (prin abuz) ceva, a se face stăpân pe un bun material care aparține altuia; a jefui. ♦ A cotropi (un teritoriu, o țară etc.). ♦ Fig. A lipsi pe cineva de..., a smulge ceea ce i se cuvine, ceea ce îi revine cuiva. 3. Fig. A fermeca, a încânta, a vrăji, a captiva. [Var.: (înv. și pop.) hrăpí vb. IV] – Lat. rapire (= rapere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpire
RĂPÍRE, răpiri, s. f. Acțiunea de a răpi și rezultatul ei; răpitură. [Var.: (înv. și pop.) hrăpíre s. f.] – V. răpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpit
RĂPÍT, -Ă, răpiți, -te, adj. (Rar) Fermecat, încântat, vrăjit, captivat. – V. răpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpitor
RĂPITÓR, -OÁRE, răpitori, -oare, adj. 1. (Adesea substantivat; despre oameni) Care răpește pe cineva. 2. (Despre animale) Care prinde și consumă hrană de origine animală, de obicei vie. ♦ (Substantivat, f. pl.) Numele a două ordine de păsări de pradă (de zi sau de noapte), bune zburătoare, cu cioc gros, arcuit și încovoiat și cu picioare terminate cu gheare ascuțite și întoarse; (și la sg.) pasăre care face parte din unul dintre aceste ordine. ♦ Fig. Hrăpăreț, uzurpator. 3. Fig. Care vrăjește, captivează; fermecător, încântător. – Răpi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpitură
RĂPITÚRĂ, răpituri, s. f. (Rar) Răpire. – Răpi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răposa
RĂPOSÁ, răposez, vb. I. Intranz. A muri. – Lat. repausare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răposare
RĂPOSÁRE s. f. (Rar) Faptul de a răposa; moarte. – V. răposa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răposat
RĂPOSÁT^1 s. n. (Rar) Răposare. – V. răposa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răposat
RĂPOSÁT^2, -Ă, răposați, -te, adj. (Adesea substantivat) Mort. – V. răposa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpşti
RĂPȘTÍ, răpștesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A murmura, a cârti. 2. Refl. A se răsti. – Din sl. rŭpŭtati, -šton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpști
RĂPȘTÍ, răpștesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A murmura, a cârti. 2. Refl. A se răsti. – Din sl. rŭpŭtati, -šton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpuitor
RĂPUITÓR, -OÁRE, răpuitori, -oare, s. m. și f. (Pop.) Persoană care încântă, farmecă, cucerește. [Pr.: -pu-i-] – Răpune + suf. -itor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpune
RĂPÚNE, răpún, vb. III. Tranz. (Pop.) A ucide, a omorî. ♦ Refl. A-și pierde viața. ♦ A doborî, a distruge, a înfrânge un adversar. ♦ Fig. A învinge pe cineva într-o luptă de idei. [Perf. s. răpusei, part. răpus] – Lat. reponere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpunere
RĂPÚNERE s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) răpune și rezultatul ei; pieire, moarte; înfrângere, doborâre. – V. răpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răpus
RĂPÚS, -Ă, răpuși, -se, adj. (Pop.) Care a fost ucis. – V. răpune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rări
RĂRÍ, răresc, vb. IV. 1. Refl. (Despre obiecte de același fel) A fi, a se afla, a deveni (mai) rar față de celălalt (în timp sau în spațiu). ♦ (Despre oameni) A deveni mai puțini la număr. 2. Refl. și tranz. A fi, a deveni sau a face să fie, să devină mai puțin des sau mai puțin compact. 3. Tranz. A încetini ritmul unor acțiuni. ◊ Expr. A (o) mai rări cu ceva = a face, a da, a oferi ceva la intervale mai mari decât de obicei, a încetini ritmul unei activități, a o lăsa mai domol. A (o) mai rări de (pe) undeva (sau cu cineva) = a se duce undeva sau la cineva (tot) mai rar. – Din rar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răricel
RĂRICÉL, -EÁ, răricei, -ele, adj. (Adesea adverbial) Rărișor. – Rar + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărire
RĂRÍRE, răriri, s. f. Acțiunea de a (se) rări și rezultatul ei; rărit^1 – V. rări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răriş
RĂRÍȘ, rărișuri, s. n. Loc în pădure unde copacii sunt rari. ♦ (La pl.) Ochiuri de apă în mijlocul stufărișului din Delta Dunării. – Rar + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răriș
RĂRÍȘ, rărișuri, s. n. Loc în pădure unde copacii sunt rari. ♦ (La pl.) Ochiuri de apă în mijlocul stufărișului din Delta Dunării. – Rar + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărişor
RĂRIȘÓR, -OÁRĂ, rărișori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui rar; răricel. – Rar + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărișor
RĂRIȘÓR, -OÁRĂ, rărișori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui rar; răricel. – Rar + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărit
RĂRÍT^1 s. n. Rărire. – V. rări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărit
RĂRÍT^2, -Ă, răriți, -te, adj. Mai puțin compact, cu elementele componente mai distanțate între ele. – V. rări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răritură
RĂRITÚRĂ, rărituri, s. f. Loc rămas liber între obiecte așezate rar. ♦ Loc în pădure de unde au fost scoși unii copaci, de unde au fost tăiate tufele. ♦ Defect sau uzură a unei țesături care are într-un loc urzeala sau bătătura mai rară decât în rest. – Rări + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răriţa
RĂRIȚÁ, rărițez, vb. I. Tranz. A lucra pământul cu rarița. – Din rariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărița
RĂRIȚÁ, rărițez, vb. I. Tranz. A lucra pământul cu rarița. – Din rariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răriţare
RĂRIȚÁRE, rărițări, s. f. Acțiunea de a rărița și rezultatul ei; rărițat. – V. rărița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărițare
RĂRIȚÁRE, rărițări, s. f. Acțiunea de a rărița și rezultatul ei; rărițat. – V. rărița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răriţat
RĂRIȚÁT s. n. Rărițare. – V. rărița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărițat
RĂRIȚÁT s. n. Rărițare. – V. rărița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rărunchi
RĂRÚNCHI, rărunchi, s. m. (Pop.) 1. Rinichi. ◊ Expr. A avea seu la rărunchi = a fi om cu avere. A ofta din rărunchi = a ofta din adâncul sufletului. 2. Interiorul trupului omenesc (considerat ca sediu al vitalității, al sensibilității); p. ext. miezul, mijlocul unui lucru. – Lat. renunculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsad
RĂSÁD, răsaduri, s. n. Plantă tânără (crescută din sămânță în seră sau în răsadniță) care a fost sau urmează să fie răsădită. ♦ Fig. Neam, seminție. – Din bg. razsad, sb. rasad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsadniţă
RĂSÁDNIȚĂ, răsadnițe, s. f. Construcție simplă din scânduri sau din prefabricate, acoperită de obicei cu geamuri și așezată pe un pat de gunoi de grajd, în care se cultivă răsadurile. – Din bg., sb. rasadnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsadniță
RĂSÁDNIȚĂ, răsadnițe, s. f. Construcție simplă din scânduri sau din prefabricate, acoperită de obicei cu geamuri și așezată pe un pat de gunoi de grajd, în care se cultivă răsadurile. – Din bg., sb. rasadnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsalaltăieri
RĂSALÁLTĂIERI adv. În cursul zilei care precedă pe cea de altaltăieri. [Pr.: -tă-ieri] – Pref. răs- + alaltăieri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsădi
RĂSĂDÍ, răsădesc, vb. IV. Tranz. A transplanta un răsad, din seră sau din răsadniță, în câmp, într-un parc etc. – Din bg. razsadja, sb. rasaditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsădire
RĂSĂDÍRE, răsădiri, s. f. Acțiunea de a răsădi și rezultatul ei. – V. răsădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsări
RĂSĂRÍ, răsár, vb. IV. Intranz. 1. (Despre aștri; la pers. 3) A apărea pe cer, a se ivi la orizont. 2. (Despre plante; la pers. 3; adesea fig.) A încolți, a ieși din pământ. ◊ Expr. (Glumeț) Seamănă dar nu răsare, se spune pentru a respinge afirmația cuiva despre asemănarea dintre două lucruri sau două persoane. A răsări ca ciupercile (după ploaie) = a se înmulți peste măsură, a apărea în număr mare. ♦ Fig. (Rar, despre oameni) A lua ființă, a se naște. 3. A se ivi (din depărtare), a apărea (pe neașteptate). ◊ Expr. (Tranz.) A-i răsări (cuiva ceva) în minte = a-și aminti deodată ceva; a i se năzări. 4. A ieși în evidență, a se ridica deasupra celor dimprejur. 5. (Despre copii) A crește. ♦ (Reg.; despre aluat) A dospi. 6. (Înv.) A se ridica, a sări brusc (în picioare); a tresări. ♦ Fig. A interveni brusc într-o discuție. – Lat. *resalire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsărire
RĂSĂRÍRE s. f. Acțiunea de a răsări și rezultatul ei. – V. răsări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsărit
RĂSĂRÍT^1, răsărituri, s. n. 1. Faptul de a răsări. ♦ Trecere a unui astru la orizont; momentul apariției unui astru la orizont; spec. moment al zilei când răsare Soarele. ♦ Fig. Începutul unei ere sau al unei vieți noi. 2. Punct cardinal situat în partea orizontului de unde răsare Soarele; est. 3. Țară, ținut așezat în direcția răsăritului (2) față de un punct de reper dat; orient; (colectiv) popoarele dintr-un astfel de ținut sau dintr-o astfel de țară. ◊ Expr. Răsăritul și Apusul = lumea întreagă. – V. răsări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsărit
RĂSĂRÍT^2, -Ă, răsăriți, -te, adj. 1. (Despre plante) Care a ieșit din pământ; încolțit^2. ♦ (Despre copii) Care s-a dezvoltat mai mult; mai mare (cu puțin) decât alți copii. 2. Care depășește măsura comună, obișnuită; fig. mai deosebit, mai de seamă; valoros. – V. răsări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsăritean
RĂSĂRITEÁN, -Ă, răsăriteni, -e, adj., s. m. 1. Adj. De la răsărit1, situat la răsărit^1. ◊ Biserica răsăriteană = biserica ortodoxă. 2. S. m. Locuitor din răsărit^1; oriental. – Răsărit^1 + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsăriteancă
RĂSĂRITEÁNCĂ, răsăritence, s. f. Locuitoare din răsărit^1; orientală. – Răsăritean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsăritor
RĂSĂRITÓR, -OÁRE, răsăritori, -oare, adj. (Rar; despre aștri) Care răsare, care este în curs de a răsări. – Răsări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsătură
RĂSĂTÚRĂ s. f. v. răzătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscăcăra
RĂSCĂCĂRÁ vb. I v. răscrăcăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscăcărat
RĂSCĂCĂRÁT, -Ă adj. v. răscrăcărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răschiat
RĂSCHIÁT, -Ă adj. v. rășchiat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răschira
RĂSCHIRÁ vb. I v. rășchira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răschirat
RĂSCHIRÁT, -Ă adj. v. rășchirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răschitor
RĂSCHITÓR s. n. v. rășchitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsciti
RĂSCITÍ, răscitesc, vb. IV. Tranz. A citi același lucru de multe ori. – Pref. răs- + citi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscloci
RĂSCLOCÍ, pers. 3 răsclocește, vb. IV. Tranz. A cloci peste perioada normală. – Pref. răs- + cloci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscoace
RĂSCOÁCE, răscóc, vb. III. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A (se) coace mai mult decât trebuie. – Pref. răs- + coace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscoacere
RĂSCOÁCERE, răscoaceri, s. f. Faptul de a (se) răscoace. – V. răscoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscoage
RĂSCOÁGE s. f. (Reg.) Plantă erbacee meliferă cu frunze moi, lanceolate și cu flori mari, roșii-purpurii sau albe (Chamaenerion angustifolium). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscoală
RĂSCOÁLĂ, răscoale, s. f. 1. Răzvrătire spontană și neorganizată a țărănimii oprimate; revoltă, răzmeriță. ♦ Fig. Protest. 2. Fig. Zarvă, agitație. – Din răscula. Cf. sl. rasckola „schismă, despărțire”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscol
RĂSCÓL, răscoale, s. n. I. 1. Bară de lemn prevăzută la capete cu câte o gaură în care intră carâmbii de sus ai loitrelor carului. ◊ Expr. A lega pe cineva în răscol = a pune (pe cineva) în obezi. 2. Ispol. II. (Pop.) Separare a oilor, toamna, la desfacerea stânii, pe fiecare proprietar în parte. ♦ (Concr.) Dispozitiv de scânduri folosit pentru a separa oile. – Din sl. raskolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscoli
RĂSCOLÍ, (I 1, II) răscolesc, (I 2) răscól, vb. IV. I. 1. Tranz. și intranz. A face dezordine căutând pe cineva sau ceva, a cerceta cu de-amănuntul; a scotoci. ♦ Tranz. A scormoni focul, jeraticul pentru a-l înviora. ♦ Tranz. A scurma, a râcâi pământul; p. ext. a ara. ♦ Tranz. A stârni praful, valurile etc. ♦ Tranz. A face să devină acut; a reactiva. ♦ Tranz. A tulbura. 2. Tranz. A face să se răzvrătească, să se revolte; a agita. II. Tranz. (Pop.) A desface toamna stâna, alegând oile după fiecare proprietar în parte. – Din sl. raskoliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscolire
RĂSCOLÍRE, răscoliri, s. f. Acțiunea de a răscoli și rezultatul ei. – V. răscoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscolit
RĂSCOLÍT, -Ă, răscoliți, -te, adj. 1. În dezordine, răvășit. 2. (Despre pământ) Scurmat, râcâit; (despre praf, valuri etc.) stârnit, spulberat. 3. Agitat, tulburat. – V. răscoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscolitor
RĂSCOLITÓR, -OÁRE, răscolitori, -oare, adj. Care trezește amintiri, emoții; tulburător. – Răscoli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscopt
RĂSCÓPT, -OÁPTĂ, răscopți, -oapte, adj. Copt mai mult decât trebuie; copt tare, bine. ◊ Ouă răscoapte = ouă fierte tari. ♦ Fig. (Peior. despre oameni) Matur, trecut de prima tinerețe. ♦ Încins de soare, ars. – V. răscoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscrăcăna
RĂSCRĂCĂNÁ vb. I v. răscrăcăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscrăcănat
RĂSCRĂCĂNÁT, -Ă, adj. v. răscrăcărat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscrăcăra
RĂSCRĂCĂRÁ, răscrácăr, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A(-și) desface, a(-și) îndepărta (în mod dizgrațios) unul de altul picioarele; a (se) crăcăna, a (se) crăci. [Var.: răscrăcăná, răscăcărá vb. I] – Pref. răs- + crăcăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscrăcărat
RĂSCRĂCĂRÁT, -Ă, răscrăcărați, -te, adj. (Pop.; despre picioare) Depărtat (în mod dizgrațios) unul de altul, în lături; (despre oameni) cu picioarele depărtate unul de altul; crăcănat, crăcit. [Var.: răscrăcănát, -ă, răscăcărát, -ă, adj.] – V. răscrăcăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscroi
RĂSCROÍ, răscroiesc, vb. IV. Tranz. A tăia un material de croitorie urmând linia gâtului sau a brațelor; p. gener. a croi un material după măsură. – Pref. răs- + croi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscroială
RĂSCROIÁLĂ, răscroieli, s. f. Acțiunea de a răscroi și rezultatul ei; tăietură adâncită în croiala unei haine, în special la mâneci și la gât; răscroitură. ♦ Bucată de material care cade când se răscroiește. [Pr.: -cro-ia-] – Răscroi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscroit
RĂSCROÍT, -Ă, răscroiți, -te, adj. Tăiat după forma corpului (în special la mâneci și la gât); p. gener. tăiat, croit. ♦ Fasonat^2, modelat. – V. răscroi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscroitură
RĂSCROITÚRĂ, răscroituri, s. f. Răscroială. [Pr.: -cro-i-] – Răscroi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscruce
RĂSCRÚCE, răscruci, s. f. 1. Loc unde se încrucișează sau de unde se separă două sau mai multe drumuri; răspântie. ◊ (Pop.) Răscrucile cerului = punctul de pe bolta cerească în care se află Soarele la amiază; zenit. ◊ Loc. adj. și adv. În răscruce = (care este) în formă de cruce; cruciș. 2. Fig. Moment hotărâtor în viața unui om, a unui popor etc.; cotitură. 3. Parte a carului de care se prind șleaurile. 4. Cruce de lemn care împarte o fereastră în mai multe despărțituri. 5. Parte a vârtelniței formată din două stinghii încrucișate de care sunt prinse fofezele; fofelniță. – Pref. răs- + cruce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscula
RĂSCULÁ, răscól, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ridica împotriva unei nedreptăți, a unei asupriri; a porni sau a face să pornească lupta, răscoala; a (se) răzvrăti. ♦ Fig. A (se) indigna, a (se) revolta. – Pref. răs- + scula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsculare
RĂSCULÁRE, răsculări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) răscula și rezultatul ei; răscoală. – V. răscula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsculat
RĂSCULÁT, -Ă, răsculați, -te, adj. (Adesea substantivat) Revoltat împotriva unei nedreptăți sau a unei oprimări. – V. răscula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsculător
RĂSCULĂTÓR, răsculători, s. m. (Înv.) Persoană care se răscoală sau care îndeamnă la răscoală; răzvrătit. – Răscula + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscumpăra
RĂSCUMPĂRÁ, răscumpăr, vb. I. Tranz. l. A plăti prețul unui lucru vândut sau amanetat, pentru a-l readuce în proprietatea sa. ♦ A cumpăra un obiect de la cineva care îl cumpărase la rândul său (oferind un suprapreț). 2. A elibera o persoană din captivitate, din robie în schimbul unei sume de bani. 3. A lichida o obligație bănească, a achita echivalentul unei sume datorate. 4. A compensa, printr-o realizare ulterioară, o acțiune (dăunătoare) săvârșită; (despre realizări) a constitui o compensație. ♦ Fig. A ispăși o greșeală făcută. – Pref. răs- + cumpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscumpărabil
RĂSCUMPĂRÁBIL, -Ă, răscumpărabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi răscumpărat. – Răscumpăra + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscumpărare
RĂSCUMPĂRÁRE, răscumpărări, s. f. Faptul de a răscumpăra. – V. răscumpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscumpărat
RĂSCUMPĂRÁT, -Ă, răscumpărați, -te, adj. 1. (Despre obiecte vândute sau amanetate) Readus în proprietate în urma achitării unei sume de bani. 2. (Despre persoane) Eliberat în schimbul unei sume de bani. – V. răscumpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răscunoscut
RĂSCUNOSCÚT, -Ă, răscunoscuți, -te, adj. Cunoscut de toată lumea, foarte cunoscut; arhicunoscut, notoriu. – Pref. răs- + cunoscut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăţ
RĂSFẮȚ, răsfățuri, s. n. 1. Faptul de a (se) răsfăța; mângâiere, alintare; (depr.) răzgâiere. 2. Desfătare, plăcere. 3. Huzur, belșug. – Din răsfăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăț
RĂSFẮȚ, răsfățuri, s. n. 1. Faptul de a (se) răsfăța; mângâiere, alintare; (depr.) răzgâiere. 2. Desfătare, plăcere. 3. Huzur, belșug. – Din răsfăța (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăţa
RĂSFĂȚÁ, răsfắț, vb. I. 1. Tranz. A înconjura pe cineva cu dragoste, cu tandrețe exagerată; a alinta; a răzgâia. ♦ Refl. A se purta ca un copil alintat, dezmierdat exagerat; a face fasoane, mofturi; a se răzgâia. 2. Tranz. și refl. A (se) înveseli, a (se) desfăta, a (se) delecta. 3. Refl. A ocupa un spațiu mare, a se întinde. – Pref. răs- + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăța
RĂSFĂȚÁ, răsfắț, vb. I. 1. Tranz. A înconjura pe cineva cu dragoste, cu tandrețe exagerată; a alinta; a răzgâia. ♦ Refl. A se purta ca un copil alintat, dezmierdat exagerat; a face fasoane, mofturi; a se răzgâia. 2. Tranz. și refl. A (se) înveseli, a (se) desfăta, a (se) delecta. 3. Refl. A ocupa un spațiu mare, a se întinde. – Pref. răs- + față.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăţare
RĂSFĂȚÁRE, răsfățări, s. f. Acțiunea de a (se) răsfăța și rezultatul ei. – V. răsfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfățare
RĂSFĂȚÁRE, răsfățări, s. f. Acțiunea de a (se) răsfăța și rezultatul ei. – V. răsfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăţat
RĂSFĂȚÁT, -Ă, răsfățați, -te, adj. 1. Dezmierdat, alintat în mod exagerat; capricios, cu toane; (depr.) răzgâiat. ♦ (Rar) Grațios, cochet. 2. Care huzurește, îmbuibat. – V. răsfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfățat
RĂSFĂȚÁT, -Ă, răsfățați, -te, adj. 1. Dezmierdat, alintat în mod exagerat; capricios, cu toane; (depr.) răzgâiat. ♦ (Rar) Grațios, cochet. 2. Care huzurește, îmbuibat. – V. răsfăța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfăţătură
RĂSFĂȚĂTÚRĂ, răsfățături, s. f. (Rar) Răsfăț (1). – Răsfăța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfățătură
RĂSFĂȚĂTÚRĂ, răsfățături, s. f. (Rar) Răsfăț (1). – Răsfăța + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfierbe
RĂSFIÉRBE, răsfiérb, vb. III. Tranz. A fierbe timp îndelungat; a fierbe mai mult decât e necesar. – Pref. răs- + fierbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfira
RĂSFIRÁ, răsfír, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) desface fir cu fir, a (se) separa, a (se) depărta între ele (firele părului, ale bărbii etc.) fără a strica întregul. 2. Refl. și tranz. A (se) împrăștia, a (se) întinde în diferite direcții; a (se) răzleți. 3. Tranz. A risipi, a împrăștia, a presăra. [Var.: resfirá vb. I] – Pref. răs- + fir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfirare
RĂSFIRÁRE, răsfirări, s. f. Acțiunea de a (se) răsfira și rezultatul ei. [Var.: resfiráre s. f.] – V. răsfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfirat
RĂSFIRÁT, -Ă, răsfirați, -te, adj. 1. (Despre păr, barbă etc.) Cu firele depărtate unele de altele (fără să fie încâlcite); rărit. 2. (Despre părți care compun un întreg) Depărtat unul de altul, așezat la distanță; (despre un întreg) ale cărui elemente componente sunt depărtate unul de altul; întins pe o suprafață mare. 3. Lipsit de consistență, împrăștiat, risipit, difuz. ♦ Fig. Nestatornic. [Var.: resfirát, -ă adj.] – V. răsfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfoi
RĂSFOÍ, răsfoiesc, vb. IV. Tranz. A întoarce foaie cu foaie o carte, un ziar etc., citind în fugă (și pe sărite); a frunzări. – Pref. răs- + foaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfoială
RĂSFOIÁLĂ, răsfoieli, s. f. Faptul de a răsfoi; răsfoire, frunzăreală. – Răsfoi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfoire
RĂSFOÍRE, răsfoiri, s. f. Acțiunea de a răsfoi și rezultatul ei; răsfoială, răsfoit, frunzăreală. – V. răsfoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfoit
RĂSFOÍT s. n. Faptul de a răsfoi; răsfoire, răsfoială, frunzăreală. – V. răsfoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfrânge
RĂSFRẤNGE, răsfrấng, vb. III. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) proiecta lumina asupra unui obiect, facând-o să se reflecte; (despre obiecte) a(-și) reflecta lumina proiectată asupra lor. ♦ A (se) refracta. ♦ Refl. (Despre sunete) A se întoarce sub formă de ecou; a se repeta. 2. Refl. A se face simțit, influențând, înrâurind, determinând...; a avea repercusiuni asupra cuiva sau a ceva. 3. Refl. și tranz. A (se) oglindi, a (se) reflecta, II. Tranz. și refl. (Despre țesături, părți de îmbrăcăminte etc.) A (se) întoarce în afară, a (se) desface, a (se) îndoi, a (se) plia. [Perf. s. răsfrănsei, part. răsfrânt] – Pref. răs- + frânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfrângere
RĂSFRẤNGERE, răsfrângeri, s. f. Acțiunea de a (se) răsfrânge și rezultatul ei. – V. răsfrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfrânt
RĂSFRẤNT, -Ă, răsfrânți, -te, adj. Îndoit, întors în afară. – V. răsfrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsfug
RĂSFÚG, s. n., s. m. (Pop.) 1. S. n. (Și în sintagma răsfug alb) Boală contagioasă a oilor și a caprelor, care se manifestă prin încetarea secreției lactate; agalactie. 2. S. n. Antrax. 3. S. m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu rămurele subțiri, verzi și aproape lipite de frunze și cu flori galbene, întrebuințată în medicina populară ca medicament împotriva răsfugului (1) (Chondrilla juncea). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsînţelege
RĂSÎNȚELÉGE, răsînțelég, vb. III. Tranz. A înțelege perfect, până în cele mai mici amănunte. – Pref. răs- + înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsînțelege
RĂSÎNȚELÉGE, răsînțelég, vb. III. Tranz. A înțelege perfect, până în cele mai mici amănunte. – Pref. răs- + înțelege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspas
RĂSPÁS, răspasuri, s. n. (Pop.) Răgaz. – Pref. răs- + pas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspăr
RĂSPẮR s. n. 1. (În loc. și expr.) În răspăr = a) împotriva direcției firești în care crește părul pe capul și pe corpul ființelor; b) împotriva direcției unui curs de apă sau a unui agent fizic în mișcare; c) potrivnic, ostil; echivoc. În răspărul... = în ciuda..., în pofida... A lua (pe cineva sau ceva) în răspăr = a) a-și bate joc (de cineva sau ceva), a lua în râs; b) a dojeni aspru, a brusca. (Rar) A-i merge în răspăr = a-i merge cuiva rău, a întâmpina greutăți. 2. (Rar) Răfuială. – Pref. răs- + păr^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspândi
RĂSPÂNDÍ, răspândesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre lumină, căldură etc.) A se împrăștia în toate părțile sub formă de unde, emanații, vapori etc.; a se degaja. ♦ Tranz. A transmite, a propaga lumină, căldură etc. 2. Refl. (Despre știri, vești, publicații) A se difuza, a deveni cunoscut. ♦ (Despre lichide) A se întinde pe o suprafață mare. 3. Refl. și tranz. (Despre ființe) A porni sau a determina să pornească în direcții diferite; a (se) răzleți, a (se) împrăștia. – Din sl. rasponditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspândire
RĂSPÂNDÍRE, răspândiri, s. f. Acțiunea de a (se) răspândi și rezultatul ei. – V. răspândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspândit
RĂSPÂNDÍT, -Ă, răspândiți, -te, adj. 1. Revărsat^2, împrăștiat, întins^2. 2. Cunoscut, frecvent, obișnuit. – V. răspândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspânditor
RĂSPÂNDITÓR, -OÁRE, răspânditori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care răspândește ceva; propagator, propagandist. 2. S. n. Mașină rutieră de lucru care servește la împrăștierea și aștemerea (uniformă a) materialelor necesare construcțiilor rutiere. – Răspândi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspântie
RĂSPẤNTIE, răspântii, s. f. Loc unde se încrucișează mai multe drumuri sau de unde se separă două sau mai multe drumuri; răscruce. ♦ Fig. Moment hotărâtor în viața cuiva. [Var.: (reg.) răspíntene s. f.] – Din sl. raspontije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspica
RĂSPICÁ, răspíc, vb. I. Tranz. (Înv.) 1. (Rar) A străbate, a despica. ♦ Fig. A analiza. 2. A rosti, a pronunța clar, lămurit, limpede. ♦ A explica cu claritate. – Pref. răs- + [des]pica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspicat
RĂSPICÁT, -Ă, răspicați, -te, adj. (Și adverbial; despre vorbe; p. ext. despre voce) Lămurit, deslușit, limpede; p. ext. hotărât, energic. ♦ (Despre gesturi, atitudini) Bine determinat, precis. – V. răspica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspintene
RĂSPÍNTENE s. f. v. răspântie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsplată
RĂSPLÁTĂ, răsplăți, s. f. Ceea ce se face sau se dă cu scopul de a recompensa pe cineva pentru o acțiune săvârșită; recompensă. ♦ (Rar) Acțiune prin care se pedepsește o faptă; pedeapsă primită de cineva pentru faptele săvârșite. – Din răsplăti (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsplămădi
RĂSPLĂMĂDÍ, răsplămădesc, vb. IV. Tranz. A plămădi din nou. – Pref. răs- + plămădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsplăti
RĂSPLĂTÍ, răsplătesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva o recompensă, o plată (materială sau morală) pentru ceea ce a făcut; a recompensa. ♦ A despăgubi. 2. (Rar) A plăti pentru altul, a ispăși. – Din bg. răzplatja, sb. rasplatiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsplătire
RĂSPLĂTÍRE, răsplătiri, s. f. Acțiunea de a răsplăti și rezultatul ei; recompensare, recompensă. – V. răsplăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspoimâine
RĂSPÓIMÂINE adv. În ziua care urmează după poimâine; a treia zi începând din ziua prezentă. – Pref. răs- + poimâine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspopi
RĂSPOPÍ, răspopesc, vb. IV. Tranz. A lua cuiva calitatea de preot; a caterisi. – Pref. răs- + popi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspopit
RĂSPOPÍT, răspopiți, adj. Scos din preoțime. – V. răspopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspunde
RĂSPÚNDE, răspúnd, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A da un răspuns la o întrebare sau la cuvintele adresate de cineva. ♦ Intranz. A face (în mod satisfăcător sau nesatisfăcător) dovada cunoștințelor sale în fața unui examinator. 2. Intranz. A reacționa prin vorbe, gesturi, atitudini la acțiuni, solicitări, provocări etc.; a replica, a riposta, a obiecta. ♦ A interveni într-o discuție (publică), combătând (oral sau în scris) teza cuiva. ♦ A scrie cuiva de la care s-a primit o scrisoare. 3. Intranz. A constitui o explicație la o întrebare. 4. Intranz. A da urmare unui apel; a da ascultare unei chemări, a se supune. ♦ A lămuri o problemă la cererea sau la sesizarea cuiva. 5. Intranz. Fig. A satisface. ♦ (Înv.) A se potrivi, a corespunde. 6. Intranz. A avea comunicație cu..., a străbate până la... ♦ (Despre senzații fizice sau psihice) A se face simțit, a se transmite; a răzbate, a răsuna. 7. Refl. (Înv.) A comunica cu cineva, a ține legătura cu o persoană sau cu un grup de persoane. 8. Intranz. A da socoteală, a fi responsabil, a-și lua răspunderea pentru faptele sale sau ale altcuiva, a garanta pentru cineva. 9. Tranz. (Înv.) A achita, a plăti o sumă de bani. [Prez. ind. și: (reg.) răspunz] – Lat. respondere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspundere
RĂSPÚNDERE, răspunderi, s. f. Faptul de a răspunde; obligația de a răspunde de îndeplinirea unei acțiuni, sarcini etc.; responsabilitate. ◊ Expr. A trage (sau a chema pe cineva) la răspundere = a obliga pe cineva să dea socoteală de faptele sale, a cere cuiva socoteală. A avea simț de răspundere sau simțul răspunderii = a fi conștient de însemnătatea sarcinilor asumate sau primite, a lucra cu râvnă și seriozitate pentru executarea lor. Pe răspunderea cuiva = pe garanția (morală sau materială a) cuiva. ♦ (Jur.) Consecință rezultată din neîndeplinirea unei obligații legale. – V. răspunde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspuns
RĂSPÚNS, răspunsuri, s. n. 1. Ceea ce se spune, se scrie, se comunică celui care întreabă ceva; cuvinte spuse, scrise sau transmise printr-un intermediar unei persoane care a întrebat ceva sau s-a adresat cuiva. ◊ Loc. vb. (Pop.) A da (sau a face) răspuns = a răspunde. ♦ Expunere, dovedire a cunoștințelor în fața unui examinator. ♦ Ripostă, replică. ♦ Soluție, dezlegare. 2. Știre, veste, informație. – Lat. responsum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răspuns
RĂSPÚNS, -Ă, răspunși, -se, adj. v. RĂSPUNDE. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răspunzător
RĂSPUNZĂTÓR, -OÁRE, răspunzători, -oare, adj. 1. Care răspunde pentru faptele sale sau ale altora, care poartă răspunderea; care trebuie tras la răspundere; responsabil. 2. (Înv.) Corespunzător. – Răspunde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsputere
RĂSPUTÉRE, răsputeri, s. f. (în loc. adv.) Din răsputeri sau (rar) din răsputere = din toate puterile, cu toate forțele. – Pref. răs- + putere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsşti
RĂSȘTÍ, răsștíu, vb. IV. Tranz. (Fam.) A ști sau a cunoaște foarte bine. – Pref. răs- + ști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsști
RĂSȘTÍ, răsștíu, vb. IV. Tranz. (Fam.) A ști sau a cunoaște foarte bine. – Pref. răs- + ști.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstav
RĂSTÁV, răstavuri, s. n. I. (Reg.) 1. Fâșie de pământ pe care se cultivă un singur fel de plante. 2. Fâșie de pământ între două rânduri de semănături. II. Șină de fier dințată, care servește la fixarea formelor tipografice în rame. [Var.: ristáv s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstălmăci
RĂSTĂLMĂCÍ, răstălmăcesc, vb. IV. Tranz. 1. A explica, a interpreta în mod eronat idei, cuvinte, texte; a explica greșit, a denatura (în mod voit) înțelesul. 2. (Rar) A transpune; a oglindi, a reflecta. – Pref. răs- + tălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstălmăcire
RĂSTĂLMĂCÍRE, răstălmăciri, s. f. Faptul de a răstălmăci; explicare, interpretare (falsă). – V. răstălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstălmăcit
RĂSTĂLMĂCÍT, -Ă, răstălmăciți, -te, adj. (Despre idei, cuvinte, texte) Explicat, interpretat în mod fals, tendențios; denaturat. – V. răstălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsteală
RĂSTEÁLĂ, răsteli, s. f. (Pop.) Vorbire aspră, pe ton ridicat și amenințător. – Răsti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsteu
RĂSTÉU s. n. v. resteu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsti
RĂSTÍ, răstesc, vb. IV. Refl. A se adresa cuiva pe un ton aspru, ridicat amenințător, a ridica glasul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstigni
RĂSTIGNÍ, răstignesc, vb. IV. Tranz. 1. A provoca moartea cuiva, pironindu-l pe o cruce; a crucifica. ♦ P. ext. A chinui, a tortura. 2. A întinde cuiva brațele în lături (pentru a-l imobiliza). ♦ Refl. A se întinde (în mod neglijent) cu mâinile și cu picioarele desfăcute. – Din sl. rastengnonti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstignire
RĂSTIGNÍRE, răstigniri, s. f. 1. Faptul de a răstigni; crucificare. 2. (Reg.) Cruce de dimensiuni mari, pusă la margine de drum. – V. răstigni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstignit
RĂSTIGNÍT, -Ă, răstigniți, -te, adj. Pironit (pe cruce), crucificat; p. ext. cu brațele desfăcute și întinse. – V. răstigni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstimp
RĂSTÍMP, răstimpuri, s. n. Durată (limitată) de timp; interval între două perioade sau între două momente diferite; timp. ◊ Loc. adv. În răstimpuri sau din răstimp în răstimp = din când în când, câteodată, uneori. Într-un răstimp = de la o vreme, la un moment dat. În răstimp = între timp. – Din sl. rastonpŭ (după timp).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstit
RĂSTÍT, -Ă, răstiți, -te, adj. (Despre modul de a vorbi al cuiva, despre ton, glas; adesea adverbial) (Adresat, exprimat) amenințător; aspru, tare. – V. răsti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstoacă
RĂSTOÁCĂ, răstoace, s. f. (Pop.) Loc, gârlă unde o apă este puțin adâncă. ♦ Braț al unui râu abătut din matca lui și secat pentru a putea prinde pește. – Din sl. *rastokŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstoarce
RĂSTOÁRCE, răstórc, vb. III. Tranz. (Reg.) A da cuiva înapoi și în cantitate mai mare cele primite. – Pref. răs- + [în]toarce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstoci
RĂSTOCÍ, răstocesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A abate cursul unei ape sau a scădea nivelul unei ape (până la secare) pe o anumită porțiune pentru a prinde pești (cu mâna). – Din sl. rastociti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răstocire
RĂSTOCÍRE, răstociri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a răstoci și rezultatul ei. – V. răstoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturna
RĂSTURNÁ, răstórn, vb. I. 1. Tranz. A scoate, a deplasa un corp din poziția lui normală, făcându-l să cadă într-o parte sau să ajungă cu susul în jos. ◊ Expr. A răsturna brazda = a tăia brazda cu plugul; p. ext. a ara. ♦ A întoarce (un recipient) cu fundul în sus pentru a face să cadă sau să curgă conținutul; a vărsa. ◊ Expr. A răsturna pe gât = a bea repede, pe nerăsuflate. 2. Tranz. A culca la pământ, a prăvăli, a doborî. ♦ Tranz. și refl. (Despre oameni) A face să cadă sau a cădea dintr-un scaun, dintr-un fotoliu etc. 3. Tranz. Fig. A înlătura dintr-o situație înaltă, a scoate dintr-un post de conducere, a da jos de la putere. ♦ A distruge o situație, o poziție, un plan, o concepție. 4. Refl. A sta sau a se așeza într-o poziție comodă, cu spatele sprijinit de ceva; p. ext. a se culca. – Pref. răs- + turna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturnare
RĂSTURNÁRE, răsturnări, s. f. Acțiunea de a (se) răsturna și rezultatul ei; doborâre. ♦ Fig. Înlăturare. – V. răsturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturnat
RĂSTURNÁT, -Ă, răsturnați, -te, adj. Care se află cu susul în jos, invers decât este normal. ♦ Culcat, doborât. ♦ Culcat pe spate în mod neglijent într-un scaun, fotoliu etc. – V. răsturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturnător
RĂSTURNĂTÓR, -OÁRE, răsturnători, -oare, adj., s. m., s. f., s. n. 1. Adj., s. m. (Persoană) care schimbă, care răstoarnă o situație, o stare de lucruri. 2. S. f. (Reg.) Cormană. 3. S. n. Dispozitiv folosit la laminoare pentru a executa operația de răsturnare pe o față și pe alta a blocurilor, a lingourilor, a tablelor etc. între două treceri (faze) succesive de laminare. ♦ Dispozitiv care servește la răsturnarea vagonetelor din mină, în scopul golirii acestora. – Răsturna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturniş
RĂSTURNÍȘ, răsturnișuri, s. n. (Reg.) Povârniș. – Răsturna + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsturniș
RĂSTURNÍȘ, răsturnișuri, s. n. (Reg.) Povârniș. – Răsturna + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuc
RĂSÚC, răsucuri, s. n. Unealtă de lemn asemănătoare cu fusul, cu un cârlig la capătul de jos, de care se leagă firul pentru a putea fi răsucit. – Din răsuci (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuceală
RĂSUCEÁLĂ, răsuceli, s. f. Răsucire; p. ext. rezultatul răsucirii. – Răsuci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuci
RĂSUCÍ, răsucesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz, A deforma un corp alungit, prin rotirea în sensuri opuse extremităților sale. ♦ A învârti un fir textil în jurul lui însuși și în aceeași direcție, pentru a-l face mai rezistent. ♦ A reuni două sau mai multe fire înfașurând unele în jurul altora. ♦ Tranz. A învârti capetele mustăților pentru a le da o anumită formă. 2. Tranz. și refl. A(-și) imprima o mișcare de rotație; a (se) roti, a (se) întoarce. ♦ Tranz. A mânui sabia, paloșul, pentru a lovi cu ele. 3. Refl. A se întoarce brusc pe loc, schimbându-și direcția, poziția; a se rostogoli. ◊ Expr. (Tranz.) A suci și a răsuci (pe cineva) = a hărțui (pe cineva) cu întrebări pentru a obține anumite răspunsuri, mărturisiri etc. 4. Tranz. și refl. A(-și) mișca o parte a corpului, schimbându-i poziția. ◊ Expr. (Tranz.) A răsuci capul cuiva = a scoate din minți, a zăpăci pe cineva. ♦ Tranz. A-și luxa o mână, un picior etc. ♦ Tranz. A întoarce gâtul unei păsări cu o mișcare violentă, pentru a-1 frânge. 5. Tranz. A învârti cu un gest mecanic un obiect ținut în mână. 6. Tranz. A strânge un obiect, dându-i forma unui sul. ♦ Spec. A înfășură cu mâna foița în care s-a pus tutun, pentru a face o țigară. 7. Tranz. A înfășură, a depăna un fir în jurul unui suport. – Pref. răs- + suci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsucire
RĂSUCÍRE, răsuciri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) răsuci și rezultatul ei; răsuceală. 2. Defect al pieselor de cherestea produs la uscare, care face ca suprafața lor să devină elicoidală. 3. (Bot.; în sintagma) Răsucirea frunzelor = boală virotică a cartofului, a tutunului și a pătlăgelelor roșii, manifestată prin îngălbenirea și răsucirea frunzelor și oprirea din dezvoltare a plantelor. – V. răsuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsucit
RĂSUCÍT, -Ă, răsuciți, -te, adj. Care a fost supus unei operații de răsucire (1). ♦ În formă de spirală. ♦ (Despre țigări) Făcut cu mâna prin înfășurarea tutunului într-o foiță. – V. răsuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsucitor
RĂSUCITÓR, -OÁRE, răsucitori, -oare, s. m. și f. Muncitor care răsucește firele într-o fabrică de textile sau de frânghii. – Răsuci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsucitură
RĂSUCITÚRĂ, răsucituri, s. f. Fiecare dintre întorsăturile, în formă de spirală, pe care le capătă firul prin răsucire (1). ♦ Fel, mod de a răsuci un fir. ♦ Cotitură a unui drum; întorsătură. – Răsuci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsufla
RĂSUFLÁ, răsuflu, vb. I. 1. Intranz. și tranz. (Pop.) A respira. 2. Intranz. A-și reveni după o emoție, după o grijă, o apăsare, după un efort fizic, a simți o ușurare după o stare de încordare. ♦ A face popas, a sta să se odihnească. ♦ A avea liniște, a nu se (mai) simți în primejdie, a se simți la adăpost. 3. Intranz. (Despre vase, recipiente, locuri închise) A comunica cu exteriorul, a străbate spre exterior, a lăsa să se scurgă încet fluidul pe care îl conține, printr-o gaură mică sau printr-o crăpătură; (despre conținutul unui vas) a țâșni, a se scurge prin crăpături. ♦ Refl. (Despre unele alimente sau băuturi) A-și pierde tăria, gustul datorită păstrării într- un vas prost închis sau în condiții proaste. 4. Intranz., tranz. și refl. (Pop.) A(-și) destăinui gândurile și sentimentele ascunse, apăsătoare, pentru a se liniști. ♦ Intranz. și tranz. (Despre gânduri sau planuri ascunse) A ajunge la urechile celor care nu ar fi trebuit să afle; a (se) difuza. – Pref. răs- + sufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflare
RĂSUFLÁRE, răsuflări, s. f. Acțiunea de a (se) răsufla și rezultatul ei; respirație, răsuflet, răsuflu. ◊ Loc. adj. și adv. Fără răsuflare = mort. ◊ Loc. adv. Dintr-o răsuflare = dintr-o dată, repede. ◊ Expr. A-și ține (sau a-și opri, a-și stăpâni) răsuflarea = a se sili să nu respire sau a respira ușor, fără zgomot. A i se curma (sau a i se opri, a-i pieri cuiva) răsuflarea = se zice când cineva este copleșit, sugrumat de o emoție puternică, de spaimă etc. A-și da răsuflarea = a muri. ♦ (Concr.) Aerul expirat din plămâni; suflu. ♦ Fig. Adiere ușoară. – V. răsufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflat
RĂSUFLÁT, -Ă, răsuflați, -te, adj. (Despre băuturi) Care și-a pierdut tăria, gustul datorită pătrunderii aerului sau păstrării în condiții proaste. ♦ Fig. (Fam.) învechit; arhicunoscut, banal. – V. răsufla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflător
RĂSUFLĂTÓR, -OÁRE, răsuflători, -oare, adj., s. f., s. n. 1. Adj. (Rar) Care înlesnește respirația. ◊ Compus: răsuflătoarea-pământului = ciupercă din familia Lycoperdacee, de culoare albă-gălbuie în perioada de tinerețe și cenușie la maturitate (Lycoperdon bovista). 2. S. f. Deschizătură (de aerisire) prin care un spațiu închis comunică cu exteriorul. 3. S. f. Canal de evacuare a aerului și a gazelor la turnarea metalului lichid în forme, servind la verificarea umplerii formei. 4. S. n. Tub de evacuare a gazelor de ardere dintr-un motor cu ardere internă. – Răsufla + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflătură
RĂSUFLĂTÚRĂ, răsuflături, s. f. (Rar) Fiecare respirație. – Răsufla + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflet
RĂSÚFLET, răsuflete, s. n. (Pop.) Răsuflare. ♦ Repaus scurt. – Răsufla + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuflu
RĂSÚFLU, răsufluri, s. n. (Pop.; și fig.) Răsuflare. ♦ (Înv.) Timp de odihnă; scurt repaus, răgaz. – Din răsufla (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuna
RĂSUNÁ, pers. 3 răsúnă, vb. I. Intranz. 1. A produce un sunet în mod repetat și prelung, a suna tare, a se auzi până departe (sau de departe). 2. A se umple de sunete puternice; a vui. 3. Fig. A da impresia că se mai aude, deși vibrațiile au încetat; a produce o rezonanță în sufletul cuiva, a avea ecou în inima cuiva. – Lat. resonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsunare
RĂSUNÁRE, răsunări, s. f. (Rar) Acțiunea de a răsuna și rezultatul ei; sunet; zgomot. – V. răsuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsunător
RĂSUNĂTÓR, -OÁRE, răsunători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care sună puternic și prelung; care se aude de (sau până) departe. ♦ (Despre spații) În care se împrăștie sau se concentrează zgomote, sunete. ♦ Fig. Care produce uimire, care impresionează puternic; care este de mare efect; extrem de mare. – Răsuna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsunet
RĂSÚNET, răsunete, s. n. 1. Sunet puternic (prelungit prin ecou); p. gener. sunet; zgomot. ♦ Ecou. ♦ Ton^2, timbru, rezonanță. 2. Fig. Impresie puternică pe care o face un lucru asupra oamenilor, interes profund și larg pe care îl deșteaptă un eveniment. – Răsuna + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsură
RĂSÚRĂ^1, răsuri, s. f. (Rar) Răzătură. – Ras^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsură
RĂSÚRĂ^2, răsuri, s. f. 1. (Bot.) Măceș. 2. (Entom.) Larvă de efemeră. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsură
RĂSURĂ^3, răsuri, s. f. Cotă adițională la dări, în Țările Române, în sec. XVIII-XIX, din care se făcea plata dregătorilor. – Cf. rade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsurei
RĂSURÉI s. m. pl. (Reg.) Flori cusute pe pânză în rânduri șerpuitoare. – Răsură^2 + Suf. -ei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răsuriu
RĂSURÍU, -ÍE, răsurii, adj. (Rar) De culoarea florii de răsură^2 (1); trandafiriu. – Răsură^2 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răszice
RĂSZÍCE, răszíc, vb. III. Intranz. (Rar) A repeta ceva de multe ori și în mod insistent; a insita. – Pref. răs- + zice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchia
RĂȘCHIÁ, rășchiez, vb. I. Tranz. A depăna firele toarse de pe fus sau de pe ghem pe rășchitor. [Pr.: -chi-a] – Lat. *rasclare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchia
RĂȘCHIÁ, rășchiez, vb. I. Tranz. A depăna firele toarse de pe fus sau de pe ghem pe rășchitor. [Pr.: -chi-a] – Lat. *rasclare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchiat
RĂȘCHIÁT^1, rășchiaturi, s. n. Rășchiere. [Pr.: -chi-at] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchiat
RĂȘCHIÁT^1, rășchiaturi, s. n. Rășchiere. [Pr.: -chi-at] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchiat
RĂȘCHIÁT^2, -Ă, rășchiați, -te, adj. (Despre fire textile) Depănat pe rășchitor. ♦ Împrăștiat. [Pr.: -chi-at. – Var.: răschiát, -ă adj.] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchiat
RĂȘCHIÁT^2, -Ă, rășchiați, -te, adj. (Despre fire textile) Depănat pe rășchitor. ♦ Împrăștiat. [Pr.: -chi-at. – Var.: răschiát, -ă adj.] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchiere
RĂȘCHIÉRE, rășchieri, s. f. Acțiunea de a rășchia și rezultatul ei; rășchiat^1. [Pr.: -chi-e-] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchiere
RĂȘCHIÉRE, rășchieri, s. f. Acțiunea de a rășchia și rezultatul ei; rășchiat^1. [Pr.: -chi-e-] – V. rășchia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchira
RĂȘCHIRÁ, rășchír, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) întinde în lături. 2. Tranz. și refl. A (se) răsfira, a (se) împrăștia. 3. Tranz. A rășchia. [Prez. ind. și: rășchirez. – Var.: răschirá vb. I] – Cf. răsfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchira
RĂȘCHIRÁ, rășchír, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) întinde în lături. 2. Tranz. și refl. A (se) răsfira, a (se) împrăștia. 3. Tranz. A rășchia. [Prez. ind. și: rășchirez. – Var.: răschirá vb. I] – Cf. răsfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchirare
RĂȘCHIRÁRE, rășchirări, s. f. Acțiunea de a (se) rășchira și rezultatul ei. – V. rășchira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchirare
RĂȘCHIRÁRE, rășchirări, s. f. Acțiunea de a (se) rășchira și rezultatul ei. – V. rășchira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchirat
RĂȘCHIRÁT, -Ă, rășchirați, -te, adj. Depărtat, întins în lături. ♦ Împrăștiat; răsfirat. ♦ Ramificat, rămuros. [Var.: răschirát, -ă adj.] – V. rășchira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchirat
RĂȘCHIRÁT, -Ă, rășchirați, -te, adj. Depărtat, întins în lături. ♦ Împrăștiat; răsfirat. ♦ Ramificat, rămuros. [Var.: răschirát, -ă adj.] – V. rășchira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşchitor
RĂȘCHITÓR, rășchitoare, s. n. Unealtă pe care se deapănă tortul, lâna de pe fuse sau de pe gheme pentru a le face scul sau jurubiță. [Var.: răschitór s. n.] – Rășchia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășchitor
RĂȘCHITÓR, rășchitoare, s. n. Unealtă pe care se deapănă tortul, lâna de pe fuse sau de pe gheme pentru a le face scul sau jurubiță. [Var.: răschitór s. n.] – Rășchia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşfet
RĂȘFÉT s. n. v. rușfet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășfet
RĂȘFÉT s. n. v. rușfet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşinar
RĂȘINÁR, rășinari, s. m. (Reg.) Persoană care se ocupă cu extracția sau cu vânzarea rășinei. – Rășină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășinar
RĂȘINÁR, rășinari, s. m. (Reg.) Persoană care se ocupă cu extracția sau cu vânzarea rășinei. – Rășină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşină
RĂȘÍNĂ, rășini, s. f. Nume generic dat unor substanțe lipicioase, inflamabile, secretate de diferite plante, mai ales conifere, sau produse pe cale sintetică. – Lat. resina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășină
RĂȘÍNĂ, rășini, s. f. Nume generic dat unor substanțe lipicioase, inflamabile, secretate de diferite plante, mai ales conifere, sau produse pe cale sintetică. – Lat. resina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşinărie
RĂȘINĂRÍE, rășinării, s. f. (Rar) Locul unde se produce sau se prelucrează rășina. – Rășină + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășinărie
RĂȘINĂRÍE, rășinării, s. f. (Rar) Locul unde se produce sau se prelucrează rășina. – Rășină + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşinos
RĂȘINÓS, -OÁSĂ, rășinoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre arbori) Care conține, care produce rășină. 2. S. f. pl. Denumire generică dată unor arbori sau arbuști ale căror organe conțin rășină și care formează singuri sau în asociații păduri întinse; conifere. 3. Adj. Care are aspectul și proprietățile rășinei; lipicios, cleios. – Rășină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășinos
RĂȘINÓS, -OÁSĂ, rășinoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre arbori) Care conține, care produce rășină. 2. S. f. pl. Denumire generică dată unor arbori sau arbuști ale căror organe conțin rășină și care formează singuri sau în asociații păduri întinse; conifere. 3. Adj. Care are aspectul și proprietățile rășinei; lipicios, cleios. – Rășină + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşlui
RĂȘLUÍ, rășluiesc, vb. IV. Tranz. 1. A smulge, a desprinde așchii, părți din ceva. ♦ A descoji, a decortica grăunțe, semințe etc. 2. Fig. A lua, a răpi (prin abuz sau prin violență) o parte din ceva. ♦ A risipi, a irosi, a prăpădi. 3. Fig. A distruge, a pustii, a rade de pe fața pământului (o așezare omenească). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășlui
RĂȘLUÍ, rășluiesc, vb. IV. Tranz. 1. A smulge, a desprinde așchii, părți din ceva. ♦ A descoji, a decortica grăunțe, semințe etc. 2. Fig. A lua, a răpi (prin abuz sau prin violență) o parte din ceva. ♦ A risipi, a irosi, a prăpădi. 3. Fig. A distruge, a pustii, a rade de pe fața pământului (o așezare omenească). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşluire
RĂȘLUÍRE, rășluiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a rășini și rezultatul ei. – V. rășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășluire
RĂȘLUÍRE, rășluiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a rășini și rezultatul ei. – V. rășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşluit
RĂȘLUÍT, -Ă, rășluiți, -te, adj. (Despre grăunțe, semințe etc.) Descojit^2, decorticat. – V. rășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășluit
RĂȘLUÍT, -Ă, rășluiți, -te, adj. (Despre grăunțe, semințe etc.) Descojit^2, decorticat. – V. rășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşpălui
RĂȘPĂLUÍ, rășpăluiesc, vb. IV. Tranz. A prelucra suprafețele corpurilor metalice sau nemetalice cu rașpelul; a pili, a răzui; p. ext. a zgâria. – Rașpel + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășpălui
RĂȘPĂLUÍ, rășpăluiesc, vb. IV. Tranz. A prelucra suprafețele corpurilor metalice sau nemetalice cu rașpelul; a pili, a răzui; p. ext. a zgâria. – Rașpel + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răşpăluire
RĂȘPĂLUÍRE, rășpăluiri, s. f. Acțiunea de a rășpălui și rezultatul ei. – V. rășpălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rășpăluire
RĂȘPĂLUÍRE, rășpăluiri, s. f. Acțiunea de a rășpălui și rezultatul ei. – V. rășpălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătăci
RĂTĂCÍ, rătăcesc, vb. IV. 1. Refl. A greși drumul, direcția, a nu mai ști unde se află. ♦ A se pierde de cineva; a se răzleți. ♦ Intranz. A umbla de ici-colo căutând drumul, încercând să iasă la liman, să se orienteze, să ajungă la țintă. 2. Intranz. A pribegi, a hoinări, a colinda. ♦ Refl. A se așeza într-un loc străin; a se aciua, a se pripăși. 3. Tranz. A nu mai ști unde a fost pus sau unde se găsește cineva sau ceva; a pierde. ♦ Refl. A ajunge, a se afla într-un loc unde nu se aștepta nimeni să se afle. – Lat. *erraticire (= *erraticare < erraticus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătăcire
RĂTĂCÍRE, rătăciri, s. f. Faptul de a (se) rătăci. ♦ Fig. Întunecare a minții, pierdere a facultăților mintale; nebunie. ♦ Fig. Greșeală, eroare. – V. rătăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătăcit
RĂTĂCÍT, -Ă, rătăciți, -te, adj. 1. Care a greșit drumul sau a pierdut direcția; dezorientat. ♦ Fig. Care greșește prin purtări, prin atitudine; cu mintea întunecată. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Care se uită în gol, fără o țintă precisă; care exprimă nedumerire, nesiguranță, tulburare, absență. 2. Care s-a pierdut, s-a înstrăinat de ai săi; răzlețit. – V. rătăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătăcitor
RĂTĂCITÓR, -OÁRE, rătăcitori, -oare, adj. Care rătăcește; care umblă din loc în loc fără odihnă. – Rătăci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătează
RĂTEÁZĂ s. f. v. rătez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătez
RĂTÉZ, răteze, s. n. (Pop.) închizătoare primitivă de lemn sau de oțel în formă de limbă, pentru uși, porți sau ferestre; zăvor. [Var.: răteáză s. f.] – Din ucr. retjaz, magh. retesz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătund
RĂTÚND, -Ă adj. v. rotund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătunji
RĂTUNJÍ vb. IV v. rotunji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătunzit
RĂTUNZÍT, -Ă adj. v. rotunjit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătuti
RĂTUTÍ, rătutesc, vb. IV. Refl. (Reg. și fam.) A-și pierde capul, a se zăpăci, a înnebuni. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătutire
RĂTUTÍRE s. f. (Reg. și fam.) Acțiunea de a se rătuti și rezultatul ei. – V. rătuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătutiş
RĂTUTÍȘ adv. (Reg.) De jur-împrejur. – Rătuti + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătutiș
RĂTUTÍȘ adv. (Reg.) De jur-împrejur. – Rătuti + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rătutit
RĂTUTÍT, -Ă, rătutiți, -te, adj. (Reg. și fam.) Zăpăcit, smintit, nebun. – V. rătuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţişoară
RĂȚIȘOÁRĂ, rățișoare, s. f. 1. (Zool.) Rățușcă. 2. (Entom.) Gen de insecte coleoptere lungi, brune-cenușii, cu rostrul lățit, asemănător cu ciocul de rață, care atacă porumbul, sfecla, ovăzul etc. (Tanymecus). 3. (Bot.; la pl.) Plantă erbacee perenă, cu rizom și frunze lungi, cu tulpina scurtă, cu flori mari, albe, galbene sau violacee (Iris pumila). – Rață + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățișoară
RĂȚIȘOÁRĂ, rățișoare, s. f. 1. (Zool.) Rățușcă. 2. (Entom.) Gen de insecte coleoptere lungi, brune-cenușii, cu rostrul lățit, asemănător cu ciocul de rață, care atacă porumbul, sfecla, ovăzul etc. (Tanymecus). 3. (Bot.; la pl.) Plantă erbacee perenă, cu rizom și frunze lungi, cu tulpina scurtă, cu flori mari, albe, galbene sau violacee (Iris pumila). – Rață + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţoi
RĂȚÓI^1, rățoi, s. m. Bărbătușul raței. ◊ Mustăți coada rățoiului = mustăți cu capetele răsucite în spirală. – Rață + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățoi
RĂȚÓI^1, rățoi, s. m. Bărbătușul raței. ◊ Mustăți coada rățoiului = mustăți cu capetele răsucite în spirală. – Rață + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţoi
RĂȚOÍ^2, rățoiesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se răsti la cineva, a amenința pe cineva. – Din rățoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățoi
RĂȚOÍ^2, rățoiesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se răsti la cineva, a amenința pe cineva. – Din rățoi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţoială
RĂȚOIÁLĂ, rățoieli, s. f. (Fam.) Faptul de a se rățoi^2; vorbă răstită, amenințătoare. [Pr.: -țo-ia-] – Rățoi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățoială
RĂȚOIÁLĂ, rățoieli, s. f. (Fam.) Faptul de a se rățoi^2; vorbă răstită, amenințătoare. [Pr.: -țo-ia-] – Rățoi^2 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţoiaş
RĂȚOIÁȘ, rățoiași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui rățoi^1. [Pr.: -țo-iaș] – Rățoi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățoiaș
RĂȚOIÁȘ, rățoiași, s. m. (Rar) Diminutiv al lui rățoi^1. [Pr.: -țo-iaș] – Rățoi^1 + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţucă
RĂȚÚCĂ, rățuci, s. f. (Rar) Rățușcă. – Rață + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățucă
RĂȚÚCĂ, rățuci, s. f. (Rar) Rățușcă. – Rață + suf. -ucă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răţuşcă
RĂȚÚȘCĂ, rățuște, s. f. 1. Diminutiv al lui rață; rățișoară, rățucă; pui de rață, boboc. 2. Joc de copii constând din aruncarea unei pietricele în apă în așa fel încât aceasta să facă mai multe sărituri la suprafața apei înainte de a se scufunda; p. restr. fiecare dintre aceste sărituri. – Rață + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rățușcă
RĂȚÚȘCĂ, rățuște, s. f. 1. Diminutiv al lui rață; rățișoară, rățucă; pui de rață, boboc. 2. Joc de copii constând din aruncarea unei pietricele în apă în așa fel încât aceasta să facă mai multe sărituri la suprafața apei înainte de a se scufunda; p. restr. fiecare dintre aceste sărituri. – Rață + suf. -ușcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rău
RĂU, REA, răi, rele, adj., s. n., adv. I. Adj. Care are însușiri negative; lipsit de calități pozitive. 1. (Adesea substantivat) Care face, în mod obișnuit, neplăceri altora. ◊ Expr. Poamă rea sau soi rău = persoană cu deprinderi urâte. Rău de mama focului = plin de răutate, foarte înrăit. ◊ Compuse: rea-voință s. f. = purtare sau atitudine neprietenoasă, ostilă față de cineva sau de ceva; lipsă de bunăvoință; rea-credință s. f. = atitudine incorectă, necinstită; perfidie. (Loc. adj. și adv.) De rea-credință = incorect, necinstit, rău intenționat. ♦ Care exprimă, care denotă răutate; care este contrar binelui. 2. Care nu-și îndeplinește îndatoririle morale și sociale legate de o anumită circumstanță, care nu e potrivit unui anumit lucru, unei anumite situații; necorespunzător, nepotrivit. ♦ (Despre copii) Neascultător, răsfățat, răzgâiat. 3. Neconform cu regulile moralei; în dezacord cu opinia publică. ♦ (Despre vorbe) Care supără, care jignește; p. ext. urât. 4. (Despre viață, trai etc.) Neliniștit, apăsător, chinuit. ◊ Expr. A duce casă rea (cu cineva) = a nu se înțelege, a trăi prost (cu cineva). A-și face sânge rău (sau inimă, voie rea) = a se necăji, a fi mâhnit. 5. (Despre vești) Care anunță un necaz, o supărare; neplăcut. II. Adj. Care nu are calitățile proprii destinației, menirii, rolului său. 1. Care nu este apt (pentru ceva), care nu e corespunzător unui anumit scop, unei anumite utilizări; care prezintă unele defecte, unele imperfecțiuni. ♦ (Fiz.; despre corpuri) Rău conducător de căldură (sau de electricitate) = prin care căldura (sau electricitatea) nu se transmite cu ușurință sau deloc. 2. (Despre organele corpului) Care nu funcționează normal; bolnav; (despre funcții fiziologice) care nu se desfașoară normal. 3. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Uzat, rupt, stricat. 4. (Despre băuturi) Neplăcut la gust, prost pregătit. 5. (Despre bani) Care nu are curs, ieșit din circulație; fals. III. Adj. (Despre meseriași, artiști etc.) Neîndemânatic, incapabil, nepriceput. IV. Adj. 1. Nesatisfacător; dăunător. ◊ Expr. A lua (cuiva ceva) în nume de rău = a atribui cuiva o intenție răuvoitoare, a interpreta eronat o observație, un sfat. 2. (Despre vreme) Urât; nefavorabil. 3. (În superstiții) Prevestitor de rele, care aduce nenorocire; nefast, nenorocos. V. Adv. 1. Așa cum nu trebuie; nepotrivit, greșit, cu defecte. ♦ Neconform cu realitatea; inexact, neprecis, incorect. 2. Neplăcut, supărător, nesatisfăcător. ◊ Expr. A-i fi (sau a-i merge) cuiva rău = a avea o viață grea, a trece prin momente grele; a nu-i prii. A sta rău = a nu avea cele necesare, a fi lipsit de confort, a fi sărac. A-i ședea rău (ceva) = a nu i se potrivi o haină, o atitudine etc.; a fi caraghios, ridicol. A-i fi (cuiva) rău sau a se simți rău = a fi sau a se simți bolnav. A i se face (sau a-i veni cuiva) rău = a simți deodată amețeală, dureri, senzație de greață etc.; a leșina. A-i face (cuiva) rău = a-i cauza (cuiva) neplăceri. A-i părea (cuiva) rău (de sau după ceva ori după cineva) = a regreta (ceva sau pe cineva). 3. Incomod, neconfortabil. 4. Neplăcut, dezagreabil. 5. Neconform cu părerile, cu gusturile cuiva. 6. Puternic, tare; foarte. VI. S. n. 1. Ceea ce aduce nemulțumire; neplăcere; pricină de nefericire; neajuns. ◊ Loc. adv. Cu părere de rău = cu regret. A rău = a nenorocire. ◊ Loc. prep. De răul (cuiva) = din cauza (răutății) cuiva. ◊ Expr. A vrea, a dori (cuiva) răul = a dori să i se întâmple cuiva lucruri neplăcute. Uita-te-ar relele!, formulă glumeață prin care se urează cuiva noroc și fericire. ♦ Boală, suferință. Rău de mare = stare de indispoziție generală care se manifestă la unii călători pe mare. Rău de munte (sau de altitudine) = stare de indispoziție generală cauzată de rarefierea aerului de pe înălțimi. 2. Ceea ce nu e recomandabil din punct de vedere moral. ◊ Expr. A vorbi de rău (pe cineva) = a ponegri (pe cineva). ♦ (La pl.) Pozne, nebunii copilărești. – Lat. reus „acuzat, vinovat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rău-platnic
RĂU-PLÁTNIC, -Ă, rău-platnici, -ce, adj., s. m. și f. (Persoană) care nu-și plătește datoriile (la timp). – Rău + platnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răufăcător
RĂUFĂCĂTÓR, -OÁRE, răufăcători, -oare, s. m. și f., adj. (Persoană) care face sau aduce (mult) rău altora, care contravine legilor morale și sociale; făcător de rele. – Rău + făcător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răuruscă
RĂURÚSCĂ s. f. v. lăuruscă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răutate
RĂUTÁTE, (2, 3) răutăți, s. f. 1. Caracteristică a omului rău, înclinare spre a face rău altora. ◊ Loc. adv. Cu răutate = în mod răutăcios; cu ironie usturătoare, malițios. 2. (Pop.; mai ales la pl.) Slăbiciune, păcat, defect. 3. (Concr.) Faptă rea. 4. Om rău. [Pr.: ră-u-] – Rău + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răutăcios
RĂUTĂCIÓS, -OÁSĂ, răutăcioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Plin de răutate; care, fără să aibă un fond rău, este înclinat să jignească, să facă mici răutăți. ♦ (Despre atitudini, gesturi, cuvinte) Care supără; jignitor. ♦ Care exprimă răutate. [Pr.: ră-u-] – Răutate + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răuvoitor
RĂUVOITÓR, -OÁRE, răuvoitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care vrea răul cuiva, care manifestă rea-voință, plin de rea-voință. – Rău + voitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvar
RĂVÁR, răvare, s. n. (Reg.) 1. Băț crestat cu care se frământă la stână urda sau cașul dospit. 2. Oală de lut cu fundul prevăzut cu găurele, folosită în bucătărie la strecuratul legumelor. 3. Ghiveci cu flori. – Et. nec. Cf. răvaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvaş
RĂVÁȘ, răvașe, s. n. (Pop.) Scrisoare, bilet. – Din magh. rovás „răboj”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvaș
RĂVÁȘ, răvașe, s. n. (Pop.) Scrisoare, bilet. – Din magh. rovás „răboj”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăşeală
RĂVĂȘEÁLĂ, răvășeli, s. f. Răvășire. – Răvăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvășeală
RĂVĂȘEÁLĂ, răvășeli, s. f. Răvășire. – Răvăși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăşel
RĂVĂȘÉL, răvășele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui răvaș. – Răvaș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvășel
RĂVĂȘÉL, răvășele, s. n. (Pop.) Diminutiv al lui răvaș. – Răvaș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăşi
RĂVĂȘÍ, răvășesc, vb. IV. Tranz. A face dezordine; a împrăștia, a răscoli. ♦ Fig. A tulbura; a dezorienta. – Cf. sb. r o v a š i t i.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăși
RĂVĂȘÍ, răvășesc, vb. IV. Tranz. A face dezordine; a împrăștia, a răscoli. ♦ Fig. A tulbura; a dezorienta. – Cf. sb. r o v a š i t i.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăşire
RĂVĂȘÍRE, răvășiri, s. f. Acțiunea de a răvăși și rezultatul ei; răvășeală. – V. răvăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvășire
RĂVĂȘÍRE, răvășiri, s. f. Acțiunea de a răvăși și rezultatul ei; răvășeală. – V. răvăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvăşit
RĂVĂȘÍT, -Ă, răvășiți, -te, adj. Care este în neorânduială; răscolit. ♦ Fig. Tulburat, dezorientat. – V. răvăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvășit
RĂVĂȘÍT, -Ă, răvășiți, -te, adj. Care este în neorânduială; răscolit. ♦ Fig. Tulburat, dezorientat. – V. răvăși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răvineală
RĂVINEÁLĂ s. f. v. reveneală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzălău
RĂZĂLẮU, răzălaie, s. n. (Reg.) Răzătoare. – Din magh. reszelö.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzălui
RĂZĂLUÍ, răzăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A răzui. – Din răzălău.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzăluială
RĂZĂLUIÁLĂ, răzăluieli, s. f. (Reg.) Răzuire. – Răzălui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzăluire
RĂZĂLUÍRE, răzăluiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a răzălui și rezultatul ei; răzăluială, răzuire. – V. răzălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzăluit
RĂZĂLUÍT, -Ă, răzăluiți, -te, adj. (Reg.) Răzuit. – V. răzălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzăşesc
RĂZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, răzășești, adj. (Înv.) Care aparține răzeșilor, privitor la răzeși, caracteristic răzeșilor; de răzeși. [Var.: răzeșésc, -eáscă adj.] – Răzeș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzășesc
RĂZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, răzășești, adj. (Înv.) Care aparține răzeșilor, privitor la răzeși, caracteristic răzeșilor; de răzeși. [Var.: răzeșésc, -eáscă adj.] – Răzeș + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzătoare
RĂZĂTOÁRE, răzători, s. f. 1. Obiect de forme și de dimensiuni diferite, folosit în bucătărie pentru ras legume, fructe, cașcaval etc.; răzuitoare. 2. Obiect de lemn sau de oțel, în formă de lamă, așezat la intrarea unei case, de care se șterge noroiul de pe încălțăminte. – Rade + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzătură
RĂZĂTÚRĂ, răzături, s. f. 1. Faptul de a (se) rade; bărbierit 2. Urmă lăsată pe un obiect după ce a fost ras; ștersătură făcută cu guma pe hârtie. 3. (În forma răzătură) Ceea ce rezultă din raderea unui obiect. [Var.: răsătúră s. f.] – Rade + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbate
RĂZBÁTE, răzbát, vb. III. 1. Intranz. A-și face, a-și croi drum prin..., a înainta cu greu, înlăturând obstacolele; a străbate, a pătrunde. 2. Intranz. A răzbi (2), a izbuti. 3. Intranz. A umbla în lung și în larg; a cutreiera, a colinda. 4. Tranz. (Despre stări, sentimente) A pune stăpânire cu putere pe cineva; a birui, a învinge, a copleși, a răzbi (4). – Pref. răz- + bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbatere
RĂZBÁTERE s. f. Acțiunea de a răzbate și rezultatul ei. – V. răzbate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbătător
RĂZBĂTĂTÓR, -OÁRE, răzbătători, -oare, adj. Care își face drum biruind obstacolele, care nu se dă bătut; tenace. – Răzbate + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbel
RĂZBÉL, răzbele, s. n. (Înv.) Război^1. [Var.: rezbél s. n.] – Din război^1 (refăcut după lat. bellum).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbi
RĂZBÍ, răzbesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și face drum, a străbate (anevoie), a trece peste piedici; a răzbate. 2. Intranz. A ajunge undeva înlăturând obstacolele. ♦ A izbuti, a reuși. ♦ (Despre sunete, zgomote etc.) A se face auzit, a ajunge până la... ♦ (Despre mirosuri) A se răspândi. 3. Tranz. A învinge, a înfrânge, a răpune. ◊ Expr. A răzbi (pe cineva) cu bătaia = a bate (pe cineva) foarte tare. 4. Tranz. (Despre stări fizice sau sufletești) A cuprinde, a birui, a copleși. 5. Tranz. și intranz. A termina, a prididi, a isprăvi. – Din sl. razbiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbici
RĂZBÍCI^1, răzbice, s. n. (Reg.) Bețișor sau cui cu care se scoate un lemn sau un cui înțepenit într-o gaură. – Răzbi + suf. -ici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbici
RĂZBICÍ^2, răzbicesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri, a perfora. ♦ A scoate ceva bătând. – Din răzbici^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbire
RĂZBÍRE s. f. Acțiunea de a răzbi și rezultatul ei. – V. răzbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbit
RĂZBÍT, -Ă, răzbiți, -te, adj. 1. (Despre piedici, obstacole etc.) Peste care s-a trecut, care a fost depășit (cu efort mare). 2. (Despre oameni) Care este biruit, copleșit de durere, de greutăți etc. – V. răzbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbitor
RĂZBITÓR, -OÁRE, răzbitori, -oare, adj. (Rar) Care răzbește; care străbate, care trece prin...; pătrunzător. – Răzbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

război
RĂZBÓI^1, războaie, s. n. Conflict armat (de durată) între două sau mai multe state, națiuni, grupuri umane, pentru realizarea unor interese economice și politice; răzbel. Război civil = luptă armată dusă în scopul cuceririi puterii, supremației politice într-un stat. Război mondial = luptă armată la care participă, direct sau indirect, numeroase state ale lumii. Război rece = stare de încordare, de tensiune în relațiile dintre unele state (în special dintre SUA și URSS după 1950). Război psihologic = stare de tensiune, de hărțuială nervoasă, psihică, inițiată și întreținută cu scopul de a zdruncina moralul forțelor adverse și de a demoraliza populația. Război total = luptă armată în care statul agresor folosește toate mijloacele de distrugere, nu numai împotriva forțelor armate, ci și împotriva întregii populații. Stare de război = beligeranță. ♦ Fig. Ceartă; neînțelegere, vrajbă, gâlceavă. – Din sl. razboj „ucidere, jaf”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

război
RĂZBÓI^2, războaie, s. n. 1. Mașină de lucru folosită pentru confecționarea țesăturilor din fibre textile. 2. Unealtă casnică de țesut; argea, stative. – Din bg., sb. razboj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

război
RĂZBOÍ^3, războiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Și fig.) A purta război^1, a se lupta, a se bate. – Din război^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războinic
RĂZBÓINIC, -Ă, războinici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Luptător, ostaș care ia parte la un război1. 2. Adj. Care ține de război^1, privitor la război^1, de război^1. 3. Adj. Căruia îi place lupta; bătăios. – Din sl. razbojnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războinicesc
RĂZBOINICÉSC, -EÁSCĂ, războinicești, adj. (Înv.) Războinic (2). – Războinic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războire
RĂZBOÍRE, războiri, s. f. Acțiunea de a se război^3 și rezultatul ei. – V. război^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războitor
RĂZBOITÓR, -OÁRE, războitori, -oare, adj. (Înv.) Care se războiește, care poartă război^1. [Pr.: -bo-i-] – Război^3 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războli
RĂZBOLÍ, războlesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi. – Din sl. razbolĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războlire
RĂZBOLÍRE s. f. (Pop.) Acțiunea de a se războli. – V. războli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

războlit
RĂZBOLÍT, -Ă, războliți, -te, adj. (Pop.) Bolnav, suferind. – V. războli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbubui
RĂZBUBUÍ, pers. 3 răzbubuie, vb. IV. Intranz. (Despre surse de zgomote, p. ext. despre locul în care se fac auzite zgomotele) A bubui tare, a detuna; a mugi, a clocoti. – Pref. răz- + bubui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbubuire
RĂZBUBUÍRE, răzbubuiri, s. f. Acțiunea de a răzbubui și rezultatul ei. – V. răzbubui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbubuit
RĂZBUBUÍT, -Ă, răzbubuiți, -te, adj. (Despre surse de zgomot) Care bubuie tare, care mugește, clocotește etc. – V. răzbubui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbucuros
RĂZBUCURÓS, -OÁSĂ, răzbucuroși, -oase, adj. (Rar) Foarte bucuros. – Pref. răz- + bucuros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbun
RĂZBÚN s. n. 1. (Înv.) Liniște, pace. 2. (Rar) Răzbunare. – Din răzbuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbuna
RĂZBUNÁ, răzbún, vb. I. 1. Refl. și intranz. A-și face singur dreptate, pedepsind pe cel de la care a suferit un rău, o nedreptate. ♦ A-și vărsa focul, mânia, necazul pe cineva. 2. Tranz. A da satisfacție cuiva care nu este în măsură să-și facă singur dreptate, pedepsind în numele lui pe cel de la care a suferit un rău. ♦ A răscumpăra (4). II. (Pop.) 1. Refl. (La pers. 3) A se face vreme bună, a se lumina, a se însenina. ♦ (Despre nori) A se împrăștia. 2. Tranz. (în expr.) A răzbuna (pe cineva) de inimă sau (refl.) a i se răzbuna (cuiva) inima = a (se) înveseli. – Pref. răz- + bun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbunare
RĂZBUNÁRE, răzbunări, s. f. Acțiunea de a (se) răzbuna și rezultatul ei. – V. răzbuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbunat
RĂZBUNÁT, -Ă, răzbunați, -te, adj. Căruia i s-a făcut dreptate, i s-a dat satisfacție (răufăcătorul fiind pedepsit); (despre fapte) pedepsit, plătit. – V. răzbuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbunător
RĂZBUNĂTÓR, -OÁRE, răzbunători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care se răzbună, care nu iartă răul ce i s-a făcut; vindicativ. – Răzbuna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbunic
RĂZBUNÍC, răzbunici, s. m. (Pop.) Străbunic. – Pref. răz- + bunic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzbunică
RĂZBUNÍCĂ, răzbunici, s. f. (Pop.) Străbunică. – Din răzbunic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzda
RĂZDÁ, răzdáu, vb. I.Tranz. (Rar) A da de mai multe ori, a da mereu; a da mai mult. – Pref. răz- + da.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeş
RĂZÉȘ, răzeși, s. m. (în Evul Mediu, în Moldova) Țăran liber, stăpân în devălmășie al pământului moștenit de la un străbun comun; moșnean; p. gener. țăran liber, posesor de pământ. ♦ Copărtaș de moșie. – Din magh. részes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeș
RĂZÉȘ, răzeși, s. m. (în Evul Mediu, în Moldova) Țăran liber, stăpân în devălmășie al pământului moștenit de la un străbun comun; moșnean; p. gener. țăran liber, posesor de pământ. ♦ Copărtaș de moșie. – Din magh. részes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeşesc
RĂZEȘÉSC, -EÁSCĂ adj. v. răzășesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeșesc
RĂZEȘÉSC, -EÁSCĂ adj. v. răzășesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeşie
RĂZEȘÍE, (1) răzeșii, s. f. (Înv.) 1. Proprietate a unui răzeș. 2. Stare socială a răzeșului. – Răzeș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeșie
RĂZEȘÍE, (1) răzeșii, s. f. (Înv.) 1. Proprietate a unui răzeș. 2. Stare socială a răzeșului. – Răzeș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeşime
RĂZEȘÍME s. f. (Înv.) Totalitatea răzeșilor, mulțime de răzeși. – Răzeș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeșime
RĂZEȘÍME s. f. (Înv.) Totalitatea răzeșilor, mulțime de răzeși. – Răzeș + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeşiţă
RĂZEȘÍȚĂ, răzeșițe, s. f. (În Evul Mediu, în Moldova) Țărancă liberă, proprietară de pământ; soție de răzeș. – Răzeș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzeșiță
RĂZEȘÍȚĂ, răzeșițe, s. f. (În Evul Mediu, în Moldova) Țărancă liberă, proprietară de pământ; soție de răzeș. – Răzeș + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgâia
RĂZGÂIÁ, răzgấi, vb. I. Tranz. A alinta peste măsură, a satisface capriciile cuiva; a răsfăța. [Var.: râzgâiá vb. I] – Din bg. razgaljam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgâială
RĂZGÂIÁLĂ, răzgâieli, s. f. Alintare excesivă; răsfăț. [Var.: râzgâiálă s. f.] – Răzgâia + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgâiat
RĂZGÂIÁT, -Ă, răzgâiați, -te, adj. Exagerat de alintat; prost crescut; răsfățat. ♦ Fig. (Rar) Desfătat, satisfăcut. [Var.: râzgâiát, -ă adj.] – V. răzgâia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgâiere
RĂZGÂIÉRE, răzgâieri, s. f. Acțiunea de a răzgâia și rezultatul ei. [Var.: râzgâiére s. f.] – V. răzgâia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgândi
RĂZGÂNDÍ, răzgândesc, vb. IV. Refl. 1. A-și schimba gândul, părerea sau hotărârea, a reveni asupra unei hotărâri luate. 2. (În legătură cu „a se gândi”) A reflecta bine, a chibzui îndelung. – Pref. răz- + gândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzgândire
RĂZGÂNDÍRE, răzgândiri, s. f. Faptul de a se răzgândi. – V. răzgândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzghina
RĂZGHINÁ, răzghín, vb. I. Refl. (Reg.; mai ales despre animale) A-și rupe picioarele, depărtându-le prea mult unul de altul; p. gener. a se rupe. – Pref. răz- + [îm]bina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzghinare
RĂZGHINÁRE, răzghinări, s. f. (Reg.) Acțiunea de a se răzghina și rezultatul ei. – V. răzghina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzghinat
RĂZGHINÁT, -Ă, răzghinați, -te, adj. (Reg.) Crăcănat. – V. răzghina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzima
RĂZIMÁ vb. I v. rezema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzimat
RĂZIMÁT, -Ă adj. v. rezemat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzimătoare
RĂZIMĂTOÁRE s. f. v. rezemătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzişoară
RĂZIȘOÁRĂ, răzișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui rază. – Rază + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzișoară
RĂZIȘOÁRĂ, răzișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui rază. – Rază + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzjudeca
RĂZJUDECÁ, răsjúdec, vb. I. Tranz. A supune în repetate rânduri judecății, a reflecta din nou sau în repetate rânduri asupra unei probleme. – Pref. răz- + judeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzjudecat
RĂZJUDECÁT, -Ă, răzjudecați, -te, adj. Judecat în repetate rânduri, supus din nou reflecției. – V. răzjudeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzleţ
RĂZLÉȚ, -EÁȚĂ, răzleți, -e, adj. 1. (Despre ființe) Care s-a depărtat de ceilalți, care a rămas singur. ♦ (Și adv.) Situat la distanță (unul de altul). ♦ (Despre sunete) Lipsit de legătură, de continuitate; izolat; sporadic. 2. Care rătăcește din loc în loc; pribeag, înstrăinat, hoinar. ♦ (Despre privire, ochi) Rătăcit, pierdut. – Din răzleți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzleț
RĂZLÉȚ, -EÁȚĂ, răzleți, -e, adj. 1. (Despre ființe) Care s-a depărtat de ceilalți, care a rămas singur. ♦ (Și adv.) Situat la distanță (unul de altul). ♦ (Despre sunete) Lipsit de legătură, de continuitate; izolat; sporadic. 2. Care rătăcește din loc în loc; pribeag, înstrăinat, hoinar. ♦ (Despre privire, ochi) Rătăcit, pierdut. – Din răzleți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzleţi
RĂZLEȚÍ, răzlețesc, vb. IV. 1. Refl. A se îndepărta de un grup, a pleca (de lângă...). 2. Refl. și tranz. A (se) răspândi în direcții diferite; a (se) împrăștia, a (se) risipi. – Probabil Pref. răz- + lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzleți
RĂZLEȚÍ, răzlețesc, vb. IV. 1. Refl. A se îndepărta de un grup, a pleca (de lângă...). 2. Refl. și tranz. A (se) răspândi în direcții diferite; a (se) împrăștia, a (se) risipi. – Probabil Pref. răz- + lăți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzleţire
RĂZLEȚÍRE, răzlețiri, s. f. Faptul de a se răzleți. – V. răzleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzlețire
RĂZLEȚÍRE, răzlețiri, s. f. Faptul de a se răzleți. – V. răzleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzlog
RĂZLÓG, răzlogi, s. m. (Reg.) Despicătură lungă din trunchiul unui copac, utilizată la facerea gardurilor. – Din sl. razlogŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzmeri
RĂZMERÍ, răzmeresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A alunga, a îndepărta. – Cf. răzmeriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzmeriţă
RẮZMERIȚĂ, răzmerițe, s. f. (Pop.) Răscoală, răzvrătire. [Var.: rắzmiriță, rézmeriță s. f.] – Din bg., sb. razmirica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzmeriță
RẮZMERIȚĂ, răzmerițe, s. f. (Pop.) Răscoală, răzvrătire. [Var.: rắzmiriță, rézmeriță s. f.] – Din bg., sb. razmirica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzmiriţă
RẮZMIRIȚĂ s. f. v. răzmeriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzmiriță
RẮZMIRIȚĂ s. f. v. răzmeriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răznepot
RĂZNEPÓT, răznepoți, s. m. (Pop.) Strănepot. – Pref. răz- + nepot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzni
RĂZNÍ, răznesc, vb. IV. Refl. (Pop.; despre vite) A se pierde, a se depărta de cârd sau de turmă; (despre oameni) a se despărți, a se izola de ai săi; a se înstrăina. – Din razna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzor
RĂZÓR^1, răzoare, s. n. 1. Fâșie îngustă de pământ nelucrat, servind drept hotar și potecă între două ogoare; hat. 2. Loc arat; ogor. 3. Strat de flori sau de legume în grădini; brazdă. 4. Cărăruie (într-o grădină). – Din bg. razor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzor
RĂZÓR^2, răzoare, s. n. 1. Arc de trăsură. 2. Drug de metal pentru străpungerea gheții în vederea pescuitului. – Din fr. ressort (prin apropiere de răzor^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzori
RĂZORÍ, răzoresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) mărgini, a (se) delimita, a (se) învecina. ♦ Tranz. Fig. A tivi, a chenărui. – Din răzor^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzui
RĂZUÍ, răzuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A îndepărta un strat subțire de pe suprafața unui lucru cu ajutorul unei unelte speciale. 2. A freca un corp de o unealtă sau cu o unealtă, pentru a obține un material mărunțit. – Rade + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuială
RĂZUIÁLĂ, răzuieli, s. f. Răzuire. [Pr.: -zu-ia-] – Răzui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuire
RĂZUÍRE, răzuiri, s. f. Acțiunea de a răzui și rezultatul ei; răzuială, răzăluială, răzăluire. – V. răzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuit
RĂZUÍT, -Ă, răzuiți, -te, adj. (Despre obiecte) De pe suprafața căruia s-a îndepărtat un strat subțire cu ajutorul unei unelte speciale. – V. răzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuitor
RĂZUITÓR, -OÁRE, (1) răzuitoare, s. n. (2, 3) răzuitori, s. f. 1. S. n. Unealtă folosită la răzuirea lemnului sau a unor piese de metal. 2. S.f Râzătoare. 3. S. f. Unealtă cu care se răzuiesc diferite obiecte (pentru a le curăța). ♦ Mașină cu care se îndepărtează radiculele de pe bobul de orez încolțit. ♦ Unealtă în formă de târnăcop mic sau de sapă cu care se curăță noroiul, gheața etc. adunate între șinele și contrașinele unui pasaj de nivel. [Pr.: -zu-i-] – Răzui + suf. -itor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuitură
RĂZUITÚRĂ, răzuituri, s. f. Faptul de a răzui; (concr.) ceea ce rămâne în urma răzuirii, rămășițe căzute în urma răzuirii. [Pr.: -zu-i-] – Răzui + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuş
RĂZÚȘ, răzușuri, s. n. 1. Unealtă cu care se rade ceea ce a rămas lipsit sau prins de ceva. 2. Daltă folosită în tâmplărie, dulgherie, rotărie etc., cu care se sapă în lemn. 3. Unealtă de plivit, formată dintr-un băț cu vârful de oțel. – Răzui + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzuș
RĂZÚȘ, răzușuri, s. n. 1. Unealtă cu care se rade ceea ce a rămas lipsit sau prins de ceva. 2. Daltă folosită în tâmplărie, dulgherie, rotărie etc., cu care se sapă în lemn. 3. Unealtă de plivit, formată dintr-un băț cu vârful de oțel. – Răzui + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvedire
RĂZVEDÍRE s. f. v. RĂZVEDI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

răzvidi
RĂZVIDÍ, răzvidesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face să priceapă, a lămuri, a desluși, a explica. – Din sb. razvideti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvidit
RĂZVIDÍT adv. (Rar) Clar, lămurit, deslușit; evident. – V. răzvidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvrăti
RĂZVRĂTÍ, răzvrătesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) răscula, a (se) revolta. ♦ Intranz. (Rar) A unelti, a complota (împotriva cuiva). – Din sl. razvratiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvrătire
RĂZVRĂTÍRE, răzvrătiri, s. f. Acțiunea de a (se) răzvrăti și rezultatul ei; răscoală, revoltă. – V. răzvrăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvrătit
RĂZVRĂTÍT, -Ă, răzvrătiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Răsculat, revoltat. – V. răzvrăti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

răzvrătitor
RĂZVRĂTITÓR, -OÁRE, răzvrătitori, -oare, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care răzvrătește, care ațâță la răscoală; instigator. – Răzvrăti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcă
RẤCĂ s. f. (Fam.) Ceartă, sfadă. ◊ Expr. A căuta (cuiva) râcă = a căuta (cuiva) ceartă, pricină. A se pune râcă (cu cineva) = a se împotrivi (cuiva) luându-se la ceartă. A purta (cuiva) râcă = a dușmăni pe cineva. – Din râcăi (înv. „a răcni” < sl.) (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcăluire
RÂCĂLUÍRE s. f. v. râcălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

râcăluit
RÂCĂLUÍT adj. v. râcălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

râcâi
RÂCÂÍ, rấcâi, vb. IV. Tranz. (Despre păsări sau animale) A scormoni, a scurma (pământul) cu ghearele sau cu labele; p. ext. (despre oameni) a zgâria ceva cu unghiile sau cu ajutorul unui instrument. ◊ Expr. A(-l) râcâi (pe cineva) la inimă = a-l chinui pe cineva gândul că trebuie să facă un lucru și nu l-a făcut sau că știe un lucru care interesează pe altul și nu-l spune. ♦ A îndepărta prin zgâriere un înveliș, un strat. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcâială
RÂCÂIÁLĂ, râcâieli, s. f. Râcâire, râcâit, râcâitură. [Pr.: -câ-ia-] – Râcâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcâire
RÂCÂÍRE, râcâiri, s. f. Acțiunea de a râcâi și rezultatul ei; râcâială, râcâit, râcâitură. – V. râcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcâit
RÂCÂÍT^1 s. n. Faptul de a râcâi; zgomotul produs prin râcâire. – V. râcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcâit
RÂCÂÍT^2, -Ă, râcâiți, -te, adj. 1. Care este scormonit, scurmat, zgâriat. 2. Îndepărtat prin zgâriere. – V. râcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râcâitură
RÂCÂITÚRĂ, râcâituri, s. f. Râcâire. [Pr.: -câ-i-] – Râcâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râde
RẤDE, râd, vb. III. Intranz. 1. A-și manifesta veselia sau satisfacția printr-o mișcare caracteristică a feței și a gurii, scoțând în același timp sunete specifice, succesive și nearticulate. ◊ Expr. A râde (sau, rar a-și râde) în barbă (sau pe sub mustață) = a râde reținut, pe ascuns. (Rar) A râde galben = a râde fals, silit (prefăcându-se că se bucură). A râde (cuiva) în nas (sau în față, în obraz) = a sfida pe cineva; a-și bate joc de cineva care este de față. 2. A se distra; a se amuza, a face haz de ceva. ♦ A fi mulțumit, vesel, fericit; a se bucura. ♦ (Cu determinări în dativ sau introduse prin prep. „la”) A arăta cuiva simpatie, surâzându-i. ♦ (Despre soartă, noroc) A-i fi cuiva favorabil, prielnic. 3. A-și bate joc de cineva sau de ceva; a face haz, a se amuza pe socoteala cuiva sau a ceva; a lua în râs. ◊ Expr. Râd (sau ar râde) și câinii (sau și curcile, ciorile) de cineva, se zice despre cineva care s-a făcut de rușine, s-a compromis. ♦ A nu ține seama de ceva; a nesocoti, a desconsidera, a disprețui. – Lat. ridere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râgâi
RÂGÂÍ, rấgâi, vb. IV. Intranz. A scoate pe gât un zgomot caracteristic, provocat de eliminarea gazelor din stomac. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râgâială
RÂGÂIÁLĂ, râgâieli, s. f. Faptul de a râgâi; zgomot produs de ieșirea pe gât a gazelor din stomac. [Pr.: -gâ-ia-] – Râgâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râgâitură
RÂGÂITÚRĂ, râgâituri, s. f. Râgâială. – Râgâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râie
RẤIE s. f. 1. (Pop.) Boală de piele la oameni și la animale, cauzată de un parazit și caracterizată prin leziuni ale pielii (localizate mai ales între degete) care produc mâncărime; scabie. ◊ Expr. Se ține ca râia de om, se zice despre cineva de care nu mai poți să scapi. 2. Fig. Epitet depreciativ pentru oameni și animale rele, care provoacă multe necazuri; pacoste, năpastă. 3. (În sintagma) Râia neagră a cartofului = boală a cartofului provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor excrescențe moi, negre-brune, pe părțile subterane ale plantei. [Pr.: râ-ie] – Lat. aranea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râios
RÂIÓS, -OÁSĂ, râioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Bolnav de râie (1). ◊ Expr. (Fam.; substantivat) A face pe râiosul = a fi mândru sau înfumurat fără motiv; a-și da aere. [Pr.: râ-ios] – Râie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râlă
RẤLĂ s. f. v. rână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râma
RÂMÁ, pers. 3 rấmă, vb. I. Intranz. (Despre porci) A scormoni pământul cu râtul. ◊ Expr. (Tranz.; pop.) A râma (un gând pe cineva) la inimă = a chinui (un gând) pe cineva. – Lat. rimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmă
RẤMĂ, râme, s. f. Vierme anelid cu corpul lung, de culoare roșcată, care trăiește în pământ sau pe sub pietre, hrănindu-se cu pământ bogat în resturi vegetale (Lumbricus terrestris). – Din râma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmător
RÂMĂTÓR, râmători, s. m. (Pop.) Porc. – Râma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmătură
RÂMĂTÚRĂ, râmături, s. f. Loc unde a râmat un porc; pământ scormonit de un porc. – Râma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmlean
RÂMLEÁN, râmleni, s. m. (Înv.) Roman^2. – Din sl. rimljaninŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmni
RÂMNÍ vb. IV v. râvni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmnic
RẤMNIC, râmnice, s. n. (Reg.) Heleșteu. – Din bg. râbnik, ucr. ribnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmnit
RÂMNÍT, -Ă adj. v. râvnit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râmnitor
RÂMNITÓR, -OÁRE adj. v. râvnitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rână
RẤNĂ s. f. Fiecare dintre cele două laturi ale corpului omenesc. ◊ Loc. adv. și (rar) adj. Într-o (sau pe o) rână = (culcat sau aplecat) pe o parte a trupului; (în legătură cu obiecte) înclinat într-o parte, strâmb. [Var.: (reg.) rấlă s. f.] – Lat. *rena (= renes).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncă
RẤNCĂ, rânci, s. f. (Pop.) 1. Vână de bou; p. ext. cravașă. 2. Inel (de răchită) cu care se leagă partea de sus a leucii de carâmbul de sus al loitrei unui car. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncăluire
RÂNCĂLUÍRE s. f. v. râncălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rânced
RẤNCED, -Ă, râncezi, -de, adj. (Despre materii grase) Cu gust și miros neplăcut din cauza alterării; care a suferit procesul de râncezire; râncezit. ♦ (Despre gust, miros) Caracteristic grăsimilor alterate. – Lat. rancidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncezeală
RÂNCEZEÁLĂ, râncezeli, s. f. Faptul de a (se) râncezi; gust sau miros de substanțe râncede. – Râncezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncezi
RÂNCEZÍ, pers. 3 râncezește, vb. IV. Intranz. și refl. (Despre materii grase) A deveni rânced prin descompunere parțială în contact cu aerul. – Din rânced.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncezire
RÂNCEZÍRE, rânceziri, s. f. Faptul de a (se) râncezi; alterare a grăsimilor. – V. râncezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncezit
RÂNCEZÍT, -Ă, rânceziți, -te, adj. Rânced. – V. râncezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânchez
RÂNCHÉZ, rânchezuri, s. n. (Rar) Rânchezat. – Din râncheza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râncheza
RÂNCHEZÁ, pers. 3 rânchează, vb. I. Intranz. (Despre cai) A necheza. – Lat. *rhonchizare (după necheza).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânchezat
RÂNCHEZÁT s. n. Faptul de a râncheza; rânchez, nechezat. – V. râncheza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rând
RÂND, rânduri, s. n. 1. Șir (drept, aliniat, ordonat) de lucruri sau de ființe. ◊ Loc. adv. De-a rândul = a) unul după altul, fără întrerupere, în șir, neîntrerupt, continuu, consecutiv; b) de la un capăt la altul; pretutindeni. Pe rând = a) unul după altul, succesiv; b) de la unul la altul. Pe rând sau rând pe rând, rânduri-rânduri = treptat(-treptat), unul după altul. În primul rând = înainte de toate, mai ales. ◊ Expr. A fi în primele rânduri = a) a ocupa un loc de frunte într-un șir; b) a fi în fruntea unei activități. ♦ Haină (încheiată) la două rânduri = haină bărbătească cu două șiruri de nasturi, unul pentru a încheia și unul ca garnitură. ♦ Fiecare dintre șirurile orizontale de cuvinte formând o linie dreaptă într-un text scris sau tipărit. ◊ Expr. A citi printre rânduri = a pricepe (sau a se strădui să priceapă) și ceea ce nu se spune explicit într-un text scris. ♦ Șir de obiecte suprapus altuia. ♦ (Rar) Cat, etaj. 2. Locul cuvenit cuiva sau ocupat de cineva într-un șir sau în cadrul unei activități; momentul indicat pentru o activitate. ◊ Loc. adv. La rând = unul după altul, potrivit ordinii stabilite sau momentului indicat. Cu rândul = cu schimbul; alternativ. De rând = de serviciu. ◊ Expr. A lua pe cineva la (sau după) rând = a se ocupa de cineva conform ordinii stabilite sau cuvenite. A ține (sau a păstra) rândul = a respecta locul stabilit sau ordinea stabilită. A ține cuiva rândul = a păstra un loc pentru cineva lângă sine, într-un șir. A intra la rând = a începe să acționeze la momentul potrivit, după ordinea stabilită, în urma altora. (A fi) în rând cu cineva (sau în rândul cuiva) = (a fi) în categoria cuiva, alături de cineva; (a fi) pe aceeași treaptă, la același nivel. A lăsa (sau a ceda) cuiva rândul = a se retrage dintr-un loc sau dintr-o activitate, pentru a permite altuia să ocupe locul sau să acționeze. A fi (sau a veni) rândul cuiva sau a veni rândul (pentru ceva) = a sosi momentul potrivit pentru a se face un lucru. La rândul meu (sau tău, lui etc.) = a) atunci când este momentul potrivit pentru mine (sau tine, el etc.); în urma altora într-un șir; b) din partea mea (sau a ta, a lui etc.). A nu-și da rând = a lucra de zor, a fi neobosit; a se îmbulzi la treabă sau la vorbă. (Pop.) A nu-și putea da rând cu cineva = a nu o putea scoate la capăt cu cineva. A da rând la... = a ține seama de... Fără (de) rând = fără chibzuință, fără seamăn. 3. Cantitate, grup, număr care urmează după alte grupuri de același fel. ♦ Grup de obiecte care formează un tot, o serie și care se folosesc deodată. ◊ Un rând de case = un corp de case. ♦ (Precedat de numerale sau de adjective) Dată, oară. 4. Grup de persoane (sau de obiecte) care formează un tot omogen. 5. (Înv.) Categorie socială. ◊ Loc. adv. De rând = a) din popor, fără rang; b) lipsit de strălucire; comun, obișnuit; vulgar. 6. Obicei, rânduială, fel (de a fi, de a trăi); rost. ◊ Expr. A ști rândul = a ști rânduiala, a cunoaște rostul, mersul treburilor. (Reg.) Cum e rândul? = cum stau lucrurile? A umbla de rândul cuiva = a avea grijă de cineva, a purta de grijă cuiva. – Din sl. rendŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândaş
RÂNDÁȘ, rândași, s. m. Om angajat pentru muncile obișnuite dintr-o gospodărie; servitor, slugă. – Rândui + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândaș
RÂNDÁȘ, rândași, s. m. Om angajat pentru muncile obișnuite dintr-o gospodărie; servitor, slugă. – Rândui + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândea
RÂNDEÁ s. f. v. rindea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândui
RÂNDUÍ, rânduiesc, vb. IV. Tranz. 1. A așeza într-o succesiune regulată, într-un șir, într-un șirag; p. ext. a dispune, a aranja într-un anumit fel; a face ordine. ♦ Refl. A urma unul după altul, a se succeda; a se afla, a fi situat sau așezat unul în urma altuia, într-o anumită ordine; a se înșirui. 2. A pune ordine într-un domeniu de activitate; a organiza. 3. A da cuiva o însărcinare sau o dispoziție; a decide, a hotărî, a porunci. ♦ A dispune, a fixa, a stabili; a destina. 4. (Înv.) A numi pe cineva într-o slujbă; a repartiza într-o funcție; a învesti, a numi. – Rând + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânduială
RÂNDUIÁLĂ, rânduieli, s. f. 1. Faptul de a rândui; fel de aranjare a lucrurilor în mod ordonat; p. ext. ordine. 2. Fel în care se desfășoară o acțiune, un sistem de organizare statornicit sau impus. ♦ Măsură, directivă, dispoziție, aranjament. 3. Ceremonial, forme statornicite; datină, obicei, regulă. 4. (În Evul Mediu, în Țara Românească și Moldova) Denumire generică pentru anumite dări în bani către domnie. [Pr.: -du-ia-] – Rândui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânduire
RÂNDUÍRE, rânduiri, s. f. Acțiunea de a (se) rândui și rezultatul ei. – V. rândui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânduleţ
RÂNDULÉȚ, rândulețe, s. n. Diminutiv al lui rând. – Rând + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânduleț
RÂNDULÉȚ, rândulețe, s. n. Diminutiv al lui rând. – Rând + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânduluire
RÂNDULUÍRE s. f. v. rândului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rânduluit
RÂNDULUÍT adj. v. rândului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rândunea
RÂNDUNEÁ, rândunele, s. f. Rândunică. – Lat. *hirundinella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândunel
RÂNDUNÉL, rândunei, s. m. Bărbătușul rândunicii. – Rândun[ea] + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rândunică
RÂNDUNÍCĂ, rândunici, s. f. 1. Pasăre călătoare insectivoră cu coada adânc bifurcată, cu pene albe-gălbui pe burtă și negre-albăstrui pe spate (Hirundo rustica). 2. Compus: rândunică-de-mare = pește marin care înoată pe fundul apei cu ajutorul înotătoarelor pectorale (Trigla lucerna). 3. Ultima dintre cele cinci pânze ale unui catarg, așezată în vârful acestuia. – Rândun[ea] + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râni
RÂNÍ, rânesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța un loc de stratul de murdărie depus. – Din bg. rina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjeală
RÂNJEÁLĂ, rânjeli, s. f. Rânjire. – Rânji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjet
RẤNJET, rânjete, s. n. Grimasă de batjocură, de răutate sau de prostie, care strâmbă figura cuiva și îi descoperă dinții; râs sau zâmbet răutăcios, sarcastic, prostesc; rânjitură, rânjire. ♦ Manifestare de furie sau de amenințare la unele animale, care constă mai ales din arătarea dinților. – Rânji + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânji
RÂNJÍ, rânjesc, vb. IV. Intranz. și (reg.) refl. 1. (Despre animale) A-și arăta amenințător dinții, a mârâi arătându-și dinții. 2. (Despre oameni) A-și arăta dinții într-o grimasă de răutate, de batjocură, de prostie etc. ♦ A râde silit, forțat, fără veselie. ♦ (Rar) A-și bate joc de cineva. – Din bg. rănža „a mârâi”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjire
RÂNJÍRE, rânjiri, s. f. Faptul de a (se) rânji; rânjet. – V. rânji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjit
RÂNJÍT, -Ă, rânjiți, -te, adj. Care rânjește (2) (întruna). – V. rânji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjitor
RÂNJITÓR, -OÁRE, rânjitori, -oare, adj. Care rânjește (2); batjocoritor. – Rânji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânjitură
RÂNJITÚRĂ, rânjituri, s. f. Rânjire; rânjet. – Rânji + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rântaş
RÂNTÁȘ, rântașuri, s. n. Sos făcut din făină (cu ceapă) prăjită în grăsime, pentru a fi adăugat la unele mâncăruri. – Din magh. rántás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rântaș
RÂNTÁȘ, rântașuri, s. n. Sos făcut din făină (cu ceapă) prăjită în grăsime, pentru a fi adăugat la unele mâncăruri. – Din magh. rántás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânză
RẤNZĂ, rânze, s. f. 1. (Pop.) Pipotă. 2. (Pop.) Stomac. ♦ (Reg.) Nume date unor boli de stomac. – Cf. alb. rrëndës „cheag”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rânzos
RÂNZÓS, -OÁSĂ, rânzoși, -oase, adj. (Pop.) Răutăcios, bosumflat, arțăgos; iute la mânie. – Rânză + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râpos
RÂPÓS, -OÁSĂ, râpoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Plin de râpe; cu coaste repezi, abrupte; abrupt, prăpăstios. – Râpă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râs
RÂS^1, râsuri, s. n. Acțiunea de a râde și rezultatul ei; manifestare a veseliei exprimată printr-o mișcare caracteristică a feței și a gurii, însoțită de un sunet specific, nearticulat; râset. ◊ Expr. De râs (sau de râsul lumii) = de ocară, de batjocură; ridicol. A lua (pe cineva) în râs = a-și bate joc (de cineva). A-și face râs de cineva (sau de ceva) = a-și bate joc de cineva sau de ceva. ♦ (Rar) Sunet în cascade, scos de unele păsări. – Lat. risus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râs
RÂS^2, râși, s. m. Specie de mamifer sălbatic, carnivor, din familia felinelor, mai mare decât pisica sălbatică, cu blana galbenă-roșcată (cu pete negre) și cu smocuri de păr pe urechi; linx (Lynx lynx). – Din sl. rysĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râset
RẤSET, râsete, s. n. Râs^1. – Râs^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşcov
RẤȘCOV, râșcovi, s. m. Ciupercă comestibilă cu pălăria de culoare portocalie-cărămizie și cu picior galben-portocaliu, care crește prin pădurile de fag și de brad și care secretă un latex (Lactarius deliciosus). – Cf. ucr. ryžok, ryžka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșcov
RẤȘCOV, râșcovi, s. m. Ciupercă comestibilă cu pălăria de culoare portocalie-cărămizie și cu picior galben-portocaliu, care crește prin pădurile de fag și de brad și care secretă un latex (Lactarius deliciosus). – Cf. ucr. ryžok, ryžka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşni
RÂȘNÍ, râșnesc, vb. IV. Tranz. A măcina cafea, piper, scorțișoară etc. cu râșnița (2). ♦ Fig. A fărâma, a zdrobi. – Din râșniță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșni
RÂȘNÍ, râșnesc, vb. IV. Tranz. A măcina cafea, piper, scorțișoară etc. cu râșnița (2). ♦ Fig. A fărâma, a zdrobi. – Din râșniță (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşnicioară
RÂȘNICIOÁRĂ, râșnicioare, s. f. Diminutiv al lui râșniță. – Râșniță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșnicioară
RÂȘNICIOÁRĂ, râșnicioare, s. f. Diminutiv al lui râșniță. – Râșniță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşnit
RÂȘNÍT s. n. Acțiunea de a râșni. – V. râșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșnit
RÂȘNÍT s. n. Acțiunea de a râșni. – V. râșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşniţar
RÂȘNIȚÁR, râșnițari, s. m. Persoană care macină sau fărâmă porumb, sare etc. cu râșnița (1). – Râșniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșnițar
RÂȘNIȚÁR, râșnițari, s. m. Persoană care macină sau fărâmă porumb, sare etc. cu râșnița (1). – Râșniță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşniţă
RẤȘNIȚĂ, râșnițe, s. f. 1. Mașină rudimentară de măcinat sare, porumb etc., compusă din două pietre suprapuse, dintre care cea de deasupra se învârtește cu ajutorul unui mâner. ◊ Expr. A ajunge de la moară la râșniță = a ajunge dintr-o situație bună într-una rea; a scăpăta. A-i umbla cuiva gura ca o râșniță = a vorbi foarte mult; a vorbi întruna; a nu mai tăcea din gură. ♦ Moară primitivă mișcată cu ajutorul animalelor de tracțiune. 2. Instrument de bucătărie cu care se macină boabele de cafea, de piper etc. – Din bg. răšnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșniță
RẤȘNIȚĂ, râșnițe, s. f. 1. Mașină rudimentară de măcinat sare, porumb etc., compusă din două pietre suprapuse, dintre care cea de deasupra se învârtește cu ajutorul unui mâner. ◊ Expr. A ajunge de la moară la râșniță = a ajunge dintr-o situație bună într-una rea; a scăpăta. A-i umbla cuiva gura ca o râșniță = a vorbi foarte mult; a vorbi întruna; a nu mai tăcea din gură. ♦ Moară primitivă mișcată cu ajutorul animalelor de tracțiune. 2. Instrument de bucătărie cu care se macină boabele de cafea, de piper etc. – Din bg. răšnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşnovean
RÂȘNOVEÁN, -Ă, râșnoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Râșnov. 2. Adj. Care aparține orașului Râșnov sau râșnovenilor (1), privitor la Râșnov ori la râșnoveni. – Râșnov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșnovean
RÂȘNOVEÁN, -Ă, râșnoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Râșnov. 2. Adj. Care aparține orașului Râșnov sau râșnovenilor (1), privitor la Râșnov ori la râșnoveni. – Râșnov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râşnoveancă
RÂȘNOVEÁNCĂ, râșnovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Râșnov. – Râșnovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râșnoveancă
RÂȘNOVEÁNCĂ, râșnovence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Râșnov. – Râșnovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rât
RÂT^1, râturi, s. n. Botul porcului. – Din sl. rŭtŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rât
RÂT^2, râturi, s. n. (Reg.) Șes de-a lungul unei ape curgătoare, pe care crește iarbă pentru cosit sau pentru pășunat. – Din magh. rét.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râtan
RÂTÁN, râtani, s. m. (Pop.) Porc. ♦ Epitet depreciativ adresat unei persoane prost crescute, lipsite de educație, de maniere. – Rât^1 + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râu
RÂU, râuri, s. n. 1. Apă curgătoare (permanentă) formată din unirea mai multor pâraie și care se varsă într-un fluviu, în alt râu, într-un lac etc. 2. P. anal. Cantitate mare de lichid care curge; torent, val. ♦ Fig. Șir, coloană, mulțime de oameni în mers. ◊ Expr. Râuri-râuri = în număr mare, fără sfârșit; potop. 3. (La pl.) Cusătură în linii șerpuitoare, care împodobește mânecile, de la altiță la manșetă, și piepții cămășilor de la costumul național. – Lat. rivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râuleţ
RÂULÉȚ, râulețe, s. n. Diminutiv al lui râu (1); râușor. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râuleț
RÂULÉȚ, râulețe, s. n. Diminutiv al lui râu (1); râușor. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râura
RÂURÁ, pers. 3 râurează, vb. I. 1. Intranz. A curge ca un râu (1). ♦ Fig. (Despre păr) A cădea în jos (pe spate); a undui. 2. Tranz. (Rar; despre râuri) A străbate un loc (alimentându-l cu apă). 3. Tranz. A împodobi o ie, o cămașă etc. cu râuri (3). [Pr.: râ-u-. – Var. (înv.) râurí vb. IV] – Din râu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râurat
RÂURÁT, -Ă, râurați, -te, adj. Împodobit, cusut cu râuri (3). [Pr.: râ-u-] – V. râura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râuri
RÂURÍ vb. IV v. râura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râuşor
RÂUȘÓR, râușoare, s. n. Râuleț. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râușor
RÂUȘÓR, râușoare, s. n. Râuleț. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râvnă
RẤVNĂ, râvne, s. f. 1. Imbold lăuntric puternic, pornire aprinsă spre ceva, însuflețire în muncă; sârguință, silință, zel. ♦ Ardoare, evlavie. 2. Dorință aprinsă pentru ceva; poftă. – Din râvni (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râvni
RÂVNÍ, râvnesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A simți un imbold puternic spre un lucru, a dori din toată inima, a jindui să ajungă la ceva, să posede ceva; a aspira, a năzui. ♦ A dori să-și însușească un lucru străin; a invidia. 2. Refl. (Rar) A se înflăcăra pentru cineva sau ceva. [Var.: (reg.) râmní vb. IV] – Din sl. rĭvĭnovati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râvnit
RÂVNÍT, -Ă, râvniți, -te, adj. Dorit, poftit, pizmuit. [Var.: (reg.) râmnít, -ă adj.] – V. râvni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râvnitor
RÂVNITÓR, -OÁRE, râvnitori, -oare, adj. Care tinde spre cineva sau spre ceva, care este plin de râvnă; însuflețit de o dorință, zelos. [Var.: (reg.) râmnitór, -oáre adj.] – Râvni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzăreţ
RÂZĂRÉȚ, -EÁȚĂ, râzăreți, -e, adj. Care râde mereu și de orice. – Râde + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzăreț
RÂZĂRÉȚ, -EÁȚĂ, râzăreți, -e, adj. Care râde mereu și de orice. – Râde + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzător
RÂZĂTÓR, -OÁRE, râzători, -oare, adj. (Rar) Care râde, care răspândește voie bună, veselie, bună dispoziție peste tot; vesel. – Râde + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzgâia
RÂZGÂIÁ vb. I v. răzgâia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzgâială
RÂZGÂIÁLĂ s. f. v. răzgâială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzgâiat
RÂZGÂIÁT, -Ă adj. v. răzgâiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râzgâiere
RÂZGÂIÉRE s. f. v. răzgâiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râznar
RÂZNÁR, râznari, s. m. (Reg.) Muncitor care lucrează la râznă. – Râznă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

râznă
RẤZNĂ, râzne, s. f. (Reg.) Vagonet cu care se transportă piatra și minereul de la locul de extracție până la gura unei mine. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

re
RE, re, s. m. (Muz.) 1. Una dintre cele șapte sunete muzicale ale gamei; nota corespunzătoare acestui sunet. 2. A treia coardă a unei viori. – Din fr. ré, it. re.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rea
Rea = Rhea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

reabilita
REABILITÁ, reabilitez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să-și recapete sau a-și recăpăta buna dispoziție, a(-și) restabili prestigiul știrbit. 2. Tranz. (Jur.) A reintegra pe cineva în drepturile pierdute (în urma unei condamnări sau a unei bănuieli false). [Pr.: re-a-] – Din fr. réhabiliter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabilitare
REABILITÁRE, reabilitări, s. f. Acțiunea de a (se) reabilita și rezultatul ei. ♦ (Jur.) încetare, în temeiul unei hotărâri judecătorești, a decăderilor, interdicțiilor și incapacităților care rezultau pentru o persoană dintr-o condamnare penală. [Pr.: re-a-] – V. reabilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabilitat
REABILITÁT, -Ă, reabilitați, -te, adj. Care a obținut reabilitarea. [Pr.: re-a-] – V. reabilita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabona
REABONÁ, reabonez, vb. I. Refl. A se abona din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + abona. Cf. fr. réabonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabonare
REABONÁRE, reabonări, s. f. Acțiunea de a se reabona și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reabona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaborda
REABORDÁ, reabordez, vb. I. Tranz. A aborda din nou o problemă pentru a o aprofunda, a o lămuri. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aborda (după fr. réaborder).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabordare
REABORDÁRE, reabordări, s. f. Acțiunea de a reaborda. [Pr.: re-a-] – V. reaborda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabordat
REABORDÁT, -Ă, reabordați, -te, adj. (Despre probleme, situații, teorii) Care a fost abordat din nou (pentru aprofundare). [Pr.: re-a-] – V. reaborda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reabsorbit
REABSORBÍT adj. v. UROBILINOGEN. Compus organic format în intestin prin reducerea bilirubinei, reabsorbit apoi numai în parte prin peretele intestinal și redat ficatului. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reaclimatiza
REACLIMATIZÁ, reaclimatizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aclimatiza din nou la anumite condiții. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aclimatiza (după engl. reacclimatize).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaclimatizare
REACLIMATIZÁRE, reaclimatizări, s. f. Acțiunea de a (se) reaclimatiza. [Pr.: re-a-] – V. reaclimatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaclimatizat
REACLIMATIZÁT, -Ă, reaclimatizați, -te, adj. Care a fost aclimatizat din nou la anumite condiții. [Pr.: re-a-] – V. reaclimatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacoperi
REACOPERÍ, reacópăr, vb. IV. Tranz. A acoperi ceva din nou, a acoperi ceva la loc (după ce a fost descoperit). [Pr.: re-a-] – Pref. re- + acoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacorda
REACORDÁ, (1) reacórd, (2) reacordez, vb. I. Tranz. 1. A acorda încă o dată îngăduință, favoare, avantaje cuiva. 2. A acorda din nou un instrument muzical dezacordat. [Pr.: re-a-] – Pref -re- + acorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacordare
REACORDÁRE, reacordări, s. f. Acțiunea de a reacorda. [Pr.: re-a-] – V. reacorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacordat
REACORDÁT, -Ă, reacordați, -te, adj. 1. Care a fost dat, acordat încă o dată. 2. (Despre instrumente muzicale dezacordate) Acordat din nou. [Pr.: re-a-] – V. reacorda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactant
REACTÁNT, reactanți, s. m. Fiecare dintre substanțele care iau parte la o reacție chimică. [Pr.: re-ac-] – Din engl. reactant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactanţă
REACTÁNȚĂ, reactanțe, s. f. 1. Mărime caracteristică circuitelor electrice care lucrează în flux de curent alternativ și care conțin ca elemente reactive bobine sau condensatoare. 2. Bobină electrică a cărei reactanță (1) este sensibilă. [Pr.: re-ac-] – Din engl. reactance, fr. réactance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactanță
REACTÁNȚĂ, reactanțe, s. f. 1. Mărime caracteristică circuitelor electrice care lucrează în flux de curent alternativ și care conțin ca elemente reactive bobine sau condensatoare. 2. Bobină electrică a cărei reactanță (1) este sensibilă. [Pr.: re-ac-] – Din engl. reactance, fr. réactance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactiv
REACTÍV, -Ă, reactivi, -e, adj., s. m. 1. Adj. Referitor la reactanță; (despre elemente de circuite) care realizează un transfer periodic de energie în circuit, introducând un defazaj între intensitatea curentului și tensiunea electrică. 2. S. m. Substanță chimică ce dă o reacție specifică în prezența unui anumit ion sau a unei grupe de ioni. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactiva
REACTIVÁ, reactivez, vb. I. Tranz. 1. A repune în activitate. ♦ Refl. A reintra în cadrele active ale armatei. ♦ Intranz. (Despre boli) A se declanșa din nou, după o vindecare aparentă; a recidiva. 2. (Chim., Fiz.) A reînnoi piesele și soluția unui element pentru a-i intensifica puterea de acțiune. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactivant
REACTIVÁNT, -Ă, reactivanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. Care reactivează. 2. S. m. Reactiv chimic folosit în industria extractivă pentru a da particulelor de minereu proprietatea de a pluti într-un lichid. [Pr.: re-ac-] – Reactiva + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactivare
REACTIVÁRE, reactivări, s. f. Acțiunea de a (se) reactiva și rezultatul ei. ♦ (Med.) Reactivarea serului = reapariția proprietăților active ale unui ser devenit inactiv, prin adăugare de ser proaspăt. [Pr.: re-ac-] – V. reactiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactivitate
REACTIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi reactiv; reacție la o excitație. ♦ (Fiz.) Mărime care caracterizează funcționarea unui reactor nuclear. ♦ (Chim.) Capacitate a unui atom, a unei molecule sau a unui radical de a participa la o reacție chimică. ♦ (Med.) Proprietate a unui țesut de a reacționa la un stimul oarecare. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactopropulsor
REACTOPROPULSÓR, reactopropulsoare, s. n. Reactor care are ca organ propulsor o elice antrenată de o turbină cu gaze alimentată de gazele evacuate din camera de combustie a reactorului. [Pr.: re-ac-] – Reacto[r] + propulsor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactor
REACTÓR, reactoare, s. n. 1. Aparat în care se execută o reacție chimică. 2. (În sintagma) Reactor nuclear = instalație complexă în care se realizează fisiunea nucleelor elementelor grele, printr-o reacție în lanț controlată, cu scopul de a permite utilizarea energiei degajate. 3. Aparat industrial sau de laborator în care se produce o reacție chimică. 4. Bobină electrică sau condensator electric folosite ca sisteme fizice care prezintă în principiu reactanța într-un circuit electric; bobină cu reactanță. 5. Motor termic în care se folosește transformarea energiei chimice a combustibilului în energia cinetică a jetului de fluid evacuat sub presiune în mediul ambiant, pentru a se obține propulsia unui vehicul, în sens opus ejecției fluidului. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactualiza
REACTUALIZÁ, reactualizez, vb. I. Tranz. A face să fie din nou actual, a readuce în actualitate. [Pr.: re-ac-tu-a-] – V. reactualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reactualizare
REACTUALIZÁRE, reactualizări, s. f. Acțiunea de a reactualiza și rezultatul ei. [Pr.: re-ac-tu-a-] – V. reactualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţie
REÁCȚIE, reacții, s. f. I. 1. Faptul de a reacționa; atitudine, manifestare ca răspuns la ceva. 2. (Psih.) Orice răspuns integral sau parțial al unui sistem psihic la o stimulare exterioară lui. 3. (Chim.) Fenomen de transformare a uneia sau a mai multor substanțe chimice sub acțiunea unor agenți fizici sau a altor substanțe chimice, în urma căruia se formează substanțe noi, cu proprietăți diferite de ale celor inițiale. 4. (Fiz.; în sintagma) Reacție nucleară v. nuclear. 5. (Fiz.; în forma reacțiune) Forță (sau cuplu de forțe) care se opune unei acțiuni, fiind egală și de sens contrar cu aceasta. ◊ (Astron.) Reacție gravitațională = modificare a direcției și a modulului vectorului de viteză caracteristice unei nave spațiale care trece prin apropierea unui corp ceresc, datorită câmpului gravitațional al acestuia. ♦ Derivarea unei puteri din circuitul de ieșire al unui amplificator de radio cu tuburi electronice și introducerea ei în circuitul lui de intrare. ◊ (Tehn.) Reacțiunea inclusului = totalitatea fenomenelor datorite câmpului magnetic produs de indus la funcționarea în sarcină a unei mașini electrice. II. (În forma reacțiune) Împotrivire politică și economică față de orice manifestare a progresului social; totalitatea acțiunilor care au ca scop restaurarea unui regim politic autoritar; p. ext. totalitatea forțelor reacționare. [Pr.: re-ac-. – Var.: reacțiúne s. f.] – Din fr. réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacție
REÁCȚIE, reacții, s. f. I. 1. Faptul de a reacționa; atitudine, manifestare ca răspuns la ceva. 2. (Psih.) Orice răspuns integral sau parțial al unui sistem psihic la o stimulare exterioară lui. 3. (Chim.) Fenomen de transformare a uneia sau a mai multor substanțe chimice sub acțiunea unor agenți fizici sau a altor substanțe chimice, în urma căruia se formează substanțe noi, cu proprietăți diferite de ale celor inițiale. 4. (Fiz.; în sintagma) Reacție nucleară v. nuclear. 5. (Fiz.; în forma reacțiune) Forță (sau cuplu de forțe) care se opune unei acțiuni, fiind egală și de sens contrar cu aceasta. ◊ (Astron.) Reacție gravitațională = modificare a direcției și a modulului vectorului de viteză caracteristice unei nave spațiale care trece prin apropierea unui corp ceresc, datorită câmpului gravitațional al acestuia. ♦ Derivarea unei puteri din circuitul de ieșire al unui amplificator de radio cu tuburi electronice și introducerea ei în circuitul lui de intrare. ◊ (Tehn.) Reacțiunea inclusului = totalitatea fenomenelor datorite câmpului magnetic produs de indus la funcționarea în sarcină a unei mașini electrice. II. (În forma reacțiune) Împotrivire politică și economică față de orice manifestare a progresului social; totalitatea acțiunilor care au ca scop restaurarea unui regim politic autoritar; p. ext. totalitatea forțelor reacționare. [Pr.: re-ac-. – Var.: reacțiúne s. f.] – Din fr. réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţiona
REACȚIONÁ, reacționez, vb. I. Intranz. A răspunde într-un anumit fel la o excitare sau la o acțiune din afară. ♦ A lua o atitudine față de o situație sau de o împrejurare; a replica; a riposta. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacționa
REACȚIONÁ, reacționez, vb. I. Intranz. A răspunde într-un anumit fel la o excitare sau la o acțiune din afară. ♦ A lua o atitudine față de o situație sau de o împrejurare; a replica; a riposta. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţional
REACȚIONÁL, -Ă, reacționali, -e, adj. Care ține de reacție, referitor la o reacție. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacțional
REACȚIONÁL, -Ă, reacționali, -e, adj. Care ține de reacție, referitor la o reacție. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţionar
REACȚIONÁR, -Ă, reacționari, -e, adj. Care aparține sau care este specific reacțiunii politice, care se referă la reacțiune; care este ostil față de progres; retrograd. ♦ (Substantivat) Adept al reacțiunii politice, persoană care are o atitudine ostilă față de ceea ce este înaintat, progresist și care luptă pentru menținerea sau reinstaurarea rânduielilor vechi, perimate. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacționar
REACȚIONÁR, -Ă, reacționari, -e, adj. Care aparține sau care este specific reacțiunii politice, care se referă la reacțiune; care este ostil față de progres; retrograd. ♦ (Substantivat) Adept al reacțiunii politice, persoană care are o atitudine ostilă față de ceea ce este înaintat, progresist și care luptă pentru menținerea sau reinstaurarea rânduielilor vechi, perimate. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţionarism
REACȚIONARÍSM s. n. Concepție politică reacționară; caracterul a ceea ce este reacționar; atitudine ostilă față de progres. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Reacționar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacționarism
REACȚIONARÍSM s. n. Concepție politică reacționară; caracterul a ceea ce este reacționar; atitudine ostilă față de progres. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Reacționar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacţiune
REACȚIÚNE s. f. v. reacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reacțiune
REACȚIÚNE s. f. v. reacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readapta
READAPTÁ, readaptez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) adapta din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + adapta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readaptare
READAPTÁRE, readaptări, s. f. Faptul de a (se) readapta. [Pr.: re-a-] – V. readapta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readmisie
READMÍSIE, readmisii, s. f. Nouă admisie; readmitere. [Pr.: re-ad-] – Din fr. réadmission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readmite
READMÍTE, readmít, vb. III. Tranz. A admite din nou, a reprimi. [Pr.: re-ad-] – Din fr. réadmettre (după admite).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readmitere
READMÍTERE, readmiteri, s. f. Acțiunea de a readmite și rezultatul ei; readmisie. [Pr.: re-ad-] – V. readmite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readmonesta
READMONESTÁ, readmonestez, vb, I. Tranz. A admonesta pentru noi abateri. [Pr.: re-ad-] – Pref. re- + admonesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readmonestare
READMONESTÁRE, readmonestări, s. f. Acțiunea de a readmonesta. [Pr.: re-ad-] – V. readmonesta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readormi
READORMÍ, readórm, vb. IV. Intranz. A adormi din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + adormi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readucător
READUCĂTÓR, readucătoare, s. n. Dispozitiv de restabilire totală sau parțială a condițiilor inițiale de funcționare ale unui sistem tehnic sau de readucere a unei mărimi la o valoare cuprinsă în intervalul de reglare pentru a se obține funcționarea stabilă a sistemului. [Pr.: re-a-] – Readuce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readuce
READÚCE, readúc, vb. III. Tranz. A aduce din nou la locul sau la starea de mai înainte. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readucere
READÚCERE, readuceri, s. f. Acțiunea de a readuce și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. readuce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

readuna
READUNÁ, readún, vb. I. Refl. și tranz. A (se) aduna din nou, a (se) strânge iarăși la un loc. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aduna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaerisi
REAERISÍ, reaerisesc, vb. IV. Tranz. A aerisi din nou o încăpere în care aerul e viciat, un obiect de îmbrăcăminte din care nu a ieșit mirosul neplăcut. [Pr.: re-a-e-] – Pref. re- + aerisi (după fr. réaérer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaerisire
REAERISÍRE, reaerisiri, s. f. Acțiunea de a reaerisi. [Pr.: re-a-e-] – V. reaerisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaerisit
REAERISÍT, -Ă, reaerisiți, -te, adj. (Despre încăperi, îmbrăcăminte etc.) Care a fost aerisit din nou. [Pr.: re-a-e-] – V. reaerisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reafirma
REAFIRMÁ, reafírm, vb. I. Tranz. A afirma ceva din nou. [Pr.: re-a-] – Din fr. réafirmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reafirmare
REAFIRMÁRE s. f. Acțiunea de a reafirma și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reafirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reafla
REAFLÁ, reáflu, vb. I. Tranz. (Rar) A afla din nou; a regăsi. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + afla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reagrava
REAGRAVÁ, pers. 3 reagravează, vb. I. Refl. A se agrava din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + agrava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reagravare
REAGRAVÁRE, reagravări, s. f. Faptul de a se reagrava. [Pr.: re-a-] – V. reagrava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reajusta
REAJUSTÁ, reajustez, vb. I. Tranz. A ajusta din nou (un lucru, o piesă etc.); a potrivi, a readapta (ceva) unei noi situații. [Pr.: re-a-] – Din fr. réajuster.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

real
REÁL^1, reali, s. m. Veche monedă spaniolă de argint, valorând 25 de centime. [Pr.: re-al] – Din sp., fr. réal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

real
REÁL^2, -Ă, reali, -e, adj. 1. Care are o existență obiectivă, independentă de conștiință sau de voință, care există în realitate; obiectiv, adevărat. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce există, ceea ce este real; realitate. 2. De netăgăduit; efectiv, indiscutabil, veritabil. 3. (În sintagmele) (Ec. pol.) Valoare reală = valoarea intrinsecă în aur a unei monede. (Jur.) Drept real = drept pe care o persoană îl exercită asupra unui lucru în mod direct și imediat. Secție reală sau învățământ real = secție a unui liceu ori învățământ în care se studiază cu precădere disciplinele exacte. Imagine reală = imagine a unui obiect obținută cu un instrument optic (și care poate fi prinsă pe un ecran, pe o peliculă). Număr real = număr care poate fi exprimat ca limită a unui șir convergent de numere raționale. [Pr.: re-al] – Din lat. realis, it. reale, germ. real, fr. réel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realege
REALÉGE, realég, vb. III. Tranz. A alege din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + alege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realegere
REALÉGERE, realegeri, s. f. Acțiunea de a realege și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realgar
REALGÁR s. n. Minereu constituit din sulfură naturală de arsen cristalizată în sistemul monoclinic, de culoare portocalie, având numeroase folosiri în vopselărie, extragerea arsenului, industria sticlei, în pirotehnie etc. [Pr.: re-al-] – Din fr. réalgar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realimenta
REALIMENTÁ, realimentez, vb. I. Tranz. A alimenta din nou, a reînnoi provizia de alimente, de combustibil, de muniții etc. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + alimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realimentare
REALIMENTÁRE, realimentări, s. f. Acțiunea de a realimenta și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realinia
REALINIÁ, realiniez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) alinia din nou. [Pr.: re-a-li-ni-a] - Pref. re- + alinia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realiniere
REALINIÉRE, realinieri, s. f. Acțiunea de a (se) realinia și rezultatul ei. [Pr.: re-a-li-ni-e-] – V. realinia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realipi
REALIPÍ, realipesc, vb. IV. Tranz. A alipi din nou, a alipi la loc. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + alipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realipire
REALIPÍRE, realipiri, s. f. Acțiunea de a realipi și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realism
REALÍSM s. n. Mișcare, curent, atitudine în creația sau teoria literară și artistică având ca principiu de bază reflectarea realității în datele ei esențiale, obiective, caracteristice. ♦ Concepție opusă, idealismului, potrivit căreia lucrurile: există independent de faptul că sunt percepute sau nu. ◊ Realism critic = doctrină care admite realitatea lumii înconjurătoare, dar susține că experiența senzorială depinde de mental. Realism socialist = doctrină estetică adoptată în URSS, care glorifica omul nou, constructor al socialismului. Realism naiv = doctrină după care experiența senzorială reprezintă calea de acces directă a subiectului la lucrurile lumii exterioare. Realism politic = atitudine întemeiată pe analiza și aprecierea atentă, multilaterală a fenomenelor și evenimentelor social-politice interne și internaționale, de luare în considerare a tendințelor de dezvoltare a realității. ♦ (În Evul Mediu) Concepție, opusă nominalismului, potrivit căreia universaliile au o existență substanțială reală independent de gândirea noastră. ♦ Atitudine a omului care are simțul realității; spirit practic. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realist
REALÍST, -Ă, realiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este bazat pe principiile realismului; specific realismului. ♦ Spec. (Despre scriitori, artiști etc.) Care aderă la realism, care reprezintă realismul în artă, în literatură. ♦ Care imită sau reproduce fidel realitatea. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Cu spirit practic, cu simțul realității. 2. S. m. și f. Adept al realismului. [Pr.: re-a-] – Din fr. réaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realitate
REALITÁTE, realități, s. f. Fapt, lucru real care există efectiv, stare de fapt; p. ext. adevăr. ◊ Loc. adv. În realitate = de fapt, efectiv, în adevăr. ♦ (Fil.; la sg.) Existență, tot ce există; (în opoziție cu posibilitate) Existență afectivă. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalité, lat. realitas, -atis, germ. Realität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realiza
REALIZÁ, realizez, vb. I. Tranz. 1. A aduce (ceva) la îndeplinire, a face să devină real; a atinge (un scop), a înfăptui. 2. Spec. A crea, a plăsmui (o operă de artă). ♦ Refl. (Despre o persoană, mai ales despre un artist) A se dezvolta pe deplin, a se desăvârși, a-și pune în valoare capacitatea de creație. 3. A obține, a dobândi, a câștiga (ceva); a încasa prețurile (la mărfurile vândute). 4. A-și face o idee precisă despre..., a reuși să înțeleagă, să pătrundă înțelesul unui lucru. [Pr.: re-a-] – Din fr. réaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realizabil
REALIZÁBIL, -Ă, realizabili, -e, adj. Care poate fi realizat, înfăptuit, pus în practică. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realizant
REALIZÁNT, -Ă, realizanți, s. m. (Mat.) Discriminant (2). [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realizare
REALIZÁRE, realizări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) realiza și rezultatul ei; îndeplinire, înfăptuire. 2. Lucru realizat. ♦ Creație. [Pr.: re-a-] – V. realiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realizat
REALIZÁT, -Ă, realizați, -te, adj. Înfăptuit, împlinit. ♦ (Despre o operă de artă) Reușit, valoros (din punct de vedere artistic). [Pr.: re-a-] – V. realiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realizator
REALIZATÓR, -OÁRE, realizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care realizează, care înfăptuiește ceva; înfăptuitor. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realmente
REALMÉNTE adv. În mod real, în adevăr; de fapt. [Pr.: re-al-] – Din it. realmente. Cf. fr. réellement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realtoi
REALTOÍ, realtoiesc, vb. IV. Tranz. A altoi^2 încă o dată o plantă la care primul altoi nu s-a prins. [Pr.: re-al-] – Pref. re- + altoi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

realtoit
REALTOÍT, -Ă, realtoiți, -te, adj. Care a fost altoit încă o dată. [Pr.: re-al-] – V. realtoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reambala
REAMBALÁ, reambalez, vb. I. Tranz. A ambala din nou. [Pr.: re-am-] – Pref. re- + ambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reambalare
REAMBALÁRE, reambalări, s. f. Acțiunea de a reambala și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reambala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reambulare
REAMBULÁRE, reambulări, s. f. Operație de actualizare a planurilor topografice, prin punerea de acord între teren și plan, cu toate modificările care au intervenit față de întocmirea inițială a planului. [Pr.: re-am-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamenajare
REAMENAJÁRE, reamenajări, s. f. Acțiunea de a reamenaja și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reamenaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamenajat
REAMENAJÁT, -Ă, reamenajați, -te, adj. Care a fost amenajat într-o formă nouă. [Pr.: re-a-] – V. reamenaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaminti
REAMINTÍ, reamintesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) aminti din nou, a rechema în minte. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aminti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamintire
REAMINTÍRE, reamintiri, s. f. Acțiunea de a(-și) reaminti și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reaminti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamplasa
REAMPLASÁ, reamplasez, vb. I. Tranz. A amplasa din nou în condiții modificate. [Pr.: re-am-] – Pref. re- + amplasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamplasare
REAMPLASÁRE, reamplasări, s. f. Acțiunea de a reamplasa și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reamplasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamplasat
REAMPLASÁT, -Ă, reamplasați, -te, adj. Care a fost amplasat din nou în condiții modificate. [Pr.: re-am-] – V. reamplasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamputa
REAMPUTÁ, reamputez, vb. I. Tranz. A amputa din nou un segment al aceluiași organ. [Pr.: re-am-] – Pref. re- + amputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamputare
REAMPUTÁRE, reamputări, s. f. Acțiunea de a reamputa și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reamputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reamputat
REAMPUTÁT, -Ă, reamputați, -te, adj. Care a fost amputat din nou. [Pr.: re-am-] – V. reamputa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanaliza
REANALIZÁ, reanalizez, vb. I. Tranz. A analiza din nou pentru a aprofunda o înțelegere sau pentru a corecta o eroare. [Pr.: -re-a-] – Pref. re- + analiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanalizare
REANALIZÁRE, reanalizări, s. f. Acțiunea de a reanaliza și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reanaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanalizat
REANALIZÁT, -Ă, reanalizați, -te, adj. Care a fost analizat din nou pentru a aprofunda o înțelegere sau pentru a corecta o eroare. [Pr.: re-a-] – V. reanaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanşa
REANCLANȘÁ, reanclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A realiza o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – Din fr. réenclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanșa
REANCLANȘÁ, reanclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A realiza o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – Din fr. réenclencher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanşare
REANCLANȘÁRE, reanclanșări, s. f. (În sintagma) Reanclanșare automată rapidă = restabilirea automată a alimentării unui circuit întrerupt automat în urma unui scurtcircuit. [Pr.: re-an-] – După fr. réenclenchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanșare
REANCLANȘÁRE, reanclanșări, s. f. (În sintagma) Reanclanșare automată rapidă = restabilirea automată a alimentării unui circuit întrerupt automat în urma unui scurtcircuit. [Pr.: re-an-] – După fr. réenclenchement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanşat
REANCLANȘÁT, -Ă, reanclanșați, -te, adj. (Tehn.) Care a suferit o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – V. reanclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanclanșat
REANCLANȘÁT, -Ă, reanclanșați, -te, adj. (Tehn.) Care a suferit o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – V. reanclanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reangaja
REANGAJÁ, reangajez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) angaja din nou. ♦ Refl. Spec. A se angaja în cadrele active ale armatei (după îndeplinirea stagiului militar obligatoriu). [Pr.: re-an-] – Din fr. réengager.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reangajare
REANGAJÁRE, reangajări, s. f. Acțiunea de a (se) reangaja și rezultatul ei. [Pr.: re-an-] – V. reangaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reangajat
REANGAJÁT, -Ă, reangajați, -te, adj. Angajat din nou. ♦ (Substantivat, m.; în vechea organizare a armatei) Subofițer. [Pr.: re-an-] – V. reangaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanima
REANIMÁ, reaním, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A readuce la viață, a restabili (prin diverse mijloace terapeutice) funcțiile vitale ale organismului; a reînsufleți, a da vigoare. [Pr.: re-a-. – Prez. ind. și: reanimez] – Pref. re- + anima (după fr. réanimer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanimare
REANIMÁRE, reanimări, s. f. Acțiunea de a reanima și rezultatul ei. ♦ Ansamblul măsurilor de urgență folosite în vederea restabilirii funcțiilor vitale ale organismului (circulația, respirația etc.) [Pr.: re-a-] – V. reanima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reanimator
REANIMATÓR, -OÁRE, reanimatori, -oare, s. m. și f. Medic specialist în reanimare. [Pr.: re-a-] – Din fr. réanimateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reapariţie
REAPARÍȚIE, reapariții, s. f. Faptul de a reapărea. [Pr.: re-a-] – Din fr. réapparition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reapariție
REAPARÍȚIE, reapariții, s. f. Faptul de a reapărea. [Pr.: re-a-] – Din fr. réapparition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reapărea
REAPĂREÁ, reapár, vb. II. Intranz. A apărea din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + apărea. Cf. fr. réapparaître.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaprinde
REAPRÍNDE, reaprínd, vb. III. Tranz. A aprinde din nou. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaprindere
REAPRÍNDERE, reaprinderi, s. f. Acțiunea de a reaprinde și rezultatul ei; fig. reluare, reîncepere. [Pr.: re-a-] – V. reaprinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaproviziona
REAPROVIZIONÁ, reaprovizionez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aproviziona din nou. [Pr.: re-a-pro-vi-zi-o-] – Pref. re- + aproviziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaprovizionare
REAPROVIZIONÁRE, reaprovizionări, s. f. Acțiunea de a (se) reaproviziona și rezultatul ei. [Pr.: re-a-pro-vi-zi-o-] – V. reaproviziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearanja
REARANJÁ, rearanjez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aranja din nou după alte criterii, în altă ordine, cu altă formă. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + aranja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearanjare
REARANJÁRE, rearanjări, s. f. Acțiunea de a (se) rearanja și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. rearanja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearanjat
REARANJÁT, -Ă, rearanjați, -te, adj. Care este aranjat din nou, după alte criterii, în altă ordine, cu altă formă. [Pr.: re-a-] – V. rearanja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearbitra
REARBITRÁ, rearbitrez, vb. I, Tranz. (Jur.) A soluționa din nou un litigiu arbitrai după desființarea de către organul de control competent, ca netemeinică sau nelegală, a primei hotărâri pronunțate în cauză. [Pr.: re-ar-] – Pref. re- + arbitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearbitrare
REARBITRÁRE, rearbitrări, s. f. Acțiunea de a rearbitra. [Pr.: re-ar-] – V. rearbitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rearginta
REARGINTÁ, reargintez, vb. I. Tranz. A arginta un obiect metalic de pe care s-a curățat stratul anterior de argint. [Pr.: re-ar-] – Pref. re- + arginta (după fr. réargenter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reargintare
REARGINTÁRE, reargintări, s. f. Acțiunea de a rearginta și rezultatul ei. [Pr.: re-ar-] – V. rearginta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reargintat
REARGINTÁT, -Ă, reargintați, -te, adj. Care a fost acoperit cu un strat de argint după ce stratul anterior s-a curățat. [Pr.: re-ar-] – V. rearginta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reasigura
REASIGURÁ, reasigur, vb. I. Tranz. și refl. A (se) asigura din nou, a reînnoi o asigurare. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + asigura (după fr. réassurer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reasigurare
REASIGURÁRE, reasigurări, s. f. Acțiunea de a (se) reasigura și rezultatul ei. ♦ Operație prin care o societate de asigurări se asigură ea însăși la o altă societate de asigurări (pentru a obține acoperire la o parte din riscuri). [Pr.: re-a-] – V. reasigura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reasilvia
Rea Silvia, fiica lui Numitor, regele cetății Alba Longa, și nepoata lui Amulius (v. și Amulius). Unindu-se într-ascuns cu zeul Mars, Rea-Silvia, care era vestală, zămislește doi gemeni: pe Romulus și pe Remus. Datorită acestui fapt, ea este aruncată în închisoare (unde moare, după o versiune, sau, după o alta) de unde e scoasă și eliberată mai tîrziu de către fiii ei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

reasocia
REASOCIÁ, reasociez, vb. L Tranz. și refl. A (se) asocia cu aceiași parteneri la o acțiune nouă sau repetată. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + asocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reasociat
REASOCIÁT, -Ă, reasociați, -te, adj. Care este asociat cu aceiași parteneri la o acțiune nouă sau repetată. [Pr.: re-a-] – V. reasocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reasociere
REASOCIÉRE, reasocieri, s. f. Acțiunea de a (se) reasocia și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reasocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaşeza
REAȘEZÁ, reașéz, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza din nou. ♦ Tranz. A stabili pe baze noi. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + așeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reașeza
REAȘEZÁ, reașéz, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza din nou. ♦ Tranz. A stabili pe baze noi. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + așeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaşezare
REAȘEZÁRE, reașezări, s. f. Acțiunea de a (se) reașeza și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reașezare
REAȘEZÁRE, reașezări, s. f. Acțiunea de a (se) reașeza și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaşezat
REAȘEZÁT, -Ă, reașezați, -te, adj. Care este așezat într-o nouă poziție. ♦ Care este stabilit pe baze noi. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reașezat
REAȘEZÁT, -Ă, reașezați, -te, adj. Care este așezat într-o nouă poziție. ♦ Care este stabilit pe baze noi. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reatribui
REATRIBUÍ, reatríbui, vb. IV. Tranz. A atribui din nou sau a atribui altcuiva decât înainte. [Pr.: re-a-] – Pref. re- + atribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reatribuire
REATRIBUÍRE, reatribuiri, s. f. Acțiunea de a reatribui și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reatribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaudia
REAUDIÁ, reaudiez, vb. I. Tranz. (Jur.) A audia din nou, a supune unui nou interogatoriu. [Pr.: re-a-u-di-a] – Pref. re- + audia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reaudiere
REAUDIÉRE, reaudieri, s. f. (Jur.) Faptul de a reaudia. [Pr.: re-a-u-di-e-] – V. reaudia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reavăn
REÁVĂN, -Ă, reveni, -e, adj. (Despre soluri) Care are suficientă umiditate pentru ca lucrările de cultură să se poată executa în condiții optime; p. ext. umed, jilav. ♦ Răcoros, proaspăt. – Cf. sl. ravĭnŭ „șes”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reazăm
REÁZĂM s. n. v. reazem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reazămă
REÁZĂMĂ formă verbală (poate incorectă) v. CLAMPĂ. (Reg.) Clanță. ♦ Limbă de metal care se reazămă pe clempuș pentru a închide ușa. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reazem
REÁZEM, reazeme, s. n. 1. Dispozitiv care asigură sprijinirea unui corp de un alt corp; obiect de care cineva sau ceva se poate sprijini; rezemătoare. ◊ (Mec.) Punct de reazem = punct fix în jurul căruia forța și rezistența tind să ajungă în echilibru. ♦ Parte a unui sistem tehnic prin care se face legătura între două corpuri și care impune anumite restricții deplasării relative a acestora. ♦ (Rar) Balustradă. 2. Fig. Sprijin, ajutor, ocrotire. 3. Fig. Cauza, motivarea unei acțiuni; motiv, temei. [Var.: rázăm, reázăm, reázim s. n.] – Din rezema (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reazim
REÁZIM s. n. v. reazem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebab
REBÁB, rebaburi, s. n. Instrument muzical cu două coarde, asemănător viorii, folosit de algerieni, tunisieni și marocani. – Din fr. rebab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebandaja
REBANDAJÁ, rebandajez, vb. I. Tranz. A înlocui bandajele roților unui vehicul feroviar. – Pref. re- + bandaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebandajare
REBANDAJÁRE, rebandajări, s. f. Acțiunea de a rebandaja și rezultatul ei. – V. rebandaja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebarbativ
REBARBATÍV, -Ă, rebarbativi, -e, adj. Cu aspect respingător, aspru, urât. ◊ Cuvânt rebarbativ = cuvânt neintegrabil într-o limbă. ♦ Care se împotrivește la ceva; refractar. – Din fr. rébarbatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebate
REBÁTE, rebát, vb. III. Tranz. și refl. A bate din nou la mașină un text corectat, amplificat etc. – Pref. re- + bate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebatere
REBÁTERE, rebateri, s. f. Acțiunea de a rebate. – V. rebate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebătut
REBĂTÚT, -Ă, rebătuți, -te, adj. (Despre texte) Care a fost bătut la mașină din nou (pentru corecturi, adăugiri etc.). – V. rebate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebec
REBÉC, rebecuri, s. n. Vechi instrument muzical în formă de lăută cu trei coarde, folosit de menestrelii medievali și introdus în Europa de arabi. – Din fr. rebec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebegeală
REBEGEÁLĂ s. f. Faptul de a (se) rebegi; starea celui rebegit. – Rebegi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebegi
REBEGÍ, rebegesc, vb. IV. Intranz. A amorți, a îngheța de frig; a se zgribuli de frig. ♦ Refl. A slăbi, a arăta rău. – Din magh. rebegni „a tremura”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebegit
REBEGÍT, -Ă, rebegiți, -te, adj. 1. Pătruns de frig, înghețat. 2. Stors de puteri, istovit, vlăguit. [Var.: (reg.) răbegít, -ă adj.] – V. rebegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebel
REBÉL, -Ă, rebeli, -e, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care participă la o rebeliune, care îndeamnă la o rebeliune; răzvrătit. ♦ Nesupus, recalcitrant. ♦ Care arată nesupunere, care exprimă revoltă. ♦ Fig. (Despre păr) Care nu se așază, nu stă pieptănat ♦ Fig. (Despre boli) Care are aspect acut, care cedează greu la tratamentul medical, care se vindecă greu. – Din fr. rebelle, lat. rebellis, germ. Rebelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebeliune
REBELIÚNE, rebeliuni, s. f. Răzvrătire, revoltă care constă în acte de violență sau de amenințare cu forța îndreptate împotriva organelor puterii de stat ale administrației de stat ori ale reprezentanților acestora cu scopul de a împiedica în orice mod exercițiul liber al mandatului sau funcției lor. [Pr.: -li-u-] – Din fr. rébellion, germ. Rebellion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebo
REBÓ, rebouri, s. n. Joc asemănător monoverbelor ilustrate, dar în care se folosesc numai desene. [Acc. și: rébo] – Din fr. rebot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebobina
REBOBINÁ, rebobinez, vb. I. Tranz. 1. A bobina din nou, a reface bobinajul unei mașini electrice. 2. (Cin.) A întoarce filmul, pentru a fi adus din nou la început, după rulare. – Din fr. rebobiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebobinare
REBOBINÁRE, rebobinări, s. f. Acțiunea de a rebobina și rezultatul ei. – V. rebobina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebord
REBÓRD, reborduri, s. n. (Tehn.) Margine proeminentă, ieșită în afară. – Din fr. rebord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reboteza
REBOTEZÁ, rebotez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) boteza încă o dată (într-o altă religie sau cu alt nume). – Pref. re- + boteza (după fr. rebaptiser).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebotezare
REBOTEZÁRE, rebotezări, s. f. Acțiunea de a (se) reboteza. – V. reboteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebotezat
REBOTEZÁT, -Ă, rebotezați, -te, adj. Care a fost botezat încă o dată (într-o altă religie sau cu alt nume). – V. reboteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebus
RÉBUS, rebusuri, s. n. Joc în care un cuvânt sau o frază sunt reprezentate printr-o combinație de figuri, litere sau semne pe baza cărora urmează să se reconstituie cuvântul sau fraza dată. ♦ Fig. Enigmă, șaradă. – Din fr. rebus, germ. Rebus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebusist
REBUSÍST, -Ă, rebusiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care creează sau rezolvă probleme de rebus. 2. Adj. Rebusistic. – Rebus + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebusistic
REBUSÍSTIC, -Ă, rebusistici, -ce, adj. De rebus; rebusist (2). – Rebusist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebut
REBÚT, rebuturi, s. n. Produs care nu corespunde condițiilor calitative stabilite prin standarde, norme interne, contracte etc. și care nu poate fi utilizat direct în scopul pentru care a fost realizat, reprezentând o pierdere economică. ◊ Rebut recuperabil = rebut care, printr-o remaniere, poate fi adus la calitatea stabilită. – Din fr. rebut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebuta
REBUTÁ, rebutez, vb. I. Tranz. A da, a trece (ceva) la rebut; a respinge un produs ca necorespunzător. – Din fr. rebuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebutare
REBUTÁRE, rebutări, s. f. Acțiunea de a rebuta și rezultatul ei; operație de stabilire a rebuturilor. – V. rebuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rebutat
REBUTÁT, -Ă, rebutați, -te, adj. Care este dat la rebut. – V. rebuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rec
REC, recuri, s. n. Bară fixă (pe care se fac exerciții de gimnastică). – Din germ. Reck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalcitrant
RECALCITRÁNT, -Ă, recalcitranți, -te, adj. Care se opune, care nu se lasă convins; încăpățânat, îndărătnic, nesupus. – Din fr. récalcitrant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalcitranţă
RECALCITRÁNȚĂ, recalcitranțe, s. f. Faptul de a fi recalcitrant; încăpățânare, nesupunere. – Din fr. récalcitrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalcitranță
RECALCITRÁNȚĂ, recalcitranțe, s. f. Faptul de a fi recalcitrant; încăpățânare, nesupunere. – Din fr. récalcitrance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalcula
RECALCULÁ, recalculez, vb. I. Tranz. A calcula din nou, a stabili ceva pe baza unor noi calcule (adesea pornind de la alte date). – Din fr. récalculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalculare
RECALCULÁRE, recalculări, s. f. Acțiunea de a recalcula și rezultatul ei. – V. recalcula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalescenţă
RECALESCÉNȚĂ s. f. Creștere spontană a temperaturii unui metal în curs de răcire, care se manifestă vizibil printr-o licărire a metalului. – Din fr. recalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalescență
RECALESCÉNȚĂ s. f. Creștere spontană a temperaturii unui metal în curs de răcire, care se manifestă vizibil printr-o licărire a metalului. – Din fr. recalescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalibra
RECALIBRÁ, recalibrez, vb. I. Tranz. A calibra din nou (o piesă, o armă, o țeavă etc.) – Pref. re- + calibra. Cf. fr. recalibrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalibrare
RECALIBRÁRE, recalibrări, s. f. Acțiunea de a recalibra și rezultatul ei; operație prin care se realizează cu precizie piese identice și care se pot schimba între ele, dar cu dimensiuni diferite de cele obținute la calibrarea inițială. – V. recalibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalifica
RECALIFICÁ, recalífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pregăti, a (se) instrui în vederea unei noi calificări profesionale; a da sau a obține o nouă calificare. – Pref. re- + califica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recalificare
RECALIFICÁRE, recalificări, s. f. 1. Pregătire, instruire în vederea obținerii unei noi calificări profesionale, a unei noi meserii; calificare nou dobândită. 2. Probă suplimentară pe care o susține o persoană sau o echipă (care a ratat calificarea în prima tentativă făcută) pentru a se putea califica mai departe într-o competiție sportivă. – V. recalifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recapitalizare
RECAPITALIZÁRE s. f. v. recapitaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recapitalizat
RECAPITALIZÁT adj. v. recapitaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recapitula
RECAPITULÁ, recapitulez, vb. I. Tranz. A parcurge din nou o lucrare, o expunere etc., insistând asupra punctelor esențiale; a relua o expunere, o lucrare; p. ext. a sintetiza, a rezuma. ♦ A revedea, a trece în revistă, a readuce în memorie, a repeta (o lecție, o materie de învățat etc.). – Din fr. récapituler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recapitulare
RECAPITULÁRE, recapitulări, s. f. Acțiunea de a recapitula și rezultatul ei. ♦ Operație de revedere sistematică a materiei parcurse într-o anumită perioadă de învățământ. – V. recapitula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recapitulativ
RECAPITULATÍV, -Ă, recapitulativi, -e, adj. Care recapitulează, care are rolul de a recapitula; p. ext. rezumativ. – Din fr. récapitulatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recapituluire
RECAPITULUÍRE s. f. v. recapitului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recapituluit
RECAPITULUÍT adj. v. recapitului. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recarbura
RECARBURÁ, recarburez, vb. I. Tranz. A mări procentul în carbon al unui oțel care în timpul elaborării a pierdut carbon sub limita prescrisă. – Din fr. recarburer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recarburare
RECARBURÁRE, recarburări, s. f. Acțiunea de a recarbura și rezultatul ei. – V. recarbura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recădea
RECĂDEÁ, recád, vb. II. Intranz. 1. A cădea, a se prăbuși din nou. 2. A se lăsa din nou în jos, a reveni la nivelul sau la starea normală; a cădea la loc. – Pref. re- + cădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recădere
RECĂDÉRE, recăderi, s. f. Acțiunea de a recădea și rezultatul ei. ♦ (Med.; înv.) Recidivă. – V. recădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recăpăta
RECĂPĂTÁ, recápăt, vb. I. Tranz. A căpăta din nou; a redobândi, a recâștiga. – Pref. re- + căpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recăpătare
RECĂPĂTÁRE, recăpătări, s. f. Acțiunea de a recăpăta și rezultatul ei. – V. recăpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recăsători
RECĂSĂTORÍ, recăsătoresc, vb. IV. Refl. A se căsători din nou. – Pref. re- + căsători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recăsătorire
RECĂSĂTORÍRE, recăsătoriri, s. f. Faptul de a se recăsători. – V. recăsători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recăsătorit
RECĂSĂTORÍT, -Ă, recăsătoriți, -te, adj. Căsătorit din nou. – V. recăsători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recântări
RECÂNTĂRÍ, recântăresc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) cântări din nou.- Pref. re- + cântări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recântărire
RECÂNTĂRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) recântări și rezultatul ei. – V. recântări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recâştiga
RECÂȘTIGÁ, recâștíg, vb. I. Tranz. A câștiga (ceva) din nou; a redobândi, a recăpăta. – Pref. re- + câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recâștiga
RECÂȘTIGÁ, recâștíg, vb. I. Tranz. A câștiga (ceva) din nou; a redobândi, a recăpăta. – Pref. re- + câștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recâştigare
RECÂȘTIGÁRE s. f. Acțiunea de a recâștiga și rezultatul ei; redobândire. – V. recâștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recâștigare
RECÂȘTIGÁRE s. f. Acțiunea de a recâștiga și rezultatul ei; redobândire. – V. recâștiga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rece
RÉCE, reci, adj. 1. Care are o temperatură (mai) scăzută față de o limită dată, față de un mediu oarecare sau față de căldura corpului omenesc; lipsit de căldură; care dă senzația de frig, care aduce frig. ◊ Climă rece = climă polară; p. ext. clima regiunilor situate în apropierea cercului polar, unde temperatura nu depășește, de obicei, 10°C. Abces rece = abces fără caracter inflamator. ♦ (Substantivat, n. sg.) Temperatură scăzută, răceală, frig. ◊ Loc. adv. La rece = a) la o temperatură scăzută, în jurul lui 0°C; b) la temperatura normală, fără a încălzi; c) fig. neinfluențat de sentimente, nepărtinitor, obiectiv. ♦ Fig. Care înfioară, care înfrigurează. ◊ Expr. (Substantivat) A-i trece (cuiva) rece prin inimă (sau prin spate) = a se înfiora. ♦ (Despre hrană) Care și-a pierdut căldura; răcit; care se compune din alimente neîncălzite; care se consumă fără a fi în prealabil încălzit. ♦ (Despre produse de panificație, în special despre pâine) Care nu e proaspăt; vechi, uscat. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Care nu ține cald. ♦ (Despre oameni, p. ext. despre organele sau membrele lor) Cu temperatura scăzută sub nivelul normal; p. ext. înțepenit (de frig, de emoție). ◊ Expr. A(-i) fi (cuiva) inima rece = a-i fi mereu teamă. (Cu) sânge rece = (cu) calm, (cu) prezență de spirit. ♦ Care și-a pierdut sau e lipsit de căldura animală; inert, neînsuflețit, țeapăn. 2. Fig. (Despre oameni) Lipsit de căldură sufletească; insensibil, indiferent; neprietenos, distant. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care exprimă ostilitate, indiferență, lipsă de sensibilitate. ♦ Nepăsător, impasibil, imperturbabil. ♦ (Despre gândire, idei, noțiuni etc.; adesea peior.) Cu caracter obiectiv, bazat numai pe elemente logice. ♦ (Despre o încăpere) Neprietenos, neospitalier, străin. – Lat. recens „proaspăt, recent”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recela
RECELÁ, recelez, vb. I. Tranz. (Livr.) A păstra și a ascunde un obiect furat de altul. ♦ A sustrage de la cercetările justiției pe cineva. ♦ Refl. A se ascunde, a se refugia. – Din fr. receler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recelare
RECELÁRE, recelări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a recela și rezultatul ei. – V. recela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recensământ
RECENSĂMÂNT, recensăminte, s. n. Formă specială de înregistrare statistică de mare amploare, de obicei periodică și exhaustivă, în care culegerea datelor se face direct de către observatorii speciali trimiși la fața locului; catagrafie. ◊ Recensământul populației = recensământ al cărui scop îl constituie stabilirea pe întreg teritoriul unei țări, la un moment dat, a numărului și a structurii populației după principalele sale caracteristici demografice, economice, religioase și social-culturale. [Pl. și: recensământuri] – Din fr. recensement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recent
RECÉNT, -Ă, recenți, -te, adj. Care s-a petrecut, s-a întâmplat, a apărut de curând; care datează de puțină vreme; nou, proaspăt. – Din fr. récent, lat. recens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenza
RECENZÁ^1, recenzez, vb. I. Tranz. A face o scurtă dare de seamă, a analiza sau a prezenta critic o lucrare literară, științifică, un spectacol etc. – Din recenzie (derivat regresiv). Cf. germ. rezensieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenza
RECENZÁ^2, recenzez, vb. I. Tranz. A întocmi tabele cu datele necesare recensământului; a face un recensământ. – Din fr. recenser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzare
RECENZÁRE^1, recenzări, s. f. Acțiunea de a recenza^1 și rezultatul ei. – V. recenza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzare
RECENZÁRE^2, recenzări, s. f. Acțiunea de a recenza^2 și rezultatul ei. – V. recenza^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzat
RECENZÁT^1, -Ă, recenzați, -te, adj. (Despre lucrări literare, științifice etc.) Care a fost prezentat într-o recenzie. – V. recenza^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzat
RECENZÁT^2, -Ă, recenzați, -te, adj. Care este cuprins într-un recensământ. – V. recenza^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzent
RECENZÉNT, -Ă, recenzenți, -te, s. m. și f. Autor al unei recenzii. – Din germ. Rezensent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzie
RECÉNZIE, recenzii, s. f. Prezentare succintă (la apariție) a unei opere literare sau științifice, cu comentarii și aprecieri critice. – Din germ. Rezension, it. recensione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recenzor
RECENZÓR, -OÁRE, recenzori, -oare, s. m. și f. Persoană care participă la lucrările unui recensământ. – Din fr. recenseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepaj
RECEPÁJ, recepaje, s. n. Recepare. – Din fr. recepage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepare
RECEPÁRE, recepări, s. f. (Silv.) Tăiere de jos a puieților de arbori, pentru a provoca formarea unor noi tulpini prin lăstărire; recepaj. – Cf. fr. recépage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepta
RECEPTÁ, receptez, vb. I. Tranz. A prinde, a înregistra, a capta unde sonore, luminoase etc. – Cf. receptor, receptiv, recepție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptacol
RECEPTÁCOL s. n. v. receptacul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptacul
RECEPTÁCUL, receptacule, s. n. Porțiune terminală a axului floral, care, de obicei, este mai îngroșată, formând partea susținătoare a florii, și care adesea se prelungește, alcătuind pedunculul floral. [Var.: receptácol s. n.] – Din fr. réceptacle, lat. receptaculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptare
RECEPTÁRE, receptări, s. f. Acțiunea de a recepta și rezultatul ei; înregistrare, captare, recepționare. – V. recepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptiv
RECEPTÍV, -Ă, receptivi, -e, adj. Susceptibil de a recepționa, de a primi cu ușurință impresii din afară; care primește cu interes observațiile care i se fac (și ține seama de ele). ♦ Care învață, care asimilează ușor. ♦ (Med.) Predispus de a contracta cu ușurință o boală (infecțioasă). – Din fr. réceptif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptivitate
RECEPTIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi receptiv; predispoziție de a primi cu ușurință impresii sau influențe din afară. ♦ Capacitatea unui substrat biologic de a suferi influența unui agent exterior. ♦ (Med.) Predispoziție a organismului de a contracta cu ușurință o boală (infecțioasă), ca urmare a scăderii mijloacelor sale de apărare. – Din fr. réceptivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptor
RECEPTÓR, -OÁRE, receptori, -oare, s. n., s. m., adj. 1. S. n. Sistem tehnic destinat să primească (și să dirijeze) un anumit material. 2. S. n. Aparat, instalație, mașină, dispozitiv destinate să primească energie de o anumită formă și să o transforme în energie utilă. ◊ Receptor telefonic = aparat care transformă oscilațiile curentului electric produs de un microfon telefonic în vibrații sonore similare mesajului transmis. Receptor radio = radioreceptor. 3. S. m. (Fiziol.) Organ care înregistrează anumite modificări ale mediului extern sau intern și transmite excitațiile la centrii nervoși. 4. Adj. (Tehn.) Care receptează, care primește (o acțiune mecanică, un curent, un semnal etc.) – Din fr. récepteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

receptură
RECEPTÚRĂ, recepturi, s. f. 1. Preparare a unui medicament după o rețetă. 2. Loc, secție într-o farmacie unde se prepară medicamentele prescrise într-o rețetă. – Din germ. Rezeptur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepţie
RECÉPȚIE, recepții, s. f. 1. Operație de luare în primire a unui material sau a unei lucrări, pe baza verificării lor cantitative și calitative. Serviciu într-o întreprindere hotelieră care are evidența persoanelor aflate în hotel, face repartizarea în camere a solicitatorilor etc. 2. (Tehn.) Primire a unei anumite forme de energie pentru a o transforma în altă formă de energie. 3. Reuniune, banchet cu caracter festiv (în cercurile oficiale). 4. (Înv.) Primire, întâmpinare (cu caracter ceremonios) a unui oaspete. 5. Faptul de a primi sau de a fi primit ca membru într-o societate, într-un for științific (academic). ◊ Discurs de recepție = discurs rostit într-o ședință solemnă de către un membru nou ales al unei academii. – Din fr. réception, lat. receptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepție
RECÉPȚIE, recepții, s. f. 1. Operație de luare în primire a unui material sau a unei lucrări, pe baza verificării lor cantitative și calitative. Serviciu într-o întreprindere hotelieră care are evidența persoanelor aflate în hotel, face repartizarea în camere a solicitatorilor etc. 2. (Tehn.) Primire a unei anumite forme de energie pentru a o transforma în altă formă de energie. 3. Reuniune, banchet cu caracter festiv (în cercurile oficiale). 4. (Înv.) Primire, întâmpinare (cu caracter ceremonios) a unui oaspete. 5. Faptul de a primi sau de a fi primit ca membru într-o societate, într-un for științific (academic). ◊ Discurs de recepție = discurs rostit într-o ședință solemnă de către un membru nou ales al unei academii. – Din fr. réception, lat. receptio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepţiona
RECEPȚIONÁ, recepționez, vb. I. Tranz. 1. A lua în primire o lucrare tehnică, un material etc., verificându-le calitatea. 2. (În radiodifuziune) A recepta. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepționa
RECEPȚIONÁ, recepționez, vb. I. Tranz. 1. A lua în primire o lucrare tehnică, un material etc., verificându-le calitatea. 2. (În radiodifuziune) A recepta. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepţionare
RECEPȚIONÁRE, recepționări, s. f. Acțiunea de a recepționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. recepționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepționare
RECEPȚIONÁRE, recepționări, s. f. Acțiunea de a recepționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. recepționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepţioner
RECEPȚIONÉR, -Ă, recepționeri, -e, s. m. și f; Persoană care are însărcinarea de a recepționa o lucrare, un material etc. ♦ Persoană care are misiunea de a primi obiectele expediate (prin poștă). ♦ Persoană care întâmpină și repartizează în camere persoanele care solicită cazarea într-un hotel. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recepționer
RECEPȚIONÉR, -Ă, recepționeri, -e, s. m. și f; Persoană care are însărcinarea de a recepționa o lucrare, un material etc. ♦ Persoană care are misiunea de a primi obiectele expediate (prin poștă). ♦ Persoană care întâmpină și repartizează în camere persoanele care solicită cazarea într-un hotel. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recerceta
RECERCETÁ, recercetez, vb. I. Tranz. A cerceta din nou (pentru a aprofunda cunoașterea sau pentru a corecta o eroare). – Pref. re- + cerceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recercetare
RECERCETÁRE, recercetări, s. f. Acțiunea de a recerceta. – V. recerceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recercetat
RECERCETÁT, -Ă, recercetați, -te, adj. Care a fost cercetat din nou (pentru a corecta o eroare, pentru a descoperi noi date etc.). – V. recerceta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recesie
RECÉSIE s. f. v. recesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recesionist
RECESIONÍST, -Ă, recesioniști, -ste, adj. Cu caracter de recesiune, de recesiune. [Pr.: -si-o-] – De la recesiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recesiune
RECESIÚNE, recesiuni, s. f. (Rar) Retragere. (Astron.; în forma recesie) Îndepărtare a obiectelor extragalactice de sistemul solar. ◊ Recesiune economică = stadiu al ciclului de afaceri în care activitatea economică se află în declin; stagnare temporară a afacerilor; p. ext. criză. [Pr.: -si-u-. – Var.: recésie s. f.] – Din fr. récession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recesiv
RECESÍV, -Ă, recesivi, -e, adj. 1. Care dă îndărăt, pe cale de a dispărea; retras. 2. (Genet.; despre o însușire a unuia dintre părinți) Care este mascat la urmași sau la hibrizi de însușirea dominantă de la celălalt părinte și nu se manifestă în prima generație de urmași, dar poate să apară în generațiile următoare. – Din fr. récessif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechema
RECHEMÁ, rechém, vb. I. Tranz. A chema înapoi, a chema din nou. ♦ Fig. A-și reaminti, a evoca o imagine, o întâmplare trecută etc. ♦ Fig. (Rar) A trezi (la realitate); a dezmetici. ♦ A revoca din funcție un ambasador, un ministru, chemându-L înapoi în țară. – Pref. re- + chema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechemare
RECHEMÁRE, rechemări, s. f. Acțiunea de a rechema și rezultatul ei; chemare înapoi. – V. rechema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechie
RÉCHIE, rechii, s. f. Plantă erbacee meliferă cu tulpina ramificată, cu frunze alterne, cu flori mici, galbene-verzui (Reseda lutea). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechin
RECHÍN, rechini, s. m. 1. (La pl.) Gen de pești marini răpitori având corpul acoperit cu solzi mărunți, aspri, cu coada formată din doi lobi inegali, care ajung uneori la 15 metri lungime, cu cinci fante branhiale pe laturile capului și cu schelet cartilaginos; (și la sg.) pește care face parte din acest gen. ◊ Rechin albastru = specie de rechin lung de 3-5 m, care trăiește în Marea Mediterană și în Oceanul Atlantic (Charcharias glaucus). 2. Fig. Om lipsit de scrupule, hrăpăreț, lacom. – Din fr. requin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechizite
RECHIZÍTE s. f. pl. Totalitatea obiectelor de scris (cerneală, creioane, penițe, radiere etc.) necesare elevilor, funcționarilor etc.; accesorii pentru scris (în birouri). – Din germ. Requisit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechizitor
RECHIZITÓR s. n. v. rechizitoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechizitorial
RECHIZITORIÁL, -Ă, rechizitoriali, -e, adj. Cu caracter de rechizitoriu. [Pr.: -ri-al] – Din fr. réquisitorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechizitoriu
RECHIZITÓRIU, rechizitorii, s. n. 1. Cuvântare a procurorului în care acesta expune, în fața instanțelor de judecată, motivele pe care se sprijină acuzarea. ♦ Act prin care procurorul deschide acțiunea penală împotriva infractorului și dispune trimiterea lui în judecată. 2. Fig. Acuzare gravă și violentă. [Var.: rechizitór s. n.] – Din fr. réquisitoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziţie
RECHIZÍȚIE, rechiziții, s. f. Act prin care un organ al administrației de stat ia de la populație, în împrejurări excepționale, anumite lucruri cu obligația de restituire sau contra plată. – Din fr. réquisition, germ. Requisition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziție
RECHIZÍȚIE, rechiziții, s. f. Act prin care un organ al administrației de stat ia de la populație, în împrejurări excepționale, anumite lucruri cu obligația de restituire sau contra plată. – Din fr. réquisition, germ. Requisition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziţiona
RECHIZIȚIONÁ, rechiziționez, vb. I. Tranz. A face rechiziție, a lua prin rechiziție, a supune rechiziției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réquisitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziționa
RECHIZIȚIONÁ, rechiziționez, vb. I. Tranz. A face rechiziție, a lua prin rechiziție, a supune rechiziției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réquisitionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziţionare
RECHIZIȚIONÁRE, rechiziționări, s. f. Acțiunea de a rechiziționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. rechiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rechiziționare
RECHIZIȚIONÁRE, rechiziționări, s. f. Acțiunea de a rechiziționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. rechiziționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recicla
RECICLÁ, reciclez, vb. I. Tranz. A prelucra anumite deșeuri în vederea refolosirii lor. – Din fr. recycler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reciclare
RECICLÁRE, reciclări, s. f. Acțiunea de a recicla. 1. Formă de perfecționare profesională în vederea actualizării cunoștințelor dobândite anterior în specialitatea respectivă. 2. Introducerea unor reziduuri, deșeuri etc. într-un proces tehnologic pentru a obține reutilizarea și valorificarea lor sau în scopuri ecologice. – V. recicla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reciclat
RECICLÁT, -Ă, reciclați, -te, adj. (Despre deșeuri) Care a suferit un proces de reciclare. – V. recicla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidiva
RECIDIVÁ, recidivez, vb. I. Intranz. 1. (Jur.) A comite o infracțiune după ce mai fusese condamnat o dată, pentru săvârșirea altei infracțiuni. 2. (Med.; despre o boală) A se manifesta din nou după o vindecare clinică; a reapărea, a reveni. – Din fr. récidiver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidivant
RECIDIVÁNT, -Ă, recidivanți, -te, adj. (Despre boli) Care recidivează. – Din fr. récidivant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidivare
RECIDIVÁRE, recidivări, s. f. Acțiunea de a recidiva și rezultatul ei. – V. recidiva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidivă
RECIDÍVĂ, recidive, s. f. 1. Săvârșire de către o persoană, în anumite condiții, a unei noi infracțiuni pentru care legea penală prevede pedepse privative de libertate. 2. (Med.) Reapariție, revenire a unei boli după ce aceasta s-a vindecat clinic; recădere. – Din fr. récidive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidivist
RECIDIVÍST, -Ă, recidiviști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află în stare de recidivă; p. ext. (persoană) care repetă aceeași greșeală. – Din fr. récidiviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recidivitate
RECIDIVITÁTE s. f. (Rar) Tendință spre recidivă. – Din fr. récidivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recif
RECÍF, recife, s. n. (Geol.) Formație de stânci submarine, clădite de organisme (corali, alge etc.) care trăiesc sub formă de colonii în apele mărilor calde și care secretă carbonat de calciu. [Pl. și: recifuri] – Din fr. récif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recipient
RECIPIÉNT, recipiente, s. n. Vas destinat pentru păstrarea și transportarea unui lichid, a unui gaz sau a unui material solid sub formă de granule sau de pulbere. [Pr.: -pi-ent] – Din fr. récipient, lat. recipiens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recipisă
RECIPÍSĂ, recipise, s. f. Dovadă sau adeverință oficială (detașată dintr-un carnet special) prin care se confirmă primirea unor acte, telegrame, colete, bani etc., destinate a fi expediate. – După fr. récépissé, germ. Rezepisse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reciproc
RECIPRÓC, -Ă, reciproci, -ce, adj. (Despre acțiuni, fenomene, sentimente etc.) Care acționează unul asupra celuilalt, care se influențează unul pe altul, care vine din amândouă părțile; p. ext. care angajează în egală măsură părțile contractante. ◊ (Log.) Propoziții (sau judecăți) reciproce = propoziții (sau judecăți) în care subiectul uneia poate deveni predicatul alteia, și invers. (Gram.) Reflexiv reciproc = formă verbală care arată că acțiunea este făcută în același timp de două sau de mai multe subiecte, fiecare dintre ele suferind, în general, efectele acțiunii făcute de celelalte. (Mec.) Figură reciprocă = figură cu ajutorul căreia se determină forțele care acționează în barele unei grinzi cu zăbrele. (Mat.) Ecuație reciprocă = ecuație care, pe lângă orice soluție dată, admite ca soluție și valoarea inversă a acesteia. Teoremă reciprocă (și substantivat, f.) = teoremă ale cărei premise, sunt concluziile altei teoreme, și invers. Numere reciproce = numere care, înmulțite unul cu celălalt, dau un produs egal cu unitatea. – Din fr. réciproque, lat. reciprocus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reciprocitate
RECIPROCITÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi reciproc. ♦ Aplicare de către un stat altui stat, cu care întreține relații diplomatice, culturale, comerciale, a unui tratament egal sau echivalent cu acela pe care acest din urmă stat i-l aplică la rândul său. 2. (Mat.) Relație între două numere, ecuații sau teoreme prin care una dintre ele este reciprocă celeilalte. 3. (Fiz.) Proprietate a razelor luminoase de a nu-și schimba forma și traiectoria atunci când este inversat sensul de propagare a luminii. – Din fr. réciprocité, lat. reciprocitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recircula
RECIRCULÁ, recircul, vb. I. Tranz. A face să intre într-un proces de recirculare. – Pref. re- + circula (după fr. récirculer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recirculare
RECIRCULÁRE s. f. (Tehn.) 1. Reintroducere a unui material sau a unei substanțe în ciclul de fabricație, în scopul îmbunătățirii unor parametri ai producției. 2. Recirculație. – V. recircula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recirculaţie
RECIRCULÁȚIE s. f. Reintroducere parțială sau totală a agentului caloric sau frigorific într-o instalație de încălzire sau de răcire; reintroducere a unui material într-o instalație în care se produce o reacție chimică; recirculare. – Din fr. recirculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recirculație
RECIRCULÁȚIE s. f. Reintroducere parțială sau totală a agentului caloric sau frigorific într-o instalație de încălzire sau de răcire; reintroducere a unui material într-o instalație în care se produce o reacție chimică; recirculare. – Din fr. recirculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recişor
RECIȘÓR, -OÁRĂ, recișori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui rece; puțin cam rece. – Rece + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recișor
RECIȘÓR, -OÁRĂ, recișori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui rece; puțin cam rece. – Rece + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recita
RECITÁ, recít, vb. I. Tranz. A spune cu voce tare, din memorie, un text (în versuri); a declama. – Din fr. réciter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recital
RECITÁL, recitaluri, s. n. Concert al cărui program este susținut de un singur solist; p. ext. (adesea fig.) manifestare artistică susținută de un singur interpret (sau de câțiva). – Din fr. récital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recitant
RECITÁNT, -Ă, recitanți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Despre voci sau instrumente) Care execută singur partea principală a unei bucăți muzicale. 2. S. m. Persoană care, într-un oratoriu sau într-o cantată, interpretează recitative. – Din fr. récitant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recitare
RECITÁRE, recitări, s. f. Acțiunea de a recita și rezultatul ei; declamare. ♦ Poezie recitată; text de recitat. – V. recita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recitativ
RECITATÍV, recitative, s. n. Gen de muzică vocală (executată de solist), cu sau fără acompaniament instrumental, care, prin intonații și prin ritmica asemănătoare vorbirii, se apropie de declamație și care, în operă, comentează acțiunea și face legătura între arii. – Din fr. récitatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recitator
RECITATÓR, -OÁRE, recitatori, -oare, s. m. și f. Persoană care recită. – Din fr. récitateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reciti
RECITÍ, recitesc, vb. IV. Tranz. A citi din nou același text. – Pref. re- + citi (după fr. relire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recitire
RECITÍRE s. f. Acțiunea de a reciti și rezultatul ei. – V. reciti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclama
RECLAMÁ, reclám, vb. I. Tranz. 1. A cere, a pretinde ceva (în baza unui drept); a revendica. ♦ Intranz. (Înv.) A protesta. ♦ Fig. A face necesar, a necesita, a cere, a impune. 2. A face o reclamație contra cuiva, a se plânge împotriva cuiva; a pârî. ♦ A formula pretenții în fața unui organ de jurisdicție. [Var.: (pop.) lăcrămá vb. I] – Din fr. réclamer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamagiu
RECLAMAGÍU^1, reclamagii, s. m. (Fam.) Persoană care face reclamații nefondate, neserioase, care are mania de a reclama (2). – Reclama + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamagiu
RECLAMAGÍU^2, reclamagii, s. m. (Fam.) Persoană care își face reclamă, publicitate; lăudăros. – Reclamă + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamant
RECLAMÁNT, -Ă, reclamanți, -te, s. m. și f. 1. Persoană care face o reclamație. 2. Persoană care introduce o acțiune în fața unui organ de jurisdicție. – Din fr. réclamant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamare
RECLAMÁRE s. f. (Rar) Reclamație. – V. reclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamat
RECLAMÁT, -Ă, reclamați, -te, adj. 1. Cerut, pretins, revendicat. 2. (Adesea substantivat) Împotriva căruia cineva se ridică prin intermediul unui organ juridic; pârât. – V. reclama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamaţie
RECLAMÁȚIE, reclamații, s. f. Faptul de a reclama; (concr.) petiție, plângere, jalbă prin care se cere ceva sau se aduc anumite învinuiri cuiva. ♦ (Jur.) Sesizare adresată unui organ al administrației de stat în legătură cu încălcarea unui drept al petiționarului, sau unui organ de urmărire penală în legătură cu săvârșirea unei infracțiuni. [Var.: (înv.) reclamațiúne, (pop.) lăcrămáție s. f.] – Din fr. réclamation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamație
RECLAMÁȚIE, reclamații, s. f. Faptul de a reclama; (concr.) petiție, plângere, jalbă prin care se cere ceva sau se aduc anumite învinuiri cuiva. ♦ (Jur.) Sesizare adresată unui organ al administrației de stat în legătură cu încălcarea unui drept al petiționarului, sau unui organ de urmărire penală în legătură cu săvârșirea unei infracțiuni. [Var.: (înv.) reclamațiúne, (pop.) lăcrămáție s. f.] – Din fr. réclamation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamaţiune
RECLAMAȚIÚNE s. f. v. reclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamațiune
RECLAMAȚIÚNE s. f. v. reclamație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclamă
RECLÁMĂ, reclame, s. f. 1. Activitate (comercială) prin care se urmărește, pe calea publicității (prin tipărituri, radio, televiziune, cinematograf etc.), suscitarea, câștigarea interesului public asupra anumitor mărfuri, a unor cărți, a unui spectacol, a folosirii unor servicii etc. ♦ Răspândire de informații elogioase (despre cineva sau ceva), cu scopul de a-i crea renume sau popularitate. 2. Articol (dintr-o publicație), afiș, placardă, panou, prospect etc. prin care se face reclamă (1). – Din fr. réclame, germ. Reklame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclasa
RECLASÁ, reclasez, vb. I. Tranz. 1. A clasa din nou, a face noi categorii. 2. A reeduca un delincvent în vederea reabilitării sale. – Din fr. reclasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclasare
RECLASÁRE, reclasări, s. f. Acțiunea de a reclasa și rezultatul ei. – V. reclasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclasifica
RECLASIFICÁ, reclasific, vb. I. Tranz. A reface o clasificare (după alte criterii). – Pref. re- + clasifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclasificare
RECLASIFICÁRE, reclasificări, s. f. Acțiunea de a reclasifica. – V. reclasifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclasificat
RECLASIFICÁT, -Ă, reclasificați, -te, adj. Care a fost clasificat din nou (după alte criterii). – V. reclasifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclădi
RECLĂDÍ, reclădesc, vb. IV. Tranz. A clădi din nou, a reface din temelii; a reconstrui. – Pref. re- + clădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reclădire
RECLĂDÍRE, reclădiri, s. f. Acțiunea de a reclădi și rezultatul ei. – V. reclădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recluzionar
RECLUZIONÁR, -Ă, recluzionari, -e, adj. (Rar) De recluziune. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. réclusionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recluziune
RECLUZIÚNE, recluziuni, s. f. (Jur.; ieșit din uz) Pedeapsă privativă de libertate. ♦ (Livr.) Izolare, solitudine. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. réclusion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoace
RECOÁCE, recóc, vb. III. Tranz. A trata termic un material în stare solidă prin încălzirea până la o anumită temperatură, urmată de o răcire (înceată), în scopul de a-i îmbunătăți proprietățile fizico-chimice, mecanice, tehnologice etc.; a efectua operația de recoacere. – Pref. re- + coace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoacere
RECOÁCERE, recoaceri, s. f. Acțiunea de a recoace și rezultatul ei. ♦ Tratament termic aplicat, în scopul îmbunătățirii calităților structurale și fizico-chimice, unor piese sau materiale metalice. – V. recoace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recognitiv
RECOGNITÍV, -Ă, recognitivi, -e, adj. (Despre un act) Prin care se recunoaște o obligație. – Din fr. récognitif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recogniţiune
RECOGNIȚIÚNE, recognițiuni, s. f. (Livr.) Recunoaștere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. récognition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recognițiune
RECOGNIȚIÚNE, recognițiuni, s. f. (Livr.) Recunoaștere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. récognition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recognoscibil
RECOGNOSCÍBIL, -Ă, recognoscibili, -e, adj. Care poate fi recunoscut. – Pref. re- + cognoscibil (după it. riconoscibile).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolment
RECOLMÉNT, recolmente, s. n. Verificare a legalității tăierii unei păduri. – Din fr. récolement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoloniza
RECOLONIZÁ, recolonizez, vb. I. Tranz. A întări procesul de colonizare a unei țări, a unei regiuni, prin noi grupuri de populație. – Din engl. recolonize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolonizare
RECOLONIZÁRE, recolonizări, s. f. Acțiunea de a recoloniza. – V. recoloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolonizat
RECOLONIZÁT, -Ă, recolonizați, -te, adj. (Despre țări, regiuni) Care a fost colonizat din nou, cu noi grupuri de populație. – V. recoloniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolora
RECOLORÁ, recolorez, vb. I. Tranz. A colora din nou un obiect pentru a spori intensitatea culorii inițiale sau pentru a o schimba. – Pref. re- + colora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolorare
RECOLORÁRE, recolorări, s. f. Acțiunea de a recolora. – V. recolora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolorat
RECOLORÁT, -Ă, recolorați, -te, adj. Care a fost colorat din nou (pentru a-i întări sau schimba culoarea). – V. recolora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recolta
RECOLTÁ, recoltez, vb. I. Tranz. 1. A strânge, a aduna, a culege recolta. ◊ Mașină de recoltat = mașină pentru recoltarea produselor agricole cultivate. ♦ Fig. A culege roadele, a se bucura de un lucru realizat. 2. (Med.) A lua sânge, spută, urină etc. de la oameni sau de la animale, pentru a le supune unor examene de laborator. – Din fr. récolter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoltabil
RECOLTÁBIL, -Ă, recoltabili, -e, adj. Care poate fi recoltat. – Din fr. récoltable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoltare
RECOLTÁRE, recoltări, s. f. Acțiunea de a recolta și rezultatul ei. – V. recolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoltat
RECOLTÁT, -Ă, recoltați, -te, adj. (Despre cereale, fructe etc.) Strâns, cules, adunat. – V. recolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recoltă
RECÓLTĂ, recolte, s. f. 1. Cantitate de cereale sau de alte roade adunate într-o anumită perioadă; rod. ♦ Fig. Rezultat al unei munci, rod (satisfăcător) al unei activități depuse. 2. Operație de strângere a roadelor produse de plantele agricole; recoltare, culegere; cules. ♦ Epoca, timpul recoltării. – Din fr. récolte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomanda
RECOMANDÁ, recománd, vb. I. 1. Tranz. A îndemna, a sfătui (pe cineva) să facă ceva; a prescrie, a indica, a propune. 2. Tranz. A semnala în mod special (pe cineva sau ceva) atenției cuiva; a prezenta în mod elogios, favorabil (pe cineva sau ceva). ♦ A propune pe cineva pentru un post sau pentru o sarcină. 3. Refl. A se prezenta (cuiva), a-și spune numele, a face cunoștință (cu cineva). ♦ Tranz. A face prezentările. ♦ Refl. A se da drept..., a trece drept... – Din fr. recommander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomandabil
RECOMANDÁBIL, -Ă, recomandabili, -e, adj. Care poate fi recomandat, care merită să fie recomandat; indicat, potrivit; prescris. – Din fr. recommandable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomandare
RECOMANDÁRE, recomandări, s. f. Acțiunea de a (se) recomanda și rezultatul ei. – V. recomanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomandat
RECOMANDÁT, -Ă, recomandați, -te, adj. 1. Indicat, precizat ca bun. ♦ (Med.) Eficace pentru..., prescris. 2. (Despre scrisori, colete etc.) Pentru care poșta percepe un tarif special, emite la preluare recipisă și garantează predarea, sub semnătură, la destinație. ◊ Recomandat-expres = (despre scrisori, colete etc.) care este recomandat (2) și supus unui tarif de urgență, pentru a fi predat mai repede la destinație. ♦ (Substantivat, f.) Scrisoare recomandată (2). – V. recomanda. Cf. fr. recommandé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomandaţie
RECOMANDÁȚIE, recomandații, s. f. Faptul de a (se) recomanda; sfat, îndemn, povață, recomandare. ♦ Prescripție medicală. ♦ Scrisoare bilet, adresă etc. prin care se recomandă o persoană în vederea unei acțiuni, a unei bune primiri etc. – Din fr. recommandation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomandație
RECOMANDÁȚIE, recomandații, s. f. Faptul de a (se) recomanda; sfat, îndemn, povață, recomandare. ♦ Prescripție medicală. ♦ Scrisoare bilet, adresă etc. prin care se recomandă o persoană în vederea unei acțiuni, a unei bune primiri etc. – Din fr. recommandation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomanduire
RECOMANDUÍRE s. f. v. RECOMANDUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recomanduit
RECOMANDUÍT adj. v. RECOMANDUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recombina
RECOMBINÁ, recombín, vb. I. Tranz. A combina din nou elementele unui tot. ♦ Refl. recipr. A realiza o recombinare. – Din fr. recombiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recombinare
RECOMBINÁRE, recombinări, s. f. 1. (Fiz.) Neutralizare reciprocă a purtătorilor de sarcină electrică de semn contrar, produsă fie direct, la întâlnirea acestora, fie indirect, prin mijlocirea unei particule neutre. 2. (Genet.) Rearanjare a materialului genetic în momentul formării celulelor reproducătoare, datorită căreia gameții produși de un individ sunt extrem de variați din punct de vedere genetic. – V. recombina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomenta
RECOMENTÁ, recomentez, vb. I. Tranz. A comenta încă o dată aducând argumente noi, făcând observații inedite. – Pref. re- + comenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomentare
RECOMENTÁRE, recomentări, s. f. Acțiunea de a recomenta. – V. recomenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompartimenta
RECOMPARTIMENTÁ, recompartimentez, vb. I. Tranz. A reface o compartimentare (după alte criterii). – Pref. re- + compartimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompartimentare
RECOMPARTIMENTÁRE, recompartimentări, s. f. Acțiunea de a recompartimenta. – V. recompartimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompartimentat
RECOMPARTIMENTÁT, -Ă, recompartimentați, -te, adj. A cărui compartimentare a fost refăcută după alte criterii. – V. recompartimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensa
RECOMPENSÁ, recompensez, vb. I. Tranz. A da o recompensă; a răsplăti. – Din fr. récompenser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensare
RECOMPENSÁRE, recompensări, s. f. Acțiunea de a recompensa și rezultatul ei. – V. recompensa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensator
RECOMPENSATÓR, -OÁRE, recompensatori, -oare, adj. (Rar) Care recompensează. – Recompensa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensaţie
RECOMPENSÁȚIE, recompensații, s. f. Recompensă. – Recompensa + suf. -ație. Cf. germ. Rekompensation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensație
RECOMPENSÁȚIE, recompensații, s. f. Recompensă. – Recompensa + suf. -ație. Cf. germ. Rekompensation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompensă
RECOMPÉNSĂ, recompense, s. f. 1. Răsplată; gratificație. ♦ (Rar) Compensație, despăgubire. 2. Sumă de bani ce se cuvine inventatorului sau inovatorului care cedează statului invenția sau inovația sa. – Din fr. récompense.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompoziţie
RECOMPOZÍȚIE, recompoziții, s. f. Recompunere; reconstituire a unui lucru. – Din fr. recomposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompoziție
RECOMPOZÍȚIE, recompoziții, s. f. Recompunere; reconstituire a unui lucru. – Din fr. recomposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recomprimare
RECOMPRIMÁRE, recomprimări, s. f. Ridicare a presiunii gazelor dintr-o conductă de alimentare cu gaze, efectuată din loc în loc pe conductă, pentru a compensa pierderile de energie și a asigura curgerea gazului până la locul de folosire. – Pref. re- + comprimare (după fr. recompression).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompune
RECOMPÚNE, recompun, vb. III. Tranz. A compune din nou, a reface; a reconstitui un lucru din elementele în care a fost descompus. – Pref. re- + compune (după fr. recomposer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recompunere
RECOMPUNÉRE, recompuneri, s. f. Acțiunea de a recompune și rezultatul ei. – V. recompune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconcilia
RECONCILIÁ, reconciliez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) împăca, a (se) pune din nou de acord. [Pr.: -li-a] – Din fr. réconcilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconciliabil
RECONCILIÁBIL, -Ă, reconciliabili, -e, adj. Care poate fi reconciliat, pus de acord, împăcat. [Pr.: -li-a-] – Din fr. réconciliable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconciliere
RECONCILIÉRE, reconcilieri, s. f. Acțiunea de a (se) reconcilia și rezultatul ei; punere de acord, înțelegere, împăcare. [Pr.: -li-e-] – V. reconcilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiţiona
RECONDIȚIONÁ, recondiționez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A readuce în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); p. ext. a reface, a repara pentru a putea fi utilizat. [Pr.: -ți-o-] – Pref. re- + condiționa. Cf. fr. reconditionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiționa
RECONDIȚIONÁ, recondiționez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A readuce în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); p. ext. a reface, a repara pentru a putea fi utilizat. [Pr.: -ți-o-] – Pref. re- + condiționa. Cf. fr. reconditionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiţionare
RECONDIȚIONÁRE, recondiționări, s. f. Acțiunea de a recondiționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiționare
RECONDIȚIONÁRE, recondiționări, s. f. Acțiunea de a recondiționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiţionat
RECONDIȚIONÁT, -Ă, recondiționați, -te, adj. Care a fost readus în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); reparat, refăcut. [Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recondiționat
RECONDIȚIONÁT, -Ă, recondiționați, -te, adj. Care a fost readus în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); reparat, refăcut. [Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconducere
RECONDÚCERE s. f. v. reconduce. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reconducţie
RECONDÚCȚIE s. f. Reînnoire a unui contract de închiriere sau de arendă. – Din fr. reconduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconducție
RECONDÚCȚIE s. f. Reînnoire a unui contract de închiriere sau de arendă. – Din fr. reconduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconducţiune
RECONDUCȚIÚNE, reconducțiuni, s. f. (Dr.) Reînnoire a unui contract de închiriere sau de arendă – Din fr. reconduction.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reconducțiune
RECONDUCȚIÚNE, reconducțiuni, s. f. (Dr.) Reînnoire a unui contract de închiriere sau de arendă – Din fr. reconduction.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recondus
RECONDÚS adj. v. reconduce. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reconfigura
RECONFIGURÁ, pers. 3 reconfigurează, vb. I. Refl. A lua o nouă formă. – Pref. re- + configura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfigurare
RECONFIGURÁRE, reconfigurări, s. f. Acțiunea de a reconfigura. – V. reconfigura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfirma
RECONFIRMÁ, reconfírm, vb. I. Tranz. A confirma, a întări din nou. – Din fr. reconfirmer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfort
RECONFÓRT s. n. (Rar) Reconfortare. – Din fr. réconfort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconforta
RECONFORTÁ, reconfortez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) reface din punct de vedere fizic; a (se) întări, a (se) fortifica, a (se) întrema. ♦ Tranz. Fig. A reda cuiva energia, încrederea, curajul. – Din fr. réconforter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfortant
RECONFORTÁNT, -Ă, reconfortanți, -te, adj. Care reconfortează, care restabilește, care întărește forțele fizice sau psihice; întăritor. ♦ (Substantivat, n.) Substanță, medicament care reconfortează. – Din fr. réconfortant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfortare
RECONFORTÁRE, reconfortări, s. f. Acțiunea de a reconforta și rezultatul ei. – V. reconforta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconfortat
RECONFORTÁT, -Ă, reconfortați, -te, adj. Care și-a recăpătat forțele, energia; fortificat, întremat. – V. reconforta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconsidera
RECONSIDERÁ, reconsíder, vb. I. Tranz. A interpreta un eveniment, o operă literară etc. dintr-un punct de vedere nou. – Din fr. reconsidérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconsiderare
RECONSIDERÁRE, reconsiderări, s. f. Acțiunea de a reconsidera și rezultatul ei. – V. reconsidera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconsolida
RECONSOLIDÁ, reconsolidez, vb. I. Tranz. A consolida, a întări din nou. – Din fr. reconsolider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconsolidare
RECONSOLIDÁRE, reconsolidări, s. f. Acțiunea de a reconsolida și rezultatul ei. – V. reconsolida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstituant
RECONSTITUÁNT, -Ă, reconstituanți, -te, adj., s. n. (Rar) (Substanță, medicament) care reconfortează. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. reconstituant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstitui
RECONSTITUÍ, reconstítui, vb. IV. Tranz. 1. A constitui din nou, a reface un lucru întreg; a recompune. ♦ Fig. A reface din memorie; a evoca, a reconstitui. ♦ (Lingv.) A reface forma aproximativă a unui cuvânt neatestat dintr-o limbă, pe baza comparației dintre formele existente în limbile înrudite; a reconstrui. 2. (Jur.) A restabili la fața locului condițiile în care s-a petrecut o infracțiune. 3. A reface fără modificări un edificiu sau o operă de artă, în desen sau în spațiu, pe bază de fragmente sau de documente. – Din fr. reconstituer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstituire
RECONSTITUÍRE, reconstituiri, s. f. Acțiunea de a reconstitui și rezultatul ei. 1. Recompunere. 2. Refacere a unor acte de stare civilă pierdute, distruse sau aflate în străinătate, de unde nu pot fi obținute. 3. (Jur.) Restabilire a împrejurărilor în care s-a comis o infracțiune. 4. (Lingv.) Reconstrucție. – V. reconstitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstructiv
RECONSTRUCTÍV, -Ă, reconstructivi, -e, adj. Care implică reconstrucția, de reconstrucție. – Din engl. reconstructive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstrucţie
RECONSTRÚCȚIE, reconstrucții, s. f. Faptul de a reconstrui; refacere, reclădire, reconstituire. ♦ (Lingv.) Refacere, cu ajutorul comparației dintre formele existente în limbile înrudite, a unor forme ale limbii de bază neatestate în texte; reconstituire (4). – Din fr. reconstruction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstrucție
RECONSTRÚCȚIE, reconstrucții, s. f. Faptul de a reconstrui; refacere, reclădire, reconstituire. ♦ (Lingv.) Refacere, cu ajutorul comparației dintre formele existente în limbile înrudite, a unor forme ale limbii de bază neatestate în texte; reconstituire (4). – Din fr. reconstruction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstrui
RECONSTRUÍ, reconstruiesc, vb. IV. Tranz. A construi din nou, a reclădi; a reface pe baze noi. ♦ (Lingv.) A reconstitui. – Din fr. reconstruire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconstruire
RECONSTRUÍRE, reconstruiri, s. f. Acțiunea de a reconstrui și rezultatul ei. – V. reconstrui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvenţional
RECONVENȚIONÁL, -Ă, reconvenționali, -e, adj. (Jur.; în sintagma) Cerere reconvențională = cerere prin care, într-un litigiu, pârâtul formulează pretenții împotriva reclamantului în legătură cu acțiunea; reconvențiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. reconventionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvențional
RECONVENȚIONÁL, -Ă, reconvenționali, -e, adj. (Jur.; în sintagma) Cerere reconvențională = cerere prin care, într-un litigiu, pârâtul formulează pretenții împotriva reclamantului în legătură cu acțiunea; reconvențiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. reconventionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvenţiune
RECONVENȚIÚNE, reconvențiuni, s. f. (Jur.) Cerere reconvențională. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. reconvention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvențiune
RECONVENȚIÚNE, reconvențiuni, s. f. (Jur.) Cerere reconvențională. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. reconvention.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconversie
RECONVÉRSIE s. f. v. reconversiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconversiune
RECONVERSIÚNE, reconversiuni, s. f. 1. Schimbare a obiectului activității unor întreprinderi sau a unor ramuri industriale. 2. (În forma reconversie) Schimbare a profesiei, a activității din cauza unor condiții economice noi, a unor restructurări etc. [Pr.: -si-u. – Var.: reconvérsie s. f.] – Din fr. reconversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconverti
RECONVERTÍ, reconvertesc, vb. IV. Tranz. A proceda la reconversiune. – Din fr. reconvertir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvertire
RECONVERTÍRE, reconvertiri, s. f. Acțiunea de a reconverti. – V. reconverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvertit
RECONVERTÍT, -Ă, reconvertiți, -te, adj. (Despre întreprinderi, ramuri industriale) Care a suferit o reconversiune. – V. reconverti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvoca
RECONVOCÁ, reconvóc, vb. I. Tranz. A convoca pentru altă dată. – Pref. re- + convoca (după fr. reconvoquer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvocare
RECONVOCÁRE, reconvocări, s. f. Acțiunea de a reconvoca. – V. reconvoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reconvocat
RECONVOCÁT, -Ă, reconvocați, -te, adj. Care a fost convocat din nou, pentru altă dată. – V. reconvoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recopia
RECOPIÁ, recopiez, vb. I. Tranz. A copia din nou un text, un act etc.; a scoate o nouă copie. [Pr.: -pi-a] – Din fr. recopier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recopiere
RECOPIÉRE, recopieri, s. f. Acțiunea de a recopia și rezultatul ei. [Pr.: -pi-e-] – V. recopia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

record
RECÓRD, recorduri, s. n. Rezultat realizat într-o competiție sportivă oficială, a cărui valoare reprezintă cea mai bună performanță, omologată de o persoană juridică; p. gener. realizare maximă, performanță supremă obținută într-un domeniu de activitate, într-o acțiune etc. ◊ Expr. A bate recordul (în ceva) = a atinge treapta cea mai înaltă (în ceva). A ține (sau a deține) un record = a păstra un record obținut; a fi neîntrecut în... – Din fr. record.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recorder
RECÓRDER, recordere, s. n. Aparat de înregistrare pe bandă de magnetofon sau disc. [Pr.: ricordăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recordist
RECORDÍST, -Ă, recordiști, -ste, adj., s. m. și f. (Rar) (Persoană) care realizează un record. – Record + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recordman
RECÓRDMAN, -Ă, s. m. și f. v. recordmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recordmen
RECÓRDMEN,-Ă, recordmeni,-e, s. m. și f. Sportiv care a stabilit un record; sportiv care deține un record. [Var.: recórdman,-ă s. m. și f.] – Din fr., engl. recordman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recorela
RECORELÁ, recorelez, vb. I. Tranz. A corela din nou. – Pref. re- + corela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recorelare
RECORELÁRE, recorelări, s. f. Faptul de a recorela. – V. recorela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recorelat
RECORELÁT adj. v. recorela. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recrea
RECREÁ^1, recreez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) destinde, a (se) odihni, a (se) reface, a (se) relaxa (după un efort susținut); a (se) înviora, a (se) distra. [Pr.: -cre-a] – Din fr. récréer, lat. recreare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrea
RECREÁ^2, recreez, vb. I. Tranz. A crea din nou. [Pr.: -cre-a] – Din fr. recréer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreanţă
RECREÁNȚĂ, recreanțe, s. f. (Jur.) Uzufruct al unui bun aflat în litigiu. [Pr.: -cre-an-] – Din fr. récreance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreanță
RECREÁNȚĂ, recreanțe, s. f. (Jur.) Uzufruct al unui bun aflat în litigiu. [Pr.: -cre-an-] – Din fr. récreance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreare
RECREÁRE^1 s. f. v. recreere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreare
RECREÁRE^2, recreări, s. f. Acțiunea de a recrea^2 și rezultatul ei. [Pr.: -cre-a-] – V. recrea^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreat
RECREÁT, -Ă, recreați, -te, adj. Odihnit, refăcut, destins, relaxat. [Pr.: -cre-at] – V. recrea^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreativ
RECREATÍV, -Ă, recreativi, -e, adj. Care recreează^1, care odihnește; recreator. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. récréatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreator
RECREATÓR, -OÁRE, recreatori, -oare, adj. Recreativ. [Pr.: -cre-a-] – Recrea^1 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreaţie
RECREÁȚIE^1, recreații, s. f. Faptul de a se recrea^1; odihnă, destindere după o muncă încordată. ♦ Scurtă pauză între orele de curs, destinată recreerii și jocului elevilor; pauză. [Pr.: -cre-a-. – Var.: (înv.) recreațiúne s. f.] – Din fr. recreation, lat. recreatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreație
RECREÁȚIE^1, recreații, s. f. Faptul de a se recrea^1; odihnă, destindere după o muncă încordată. ♦ Scurtă pauză între orele de curs, destinată recreerii și jocului elevilor; pauză. [Pr.: -cre-a-. – Var.: (înv.) recreațiúne s. f.] – Din fr. recreation, lat. recreatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreaţie
RECREÁȚIE^2, recreații, s. f. (Rar) Recreare^2. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. recréation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreație
RECREÁȚIE^2, recreații, s. f. (Rar) Recreare^2. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. recréation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreaţional
RECREAȚIONÁL, -Ă, recreaționali, -e, adj. (Rar) Care este destinat recreației. [Pr.: -cre-a-ți-o-] – Din engl. recreational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreațional
RECREAȚIONÁL, -Ă, recreaționali, -e, adj. (Rar) Care este destinat recreației. [Pr.: -cre-a-ți-o-] – Din engl. recreational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreaţiune
RECREAȚIÚNE s. f. v. recreație^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreațiune
RECREAȚIÚNE s. f. v. recreație^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recreere
RECREÉRE, recreeri, s. f. Acțiunea de a (se) recrea^1 și rezultatul ei. [Pr.: -cre-e-. – Var.: recreáre s. f.] – V. recrea^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrimina
RECRIMINÁ, recriminez, vb. I. Tranz. (Livr.) A răspunde unor acuzații sau unor injurii prin alte acuzații sau injurii; a reproșa, a acuza. – Din fr. récriminer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recriminare
RECRIMINÁRE, recriminări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a recrimina și rezultatul ei; acuzație, insultă, injurie. – V. recrimina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recristalizare
RECRISTALIZÁRE, recristalizări, s. f. (Chim.) Operație de purificare a unei substanțe chimice impure, prin dizolvarea acesteia la cald, urmată de filtrarea soluției și de cristalizarea ei prin răcire. ♦ Refacere a grăunților cristalini ai unui metal sau ai unui aliaj, care a suferit anterior un ecruisaj. – Pref. re- + cristalizare. Cf. fr. recristallisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recristalizat
RECRISTALIZÁT adj. v. recristaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recroma
RECROMÁ, recromez, vb. I. Tranz. A supune o piele tăbăcită operației de recromare. – Pref. re- + croma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recromare
RECROMÁRE, recromări, s. f. Operație de tăbăcire cu crom a pieilor, ulterioară unei alte tăbăciri și destinată îmbunătățirii unor caracteristici ale pieilor finite. – Pref. re- + cromare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recromat
RECROMÁT, -Ă, recromați, -te, adj. (Despre piei tăbăcite) Care a fost supus operației de recromare. – V. recroma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrudescent
RECRUDESCÉNT, -Ă, recrudescenți, -te, adj. (Med.; adesea fig.) Care prezintă o recrudescență; care își reia forța, intensitatea. – Din fr. recrudescent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrudescenţă
RECRUDESCÉNȚĂ, recrudescențe, s. f. (Med.) Revenire într-o formă mai acută a unei boli sau a unei epidemii după scăderea intensității acestora. ♦ Fig. Reluare într-un ritm mai viu, mai accentuat și mai intens a unei activități, a unei stări etc. – Din fr. recrudescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrudescență
RECRUDESCÉNȚĂ, recrudescențe, s. f. (Med.) Revenire într-o formă mai acută a unei boli sau a unei epidemii după scăderea intensității acestora. ♦ Fig. Reluare într-un ritm mai viu, mai accentuat și mai intens a unei activități, a unei stări etc. – Din fr. recrudescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrut
RECRÚT, recruți, s. m. Tânăr aparținând ultimului contingent chemat sub arme; soldat de curând încorporat. ♦ Fig. (Fam.) Persoană intrată de curând într-o asociație, într-o mișcare; începător. – Din germ. Rekrut, rus. rekrut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recruta
RECRUTÁ, recrutez, vb. I. Tranz. 1. (Mil.) A lua și a înscrie în evidența autorităților militare un tânăr în vederea încorporării. ♦ Intranz. A se prezenta pentru încorporare sau pentru înregistrare în evidența armatei. 2. Fig. A angaja, a primi pe cineva pe baza unei alegeri; a atrage, a câștiga pe cineva pentru o anumită activitate. – Din fr. recruter, germ. rekrutieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrutare
RECRUTÁRE, recrutări, s. f. Acțiunea de a recruta și rezultatul ei. – V. recruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recrutor
RECRUTÓR, recrutori, s. m. 1. Persoană care făcea recrutări în armată. 2. Persoană care recrutează membrii pentru un partid, pentru o asociație etc. – Din fr. recruteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rect
RECT, recturi, s. n. Ultima parte a tubului digestiv, care se întinde de la colon până la orificiul anal. – Din fr. rectum, lat. rectum [intestinum].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectal
RECTÁL, -Ă, rectali, -e, adj. Care aparține rectului, privitor la rect. – Din fr. rectal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectangular
RECTANGULÁR, -Ă, rectangulari, -e, adj. Dreptunghiular. ◊ Coordonate rectangulare = coordonate care sunt perpendiculare una pe alta, formând unghiuri drepte. – Din fr. rectangulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recte
RECTE adv. Cu adevărat; anume. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectifica
RECTIFICÁ, rectífic, vb. I. Tranz. 1. A îndrepta, a corecta. 2. (Tehn.) A prelucra mecanic prin așchiere o suprafață metalică cu ajutorul unor unelte abrazive. 3. (Chim.) A separa dintr-un amestec lichid componentele volatile cu puncte de fierbere diferite. – Din fr. rectifier, lat. rectificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectificabil
RECTIFICÁBIL, -Ă, rectificabili, -e, adj. 1. Care poate fi rectificat. 2. (Mat.; în sintagma) Curbă rectificabilă = curbă din plan sau din spațiu pentru care orice arc mărginit al ei are lungime. – Rectifica + suf. -bil. Cf. fr. rectifiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectificat
RECTIFICÁT s. n. Faptul de a rectifica; rectificare. ◊ Mașină de rectificat = mașină-unealtă de prelucrare a suprafețelor metalice prin rectificare. – V. rectifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectificator
RECTIFICATÓR, -OÁRE, rectificatori, -oare, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj. Care rectifică; care aduce o rectificare. 2. S. m. și f. Muncitor calificat care lucrează la mașina de rectificat. 3. S. n. Dispozitiv care separă vaporii de apă antrenați de vaporii de amoniac, folosit în instalațiile frigorifice cu absorbție. – Din fr. rectificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectiliniar
RECTILINIÁR, -Ă, rectiliniari, -e, adj. Ortoscopic. [Pr.: -ni-ar] – Din fr. rectilinéaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectiliniaritate
RECTILINIARITÁTE s. f. (Fiz.) Calitate a unui sistem optic de a forma imagini corecte, fără distorsiuni. [Pr.: -ni-a-] – Rectiliniar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectiliniu
RECTILÍNIU, -IE, rectilinii, adj. (Mat.; despre o mișcare) Care este în linie dreaptă. ♦ (Despre figuri geometrice) Care este mărginit de linii drepte. ◊ Unghi rectiliniu = unghi egal cu nouăzeci de grade. – Din fr. rectiligne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectitudine
RECTITUDÍNE s. f. (Livr.) 1. Stare, calitate a unei linii drepte. 2. Fig. Spirit de dreptate; sinceritate. – Din lat. rectitudo, -inis, fr. rectitude.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recto
RÉCTO s. n. (în opoziție cu verso) Prima pagină a unei foi (scrise, tipărite etc.); pagina din dreapta a unei cărți, a unui manuscris etc. – Din fr., lat. recto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rector
RÉCTOR, rectori, s. m. Conducător, sub raport științific și administrativ, al facultăților dintr-o instituție de învățământ superior; grad deținut de acesta. ♦ (În unele țări din Apus) Persoană care conduce o școală medie; grad deținut de această persoană. – Din lat. rector, germ. Rektor, fr. recteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectoral
RECTORÁL, -Ă, rectorali, -e, adj. (Rar) Care aparține rectorului; privitor la rector; de rector. – Din fr. rectoral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectorat
RECTORÁT, rectorate, s. n. Funcția de rector; durata acestei funcții; (concr.) birourile și serviciile administrative care țin de rector. – Din fr. rectorat, germ. Rektorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectoscop
RECTOSCÓP, rectoscoape, s. n. (Med.) Endoscop special pentru examenul optic al rectului. – Din fr. rectoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectoscopie
RECTOSCOPÍE, rectoscopii, s. f. (Med.) Examinare a rectului cu ajutorul rectoscopului. – Din fr. rectoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rectrice
RECTRÍCE, rectrice, s. f. (Ornit.) Fiecare dintre penele mari, late și puternice, din coada păsărilor, care dirijează zborul acestora. – Din fr. rectrice, lat. rectrix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recţiune
RECȚIÚNE, recțiuni, s. f. (Gram.) Calitate a unui cuvânt de a primi un determinant care trebuie să aibă o anumită formă flexionară sau o anumită construcție prepozițională; legătura dintre cuvinte și determinantele lor; regim. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rection, germ. Rektion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recțiune
RECȚIÚNE, recțiuni, s. f. (Gram.) Calitate a unui cuvânt de a primi un determinant care trebuie să aibă o anumită formă flexionară sau o anumită construcție prepozițională; legătura dintre cuvinte și determinantele lor; regim. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rection, germ. Rektion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuceri
RECUCERÍ, recuceresc, vb. IV. Tranz. A cuceri din nou, a lua înapoi; a relua. – Pref. re- + cuceri (după fr. reconquerir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recucerire
RECUCERÍRE, recuceriri, s. f. Acțiunea de a recuceri și rezultatul ei. – V. recuceri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recucerit
RECUCERÍT, -Ă, recuceriți, -te, adj. Cucerit din nou. – V. recuceri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recul
RECÚL, reculuri, s. n. Mișcare îndărăt a unui corp solid, produsă, pe baza forței de reacție, de mișcarea unui alt corp considerat că are sensul de deplasare înainte și care, de obicei, are masă mult mai mică decât primul corp. ♦ Distanța parcursă de un corp solid în timpul mișcării sale înapoi, provocată prin reacție. – Din fr. recul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recula
RECULÁ, reculez, vb. I. Intranz. A se retrage, a se smuci înapoi, a face un recul. – Din fr. reculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reculant
RECULÁNT, -Ă, reculanți, -te, adj. (Despre mecanisme) Care reculează. – Din fr. reculant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reculare
RECULÁRE, reculări, s. f. Faptul de a recula. – V. recula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reculege
RECULÉGE, reculég, vb. III. Refl. A-și veni în fire, a-și recâștiga calmul, liniștea (după o spaimă, o emoție etc.); a se regăsi. ♦ A se concentra, a medita profund, a se adânci într-o meditație. – Pref. re- + culege (după fr. recueillir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reculegere
RECULÉGERE, reculegeri, s. f. Acțiunea de a se reculege și rezultatul ei. ◊ Moment (sau minut) de reculegere = moment în care se păstrează tăcere în semn de omagiu pentru o persoană care a murit. – V. reculege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoaşte
RECUNOÁȘTE, recunosc, vb. III. Tranz. 1. A identifica un lucru, o persoană etc. cunoscute mai înainte. ♦ A deosebi ceva după anumite semne caracteristice. ♦ Refl. A-și descoperi în altul trăsăturile caracteristice, a se regăsi în altul. 2. A admite (ca existent, ca bun, ca valabil); a mărturisi. ♦ A considera pe cineva sau ceva merituos, valoros. ♦ A declara că acceptă sau admite tacit o anumită situație nou creată în relațiile internaționale. ♦ A declara un copil natural ca legitim. 3. (Mil.) A cerceta terenul și pozițiile inamice; a cerceta terenul pe unde urmează să meargă o unitate. 4. A se arăta recunoscător față de cineva sau de ceva. – Pref. re- + cunoaște (după fr. reconnaître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoaște
RECUNOÁȘTE, recunosc, vb. III. Tranz. 1. A identifica un lucru, o persoană etc. cunoscute mai înainte. ♦ A deosebi ceva după anumite semne caracteristice. ♦ Refl. A-și descoperi în altul trăsăturile caracteristice, a se regăsi în altul. 2. A admite (ca existent, ca bun, ca valabil); a mărturisi. ♦ A considera pe cineva sau ceva merituos, valoros. ♦ A declara că acceptă sau admite tacit o anumită situație nou creată în relațiile internaționale. ♦ A declara un copil natural ca legitim. 3. (Mil.) A cerceta terenul și pozițiile inamice; a cerceta terenul pe unde urmează să meargă o unitate. 4. A se arăta recunoscător față de cineva sau de ceva. – Pref. re- + cunoaște (după fr. reconnaître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoaştere
RECUNOÁȘTERE, recunoașteri, s. f. Acțiunea de a (se) recunoaște și rezultatul ei. – V. recunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoaștere
RECUNOÁȘTERE, recunoașteri, s. f. Acțiunea de a (se) recunoaște și rezultatul ei. – V. recunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoscător
RECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, recunoscători, -oare, adj. Care recunoaște un serviciu, un bine ce i s-a făcut, care poartă (cuiva) recunoștință. – Recunoaște + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoscut
RECUNOSCÚT, -Ă, recunoscuți, -te, adj. 1. Identificat, cunoscut. 2. Acceptat (ca bun, ca adevărat, ca valabil); mărturisit, declarat. ♦ Considerat, consacrat ca autoritate în materie; notoriu. ♦ (Despre un guvern, un stat etc.) Acceptat ca îndreptățit să-și exercite puterea și să întrețină relații diplomatice cu alte state. ♦ (Despre un copil natural) Declarat ca legitim. 3. (Despre o poziție, o formație militară etc.) Cercetat îndeaproape, cunoscut. – V. recunoaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoştinţă
RECUNOȘTÍNȚĂ, recunoștințe, s. f. Datorie, obligație morală față de un binefăcător; gratitudine. – Recunoaște + suf. -ință (după fr. reconnaissance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recunoștință
RECUNOȘTÍNȚĂ, recunoștințe, s. f. Datorie, obligație morală față de un binefăcător; gratitudine. – Recunoaște + suf. -ință (după fr. reconnaissance).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recupera
RECUPERÁ, recuperez, vb. I. Tranz. 1. A dobândi din nou, a redobândi, a recâștiga. 2. A utiliza, total sau parțial, deșeuri de materiale sau o energie care altfel s-ar pierde. – Din fr. récupérer, lat. recuperare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuperabil
RECUPERÁBIL, -Ă, recuperabili, -e, adj. Care poate fi recuperat. – Din fr. récupérable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuperabilitate
RECUPERABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi recuperabil. – Din fr. récuperabilité, engl. recuperability.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuperare
RECUPERÁRE, recuperări, s. f. Acțiunea de a recupera și rezultatul ei. – V. recupera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuperator
RECUPERATÓR, recuperatoare, s. n., s. m. 1. S. n. Parte dintr-un sistem tehnic care servește la recuperarea totală sau parțială a energiei răspândite într-o instalație, a resturilor sau a deșeurilor de materiale. 2. S. n. Preîncălzitor de aer pentru cuptoare industriale. 3. S. m. Persoană care recuperează. – Din fr. récupérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recura
RECURÁ, recurez, vb. I. Intranz. A recurge la cineva; a face recurs. – Din fr. recourir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurare
RECURÁRE s. f. v. recura. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recurba
RECURBÁ, recurbez, vb. I. Tranz. A curba, a îndoi din nou. – Din fr. recourber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurbare
RECURBÁRE, recurbări, s. f. Acțiunea de a recurba și rezultatul ei. – V. recurba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurbat
RECURBÁT, -Ă, recurbați, -te, adj. Care a fost supus recurbării. – V. recurba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurent
RECURÉNT^1, -Ă, recurenți, -te, adj. (Med.; despre boli) Care revine, care recidivează. ◊ Febră recurentă = boală infecțioasă caracterizată prin alternarea stărilor febrile cu stări nefebrile. – Din fr. récurrent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurenţă
RECURÉNȚĂ, recurențe, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este recurent^1; revenire. 2. (Mat.; în sintagma) Formulă de recurență = formulă care exprimă un termen dintr-un șir în funcție de valorile unor anumiți termeni precedenți. – Din fr. récurrence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurență
RECURÉNȚĂ, recurențe, s. f. 1. Caracterul a ceea ce este recurent^1; revenire. 2. (Mat.; în sintagma) Formulă de recurență = formulă care exprimă un termen dintr-un șir în funcție de valorile unor anumiți termeni precedenți. – Din fr. récurrence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurge
RECÚRGE, recúrg, vb. III. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”) A apela la cineva sau la ceva, a se servi, a se folosi de...; a cere (sau a se adresa cuiva pentru) ajutor. – Pref. re- + curge (după fr. recourir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurgere
RECÚRGERE s. f. Acțiunea de a recurge și rezultatul ei. – V. recurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recurs
RECÚRS, recursuri, s. n. 1. (Jur.) Cale de atac prin care se cere unei instanțe superioare să verifice legalitatea și temeinicia unei hotărâri judecătorești nedefinitive, în vederea anulării sau modificării ei. 2. (Rar) Referire, recurgere. – Din lat. recursus, germ. Rekurs, fr. recours.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recursie
RECÚRSIE, recursii, s. f. Momentul în care organele articulatorii părăsesc poziția de articulare, revenind la normal; destindere. [Var.: recursiúne s. f.] – Din lat. recursio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recursiune
RECURSIÚNE s. f. v. recursie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recursiv
RECURSÍV, -Ă, recursivi, -e, adj. Care poate fi repetat în mod nelimitat. – Din engl. recursive.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recursivitate
RECURSIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi recursiv. – Din fr. récursivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recursivitate
recursivitate s. f. vezi recursivitate
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

recursoriu
RECURSÓRIU, -IE, recursorii, adj. (Jur.) Prin care se exercită dreptul de recurs. – Din fr. récursoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuza
RECUZÁ, recúz, vb. I. Tranz. A nu recunoaște competența sau autoritatea unui judecător, a unui martor etc.; p. ext. a respinge, a nu recunoaște ceva sau calitatea cuiva. – Din fr. récuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzabil
RECUZÁBIL, -Ă, recuzabili, -e, adj. Care poate fi recuzat. – Din fr. récusable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzare
RECUZÁRE, recuzări, s. f. Acțiunea de a recuza și rezultatul ei; recuzație. – V. recuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzat
RECUZÁT, -Ă, recuzați, -te, adj., s. m. și f. Persoană căreia i s-a respins sau nu i s-a recunoscut competența sau autoritatea. – V. recuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzaţie
RECUZÁȚIE, recuzații, s. f. Recuzare. – Din fr. récusation, lat. recusatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzație
RECUZÁȚIE, recuzații, s. f. Recuzare. – Din fr. récusation, lat. recusatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzită
RECUZÍTĂ, recuzite, s. f. Totalitatea obiectelor auxiliare (mobilier, costume etc.) necesare la montarea unui spectacol sau a unui film. – Din germ. Requisit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recuzitor
RECUZITÓR, -OÁRE, recuzitori, -oare, s. m. și f. Persoană însărcinată cu procurarea și păstrarea recuzitei unui teatru sau a unui studio cinematografic. – Din germ. Requisiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

recviem
RECVIÉM, recviemuri, s. n. (în cultul romano-catolic) Slujbă religioasă pentru pomenirea unei persoane decedate; muzică corală compusă pentru această slujbă. ♦ Compoziție muzicală pentru soliști, cor și orchestră, alcătuită din mai multe părți, scrisă pe textul liturgic al misei funebre. [Scris și: requiem. – Pr.: -vi-em] – Din lat. requiem [aeternam dona eis], fr. requiem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reda
REDÁ, redáu, vb. I. Tranz. 1. A da din nou cuiva un lucru, o situație etc.; a restitui. 2. Fig. A descrie, a exprima ceva prin viu grai, prin scris sau prin diverse mijloace artistice; a reproduce. – Pref. re- + da (după fr. redonner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacta
REDACTÁ, redactez, vb. I. Tranz. 1. A compune, a formula în scris, a scrie, a întocmi (un studiu, un act etc.). 2. A asigura (la un ziar, la o editură etc.) finisarea, în conținut și formă, a unor manuscrise primite de la autori și destinate publicării. – Din fr. rédiger, lat. redigere (după redacție, redactor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redactat
REDACTÁT, -Ă, redactați, -te, adj. (Despre acte oficiale, articole etc.) Formulat în scris. – V. redacta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redactor
REDÁCTOR, -OÁRE, redactori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care lucrează în redacția unui ziar, a unei reviste etc. sau care redactează (2). 2. Persoană care scrie, care întocmește, care compune un articol, un act etc. – Din fr. rédacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacţie
REDÁCȚIE, redacții, s. f. 1. Colectiv de redactori care lucrează la un ziar, la o revistă etc.; localul în care se găsesc birourile redactorilor unui ziar, ai unei reviste etc. 2. Redactare; felul, forma în care este redactată o publicație, o scriere. [Var.: (înv.) redacțiúne s. f.] – Din fr. rédaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacție
REDÁCȚIE, redacții, s. f. 1. Colectiv de redactori care lucrează la un ziar, la o revistă etc.; localul în care se găsesc birourile redactorilor unui ziar, ai unei reviste etc. 2. Redactare; felul, forma în care este redactată o publicație, o scriere. [Var.: (înv.) redacțiúne s. f.] – Din fr. rédaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacţional
REDACȚIONÁL, -Ă, redacționali, -e, adj. Care aparține redacției, privitor la redacție sau la activitatea unui redactor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rédactionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacțional
REDACȚIONÁL, -Ă, redacționali, -e, adj. Care aparține redacției, privitor la redacție sau la activitatea unui redactor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rédactionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacţiune
REDACȚIÚNE s. f. v. redacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redacțiune
REDACȚIÚNE s. f. v. redacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redan
REDÁN, redane, s. n. 1. Lucrare simplă de fortificație, alcătuită dintr-un zid în formă de unghi ieșit în afară, folosită în trecut pentru apărarea unei treceri. 2. Motiv decorativ sculptat în formă de dinți alăturați, folosit în arhitectura Evului Mediu. 3. Fiecare dintre treptele amenajate în partea superioară a unui zid construit pe un teren înclinat. 4. Aliniere a clădirilor de-a lungul unei străzi, astfel încât un colț al lor să fie ieșit mai mult în stradă. 5. Suprafață proeminentă, în formă de treaptă, pe carena unei ambarcațiuni sau al unui hidroavion (ori al flotoarelor acestuia), care asigură alunecarea acestora pe apă cu o rezistență redusă la înaintare. – Din fr. redan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redare
REDÁRE, redări, s. f. Acțiunea de a reda și rezultatul ei; reproducere, exprimare, reprezentare. – V. reda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redata
REDATÁ, redatez, vb. I. Tranz. A data din nou după corectarea unei erori de datare. – Pref. re- + data.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redatare
REDATÁRE, redatări, s. f. Acțiunea de a redata. – V. redata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redatat
REDATÁT, -Ă, redatați, -te, adj. Care a fost datat din nou, pentru a corecta o eroare. – V. redata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redătător
REDĂTĂTÓR, -OÁRE, redătători, -oare, adj. Care redă. – Pref. re- + dătător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redefini
REDEFINÍ, redefinesc, vb. IV. Tranz. A defini din nou, mai corect, mai exact; a reveni asupra unei definiții anterioare. – Din fr. rédefinir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redefinire
REDEFINÍRE, redefiniri, s. f. Acțiunea de a redefini. – V. redefini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redefinit
REDEFINÍT, -Ă, redefiniți, -te, adj. Care a fost definit din nou (mai corect, mai exact). – V. redefini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redempţiune
REDEMPȚIÚNE, redempțiuni, s. f. Mântuire, izbăvire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rédemption, lat. redemptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redempțiune
REDEMPȚIÚNE, redempțiuni, s. f. Mântuire, izbăvire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rédemption, lat. redemptio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeschide
REDESCHÍDE, redeschíd, vb. III. Tranz. și refl. A (se) deschide din nou. ♦ Refl. Fig. (Despre școli, instituții, întreprinderi) A-și relua activitatea întreruptă pentru un timp. – Pref. re- + deschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeschidere
REDESCHÍDERE, redeschideri, s. f. Acțiunea de a (se) redeschide și rezultatul ei. – V. redeschide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redescoperi
REDESCOPERÍ, redescópăr, vb. IV. Tranz. A descoperi din nou. – Pref. re- + descoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redescoperire
REDESCOPERÍRE, redescoperiri, s. f. Acțiunea de a redescoperi și rezultatul ei. – V. redescoperi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeştepta
REDEȘTEPTÁ, redeștépt, vb.I. 1. Tranz. și refl. A (se) deștepta, a (se) trezi din nou, a face să-și revină sau a-și reveni în fire, a readuce sau a reveni la viață. ♦ Fig. A izbucni sau a face să izbucnească din nou, a (se) stârni din nou. 2. Tranz. A aminti, a evoca. – Pref. re- + deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeștepta
REDEȘTEPTÁ, redeștépt, vb.I. 1. Tranz. și refl. A (se) deștepta, a (se) trezi din nou, a face să-și revină sau a-și reveni în fire, a readuce sau a reveni la viață. ♦ Fig. A izbucni sau a face să izbucnească din nou, a (se) stârni din nou. 2. Tranz. A aminti, a evoca. – Pref. re- + deștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeşteptare
REDEȘTEPTÁRE, redeșteptări, s. f. Acțiunea de a (se) redeștepta și rezultatul ei. – V. redeștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeșteptare
REDEȘTEPTÁRE, redeșteptări, s. f. Acțiunea de a (se) redeștepta și rezultatul ei. – V. redeștepta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redeveni
REDEVENÍ, redevin, vb. IV. Intranz. A deveni, a fi din nou așa cum a fost înainte. – Pref. re- + deveni. Cf. fr. redevenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redevenire
REDEVENÍRE, redeveniri, s. f. Acțiunea de a redeveni. – V. redeveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redevenţă
REDEVÉNȚĂ, redevențe, s. f. Orice sumă ce trebuie plătită în bani sau în natură pentru folosirea sau dreptul de folosință a unor active corporale sau necorporale. – Din fr. redevance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redevență
REDEVÉNȚĂ, redevențe, s. f. Orice sumă ce trebuie plătită în bani sau în natură pentru folosirea sau dreptul de folosință a unor active corporale sau necorporale. – Din fr. redevance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redhibitoriu
REDHIBITÓRIU, -IE, redhibitorii, adj. (Jur.) Care face să se anuleze o vânzare. – Din lat. redhibitorius, fr. rédhibitoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redhibiţie
REDHIBÍȚIE s. f. v. redibiție.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

redhibiție
REDHIBÍȚIE s. f. v. redibiție.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

redhibiţiune
REDHIBIȚIÚNE, redhibițiuni, s. f. (Jur.) Anulare a unei vânzări când actul vânzării are un viciu. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. redhibitio, -onis, fr. rédhibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redhibițiune
REDHIBIȚIÚNE, redhibițiuni, s. f. (Jur.) Anulare a unei vânzări când actul vânzării are un viciu. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. redhibitio, -onis, fr. rédhibition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redie
RÉDIE, redii, s. f. Larvă în dezvoltarea gălbezei, cu corpul alungit, plin cu celule germinative. – Din fr. rédie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redige
REDÍGE vb. III v. redija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redija
REDIJÁ, redijez, vb. I. Tranz. (Înv.) A redacta. [Var.: redíge vb. III] – Din fr. rédiger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redijare
REDIJÁRE, redijări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a redija și rezultatul ei; redactare. – V. redija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redimensiona
REDIMENSIONÁ, redimensionez, vb. I. Tranz. A recalcula dimensiunile (unei construcții, unei mașini etc.) ♦ Fig. A aborda dintr-o nouă perspectivă; (rar) a regândi. [Pr.: -si-o-] – Pref. re- + dimensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redimensionare
REDIMENSIONÁRE, redimensionări, s. f. Acțiunea de a redimensiona. [Pr.: -si-o-] – V. redimensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redimensionat
REDIMENSIONÁT, -Ă, redimensionați, -te, adj. 1. (Despre construcții, mașini etc.) Ale cărui dimensiuni au fost recalculate. 2. (Fig.) Care a fost reevaluat, care a fost abordat din altă perspectivă. [Pr.: -si-o-] – V. redimensiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redingotă
REDINGÓTĂ, redingote, s. f. Haină bărbătească de ceremonie (de culoare neagră), cu poalele lungi până la genunchi, încheiată cu două rânduri de nasturi. – Din fr. redingote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redirecţiona
REDIRECȚIONÁ, redirecționez, vb. I Tranz. A da o nouă direcție. – Din re- + direcționa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

redirecționa
REDIRECȚIONÁ, redirecționez, vb. I Tranz. A da o nouă direcție. – Din re- + direcționa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

redirecţionare
REDIRECȚIONÁRE, redirecționări, s. f. (În sintagma redirecționarea apelurilor) Serviciu de telefonie care permite ca un telefon să transfere toate apelurile primite (sau numai unele dintre acestea) către un alt telefon.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

redirecționare
REDIRECȚIONÁRE, redirecționări, s. f. (În sintagma redirecționarea apelurilor) Serviciu de telefonie care permite ca un telefon să transfere toate apelurile primite (sau numai unele dintre acestea) către un alt telefon.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rediscuta
REDISCUTÁ, rediscút, vb. I. Tranz. A repune (ceva) în discuție. – Din fr. rediscuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rediscutare
REDISCUTÁRE, rediscutări, s. f. Acțiunea de a rediscuta și rezultatul ei. – V. rediscuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redispărea
REDISPĂREÁ, redispár, vb. II. Intranz. (Rar) A dispărea din nou. – Pref. re- + dispărea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redistila
REDISTILÁ, redistilez, vb. I. Tranz. A supune unui nou proces de distilare, pentru a obține un produs mai pur. – Din fr. redistiller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redistilare
REDISTILÁRE, redistilări, s. f. Acțiunea de a redistila și rezultatul ei. – V. redistila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redistribui
REDISTRIBUÍ, redistríbui, vb. IV. Tranz. A împărți, a repartiza din nou. – Pref. re- + distribui. Cf. fr. redistribuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redistribuire
REDISTRIBUÍRE, redistribuiri, s. f. Acțiunea de a redistribui și rezultatul ei. – V. redistribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rediu
RÉDIU, rediuri, s. n. (Reg.) Pădure mică și tânără. [Var.: rắdiu s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redoare
REDOÁRE, redori, s. f. 1. Lipsă de suplețe; rigiditate. 2. (Med.) Limitare a mișcărilor unei articulații. – Din fr. raideur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redobândi
REDOBÂNDÍ, redobândesc, vb. IV. Tranz. A dobândi, a obține din nou un lucru pierdut, o situație, o stare etc.; a recâștiga. – Pref. re- + dobândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redobândire
REDOBÂNDÍRE, redobândiri, s. f. Acțiunea de a redobândi și rezultatul ei. – V. redobândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redondant
REDONDÁNT, -Ă adj. v. redundant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redondanţă
REDONDÁNȚĂ s. f. v. redundanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redondanță
REDONDÁNȚĂ s. f. v. redundanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redresa
REDRESÁ, redresez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A aduce sau a reveni la poziția, la funcționarea etc. normală după o perturbație accidentală; a (se) îndrepta. ♦ Fig. A aduce sau a reveni pe calea cea bună; a (se) înviora, a (se) reface. 2. Tranz. A transforma o putere, din forma de putere de curent electric alternativ în forma de putere de curent electric continuu, prin suprimarea sau prin inversarea alternanțelor de un anumit sens ale curentului. – Din fr. redresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redresare
REDRESÁRE, redresări, s. f. Acțiunea de a (se) redresa și rezultatul ei. ♦ Acțiune prin care o aeronavă în coborâre ajunge în poziția de zbor orizontal, în urma comenzilor date de pilot sau a reacțiilor aerodinamice provocate de deplasarea ei. ♦ Transformare a energiei electromagnetice de curent alternativ în energie electromagnetică de curent continuu. – V. redresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redresat
REDRESÁT, -Ă, redresați, -te, adj. 1. Care a revenit la poziția sau în situația normală (de la început). ♦ Fig. Care s-a îndreptat, a revenit pe calea cea bună. 2. (Despre curentul electric) Care a suferit o transformare prin redresare. – V. redresa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redresor
REDRESÓR, -OÁRE, redresori, -oare, s. n., adj. I. S. n. 1. Aparat sau dispozitiv cu ajutorul căruia se obține, dintr-un curent electric alternativ, un curent electric continuu. 2. Lentilă, sistem de lentile sau de prisme, folosite pentru a îndrepta imaginea răsturnată dată de obiectivul unui instrument optic. 3. Dispozitiv care readuce în direcția inițială un curent de fluid abătut de un obstacol oarecare. II. Adj. Care redresează. – Din fr. redresseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducător
REDUCĂTÓR, reducători, s. m. Substanță care, într-o reacție de oxidoreducere, pierde electroni, oxidându-se. – Reduce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduce
REDÚCE, redúc, vb. III. Tranz. 1. A micșora, a scădea, a diminua (ca proporții, cantitate, intensitate). ♦ Spec. A micșora dimensiunile unei hărți, ale unei piese etc., păstrând aceleași proporții între elementele componente; a reproduce la dimensiuni mai mici. ♦ (Mat.; în expr.) A reduce o fracție = a suprima factorii comuni de la numitorul și de la numărătorul unei fracții. 2. A restrânge, a limita, a mărgini. ◊ Expr. A reduce pe cineva la tăcere = a face pe cineva să nu mai spună nimic. ♦ A aduce pe cineva într-o stare de inferioritate, într-o situație mai proastă (în raport cu cea pe care a avut-o). 3. A scoate oxigenul dintr-o combinație cu ajutorul unui agent chimic. 4. (Înv.) A cuceri, a subjuga, a cotropi. [Perf. s. redusei, part. redus] – Din lat. reducere, fr. réduire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducere
REDÚCERE, reduceri, s. f. 1. Acțiunea de a reduce și rezultatul ei. ♦ Micșorare, scădere, diminuare. 2. (Med.) Metodă ortopedică prin care oasele luxate sau fracturate sunt puse la loc; reducție. 3. Operație logică care constă în probarea validității modurilor silogistice, pornind de la considerentul că numai modurile primei figuri silogistice sunt valide, urmând ca validitatea celorlalte moduri să fie probată. ◊ Reducere la absurd = demonstrare a adevărului unei teze prin arătarea faptului că teza contrară este falsă. – V. reduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reductibil
REDUCTÍBIL, -Ă, reductibili, -e, adj. Care se poate reduce, care poate fi simplificat. – Din fr. réductible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reductibilitate
REDUCTIBILITÁTE, reductibilități, s. f. Însușirea de a fi reductibil. – Din fr. réductibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reductor
REDUCTÓR, -OÁRE, reductori, -oare, adj., s. n., s. m. 1. Adj., s. n. (Aparat sau mecanism) care reduce sau micșorează o viteză, o presiune etc. 2. Adj., s. m. (Substanță) care reduce un oxid. – Din fr. réducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducţie
REDÚCȚIE, reducții, s. f. 1. Faptul de a reduce. ♦ (Concr.) Copie în mic a unui obiect. ♦ (Concr.) Piesă de legătură între tuburi sau țevi cu diametre diferite. 2. (Med.) Reducere (2). 3. (Jur.; în forma reducțiune) Restrângere prin hotărâre judecătorească, după moartea unei persoane, a liberalităților făcute de ea prin încălcarea drepturilor unor moștenitori. [Var.: reducțiúne s. f.] – Din fr. réduction, lat. reductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducție
REDÚCȚIE, reducții, s. f. 1. Faptul de a reduce. ♦ (Concr.) Copie în mic a unui obiect. ♦ (Concr.) Piesă de legătură între tuburi sau țevi cu diametre diferite. 2. (Med.) Reducere (2). 3. (Jur.; în forma reducțiune) Restrângere prin hotărâre judecătorească, după moartea unei persoane, a liberalităților făcute de ea prin încălcarea drepturilor unor moștenitori. [Var.: reducțiúne s. f.] – Din fr. réduction, lat. reductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducţional
REDUCȚIONÁL, -Ă, reducționali, -e, adj. De reducție. ◊ Diviziune reducțională = meioză. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réductionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducțional
REDUCȚIONÁL, -Ă, reducționali, -e, adj. De reducție. ◊ Diviziune reducțională = meioză. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réductionnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducţionism
REDUCȚIONÍSM s. n. Modalitate de explicare sau interpretare a unor fenomene, structuri sau valori complexe ale realității sau ale cunoașterii, prin reducerea lor la concepte, structuri, legi sau configurații mai simple. ♦ Simplificare excesivă. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. reductionism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducționism
REDUCȚIONÍSM s. n. Modalitate de explicare sau interpretare a unor fenomene, structuri sau valori complexe ale realității sau ale cunoașterii, prin reducerea lor la concepte, structuri, legi sau configurații mai simple. ♦ Simplificare excesivă. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. reductionism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducţiune
REDUCȚIÚNE s. f. v. reducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reducțiune
REDUCȚIÚNE s. f. v. reducție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redundant
REDUNDÁNT, -Ă, redundanți, -te, adj. Care se referă la redundanță, care prezintă redundanță. [Var.: redondánt, -ă adj.] – Din engl. redundant, fr. redondant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redundanţă
REDUNDÁNȚĂ, redundanțe, s. f. Surplus de informație transmis față de strictul necesar și care asigură exactitatea transmiterii informației în telecomunicații. ♦ Abundență inutilă de expresii, de cuvinte sau de imagini în formularea unei idei. [Var.: redondánță s. f.] – Din engl. redundance, fr. redondance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redundanță
REDUNDÁNȚĂ, redundanțe, s. f. Surplus de informație transmis față de strictul necesar și care asigură exactitatea transmiterii informației în telecomunicații. ♦ Abundență inutilă de expresii, de cuvinte sau de imagini în formularea unei idei. [Var.: redondánță s. f.] – Din engl. redundance, fr. redondance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduplica
REDUPLICÁ, redúplic, vb. I. Tranz. A dubla. ♦ (Fon.) A repeta unul sau mai multe foneme din rădăcina unui cuvânt, pentru a da cuvântului altă valoare morfologică sau stilistică sau pentru a forma un cuvânt nou. – Din lat. reduplicare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduplicare
REDUPLICÁRE, reduplicări, s. f. Acțiunea de a reduplica și rezultatul ei; reduplicație. – V. reduplica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduplicativ
REDUPLICATÍV, -Ă, reduplicativi, -e, adj. Privitor la o reduplicare, rezultat în urma unei reduplicări. – Din fr. réduplicatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduplicaţie
REDUPLICÁȚIE, reduplicații, s. f. Reduplicare. – Din fr. réduplication, lat. reduplicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reduplicație
REDUPLICÁȚIE, reduplicații, s. f. Reduplicare. – Din fr. réduplication, lat. reduplicatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redus
REDÚS, -Ă, reduși, -se, adj. 1. Scăzut, micșorat, diminuat (ca proporții, cantitate, intensitate, valoare). ♦ (Despre funcții și expresii algebrice) Asupra căreia s-a efectuat operația pentru obținerea celei mai simple forme; simplificat. 2. (Despre oameni) Lipsit de inteligență, de cultură; mărginit, prost. 3. (Chim.; despre substanțe) Din care a fost scos oxigenul și care a câștigat electroni. – V. reduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redutabil
REDUTÁBIL, -Ă, redutabili, -e, adj. De temut; puternic; valoros. – Din fr. redoutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

redută
REDÚTĂ, redute, s. f. 1. Mic fort de apărare, de formă poligonală, înconjurat de șanțuri, folosit în trecut pentru apărarea circulară. 2. (Înv.) Local public de petrecere cu muzică și dans. – Din rus. redut, germ. Redoute, fr. redoute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reechilibra
REECHILIBRÁ, reechilibrez, vb. I. Tranz. și refl. A readuce sau a reveni la starea de echilibru. – Pref. re- + echilibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reechilibrare
REECHILIBRÁRE, reechilibrări, s. f. Acțiunea de a (se) reechilibra și rezultatul ei; revenire la starea de echilibru. – V. reechilibra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reedita
REEDITÁ, reeditez, vb. I. Tranz. 1. A publica într-o nouă ediție o lucrare, o operă etc.; a scoate o nouă ediție a operelor unui scriitor, a retipări. 2. Fig. A readuce în discuție, a pune din nou în circulație, a relua, a repeta o idee, o concepție etc. (greșită). [Pr.: re-e-] – Din fr. réediter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeditare
REEDITÁRE, reeditări, s. f. Acțiunea de a reedita și rezultatul ei; retipărire. – V. reedita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeditat
REEDITÁT, -Ă, reeditați, -te, adj. 1. (Despre opere literare, științifice, muzicale etc.) Publicat într-o nouă ediție; retipărit. 2. Fig. (Despre afirmații, idei, concepții) Pus din nou în circulație; reluat, repetat. – V. reedita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeduca
REEDUCÁ, reedúc, vb. I. Tranz. A îndrepta educația (greșită) a cuiva; a da cuiva o nouă educație. ♦ A deprinde un infirm să se folosească din nou de acea parte a corpului sau de acea facultate psihică ce a suferit un traumatism sau un accident. ♦ A deprinde un infirm cu o nouă meserie (adecvată situației sale). – Din fr. rééduquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeducare
REEDUCÁRE, reeducări, s. f. Acțiunea de a reeduca și rezultatul ei. – V. reeduca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeducat
REEDUCÁT, -Ă, reeducați, -te, adj. (Despre oameni) Căruia i s-a îndreptat educația (greșită); care a primit o nouă educație. ♦ (Despre infirmi) Deprins să se folosească din nou de partea corpului sau de facultatea psihică ce a suferit un traumatism sau un accident. – V. reeduca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeligibil
REELIGÍBIL, -Ă, reeligibili, -e, adj. (Despre oameni) Care poate fi ales din nou în aceeași funcție. – Din fr. réeligible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeligibilitate
REELIGIBILITÁTE s. f. Calitatea de a fi reeligibil. – Din fr. rééligibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reescont
REESCÓNT, reesconturi, s. n. (Fin.) Faptul de a reesconta; scont prin care o bancă cumpără de la o altă bancă o cambie, o trată sau alt efect de comerț scontat anterior la acea bancă. – Din fr. réescompte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reesconta
REESCONTÁ, reescontez, vb. I. Tranz. (Fin.; despre o bancă) A vinde cambii unei bănci, înainte de scadență, în scopul accelerării rotației capitalului și al lărgirii plasamentelor; a efectua un reescont. – Din fr. réescompter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reescontare
REESCONTÁRE, reescontări, s. f. (Fin.) Acțiunea de a reesconta și rezultatul ei. [Pr.: re-es-] – V. reesconta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeşalona
REEȘALONÁ, reeșalonez, vb. I. Tranz. A eșalona din nou o datorie (scadentă), stabilind-un nou termen pentru plata ei. – Pref. re- + eșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeșalona
REEȘALONÁ, reeșalonez, vb. I. Tranz. A eșalona din nou o datorie (scadentă), stabilind-un nou termen pentru plata ei. – Pref. re- + eșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeşalonare
REEȘALONÁRE, reeșalonări, s. f. Acțiunea de a reeșalona. – V. reeșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeșalonare
REEȘALONÁRE, reeșalonări, s. f. Acțiunea de a reeșalona. – V. reeșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeşalonat
REEȘALONÁT, -Ă, reeșalonați, -te, adj. (Despre datorii, credite etc.) Care a fost eșalonat din nou, la noi termene. – V. reeșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reeșalonat
REEȘALONÁT, -Ă, reeșalonați, -te, adj. (Despre datorii, credite etc.) Care a fost eșalonat din nou, la noi termene. – V. reeșalona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reevalua
REEVALUÁ, reevaluez, vb. I. Tranz. A evalua din nou pe baze noi. [Pr.: -lu-a] – Din fr. réevaluer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reevaluare
REEVALUÁRE, reevaluări, s. f. Acțiunea de a reevalua și rezultatul ei. ◊ (În sintagma) Reevaluare valutară = creștere oficială a parității monedei naționale în raport cu o monedă străină (în general față de dolar). [Pr.: -lu-a-] – V. reevalua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexamina
REEXAMINÁ, reexaminez, vb. I. Tranz. A examina din nou pe cineva (când primul examen n-a fost concludent sau a fost negativ). ♦ A cerceta, a studia, a lua din nou în discuție o lucrare, o problemă etc. [Pr.: re-e-gza-] – Pref. re- + examina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexaminare
REEXAMINÁRE, reexaminări, s. f. Acțiunea de a reexamina și rezultatul ei. [Pr.: re-e-gza-] – V. reexamina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexpedia
REEXPEDIÁ, reexpediez, vb. I. Tranz. A trimite, a expedia din nou. [Pr.: -di-a] – Din fr. réexpédier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexpediere
REEXPEDIÉRE, reexpedieri, s. f. Acțiunea de a reexpedia și rezultatul ei. – V. reexpedia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexport
REEXPÓRT, reexporturi, s. n. Exportare a unor mărfuri importate (fără a le supune vreunei prelucrări). – Din reexporta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexporta
REEXPORTÁ, reexpórt, vb. I. Tranz. A exporta mărfuri importate; a face un reexport. – Din fr. réexporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexpoziţie
REEXPOZÍȚIE, reexpoziții, s. f. Secțiune a unei sonate, a unei fugi etc. care se repetă. – Din fr. réexposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reexpoziție
REEXPOZÍȚIE, reexpoziții, s. f. Secțiune a unei sonate, a unei fugi etc. care se repetă. – Din fr. réexposition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reface
REFÁCE, refác, vb., III; Tranz. 1. A face din nou ceva rău făcut sau în parte distrus; a repara; p. ext. a transforma, a modifica, a schimba. ♦ Refl. (Despre un țesut) A se regenera. 2. A aduce din nou în starea (de înflorire) în care a fost mai înainte; a reconstrui. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) face din nou sănătos, a (se) întrema, a (se) însănătoși. – Pref. re- + face (după fr. refaire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refacere
REFÁCERE, refaceri, s. f. Acțiunea de a (se) reface și rezultatul ei. ♦ Operație prin care o unitate militară este retrasă în spatele liniei de luptă, pentru odihna trupelor și pentru completarea efectivelor și a armamentului. – V. reface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refacţie
REFÁCȚIE, refacții, s. f. 1. Reducere a taxelor vamale pentru mărfurile care au suferit de pe urma transportului pe mare, micșorându-și astfel valoarea. 2. (În sintagma) Refacția căii = înlocuirea elementelor componente ale unei căi ferate ca urmare a uzurii sau scăderii siguranței de funcționare. – Din fr. réfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refacție
REFÁCȚIE, refacții, s. f. 1. Reducere a taxelor vamale pentru mărfurile care au suferit de pe urma transportului pe mare, micșorându-și astfel valoarea. 2. (În sintagma) Refacția căii = înlocuirea elementelor componente ale unei căi ferate ca urmare a uzurii sau scăderii siguranței de funcționare. – Din fr. réfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refăcut
REFĂCÚT, -Ă, refăcuți, -te, adj. (Despre industrie, agricultură, economie etc.; p. ext. despre regiuni, țări etc.) Readus în starea bună de mai înainte; restabilit. ♦ (Despre o lucrare, o casă etc.) Executat din nou (sau în cea mai mare parte); reconstruit. ♦ Fig. (Despre oameni) însănătoșit, întremat, întărit. – V. reface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refec
REFÉC, refecuri, s. n. Cusătură cu ajutorul căreia se îmbină două bucăți de material textil, ale căror margini se îndoaie și se prind sub îndoitură, ca să nu se destrame; refecătură. ◊ Expr. A lua (pe cineva) la refec sau (rar) a trage (cuiva) un refec = a mustra pe cineva cu asprime, a-l critica, a-i cere socoteală. – Cf. refeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refeca
REFECÁ, reféc, vb. I. Tranz. 1. A coase un refec. 2. A detașa cu fierăstrăul marginile teșite ale scândurilor brute, pentru a obține scânduri paralelipipedice. – Cf. lat. refricare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refecare
REFECÁRE, refecări, s. f. Acțiunea de a refeca și rezultatul ei. – V. refeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refecat
REFECÁT, -Ă, refecați, -te, adj. Cusut cu refec. – V. refeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refecătură
REFECĂTÚRĂ, refecături, s. f. (Pop.) Refec. – Refec + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refector
REFECTÓR s. n. v. refectoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refectoriu
REFECTÓRIU, reflectorii, s. n. Sală de mâncare într-un internat, într-o mănăstire etc. [Var.: refectór s. n.] – Din fr. réfectoire, lat. refectorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refenea
REFENEÁ, refenele, s. f. (Înv.) Petrecere în comun; chef. – Din tc. refene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refera
REFERÁ vb. I v. referi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referat
REFERÁT, referate, s. n. Dare de seamă, scrisă sau orală, asupra unei cărți, a unei activități etc. ♦ Raport (de câteva rânduri) scris pe marginea unei cereri, a unui act etc. (în care se propune o rezoluție). – Din germ. Referat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referendar
REFERENDÁR, referendari, s. m. 1. Demnitar la Curtea franceză însărcinat cu prezentarea și urmărirea cererilor referitoare la titlurile de noblețe, la dispensele de vârstă etc. ◊ Mare referendar = membru al senatului în Imperiul Francez, care deținea sigiliul adunării. 2. (Înv.) Referent. – Din lat. referendarius, germ. Referendar, fr. référendaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referendum
REFERÉNDUM, referendumuri, s. n. Consultare directă a cetățenilor, chemați să se pronunțe, prin vot, asupra unui proiect de lege de o deosebită importanță pentru stat sau asupra unor probleme de interes general. – Din lat. [ad] referendum, fr. référendum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referent
REFERÉNT, -Ă, referenți, -te, s. m. și f. Specialist în cadrul unei instituții, a cărui atribuție este de a da îndrumări și informații în domeniul specialității sale; consilier. ♦ Persoană care face un referat – Din germ. Referent, lat. referens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referenţial
REFERENȚIÁL, -Ă, referențiali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Referitor la ceva, care constituie un sistem de referință. 2. S. n. Sistem de referință. [Pr.: -ți-al] – Din fr. référentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referențial
REFERENȚIÁL, -Ă, referențiali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Referitor la ceva, care constituie un sistem de referință. 2. S. n. Sistem de referință. [Pr.: -ți-al] – Din fr. référentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referi
REFERÍ, refér, vb. IV. 1. Intranz. A face un referat; a raporta, a relata. 2. Refl. A se raporta (la ceva sau la cineva), a fi în legătură cu..., a viza (ceva sau pe cineva), a face o aluzie. [Var.: (1) referá vb. I] – Din germ. referieren, fr. référer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referinţă
REFERÍNȚĂ, referințe, s. f. 1. Informație pe care o dă cineva cu privire la situația unei persoane. ♦ P. gener. Informație, lămurire, explicație. 2. Faptul de a raporta un lucru la altul sau o chestiune la alta. ◊ Sistem de referință = a) (Geom.) sistem de coordonate la care se raportează pozițiile figurilor geometrice; b) (Fiz.) grup format de sistemele de coordonate imobile unul față de altul, la care se raportează pozițiile corpurilor sau pozițiile în câmpurile de forță. ◊ (În loc. adj.) De referință = la care te poți referi (2); important. – Din germ. Referenz, fr. référence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referință
REFERÍNȚĂ, referințe, s. f. 1. Informație pe care o dă cineva cu privire la situația unei persoane. ♦ P. gener. Informație, lămurire, explicație. 2. Faptul de a raporta un lucru la altul sau o chestiune la alta. ◊ Sistem de referință = a) (Geom.) sistem de coordonate la care se raportează pozițiile figurilor geometrice; b) (Fiz.) grup format de sistemele de coordonate imobile unul față de altul, la care se raportează pozițiile corpurilor sau pozițiile în câmpurile de forță. ◊ (În loc. adj.) De referință = la care te poți referi (2); important. – Din germ. Referenz, fr. référence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referire
REFERÍRE, referiri, s. f. (Rar) Faptul de a (se) referi. ◊ Loc. prep. Cu referire la... = în legătură cu..., referitor, relativ la... – V. referi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

referitor
REFERITÓR, -OÁRE, referitori, -oare, adj. Care se referă la ceva sau la cineva; care privește ceva sau pe cineva. ◊ Loc. prep. Referitor la... = despre, în legătură cu..., privitor la... – Referi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refermentare
REFERMENTÁRE s. f. v. ȘAMPANIE. Vin spumos, obținut prin refermentarea vinurilor de masă albe și roz în sticle închise ermetic. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

refierbător
REFIERBĂTÓR, refierbătoare, s. n. Schimbător de căldură tubular, pentru fierberea unui lichid cu ajutorul aburului. – Refierbe + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refierbe
REFIÉRBE, refiérb, vb. III Tranz. A fierbe ceva din nou. – Pref. re- + fierbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflect
REFLÉCT, reflecte, s. n. (Înv.) Reflex. – Din fr. reflet (după reflecta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflecta
REFLECTÁ, (1, 2) pers. 3 reflectă, (3) reflectez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) răsfrânge direcția de propagare a luminii, a razelor de lumină, a undelor etc. la suprafața de separație a două medii diferite; a determina sau a suferi o reflexie (1). 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) oglindi. 3. Intranz. A gândi profund; a cugeta, a medita la... – Din fr. refleter, lat. reflectere, germ. reflektieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectant
REFLECTÁNT, -Ă, reflectanți, -te, adj. (Despre corpuri) A cărui suprafață reflectă (bine) lumina, sunetele etc.; reflectorizant. – Reflecta + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectare
REFLECTÁRE, reflectări, s. f. Acțiunea de a (se) reflecta și rezultatul ei. ♦ Categorie a gnoseologiei materialist-dialectice, care se referă la esența raportului dintre subiect și obiect, dintre conștiință și lumea exterioară. – V. reflecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectător
REFLECTĂTÓR, -OÁRE, reflectători, -oare, adj. Care se referă la reflexie. – Reflecta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectivitate
REFLECTIVITÁTE s. f. (Biol.) Însușire a țesuturilor vii de a provoca răspunsuri reflexe. – Din fr. réflectivité, engl. reflectivity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectometru
REFLECTOMÉTRU, reflectometre, s. n. (Fiz.) Instrument pentru determinarea puterii reflectătoare sau a calității luciului suprafeței corpurilor, prin comparare cu suprafața unui corp de referință. – Din fr. réflectomètre, germ. Reflektometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflector
REFLECTÓR, reflectoare, s. n. 1. Parte a unui dispozitiv de iluminat sau a unui proiector care, folosind fenomenul reflexiei regulate sau difuze, dirijează fluxul luminos al unei surse de lumină pe o anumită direcție sau într-o anumită zonă mai întinsă; p. ext. aparat înzestrat cu un asemenea dispozitiv. ♦ Oglindă concavă care reflectă lumina într-o direcție voită; p. ext. proiector. 2. (Astron.) Telescop al cărui obiectiv este construit dintr-o oglindă concavă. 3. (Elt.) Element component al unor antene în scopul măririi directivității lor. – Din fr. réflecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectoriza
REFLECTORIZÁ, pers. 3 reflectorizează, vb. I. Tranz. A răsfrânge puternic orice fascicul de lumină. – Din engl. reflectorize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectorizant
REFLECTORIZÁNT, -Ă, reflectorizanți, -te, adj. Reflectant. ◊ Placă reflectorizantă = strat alcătuit din numeroase bile mici de sticlă, înglobate într-un material plastic transparent și colorat, care reflectă bine lumina incidentă, îndeosebi aceea care vine normal, și care se folosește în semnalizarea rutieră. – Reflector + suf. -izant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflectorizare
REFLECTORIZÁRE, reflectorizări, s. f. Acțiunea de a reflectoriza. – V. reflectoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflecţie
REFLÉCȚIE, reflecții, s. f. 1. Meditare, cugetare, gândire, reflexie (2). 2. Reflexie (1). [Var.: reflecțiúne s. f.] – Din fr. réflexion, lat. reflexio, -onis, germ. Reflexion (după reflecta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflecție
REFLÉCȚIE, reflecții, s. f. 1. Meditare, cugetare, gândire, reflexie (2). 2. Reflexie (1). [Var.: reflecțiúne s. f.] – Din fr. réflexion, lat. reflexio, -onis, germ. Reflexion (după reflecta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflecţiune
REFLECȚIÚNE s. f. v. reflecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflecțiune
REFLECȚIÚNE s. f. v. reflecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflex
REFLÉX, -Ă, reflecși, -xe, adj., s. n. I. Adj. (Fiziol.; despre acte sau mișcări ale organismului) Produs în mod spontan, independent de voință. ◊ Act reflex (și substantivat, n.) = reacție bruscă și automată a organismului animal sau uman la o modificare a mediului; răspuns secretor sau motor al organismului la acțiunea unei astfel de modificări. Reflex condiționat = reflex dobândit în cursul vieții, în urma asocierii repetate a unui excitant oarecare cu un excitant care provoacă un reflex înnăscut. Reflex necondiționat = reflex înnăscut. ♦ P. gener. Care reprezintă o reacție imediată, spontană. II. S. n. 1. Rază reflectată; sclipire, strălucire, lucire. 2. Fig. Oglindire, reflectare a unei stări de lucruri sau a unei stări sufletești. – Din fr. réflexe, lat. reflexus, germ. Reflex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexie
REFLÉXIE, reflexii, s. f. 1. Fenomen de reîntoarcere parțială a luminii, a sunetului, a radiațiilor în mediul din care au venit atunci când întâlnesc o suprafață de separare a două medii; reflexie (2). 2. Reflecție (1). [Var.: reflexiúne s. f.] – Din fr. réflexion, lat. reflexio, -onis, germ. Reflexion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexiune
REFLEXIÚNE s. f. v. reflexie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexiv
REFLEXÍV, -Ă, reflexivi, -e, adj. 1. (În sintagmele) Pronume reflexiv = pronume care ține locul numelui unui obiect asupra căruia se exercită, direct sau indirect, acțiunea verbului și care e identic cu subiectul verbului. Verb reflexiv = verb însoțit de pronume reflexiv. ♦ (Substantivat, n.) Funcțiunea verbului reflexiv. 2. (Despre oameni) Predispus la reflecție; meditativ, gânditor. ♦ (Despre manifestări, realizări ale oamenilor) Care denotă reflecție (1), care se realizează prin reflecție. 3. (Mat.; în sintagma) Relație reflexivă = relație care are proprietatea de reflexivitate (2). – Din fr. réflexif, germ. reflexiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexivitate
REFLEXIVITÁTE s. f. (Rar) 1. Faptul de a fi reflexiv; predispoziție spre meditație. 2. Proprietate a unei relații logice, matematice etc. de a avea loc întotdeauna între un element și el însuși. – Reflexiv + suf. -itate. Cf. fr. réflexivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexogen
REFLEXOGÉN, -Ă, reflexogeni, -e, adj. Care poate produce reflexe (I). – Din fr. réflexogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexolog
REFLEXOLÓG, -Ă, reflexologi, -ge, s. m. și f. Medic specialist în reflexologie. – Din reflexologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexologie
REFLEXOLOGÍE s. f. Disciplină care se ocupă cu studiul reflexelor. – Din fr. réflexologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflexoterapie
REFLEXOTERAPÍE s. f. Metodă terapeutică prin care se urmărește vindecarea unor boli prin folosirea anumitor reflexe. – Din fr. réflexothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reflux
REFLÚX, refluxuri, s. n. Fază de coborâre a nivelului mărilor și oceanelor în cadrul fenomenului de maree. ♦ Fig. Descreștere; regres. – Din fr. reflux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refolosi
REFOLOSÍ, refolosesc, vb. IV. Tranz. A da o nouă întrebuințare unor materiale, obiecte etc., după o prealabilă prelucrare. ♦ A folosi din nou un procedeu, o metodă. – Pref. re- + folosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refolosibil
REFOLOSÍBIL, -Ă, refolosibili, -e, adj. Care se poate folosi din nou după o prealabilă prelucrare. – Pref. re- + folosibil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refolosire
REFOLOSÍRE, refolosiri, s. f. Acțiunea de a refolosi. – V. refolosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refolosit
REFOLOSÍT, -Ă, refolosiți, -te, adj. Care a fost folosit din nou (după prelucrare). – V. refolosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reforma
REFORMÁ, reformez, vb. I. 1. Tranz. A schimba (în bine); a îndrepta, a îmbunătăți (o situație, o concepție etc.). 2. Tranz. A scoate din folosință unele bunuri uzate (inutilizabile). 3. Tranz. A declara o persoană inaptă pentru serviciul militar și a o scoate din evidențele armatei. 4. Refl. (Înv.) A se forma din nou, a se reface. – Din fr. réformer, lat. reformare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformat
REFORMÁT, -Ă, reformați, -te, adj. 1. (Despre materiale, mașini, unelte etc.) Scos din uz, ca inutilizabil. 2. Declarat inapt pentru serviciul militar și scos din evidențele armatei. 3. Care ține de cultul religios protestant. ♦ (Substantivat) Persoană de confesiune creștină protestantă; p. restr. calvin. – V. reforma. Cf. fr. reformă, lat. reformatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformator
REFORMATÓR, -OÁRE, reformatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care reformează, care aduce reforme, care reînnoiește; propagator de reforme. – Din fr. réformateur, lat. reformator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformă
REFÓRMĂ, reforme, s. f. 1. Transformare politică, economică, socială, cu caracter limitat sau de structură pentru a realiza un progres. ◊ Reformă monetară (sau bănească) = reorganizare a sistemului monetar al unei țări din cauza deprecierii puternice a monedei naționale, ca urmare a perturbărilor din sistemul economic național. Reformă financiară = reformă prin care se aduc modificări importante sistemului de formare și de cheltuire a veniturilor statului. 2. (Art.) Mișcare religioasă de la începutul sec. XVI în Germania, răspândită în cea mai mare parte a Europei, care a susținut principiul mântuirii prin credință, secularizarea averilor clerului, simplificarea ierarhiei și cultului catolic și introducerea limbilor naționale în serviciile de. cult. 3. Scoaterea din uz a unui material, a unei unelte etc. în urma degradării lor; (concr.) totalitatea materialelor, uneltelor, efectelor, armelor etc., socotite la un moment dat ca inutilizabile (prin degradare); p. ext. depozit în care se păstrează un asemenea material. 4. Scoaterea din cadrele armatei a unui militar (pentru motive de incapacitate fizică). – Din fr. réforme, germ. Reform.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformism
REFORMÍSM s. n. 1. Atitudine politică bazată pe propagarea reformelor. 2. Curent politic care preconizează progresul și schimbările în societate numai pe calea reformelor. – Din fr. réformisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformist
REFORMÍST, -Ă, reformiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care preconizează reformismul, care se face în spiritul reformismului. 2. S. m. și f. Adept al reformismului. – Din fr. réformiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformula
REFORMULÁ, reformulez, vb. I. Tranz. A formula din nou (în alți termeni). – Pref. re- + formula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformulare
REFORMULÁRE, reformulări, s. f. Acțiunea de a reformula și rezultatul ei. – V. reformula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reformulat
REFORMULÁT, -Ă, reformulați, -te, adj. Care a fost formulat din nou (în alți termeni). – V. reformula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refracta
REFRACTÁ, pers. 3 refráctă, vb. I. 1. Refl. (Fiz.; despre unde, raze de lumină) A se frânge, a devia la trecerea dintr-un mediu în altul; a suferi fenomenul refracției. 2. Tranz. (Despre corpuri, medii) A produce fenomenul refracției. – Din fr. réfracter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractar
REFRACTÁR, -Ă, refractari, -e, adj. 1. (Despre materiale) Care rezistă la temperaturi înalte fără a-și schimba structura, compoziția și caracteristicile. ◊ Cărămidă refractară = cărămidă fabricată dintr-un material special, rezistentă la temperaturi înalte, folosită la căptușirea focarelor de. la cuptoarele industriale, de la cazanele de încălzire centrală, de la locomotive etc; 2. Fig. (Despre oameni, caractere etc.) Care refuză să se supună la ceva, care se împotrivește. – Din fr. réfractaire, lat. refractarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractarism
REFRACTARÍSM s. n. (Rar) Atitudine refractară; împotrivire, nesupunere. – Refractar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractaritate
REFRACTARITÁTE s. f. 1. (Rar) Proprietate a unor materiale de a fi refractare. 2. Temperatură la care se înmoaie un material refractar. – Din fr. réfractairité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractat
REFRACTÁT, -Ă, refractați, -te, adj. (Despre unele raze luminoase) Frânt, deviat (după anumite legi) la trecerea dintr-un mediu în altul. – V. refracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractometrie
REFRACTOMETRÍE s. f. Ansamblul procedeelor utilizate pentru determinarea indicilor de refracție ai substanțelor și pentru studierea altor proprietăți legate de valorile acestor indici. – Din fr. réfractométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractometru
REFRACTOMÉTRU, refractometre, s. n. Instrument optic pentru măsurarea indicelui de refracție al substanțelor. – Din fr. réfractomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refractor
REFRACTÓR, refractoare, s. n. 1. Lunetă astronomică al cărei obiectiv este o lentilă. 2. Dispozitiv optic care schimbă direcția fluxului luminos emis de o sursă luminoasă prin fenomenul de refracție. 3. (Astron.) Telescop în care imaginea se obține cu ajutorul unui obiectiv alcătuit din mai multe lentile. – Din fr. réfracteur, germ. Refraktor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refracţie
REFRÁCȚIE, refracții, s. f. (Fiz.) Fenomen de abatere a direcției de propagare a unei unde, a unei radiații sau a unui corpuscul, când aceștia întâlnesc suprafața de separație a două medii diferite. ◊ Indice de refracție = număr care caracterizează fenomenul de refracție a unei radiații luminoase sau a unei unde, egal cu raportul dintre viteza de propagare a acelei radiații sau a acelor unde în mediul din care provin și viteza lor de propagare în mediul în care pătrund. Refracție astronomică = deviere a razei de lumină a unui astru de la direcția rectilinie, datorată refracției sale în atmosfera terestră. [Var.: refracțiúne s. f.] – Din fr. réfraction, lat. refractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refracție
REFRÁCȚIE, refracții, s. f. (Fiz.) Fenomen de abatere a direcției de propagare a unei unde, a unei radiații sau a unui corpuscul, când aceștia întâlnesc suprafața de separație a două medii diferite. ◊ Indice de refracție = număr care caracterizează fenomenul de refracție a unei radiații luminoase sau a unei unde, egal cu raportul dintre viteza de propagare a acelei radiații sau a acelor unde în mediul din care provin și viteza lor de propagare în mediul în care pătrund. Refracție astronomică = deviere a razei de lumină a unui astru de la direcția rectilinie, datorată refracției sale în atmosfera terestră. [Var.: refracțiúne s. f.] – Din fr. réfraction, lat. refractio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refracţiune
REFRACȚIÚNE s. f. v. refracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refracțiune
REFRACȚIÚNE s. f. v. refracție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrangibil
REFRANGÍBIL, -Ă, refrangibili, -e, adj. (Rar) Care se poate refracta. – Din fr. réfrangible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrangibilitate
REFRANGIBILITÁTE, refrangibilități, s. f. (Rar) Însușirea de a se refracta. – Din fr. réfrangibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refren
REFRÉN, refrene, s. n. 1. Cuvânt, vers sau grup de versuri care se repetă după una sau mai multe strofe, cu rolul de a sublinia, prin repetiție, o idee poetică. 2. Frază muzicală reluată la sfârșitul cupletelor unui cântec. ♦ Temă principală a rondoului, care se repetă după fiecare cuplet. 3. Fig. Cuvânt, frază, expresie care se repetă stereotip. [Pl. și: refrenuri] – Din fr. refrain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigera
REFRIGERÁ, refrigerez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A (se) răci până la o temperatură apropiată de punctul de înghețare. – Din fr. réfrigérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigerare
REFRIGERÁRE, refrigerări, s. f. Acțiunea de a (se) refrigera și rezultatul ei; răcire a unui produs până la o temperatură apropiată de punctul de înghețare, în scopul conservării lui îndelungate; refrigerație. – V. refrigera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigerator
REFRIGERATÓR, refrigeratoare, s. n. Aparat sau parte dintr-o instalație frigorigenă, în care se produce, în general cu ajutorul energiei electrice, scăderea temperaturii până aproape de 0°C. – Din fr. réfrigérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigeraţie
REFRIGERÁȚIE, refrigerații, s. f. Refrigerare. ♦ (Med.) Metodă care constă în răcirea unui membru, a unui segment de membru sau a unei porțiuni limitate de tegument cu ajutorul pungilor de gheață sau al aparatelor refrigerente, în scop anestezic sau terapeutic. – Din fr. réfrigération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigerație
REFRIGERÁȚIE, refrigerații, s. f. Refrigerare. ♦ (Med.) Metodă care constă în răcirea unui membru, a unui segment de membru sau a unei porțiuni limitate de tegument cu ajutorul pungilor de gheață sau al aparatelor refrigerente, în scop anestezic sau terapeutic. – Din fr. réfrigération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrigerent
REFRIGERÉNT, -Ă, refrigerenți, -te, adj., s. n. 1. Adj. Care răcește, care produce scăderea temperaturii. 2. S. n. Schimbător de căldură, confecționat din sticlă sau din metal, folosit în lucrările de laborator pentru condensarea vaporilor rezultați la distilare. – Din fr. réfrigérant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refringent
REFRINGÉNT, -Ă, refringenți, -te, adj. (Despre un mediu) Care refractă razele luminoase. – Din fr. réfringent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refringenţă
REFRINGÉNȚĂ, refringențe, s. f. (Fiz.) Proprietate a unor corpuri de a refracta lumina. – Din fr. réfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refringență
REFRINGÉNȚĂ, refringențe, s. f. (Fiz.) Proprietate a unor corpuri de a refracta lumina. – Din fr. réfringence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrişa
REFRIȘÁ, refrișez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrospăta. – Din fr. refraîchir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refrișa
REFRIȘÁ, refrișez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrospăta. – Din fr. refraîchir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refugia
REFUGIÁ, refugiez, vb. I. Refl. A se retrage dintr-un teritoriu ocupat, a fugi din fața unui pericol sau de o urmărire, căutând sprijin sau ocrotire la cineva sau undeva; a se pune la adăpost. ♦ Fig. A se retrage într-un loc liniștit, ferit de zgomote și puțin frecventat. [Pr.: -gi-a] – Din fr. réfugier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refugiat
REFUGIÁT, -Ă, refugiați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care s-a retras undeva sau la cineva spre a se adăposti, spre a găsi sprijin sau ocrotire în fața unei primejdii, a unei neplăceri etc. ◊ Refugiat politic = persoană care cere azil politic. [Pr.: -gi-at] – V. refugia. Cf. fr. réfugié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refugiere
REFUGIÉRE, refugieri, s. f. Acțiunea de a se refugia; refugiu (1). [Pr.: -gi-e-] – V. refugia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refugire
REFUGÍRE s. f. v. refugi. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

refugiu
REFÚGIU, refugii, s. n. 1. Faptul de a se refugia; timp petrecut ca refugiat într-un anumit loc. 2. Loc de adăpostire în caz de pericol; adăpost, azil. ♦ Fig. Consolare, alinare, mângâiere. ♦ Platformă ridicată și amenajată ca un trotuar, pe partea carosabilă a căilor de circulație cu trafic intens sau în mijlocul unei piețe, pentru a ușura reglementarea circulației, traversarea străzii, urcarea sau coborârea din vehiculele de transport în comun etc. – Din fr. refuge, lat. refugium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refula
REFULÁ, refulez, vb. I. Tranz. 1. A respinge din domeniul conștientului anumite impulsuri, emoții, idei, sentimente, amintiri în dezacord cu conștiința morală. 2. (Tehn.) A deplasa sau a împinge, cu ajutorul unei pompe, un fluid într-o conductă sau într-un recipient. 3. A prelucra la cald sau la rece piesele de metal prin batere cu ciocanul sau prin presare la unul dintre capete, cu scopul de a schimba, parțial sau total, forma pieselor. – Din fr. refouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refulare
REFULÁRE, refulări, s. f. Acțiunea de a refula și rezultatul ei. – V. refula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refulat
REFULÁT, -Ă, refulați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre imagini, tendințe, instincte, impulsuri etc.) Deplasat, căzut, respins în subconștient. 2. S. m. și f. Persoană care își refulează (1) dorințele, instinctele, impulsurile etc. – V. refula. Cf. fr. refoulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refuta
REFUTÁ, refutez, vb. I. Tranz. (Livr.) A combate o afirmație, o teorie etc. prin argumente puternice. – Din fr. réfuter, lat. refutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refutabil
REFUTÁBIL, -Ă, refutabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi combătut cu argumente puternice. – Din fr. réfutable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refutare
REFUTÁRE, refutări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a refuta și rezultatul ei; refutație. – V. refuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refutaţie
REFUTÁȚIE, refutații, s. f. (Înv.) Refutare, respingere, combatere. – Din fr. réfutation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refutație
REFUTÁȚIE, refutații, s. f. (Înv.) Refutare, respingere, combatere. – Din fr. réfutation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refuz
REFÚZ, refuzuri, s. n. 1. Faptul de a refuza; neacceptare, respingere. ◊ Expr. Până la refuz = atât încât nu se mai poate adăuga nimic, până la limita maximă. 2. Material rămas, după cernere, sortare sau clasare (în ciur sau pe sită). 3. Deficiență în funcționarea unui sistem tehnic. 4. Defect de turnare care constă în producerea unor goluri rezultate din umplerea incompletă a formei cu metal topit. – Din fr. refus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refuza
REFUZÁ, refuz, vb. I. Tranz. A respinge (ceva sau pe cineva), a nu accepta, a nu primi ceva ce ți se oferă. ♦ A nu da ceva ce ți se cere, a nu consimți la ceva, a nu voi să faci ceva. ♦ (Construit cu dativul) A se priva de ceva, a renunța la ceva. – Din fr. refuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refuzare
REFUZÁRE s. f. Acțiunea de a refuza și rezultatul ei. – V. refuza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

refuznic
REFÚZNIC, -Ă, refúznici, -e, s. m. și f. 1. (În fosta U.R.S.S.) Cetățean sovietic, cu precădere evreu, căruia i s-a refuzat dreptul de a emigra din Uniunea Sovietică. 2. Persoană care refuză să se supună anumitor legi sau ordine, în special ca acțiune de protest. (cf. engl. refusenik < traducere parțială a rus. otkaznik < otkaz = refuz + suf. -nik) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

regal
REGÁL^1, regale, s. n. (Tipogr.) Dulăpior la secția de culegere manuală a unei tipografii, folosit la păstrarea casetelor cu litere sau a formelor pentru tipar. – Din germ. Regal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regal
REGÁL^2, -Ă, (1, 3), regali, -e, adj., (2) regaluri, s. n. 1. Adj. Care aparține unui rege, privitor la rege; regesc; p. ext. bogat, luxos, maiestuos, mândru. 2. S. n. (Livr.) Ospăț mare, bogat; banchet festiv. ♦ Eveniment deosebit (care încântă, desfată etc.). ♦ Plăcere mare; dar^2 plăcut. 3. Adj. (în sintagma) Apă regală = amestec de acid clorhidric și acid azotic, care are proprietatea de a ataca metalele nobile. [Pl. și: (2) regale] – Din fr. régal(e), it. regale, lat. regalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regala
REGALÁ, regalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ospăta bine, a (se) cinsti. ♦ Tranz. A desfăta, a încânta. – Din fr. régaler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regalare
REGALÁRE, regalări, s. f. (Înv.) 1. Acțiunea de a (se) regala. 2. Fig. Desfătare, încântare. – V. regala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regală
REGÁLĂ^1, regale, s. f. (Ieșit din uz) Pahar de bere mai mic decât țapul; cantitatea de bere din acest pahar. – Din regal^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regală
REGÁLĂ^2, regale, s. f. Vechi instrument de suflat asemănător cu orga, dar mai mic decât aceasta. ♦ Unul dintre registrele orgii. – Din fr. régale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regalism
REGALÍSM s. n. Concepție politică care susține monarhia ca formă de guvernământ; atașament față de monarhie sau față de rege; monarhism. – Regal^2 + suf. -ism (după fr. royalisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regalist
REGALÍST, -Ă, regaliști, -ste, s. m. și f. Adept, partizan al regalității; monarhist. – Regal^2 + suf. -ist (după fr. royaliste).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regalitate
REGALITÁTE, regalități, s. f. Formă de guvernământ în care statul este condus de un rege; monarhie. – Din lat. regalitas, -atis. Cf. fr. royauté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regat
REGÁT, regate, s. n. Stat guvernat de un rege; monarhie. ◊ Vechiul Regat = nume dat după Primul Război Mondial (până la instituirea republicii) teritoriului României de dinaintea acestui război (Țara Românească și Moldova). – Rege + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regată
REGÁTĂ, regate, s. f. 1. Denumire dată unei competiții sportive nautice (caiac, canoe, iahting, canotaj). ♦ Probă în competițiile de iahting, care are mai multe etape în cadrul aceluiași program. 2. Formă de cravată care se înnoadă și cade vertical de-a lungul plastronului cămășii. – Din fr. régate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regăsi
REGĂSÍ, regăsesc, vb. IV. Tranz. A găsi din nou pe cineva sau ceva. ◊ Refl. recipr. S-au regăsit după 10 ani. ♦ Refl. A se afla din nou în același loc, în aceeași situație. ♦ Refl. Fig. A se reculege, a-și recăpăta echilibrul sufletesc. – Pref. re- + găsi (după fr. retrouver).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regăsire
REGĂSÍRE, regăsiri, s. f. Faptul de a (se) regăsi. – V. regăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regăţean
REGĂȚEÁN, -Ă, regățeni, -e, s. m. și f. Denumire dată, după Primul Război Mondial, locuitorilor Vechiului Regat. – Regat + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regățean
REGĂȚEÁN, -Ă, regățeni, -e, s. m. și f. Denumire dată, după Primul Război Mondial, locuitorilor Vechiului Regat. – Regat + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regăţeancă
REGĂȚEÁNCĂ, regățence, s. f. Regățeană. – Regățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regățeancă
REGĂȚEÁNCĂ, regățence, s. f. Regățeană. – Regățean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regândi
REGÂNDÍ, regândesc, vb. IV. Tranz. A concepe din nou (și în alt fel); (rar) a redimensiona. – Pref. re- + gândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regândire
REGÂNDÍRE, regândiri, s. f. Acțiunea de a regândi. – V. regândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regândit
REGÂNDÍT, -Ă, regândiți, -te, adj. Care a fost conceput din nou (în alt fel). – V. regândi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rege
RÉGE, regi, s. m. 1. Suveranul unui regat. 2. Fig. Persoană care are, prin importanța și competența sa, poziția cea mai însemnată intr-un domeniu, într-o colectivitate. 3. Piesă de șah, care se poate muta în toate direcțiile pe tabla de șah și a cărei pierdere aduce înfrângerea jucătorului. ♦ Numele unei cărți de joc; popă, rigă. – Din lat. rex,-gis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenera
REGENERÁ, regenerez, vb. I. 1. Refl. (Despre organe sau țesuturi) A se reface. 2. Tranz. și refl. Fig. A reveni sau a face să revină la viață nouă; a (se) primeni, a (se) înnoi, a (se) înviora. 3. Tranz. A readuce în condiții de folosire un material uzat, prin procedee care redau materialului (o parte din) proprietățile lui inițiale. – Din fr. régénérer, lat. regenerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenerabil
REGENERÁBIL, -Ă, regenerabili, -e, adj. Care se poate regenera; regenerativ. – Din engl. regenerable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenerare
REGENERÁRE, regenerări, s. f. Acțiunea de a (se) regenera și rezultatul ei. – V. regenera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenerat
REGENERÁT, -Ă, regenerați, -te, adj. (Despre organe sau țesuturi) Refăcut. ♦ (Despre materiale uzate) Care a fost readus (prin procedee speciale) în condiții de folosire. – V. regenera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenerativ
REGENERATÍV, -Ă, regenerativi, -e, adj. Care se poate regenera; regenerabil. – Din fr. régénératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenerator
REGENERATÓR, -OÁRE, regeneratori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care regenerează; înnoitor. 2. S. n. Sistem tehnic care servește la regenerarea unui material uzat. – Din fr. régénérateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regent
REGÉNT, -Ă, regenți, -te, s. m. și f. Persoană care guvernează provizoriu o monarhie, ținând locul monarhului în timpul unei regențe. – Din fr. regent, lat. regens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regentă
REGÉNTĂ, regente, adj. (Despre propoziții; adesea substantivat) Căreia îi este subordonată altă propoziție. – Din regent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regenţă
REGÉNȚĂ, regențe, s. f. 1. Guvernare provizorie, exercitată de una sau de mai multe persoane în timpul minoratului, absenței sau bolii unui monarh; perioadă cât durează această guvernare; persoanele (sau persoana) care guvernează în această perioadă. 2. Stil în arhitectura și în artele decorative franceze la începutul sec. XVIII, caracterizat prin suplețea, grația și delicatețea elementelor decorative. – Din fr. régence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regență
REGÉNȚĂ, regențe, s. f. 1. Guvernare provizorie, exercitată de una sau de mai multe persoane în timpul minoratului, absenței sau bolii unui monarh; perioadă cât durează această guvernare; persoanele (sau persoana) care guvernează în această perioadă. 2. Stil în arhitectura și în artele decorative franceze la începutul sec. XVIII, caracterizat prin suplețea, grația și delicatețea elementelor decorative. – Din fr. régence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regesc
REGÉSC, -EÁSCĂ, regești, adj. Regal^2. ♦ (Rar) Care are calitatea de rege. – Rege + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regeşte
REGÉȘTE adv. Ca un rege. – Rege + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regește
REGÉȘTE adv. Ca un rege. – Rege + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reggae
RÉGGAE s. n. Muzică ritmică jamaicană, caracterizată printr-un ritm binar sincopat; dans executat pe această muzică. [Pr.: réghe] – Din fr., it. reggae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reghiment
REGHIMÉNT s. n. v. regiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regicid
REGICÍD, -Ă, regicizi, -de, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care a asasinat un rege. 2. S. n. Faptul de a asasina un rege; asasinarea unui rege. – Din fr. régicide, lat. regicida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regie
REGÍE, regii, s. f. 1. Concepția interpretării scenice a unui text dramatic, a unui scenariu sau libret destinat să devină spectacol; îndrumarea jocului actorilor și a montării unui spectacol de teatru, de cinema, de operă etc. ◊ Regie tehnică = încăpere tehnică atașată unui studio de înregistrări de radiodifuziune sau de televiziune pentru efectuarea reglajului și controlului programelor înregistrate, radiodifuzate sau televizate. 2. Sistem de executare a unei lucrări sau de exploatare a unui bun public sau particular de către un administrator care urmează să justifice conturile față de organele superioare sau față de proprietar. ◊ Cheltuieli de regie = cheltuieli de întreținere la o întreprindere, la o instituție; cheltuieli care se fac cu ocazia executării unei lucrări și care se adaugă la costul materiei prime, al materialelor etc. 3. (Înv.) Instituție însărcinată cu perceperea unor impozite indirecte. 4. Formă de organizare a unor întreprinderi având ca obiect exploatarea de bunuri ale statului sau valorificarea unor drepturi ale acestuia, caracterizată prin personalitate juridică proprie și gestiune separată de a statului, dar legată într-o măsură mai mare sau mai mică de bugetul statului. 5. Debit, tutungerie. – Din fr. régie, germ. Regie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regifugiu
REGIFÚGIU, regifugii, s. n. Sărbătoare romană care se celebra în amintirea alungării regilor din vechea Romă. – Din lat. regifugium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regim
REGÍM, regimuri, s. n. 1. Sistem de organizare și de conducere a vieții economice, politice și sociale a unui stat; formă de guvernământ a unui stat. ◊ Regim parlamentar = formă de guvernământ în care puterea supremă în stat este deținută de un parlament. Regim preferențial = acordare de avantaje în relațiile de comerț exterior de către un stat altui stat, pe bază de reciprocitate. ♦ Perioadă de guvernare a unui rege, a unui partid politic etc. 2. Sistem de norme sau de reguli proprii activității sau vieții dintr-o instituție, dintr-o întreprindere etc.; convenție prin care se stabilesc anumite drepturi și obligații. ♦ Mod de viață, totalitatea condițiilor de viață, de lucru etc. dintr-un anumit loc. ♦ Totalitatea regulilor impuse modului de viață sau de alimentație a unei persoane (suferinde). ◊ Regim alimentar = folosire a alimentelor și a băuturilor în conformitate cu anumite reguli impuse de condițiile de sănătate sau de boală ale unei persoane. 3. (Tehn.) Ansamblu condițiilor externe invariabile care, pentru un anumit interval de timp, determină dispoziția, funcționarea sau modul de utilizare a unor sisteme tehnice. ♦ Regim hidrologic = ansamblul mărimilor variabile caracteristice unei ape sau unui bazin hidrografic. Regim hidric = ansamblul fenomenelor de mișcare și de reținere a apei în sol. Regim vamal = totalitatea dispozițiilor legale care reglementează modul de stabilire și aplicare a taxelor vamale. Regim de economii = sistem de măsuri având ca scop folosirea cât mai rațională a resurselor materiale, financiare și de muncă în vederea obținerii unor rezultate cât mai bune. 4. Raport gramatical dintre două cuvinte care sunt în așa fel legate între ele, încât unul depinde de celălalt și capătă forma cerută de cuvântul de care depinde. – Din fr. régime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regiment
REGIMÉNT, regimente, s. n. Unitate militară de bază mai mică decât brigada, compusă din mai multe batalioane (sau divizioane, escadrile etc.). ♦ Totalitatea militarilor care fac parte dintr-o astfel de unitate. [Var.: (înv.) reghimént s. n.] – Din fr. régiment, germ. Regiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regimentar
REGIMENTÁR, -Ă, regimentari, -e, adj. 1. Care aparține regimentului, privitor la regiment. 2. (Ieșit din uz, în sintagma) Tren regimentar = convoi de căruțe sau de camioane care transporta, pe front, munițiile sau proviziile unui regiment. – Din fr. régimentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regină
REGÍNĂ, regine, s. f. 1. Suverana unui regat. 2. Soție de rege. 3. Fig. Ceea ce deține o poziție privilegiată, importantă, dominantă într-un anumit domeniu. 4. Compus: regina-nopții = nume dat unor plante de grădină cu flori albe, roșietice sau violete care se deschid la căderea nopții și răspândesc un miros plăcut (Nicotiana). 5. (Entom.) Albină femelă fecundă, care depune ouă; matcă. 6. Piesa cea mai importantă la jocul de șah, după rege, care poate fi mutată în orice direcție, atât în linie dreaptă cât și în diagonală; damă. – Din lat. regina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regional
REGIONÁL, -Ă, regionali, -e, adj. Care aparține unei regiuni dintr-o țară, privitor la o regiune; făcut în cadrul unei regiuni. ♦ (Substantivat, f.; ieșit din uz) Unitate organizatorică a unei organizații politice, economice etc., corespunzătoare unei regiuni administrative. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. régional.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regionalism
REGIONALÍSM, (2) regionalisme, s. n. 1. Atitudine care tinde să creeze în diferite provincii ale unei țări o activitate descentralizatoare, independentă de capitală; supraapreciere a unei provincii, patriotism local. 2. Fapt de limbă existent numai într-o anumită regiune, caracteristic numai pentru un anumit grai. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. régionalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regionalist
REGIONALÍST, -Ă, regionaliști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care are tendința de a crea într-o provincie o stare de independență; (om) stăpânit de patriotism local, adept al regionalismului (1). [Pr.: -gi-o-] – Din fr. régionaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regionalizare
REGIONALIZÁRE s. f. v. regionaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

regionalizat
REGIONALIZÁT adj. v. regionaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

regionare
REGIONÁRE, regionări, s. f. Împărțire a unui teritoriu în zone sau în regiuni cu condiții climaterice oarecum omogene, stabilite pe baza unor indici climaterici. [Pr.: -gi-o-] – Cf. regiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

registrator
REGISTRATÓR, -OÁRE, registratori, -oare, s. m. și f. Funcționar care înregistrează hârtiile intrate și ieșite dintr-o instituție. – Din germ. Registrator, it. registratore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

registratură
REGISTRATÚRĂ, registraturi, s. f. Serviciu într-o instituție, întreprindere etc. unde se înregistrează corespondența, actele intrate și ieșite; biroul, localul unde funcționează acest serviciu. – Din germ. Registratur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

registraţie
REGISTRÁȚIE s. f. Arta de a folosi posibilitățile timbrale ale orgii sau ale clavecinului, indicată în compozițiile moderne. – Din fr. registration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

registrație
REGISTRÁȚIE s. f. Arta de a folosi posibilitățile timbrale ale orgii sau ale clavecinului, indicată în compozițiile moderne. – Din fr. registration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

registru
REGÍSTRU, registre, s. n. 1. Condică, caiet, sistem de fișe etc. în care se înregistrează diferite date și acte cu caracter administrativ, comercial etc. ◊ Registru de bord = jurnal de bord pe o navă. Registru de casă = condică ce se ține obligatoriu de către fiecare casierie și în care se înscriu zilnic, în ordine cronologică, încasările și plățile făcute de aceasta. Registru de stare civilă = condică în care sunt trecute acte de stare civilă privitoare la naștere, căsătorie, deces etc. 2. Sertar sau clapă de oțel, de fontă, de material ceramic etc., care servește la reglarea tirajului sau la închiderea canalelor de fum de la căldările de abur sau de la cuptoarele industriale. 3. (Arhit.) Suprafață cuprinsă între două profiluri orizontale de-a lungul unei fațade. ♦ Fiecare dintre zonele în care este împărțită o suprafață decorativă. 4. Ansamblul semnelor de reper care indică suprapunerea exactă a tiparului pe ambele fețe ale hârtiei. 5. (In sintagma) Registrul navelor = instituție de stat sau particulară organizată în scopul stabilirii normelor tehnice de construcție, de recepție și de exploatare a navelor. 6. Dispozitiv utilizat în centralele telefonice automate la înregistrarea automată a numărului telefonului chemat. 7. Întinderea scării muzicale a unui instrument sau a unei voci, cuprinsă între nota cea mai de jos și nota cea mai de sus pe care le poate emite instrumentul sau vocea respectivă, fără schimbarea timbrului. ♦ (Concr.) Grupul tuburilor sau butoanelor de același timbru ale unui instrument muzical. 8. (Inform.) Dispozitiv folosit în calculatoarele electronice, destinat păstrării temporare a informației. – Din fr. régistre, it. registro, germ. Register.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regiune
REGIÚNE, regiuni, s. f. 1. Unitate teritorială întinsă, cu caracteristici relativ omogene; ținut, zonă. 2. (Între 1950 și 1968 în organizarea administrativ-teritorială a României) Una dintre cele 16 unități administrativ-teritoriale care cuprindea mai multe raioane, comune și sate. 3. Porțiune determinată a unei ființe sau a unui obiect. [Pr.: -gi-u-] – Din fr. région, lat. regio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regiza
REGIZÁ, regizez, vb. I. Tranz. 1. A îndruma jocul actorilor și montarea unui spectacol (de teatru, de film etc.) conform unei concepții și viziuni artistice; a pune în scenă. 2. Fig. (Peior.) A pune la cale, a organiza, a conduce (din umbră) o activitate, o operație etc. – Din regizor (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regizare
REGIZÁRE, regizări, s. f. Faptul de a regiza. – V. regiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regizor
REGÍZOR, -OÁRE, regizori, -oare, s. m. și f. 1. Specialist care regizează o piesă de teatru, un film etc. 2. (Înv.) Administrator al unei moșii; vechil. [Acc. și: regizór] – Din fr. régisseur, germ. Regisseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regizoral
REGIZORÁL, -Ă, regizorali, -e, adj. Care aparține regizorului, privitor la regizor, de regizor. – Regizor + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regizorat
REGIZORÁT s. n. Faptul de a regiza; arta regizorului; regie. ♦ (Concr.) Birou, loc unde lucrează regizorul unui teatru, al unui studio cinematografic etc. – Regizor + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regla
REGLÁ, reglez, vb. I. Tranz. 1. A realiza sau a reface starea unui sistem tehnic ale cărui mărimi caracteristice s-au abătut de la anumite condiții impuse. ♦ A stabili în prealabil valorile mărimilor unui sistem tehnic, care trebuie să rămână constante în timpul funcționării sistemului; a potrivi. 2. (Mil.) A potrivi, a îndrepta, a fixa tirul unui tun, al unei arme de foc portabile, al unei unități de artilerie etc. pentru distrugerea unui obiectiv. 3. A aranja, a orândui, a potrivi. – Din fr. régler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglabil
REGLÁBIL, -Ă, reglabili, -e, adj. (Despre un sistem tehnic, un tir etc.) Care se poate regla. – Din fr. réglable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglaj
REGLÁJ, reglaje, s. n. (Tehn.) 1. Mod de realizare a reglării; p. ext. reglare. 2. (Mil.) Determinare, precizată prin tragere, a elementelor necesare pentru nimicirea unui obiectiv. – Din fr. réglage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglare
REGLÁRE, reglări, s. f. Acțiunea de a regla și rezultatul ei; reglaj. – V. regla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglement
REGLEMÉNT, reglemente, s. n. (Înv.) Regulament. – Din fr. réglement, germ. Reglement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglementa
REGLEMENTÁ, reglementez, vb. I. Tranz. A supune ceva unor norme sau unui regulament, a stabili raporturi legale, a legaliza; a pune în ordine, a aranja. – Din fr. réglementer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglementar
REGLEMENTÁR, -Ă, reglementari, -e, adj. Care este sau se face conform unor regulamente sau unor norme. ♦ (Înv.) Care este în legătură cu Regulamentul Organic; regulamentar. – Din fr. réglementaire, germ. reglementarisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglementare
REGLEMENTÁRE, reglementări, s. f. Acțiunea de a reglementa și rezultatul ei. ♦ Ansamblu de norme juridice aplicabile într-un anumit domeniu. ♦ Operație de stabilire a acestor norme. – V. reglementa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglet
REGLÉT, reglete, s. n. Piesă de fontă, de material plastic sau de plumb folosită la umplerea spațiilor dintre rânduri în formele de tipografie sau la umplerea spațiilor dintre formă și ramă. [Var.: regléte s. m.] – Din fr. réglet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regletă
REGLÉTĂ, reglete, s. f. Element auxiliar de montaj al unei instalații electrice, construit dintr-un material izolant pe care sunt fixate piese de contact și prin intermediul căruia se face legătura între cablul fix al instalației și diferitele aparate mici. – Din fr. réglette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglete
REGLÉTE s. m. v. reglet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reglor
REGLÓR, reglori, s. m. 1. Tehnician care reglează mașini-unelte, dispozitive sau unelte montate pe acestea într-o secție de producție. 2. Lucrător cu calificare superioară care reglează un aparat în curs de fabricație, astfel încât piesele rezultate prin prelucrare să aibă dimensiunile prestabilite. – Din fr. régleur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regn
REGN, regnuri, s. n. Cea mai mare categorie sistematică în biologie; fiecare dintre cele trei diviziuni ale corpurilor din natură: animal, vegetal și mineral. – Din fr. règne, lat. regnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regosol
REGOSÓL, regosoluri, s. n. Tip de sol tânăr, format pe depozite afânate sau slab consolidate (nisipuri, loess, argile, marne etc.). – Din fr. régosol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regrada
REGRADÁ, regradez, vb. I. Tranz. A reface o gradație (2). – Pref. re- + grada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regradare
REGRADÁRE, regradări, s. f. Acțiunea de a regrada. – V. regrada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regradat
REGRADÁT, -Ă, regradați, -te, adj. A cărui gradație a fost refăcută. – V. regrada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regres
REGRÉS, regrese, s. n. Întoarcere de la o stare sau o formă superioară de dezvoltare la una inferioară; decădere, declin, regresiune (1). – Din lat. regressus, it. regresso, germ. Regress.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regresa
REGRESÁ, regresez, vb. I. Intranz. A decădea, a da înapoi. – Din fr. régresser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regresiune
REGRESIÚNE, regresiuni, s. f. 1. (De obicei determinat prin „a mării” sau „marină”) Proces de retragere a apelor mării de pe unele suprafețe continentale, provocat de ridicarea uscatului prin mișcările lente ale blocurilor continentale sau de scăderea nivelului general oceanic. ♦ (Înv.) Regres. 2. (Lingv.) Reducerea extensiunii geografice a unui fenomen fonetic, morfologic etc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. régression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regresiv
REGRESÍV, -Ă, regresivi, -e, adj. Care se opune progresului, care tinde spre o stare sau o formă (economică, socială, politică etc.) înapoiată; care dă înapoi, care este în regres. ◊ Mișcare regresivă = mișcare care se face în direcția inversă celei normale. (Lingv.) Derivare regresivă = procedeu de formare a unui cuvânt nou prin suprimarea unui afix de la un cuvânt (mai) vechi. ◊ Formație regresivă sau derivat regresiv = cuvânt format prin derivare regresivă. Asimilare regresivă = fenomen fonetic în care sunetul modificat se află înaintea sunetului care exercită influența modificatoare. – Din fr. régresif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regret
REGRÉT, regrete, s. n. Părere de rău cauzată de pierderea unui lucru sau a unei ființe, de o nereușită sau de săvârșirea unei fapte nesocotite; p. ext. remușcare, căință. – Din fr. regret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regreta
REGRETÁ, regrét, vb. I. Tranz. A simți un regret, a fi cuprins de părere de rău; p. ext. a avea remușcări, a se căi. – Din fr. regretter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regretabil
REGRETÁBIL, -Ă, regretabili, -e, adj. (Despre fapte, situații etc.) Care provoacă părere de rău, de care poate să-ți pară rău; vrednic de regret, de regretat. – Din fr. regrettable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regretat
REGRETÁT, -Ă, regretați, -te, adj. (Despre o persoană decedată; și substantivat, art.) De care îți pare rău că nu mai există; (despre o întâmplare, o situație etc.) de care îți pare rău că s-a întâmplat. – V. regreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regrupa
REGRUPÁ, regrupez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) grupa din nou. – Din fr. regrouper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regrupare
REGRUPÁRE, regrupări, s. f. Acțiunea de a (se) regrupa și rezultatul ei. – V. regrupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regula
REGULÁ, regulez, vb. I. Tranz. 1. A pune în ordine, a aranja, a rândui; a sistematiza. ♦ Spec. A pune la punct un mecanism, a face să funcționeze regulat; a repara. ♦ Spec. A regla, a potrivi. 2. Fig. (Fam.) A pune pe cineva la punct, a-l învăța minte, a-i da o lecție, a-l reduce la tăcere. – Din lat., it. regulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulament
REGULAMÉNT, regulamente, s. n. Totalitatea instrucțiunilor, normelor și regulilor care stabilesc și asigură ordinea și bunul mers al unei organizații, al unei instituții, al unei întreprinderi etc.; reglement. ◊ (Ieșit din uz) Regulament de ordine interioară = regulament prin care se stabileau, în cadrul unei organizații socialiste, dispoziții privitoare la disciplina muncii și, în general, la raporturile dintre această organizație și angajații săi. ♦ Norme elaborate de puterea executivă pentru aplicarea și completarea dispozițiilor unei legi. ♦ Totalitatea normelor după care se joacă un joc, un sport etc. [Pl. și: (înv.) regulamenturi] – Din it. regulamento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulamentar
REGULAMENTÁR, -Ă, regulamentari, -e, adj. Care ține de regulament, conform cu regulamentul; reglementar. ♦ Care este în legătură cu Regulamentul Organic, privitor la Regulamentul Organic. ◊ Domn regulamentar = domn al Principatelor Române care a domnit în perioada Regulamentelor Organice. – Regulament + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regular
REGULÁR, -Ă, regulari, -e, adj. (Înv.) Regulat, după regulă, după regulament. – Din lat. regularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulare
REGULÁRE, regulări, s. f. Acțiunea de a regula și rezultatul ei. – V. regula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regularisi
REGULARISÍ, regularisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A regula. ♦ Fig. A da o lecție cuiva, a pune la punct pe cineva. – Regula + suf. -arisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regularisire
REGULARISÍRE, regularisiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a regularisi și rezultatul ei. – V. regularisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regularitate
REGULARITÁTE, regularități, s. f. Însușirea sau starea a ceea ce este regulat, în conformitate cu o regulă sau cu o ordine fixată dinainte. ◊ Loc. adv. Cu regularitate = în mod regulat. ♦ Proprietate a unui sistem sau a evoluției unor fenomene de a respecta o regulă dintr-un anumit punct de vedere. ♦ Simetrie, proporție. ♦ Uniformitate. – Din fr. régularité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulariza
REGULARIZÁ, regularizez, vb. I. Tranz. 1. A supune unor norme, unor reguli, a face ca ceva să fie regulat. ♦ A pune în ordine, în concordanță (evidențe, balanțe etc.). ♦ A pune de acord datele evidenței contabile cu realitatea constatată pe teren prin inventariere. 2. A corecta conturul unui obiect pentru a-i da o formă geometrică regulată. 3. A amenaja un curs de apă pentru a corespunde unor anumite cerințe. – Din fr. régulariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regularizare
REGULARIZÁRE, regularizări, s. f. Acțiunea de a regulariza și rezultatul ei. – V. regulariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulat
REGULÁT, -Ă, regulați, -te, adj. 1. Care este conform unei reguli stabilite în prealabil; care se repetă după o anumită regulă, într-o anumită ordine, fără abatere. ♦ Care se desfășoară cu regularitate; firesc, obișnuit, normal. ◊ Verbe regulate = verbe care se conjugă după regulile generale ale conjugărilor. + Ordonat, uniform. 2. Care este organizat sau funcționează în baza unei legi; organizat legal, organizat pe baze permanente. ♦ Sistematizat, orânduit. 3. (Despre corpuri) Care permite o descompunere în părți, astfel încât acestea să fie identice și în relații identice unele în raport cu altele. Poligon regulat = poliedru cu toate fețele poligoane regulate și cu toate unghiurile diedre egale. (Despre trăsături, forme etc.) Alcătuit din elemente care se grupează ordonat sau simetric; armonios, frumos. – V. regula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulator
REGULATÓR, -OÁRE, regulatori, -oare, adj., s. n., s. m. și f. 1. Adj. Care regulează, sistematizează, care stabilește regularitatea unei mișcări sau a unei funcții; care îndrumează sau conduce. 2. S. n. Aparat sau dispozitiv care efectuează un proces de reglare. 3. S. n. (Jur.; în sintagma) Regulator de competență = act prin care organul de jurisdicție superior celor între care s-a ivit un conflict de competență stabilește care dintre ele este competentă să judece procesul. 4. S. m. și f. Persoană care stabilește, îndrumează sau conduce un sistem de reglare. – Din fr. régulateur, germ. Regulator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regulă
RÉGULĂ, reguli, s. f. 1. Normă, lege pe baza căreia are loc un proces, se desfășoară o activitate sau se produce un fenomen; precept. ♦ Mod de a rezolva o serie de probleme care au anumite caracteristici comune. ◊ Regulă de trei = metodă pentru determinarea celei de a patra proporționale a trei numere date. Regulă de trei simplă = regulă de trei în care numerele sunt direct proporționale. Regulă de trei compusă = regulă de trei în care cea de a patra proporțională se referă la numere care sunt și ele deduse printr-o regulă de trei. ♦ Obicei, linie de conduită, principiu conducător. 2. Rânduială, ordine; regularitate. ◊ Loc. adv. De regulă = de obicei, în mod obișnuit. În (bună) regulă = în ordine, așa cum se cuvine. În toată regula = după toate regulile, în lege. 3. (Pop.) Menstruație. – Din lat. regula, it. regola (cu unele sensuri după fr. règle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regurgita
REGURGITÁ, regurgitez, vb. I. Tranz. A-i veni cuiva alimentele în gură prin regurgitație. – Din fr. régurgiter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regurgitaţie
REGURGITÁȚIE, regurgitații, s. f. Revenire în gură a alimentelor din stomac sau esofag, care are loc fără efort de vomă. – Din fr. régurgitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

regurgitație
REGURGITÁȚIE, regurgitații, s. f. Revenire în gură a alimentelor din stomac sau esofag, care are loc fără efort de vomă. – Din fr. régurgitation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rehidratare
REHIDRATÁRE, rehidratări, s. f. Reintroducerea (terapeutică) de apă într-un organism deshidratat. – Cf. fr. réhydratation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiat
REIÁT, -Ă, reiați, -te, adj. (Despre stofe) Cu dungi (în relief) formate din țesătură; vărgat, dungat. [Pr.: re-iat] – Din fr. rayé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reichstag
REICHSTAG s. n. Denumire dată Parlamentului german între 1867 și 1945. [Pr.: ráihstag] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reieşi
REIEȘÍ, pers 3 reiese, vb. IV. Intranz. A rezulta, a apărea ca o consecință logică. – Pref. re- + ieși (după fr. réssortir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reieși
REIEȘÍ, pers 3 reiese, vb. IV. Intranz. A rezulta, a apărea ca o consecință logică. – Pref. re- + ieși (după fr. réssortir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reificare
REIFICÁRE, reificări, s. f. Proces în cursul căruia relațiile sociale îmbracă forma unor relații între obiecte concrete, iar omul însuși devine din subiect al proceselor sociale obiectul acestora, asemenea unui lucru. [Pr.: re-i-] – Cf. fr. réification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reimpărţit
REÎMPĂRȚÍT, -Ă, reîmpărțiți, -te, adj. Care a fost împărțit din nou (mai echitabil). – V. reîmpărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reimpărțit
REÎMPĂRȚÍT, -Ă, reîmpărțiți, -te, adj. Care a fost împărțit din nou (mai echitabil). – V. reîmpărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reimporta
REIMPORTÁ, reimpórt, vb. I. Tranz. A importa din nou. [Pr.: re-im-] – Din fr. réimporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reimprima
REIMPRIMÁ, reimprím, vb. I. Tranz. A imprima din nou; a retipări. [Pr.: re-im-] – Din fr. réimprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reimprimare
REIMPRIMÁRE, reimprimări, s. f. Acțiunea de a reimprima și rezultatul ei. [Pr.: re-im-] – V. reimprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reincarna
REINCARNÁ, reincarnez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) incarna din nou. ♦ Refl. (în unele concepții mistice; despre sufletul omului) A trece, după moarte, în alt corp (de om sau de animal). [Var.: reîncarná vb. I] – Din fr. réincarner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reincarnare
REINCARNÁRE, reincarnări, s. f. Faptul de a (se) reincarna; reincarnație. [Var.: reîncarnáre s. f.] – V. reincarna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reincarnaţie
REINCARNÁȚIE, reincarnații, s. f. Reincarnare. – Din fr. réincarnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reincarnație
REINCARNÁȚIE, reincarnații, s. f. Reincarnare. – Din fr. réincarnation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinfecta
REINFECTÁ, reinfectez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) infecta din nou (cu același agent patogen). – Pref. re- + infecta (după fr. réinfecter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinfectare
REINFECTÁRE, reinfectări, s. f. Acțiunea de a (se) reinfecta. – V. reinfecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinfectat
REINFECTÁT, -Ă, reinfectați, -te, adj. Care este infectat din nou (cu același virus). – V. reinfecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinserţie
REINSÉRȚIE s. f. 1. Fixare în același loc a unei porțiuni detașate dintr-un țesut. 2. Reîntoarcere a unui deținut, a unui prizonier etc. în societate, într-o activitate productivă. – Din fr. réinsertion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinserție
REINSÉRȚIE s. f. 1. Fixare în același loc a unei porțiuni detașate dintr-un țesut. 2. Reîntoarcere a unui deținut, a unui prizonier etc. în societate, într-o activitate productivă. – Din fr. réinsertion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinstala
REINSTALÁ, reinstalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) instala din nou. ♦ Tranz. A amenaja din nou. – Din fr. réinstaller.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinstalare
REINSTALÁRE, reinstalări, s. f. Acțiunea de a (se) reinstala și rezultatul ei. – V. reinstala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinstaura
REINSTAURÁ, reinstaurez, vb. I. Tranz. A instaura din nou. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. réinstaurer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinstaurare
REINSTAURÁRE, reinstaurări, s. f. Acțiunea de a reinstaura. [Pr.: -sta-u-] – V. reinstaura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinstaurat
REINSTAURÁT, -Ă, reinstaurați, -te, adj. Care a fost instaurat din nou. [Pr.: -sta-u-] – V. reinstaura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegra
REINTEGRÁ, reintegrez, vb. I. Tranz. A repune pe cineva în drepturile sale sau într-o funcție, într-o demnitate etc. ♦ Refl. A face corp comun cu ceva, a se omogeniza; a se îngloba, a se contopi. – Din fr. réintegrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegrabil
REINTEGRÁBIL, -Ă, reintegrabili, -e, adj. Care poate fi reintegrat. – Din fr. réintégrable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegrare
REINTEGRÁRE, reintegrări, s. f. Acțiunea de a (se) reintegra și rezultatul ei; reintegrație. – V. reintegra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegrat
REINTEGRÁT, -Ă, reintegrați, -te, adj. Care a fost repus în drepturi. ♦ Înglobat, contopit, omogenizat. – V. reintegra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegraţie
REINTEGRÁȚIE, reintegrații, s. f. Reintegrare. [Var.: reintegrațiúne s. f.] – Din fr. réintégration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegrație
REINTEGRÁȚIE, reintegrații, s. f. Reintegrare. [Var.: reintegrațiúne s. f.] – Din fr. réintégration.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegraţiune
REINTEGRAȚIÚNE s. f. v. reintegrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintegrațiune
REINTEGRAȚIÚNE s. f. v. reintegrație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinteroga
REINTEROGÁ, reinteroghez, vb. I. Tranz. A interoga din nou, pentru obținerea de date noi. – Din fr. réinterroger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinterogare
REINTEROGÁRE, reinterogări, s. f. Acțiunea de a reinteroga. – V. reinteroga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinterpreta
REINTERPRETÁ, reinterpretez, vb. I. Tranz. A interpreta din nou (modificând sau îmbunătățind prima interpretare); a da o nouă interpretare. – Din fr. réinterpréter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinterpretare
REINTERPRETÁRE, reinterpretări, s. f. Acțiunea de a reinterpreta și rezultatul ei. – V. reinterpreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinterpretat
REINTERPRETÁT, -Ă, reinterpretați, -te, adj. Care a fost interpretat din nou într-un alt mod. – V. reinterpreta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintra
REINTRÁ, reíntru, vb. I. Tranz. A intra din nou, a intra la loc. – Pref. re- + intra (după fr. rentrer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintrare
REINTRÁRE, reintrări, s. f. Acțiunea de a reintra și rezultatul ei. – V. reintra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintroduce
REINTRODÚCE, reintrodúc, vb. III. Tranz. A introduce ceva din nou, a face să intre din nou. – Pref. re- + introduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reintroducere
REINTRODÚCERE, reintroduceri, s. f. Acțiunea de a reintroduce și rezultatul ei. – V. reintroduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinventaria
REINVENTARIÁ, reinventariez, vb. I. Tranz. A inventaria din nou. [Pr.: -ri-a] – Pref. re- + inventaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinventariere
REINVENTARIÉRE, reinventarieri, s. f. Acțiunea de a reinventaria. – V. reinventaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinvesti
REINVESTÍ, reinvestesc, vb. IV. Tranz. A face o nouă investiție, pentru un (alt) obiectiv. – Din fr. réinvestir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinvestire
REINVESTÍRE, reinvestiri, s. f. Acțiunea de a reinvesti. – V. reinvesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reinvita
REINVITÁ, reinvít, vb. I. Tranz. A invita din nou. – Din fr. réinviter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reionism
REIONÍSM s. n. Mișcare în artele plastice din Rusia, la începutul sec. XX care își propunea să sugereze în pictură a patra dimensiune, să dea impresia că opera este atemporală și aspațială. – Din fr. rayonnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reitcord
REITCÓRD s. n. Nume dat unei țesături de bumbac, care este utilizată pentru confecționarea balonzaidelor, raglanelor și canadienelor. [Pr.: ráitcord] – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reitera
REITERÁ, reiterez, vb. I. Tranz. A repeta. [Pr.: re-i-] – Din fr. réiterer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiterare
REITERÁRE, reiterări, s. f. (Livr.) Acțiunea de a reitera; repetare. [Pr.: re-i-] – V. reitera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiterat
REITERÁT, -Ă, reiterați, -te, adj. Repetat. [Pr.: re-i-] – V. reitera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiterativ
REITERATÍV, -Ă, reiterativi, -e, adj. Refăcut, repetat. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitératif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiteraţie
REITERÁȚIE, reiterații, s. f. 1. Reiterare. 2. Metodă în tipografie constând în măsurarea repetată a unghiurilor pentru reducerea erorilor. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reiterație
REITERÁȚIE, reiterații, s. f. 1. Reiterare. 2. Metodă în tipografie constând în măsurarea repetată a unghiurilor pentru reducerea erorilor. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmbărbăta
REÎMBĂRBĂTÁ, reîmbărbătez, vb. I. Tranz. A insufla cuiva din nou încredere, a încuraja, a însufleți din nou pe cel deprimat. – Pref. re- + îmbărbăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpăduri
REÎMPĂDURÍ, reîmpăduresc, vb. IV. Tranz. A planta din nou o pădure, a împăduri din nou. – Pref. re- + împăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpădurire
REÎMPĂDURÍRE, reîmpăduriri, s. f. Acțiunea de a reîmpăduri și rezultatul ei. – V. reîmpăduri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpărţi
REÎMPĂRȚÍ, reîmpárt, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) împărți din nou, a face o nouă împărțire (mai echitabilă). – Pref. re- + împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpărți
REÎMPĂRȚÍ, reîmpárt, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) împărți din nou, a face o nouă împărțire (mai echitabilă). – Pref. re- + împărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpărţire
REÎMPĂRȚÍRE, reîmpărțiri, s. f. Acțiunea de a reîmpărți și rezultatul ei. – V. reîmpărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmpărțire
REÎMPĂRȚÍRE, reîmpărțiri, s. f. Acțiunea de a reîmpărți și rezultatul ei. – V. reîmpărți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîmprospăta
REÎMPROSPĂTÁ, reîmprospătez, vb. I. Tranz. A împrospăta din nou; fig. a reaminti cuiva ceva, a readuce în memorie. – Pref. re- + împrospăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînarma
REÎNARMÁ, reînarmez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) reface potențialul de război; a(-și) înzestra armata cu mijloace noi de luptă, cu armament nou, a (se) înarma din nou. – Pref. re- + înarmat (după fr. réarmer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînarmare
REÎNARMÁRE, reînarmări, s. f. Acțiunea de a (se) reînarma și rezultatul ei. – V. reînarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînălţa
REÎNĂLȚÁ, reînálț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înălța din nou. – Pref. re- + înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînălța
REÎNĂLȚÁ, reînálț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înălța din nou. – Pref. re- + înălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînălţare
REÎNĂLȚÁRE, reînălțări, s. f. Acțiunea de a (se) reînălța și rezultatul ei. – V. reînălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînălțare
REÎNĂLȚÁRE, reînălțări, s. f. Acțiunea de a (se) reînălța și rezultatul ei. – V. reînălța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncadra
REÎNCADRÁ, reîncadrez, vb. I. Tranz. A încadra pe cineva din nou într-un post (pe care l-a ocupat anterior). – Pref. re- + încadra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncadrare
REÎNCADRÁRE, reîncadrări, s. f. Acțiunea de a reîncadra și rezultatul ei. – V. reîncadra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncarna
REÎNCARNÁ vb. I v. reincarna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncarnare
REÎNCARNÁRE s. f. v. reincarnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncălzi
REÎNCĂLZÍ, reîncălzesc, vb. I. IV. Tranz. A încălzi din nou. ♦ Spec. (Tehn.) A încălzi din nou un material a cărui temperatură a coborât în timpul prelucrării sub limita necesară. – Pref. re- + încălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncălzire
REÎNCĂLZÍRE, reîncălziri, s. f. Acțiunea de a reîncălzi și rezultatul ei. – V. reîncălzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncărca
REÎNCĂRCÁ, reînárc, vb. I. Tranz. 1. A încărca din nou. 2. A introduce din nou cartușe într-o armă de foc. – Pref. re- + încarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncărca
REÎNCĂRCÁ, reîncarc, vb. I tranz. A încărca din nou. – Din re- + încărca.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reîncărcabil
REÎNCĂRCÁBIL, -Ă, reîncărcabili, -e, adj. Care poate fi reîncărcat. – Reîncărca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncărcabil
REÎNCĂRCÁBIL, -Ă, reîncărcabili, -e, adj. Care poate fi reîncărcat. – Cf. fr., engl. rechargeable.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reîncărcare
REÎNCĂRCÁRE, reîncărcări, s. f. Acțiunea de a reîncărca și rezultatul ei. – V. reîncărca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncepe
REÎNCÉPE, reîncép, vb. III. Tranz. și intranz. A începe din nou, a începe de la capăt; a relua. – Pref. re- + începe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncepere
REÎNCÉPERE, reînceperi, s. f. Acțiunea de a reîncepe și rezultatul ei. – V. reîncepe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchega
REÎNCHEGÁ, reînghég, vb. I. Tranz. A închega din nou; fig. a reface. – Pref. re- + închega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchegare
REÎNCHEGÁRE, reînchegări, s. f. Acțiunea de a reînchega și rezultatul ei. – V. reînchega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchide
REÎNCHÍDE, reînchíd, vb. III. Tranz. A închide din nou. – Pref. re- + închide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchidere
REÎNCHÍDERE, reînchideri, s. f. Acțiunea de a reînchide și rezultatul ei. – V. reînchide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchiria
REÎNCHIRIÁ, reînchiriez, vb. I. Tranz. A închiria din nou. [Pr.: -ri-a] – Pref. re- + închiria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînchiriere
REÎNCHIRIÉRE, reînchirieri, s. f. Acțiunea de a reînchiria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. reînchiria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncolţi
REÎNCOLȚÍ, pers. 3 reîncolțește, vb. IV. Intranz. A încolți, a germina din nou, a da din nou colț. – Pref. re- + încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncolți
REÎNCOLȚÍ, pers. 3 reîncolțește, vb. IV. Intranz. A încolți, a germina din nou, a da din nou colț. – Pref. re- + încolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncolţire
REÎNCOLȚÍRE, reîncolțiri, s. f. Acțiunea de a reîncolți și rezultatul ei. – V. reîncolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncolțire
REÎNCOLȚÍRE, reîncolțiri, s. f. Acțiunea de a reîncolți și rezultatul ei. – V. reîncolți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncorpora
REÎNCORPORÁ, reîncorporez, vb. I. Tranz. A încorpora din nou. – Pref. re- + încorpora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîncorporare
REÎNCORPORÁRE, reîncorporări, s. f. Acțiunea de a reîncorpora și rezultatul ei. – V. reîncorpora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfăşura
REÎNFĂȘURÁ, reînfășor, vb. I. Tranz. A înfășură din nou. – Pref. re- + înfășură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfășura
REÎNFĂȘURÁ, reînfășor, vb. I. Tranz. A înfășură din nou. – Pref. re- + înfășură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfăşurare
REÎNFĂȘURÁRE, reînfășurări, s. f. Acțiunea de a reînfășura și rezultatul ei. – V. reînfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfășurare
REÎNFĂȘURÁRE, reînfășurări, s. f. Acțiunea de a reînfășura și rezultatul ei. – V. reînfășura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfiinţa
REÎNFIINȚÁ, reînființez, vb. I. Tranz. A înființa din nou, a întemeia din nou, a reface. – Pref. re- + înființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînființa
REÎNFIINȚÁ, reînființez, vb. I. Tranz. A înființa din nou, a întemeia din nou, a reface. – Pref. re- + înființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînfiinţare
REÎNFIINȚÁRE, reînființări, s. f. Acțiunea de a reînființa și rezultatul ei. – V. reînființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînființare
REÎNFIINȚÁRE, reînființări, s. f. Acțiunea de a reînființa și rezultatul ei. – V. reînființa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînflori
REÎNFLORÍ, reînfloresc, vb. IV. Tranz. A înflori din nou. – Pref. re- + înflori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînflorire
REÎNFLORÍRE, reînfloriri, s. f. Acțiunea de a reînflori și rezultatul ei. – V. reînflori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînmatricula
REÎNMATRICULÁ, reînmatriculez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înmatricula din nou (după ce a suferit o exmatriculare). – Pref. re- + înmatricula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînmatriculare
REÎNMATRICULÁRE, reînmatriculări, s. f. Acțiunea de a reînmatricula. – V. reînmatricula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînmatriculat
REÎNMATRICULÁT, -Ă, reînmatriculați, -te, adj. Care a fost înmatriculat din nou (după o exmatriculare). – V. reînmatricula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnoda
REÎNNODÁ, reînnod, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) înnoda din nou după ce s-a desfăcut nodul. 2. Tranz. Fig. A restabili o relație deteriorată, a reface o prietenie. – Pref. re- + înnoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnodare
REÎNNODÁRE, reînnodări, s. f. Acțiunea de a reînnoda. – V. reînnoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnodat
REÎNNODÁT, -Ă, reînnodați, -te, adj. 1. Care a fost înnodat din nou (după ce s-a desfăcut nodul). 2. (Fig.; despre relații) Care s-a reluat, care s-a restabilit. – V. reînnoda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnoi
REÎNNOÍ, reînnoiesc, vb. IV. 1. Tranz. A schimba din nou, a înnoi încă o dată. 2. Tranz. A preschimba un document, a-i prelungi valabilitatea, a-l face din nou valabil. 3. Refl. (Despre acțiuni) A se produce din nou, a se repeta. 4. Tranz. A restabili, a relua, a reîncepe. ♦ (Despre suferințe) A face să reapară, a stârni din nou, a răscoli, a împrospăta. 5. Tranz. și refl. (Fig.) A (se) împrospăta. – Pref. re- + înnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnoi
REÎNNOÍ, reînnoiesc, vb. IV. 1. Tranz. A schimba din nou, a înnoi încă o dată. 2. Tranz. A preschimba un document, a-i prelungi valabilitatea, a-l face din nou valabil. 3. Refl. (Despre acțiuni) A se produce din nou, a se repeta. 4. Tranz. A restabili, a relua, a reîncepe. ♦ (Despre suferințe) A face să reapară, a stârni din nou, a răscoli, a împrospăta. 5. Tranz. și refl. (Fig.) A (se) împrospăta. – Pref. re- + înnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnoire
REÎNNOÍRE, reînnoiri, s. f. Acțiunea de a (se) reînnoi și rezultatul ei. – V. reînnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînnoit
REÎNNOÍT, -Ă, reînnoiți, -te, adj. Care a fost făcut din nou; refăcut; fig. schimbat, reîmprospătat, primenit. – V. reînnoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsănătoşi
REÎNSĂNĂTOȘÍ, reînsănătoșesc, vb. IV. Refl. A se însănătoși din nou, a deveni iar sănătos. – Pref. re- + însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsănătoși
REÎNSĂNĂTOȘÍ, reînsănătoșesc, vb. IV. Refl. A se însănătoși din nou, a deveni iar sănătos. – Pref. re- + însănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsănătoşire
REÎNSĂNĂTOȘÍRE, reînsănătoșiri, s. f. Faptul de a se reînsănătoși. – V. reînsănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsănătoșire
REÎNSĂNĂTOȘÍRE, reînsănătoșiri, s. f. Faptul de a se reînsănătoși. – V. reînsănătoși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînscăuna
REÎNSCĂUNÁ, reînscăunez, vb. I. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) înscăuna din nou. [Pr.: -scă-u-] – Pref. re- + înscăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînscăunare
REÎNSCĂUNÁRE, reînscăunări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) reînscăuna și rezultatul ei. [Pr.: -scă-u-] – V. reînscăuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsufleţi
REÎNSUFLEȚÍ, reînsuflețesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) însufleți din nou, a prinde sau a face să prindă din nou viață. – Pref. re- + însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsufleți
REÎNSUFLEȚÍ, reînsuflețesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) însufleți din nou, a prinde sau a face să prindă din nou viață. – Pref. re- + însufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsufleţire
REÎNSUFLEȚÍRE, reînsuflețiri, s. f. Acțiunea de a (se) reînsufleți și rezultatul ei. – V. reînsufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînsuflețire
REÎNSUFLEȚÍRE, reînsuflețiri, s. f. Acțiunea de a (se) reînsufleți și rezultatul ei. – V. reînsufleți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînşuruba
REÎNȘURUBÁ, reînșurubez, vb. I. Tranz. A strânge la loc un șurub, un ghivent slăbit, un capac etc. – Pref. re- + înșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînșuruba
REÎNȘURUBÁ, reînșurubez, vb. I. Tranz. A strânge la loc un șurub, un ghivent slăbit, un capac etc. – Pref. re- + înșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînşurubare
REÎNȘURUBÁRE, reînșurubări, s. f. Acțiunea de a reînșuruba. – V. reînșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînșurubare
REÎNȘURUBÁRE, reînșurubări, s. f. Acțiunea de a reînșuruba. – V. reînșuruba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntâlni
REÎNTÂLNÍ, reîntâlnesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Adesea fig.) A (se) întâlni din nou; a (se) revedea, a (se) regăsi. – Pref. re- + întâlni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntâlnire
REÎNTÂLNÍRE, reîntâlniri, s. f. Acțiunea de a (se) reîntâlni și rezultatul ei. – V. reîntâlni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntineri
REÎNTINERÍ, reîntineresc, vb. IV. Intranz. și tranz. A deveni sau a face să devină din nou tânăr, a se simți sau a face să se simtă din nou tânăr, a căpăta sau a face să capete o înfățișare tinerească. – Pref. re- + întineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntinerire
REÎNTINERÍRE, reîntineriri, s. f. Faptul de a reîntineri. – V. reîntineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntinerit
REÎNTINERÍT, -Ă, reîntineriți, -te, adj. Care a întinerit din nou. – V. reîntineri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntoarce
REÎNTOÁRCE, reîntórc, vb. III. Refl. A se întoarce din nou la locul de plecare; a reveni, a se înapoia. – Pref. re- + întoarce (după fr. retourner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntoarcere
REÎNTOÁRCERE, reîntoarceri, s. f. Faptul de a se reîntoarce; revenire. – V. reîntoarce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntregi
REÎNTREGÍ, reîntregesc, vb. IV. Tranz. A întregi din nou, a completa un întreg. – Pref. re- + întregi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntregire
REÎNTREGÍRE, reîntregiri, s. f. Acțiunea de a reîntregi și rezultatul ei. – V. reîntregi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntrema
REÎNTREMÁ, reîntremez, vb. I. Refl. A se întrema din nou, a-și căpăta din nou sănătatea sau puterile, a se înzdrăveni, a se însănătoși. – Pref. re- + întrema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntremare
REÎNTREMÁRE s. f. Faptul de a se reîntrema; înzdrăvenire. – V. reîntrema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntremat
REÎNTREMÁT, -Ă, reîntremați, -te, adj. Care și-a căpătat din nou sănătatea sau puterile, care s-a înzdrăvenit din nou. – V. reîntrema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reîntrupa
REÎNTRUPÁ, reîntrupez, vb. I. Țranz. și refl. (Adesea fig.) A da sau a lua din nou formă concretă. – Pref. re- + întrupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînturna
REÎNTURNÁ, reîntórn, vb. I. (Pop.) 1. Refl. A se reîntoarce, a se înapoia, a reveni. 2. Tranz. A da înapoi, a înapoia. – Pref. re- + înturna (după fr. retourner).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînturnare
REÎNTURNÁRE, reînturnări, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) reînturna și rezultatul ei. – V. reînturna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînverzi
REÎNVERZÍ, pers. 3 reînverzește, vb. IV. Intranz. (Despre vegetație) A înverzi din nou. – Pref. re- + înverzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînverzire
REÎNVERZÍRE s. f. Acțiunea de a reînverzi și rezultatul ei. – V. reînverzi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînvesti
REÎNVESTÍ, reînvestesc, vb. IV. Tranz. A reacorda oficial un drept. – Pref. re- + învesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînvestire
REÎNVESTÍRE s. f. v. reînvesti. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reînvestit
REÎNVESTÍT adj. v. reînvesti. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reînvia
REÎNVIÁ, reînvíi, vb. I. Intranz. A reveni la viață (după ce a murit); a învia. ♦ Tranz. (Med.) A resuscita. ♦ Fig. A căpăta din nou viață, putere; a renaște. ♦ Tranz. și intranz. Fig. A reveni în amintirea cuiva. ♦ Tranz. Fig. A face să fie din nou folosit, să devină actual. A reînvia arhaismele. [Pr.: -vi-a. Prez. ind. și: reînviez] – Pref. re- + învia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînviat
REÎNVIÁT, -Ă, reînviați, -te, adj. Care a revenit la viață (după ce a murit); fig. readus la viață (după ce fusese uitat). [Pr.: -vi-at] – V. reînvia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînviere
REÎNVIÉRE, reînvieri, s. f. Faptul de a reînvia. [Pr.: -vi-e-] – V. reînvia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reînvietor
REÎNVIETÓR, -OÁRE, reînvietori, -oare, adj. (Rar) Care reînvie, care reînsuflețește. [Pr.: -vi-e-] – Reînvia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejansă
REJÁNSĂ, rejanse, s. f. Panglică neextensibilă de bumbac, cu legătura de rips folosită ca furnitură în confecții. – Din fr. régence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejet
REJÉT, rejeturi, s. n. 1. (Livr.) Respingere. 2. (Geol.) Denivelare produsă de o falie. 3. Ingambament. – Din fr. rejet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejuca
REJUCÁ, pers. 3 rejoácă, vb. I. Refl. A se juca încă o dată. – Pref. re- + juca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejucare
REJUCÁRE, rejucări, s. f. Acțiunea de a se rejuca și rezultatul ei. – V. rejuca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejucat
REJUCÁT adj. v. rejuca. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rejudeca
REJUDECÁ, rejúdec, vb. I. Tranz. 1. (Jur.) A judeca din nou un proces. 2. A judeca încă o dată pentru a aprofunda sau a elimina erorile. – Pref. re- + judeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejudecare
REJUDECÁRE, rejudecări, s. f. Acțiunea de a rejudeca. – V. rejudeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rejudecat
REJUDECÁT, -Ă, rejudecați, -te, adj. 1. (Jur.; despre procese) Care s-a judecat din nou. 2. Care a fost judecat, gândit încă o dată (pentru a fi aprofundat, corectat etc.). – V. rejudeca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaior
RELAIÓR, -OÁRE, relaiori, -oare, s. m. și f. Fiecare dintre participanții la o probă de ștafetă. [Pr.: -la-ior] – Din fr. relayeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relansa
RELANSÁ, relansez, vb. I. 1. Intranz. A mări miza la jocul de cărți. 2. Tranz. A arunca, a trimite înapoi mingea (la jocul de tenis). – Din fr. relancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relansare
RELANSÁRE, relansări, s. f. Acțiunea de a relansa și rezultatul ei. – V. relansa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relascop
RELASCÓP, relascoape, s. n. (Silv.) Aparat folosit pentru determinarea înălțimii arborilor, a suprafeței de bază a arborilor la hectar, precum și a unor elemente topografice dintr-un arboret. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaş
RELÁȘ, relașuri, s. n. Suspendare temporară a reprezentațiilor unui teatru, ale unei opere etc.; zi sau interval de timp în care nu se dau reprezentații. – Din fr. relâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaș
RELÁȘ, relașuri, s. n. Suspendare temporară a reprezentațiilor unui teatru, ale unei opere etc.; zi sau interval de timp în care nu se dau reprezentații. – Din fr. relâche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relata
RELATÁ, relatez, vb. I. Tranz. A povesti ceva amănunțit, detaliat; a expune, a istorisi. – V. relata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativ
RELATÍV, -Ă, relativi, -e, adj. 1. Care se referă, se raportează la ceva sau la cineva, care are legătură cu ceva sau cu cineva. ◊ (Gram.) Pronume (sau adverb) relativ = pronume (sau adverb) care face legătura dintre propoziții subordonate și cuvinte din propozițiile regente pe care le determină. Propoziție relativă (și substantivat, f.) = a) propoziție subordonată introdusă printr-un pronume sau adverb relativ; b) propoziție atributivă. ◊ Loc. prep. Relativ la... = în legătură cu..., referitor la..., cu privire la... 2. Care are o valoare dependentă de anumite condiții, de un sistem de referință etc.; evaluat, determinat cu aproximație; condiționat, limitat, variabil. ◊ Cronologie relativă = cronologie care stabilește că un eveniment sau un fenomen a avut loc înaintea altuia sau după altul, fără să poată preciza cu exactitate data. Mișcare relativă = deplasare a unui corp față de un sistem de referință mobil. ♦ Care depinde de un termen în absența căruia ar fi fără sens. ♦ (Adverbial) Aproximativ, mai mult sau mai puțin, aproape. 3. Care privește relația dintre termeni considerați independenți de această relație. ♦ Care nu există decât în relație cu altceva. – Din fr. relatif, lat. relativus, it. relativo, germ. relativ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativism
RELATIVÍSM s. n. Doctrină potrivit căreia nu există standarde universale în chestiunea valorilor, adevărul însuși fiind relativ la punctul de vedere al subiectului. ♦ Relativitate. – Din fr. relativisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativist
RELATIVÍST, -Ă, relativiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se referă la relativism, care ține de relativism. 2. S. m. și f. Adept al relativismului. 3. Adj. Referitor la teoria relativității, la efectele prevăzute de această teorie. – Din fr. relativiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativitate
RELATIVITÁTE s. f. 1. Faptul de a fi relativ. 2. Proprietate a mărimilor fizice de a depinde de condițiile concrete în care se efectuează măsurarea lor sau de sistemul de referință la care sunt raportate. ◊ Teoria relativității = teorie fizică a interdependenței dintre spațiu, timp și materia în mișcare, cuprinzând legi valabile atât pentru viteze mici de deplasare ale corpurilor, cât și pentru viteze relative foarte mari, comparabile cu viteza luminii. – Din fr. relativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativiza
RELATIVIZÁ, relativizez, vb. I. Refl. A căpăta un caracter relativ. ♦ (Tranz.) A da, a imprima un caracter relativ (unei afirmații). – Cf. germ. relativieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relativizare
RELATIVIZÁRE, relativizări, s. f. Acțiunea de a (se) relativiza și rezultatul ei. – V. relativiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţie
RELÁȚIE, relații, s. f. 1. Legătură, conexiune, raport între lucruri, fapte, idei, procese sau între însușirile acestora. ♦ (Log.) Conexiune între doi sau mai mulți termeni. Legătură între persoane, popoare, state. ◊ Relații de producție = raporturi economice care se stabilesc între oameni în procesul de producție a bunurilor materiale. Relații diplomatice = raporturi politice cu caracter de continuitate între state, stabilite prin misiuni diplomatice permanente ale acestora. ♦ Legături de prietenie (cu oameni de seamă, influenți). 3. Expunere, informație, relatare. ◊ Loc. vb. A da relații = a informa, a relata. [Var.: (înv.) relațiúne s. f.] – Din fr. relation, lat. relatio, -onis, germ. Relation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relație
RELÁȚIE, relații, s. f. 1. Legătură, conexiune, raport între lucruri, fapte, idei, procese sau între însușirile acestora. ♦ (Log.) Conexiune între doi sau mai mulți termeni. Legătură între persoane, popoare, state. ◊ Relații de producție = raporturi economice care se stabilesc între oameni în procesul de producție a bunurilor materiale. Relații diplomatice = raporturi politice cu caracter de continuitate între state, stabilite prin misiuni diplomatice permanente ale acestora. ♦ Legături de prietenie (cu oameni de seamă, influenți). 3. Expunere, informație, relatare. ◊ Loc. vb. A da relații = a informa, a relata. [Var.: (înv.) relațiúne s. f.] – Din fr. relation, lat. relatio, -onis, germ. Relation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţiona
RELAȚIONÁ, relaționez, vb. I. Tranz. (Rar) A pune în relație (1) două sau mai multe fenomene, evenimente etc. [Pr.: -ți-o-] – Din relație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaționa
RELAȚIONÁ, relaționez, vb. I. Tranz. (Rar) A pune în relație (1) două sau mai multe fenomene, evenimente etc. [Pr.: -ți-o-] – Din relație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţional
RELAȚIONÁL, -Ă, relaționali, -e, adj. De relație, care stabilește o relație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. relationnel, engl. relational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relațional
RELAȚIONÁL, -Ă, relaționali, -e, adj. De relație, care stabilește o relație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. relationnel, engl. relational.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţionare
RELAȚIONÁRE, relaționări, s. f. (Rar) Acțiunea de a relaționa. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaționare
RELAȚIONÁRE, relaționări, s. f. (Rar) Acțiunea de a relaționa. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţionat
RELAȚIONÁT, -Ă, relaționați, -te, adj. (Rar) Care a fost pus în legătură cu ceva. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaționat
RELAȚIONÁT, -Ă, relaționați, -te, adj. (Rar) Care a fost pus în legătură cu ceva. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţionism
RELAȚIONÍSM s. n. (Fil.) Concepție potrivit căreia realitatea ar fi un sistem de relații (logice). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. relationism, germ. Relationismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaționism
RELAȚIONÍSM s. n. (Fil.) Concepție potrivit căreia realitatea ar fi un sistem de relații (logice). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. relationism, germ. Relationismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaţlune
RELAȚIÚNE s. f. v. relație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relațlune
RELAȚIÚNE s. f. v. relație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaxa
RELAXÁ, relaxez, vb. I. 1. Tranz. A pune un sistem fizic scos din starea de echilibru termodinamic, electric etc. în stare de libertate, acesta revenind lent la vechea stare sau la o nouă stare de echilibru. 2. Refl. (Despre tensiunile mecanice dintr-un corp) A scădea fără ca să varieze deformația corpului. 3. Refl. și tranz. Fig. A (se) liniști, a (se) destinde (după un efort susținut). – Din fr. relaxer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaxant
RELAXÁNT, -Ă, relaxanți, -te, adj., s. n. (Substanță, medicament, factor etc.) Care relaxează, destinde. – Relaxa + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaxare
RELAXÁRE, relaxări, s. f. Faptul de a (se) relaxa. – V. relaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaxat
RELAXÁT, -Ă, relaxați, -te, adj. 1. Destins, slăbit; scăzut. 2. (Despre corpuri plastice) Care are tensiunile mecanice scăzute fără varierea deformației. – V. relaxa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relaxă
RELÁXĂ, relaxe, s. f. Tip de saltea confecționată din burete de material plastic. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relectură
RELECTURĂ, relecturi, s. f. Recitire. – Pref. re- + lectură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relega
RELEGÁ, relég, vb. I. Tranz. (Înv.) A surghiuni, a izgoni; a expulza. – Din fr. reléguer, lat., it. relegare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegalizare
RELEGALIZÁRE s. f. v. relegaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

relegalizat
RELEGALIZÁT adj. v. relegaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

relegare
RELEGÁRE, relegări, s. f. (Înv.) Acțiunea de a relega și rezultatul ei. – V. relega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegat
RELEGÁT, -Ă, relegați, -te, adj. (Înv.) Izgonit, surghiunit; expulzat. – V. relega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegaţie
RELEGÁȚIE, relegații, s. f. (Înv.) Relegare. [Var.: relegațiúne s. f.] – Din fr. relégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegație
RELEGÁȚIE, relegații, s. f. (Înv.) Relegare. [Var.: relegațiúne s. f.] – Din fr. relégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegaţiune
RELEGAȚIÚNE s. f. v. relegație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relegațiune
RELEGAȚIÚNE s. f. v. relegație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relege
RELÉGE, relegi, s. f. (Înv.) Religie. – Contaminare între religie și lege.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

releu
RELÉU, relee, s. n. 1. Aparat sau dispozitiv care realizează anumite comenzi, atunci când variază o mărime caracteristică a sistemului tehnic la care este conectat. 2. Sistem de comunicații în radiodifuziune și televiziune, cu stații intermediare de recepție și retransmisie. ◊ Releu de scară = automat de scară. 3. Înlocuire a cailor (în cursul drumului), a câinilor (în timpul vânătorii) sau a ștafetelor (în timpul unei curse); locul unde se face schimbul; animalul sau ștafeta de schimb. – Din fr. relais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

releva
RELEVÁ, relév, vb. I. Tranz. A pune în lumină, a scoate în relief; a evidenția, a remarca, a sublinia. – Din fr. relever.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevabil
RELEVÁBIL, -Ă, relevabili, -e, adj. Care merită să fie relevat. – Releva + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevant
RELEVÁNT, -Ă, relevanți, -te, adj. Care relevă, care scoate sau iese în evidență. – Din fr. relevant. Cf. releva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevanţă
RELEVÁNȚĂ, relevanțe, s. f. Semnificație, însemnătate. – Din fr. relevance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevanță
RELEVÁNȚĂ, relevanțe, s. f. Semnificație, însemnătate. – Din fr. relevance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevare
RELEVÁRE, relevări, s. f. Acțiunea de a releva și rezultatul ei; relevație. – V. releva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevaţie
RELEVÁȚIE, relevații, s. f. Relevare. – Din germ. Relevation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevație
RELEVÁȚIE, relevații, s. f. Relevare. – Din germ. Relevation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

releveu
RELEVÉU, relevee, s. n. Măsurarea, desenarea și reprezentarea la scară a elementelor unei construcții, ale unui ansamblu de construcții sau ale unui detaliu constructiv. ♦ Schiță în care sunt reprezentate la scară aceste elemente.[Pl. și: relevéuri] – Din fr. relevé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relevment
RELEVMÉNT, relevmente, s. n. Unghi în planul orizontal format de o direcție de referință și direcția unui punct oarecare, reprezentat printr-un astru, printr-un obiect terestru sau de pe mare. ♦ Unghi format de o direcție de referință cu direcția unei raze vizuale sau cu direcția aparentă a unui emițător de unde electromagnetice. – Din fr. relèvement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relict
RELÍCT, -Ă, relicte, adj. (Biol.; în sintagma) Specie relictă (și substantivat, f.) = specie de plantă sau de animal care a supraviețuit dispariției unei faune sau unei flore în decursul timpurilor geologice. – Din germ. relikt, lat. relictus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relicvariu
RELICVÁRIU, relicvarii, s. n. Cutie sau casetă de forme variate, în care se păstrează rămășițe din trupul sau din obiectele unui sfânt. – Din it. reliquario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relicvat
RELICVÁT, relicvate, s. n. (Fin.) Rest de datorie după reglarea unui cont. – Din fr. reliquat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relicvă
RELÍCVĂ, relicve, s. f. 1. Obiect rămas din trecut și păstrat ca o amintire scumpă sau valoroasă; vestigiu. 2. (La pl.) Moaște. – Din fr. relique, lat. reliquiae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relief
RELIÉF, reliefuri, s. n. 1. Configurație a suprafeței terestre constituită din totalitatea neregularităților de forme pozitive sau negative considerate față de un plan de referință general sau local. 2. Ridicătură, proeminență pe o suprafață. ◊ Loc. adj. În relief = cu trei dimensiuni, ieșit în afară dintr-un plan, proeminent. ◊ Expr. A scoate în relief = a scoate în evidență, a sublinia, a accentua; a reliefa. ♦ Fig. Contur; foită, strălucire. 3. Sculptură fixată pe o suprafață plană. V. basorelief. [Pr.: -li-ef] – Din fr. relief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reliefa
RELIEFÁ, reliefez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență, a pune în lumină; a sublinia, a accentua. [Pr.: -li-e-] – Din relief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reliefare
RELIEFÁRE, reliefări, s. f. Acțiunea de a reliefa și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. reliefa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reliefat
RELIEFÁT, -Ă, reliefați, -te, adj. Care este scos în relief. ♦ Fig. Scos în evidență, subliniat, accentuat. [Pr.: -li-e-] – V. reliefa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

religie
RELÍGIE, religii, s. f. 1. Ansamblu de idei, sentimente și acțiuni împărtășite de un grup și care oferă membrilor săi un obiect de venerare, un cod de comportament, un cadru de referință pentru a intra în relația cu grupul și universul; confesiune, credință. ♦ Fig. Crez, cult. 2. Disciplină predată în școală, având ca scop educarea și instruirea elevilor în spiritul religiei (1) date. – Din fr. religion, lat. religio, -onis, germ. Religion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

religios
RELIGIÓS, -OÁSĂ, religioși, -oase, adj. Care ține de religie, care se referă la religie; bisericesc. ♦ Evlavios, cuvios, pios. [Pr.: -gi-os] – Din fr. religieux, it. religioso, lat. religiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

religioso
RELIGIÓSO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu evlavie, în mod pios. [Pr.: religiózo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

religiozitate
RELIGIOZITÁTE s. f. (Adesea fig.) Sentiment religios profund; evlavie, pietate. ♦ Reculegere. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. religiosité, germ. Religiosität.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relon
RELÓN s. n. Fibră sintetică obținută prin polimerizarea caprolactamei, folosită la fabricarea țesăturilor, a tricotajelor etc. – Re (= R < România) + [nai]lon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

relua
RELUÁ, reiáu, vb. I. Tranz. 1. A lua din nou, a lua înapoi. 2. A începe din nou; a continua, a urma (după o întrerupere). – Pref. re- + lua (după fr. reprendre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reluare
RELUÁRE, reluări, s. f. Acțiunea de a relua și rezultatul ei. – V. relua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reluctanţă
RELUCTÁNȚĂ, reluctanțe, s. f. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre tensiunea magnetică de-a lungul unui circuit și fluxul magnetic care străbate circuitul. ◊ Reluctanță specifică = reluctivitate. – Din fr. réluctance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reluctanță
RELUCTÁNȚĂ, reluctanțe, s. f. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre tensiunea magnetică de-a lungul unui circuit și fluxul magnetic care străbate circuitul. ◊ Reluctanță specifică = reluctivitate. – Din fr. réluctance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reluctivitate
RELUCTIVITÁTE, reluctivități, s. f. (Fiz.) Reluctanță a unei substanțe omogene și izotrope; reluctanță specifică. – Din fr. reluctivité, engl. reluctivity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rem
REM, remi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a dozelor de radiație raportate la efectul lor biologic (egală cu doza primită de un anumit țesut iradiat astfel încât doza absorbită să fie de un rad). – Din engl., fr. rem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaia
REMAIÁ, remaiez, vb. I. Tranz. A repara ciorapii sau un tricot, ridicând și prinzând cu un instrument special ochiurile rupte ori scăpate sau firele deșirate. – Din fr. remailler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaiaj
REMAIÁJ, remaiaje, s. n. Remaiere. – Din fr. remaillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaiat
REMAIÁT s. n. Faptul de a remaia; remaiere. – V. remaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaiere
REMAIÉRE, remaieri, s. f. Acțiunea de a remaia și rezultatul ei; remaiat. – V. remaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaieuză
REMAIÉUZĂ, remaieuze, s. f. Persoană care se ocupă cu remaierea ciorapilor. [Pr.: remaiöză. – Scris și: remaieză] – Din fr. remmailleuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remake
REMAKE, remake-uri, s. n. (Cin.) Variantă a unui film a cărui primă versiune a obținut un mare succes sau al cărui subiect își recapătă actualitatea. [Pr.: riméĭc] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remanent
REMANÉNT, -Ă, remanenți, -te, adj. (Despre câmpuri electrice sau magnetice). Care se datorește fenomenului de remanență. – Din fr. rémanent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remanentă
REMANÉNȚĂ, remanențe, s. f. (în sintagmele) Remanență electrică = stare de polarizare a unui corp electric păstrată de acesta după anularea câmpului electric polarizator extern. Remanență magnetică = stare de magnetizare a unui corp feromagnetic păstrată de acesta după anularea câmpului de magnetizare exterior. – Din fr. rémanence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remania
REMANIÁ, remaniez, vb. I. Tranz. 1. A face modificări în organizarea unei instituții, în compoziția unui guvern etc. 2. A transforma parțial o mașină, o instalație sau o construcție, după o deteriorare, cu scopul readucerii în starea de funcționare sau pentru a-i îmbunătăți caracteristicile funcționale. 3. A înlătura defectele unor materiale sau ale unor produse care nu corespund prescripțiilor tehnice impuse, dar care nu sunt considerate nici rebut total. [Pr.: -ni-a] – Din fr. remanier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaniabil
REMANIÁBIL, -Ă, remaniabili, -e, adj. Care poate fi remaniat. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. remaniable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remaniere
REMANIÉRE, remanieri, s. f. Acțiunea de a remania și rezultatul ei. [Pr.: -ni-e-] – V. remania.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remarca
REMARCÁ, remárc, vb. I. Tranz. A observa; a băga de seamă; a releva. ♦ Refl. A se distinge, a se deosebi; a se evidenția. – Din fr. remarquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remarcabil
REMARCÁBIL, -Ă, remarcabili, -e, adj. Vrednic de luat în seamă; deosebit, ales, însemnat. – Din fr. remarquable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remarcare
REMARCÁRE, remarcări, s. f. Acțiunea de a (se) remarca și rezultatul ei. – V. remarca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remarcă
REMÁRCĂ, remarci, s. f. Observație, constatare; notă, însemnare. [Pl. și: remarce] – Din fr. remarque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remărita
REMĂRITÁ, remărít, vb. I. Refl. A se mărita din nou; a se recăsători. – Pref. re- + mărita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remedia
REMEDIÁ, remediez, vb. I. Tranz. A îndrepta, a îmbunătăți o situație, o stare etc. [Pr.: -di-a] – Din fr. remédier, lat. remediare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remediabil
REMEDIÁBIL, -Ă, remediabili, -e, adj. Care poate fi remediat, corectat, căruia i se poate aduce o îndreptare, o îmbunătățire, căruia i s-a găsit un remediu. [Pr.: -di-a-] – Din fr. remédiable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remediere
REMEDIÉRE, remedieri, s. f. Acțiunea de a remedia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. remedia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remediu
REMÉDIU, remedii, s. n. Mijloc de îndreptare sau de îmbunătățire a unei situații, a unei stări etc.; soluție. ♦ Leac, doctorie, medicament. – Din fr. remède, lat. remedium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remember
REMÉMBER s. n. Aducere-aminte (a unui eveniment important). ♦ Ține minte! amintește-ți! [Pr.: rimémbăr] – Din engl. remember.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rememora
REMEMORÁ, rememorez, vb. I. Tranz. A-și reaminti, a-și aduce din nou aminte. – Din fr. remémorer, lat. rememorari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rememorare
REMEMORÁRE s. f. Acțiunea de a rememora și rezultatul ei. – V. rememora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rememorativ
REMEMORATÍV, -Ă, rememorativi, -e, adj. De amintire; comemorativ. – Din fr. remémoratif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remf
REMF s. m. Plantă cu flori galbene, dispuse în fascicule la subsuoara frunzelor, cu fructul o capsulă în formă de pară (Aristolochia clematitis). – Din săs. rämp, remp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remige
REMÍGE, remige, s. f. Fiecare dintre penele mari ale aripilor unei păsări, care servesc la baterea aerului în timpul zborului. – Din fr. rémige.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remilitariza
REMILITARIZÁ, remilitarizez, vb. I. Tranz. A reorganiza armata unei țări, a reface industria de război a acesteia. – Din fr. remilitariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remilitarizare
REMILITARIZÁRE, remilitarizări, s. f. Acțiunea de a remilitariza și rezultatul ei. – V. remilitariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remineralizat
REMINERALIZÁT adj. v. remineraliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

reminiscenţă
REMINISCÉNȚĂ, reminiscențe, s. f. Amintire vagă a unor fapte aproape dispărute din memorie. ♦ Rămășiță, rest, urmă (abia perceptibilă). – Din fr. réminiscence, lat. reminiscentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reminiscență
REMINISCÉNȚĂ, reminiscențe, s. f. Amintire vagă a unor fapte aproape dispărute din memorie. ♦ Rămășiță, rest, urmă (abia perceptibilă). – Din fr. réminiscence, lat. reminiscentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remisiune
REMISIÚNE, remisiuni, s. f. 1. (La catolici) Iertare a păcatelor. 2. Ameliorare sau dispariție temporară a manifestărilor unei boli. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rémission, lat. remissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remite
REMÍTE, remít, vb. III. Tranz. 1. A preda, a înmâna, a da. 2. A renunța la o sumă de bani datorată unui debitor, a face să se stingă o datorie. 3. (Rar) A amâna. – Din lat. remittere (cu sensuri după fr. remettre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remitent
REMITÉNT^1, remitenți, s. m. Posesorul unei polițe^2. ♦ Girant. – Din germ. Remittent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remitent
REMITÉNT^2, -Ă, remitenți, -te, adj. (Despre manifestările unei boli) Care scade din intensitate, care dispare temporar. – Din fr. rémittent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remitentă
REMITÉNTĂ adj. f. v. remitent^1. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

remitenţă
REMITÉNȚĂ, remitențe, s. f. 1. (Livr.) Remisiune (1). 2. (Med.) Remisiune (2). – Din fr. rémittence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remitență
REMITÉNȚĂ, remitențe, s. f. 1. (Livr.) Remisiune (1). 2. (Med.) Remisiune (2). – Din fr. rémittence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remitere
REMÍTERE, remiteri, s. f. Acțiunea de a remite și rezultatul ei. ◊ Remitere de datorie = renunțare totală sau parțială a unui creditor la dreptul său împotriva debitorului; iertare de datorie. – V. remite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remix
REMÍX, remix-uri, s. n. Versiune ulterioară a unei piese muzicale pop-rock, cu modificări (de obicei în orchestrație și ritmică), interpretată de același muzician care a lansat-o sau de altul. – Din engl. remix.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remixare
REMIXÁRE, remixări, s. f. Realizare a unui remix. – Din it. remixare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remiza
REMIZÁ, remizez, vb. I. Intranz. A termina o partidă de șah la egalitate. – Din remiză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remizare
REMIZÁRE, remizări, s. f. Acțiunea de a remiza. – V. remiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remiză
REMÍZĂ, remize, s. f. I. 1. Situație în care doi șahiști angajați într-o partidă consimt reciproc asupra unui rezultat de egalitate; partidă de șah terminată la egalitate. 2. Plată făcută (unui lucrător comercial) sub forma unei cote procentuale din vânzări; (concr.) sumă de bani acordată în acest fel. II. 1. Construcție prevăzută cu instalații de spălare și de ventilare, precum și cu un mic atelier de reparații, folosită pentru adăpostirea vehiculelor auto, a uneltelor, a locomotivelor, a vagoanelor etc. 2. Pădure sau tufiș plantat care servește ca adăpost pentru vânatul mic. – Din fr. remise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remizier
REMIZIÉR, -Ă, remizieri, -e, s. m. și f. Lucrător (din comerț) care este plătit prin remiză. [Pr.: -zi-er] – Din fr. remisier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remobila
REMOBILÁ, remobilez, vb. I. Tranz. A mobila din nou, a schimba mobila. – Pref. re- + mobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remobilare
REMOBILÁRE, remobilări, s. f. Acțiunea de a remobila și rezultatul ei. – V. remobila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remonta
REMONTÁ, remontez, vb. I. 1. Tranz. A monta din nou o fabrică, o instalație etc. 2. Refl. și tranz. Fig. A-și reveni, a se reface, a se redresa sau a face să-și revină, să se refacă, să se redreseze. 3. Tranz. A procura cai pentru armată. – Din fr. remonter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remontant
REMONTÁNT, -Ă, remontanți, -te, adj. Care întărește, înviorează. ♦ (Despre plante) Care înflorește de mai multe ori în perioada de vegetație. – Din fr. remontant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remontare
REMONTÁRE, remontări, s. f. Acțiunea de a (se) remonta și rezultatul ei. – V. remonta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remontă
REMÓNTĂ, remonte, s. f. (Și în sintagma cal de remontă) Cal tânăr (de tracțiune), folosit în armată. ♦ Serviciu militar însărcinat cu procurarea cailor pentru armată. – Din fr. remonte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remontoar
REMONTOÁR, remontoare, s. n. Mecanism cu ajutorul căruia se întoarce un ceas ornic, fără a se folosi o cheie. – Din fr. remontoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorca
REMORCÁ, remorchez, vb. I. Tranz. A efectua operația de remorcare. ♦ Fig. A trage, a târî cu sila; a atașa pe cineva unui grup. [Prez. ind. și: remórc] – Din fr. remorquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorcabil
REMORCÁBIL, -Ă, remorcabili, -e, adj. Care poate fi remorcat. – Remorca + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorcaj
REMORCÁJ, remorcaje, s. n. Remorcare. – Din fr. remorquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorcare
REMORCÁRE, remorcări, s. f. Acțiunea de a remorca și rezultatul ei; tragere a unui vehicul de către un alt vehicul autopropulsat, astfel încât vehiculul atașat să se deplaseze fără consum propriu de energie; remorcaj. – V. remorca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorcă
REMÓRCĂ, remorci, s. f. 1. Vehicul fără autopropulsie, tras de un vehicul motor și destinat transportului de persoane sau de mărfuri. ◊ Loc. adj. La remorcă = remorcat. ◊ Expr. A fi la remorca cuiva (sau a ceva) = a depinde cu totul de cineva (sau de ceva), a fi condus, dominat (de cineva sau de ceva). 2. Odgon, cablu cu care se remorchează o navă, un șlep etc. – Din fr. remorque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remorcher
REMORCHÉR, remorchere, s. n. Navă de dimensiuni mici și cu motor propriu de putere mare, care remorchează ambarcațiunile fără propulsie proprie. – Din fr. remorqueur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remu
REMÚ, remuuri, s. n. (Nav.) Contracurent în lungul malurilor unui curs de apă. ♦ (Met.) Remuu de aer = zonă instabilă a sistemului baric, unde apar curenți ascendenți și descendenți. [Var.: remúu s. n.] – Din fr. remous.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remunera
REMUNERÁ, remunerez, vb. I. Tranz. A retribui; a plăti. – Din fr. rémunérer, lat. remunerare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remunerare
REMUNERÁRE, remunerări, s. f. Acțiunea de a remunera și rezultatul ei; remunerație. – V. remunera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remunerativ
REMUNERATÍV, -Ă, remunerativi, -e, adj. Care servește pentru remunerare. ♦ Profitabil. – Din engl. remunerative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remuneratoriu
REMUNERATÓRIU, -IE, remuneratorii, adj. Care remunerează; care aduce câștig, folos; folositor, rentabil. – Din fr. rémunératoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remuneraţie
REMUNERÁȚIE, remunerații, s. f. Salariu, plată, remunerare. – Din fr. rémunération, lat. remuneratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remunerație
REMUNERÁȚIE, remunerații, s. f. Salariu, plată, remunerare. – Din fr. rémunération, lat. remuneratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remus
Remus, fiul Reei Silvia și al zeului Mars și frate geamăn cu Romulus, alături de care apare în legenda întemeierii Romei (v. Amulius, Rea Silvia și Romulus). Luînd în derîdere și încălcînd brazda trasă de plugul lui Romulus pentru a hotărnici incinta viitoarei cetăți a Romei, Remus a fost ucis de către fratele său.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

remuşcare
REMUȘCÁRE, remușcări, s. f. Mustrare de cuget; părere de rău; căință, regret. – Pref. re- + mușcare (după fr. remords).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remușcare
REMUȘCÁRE, remușcări, s. f. Mustrare de cuget; părere de rău; căință, regret. – Pref. re- + mușcare (după fr. remords).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remuşcător
REMUȘCĂTÓR, -OÁRE, remușcători, -oare, adj. (Rar) Care provoacă mustrare de cuget, remușcări. – Remușc[are] + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remușcător
REMUȘCĂTÓR, -OÁRE, remușcători, -oare, adj. (Rar) Care provoacă mustrare de cuget, remușcări. – Remușc[are] + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

remuu
REMÚU s. n. v. remu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ren
REN, reni, s. m. Mamifer rumegător asemănător cu cerbul, cu coarnele în formă de arc, ramificate (atât la mascul, cât și la femelă), având concavitatea îndreptată înainte, cu smocuri lungi de păr aspru între copite, care trăiește în regiunile arctice, sălbatic sau domesticit (Rangifer tarandus). – Din fr. renne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renal
RENÁL, -Ă, renali, -e, adj. Care ține de rinichi, privitor la rinichi; nefritic. ◊ (Anat.) Hil renal = porțiunea de la suprafața rinichiului prin care pătrund vasele sangvine și nervii. – Din fr. rénal, lat. renalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renan
RENÁN, -Ă, renani, -e, adj. Care ține de fluviul Rin sau de regiunea străbătută de acest fluviu. – Din fr. rhénan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renascentist
RENASCENTÍST, -Ă, renascentiști, -ste, adj. Referitor la Renaștere, care aparține Renașterii, care este în spiritul Renașterii. – După germ. renaissancistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renaşte
RENÁȘTE, renásc, vb. III. Intranz. A se naște din nou, a lua ființă. ♦ A se arăta, a se ivi din nou, a reapărea. ♦ A se trezi la viață, a se înnoi, a se înviora, a înflori. ♦ A se forma; a se reface. – Pref. re- + naște (după fr. renaître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renaște
RENÁȘTE, renásc, vb. III. Intranz. A se naște din nou, a lua ființă. ♦ A se arăta, a se ivi din nou, a reapărea. ♦ A se trezi la viață, a se înnoi, a se înviora, a înflori. ♦ A se forma; a se reface. – Pref. re- + naște (după fr. renaître).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renaştere
RENAȘTÉRE, renașteri, s. f. Faptul de a renaște; trezire la o viață nouă; refacere; avânt, reînflorire, reviriment. ♦ Epocă din istoria Europei care cuprinde sec. XIV-XVI, caracterizată prin mari invenții și descoperiri geografice, înflorirea științelor și artelor, prin trezirea interesului pentru cultura antică. – Din renaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renaștere
RENAȘTÉRE, renașteri, s. f. Faptul de a renaște; trezire la o viață nouă; refacere; avânt, reînflorire, reviriment. ♦ Epocă din istoria Europei care cuprinde sec. XIV-XVI, caracterizată prin mari invenții și descoperiri geografice, înflorirea științelor și artelor, prin trezirea interesului pentru cultura antică. – Din renaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renăscător
RENĂSCĂTÓR, -OÁRE, renăscători, -oare, adj. Care renaște, care face să renască. – Renaște + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renăscut
RENĂSCÚT, -Ă, renăscuți, -te, adj. Care s-a născut din nou; refăcut, trezit la viață, înviorat. Mă simt cu totul renăscut. – V. renaște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renci
RENCI s. n. Stofă fabricată experimental, în cantitatea redusă, pentru selectarea mostrelor și lansarea lor în producție. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renclodă
RENCLÓDĂ s. f. v. renglotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rendez-vous
RENDEZ-VOUS, rendez-vous-uri, s. n. Întâlnire programată între două sau mai multe persoane, într-un loc și într-un timp dinainte stabilite. [Pr.: randevú] – Din fr. rendez-vous.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rendzină
RENDZÍNĂ, rendzine, s. f. Grup de soluri formate pe substrat calcaros într-un climat umed sau semiuscat cu o fertilitate naturală mijlocie sau bună. – Din fr. rendzine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renega
RENEGÁ, renég, vb. I. Tranz. A tăgădui, a nega, a contesta ceva, a dezminți; a se lepăda de cineva sau de ceva, a nu recunoaște ca fiind al său, a abjura. – Din lat. renegare. Cf. fr. renier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renegare
RENEGÁRE, renegări, s. f. Faptul de a renega. – V. renega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renegat
RENEGÁT, -Ă, renegați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care s-a înstrăinat, s-a lepădat de patria, de credința sa. ♦ (Persoană) care a renunțat la convingerile sau la părerile anterioare, care a trădat grupul, asociația sau partidul căruia i-a aparținut. – Din fr. renégat, germ. Renegat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renegocia
RENEGOCIÁ, renegociez, vb. I. Tranz. A negocia din nou. – Din fr. renégocier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renegociere
RENEGOCIÉRE, renegocieri, s. f. Negociere repetată. – V. renegocia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renet
RENÉT, renete, adj. (În sintagma) Mere renete (și substantivat) numele mai multor varietăți de mere, de culoare galbenă-portocalie, cu gust plăcut. – Din fr. reinette. Cf. germ. Renette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renghi
RENGHI, renghiuri, s. n. (În expr.) A juca (cuiva) renghiul (sau un renghi) = a păcăli (pe cineva), a face (cuiva) o farsă. – Din tc. renç „suferință, durere”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renglotă
RENGLÓTĂ, renglote, s. f. Soi de prun cu fructe mari, sferice, galbene-verzui sau roșcate; p. restr. fructul acestui soi de prun. [Var.: renclódă, ringlótă s. f.] – Din fr. reine-claude, germ. Ringlotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renie
RÉNIE, renii, s. f. Porțiune joasă și convexă din meandrul unui râu, acoperită de nisipuri și de prundișuri, reprezentând zona de acumulare a aluviunilor. – Din ucr. dial. rjien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reniform
RENIFÓRM, -Ă, reniformi, -e, adj. În formă de rinichi. – Din fr. réniforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renină
RENÍNĂ, renine, s. f. Enzimă cu efect hipertensiv, eliberată de celulele renale în condiții de circulație vasculară insuficientă. – Din fr. rennine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reniş
RENÍȘ, renișuri, s. n. (Reg.) 1. Mulțime de semințe de salcie. 2. Strat de nisip sau de pietriș pe fundul apelor curgătoare. – Renie + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reniș
RENÍȘ, renișuri, s. n. (Reg.) 1. Mulțime de semințe de salcie. 2. Strat de nisip sau de pietriș pe fundul apelor curgătoare. – Renie + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renitent
RENITÉNT, -Ă, renitenți, -te, adj. (Med.) Care prezintă renitență. – Din fr. rénitent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renitenţă
RENITÉNȚĂ, renitențe, s. f. (Med.) Rezistență la apăsare. – Din fr. rénitence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renitență
RENITÉNȚĂ, renitențe, s. f. (Med.) Rezistență la apăsare. – Din fr. rénitence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reniu
RÉNIU s. n. Element chimic asemănător cu platina și care se găsește în natură în cantități foarte mici. – Din fr. rhénium, genn. Rhenium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renova
RENOVÁ, renovez, vb. I. Tranz. A reînnoi, a repara o casă, un mobilier etc. – Din fr. rénover.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renovare
RENOVÁRE, renovări, s. f. Acțiunea de a renova și rezultatul ei; ansamblu de lucrări tehnice, parțiale sau generale executate la un sistem tehnic existent (mașini, clădiri, instalații etc.), fără a-i schimba în esență destinația, pentru a-l ameliora din punctul de vedere al confortului, al folosirii, al igienei sau al esteticii; renovație. ♦ Fig. Înnoire, schimbare. – V. renova.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renovator
RENOVATÓR, -OÁRE, renovatori, -oare, adj. Care renovează, reînnoiește, schimbă. ♦ (Substantivat) Persoană care aduce prefaceri, care militează pentru reînnoiri, pentru progres; înnoitor. – Din fr. rénovateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renovaţie
RENOVÁȚIE, renovații, s. f. Renovare. – Din fr. rénovation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renovație
RENOVÁȚIE, renovații, s. f. Renovare. – Din fr. rénovation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renta
RENTÁ, pers. 3 rentează, vb. I. Intranz. A produce venituri, a se solda cu câștig, cu profit; a aduce rentă, a fi productiv. ♦ (Fam.) A merita osteneala; a fi util. – Din fr. renter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentabil
RENTÁBIL, -Ă, rentabili, -e, adj. Care rentează; avantajos, productiv. – Din fr. rentable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentabilitate
RENTABILITÁTE, rentabilități, s. f. 1. Calitatea de a fi rentabil; posibilitate de câștig, de profit, de venit net. 2. (În sintagma) Rata rentabilității = raport între profitul net și capitalul permanent. – Din fr. rentabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentabiliza
RENTABILIZÁ, rentabilizez, vb. I. Tranz. A face să devină rentabil. – Din fr. rentabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentabilizare
RENTABILIZÁRE, rentabilizări, s. f. Acțiunea de a rentabiliza și rezultatul ei. – V. rentabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentabilizat
RENTABILIZÁT, -Ă, rentabilizați, -te, adj. Care a devenit rentabil. – V. rentabiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentă
RÉNTĂ, rente, s. f. Venit, profit regulat pe care îl poate obține un proprietar în virtutea dreptului său de proprietate asupra unui teren, capital etc. (prin cedarea contra plată a dreptului de folosință a acestora); dobândă produsă de o obligațiune. ◊ Rentă viageră = sumă de bani pe care o persoană se obligă s-o plătească periodic alteia pe toată durata vieții acesteia. ♦ (Și în sintagma rentă feudală) Plată (în muncă, produse sau bani) la care era obligat iobagul față de stăpânul său. – Din fr. rente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rentier
RENTIÉR, -Ă, rentieri, -e, s. m. și f. Persoană care beneficiază de o rentă, din care trăiește, fără să desfășoare vreo activitate productivă pentru a-și câștiga existența. [Pr.: -ti-er] – Din fr. rentier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renume
RENÚME s. n. Nume bun; faimă, reputație, celebritate. – Din fr. renom (după nume).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renumit
RENUMÍT, -Ă, renumiți, -te, adj. Cu renume; celebru, vestit, faimos, strălucit, ilustru. – Din fr. renommé (după nume).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renunţa
RENUNȚÁ, renúnț, vb. I. Intranz. A se lăsa de ceva, a întrerupe, a înceta de a mai face ceva; a părăsi de bunăvoie (ceva sau pe cineva). – Din fr. renoncer, lat. renuntiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renunța
RENUNȚÁ, renúnț, vb. I. Intranz. A se lăsa de ceva, a întrerupe, a înceta de a mai face ceva; a părăsi de bunăvoie (ceva sau pe cineva). – Din fr. renoncer, lat. renuntiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renunţare
RENUNȚÁRE, renunțări, s. f. Acțiunea de a renunța și rezultatul ei. – V. renunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renunțare
RENUNȚÁRE, renunțări, s. f. Acțiunea de a renunța și rezultatul ei. – V. renunța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

renură
RENÚRĂ, renuri, s. f. (Tehn.) Canelură. – Din fr. rainure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reo-
REO- Element de compunere cu sensul „curgător”, care servește la formarea unor substantive. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reobază
REOBÁZĂ s. f. Măsură a stării de excitabilitate a unui nerv, mușchi etc., reprezentată de valoarea minimă a intensității stimulului natural sau artificial necesară pentru a provoca excitația. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéobase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reochestrare
REOCHESTRÁRE, reorchestrări, s. f. Acțiunea de a reorchestra și rezultatul ei. [Pr.: re-o-] – V. reorchestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reocupa
REOCUPÁ, reocúp, vb. I. Tranz. A ocupa din nou; a recuceri. [Pr.: re-o-] – Din fr. réoccuper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reocupare
REOCUPÁRE, reocupări, s. f. Acțiunea de a reocupa și rezultatul ei. [Pr.: re-o-] – V. reocupa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reofil
REOFÍL, -Ă, reofili, -e, adj. (Despre viețuitoare) Care preferă mediul din apele curgătoare. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéophile, engl. rheophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reofor
REOFÓR, reofori, s. m. Fir al unei pile electrice. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reografie
REOGRAFÍE, reografii, s. f. (Med.) Explorare a modului în care se face circulația sângelui în anumite organe sau regiuni ale corpului pe baza variațiilor electrice ale acestora. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reologic
REOLÓGIC, -Ă, reologici, -ce, adj. Care aparține reologiei, privitor la reologie. [Pr.: re-o-] – Din reologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reologie
REOLOGÍE s. f. Ramură a fizicii al cărei obiect de studiu îl constituie curgerea lentă și deformarea în timp a corpurilor solide sub acțiunea forțelor exercitate asupra lor. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reometrie
REOMETRÍE s. f. Tehnică de măsurare a unui material cu proprietăți reologice. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéométrie, engl. rheometry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reometru
REOMÉTRU, reometre, s. n. Instrument pentru studierea și măsurarea caracteristicilor reologice ale materialelor. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reomorfism
REOMORFÍSM s. n. (Geol.) Proces prin care o rocă sau un sediment se transformă într-o masă fluidă. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéomorphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorândui
REORÂNDUÍ, reorânduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A reface o orânduială veche sau a se orândui după alte criterii. [Pr.: re-o-] – Pref. re- + orândui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorânduire
REORÂNDUÍRE, reorânduiri, s. f. Acțiunea de a (se) reorândui. [Pr.: re-o-] – V. reorândui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorchestra
REORCHESTRÁ, reorchestrez, vb. I. Tranz. A orchestra din nou, a face o altă orchestrație. [Pr.: re-o-] – Din fr. réorchestrer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorchestrat
REORCHESTRÁT, -Ă, reorchestrați, -te, adj. (Despre lucrări muzicale) Care a fost orchestrat din nou. [Pr.: re-o-] – V. reorchestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordona
REORDONÁ, reordonez, vb. I. Tranz. A reface o ordine stricată sau a ordona după alte criterii. [Pr.: re-o-] – Pref. re- + ordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonanţa
REORDONANȚÁ, reordonanțez, vb. I. Tranz. A ordonanța din nou. [Pr.: re-o-] – Din fr. réordonnancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonanța
REORDONANȚÁ, reordonanțez, vb. I. Tranz. A ordonanța din nou. [Pr.: re-o-] – Din fr. réordonnancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonanţare
REORDONANȚÁRE, reordonanțări, s. f. Acțiunea de a reordonanța și rezultatul ei. [Pr.: re-o-] – V. reordonanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonanțare
REORDONANȚÁRE, reordonanțări, s. f. Acțiunea de a reordonanța și rezultatul ei. [Pr.: re-o-] – V. reordonanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonare
REORDONÁRE, reordonări, s. f. Acțiunea de a reordona. [Pr.: re-o-] – V. reordonare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reordonat
REORDONÁT, -Ă, reordortați, -te, adj. Care a fost ordonat din nou (după alte criterii sau refăcând ordinea deranjată). [Pr.: re-o-] – V. reordona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorganiza
REORGANIZÁ, reorganizez, vb. I. Tranz. A organiza pe baze noi; a întocmi, a orândui din nou. [Pr.: re-o-] – Din fr. réorganiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorganizare
REORGANIZÁRE, reorganizări, s. f. Acțiunea de a reorganiza și rezultatul ei; reorganizație. [Pr.: re-o-] – V. reorganiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorganizator
REORGANIZATÓR, -OÁRE, reorganizatori, -oare, s. m. și f. Persoană care reorganizează. [Pr.: re-o-] – Din fr. réorganisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorganizaţie
REORGANIZÁȚIE, reorganizații, s. f. (Înv.) Reorganizare. [Pr.: re-o-] – Din fr. réorganisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorganizație
REORGANIZÁȚIE, reorganizații, s. f. (Înv.) Reorganizare. [Pr.: re-o-] – Din fr. réorganisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorienta
REORIENTÁ, reorientez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) orienta într-o nouă direcție. [Pr.: re-o-ri-en-] – Pref. re- + orienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorientare
REORIENTÁRE, reorientări, s. f. Acțiunea de a (se) reorienta. [Pr.: re-o-] – V. reorienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reorientat
REORIENTÁT, -Ă, reorientați, -te, adj. Care este orientat într-o nouă direcție. [Pr.: re-o-] – V. reorienta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reoscop
REOSCÓP, reoscoape, s. n. Instrument cu care se constată prezența unui curent electric. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reoscopic
REOSCÓPIC, -Ă, reoscopici, -ce, adj. Obținut cu ajutorul reoscopului, de reoscop. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéoscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reospălător
REOSPĂLĂTÓR, reospălătoare, s. n. Jgheab înclinat, confecționat din tablă și căptușit cu faianță, utilizat la spălarea, respectiv la concentrarea cărbunilor. [Pr.: re-o-] – Reo- + spălător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reostat
REOSTÁT, reostate, s. n. Aparat care servește la reglarea intensității curentului electric din circuite. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reostatic
REOSTÁTIC, -Ă, reostatici, -ce, adj. Referitor la reostat, de reostat. [Pr.: re-o-] – Reostat + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reostricţiune
REOSTRICȚIÚNE, reostricțiuni, s. f. Contracție transversală a unui fascicul de purtători de sarcină electrică, datorită forțelor exercitate de câmpul magnetic propriu [Pr.: re-o-stric-ți-u-] – Din fr. reostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reostricțiune
REOSTRICȚIÚNE, reostricțiuni, s. f. Contracție transversală a unui fascicul de purtători de sarcină electrică, datorită forțelor exercitate de câmpul magnetic propriu [Pr.: re-o-stric-ți-u-] – Din fr. reostriction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reotropism
REOTROPÍSM, reotropisme, s. n. Tropism propriu organismelor acvatice fixate, prin care ele iau o poziție determinată în raport cu curentul apei. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéotropisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repagina
REPAGINÁ, repaginez, vb. I. Tranz. A reface o paginație (greșită). – Pref. re- + pagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repaginare
REPAGINÁRE, repaginări, s. f. Acțiunea de a repagina. – V. repagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repaginat
REPAGINÁT, -Ă, repaginați, -te, adj. (Despre texte) A cărui paginație a fost refăcută. – V. repagina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repaos
REPAÓS s. n. v. repaus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repara
REPARÁ, repár, vb. I. Tranz. 1. A face propriu pentru folosire, a reface, a readuce în stare bună, a repune în stare de funcționare; (pop.) a drege. ♦ A cârpi. 2. Fig. A îndrepta, a corecta. ♦ (Rar) A înlocui, a compensa. ♦ (Jur.) A acoperi o pagubă, a plăti daune (pentru o stricăciune, o insultă etc.) – Din fr. réparer, lat. reparare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparabil
REPARÁBIL, -Ă, reparabili, -e, adj. Care poate fi reparat; fig. care poate fi îndreptat, corectat. – Din fr. réparable, lat. reparabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparare
REPARÁRE, reparări, s. f. Acțiunea de a repara și rezultatul ei; reparat. – V. repara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparat
REPARÁT^1 s. n. Faptul de a repara; reparare. – V. repara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparat
REPARÁT^2, -Ă, reparați, -te, adj. 1. Care poate fi folosit din nou fiindcă a fost readus în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); recondiționat, (pop.) dres^2 (1). 2. Fig. îndreptat, corectat. ♦ (Jur.; despre stricăciuni, insulte etc.) Pentru care s-au plătit daune. – V. repara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparator
REPARATÓR, -OÁRE, reparatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care repară, reparatoriu; p. ext. care înviorează, întremează. ♦ (Jur.) Care acoperă o pagubă. – Din fr. réparateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparatoriu
REPARATÓRIU, -IE, reparatorii, adj. Reparator. – Din fr. réparatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparaţie
REPARÁȚIE, reparații, s. f. 1. Ansamblu de operații efectuate asupra unui lucru stricat, uzat, defectat, pentru a-l menține sau a-l readuce în stare normală de funcționare. ◊ Reparații capitale = înlocuirea sau refacerea completă a unor elemente principale ale utilajelor, agregatelor, clădirilor etc.; fig. supunerea organismului unor analize și tratamente generale în vederea restabilirii sănătății. 2. (Jur.) Acoperire a unui prejudiciu de către persoana răspunzătoare de pricinuirea lui, despăgubire a unei pagube. ♦ Fig. Satisfacție pentru o ofensă. [Var.: reparațiúne s. f.] – Din fr. réparation, lat. reparatio, -onis, germ. Reparation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparație
REPARÁȚIE, reparații, s. f. 1. Ansamblu de operații efectuate asupra unui lucru stricat, uzat, defectat, pentru a-l menține sau a-l readuce în stare normală de funcționare. ◊ Reparații capitale = înlocuirea sau refacerea completă a unor elemente principale ale utilajelor, agregatelor, clădirilor etc.; fig. supunerea organismului unor analize și tratamente generale în vederea restabilirii sănătății. 2. (Jur.) Acoperire a unui prejudiciu de către persoana răspunzătoare de pricinuirea lui, despăgubire a unei pagube. ♦ Fig. Satisfacție pentru o ofensă. [Var.: reparațiúne s. f.] – Din fr. réparation, lat. reparatio, -onis, germ. Reparation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparaţiune
REPARAȚIÚNE s. f. v. reparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reparațiune
REPARAȚIÚNE s. f. v. reparație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartitor
REPARTITÓR, repartitoare, s. n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se poate face schimbarea legăturilor dintre liniile exterioare și cele interioare ale unei centrale telefonice. – Din fr. répartiteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartiţie
REPARTÍȚIE, repartiții, s. f. Distribuire, împărțire, repartizare. – Din fr. répartition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartiție
REPARTÍȚIE, repartiții, s. f. Distribuire, împărțire, repartizare. – Din fr. répartition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartiza
REPARTIZÁ, repartizez, vb. I. Tranz. A împărți, a distribui ceva (după anumite norme). – După fr. répartir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartizare
REPARTIZÁRE, repartizări, s. f. 1. Acțiunea de a repartiza și rezultatul ei. 2. (În sintagmele) Repartizare a cheltuielilor = distribuire a cheltuielilor indirecte de producție asupra costurilor produselor, a lucrărilor executate și a serviciilor prestate. – V. repartiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartizat
REPARTIZÁT, -Ă, repartizați, -te, adj. Împărțit, distribuit. – V. repartiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartizator
REPARTIZATÓR, repartizatoare, s. n. (Tehn.) Distribuitor (2). – Repartiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repartizor
REPARTIZÓR, repartizoare, s. n. (Tehn.) Distribuitor. – Repartiza + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repasa
REPASÁ, repasez, vb. I. Tranz. (Text.) A revizui țesăturile sau tricoturile și a retușa greșelile de țesătură sau de tricotaj. – Din fr. repasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repasare
REPASÁRE, repasări, s. f. Revizuirea și retușarea țesăturilor sau a tricoturilor, efectuate cu ajutorul unui ac, al unei pensete sau al unei mașini speciale, la o masă translucidă luminată de dedesubt. – După fr. repasser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repasat
REPASÁT, -Ă, repasați, -te, adj. (Despre țesături, tricoturi) Care a fost revizuit și reparat. – V. repasa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repasatoare
REPASATOÁRE, repasatoare, s. f. Muncitoare care execută lucrări de repasare. – Repasa + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repatria
REPATRIÁ, repatriez, vb. I. Refl. și tranz. A se înapoia sau a aduce în patrie o persoană sau o valoare care părăsise țara. [Pr.: -tri-a] – V. repatria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repatriere
REPATRIÉRE, repatrieri, s. f. Acțiunea de a (se) repatria și rezultatul ei. [Pr.: -tri-e-] – V. repatria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repaus
REPÁUS, repausuri, s. n. 1. Stare în care orice funcție sau activitate este temporar întreruptă și care are rolul de a reface capacitatea de muncă a organismului; odihnă, inactivitate. ♦ Suspendare temporară a unei activități, având rolul de a restabili capacitatea de muncă a unui organ sau a întregului organism. 2. (Fig.) Stare a unui corp ale cărui puncte nu își modifică poziția în raport cu un sistem de referință. 3. (Fil.) Moment integrant al mișcării, având în raport cu acesta un caracter relativ și condiționând stabilirea relativă a lucrurilor. 4. (Biol.; în sintagma) Repaus mamar = perioada dintre încheierea unei lactații și următoarea fătare a vacilor și a oilor. [Pr.: -pa-us. – Var.: repáos s. n.] – Lat. *repausum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repauza
REPAUZÁ, repauzez, vb. I. 1. Refl. A se odihni. 2. Intranz. (Livr.) A muri. [Pr.: -pa-u-] – Din lat. repausare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repauzare
REPAUZÁRE, repauzări, s. f. Acțiunea de a (se) repauza și rezultatul ei. [Pr.: -pa-u-] – V. repauza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repauzat
REPAUZÁT, -Ă, repauzați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Odihnit. 2. S. m. și f. (Livr.) Decedat. [Pr.: -pa-u-] – V. repauza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repede
RÉPEDE, repezi, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre mișcări) Care se produce fără întârziere; iute, rapid; (despre lucruri în mișcare) care se deplasează cu repeziciune, cu iuțeală; (despre ape) care curge cu repeziciune; p. ext. (despre picături, stropi etc.) care cade iute, succedându-se rapid. ♦ (Despre timp) Care trece (pentru cineva) cu repeziciune. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Iute în mișcări, ager, sprinten, vioi; grăbit, repezit, pripit. ◊ Loc. adv. Cu pași repezi = grabnic, în ritm rapid. ♦ (Substantivat, f.) Gândăcel de culoare arămie, verde-deschis pe spate, cu puncte albe pe fiecare elitră (Cicindela campestris). 2. (Despre ploaie, vânt etc.) Intens, puternic (și de scurtă durată). 3. (Despre dealuri, planuri etc.) Foarte înclinat, pieziș, în pantă, abrupt. 4. (Despre drumuri) Care duce la țintă în cel mai scurt timp. II. Adv. 1. Iute, cu zor, în grabă. ♦ Îndată, imediat; deodată, brusc. ◊ Expr. Repede-repejor = îndată, fără întârziere. 2. Devreme, de timpuriu; prea curând. – Lat. rapidus, rapide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repegior
REPEGIÓR adv. v. repejor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repejor
REPEJÓR adv. Diminutiv al lui repede. [Var.: repegiór adv.] – Repede + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repejune
REPEJÚNE, repejuni, s. f. (Înv.) Iuțeală, repeziciune. – Repede + suf. -iune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repent
REPÉNT, -Ă, repenți, -te, adj. (Despre tulpinile plantelor) Care, în poziție normală, stă culcat pe pământ; târâtor. – Din lat. repens, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reper
REPÉR, repere, s. n. 1. Corp sau sistem de corpuri la care se raportează poziția unui corp fix sau mobil; semn sau obiect care ușurează orientarea sau care permite recunoașterea unui sistem tehnic. 2. Fiecare dintre semnele (linie, punct, perforație etc.) trasate pe obiectele care trebuie asamblate pentru a identifica poziția lor corectă în ansamblu. ♦ Punct de reper = semn, indicație care servește la recunoașterea unui lucru, a unui loc etc. ♦ (Top.) Indicator de nivel servind la calcularea sau la verificarea altitudinii unui punct de pe teren. 3. (Tehn.) Mecanism, aparat de orientare. – Din fr. repère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repera
REPERÁ, reperez, vb. I. Tranz. A marca repere (2); a determina cu ajutorul unui punct de reper poziția exactă a unui loc. – Din fr. repérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reperaj
REPERÁJ, reperaje, s. n. Reperare. – Din fr. repérage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reperare
REPERÁRE, reperări, s. f. Acțiunea de a repera și rezultatul ei; reperaj. – V. repera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reperat
REPERÁT, -Ă, reperați, -te, adj. Care a suferit acțiunea de reperare. – V. repera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repercusiune
REPERCUSIÚNE, repercusiuni, s. f. Urmare, consecință. [Pr.: -si-u-] – Din fr. répercussion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repercuta
REPERCUTÁ, pers. 3 repercutează, vb. I. Refl. 1. (Despre unde sonore sau luminoase) A se răsfrânge, a se retransmite, a reveni, a se întoarce. 2. Fig. A avea urmări, consecințe; a-și manifesta indirect efectele. – Din fr. répercuter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repercutare
REPERCUTÁRE, repercutări, s. f. Acțiunea de a se repercuta și rezultatul ei. – V. repercuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repercutat
REPERCUTÁT, -Ă, repercutați, -te, adj. Răsfrânt, întors, revenit. – V. repercuta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertoar
REPERTOÁR s. n. v. repertoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertor
REPERTÓR s. n. v. repertoriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertoria
REPERTORIÁ, repertoriez, vb. I. Tranz. A înregistra într-un repertoriu (1); a repertoriza. [Pr.: -ri-a] – Din fr. répertorier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertorial
REPERTORIÁL, -Ă, repertoriali, -e, adj. De repertoriu (2). [Pr.: -ri-al] – Din engl. repertorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertoriu
REPERTÓRIU, repertorii, s. n. 1. Caiet, registru în care datele (nume, titluri etc.) se înscriu în ordine alfabetică (în foile compartimentate pe litere). 2. Totalitatea pieselor teatrale sau muzicale care se joacă în cadrai unui teatru în timpul unei stagiuni. ♦ Totalitatea pieselor scrise de un autor dramatic. ♦ Totalitatea pieselor interpretate de un actor, de un muzician. 3. Culegere de texte, de cântece etc. [Var.: repertór, repertoár s. n.] – Din fr. répertoire, lat. repertorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repertoriza
REPERTORIZÁ, repertorizez, vb. I. Tranz. A înscrie într-un repertoriu (1); a repertoria. – Repertoriu + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeta
REPETÁ, repét, vb. I. Tranz. A spune, a face, a produce încă o dată (sau de mai multe ori) ceea ce a mai fost spus, făcut sau produs. ♦ A citi un text de două sau de mai multe ori pentru a înțelege bine; spec. a face repetiția unui rol, a unei piese de teatru, muzicale etc. -f (Despre elevi sau studenți) A urma din nou cursurile clasei sau anului de studii (în care a rămas repetent). ♦ Refl. A se produce, a se întâmpla, a avea loc din nou. [Var.: (înv.) repețí vb. IV] – Din fr. répéter, germ. repetieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repetiţie
REPETÍȚIE, repetiții, s. f. 1. Repetare, reluare a acelorași vorbe, idei, acțiuni etc. ◊ Armă cu repetiție = armă cu care se pot trage mai multe focuri dintr-o singură apăsare pe trăgaci, reîncărcarea făcându-se automat. ♦ Activitatea de pregătire a interpreților pentru un spectacol sau concert. Repetiție generală = ultima repetiție înainte de premiera unui spectacol. ♦ Reluare de către elevi, la școală, în cadrul unor lecții speciale, sau acasă, a materiei de învățământ deja parcurse. 2. Procedeu stilistic care constă în folosirea repetată a aceluiași cuvânt sau a unui grup de cuvinte cu scopul de a înviora expunerea, a întări ideea etc. – Din fr. répétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repetiție
REPETÍȚIE, repetiții, s. f. 1. Repetare, reluare a acelorași vorbe, idei, acțiuni etc. ◊ Armă cu repetiție = armă cu care se pot trage mai multe focuri dintr-o singură apăsare pe trăgaci, reîncărcarea făcându-se automat. ♦ Activitatea de pregătire a interpreților pentru un spectacol sau concert. Repetiție generală = ultima repetiție înainte de premiera unui spectacol. ♦ Reluare de către elevi, la școală, în cadrul unor lecții speciale, sau acasă, a materiei de învățământ deja parcurse. 2. Procedeu stilistic care constă în folosirea repetată a aceluiași cuvânt sau a unui grup de cuvinte cu scopul de a înviora expunerea, a întări ideea etc. – Din fr. répétition.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repetor
REPETÓR, repetoare, s. n. Aparat pentru amplificarea bilaterală a semnalelor într-o cale de telecomunicații pe fire, având rolul de a compensa atenuarea semnalului pe o secțiune a liniei. – Repeta + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeţi
REPEȚÍ vb. IV v. repeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeți
REPEȚÍ vb. IV v. repeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repezeală
REPEZEÁLĂ, repezeli, s. f. 1. Iuțeală, grabă mare, repeziciune. ◊ Loc. adv. La repezeală = foarte repede, în mare grabă. 2. (Rar) Goană, fugă. – Repezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repezi
REPEZÍ, repéd, vb. IV. 1. Refl. A porni în grabă, a se duce repede spre..., a da fuga, a sări. ♦ A trece pe undeva în grabă (și pentru scurt timp), a se abate pe la..., a da o fugă. ♦ Tranz. A trimite pe cineva în grabă. 2. Refl. (Fam.; despre oameni) A face un lucru în grabă și adesea fără chibzuială, a acționa în pripă; a se pripi (1). 3. Refl. A se năpusti, a se arunca, a năvăli. 4. Tranz. A trânti, a izbi, a arunca, a azvârli. ♦ A da, a aplica cu violență o lovitură cu pumnul, cu palma etc. 5. Tranz. Fig. A se răsti la cineva, a-i vorbi aspru, violent; a brusca. – Din repede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeziciune
REPEZICIÚNE, repeziciuni, s. f. 1. Însușirea de a fi repede; grabă mare, iuțeală, viteză, rapiditate. 2. (Rar) Înclinare a unei pante. – Repede + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeziş
REPEZÍȘ, repezișuri, s. n. 1. Mișcare violentă; goană, alergătură; năvală. ♦ Fig. Izbucnire, precipitare. 2. Pantă abruptă; povârniș foarte înclinat. 3. Porțiune din cursul unui râu unde apa curge foarte repede. – Repede + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repeziș
REPEZÍȘ, repezișuri, s. n. 1. Mișcare violentă; goană, alergătură; năvală. ♦ Fig. Izbucnire, precipitare. 2. Pantă abruptă; povârniș foarte înclinat. 3. Porțiune din cursul unui râu unde apa curge foarte repede. – Repede + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repezit
REPEZÍT, -Ă, repeziți, -te, adj. 1. Grăbit, făcut în grabă, la repezeală. 2. Care acționează pripit; p. ext. pornit, mânios, nestăpânit; răstit. – V. repezi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repezitură
REPEZITÚRĂ, repezituri, s. f. (Rar) Mișcare rapidă, precipitată; goană, fugă. – Repezi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repica
REPICÁ, repichez, vb. I. Tranz. A răsădi la distanțe mai mari plantele tinere, crescute în răsadnițe sau sere, pentru a le asigura condiții favorabile de nutriție; a transplanta, a replanta. – Din fr. repiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repicaj
REPICÁJ, repicaje, s. n. Repicare. – Din fr. repiquage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repicare
REPICÁRE, repicări, s. f. Acțiunea de a repica și rezultatul ei; repicaj. – V. repica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repicat
REPICÁT, repicaturi, s. n. (Agron.) Repicare. – V. repica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repicat
REPICÁT, -Ă repicați, -te, adj. v. REPICA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

replanta
REPLANTÁ, replantez,vb. I. Tranz. A planta din nou; a transplanta. – Pref. re- + planta. Cf. fr. r e p l a n t e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replantare
REPLANTÁRE, replantări, s. f. Acțiunea de a replanta și rezultatul ei; transplantare. – V. replanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replay
REPLAY s. n. Reluare imediată a fazelor interesante într-o transmisie sportivă (directă) la televiziune. [Pr.: ripléĭ] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replia
REPLIÁ, repliez, vb. I. 1. Refl. (Mil.) A se retrage în ordine, sub presiunea inamicului, mutând apărarea pe un alt aliniament. 2. Tranz. A strânge (după ce a fost desfășurat) prin suprapunerea unei părți peste alta. [Pr.: -pli-a] – Din fr. replier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replica
REPLICÁ, réplic, vb. I. Tranz. A da o replică (1), a răspunde; a riposta. – Din fr. répliquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replicare
REPLICÁRE s. f. (Genet.) Duplicare a unei molecule sau a unui agregat de molecule prin copierea structurii unei molecule preexistente de același fel. – V. replica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

replică
RÉPLICĂ, replici, s. f. 1. Răspuns (prompt și energic) la afirmațiile cuiva; ripostă. ◊ Loc. adj. Fără replică = definitiv. ◊ Expr. A fi tare în replici = a găsi prompt răspunsul cel mai potrivit într-o discuție. A avea replică = a răspunde prompt și răspicat. (Jur.) A vorbi în replică = a răspunde, în cursul unei dezbateri, combătând afirmațiile și atacurile părții adverse. 2. Porțiune din rolul unui actor, constituind un răspuns la cele spuse de partener. ♦ Parte finală a unui fragment de dialog, care solicită intervenția interlocutorului. 3. Copie a unei opere de artă executată de autorul operei originale sau sub supravegherea lui. 4. (Fiz.) Mulaj al suprafeței unui corp, realizat sub forma unei pelicule care pe o parte este plană, iar pe cealaltă reproduce structura superficială a corpului, utilizat în microscopia electronică pentru studiul corpurilor groase, netransparente pentru electroni. – Din fr. réplique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repliere
REPLIÉRE, replieri, s. f. Acțiunea de a se replia și rezultatul ei. [Pr.: -pli-e-] – V. replia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repolizare
REPOLIZÁRE s. f. v. repoliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

repolizat
REPOLIZÁT adj. v. repoliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

repopula
REPOPULÁ, repopulez, vb. I. Tranz. A popula din nou un teritoriu. ♦ A reface un teren forestier despădurit. – Pref. re- + popula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repopulare
REPOPULÁRE, repopulări, s. f. Acțiunea de a repopula și rezultatul ei. – V. repopula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repopulat
REPOPULÁT, -Ă, repopulați, -te, adj. Care a fost populat din nou. – V. repopula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

report
REPÓRT, reporturi, s. n. Trecere a unei sume (reprezentând un total parțial) din josul unei coloane în fruntea coloanei următoare, pentru a fi adunată în continuare; p. ext. sumă reportată sau orice sumă rămasă dintr-un calcul anterior. – Din fr. report.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reporta
REPORTÁ, reportez, vb. I. Tranz. A face un report. – Din fr. reporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reportaj
REPORTÁJ, reportaje, s. n. Specie publicistică, uneori și cu valoare literară, informând operativ asupra unor realități, situații, evenimente etc. – Din fr. reportage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reportare
REPORTÁRE, reportări, s. f. Acțiunea de a reporta și rezultatul ei. – V. reporta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reporter
REPÓRTER, -Ă, reporteri, -e, s. m. și f. Persoană care culege și transmite de pe teren știri și informații; autor de reportaje. ◊ Reporter cinematografic = operator care filmează în vederea realizării unor jurnale de actualități, a unor filme documentare etc. [Acc. și: reportér] – Din fr. reporter, germ. Reporter, engl. reporter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reporteraş
REPORTERÁȘ, reporterași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui reporter. – Reporter + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reporteraș
REPORTERÁȘ, reporterași, s. m. (Depr.) Diminutiv al lui reporter. – Reporter + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reportericesc
REPORTERICÉSC, -EÁSCĂ, reportericești, adj. De reporter. – Reporter + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reportofon
REPORTOFÓN, reportofoane, s. n. Magnetofon special pentru reportaje și interviuri. – Report[er] + [magnet]ofon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repovesti
REPOVESTÍ, repovestesc, vb. IV. Tranz. A povesti încă o dată, a mai spune o dată ceva ce a fost povestit. – Pref. re- + povesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repovestire
REPOVESTÍRE, repovestiri, s. f. Acțiunea de a repovesti și rezultatul ei. – V. repovesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repovestit
REPOVESTÍT, -Ă, repovestiți, -te, adj. Povestit din nou, povestit încă o dată. – V. repovesti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprehensibil
REPREHENSÍBIL, -Ă, reprehensibili, -e, adj. (Livr.) Care merită să fie condamnat, care atrage reproșuri; blamabil, condamnabil. – Din fr. réprehensible, lat. reprehensibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprehensiune
REPREHENSIÚNE, reprehensiuni, s. f. (Livr.) Mustrare, reproș; blam. [Pr.: -si-u-] – Din fr. repréhension, lat. reprehenșio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

represalii
REPRESÁLII s. f. pl. Măsuri de reprimare luate de anumite organe de stat împotriva unor persoane sau grupuri sociale, ca urmare a săvârșirii unor acțiuni cu caracter politic, a unor acte de nesupunere sau de răzvrătire. ♦ Măsuri de constrângere luate de un stat împotriva organelor sau cetățenilor altui stat, ca urmare a săvârșirii de către acel stat a unor acte ilicite față de el sau față de cetățenii lui și spre a-l determina să revină asupra lor. – Din fr. représailles, lat. represalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

represibil
REPRESÍBIL, -Ă, represibili, -e, adj. (Rar) Care poate sau trebuie să fie reprimat. – Din fr. répressible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

represiune
REPRESIÚNE, represiuni, ș.f. Reprimare, înăbușire a unei acțiuni de revoltă, de opoziție colectivă; (la pl.) acțiuni drastice întreprinse în acest scop. ♦ Măsură de constrângere împotriva infractorilor, care constă în arestarea, trimiterea în judecată și condamnarea lor la pedepesele prevăzute de legea penală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. répression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

represiv
REPRESÍV, -Ă, represivi, -e, adj. Care reprimă, care servește ca mijloc de reprimare; privitor la represiune. – Din fr. répressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezenta
REPREZENTÁ, reprezínt, vb. I. Tranz. 1. A avea forma sau înfățișarea unui anumit obiect; a realiza (în miniatură) un obiect. ♦ A înfățișa, a evoca ceva prin procedee plastice, grafice sau prin limbaj. 2. A interpreta pe scenă o lucrare dramatică în fața publicului. 3. A acționa în numele unei persoane, al unei colectivități, al unui stat în temeiul împuternicirii primite de la acestea sau de la lege; a avea un împuternicit sau un mandatar. ♦ A fi exponentul unui curent, al unei școli etc., înfățișând, întruchipând aspectele lor caracteristice, esențiale. 4. A constitui, a fi, a însemna. 5. A-și readuce în conștiință imaginea obiectelor sau a fenomenelor percepute anterior; p. ext. a-și imagina, a-și închipui. 6. A exprima o legătură între mai multe mărimi printr-o relație matematică. – Din fr. représenter, lat. repraesentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentabil
REPREZENTÁBIL, -Ă, reprezentabili, -e, adj. (Despre piese de teatru) Care se poate reprezenta. – Din fr. représentable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentant
REPREZENTÁNT, -Ă, reprezentanți, -te, s. m. și f. 1. Persoană împuternicită să reprezinte pe cineva sau ceva, să țină locul cuiva, să acționeze în numele cuiva. ♦ Persoană care reprezintă interesele unui stat în alt stat, la o întrunire diplomatică etc. 2. Cel care reprezintă o școală, un curent; exponent. – Din fr. représentant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentanţă
REPREZENTÁNȚĂ, reprezentanțe, s. f. 1. Organ care reprezintă în altă țară interesele țării sale în domeniul economic, politic etc. 2. (În sintagmele) Reprezentanță națională = organ de stat constituit din totalitatea deputaților. Reprezentanță comercială = organ al unui stat, care îl reprezintă în relațiile comerciale cu alte state. – Din germ. Repräsentanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentanță
REPREZENTÁNȚĂ, reprezentanțe, s. f. 1. Organ care reprezintă în altă țară interesele țării sale în domeniul economic, politic etc. 2. (În sintagmele) Reprezentanță națională = organ de stat constituit din totalitatea deputaților. Reprezentanță comercială = organ al unui stat, care îl reprezintă în relațiile comerciale cu alte state. – Din germ. Repräsentanz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentare
REPREZENTÁRE, reprezentări, s. f. Acțiunea de a reprezenta și rezultatul ei. 1. Înfățișare, redare, reproducere a unui lucru (prin mijloace plastice). ♦ Reprezentare topografică = înscriere pe un plan, pe o hartă etc. a detaliilor de pe teren cu ajutorul semnelor topografice. 2. Imagine senzorială a obiectelor și fenomenelor realității, evocată mintal, în absența acestora, pe baza percepțiilor anterioare. 3. Interpretare pe scenă a unei lucrări dramatice; reprezentație (1). 4. (În sintagma) Cheltuieli de reprezentare = sume prevăzute într-un buget cu scopul de a acoperi cheltuielile rezultate din îndeplinirea funcțiilor oficiale pe care le deține o persoană. – V. reprezenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentativ
REPREZENTATÍV, -Ă, reprezentativi, -e, adj. 1. (Despre un organ sau un sistem de guvernare) Care reprezintă o colectivitate și acționează în numele ei, fiind constituit prin alegeri. 2. Care (prin însușirile sale) reprezintă, ilustrează epoca, mediul, curentul din care face parte; ilustrativ, tipic. ♦ (Substantivat, f.) Echipă care reprezintă o asociație sportivă, o țară etc. – Din fr. représentatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentativitate
REPREZENTATIVITÁTE s. f. 1. Caracter reprezentativ. 2. Reprezentare a unei instituții, a unui stat etc. în relațiile cu alte instituții, state etc. – Din fr. représentativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentaţie
REPREZENTÁȚIE, reprezentații, s. f. Prezentare pe scenă a unei opere dramatice, a unui program artistic etc.; spectacol. [Var.: reprezentațiúne s. f.] – Din fr. représentation, lat. repraesentatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentație
REPREZENTÁȚIE, reprezentații, s. f. Prezentare pe scenă a unei opere dramatice, a unui program artistic etc.; spectacol. [Var.: reprezentațiúne s. f.] – Din fr. représentation, lat. repraesentatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentaţiune
REPREZENTAȚIÚNE s. f. v. reprezentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprezentațiune
REPREZENTAȚIÚNE s. f. v. reprezentație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprima
REPRIMÁ, reprím, vb. I. Tranz. A curma, a înăbuși, a împiedica prin mijloace drastice, violente desfășurarea unei acțiuni de revoltă, de opoziție. – Din fr. réprimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprimare
REPRIMÁRE, reprimări, s. f. Acțiunea de a reprima și rezultatul ei. – V. reprima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprimator
REPRIMATÓR, -OÁRE, reprimatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană) care reprimă. – Reprima + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprimi
REPRIMÍ, reprimesc, vb. IV. Tranz. A primi înapoi. ♦ A reangaja o persoană care a fost concediată. – Pref. re- + primi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprimire
REPRIMÍRE, reprimiri, s. f. Acțiunea de a reprimi și rezultatul ei. – V. reprimi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprint
REPRINT, reprinturi, s. n. Retipărire. [Pr.: riprint] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprivatiza
REPRIVATIZÁ, reprivatizez, vb. I. Tranz. A face o reprivatizare. – Pref. re- + privatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprivatizare
REPRIVATIZÁRE, reprivatizări, s. f. Trecere a unei întreprinderi sau a unei ramuri economice naționalizate de stat din nou în proprietate privată. – V. reprivatiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repriză
REPRÍZĂ, reprize, s. f. 1. Fiecare dintre intervalele sau etapele succesive ale unei activități (în special ale unui meci de fotbal, handbal, hochei etc.). 2. Durată a unei faze într-o operație tehnică; etapă de lucru. ◊ Loc. adv. În reprize = pe rând, în etape. 3. Creștere a turației unui motor printr-o accelerare bruscă, pentru a învinge o rezistență exterioară de moment. 4. Reluare sau repetare a unei operații tehnice întrerupte. 5. Defect la suprafața unor piese turnate datorat umplerii incomplete a formelor de turnare, care se prezintă sub forma șanțurilor, a unor margini rotunjite etc. – Din fr. reprise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproba
REPROBÁ, reprób, vb. I. Tranz. A dezaproba un act, o acțiune; a respinge, a condamna. – Din lat. reprobare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprobabil
REPROBÁBIL, -Ă, reprobabili, -e, adj. Care merită să fie reprobat; blamabil, condamnabil. – Din lat. reprobabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprobare
REPROBÁRE, reprobări, s. f. Acțiunea de a reproba; reprobațiune. – V. reproba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprobator
REPROBATÓR, -OÁRE, reprobatori, -oare, adj. Care reprobă. – Din fr. réprobateur, lat. reprobator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprobaţiune
REPROBAȚIÚNE, reprobațiuni, s. f. (Rar) Reprobare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. réprobation, lat. reprobatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprobațiune
REPROBAȚIÚNE, reprobațiuni, s. f. (Rar) Reprobare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. réprobation, lat. reprobatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproducător
REPRODUCĂTÓR, -OÁRE, reproducători, -oare, adj. Care se reproduce (6), se înmulțește (ușor). ♦ (Substantivat, m.) Animal domestic selecționat după criterii biologice și productive în vederea reproducției (2). – Reproduce + suf. -ător. Cf. fr. reproducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproduce
REPRODÚCE, reprodúc, vb. III. 1. Tranz. A reda cu exactitate ceea ce este scris, ceea ce a spus sau a făcut cineva etc. ♦ A imita felul de a fi, gesturile, mimica cuiva. 2. Refl. A reactualiza în memorie idei, cunoștințe însușite în cursul experienței anterioare. 3. Refl. A se produce, a se arăta din nou; a se repeta. 4. Tranz. (Ec. pol.) A relua în mod continuu producția economică; a produce din nou. 5. Tranz. A produce în serie; a multiplica. 6. Refl. (Biol.) A se perpetua prin reproducere (4). – Pref. re- + produce (după fr. reproduire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproducere
REPRODUCÉRE, reproduceri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) reproduce și rezultatul ei. 2. (Concr.) Copie după o lucrare de artă originală (desen, pictură, sculptură etc.) 3. (Psih.) Proces al memoriei prin care se evocă, se reactualizează mintal imagini, idei, cunoștințe însușite în cursul experienței anterioare, în lipsa obiectelor, textelor etc. respective. 4. (Biol.) Fenomen biologic fundamental al' cărui rezultat este nașterea dintr-un organ specializat al părintelui (sau părinților) a unui urmaș asemănător. – V. reproduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproductibil
REPRODUCTÍBIL, -Ă, reproductibili, -e, adj. Care poate fi reprodus. – Din fr. reproductible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproductiv
REPRODUCTÍV, -Ă, reproductivi, -e, adj. 1. Care reproduce (1). ♦ Care reprezintă o reproducere. 2. Care favorizează o nouă producție. – Din fr. reproductif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproductivitate
REPRODUCTIVITÁTE s. f. (Livr.) Capacitatea de a (se) reproduce. – Din fr. reproductivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproducţie
REPRODÚCȚIE, reproducții, s. f. 1. Reînnoire, reluare a producției economice. 2. (Biol.) Reproducere (4). – Din fr. reproduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproducție
REPRODÚCȚIE, reproducții, s. f. 1. Reînnoire, reluare a producției economice. 2. (Biol.) Reproducere (4). – Din fr. reproduction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprodus
REPRODÚS, -Ă, reproduși, -se, adj. Care este rezultatul unei reproducții. – V. reproduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprofila
REPROFILÁ, reprofilez, vb. I. Tranz. A schimba profilul unei întreprinderi, al unei instituții etc.; a reorganiza. – Pref. re- + profila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprofilare
REPROFILÁRE, reprofilări, s. f. Acțiunea de a reprofila și rezultatul ei. – V. reprofila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprografie
REPROGRAFÍE s. f. Nume generic pentru procedeele tehnice de multiplicare a textelor. – Din fr. reprographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprograma
REPROGRAMÁ, reprogramez, vb. I. Tranz. A programa din nou. – Pref. re- + programa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprogramabil
REPROGRAMÁBIL, -Ă, reprogramabili, -e, adj. Care poate fi reprogramat. – Reprograma + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprogramare
REPROGRAMÁRE, reprogramări, s. f. Acțiunea de a reprograma. – V. reprograma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reprogramat
REPROGRAMÁT, -Ă, reprogramați, -te, adj. Care a fost programat din nou. – V. reprograma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproş
REPRÓȘ, reproșuri, s. n. Imputare, dojană; mustrare, învinuire. – Din fr. reproche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproș
REPRÓȘ, reproșuri, s. n. Imputare, dojană; mustrare, învinuire. – Din fr. reproche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproşa
REPROȘÁ, reproșez, vb. I. Tranz. A-și face sau a-i face cuiva reproșuri. – Din fr. reprocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproșa
REPROȘÁ, reproșez, vb. I. Tranz. A-și face sau a-i face cuiva reproșuri. – Din fr. reprocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproşabil
REPROȘÁBIL, -Ă, reproșabili, -e, adj. Care merită reproșuri, de reproșat. – Din fr. reprochable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reproșabil
REPROȘÁBIL, -Ă, reproșabili, -e, adj. Care merită reproșuri, de reproșat. – Din fr. reprochable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reptilă
REPTÍLĂ, reptile, s. f. (La pl.) Clasă de vertebrate (șerpi, șopârle, broaște țestoase, crocodili) ovipare, de obicei terestre, târâtoare, cu temperatura corpului variabilă, cu corpul acoperit de o piele groasă, solzoasă, fără picioare sau cu picioare scurte, dispuse lateral, și cu inima formată din două auricule și un ventricul (Reptilia); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. reptile, germ. Reptile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reptilian
REPTILIÁN, -Ă, reptilieni, -e, adj. Care este specific reptilei, de reptilă. [Pr.: -li-an] – Din fr. reptilien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republica
REPUBLICÁ, repúblic, vb. I. Tranz. A publica din nou; a reedita, a retipări. – Pref. re- + publica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republicabil
REPUBLICÁBIL, -Ă, republicabili, -e, adj. Care poate fi republicat. – Pref. re- + publicabil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republican
REPUBLICÁN, -Ă, republicani, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține republicii, privitor la republică. 2. S. m. și f. Adept al republicii ca formă de guvernământ. – Din it. republicano, fr. républicain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republicanism
REPUBLICANÍSM s. n. (Rar) Concepție care susține republica drept formă de guvernământ; atitudine, activitate în favoarea republicii. – Din fr. républicanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republicare
REPUBLICÁRE, republicări, s. f. Acțiunea de a republica și rezultatul ei. – V. republica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republicat
REPUBLICÁT, -Ă, republicați, -te, adj. Care a fost publicat din nou. – V. republica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

republică
REPÚBLICĂ, republici, s. f. Formă de guvernământ în care conducerea este exercitată de un organ suprem al puterii de stat sau de un președinte ales ori numit; țară, stat care are o astfel de formă de guvernământ. ♦ (Rar) Populația unei astfel de țări. – Din it. republica, fr. république.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repudia
REPUDIÁ, repudiez, vb. I. Tranz. A respinge, a nu mai recunoaște pe cineva sau ceva; a îndepărta, a arunca, a alunga, a desconsidera, a renega. ♦ A renunța la o moștenire sau la un legat. [Pr.: -di-a] – Din fr. répudier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repudiere
REPUDIÉRE, repudieri, s. f. Acțiunea de a repudia și rezultatul ei; respingere, renegare. ◊ Repudierea unei moșteniri sau a unui legat = renunțare a unei persoane la drepturile sale de moștenire legale sau la un legat. [Pr.: -di-e-] – V. repudia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repugna
REPUGNÁ, pers. 3 repúgnă, vb. I. Intranz. (Livr.) A-i produce cuiva silă sau dezgust, a-i provoca cuiva oroare, a-i displăcea profund. – Din fr. répugner, lat. repugnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repugnant
REPUGNÁNT, -Ă, repugnanți, -te, adj. (Livr.) Care inspiră repulsie, care provoacă silă; respingător. – Din fr. répugnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repugnanţă
REPUGNÁNȚĂ s. f. (Livr.) Dezgust, repulsie, aversiune. – Din fr. répugnance, lat. repugnantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repugnanță
REPUGNÁNȚĂ s. f. (Livr.) Dezgust, repulsie, aversiune. – Din fr. répugnance, lat. repugnantia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repulsie
REPÚLSIE, repulsii, s. f. 1. Aversiune instinctivă; oroare, dezgust, resentiment. 2. (Fiz.) Respingere (2). [Var.: repulsiúne s. f.] – Din fr. répulsion, lat. repulsio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repulsiune
REPULSIÚNE s. f. v. repulsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repulsiv
REPULSÍV, -Ă, repulsivi, -e, adj. (Rar) Care inspiră repulsie; respingător. – Din fr. répulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repune
REPÚNE, repún, vb. III. Tranz. A pune din nou. – Pref. re- + pune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repunere
REPÚNERE, repuneri, s. f. Acțiunea de a repune și rezultatul ei. – V. repune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repurta
REPURTÁ^1, repórt, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A-și îndrepta gândul asupra unor oameni, idei, fapte din trecut; a se întoarce cu gândul înapoi. – Din fr. réporter (după purta).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

repurta
REPURTÁ^2, repurtez, vb. I. Tranz. A obține, a câștiga o victorie, un succes (de obicei într-o competiție). – Din lat. reportare, it. riportare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reputat
REPUTÁT, -Ă, reputați, -te, adj. Care se bucură de o reputație bună. ♦ Renumit, faimos, cunoscut, prețuit. – Din fr. réputé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reputaţie
REPUTÁȚIE, reputații, s. f. Părere publică, favorabilă sau defavorabilă, despre cineva sau ceva; felul în care cineva este cunoscut sau apreciat. ♦ Renume, faimă, celebritate. [Var.: (înv.) reputațiúne s. f.] – Din fr. réputation, lat. reputatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reputație
REPUTÁȚIE, reputații, s. f. Părere publică, favorabilă sau defavorabilă, despre cineva sau ceva; felul în care cineva este cunoscut sau apreciat. ♦ Renume, faimă, celebritate. [Var.: (înv.) reputațiúne s. f.] – Din fr. réputation, lat. reputatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reputaţiune
REPUTAȚIÚNE s. f. v. reputație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reputațiune
REPUTAȚIÚNE s. f. v. reputație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

res
Res = Rhesus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

resabota
RESABOTÁ, resabotez, vb. I. Tranz. A rectifica înclinarea șinelor de cale ferată (după un anumit timp de exploatare). – Pref. re- + sabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resabotare
RESABOTÁRE, resabotări, s. f. Acțiunea de a resabota. – V. resabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resabotat
RESABOTÁT, -Ă, resabotați, -te, adj. (Despre șine) A cărei înclinare a fost rectificată. – V. resabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resac
RESÁC, resacuri, s. n. Val marin sau oceanic de interferență, care, izbindu-se de un obstacol, se combină continuu cu valul direct, prezentând aspectul unei explozii. – Din fr. ressac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resciziune
RESCIZIÚNE, resciziuni, s. f. (Jur.) Anulare a unui act din cauza unui viciu radical. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. rescision, lat. rescissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rescizoriu
RESCIZÓRIU, -IE, rescizorii, adj. (Jur.) Care provoacă o resciziune. – Din lat. rescissorius, -a, -um, fr. rescisoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rescrie
RESCRÍE, rescríu, vb. III. Tranz. 1. A copia. 2. A transpune în alt limbaj artistic, în altă formă artistică. – Pref. re- + scrie (după fr. récrire).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rescriere
RESCRIÉRE, rescrieri, s. f. Acțiunea de a rescrie și rezultatul ei. – V. rescrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rescript
RESCRÍPT, rescripte, s. n. Răspuns dat de împărații romani la chestiunile de drept și administrative asupra cărora erau consultați de către magistrații sau de către guvernatorii provinciilor; p. ext. ordin care emană de la un suveran într-o afacere particulară. – Din lat. rescriptum, germ. Reskript.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rescris
RESCRÍS, -Ă, rescriși, -se, adj. 1. Care a fost copiat. 2. Care a fost scris din nou, în altă formă. – V. rescrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resemna
RESEMNÁ, resemnez, vb. I. Refl. A se împăca cu o situație grea, defavorabilă; a accepta ceva fără împotrivire. [Var.: (înv.) resigná vb. I] – Din fr. résigner (după semna).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resemnare
RESEMNÁRE, resemnări, s. f. Faptul de a se resemna. [Var.: (înv.) resignáre s. f.] – V. resemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resemnat
RESEMNÁT, -Ă, resemnați, -te, adj. Care se împacă cu o situație grea, care suportă ceva fără împotrivire. ♦ Care exprimă resemnare. [Var.: (înv.) resignát, -ă adj.] – V. resemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resentiment
RESENTIMÉNT, resentimente, s. n. Sentiment ostil față de cineva, provocat de o nemulțumire mai veche; dușmănie, ură, pică, antipatie, resimțământ – Din fr. ressentiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resentimentar
RESENTIMENTÁR, -Ă, resentimentari, -e, adj. Care ține de resentiment, care are caracter de resentiment. ♦ (Despre oameni) Care nu poate depăși amintirile neplăcute din trecut. – Resentiment + suf. -ar (după fr. resentimental).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reseta
RESETÁ, resetez, vb. I. A reinstala unul sau mai multe programe într-un calculator. – Din engl. reset.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resetare
RESETÁRE s. f. v. reseta. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

resfira
RESFIRÁ vb. I v. răsfira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resfirare
RESFIRÁRE s. f. v. răsfirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resfirat
RESFIRÁT, -Ă adj. v. răsfirat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resigna
RESIGNÁ vb. I v. resemna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resignare
RESIGNÁRE s. f. v. resemnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resignat
RESIGNÁT, -Ă adj. v. resemnat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resignaţie
RESIGNÁȚIE, resignații, s. f. (Rar) Resemnare. – Din fr. résignation, lat. resignatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resignație
RESIGNÁȚIE, resignații, s. f. (Rar) Resemnare. – Din fr. résignation, lat. resignatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimţământ
RESIMȚĂMẤNT, resimțăminte, s. n. (Rar) Resentiment. – Resimți + suf. -ământ (după fr. ressentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimțământ
RESIMȚĂMẤNT, resimțăminte, s. n. (Rar) Resentiment. – Resimți + suf. -ământ (după fr. ressentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimţi
RESIMȚÍ, resímt, vb. IV. 1. Tranz. A simți. 2. Refl. A simți urmările, consecințele unei împrejurări anterioare. ♦ A se face simțit, a avea repercusiuni. – Din fr. ressentir (după simți).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimți
RESIMȚÍ, resímt, vb. IV. 1. Tranz. A simți. 2. Refl. A simți urmările, consecințele unei împrejurări anterioare. ♦ A se face simțit, a avea repercusiuni. – Din fr. ressentir (după simți).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimţire
RESIMȚÍRE, resimțiri, s. f. Faptul de a (se) resimți. – V. resimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resimțire
RESIMȚÍRE, resimțiri, s. f. Faptul de a (se) resimți. – V. resimți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resintetizat
RESINTETIZÁT adj. v. resintetiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

resistematizare
RESISTEMATIZÁRE s. f. v. resistematiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

resistematizat
RESISTEMATIZÁT adj. v. resistematiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

resorbi
RESORBÍ, pers. 3 resoárbe, vb. IV. Refl. (Med.) A dispărea prin resorbție. – Din fr. résorber, lat. resorbere (după sorbi).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resorbţie
RESÓRBȚIE, resorbții, s. f. 1. (Med.) Proces de dispariție lentă, prin absorbție treptată, a unui țesut sau organ, de obicei străin organismului. ♦ Proces de atrofiere a unui țesut sau a unui organ, de obicei datorită fagocitozei. ♦ Proces prin care un lichid sau un gaz trece dintr-o cavitate a organismului, dintr-un vas sau din țesutul interstițial în circulație. 2. (Fiz.) Absorbție sau adsorbție a gazelor sau a vaporilor proveniți din corpul absorbantului sau adsorbantului. – Din fr. résorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resorbție
RESÓRBȚIE, resorbții, s. f. 1. (Med.) Proces de dispariție lentă, prin absorbție treptată, a unui țesut sau organ, de obicei străin organismului. ♦ Proces de atrofiere a unui țesut sau a unui organ, de obicei datorită fagocitozei. ♦ Proces prin care un lichid sau un gaz trece dintr-o cavitate a organismului, dintr-un vas sau din țesutul interstițial în circulație. 2. (Fiz.) Absorbție sau adsorbție a gazelor sau a vaporilor proveniți din corpul absorbantului sau adsorbantului. – Din fr. résorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resort
RESÓRT^1, resoarte, s. n. Sector, domeniu de activitate; p. ext. persoanele care îl reprezintă. ◊ Autoritate de resort = autoritate sub a cărei jurisdicție intră o problemă și care are competența de a o rezolva. ◊ Expr. A fi de resortul cuiva = a fi, a ține de competența, de specialitatea cuiva; a intra în atribuțiile cuiva. [Pl. și: resorturi] – Din fr. ressort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resort
RESÓRT^2, resorturi, s. n. Organ al unui mecanism executat dintr-un material cu proprietăți elastice mari și care, sub acțiunea unei forțe exterioare, se deformează, revenind la forma inițială când acțiunea exterioară încetează; (sens curent) arc. ♦ Fig. Sursă, izvor de energie fizică sau morală; suport moral, imbold. – Din fr. ressort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resortisant
RESORTISÁNT, resortisanți, s. m. Persoană fizică sau juridică aparținând unui stat, aflată sub protecția altui stat. – Din fr. ressortissant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respect
RESPÉCT s. n. Atitudine sau sentiment de stimă, de considerație sau de prețuire deosebită față de cineva sau de ceva; deferență, venerație. ◊ Expr. A ține (pe cineva) la (sau în) respect = a ține pe cineva la distanță, a nu-l lăsa să devină prea familiar. A pune (pe cineva) la respect = a impune cuiva o atitudine respectuoasă. Respectele mele, formulă respectuoasă de salut. – Din fr. respect, lat. respectus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respecta
RESPECTÁ, respéct, vb. I. Tranz. 1. A simți și a manifesta respect față de cineva sau de ceva; a cinsti, a stima. ◊ Refl. recipr. Se respectă unul pe altul. ♦ A acorda atenția cuvenită, a ține seamă de..., a nu neglija. ◊ Refl. A-și păstra demnitatea. ♦ A nu păgubi, a cruța; a nu tulbura, a nu deranja. 2. A nu se abate de la un contract, de la o lege, de la un angajament etc. – Din fr. respecter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectabil
RESPECTÁBIL, -Ă, respectabili, -e, adj. 1. Care merită să fie respectat, demn de respect; care impune respect. 2. (Fam.) Impresionant, impozant; considerabil, mare. – Din fr. respectable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectabilitate
RESPECTABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi respectabil; onorabilitate. – Din fr. respectablité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectare
RESPECTÁRE, respectări, s. f. Faptul de a (se) respecta. – V. respecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectarisire
RESPECTARISÍRE s. f. v. respectarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

respectarisit
RESPECTARISÍT adj. v. respectarisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

respectat
RESPECTÁT, -Ă, respectați, -te, adj. Care se bucură de respect. – V. respecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectăluire
RESPECTĂLUÍRE s. f. v. respectălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

respectăluit
RESPECTĂLUÍT adj. v. respectălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

respectiv
RESPECTÍV, -Ă, respectivi, -e, adj. Care privește împrejurarea, persoana sau obiectul despre care este vorba; care se raportează la fiecare în particular, care privește fiecare dintre părțile interesate. ♦ (Substantivat, art., fam.) Soțul sau iubitul cuiva (în raport cu această persoană); soția sau iubita cuiva (în raport cu aceasta). – Din fr. respectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectos
RESPECTÓS, -OÁSĂ adj. v. respectuos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respectuos
RESPECTUÓS, -OÁSĂ, respectuoși, -oase, adj. Plin de respect, cu respect; cuviincios. [Pr.: -tu-os. – Var.: respectós, -oásă adj.] – Din fr. respectueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respingător
RESPINGĂTÓR, -OÁRE, respingători, -oare, adj. Care respinge; spec. care inspiră dezgust, aversiune, silă. ◊ Pompă aspiratoare-respingătoare = pompă cu piston în care lichidul aspirat în cilindru este pompat la o anumită înălțime prin presiunea exercitată de piston. – Respinge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respinge
RESPÍNGE, respíng, vb. III. Tranz. 1. A refuza, a nu admite, a nu accepta. 2. A îndepărta de la sine, a da la o parte. ♦ A arunca înapoi. 3. A ține piept unui atac armat, a sili pe dușman să se retragă. 4. Fig. A înăbuși un sentiment, o pornire. – Din it. respingere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respingere
RESPÍNGERE, respingeri, s. f. 1. Faptul de a respinge. 2. (Fiz.) Exercitare a unei forțe dirijate dinspre corpul care o exercită spre corpul asupra căruia se exercită; repulsie (2). – V. respinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respir
RESPÍR s. n. (Rar) Respirație. – Din respira (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respira
RESPIRÁ, respír, vb. I. Intranz. 1. A introduce în plămâni, prin inspirație, aer și a da afară, prin expirație, dioxidul de carbon și vaporii de apă rezultați din arderile care au loc în organism; a răsufla. 2. Fig. A răspândi, a revărsa, a degaja. – Din fr. respirer, lat., it. respirare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respirabil
RESPIRÁBIL, -Ă, respirabili, -e, adj. Care poate fi respirat. – Din fr. respirable, lat. respirabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respirare
RESPIRÁRE, respirări, s. f. (Rar) Respirație. ♦ Aerul respirat; boare, adiere. – V. respira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respirator
RESPIRATÓR, -OÁRE, respiratori, -oare, adj. Care ține de respirație, privitor la respirație; care folosește la respirație. ◊ (Anat.) Aparat respirator = sistem de organe care asigură respirația, structura lui fiind adaptată modului de viață al animalului respectiv și tipului de respirație. [Var.: respiratóriu, -ie adj.] – Din fr. respiratoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respiratoriu
RESPIRATÓRIU, -IE adj. v. respirator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respiraţie
RESPIRÁȚIE, respirații, s. f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care se realizează schimbul de gaze (absorbirea oxigenului și eliminarea dioxidului de carbon) între organismele vii și mediul înconjurător; acțiune ritmică și mecanică prin care animalele superioare inspiră aerul ambiant conținând oxigenul necesar întreținerii vieții și expiră dioxidul de carbon și vaporii de apă rezultați din arderi; răsuflare. ◊ Respirație artificială = mijloc de reanimare care constă în introducerea și scoaterea alternativă și ritmică a aerului din plămâni, pentru a provoca reluarea mișcărilor respiratorii normale, întrerupte în caz de asfixiere, sincopă etc. Operă (sau studiu, lucrare) de largă respirație = operă (sau studiu, lucrare) de mare amploare, complexă. ♦ Aerul respirat; suflare. – Din fr. respiration, lat. respiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respirație
RESPIRÁȚIE, respirații, s. f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care se realizează schimbul de gaze (absorbirea oxigenului și eliminarea dioxidului de carbon) între organismele vii și mediul înconjurător; acțiune ritmică și mecanică prin care animalele superioare inspiră aerul ambiant conținând oxigenul necesar întreținerii vieții și expiră dioxidul de carbon și vaporii de apă rezultați din arderi; răsuflare. ◊ Respirație artificială = mijloc de reanimare care constă în introducerea și scoaterea alternativă și ritmică a aerului din plămâni, pentru a provoca reluarea mișcărilor respiratorii normale, întrerupte în caz de asfixiere, sincopă etc. Operă (sau studiu, lucrare) de largă respirație = operă (sau studiu, lucrare) de mare amploare, complexă. ♦ Aerul respirat; suflare. – Din fr. respiration, lat. respiratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respiro
RESPÍRO s. n. Moment de relaxare, de repaus între două perioade tensionate, agitate. – Din it. respiro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respirometru
RESPIROMÉTRU, respirometre, s. n. (Med.) Aparat care permite modificarea artificială a presiunii atmosferice pentru adaptarea organismului la altitudini mari. – După engl. respirometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

respondent
RESPONDÉNT, -Ă, respondénți, -te, s. m. și f. 1. S. m. (Bis. cat.) Diacon care răspunde preotului în timpul liturghiei. 2. S. m. și f. (Sociol.) Persoană care răspunde la un sondaj (de opinie) sau la o anchetă. (cf. fr. répondant) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

responsabil
RESPONSÁBIL, -Ă, responsabili, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. (Despre o persoană) Care poartă răspunderea unui lucru, a unui fapt; răspunzător. 2. S. m. și f. Persoană care are o funcție de conducere sau o sarcină de răspundere, căreia i s-a încredințat o responsabilitate; șef. – Din fr. responsable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

responsabilitate
RESPONSABILITÁTE, responsabilități, s. f. Obligația de a efectua un lucru, de a răspunde, de a da socoteală de ceva, de a accepta și suporta consecințele; răspundere. ♦ Funcție, sarcină de răspundere. – Din fr. responsabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

responsabiliza
RESPONSABILIZÁ, responsabilizez, vb. I. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină responsabil. – Din fr. responsabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

responsabilizare
RESPONSABILIZÁRE s. f. v. responsabiliza. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

responsabilizat
RESPONSABILIZÁT adj. v. responsabiliza. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rest
REST, resturi, s. n. 1. Ceea ce rămâne dintr-un tot, dintr-un ansamblu după ce s-a luat cea mai mare parte; rămășiță. 2. Parte dintr-un tot care rămâne în afara celei care interesează. 3. Sumă de bani care se înapoiază celui care face o plată cu bani mai mulți decât suma cuvenită. 4. (Mat.) Număr care reprezintă rezultatul unei scăderi; diferență. ♦ Parte care rămâne nedivizată la o împărțire și care, adăugată produsului dintre împărțitor și cât, ne dă deîmpărțitul. – Din ngr. resto, fr. reste. Cf. it. resto, germ. Rest.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restabili
RESTABILÍ, restabilesc, vb. IV. 1. Tranz. A stabili din nou, a readuce în starea de la început (sau în alta mai bună). 2. Tranz. A reconstitui cuvinte, texte, manuscrise etc. în forma (presupusă) originară. 3. Refl. A-și reface sănătatea zdruncinată, a se întrema; a se însănătoși; a se înzdrăveni. – Pref. re- + stabili (după fr. rétabilir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restabilire
RESTABILÍRE, restabiliri, s. f. Acțiunea de a (se) restabili și rezultatul ei. – V. restabili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restant
RESTÁNT, -Ă, restanți, -te, adj. Rămas în urmă; neachitat în termenul legal; întârziat. – Din fr. restant, germ. restant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restanţă
RESTÁNȚĂ, restanțe, s. f. 1. Lucrare neefectuată la timp, aflată în întârziere. ♦ Examen care nu a fost promovat la termen. 2. Plată neachitată la termen. – Din it. restanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restanță
RESTÁNȚĂ, restanțe, s. f. 1. Lucrare neefectuată la timp, aflată în întârziere. ♦ Examen care nu a fost promovat la termen. 2. Plată neachitată la termen. – Din it. restanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restanţier
RESTANȚIÉR, -Ă, restanțieri, -e, adj. (Adesea substantivat) Care a rămas în urmă cu o lucrare, cu o plată etc. ♦ (Despre studenți) Care nu și-a trecut examenul la termenul fixat. [Pr.:-ți-er] – Restanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restanțier
RESTANȚIÉR, -Ă, restanțieri, -e, adj. (Adesea substantivat) Care a rămas în urmă cu o lucrare, cu o plată etc. ♦ (Despre studenți) Care nu și-a trecut examenul la termenul fixat. [Pr.:-ți-er] – Restanță + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restatornici
RESTATORNICÍ, restatornicesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) statornici din nou. – Pref. re- + statornici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restatornicire
RESTATORNICÍRE, restatorniciri, s. f. Acțiunea de a (se) restatornici și rezultatul ei. – V. restatornici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restaura
RESTAURÁ, restaurez, vb. I. Tranz. 1. A repara, a aduce în bună stare, a reconstitui o lucrare de artă, un monument de arhitectură, respectând forma inițială, stilul originar. 2. A instaura din nou un suveran, o dinastie sau o formă de guvernământ abolită. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurer, lat., it. restaurare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restaurant
RESTAURÁNT, restaurante, s. n. Unitate de alimentație care prepară în bucătărie proprie mâncăruri și le desface contra cost, împreună cu băuturi, în săli proprii de consumație; local în care se află o astfel de unitate. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restaurator
RESTAURATÓR, -OÁRE, restauratori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană specializată în a restaura lucrări de artă sau de arhitectură. 2. (Rar) Proprietar sau administrator de restaurant. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurateur, lat. restaurator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restauraţie
RESTAURÁȚIE, restaurații, s. f. 1. Restaurare; spec. perioadă din istoria unor state, caracterizată prin readucerea pe tron a dinastiilor înlăturate în urma unor revoluții, lovituri de stat etc. 2. Stil din arta franceză, caracterizat prin linii ușor curbate, forme rotunjite, ornamente grațioase. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restauration, lat. restauratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restaurație
RESTAURÁȚIE, restaurații, s. f. 1. Restaurare; spec. perioadă din istoria unor state, caracterizată prin readucerea pe tron a dinastiilor înlăturate în urma unor revoluții, lovituri de stat etc. 2. Stil din arta franceză, caracterizat prin linii ușor curbate, forme rotunjite, ornamente grațioase. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restauration, lat. restauratio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resteu
RESTÉU, resteie, s. n. Fiecare dintre cele două bare în formă de cui, făcute din fier sau din lemn, care se introduc vertical în partea exterioară a jugului pentru a reține gâtul animalului. ◊ Expr. A lua (pe cineva) cu resteul = a se purta aspru (cu cineva). [Var.: (reg.) răstéu, restéi s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restiliza
RESTILIZÁ vb. I tranz. A face o restilizare. – Cf. fr. restyler.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restilizare
RESTILIZÁRE, restilizări, s. f. Acțiune de modificare ușoară a caroseriei sau a elementelor exterioare și interioare ale unui autoturism, fără a se aduce transformări majore liniei stilistice generale a acestuia. – Cf. fr. restylage, engl. restyling.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restilizat
RESTILIZÁT adj. v. restiliza. [Neoficial]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restitui
RESTITUÍ, restítui, vb. IV. Tranz. A înapoia. – Din fr. restituer, it. restituire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restituibil
RESTITUÍBIL, -Ă, restituibili, -e, adj. (Despre împrumuturi) Care trebuie restituit. – Restitui + suf. -bil (după fr. restituable).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restituire
RESTITUÍRE, restituiri, s. f. Acțiunea de a restitui și rezultatul ei; înapoiere, restituție. – V. restitui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restitutioinintegrum
RESTITUTIO IN INTEGRUM loc. s. f. 1. (Jur.) Formulă juridică prin care o persoană e repusă în totalitatea drepturilor. 2. Reparare totală a unor prejudicii materiale sau morale aduse cuiva. [Pr.: -ti-o-] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restitutor
RESTITUTÓR, -OÁRE, restitutori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care dă înapoi ceva. – Din it. restitutore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restitutoriu
RESTITUTÓRIU, -IE, restitutorii, adj. (Jur.) Prin care se cere o restituire. – Din lat. restitutorius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restituţie
RESTITÚȚIE, restituții, s. f. Restituire. ♦ Spec. Restituire de către un stat beligerant către alt stat beligerant a unor bunuri aparținând acestuia din urmă, pe care primul stat și le-a însușit și le-a transportat fără drept pe teritoriul său. – Din fr. restitution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restituție
RESTITÚȚIE, restituții, s. f. Restituire. ♦ Spec. Restituire de către un stat beligerant către alt stat beligerant a unor bunuri aparținând acestuia din urmă, pe care primul stat și le-a însușit și le-a transportat fără drept pe teritoriul său. – Din fr. restitution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restrânge
RESTRẤNGE, restrấng, vb. III. Tranz. A micșora, a reduce; a limita, a mărgini. ♦ Refl. (Fam.) A-și limita, a-și reduce cheltuielile pentru trai, a trăi mai modest. – Pref. re- + strânge (după fr. restreindre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restrângere
RESTRẤNGERE, restrângeri, s. f. Acțiunea de a (se) restrânge și rezultatul ei. – V. restrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restrâns
RESTRẤNS, -Ă, restrânși, -se, adj. Redus, limitat, mărginit. – V. restrânge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restrictiv
RESTRICTÍV, -Ă, restrictivi, -e, adj. Care creează restricții. – Din fr. restrictif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restricţie
RESTRÍCȚIE, restricții, s. f. Măsură care limitează, îngrădește un drept, o libertate etc. ◊ Loc. adv. Fără restricție = fără rezerve; pe deplin. [Var.: restricțiúne s. f.] – Din fr. restriction, lat. restrictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restricție
RESTRÍCȚIE, restricții, s. f. Măsură care limitează, îngrădește un drept, o libertate etc. ◊ Loc. adv. Fără restricție = fără rezerve; pe deplin. [Var.: restricțiúne s. f.] – Din fr. restriction, lat. restrictio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restricţiona
RESTRICȚIONA, restricționez, vb. I tranz. A impune anumite restricții. – Din fr. restrictionner.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restricționa
RESTRICȚIONA, restricționez, vb. I tranz. A impune anumite restricții. – Din fr. restrictionner.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restricţionare
RESTRICȚIONÁRE, restricționări, s. f. Faptul de a restricționa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restricționare
RESTRICȚIONÁRE, restricționări, s. f. Faptul de a restricționa.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

restricţiune
RESTRICȚIÚNE s. f. v. restricție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restricțiune
RESTRICȚIÚNE s. f. v. restricție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restringent
RESTRINGÉNT, -Ă, restringenți, -te, adj., s. n. (Substanță) care restrânge țesuturile animale. – Din fr. restringent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restrişte
RESTRÍȘTE, (rar) restriști, s. f. (Pop.) Situație grea, primejdie, nenorocire care se abate asupra cuiva. – Pref. răs- + triște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restriște
RESTRÍȘTE, (rar) restriști, s. f. (Pop.) Situație grea, primejdie, nenorocire care se abate asupra cuiva. – Pref. răs- + triște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restructura
RESTRUCTURÁ, restructurez, vb. I. Tranz. A schimba structura unui lucru organizat, a organiza pe baze noi. – Pref. re- + structura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

restructurare
RESTRUCTURÁRE, restructurări, s. f. Acțiunea de a restructura și rezultatul ei. – V. restructura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resurecţie
RESURÉCȚIE, resurecții, s. f. (Livr.) Reînviere; trezire, deșteptare. – Din fr. résurrection, lat. resurrectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resurecție
RESURÉCȚIE, resurecții, s. f. (Livr.) Reînviere; trezire, deșteptare. – Din fr. résurrection, lat. resurrectio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resurgenţă
RESURGÉNȚĂ, resurgențe, s. f. (Geol.) Izvor carstic intermitent; izbuc. – Din fr. résurgence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resurgență
RESURGÉNȚĂ, resurgențe, s. f. (Geol.) Izvor carstic intermitent; izbuc. – Din fr. résurgence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resursă
RESÚRSĂ, resurse, s. f. 1. Rezervă sau sursă de mijloace susceptibile de a fi valorificate la un moment dat. ◊ Resurse naturale = totalitatea zăcămintelor de minerale și de minereuri, a terenurilor cultivabile și utilizabile, a apelor și a pădurilor de care dispune o țară. Resurse de (forțe de) muncă = totalitatea persoanelor care au vârsta și sunt capabile de muncă, precum și a persoanelor în vârstă apte de muncă, lucrează. 2. Durată de timp în ore de zbor admisă pentru utilizarea normală a unui avion între două reparații generale sau între două revizii. – Din fr. ressource.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resuscita
RESUSCITÁ, resuscitez, vb. I. Tranz. 1. (Med.) A reda funcțiile vitale ale organismului, a repune în funcțiune inima sau respirația oprite, a readuce în simțiri, a face să-și revină. 2. A suscita din nou. [Prez. ind. și: resuscít] – Din fr. ressusciter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

resuscitare
RESUSCITÁRE, resuscitări, s. f. Acțiunea de a resuscita și rezultatul ei. – V. resuscita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşapa
REȘAPÁ, reșapez, vb. I. Tranz. A reconstitui banda de rulare a unei anvelope uzate prin adăugarea unui nou strat de cauciuc pe pânză. – Din fr. rechaper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșapa
REȘAPÁ, reșapez, vb. I. Tranz. A reconstitui banda de rulare a unei anvelope uzate prin adăugarea unui nou strat de cauciuc pe pânză. – Din fr. rechaper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşapabil
REȘAPÁBIL, -Ă, reșapabili, -e, adj. (Despre anvelopele roților) Care poate fi reșapat. – Reșapa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșapabil
REȘAPÁBIL, -Ă, reșapabili, -e, adj. (Despre anvelopele roților) Care poate fi reșapat. – Reșapa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşapare
REȘAPÁRE, reșapări, s. f. Acțiunea de a reșapa. – V. reșapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșapare
REȘAPÁRE, reșapări, s. f. Acțiunea de a reșapa. – V. reșapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşapat
REȘAPÁT, -Ă, reșapați, -te, adj. (Despre anvelopele roților) Căruia i s-a adăugat un nou strat de cauciuc. – V. reșapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșapat
REȘAPÁT, -Ă, reșapați, -te, adj. (Despre anvelopele roților) Căruia i s-a adăugat un nou strat de cauciuc. – V. reșapa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşarja
REȘARJÁ, reșarjez, vb. I. Tranz. A încărca cuptorul cu o nouă șarjă. – Din fr. recharger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșarja
REȘARJÁ, reșarjez, vb. I. Tranz. A încărca cuptorul cu o nouă șarjă. – Din fr. recharger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşarjare
REȘARJÁRE, reșarjări, s. f. Acțiunea de a reșarja. – V. reșarja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșarjare
REȘARJÁRE, reșarjări, s. f. Acțiunea de a reșarja. – V. reșarja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşcă
RÉȘCĂ, reșce, s. f. Unealtă de pescuit în formă de sac, confecționată din plasă și purtată de pescarii din două bărci, folosită pentru adâncimi mari. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșcă
RÉȘCĂ, reșce, s. f. Unealtă de pescuit în formă de sac, confecționată din plasă și purtată de pescarii din două bărci, folosită pentru adâncimi mari. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşedinţă
REȘEDÍNȚĂ, reședințe, s. f. Sediul unei autorități sau al unei persoane (oficiale); localitate sau clădire în care se află acest sediu. ◊ Loc. adj. De reședință = care servește drept sediu unei autorități sau unei persoane. – Din fr. résidence (după ședință).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reședință
REȘEDÍNȚĂ, reședințe, s. f. Sediul unei autorități sau al unei persoane (oficiale); localitate sau clădire în care se află acest sediu. ◊ Loc. adj. De reședință = care servește drept sediu unei autorități sau unei persoane. – Din fr. résidence (după ședință).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşiţean
REȘIȚEÁN, -Ă, reșițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară, sau locuitor din municipiul Reșița. 2. Adj. Care aparține municipiului Reșița sau reșițenilor (1), privitor la municipiul Reșița ori la reșițeni. – Reșița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșițean
REȘIȚEÁN, -Ă, reșițeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară, sau locuitor din municipiul Reșița. 2. Adj. Care aparține municipiului Reșița sau reșițenilor (1), privitor la municipiul Reșița ori la reșițeni. – Reșița (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşiţeancă
REȘIȚEÁNCĂ, reșițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Reșița. – Reșițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșițeancă
REȘIȚEÁNCĂ, reșițence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Reșița. – Reșițean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşlefui
REȘLEFUÍ, reșlefuiesc, vb. IV. Tranz. A șlefui din nou pentru a netezi mai bine, pentru a da o formă mai bună. – Pref. re- + șlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșlefui
REȘLEFUÍ, reșlefuiesc, vb. IV. Tranz. A șlefui din nou pentru a netezi mai bine, pentru a da o formă mai bună. – Pref. re- + șlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşlefuire
REȘLEFUÍRE, reșlefuiri, s. f. Acțiunea de a reșlefui. – V. reșlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșlefuire
REȘLEFUÍRE, reșlefuiri, s. f. Acțiunea de a reșlefui. – V. reșlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşlefuit
REȘLEFUÍT, -Ă, reșlefuiți, -te, adj. Care a fost șlefuit încă o dată. – V. reșlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșlefuit
REȘLEFUÍT, -Ă, reșlefuiți, -te, adj. Care a fost șlefuit încă o dată. – V. reșlefui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşou
REȘÓU, reșouri, s. n. Aparat de încălzit, electric sau cu gaz, întrebuințat la bucătărie și în laborator. – Din fr. réchaud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșou
REȘÓU, reșouri, s. n. Aparat de încălzit, electric sau cu gaz, întrebuințat la bucătărie și în laborator. – Din fr. réchaud.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reşută
REȘÚTĂ, reșute, s. f. (Med.) Reapariție a simptomelor unei boli în curs de vindecare; recădere. – Din fr. rechute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reșută
REȘÚTĂ, reșute, s. f. (Med.) Reapariție a simptomelor unei boli în curs de vindecare; recădere. – Din fr. rechute.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ret
Ret = Rhoetus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

retard
RETÁRD adj. invar., s. n. 1. Adj. (Despre medicamente) A cărui acțiune este prelungită prin adăugarea unor substanțe care se resorb lent în organism. 2. S. n. întârziere. – Din fr. rétard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retarda
RETARDÁ, retardez, vb. I. Intranz. A rămâne în urmă, a întârzia. – Din fr. retarder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retardat
RETARDÁT, -Ă, retardați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care a rămas în urmă. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu s-a dezvoltat normal din punct de vedere intelectual; înapoiat mintal. – V. retarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retarder
RETÁRDER, retardere, s. n. (Auto) Dispozitiv auxiliar de frânare, care asigură încetinirea mișcării unui vehicul fără a se face uz de frânele propriu-zise ale acestuia. – Din engl. retarder.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

retasură
RETASÚRĂ, retasuri, s. f. Defect al pieselor sau al lingourilor de metal turnate, constând din goluri formate în partea lor superioară în urma contracției metalului în timpul solidificării. – Din fr. retassure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retăbăcire
RETĂBĂCÍRE, retăbăciri, s. f. Operație care se efectuează după tăbăcirea propriu-zisă, mai ales la pieile de talpă, și care constă în tensionarea pieilor în soluții concentrate de tananți pentru umplerea spațiilor goale dintre fibre. – Pref. re- + tăbăcire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retălmăci
RETĂLMĂCÍ, retălmăcesc, vb. IV. Tranz. A tălmăci din nou. ♦ A răstălmăci. – Pref. re- + tălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retălmăcire
RETĂLMĂCÍRE, retălmăciri, s. f. Acțiunea de a retălmăci. – V. retălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retălmăcit
RETĂLMĂCÍT, -Ă, retălmăciți, -te, adj. Care a fost tălmăcit din nou. ♦ Răstălmăcit. – V. retălmăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retentiv
RETENTÍV, -Ă, retentivi, -e, adj. (Rar) De retenție. – Din fr. rétentif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retenţie
RETÉNȚIE, retenții, s. f. 1. Oprire, reținere. (Jur.) Drept de retenție = drept pe care îl are creditorul de a păstra un gaj până la achitarea completă a datoriei de către debitor. 2. Acumulare a apei pe calea unui curs de apă, în bazine special amenajate. 3. Reținere în cavitățile organismului sau în țesutul interstițial al lichidelor ori gazelor care în mod obișnuit sunt eliminate. 4. (Chim.) Proprietate a unor substanțe de a încetini evaporarea solventului cu care au fost amestecate omogen. [Var.: retențiúne s. f.] – Din fr. rétention, lat. retentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retenție
RETÉNȚIE, retenții, s. f. 1. Oprire, reținere. (Jur.) Drept de retenție = drept pe care îl are creditorul de a păstra un gaj până la achitarea completă a datoriei de către debitor. 2. Acumulare a apei pe calea unui curs de apă, în bazine special amenajate. 3. Reținere în cavitățile organismului sau în țesutul interstițial al lichidelor ori gazelor care în mod obișnuit sunt eliminate. 4. (Chim.) Proprietate a unor substanțe de a încetini evaporarea solventului cu care au fost amestecate omogen. [Var.: retențiúne s. f.] – Din fr. rétention, lat. retentio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retenţiune
RETENȚIÚNE s. f. v. retenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retențiune
RETENȚIÚNE s. f. v. retenție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retevei
RETEVÉI, reteveie, s. n. (Pop.) Bucată scurtă de lemn; scurtătură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reteveiat
RETEVEIÁT, -Ă, reteveiați, -te, adj. (Rar) În formă de retevei, tare ca reteveiul. [Pr.: -ve-iat] – Retevei + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retez
RETÉZ, reteze, s. n. 1. (Pop.; în expr.) La retezul părului = în locul unde se retează părul; la ceafă. 2. (Înv.) Diametru. – Din reteza (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reteza
RETEZÁ, retez, vb. I. Tranz. 1. A tăia transversal și complet, cu o singură tăietură, un obiect, o parte a unui obiect sau o parte a corpului unei ființe. ◊ Expr. A-i reteza (cuiva) unghiile = a face (pe cineva) inofensiv; a pune (pe cineva) la punct. A-l reteza (pe cineva) scurt sau a i-o reteza (cuiva) = a-i limita (cuiva) pretențiile; a pune brusc capăt discuției. ♦ A tăia fagurii dintr-un stup, pentru a recolta mierea. 2. (Construit cu pronumele feminin „o”, cu valoare neutră) A o lua de-a curmezișul pentru a scurta drumul. 3. Fig. A face să înceteze brusc, a curma, a întrerupe. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retezare
RETEZÁRE, retezări, s. f. Acțiunea de a reteza și rezultatul ei; retezat^1. – V. reteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retezat
RETEZÁT^1 s. n. Retezare. – V. reteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retezat
RETEZÁT^2, -Ă, retezați, -te, adj. Tăiat, scurtat. ♦ (Despre stupi) Din care (prin tăiere) s-au scos fagurii pentru a se recolta mierea. – V. reteza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retezatură
RETEZĂTÚRĂ, retezături, s. f. Retezare, tăiere; locul unde a fost retezat ceva. ♦ Partea care se taie dintr-un lucru; bucata tăiată (prin retezare) din ceva. – Reteza + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retiar
RETIÁR, retiari, s. m. Gladiator roman înarmat cu un trident, un pumnal și o plasă în care încerca să-l prindă pe adversarul său. [Pr.: -ti-ar] – Din lat. retiarius, fr. rétiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticent
RETICÉNT, -Ă, reticenți, -te, adj. (Despre oameni și despre cuvintele lor) Care manifestă sau care arată reticență, reținere. – Din fr. réticent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticenţă
RETICÉNȚĂ, reticențe, s. f. Omisiune voită, trecere sub tăcere a unui lucru care trebuie spus; reținere, rezervă într-o anumită chestiune. ♦ Figură retorică prin care vorbitorul, întrerupându-și brusc expunerea, lasă totuși să se înțeleagă lucrurile trecute sub tăcere. – Din fr. réticence, lat. reticentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticență
RETICÉNȚĂ, reticențe, s. f. Omisiune voită, trecere sub tăcere a unui lucru care trebuie spus; reținere, rezervă într-o anumită chestiune. ♦ Figură retorică prin care vorbitorul, întrerupându-și brusc expunerea, lasă totuși să se înțeleagă lucrurile trecute sub tăcere. – Din fr. réticence, lat. reticentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticul
RETÍCUL, reticule, s. n. (Fiz.) Ansamblu de linii încrucișate, de scări gradate sau de alte semne, care intră în construcția unor instrumente optice și are rolul de a permite vizarea direcțiilor, efectuarea de măsurători etc. – Din fr. réticule, lat. reticulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticular
RETICULÁR, -Ă, reticulari, -e, adj. Care se întretaie în formă de rețea, de puncte sau de linii, care se aseamănă cu o rețea. ♦ Care aparține unui reticul. – Din fr. réticulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticulat
RETICULÁT, -Ă, reticulați, -te, adj. Reticular. – Din fr. réticulé, lat. reticulatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticulină
RETICULÍNĂ s. f. Substanță organică stimulantă, de natură proteică, prezentă în organele cu țesut reticular. – Din fr. réticuline.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticulită
RETICULÍTĂ, reticulite, s. f. (Med.) Inflamație a țesutului reticular. – Din fr. réticulite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticulocit
RETICULOCÍT, reticulocite, s. n. (Biol.) Globulă roșie tânără, fără nucleu. – Din fr. réticulocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticulopatie
RETICULOPATÍE, reticulopatii, s. f. (Med.) Reticuloză. – Din fr. réticulopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reticuloză
RETICULÓZĂ, reticuloze, s. f. (Med.) Nume generic pentru o serie de afecțiuni, caracterizate prin proliferarea reticulocitelor din sânge; reticulopatie, – Din fr. réticulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retină
RETÍNĂ, retine, s. f. Membrană internă, nervoasă, a globului ocular, sensibilă la lumină, alcătuită din mai multe straturi de celule, pe care se formează imaginea vizuală. – Din fr. rétine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retinian
RETINIÁN, -Ă, retinieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la retină, al retinei. [Pr.: -ni-an] – Din fr. rétinien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retinită
RETINÍTĂ, retinite, s. f. Inflamație a retinei care determină scăderea progresivă a vederii, mergând până la pierderea ei. – Din fr. rétinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retinopatie
RETINOPATÍE, retinopatii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru bolile retinei. – Din fr. rétinopathie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retipări
RETIPĂRÍ, retipăresc, vb. IV. Tranz. A tipări din nou. – Pref. re- + tipări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retipărire
RETIPĂRÍRE, retipăriri, s. f. Acțiunea de a retipări și rezultatul ei. – V. retipări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retipărit
RETIPĂRÍT, -Ă, retipăriți, -te, adj. Tipărit din nou; reeditat. – V. retipări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retopi
RETOPÍ, retopesc, vb. IV. Tranz. A topi din nou. – Pref. re- + topi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retopire
RETOPÍRE, retopiri, s. f. Acțiunea de a retopi și rezultatul ei. – V. retopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retopit
RETOPÍT, -Ă, retopiți, -te, adj. Topit din nou. – V. retopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retor
RÉTOR, retori, s. m. 1. (În Antichitatea greco-romană) Maestru, profesor de retorică. 2. Orator. [Var.: (înv.) rítor s. m.] – Din ngr. rítor, lat. rhetor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retoric
RETÓRIC, -Ă, retorici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Arta de a vorbi frumos; arta de a convinge un auditoriu prin măiestria argumentației, frumusețea stilului și a limbii etc.; ansamblul regulilor care ajută la însușirea acestei arte. ◊ Figură retorică = formă expresivă a vorbirii, care înfrumusețează stilul, dându-i mai multă vigoare și caracter sugestiv. ♦ (Peior.) Declamație emfatică, elocvență amplă și afectată. 2. Adj. Care aparține retoricii (1), privitor la retorică. ♦ (Peior.; despre stilul sau felul de a vorbi al cuiva) Emfatic, afectat. [Var.: (înv.) ritórică s. f.] – Din (1) ngr. ritóriki, lat. rhetorica, it. retorica, fr. rhétorique, (2) lat. rhetoricus, it. retorico, fr. rhétorique, gr. ritorikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retorism
RETORÍSM s. n. Abuz de figuri și de elemente retorice, elocvență afectată, prețioasă, artificială. – Din retoric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retoroman
RETOROMÁN, -Ă, retoromani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație care trăiește în sud-estul Elveției, în nord-estul Italiei și în unele regiuni ale Alpilor Dolomitici; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține retoromanilor (1), privitor la retoromani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită de retoromani (1), prezentând mari deosebiri dialectale; ladină. – Din fr. rhéto-roman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retorsiune
RETORSIÚNE, retorsiuni, s. f. Luarea de către un stat față de altul a unor măsuri coercitive, asemănătoare celor pe care cel din urmă le-a luat împotriva celui dintâi. – Din fr. rétorsion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retortă
RETÓRTĂ, retorte, s. f. Vas de sticlă, de pământ, de metal, de obicei în formă de balon, cu gâtul lung și curbat, întrebuințat pentru distilare la temperaturi mai ridicate în laboratoare sau în industrie. ◊ Cărbune de retortă = cărbune dur, bun conducător de electricitate, care se depune pe pereții retortelor în care se distilează cărbunele la fabricarea gazului de iluminat și care are întrebuințări în electrotehnică. – Din fr. retorte, germ. Retorte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retracta
RETRACTÁ, retractez, vb. I. 1. Tranz. A retrage o afirmație, un cuvânt etc., a reveni asupra celor spuse, a se dezice; a se lepăda de o faptă, de o atitudine din trecut. 2. Refl. (Despre unele organe, țesuturi etc., rar, despre ființe) A se strânge, a se zgârci, a se contracta. ♦ (Despre materiale) A-și micșora volumul. – Din fr. rétracter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retractabil
RETRACTÁBIL, -Ă, retractabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi retractat. – Din fr. rétractable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retractare
RETRACTÁRE, retractări, s. f. Acțiunea de a (se) retracta și rezultatul ei. – V. retracta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retractil
RETRACTÍL, -Ă, retractili, -e, adj. (Despre unele organe sau părți ale corpului) Care are însușirea de a se strânge, de a se zgârci, de a se trage înapoi sau în interior. – Din fr. rétractile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retractilitate
RETRACTILITÁTE s. f. Însușirea de a fi retractil. – Din fr. rétractilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retracţie
RETRÁCȚIE, retracții, s. f. Însușire a unui țesut sau a unui organ de a se contracta, de a-și reduce dimensiunile din cauza unei excitații, a unei boli. – Din fr. rétraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retracție
RETRÁCȚIE, retracții, s. f. Însușire a unui țesut sau a unui organ de a se contracta, de a-și reduce dimensiunile din cauza unei excitații, a unei boli. – Din fr. rétraction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retraduce
RETRADÚCE, retradúc, vb. III. Tranz. A traduce din nou. – Pref. re- + traduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retraducere
RETRADÚCERE, retraduceri, s. f. Acțiunea de a retraduce și rezultatul ei. – V. retraduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retradus
RETRADÚS, -Ă, retraduși, -se, adj. Tradus din nou, tradus încă o dată. – V. retraduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrage
RETRÁGE, retrág, vb. III. 1. Tranz. A trage înapoi. ♦ A scoate, a lua înapoi ceva. ♦ Refl. A se lăsa de o meserie, de o ocupație etc.; a renunța la... 2. Refl. A merge, a pleca (înapoi); a se îndepărta. ♦ A da înapoi din fața dușmanului, a efectua operația de retragere. ♦ A se da deoparte. ♦ A părăsi un loc, o încăpere. ♦ A se izola. 3. Tranz. Fig. A retracta. 4. Refl. (Despre ape curgătoare) A reintra în albie după revărsare. – Pref. re- + trage (după fr. retirer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retragere
RETRÁGERE, retrageri, s. f. Acțiunea de a (se) retrage și rezultatul ei. ◊ Retragere cu torțe = paradă sau manifestație făcută seara, cu făclii aprinse. ♦ Formă de acțiune de luptă constând în cedarea unei fâșii de teren pentru a scoate trupele proprii dintr-o situație nefavorabilă și în plasarea lor pe o poziție mai avantajoasă. ♦ Locul unde se izolează cineva; refugiu. – V. retrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retranscrie
RETRANSCRÍE, retranscríu, vb. III. Tranz. A transcrie din nou. – Pref. re- + transcrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retranscriere
RETRANSCRÍERE, retranscrieri, s. f. Acțiunea de a retranscrie și rezultatul ei. – V. retranscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retranscris
RETRANSCRÍS, -Ă, retranscriși, -se, adj. Care a fost transcris încă o dată. – V. retranscrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retransformare
RETRANSFORMÁRE s. f. v. SERICITIZARE. Fenomen geologic de retransformare a feldspaților în sericit. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

retransmisie
RETRANSMÍSIE, retransmisii, s. f. Recepție și transmitere concomitentă a unor semnale de telecomunicații, a unui program de radiodifuziune sau de televiziune. [Var.: retransmisiúne s. f.] – Din fr. rétransmission.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retransmisiune
RETRANSMISIÚNE s. f. v. retransmisie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retransmite
RETRANSMÍTE, retransmít, vb. III. Tranz. A recepta și a transmite concomitent semnale de telecomunicații, un program de radiodifuziune sau de televiziune; a realiza o retransmisie. – Pref. re- + transmite (după fr. retransmettre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retransmitere
RETRANSMÍTERE, retransmiteri, s. f. Acțiunea de a retransmite și rezultatul ei. – V. retransmite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retras
RETRÁS, -Ă, retrași, -se, adj. (Despre oameni) Izolat, singur, singuratic. ♦ (Despre clădiri, locuri) Plasat mai la o parte; dosnic, lăturalnic, depărtat; solitar, liniștit. – V. retrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrata
RETRATÁ, retratez, vb. I. Tranz. A trata din nou. ♦ A trata un material textil cu anumite soluții, pentru a mări rezistența la spălare a culorii. – Pref. re- + trata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retratare
RETRATÁRE, retratări, s. f. Acțiunea de a retrata și rezultatul ei. – V. retrata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrăi
RETRĂÍ, retrăiesc, vb. IV. Tranz. A simți intens ceea ce a mai simțit o dată; a avea impresia că trece prin aceleași întâmplări prin care a mai trecut o dată. ♦ A simți intens ceea ce a simțit altcineva, a avea impresia că trece prin aceleași întâmplări prin care a trecut și altcineva. – Pref. re- + trăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrăire
RETRĂÍRE, retrăiri, s. f. Faptul de a retrăi. – V. retrăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrecere
RETRÉCERE s. f. v. RETRECE. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

retribui
RETRIBUÍ, retríbui, vb. IV. Tranz. A plăti cuiva o sumă de bani pentru o muncă prestată; a remunera. – Din fr. rétribuer, lat. retribuere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retribuire
RETRIBUÍRE, retribuiri, s. f. Acțiunea de a retribui și rezultatul ei. – V. retribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retribuit
RETRIBUÍT, -Ă, retribuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care primește o retribuție în schimbul muncii prestate; (despre o muncă prestată) pentru care se primește retribuție. – V. retribui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retribuţie
RETRIBÚȚIE, retribuții, s. f. Plată a muncii, remunerație; leafă, salariu. – Din fr. rétribution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retribuție
RETRIBÚȚIE, retribuții, s. f. Plată a muncii, remunerație; leafă, salariu. – Din fr. rétribution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrimite
RETRIMÍTE, retrimít, vb. III. Tranz. A trimite din nou; a trimite înapoi, a restitui. – Pref. re- + trimite (după fr. renvoyer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrimitere
RETRIMÍTERE, retrimiteri, s. f. Acțiunea de a retrimite și rezultatul ei. – V. retrimite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retro
RÉTRO adj. invar. (Despre modă, muzică etc.) Care indică o preferință pentru fenomene din trecut; care marchează o întoarcere, reluând sau imitând un stil mai vechi. – Din fr. retro[grade].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroactiv
RETROACTÍV, -Ă, retroactivi, -e, adj. Care se aplică unor fapte din trecut. [Pr.: -tro-ac-] – Din fr. rétroactif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroactivitate
RETROACTIVITÁTE, retroactivități, s. f. Acțiune retroactivă. ♦ (Jur.) Principiu în virtutea căruia o lege se aplică și faptelor sau actelor juridice anterioare promulgării sale. [Pr.: -tro-ac-] – Din fr. rétroactivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroacţiune
RETROACȚIÚNE s. f. 1. Acțiune de răspuns la o altă acțiune. 2. Efect retroactiv. 3. (Inform.) Feedback. [Pr.: -tro-ac-ți-u-] – Din fr. rétroaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroacțiune
RETROACȚIÚNE s. f. 1. Acțiune de răspuns la o altă acțiune. 2. Efect retroactiv. 3. (Inform.) Feedback. [Pr.: -tro-ac-ți-u-] – Din fr. rétroaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroceda
RETROCEDÁ, retrocedez, vb. I. Tranz. A da cuiva înapoi un drept, un bun, un teritoriu etc. pe care acesta îl cedase mai înainte; a face o retrocesiune. – Din fr. rétrocéder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocedant
RETROCEDÁNT, -Ă, retrocedanți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care dă ceva înapoi, care retrocedează. – Din fr. rétrocédant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocedare
RETROCEDÁRE, retrocedări, s. f. Acțiunea de a retroceda și rezultatul ei. – V. retroceda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocedat
RETROCEDÁT, -Ă, retrocedați, -te, adj. (Despre bunuri, teritorii, drepturi) Care a fost dat înapoi, care a fost restituit. – V. retroceda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocesiune
RETROCESIÚNE, retrocesiuni, s. f. Act prin care se restituie un drept sau un lucru persoanei care l-a cedat anterior. ♦ Restituire a unui teritoriu cedat. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rétrocession.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocesiv
RETROCESÍV, -Ă, retrocesivi, -e, adj. (Jur.) Care comportă o retrocesiune. – Din fr. rétrocessif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrocompatibilitate
RETROCOMPATIBILITÁTE s. f. (Tel.) Proprietate a unui sistem de televiziune în culori de a permite ca receptoarele aferente să reproducă în alb-negru imaginile transmise de un sistem alb-negru. – Din fr. rétrocompatibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrofuzee
RETROFUZÉE, retrofuzee, s. f. Motor-rachetă al unui vehicul spațial destinat frânării mișcării acestuia. – Din fr. rétrofusée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrognatism
RETROGNATÍSM s. n. Conformație a feței caracterizată prin poziția posterioară a bărbiei față de planul frontal al craniului, datorată unei insuficiente dezvoltări a mandibulei. – din fr. retrognatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrograd
RETROGRÁD, -Ă, retrograzi, -de, adj. 1. (Despre oameni) Care se opune progresului, tinzând să readucă stările de lucruri din trecut; reacționar. ♦ (Despre idei, concepții) Contrar progresului, învechit. 2. Care merge în sens invers decât cel inițial, care revine spre punctul de plecare. 3. (Despre mișcarea aparentă a aștrilor) Care merge în. direcția opusă mișcării majorității corpurilor cerești. – Din fr. rétrograde, lat. retrogradus, it. retrogrado.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrograda
RETROGRADÁ, retrogradez, vb. I. Tranz. A trece pe cineva într-o funcție sau într-un grad inferior celui avut înainte. ♦ Intranz. (Despre echipe sportive) A trece într-o categorie inferioară. – Din fr. rétrograder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrogradare
RETROGRADÁRE, retrogradări, s. f. Acțiunea de a retrograda și rezultatul ei. – V. retrograda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrogradaţie
RETROGRADÁȚIE, retrogradații, s. f. Mișcarea aparentă a planetelor printre stele, care se face de la răsărit la apus. – Din fr. rétrogradation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrogradație
RETROGRADÁȚIE, retrogradații, s. f. Mișcarea aparentă a planetelor printre stele, care se face de la răsărit la apus. – Din fr. rétrogradation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrogresiune
RETROGRESIÚNE s. f. 1. Mișcare în sens invers celui normal șau general. 2. (Psih.) Act de revenire la comportamente și atitudini ce țin de o perioadă depășită a dezvoltării individuale. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rétrogression.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrogresiv
RETROGRESÍV, -Ă, retrogresivi, -e, adj. De retrogresiune. – Din fr. rétrogressif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroproiector
RETROPROIECTÓR, retroproiectoare, s. n. Aparat de proiecție folosit la retroproiecție. – Din fr. rétroprojecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroproiecţie
RETROPROIÉCȚIE, retroproiecții, s. f. Proiecție cinematografică la care aparatul de proiecție se află în spatele unui ecran translucid. ♦ Fig. Proiectare înapoi în timp. – Din fr. rétroprojection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroproiecție
RETROPROIÉCȚIE, retroproiecții, s. f. Proiecție cinematografică la care aparatul de proiecție se află în spatele unui ecran translucid. ♦ Fig. Proiectare înapoi în timp. – Din fr. rétroprojection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrospectiv
RETROSPECTÍV, -Ă, retrospectivi, -e, adj. Care privește în urmă, care se referă la trecut. ◊ Expoziție retrospectivă (și substantivat, f.) = expoziție de artă plastică cuprinzând opere create de un artist de-a lungul carierei sale sau aparținând unui curent, unei școli artistice etc. – Din fr. rétrospectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrospecţie
RETROSPÉCȚIE, retrospecții, s. f. Faptul de a privi în trecut. [Var.: retrospecțiúne s. f.] – Din fr. rétrospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrospecție
RETROSPÉCȚIE, retrospecții, s. f. Faptul de a privi în trecut. [Var.: retrospecțiúne s. f.] – Din fr. rétrospection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrospecţiune
RETROSPECȚIÚNE s. f. v. retrospecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrospecțiune
RETROSPECȚIÚNE s. f. v. retrospecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrosternal
RETROSTERNÁL, -Ă, retrosternali, -e, adj. Care se află în spatele sternului. – Din fr. rétrosternal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrovers
RETROVÉRS, retroverse, adj. (În sintagma uter retrovers) Care este înclinat către sacru. – Din fr. rétroversé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroversie
RETROVÉRSIE, retroversii, s. f. (Med.) Înclinare a uterului posterior către sacru. [Var.: retroversiúne s. f.] – Din fr. rétroversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroversiune
RETROVERSIÚNE^1, retroversiuni, s. f. Traducere din nou a unui text în limba din care a fost tradus. ♦ Traducere a unui text din limba natală într-o limbă străină. [Pr.: -si-u-] – Din germ. Retroversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retroversiune
RETROVERSIÚNE^2 s. f. v. retroversie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrovirus
RETROVÍRUS, retrovirusuri, s. n. (Genet.) Virus cu material genetic ARN, care se poate integra în ADN-ul celulei-gazdă. [Pl. și: retroviruși] – Din engl. retrovirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retrovizor
RETROVIZÓR, retrovizoare, s. n. Oglindă mobilă fixată la autovehicule care permite conducătorului auto să vadă ce se petrece în spatele vehiculului. – Din fr. rétroviseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retur
RETÚR, retururi, s. n. 1. Întoarcere, revenire (în punctul de plecare). ♦ Indicație pentru serviciul poștal pe un plic sau pe un colet, arătând că obiectul trebuie înapoiat expeditorului. 2. (Sport) A doua parte a unei competiții în care echipele se întâlnesc încă o dată, în revanșă. ♦ Întâlnire sportivă revanșă între două echipe, cu caracter eliminatoriu sau cu punctaj adițional. 3. (Tehn.) Conductă de întoarcere a agentului calorifer sau frigorifer dintr-o instalație de încălzire, respectiv de răcire, după ce acesta a trecut prin instalație și a cedat sau a preluat-căldura. – Din fr. retour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returna
RETURNÁ^1, retórn, vb. I. Tranz. A turna din nou o formă, o piesă. – Pref. re- + turna^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returna
RETURNÁ^2, returnez, vb. I. Tranz. A turna din nou un film. – Pref. re- + turna^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returna
RETURNÁ^3, returnez, vb. I. Tranz. A trimite înapoi; a înapoia. – Din fr. retourner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnare
RETURNÁRE^1, returnări, s. f. Acțiunea de a returna^1 și rezultatul ei. – V. returna^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnare
RETURNÁRE^2, returnări, s. f. Acțiunea de a returna^2. – V. returna^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnare
RETURNÁRE^3, returnări, s. f. Acțiunea de a returna^3; înapoiere. – V. returna^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnat
RETURNÁT^1, -Ă, returnați, -te, adj. (Despre piese) Care a fost turnat din nou. – V. returna^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnat
RETURNÁT^2, -Ă, returnați, -te, adj. (Despre filme) Care a fost turnat din nou. – V. returna^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

returnat
RETURNÁT^3, -Ă, returnați, -te, adj. Care a fost trimis înapoi. – V. returna^3.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuş
RETÚȘ, retușuri, s. f. Îndreptare, corectare (executată de obicei manual) a unui tablou, a unei fotografii, a unui desen, a unei piese tehnice, a unui obiect de îmbrăcăminte etc.; retușare. – Din fr. retouche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuș
RETÚȘ, retușuri, s. f. Îndreptare, corectare (executată de obicei manual) a unui tablou, a unei fotografii, a unui desen, a unei piese tehnice, a unui obiect de îmbrăcăminte etc.; retușare. – Din fr. retouche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuşa
RETUȘÁ, retușez, vb. I. Tranz. A face un retuș; p. gener. a îndrepta, a corecta, a perfecționa. – Din fr. retoucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retușa
RETUȘÁ, retușez, vb. I. Tranz. A face un retuș; p. gener. a îndrepta, a corecta, a perfecționa. – Din fr. retoucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuşare
RETUȘÁRE, retușări, s. f. Acțiunea de a retușa și rezultatul ei. – V. retușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retușare
RETUȘÁRE, retușări, s. f. Acțiunea de a retușa și rezultatul ei. – V. retușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuşat
RETUȘÁT, -Ă, retușați, -te, adj. (Despre fotografii, desene, piese tehnice etc.) Care este corectat, îndreptat (de obicei manual). – V. retușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retușat
RETUȘÁT, -Ă, retușați, -te, adj. (Despre fotografii, desene, piese tehnice etc.) Care este corectat, îndreptat (de obicei manual). – V. retușa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retuşor
RETUȘÓR, -OÁRE, retușori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care retușează clișeele într-un atelier fotografic. 2. Persoană care face retușuri la confecții. – Din fr. retoucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

retușor
RETUȘÓR, -OÁRE, retușori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care retușează clișeele într-un atelier fotografic. 2. Persoană care face retușuri la confecții. – Din fr. retoucher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţea
REȚEÁ, rețele, s. f. 1. Împletitură de fire de ață, de sfoară, de sârmă etc., lucrată cu ochiuri mari; plasă, fileu; p. ext. țesătură rară imitând acest fel de împletitură. ♦ (Înv.) Dantelă. 2. Obiect făcut din rețea (1). 3. Întăritură în fața tranșeelor sau îngrăditură la un teren făcută din sârmă ghimpată, întinsă între stâlpi susținători. 4. Sistem de conducte, galerii, străzi, drumuri etc. cu multe ramificații și întretăieri. * Rețea de distribuție = ansamblu de ramificații prin care se distribuie consumatorilor dintr-un oraș apa, gazele, electricitatea. Rețea de telecomunicații = ansamblul liniilor, stațiilor de amplificare, centralelor etc. care realizează comunicațiile pe un anumit teritoriu. Rețea de radiodifuziune = ansamblu de instalații destinat să asigure radiodifuzarea programelor de radio. 5. (Fiz.) Ansamblu format din mai multe sisteme de linii care se întretaie între ele; ansamblu de obiecte aflate în punctele de întretăiere ale acestor linii. ◊ Rețea de difracție = placă transparentă care are săpate pe suprafața ei linii foarte fine, la distanțe egale, folosită în locul prismei pentru dispersarea luminii și producerea unui spectru. 6. (În sintagma) Rețea hidrografică = totalitatea albiilor prin care se scurg apele de suprafață. 7. Ansamblu de instituții, de școli etc. răspândite într-o localitate, într-o regiune etc. 8. (Zool.) Unul dintre cele patru compartimente ale stomacului rumegătoarelor, asemănător cu un fagure, cu rol de fărâmițare a furajelor; ciur. – Lat. *retella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rețea
REȚEÁ, rețele, s. f. 1. Împletitură de fire de ață, de sfoară, de sârmă etc., lucrată cu ochiuri mari; plasă, fileu; p. ext. țesătură rară imitând acest fel de împletitură. ♦ (Înv.) Dantelă. 2. Obiect făcut din rețea (1). 3. Întăritură în fața tranșeelor sau îngrăditură la un teren făcută din sârmă ghimpată, întinsă între stâlpi susținători. 4. Sistem de conducte, galerii, străzi, drumuri etc. cu multe ramificații și întretăieri. * Rețea de distribuție = ansamblu de ramificații prin care se distribuie consumatorilor dintr-un oraș apa, gazele, electricitatea. Rețea de telecomunicații = ansamblul liniilor, stațiilor de amplificare, centralelor etc. care realizează comunicațiile pe un anumit teritoriu. Rețea de radiodifuziune = ansamblu de instalații destinat să asigure radiodifuzarea programelor de radio. 5. (Fiz.) Ansamblu format din mai multe sisteme de linii care se întretaie între ele; ansamblu de obiecte aflate în punctele de întretăiere ale acestor linii. ◊ Rețea de difracție = placă transparentă care are săpate pe suprafața ei linii foarte fine, la distanțe egale, folosită în locul prismei pentru dispersarea luminii și producerea unui spectru. 6. (În sintagma) Rețea hidrografică = totalitatea albiilor prin care se scurg apele de suprafață. 7. Ansamblu de instituții, de școli etc. răspândite într-o localitate, într-o regiune etc. 8. (Zool.) Unul dintre cele patru compartimente ale stomacului rumegătoarelor, asemănător cu un fagure, cu rol de fărâmițare a furajelor; ciur. – Lat. *retella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţetar
REȚETÁR, (1, 2, 3) rețetare, s. n., (4) rețetari, s. m. 1. S. n. Set de formulare pe care se scriu rețetele medicale (1). 2. S. n. Listă cu componentele prevăzute pentru prepararea unor mâncăruri sau băuturi. 3. S. n. Normativ conținând alimentele și rațiile alocate echipajului unei nave comerciale. 4. S. m. Persoană care execută rețetele într-o farmacie. – Rețetă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rețetar
REȚETÁR, (1, 2, 3) rețetare, s. n., (4) rețetari, s. m. 1. S. n. Set de formulare pe care se scriu rețetele medicale (1). 2. S. n. Listă cu componentele prevăzute pentru prepararea unor mâncăruri sau băuturi. 3. S. n. Normativ conținând alimentele și rațiile alocate echipajului unei nave comerciale. 4. S. m. Persoană care execută rețetele într-o farmacie. – Rețetă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţetă
REȚÉTĂ, rețete, s. f. 1. Formulare în scris a unei doctorii și a modului de a o prepara; prescripție a medicamentelor necesare unui bolnav; p. ext. formular special folosit de medic pentru prescrierea medicamentelor. 2. Ansamblu, de indicații privind materiile prime, proporția, modul de preparare pentru obținerea unui anumit produs, a unei mâncări, a unei băuturi etc. 3. Fig. Soluție practică pentru rezolvarea unui lucru, a unei situații dificile etc. ♦ Mijloc, procedeu. 4. Sumă de bani realizată din vânzarea biletelor la un spectacol. – Din ngr. reséta. Cf. it. ricetta, fr. recette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rețetă
REȚÉTĂ, rețete, s. f. 1. Formulare în scris a unei doctorii și a modului de a o prepara; prescripție a medicamentelor necesare unui bolnav; p. ext. formular special folosit de medic pentru prescrierea medicamentelor. 2. Ansamblu, de indicații privind materiile prime, proporția, modul de preparare pentru obținerea unui anumit produs, a unei mâncări, a unei băuturi etc. 3. Fig. Soluție practică pentru rezolvarea unui lucru, a unei situații dificile etc. ♦ Mijloc, procedeu. 4. Sumă de bani realizată din vânzarea biletelor la un spectacol. – Din ngr. reséta. Cf. it. ricetta, fr. recette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţinător
REȚINĂTÓR, reținătoare, s. n. Ansamblu de conducte și de dispozitive care permite circulația fluidului dintr-o instalație într-un singur sens. ♦ Casetă cu organe de reținere care comandă aspirația sau refularea fluidului la o pompă cu piston sau la un compresor cu piston. – Reține + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reținător
REȚINĂTÓR, reținătoare, s. n. Ansamblu de conducte și de dispozitive care permite circulația fluidului dintr-o instalație într-un singur sens. ♦ Casetă cu organe de reținere care comandă aspirația sau refularea fluidului la o pompă cu piston sau la un compresor cu piston. – Reține + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţine
REȚÍNE, rețín, vb. III. Tranz. 1. A ține pe loc, a împiedica de la ceva, a opri. ♦ A închide pe cineva temporar, a-l priva de libertate. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) stăpâni, a (se) înfrâna; a (se) abține. 2. A opri o parte din drepturile bănești (sau de altă natură) care se cuvin cuiva; a popri. 3. A rezerva un bilet, un loc, într-un vehicul, la un spectacol etc. 4. A ține asupra sa, a nu restitui; a păstra. 5. A ține minte, a-și aminti; a nu uita. – Pref. re- + ține (după fr. retenir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reține
REȚÍNE, rețín, vb. III. Tranz. 1. A ține pe loc, a împiedica de la ceva, a opri. ♦ A închide pe cineva temporar, a-l priva de libertate. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) stăpâni, a (se) înfrâna; a (se) abține. 2. A opri o parte din drepturile bănești (sau de altă natură) care se cuvin cuiva; a popri. 3. A rezerva un bilet, un loc, într-un vehicul, la un spectacol etc. 4. A ține asupra sa, a nu restitui; a păstra. 5. A ține minte, a-și aminti; a nu uita. – Pref. re- + ține (după fr. retenir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reţinut
REȚINÚT, -Ă, reținuți, -te, adj. (Despre oameni) Stăpânit, rezervat, potolit, cumpătat, sobru, moderat. – V. reține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reținut
REȚINÚT, -Ă, reținuți, -te, adj. (Despre oameni) Stăpânit, rezervat, potolit, cumpătat, sobru, moderat. – V. reține.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatic
REUMÁTIC, -Ă, reumatici, -ce, adj. Provocat, cauzat de reumatism. ♦ (Adesea substantivat) Care suferă de reumatism; bolnav de reumatism. [Pr.: re-u-] – Din lat. rheumaticus, it. reumatico, germ. rheumatisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatism
REUMATÍSM, (2) reumatisme, s. n. 1. Denumire generică pentru o serie de afecțiuni ale organelor aparatului locomotor, în special ale articulațiilor și ale țesuturilor înconjurătoare, manifestate prin dureri și tulburări diverse, influențate de factorii climatici; reumă. 2. Durere reumatică. [Pr.: re-u-] – Din lat rheumatismus, it. reumatismo, germ. Rheumatismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatismal
REUMATISMÁL, -Ă, reumatismali, -e, adj. De natură reumatică. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatismal (după reumatism).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatolog
REUMATOLÓG, -Ă, reumatologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Medic specialist în reumatologie. [Pr.: re-u-] – Din reumatologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatologic
REUMATOLÓGIC, -Ă, reumatologici, -ce, adj. De reumatologie. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatologique (după reumatologie).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumatologie
REUMATOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază afecțiunile reumatice. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatologie (după reumatic, reumatism).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumă
RÉUMĂ s. f. (Rar) Reumatism [Acc. și: reúmă] – Din germ. Rheuma, magh. reuma, lat. rheuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reumple
REÚMPLE, reúmplu, vb. III. Tranz. și refl. A (se) umple din nou. [Pr.: re-um-] – Pref. re- + umple (după fr. remplir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuni
REUNÍ, reunesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) aduna, a (se) strânge laolaltă, a (se) întruni. [Pr.: re-u-] – Din fr. réunir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reunifica
REUNIFICÁ, reunífic, vb. I. Tranz. A unifica din nou. [Pr.: re-u-] – Pref. re- + unifica (după fr. réunifier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reunificare
REUNIFICÁRE, reunificări, s. f. Acțiunea de a reunifica și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reunifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reunificat
REUNIFICÁT, -Ă, reunificați, -te, adj. Care a fost unificat din nou. [Pr.: re-u-] – V. reunifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reunire
REUNÍRE, reuniri, s. f. Acțiunea de a (se) reuni și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuniune
REUNIÚNE, reuniuni, s. f. 1. Întâlnire a unui grup de persoane, întrunire, adunare. ♦ Reprezentație sportivă amicală sau oficială; întrecere, competiție. 2. (Înv.) Asociație, societate. [Pr.: re-u-ni-u-] – Din fr. réunion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuşi
REUȘÍ, reușesc, vb. IV. Intranz. și tranz. 1. A ajunge la rezultatul dorit; a izbuti, a izbândi. 2. A avea succes, a termina cu bine. ♦ A face ceva cu pricepere și îndemânare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscire, fr. réussir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuși
REUȘÍ, reușesc, vb. IV. Intranz. și tranz. 1. A ajunge la rezultatul dorit; a izbuti, a izbândi. 2. A avea succes, a termina cu bine. ♦ A face ceva cu pricepere și îndemânare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscire, fr. réussir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuşire
REUȘÍRE, reușiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a reuși și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reușire
REUȘÍRE, reușiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a reuși și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuşit
REUȘÍT, -Ă, reușiți, -te, adj. Bine realizat, izbutit. ♦ (Despre oameni și părți ale corpului lor) Frumos, drăguț. [Pr.: re-u-] – V. reuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reușit
REUȘÍT, -Ă, reușiți, -te, adj. Bine realizat, izbutit. ♦ (Despre oameni și părți ale corpului lor) Frumos, drăguț. [Pr.: re-u-] – V. reuși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reuşită
REUȘÍTĂ, reușite, s. f. Izbândă, succes, realizare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscita, fr. réussite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reușită
REUȘÍTĂ, reușite, s. f. Izbândă, succes, realizare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscita, fr. réussite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reutila
REUTILÁ, reutilez, vb. I. Tranz. A utila din nou, a înzestra cu utilaje noi. [Pr.: re-u-] – Pref. re- + utila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reutilare
REUTILÁRE, reutilări, s. f. Acțiunea de a reutila și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reutila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revaccina
REVACCINÁ, revaccinez, vb. I. Tranz. A vaccina din nou pentru a reactualiza, a întări sau a prelungi efectul primei vaccinări. – Din fr. revacciner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revaccinare
REVACCINÁRE, revaccinări, s. f. Acțiunea de a revaccina și rezultatul ei. – V. revaccina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revalida
REVALIDÁ, revalidez, vb. I. Tranz. A valida din nou. – Din fr. revalider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revalidare
REVALIDÁRE, revalidări, s. f. Acțiunea de a revalida și rezultatul ei. – V. revalida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revalorifica
REVALORIFICÁ, revalorific, vb. I. Tranz. A valorifica din nou, a repune în valoare. ♦ (Tehn.) A aduce o piesă uzată în starea de a putea fi folosită din nou; a readuce în stare de folosire resturi de materiale, deșeuri, rebuturi, piese și organe de mașini uzate (prin fabricarea din ele a unor produse). – Pref. re- + valorifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revalorificare
REVALORIFICÁRE, revalorificări, s. f. Acțiunea de a revalorifica și rezultatul ei. – V. revalorifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revaloriza
REVALORIZÁ, revalorizez, vb. I. Tranz. A aduce la valoarea inițială. ♦ A ridica cursul oficial al valutei naționale în raport cu aurul și cu valutele străine. – Din fr. revaloriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revalorizare
REVALORIZÁRE, revalorizări, s. f. Acțiunea de a revaloriza și rezultatul ei. – V. revaloriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanşa
REVANȘÁ, revanșez, vb. I. Refl. A întoarce cuiva binele sau răul făcut; a-și lua revanșa. ♦ (Sport) A reuși să-și învingă adversarul după ce, în meciul anterior, fusese învins de el. – Din fr. revancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanșa
REVANȘÁ, revanșez, vb. I. Refl. A întoarce cuiva binele sau răul făcut; a-și lua revanșa. ♦ (Sport) A reuși să-și învingă adversarul după ce, în meciul anterior, fusese învins de el. – Din fr. revancher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanşard
REVANȘÁRD, -Ă, revanșarzi, -de, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care încearcă să-și ia revanșa, care vrea să se răzbune; (om) caracterizat prin dorința de răzbunare, răzbunător. 2. Adj. Care duce sau sprijină o politică de revanșă pentru o pierdere suferită. – Din fr. revanchard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanșard
REVANȘÁRD, -Ă, revanșarzi, -de, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care încearcă să-și ia revanșa, care vrea să se răzbune; (om) caracterizat prin dorința de răzbunare, răzbunător. 2. Adj. Care duce sau sprijină o politică de revanșă pentru o pierdere suferită. – Din fr. revanchard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanşare
REVANȘÁRE, revanșări, s. f. (Rar) Acțiunea de a se revanșa. – V. revanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanșare
REVANȘÁRE, revanșări, s. f. (Rar) Acțiunea de a se revanșa. – V. revanșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanşă
REVÁNȘĂ, revanșe, s. f. Acțiune prin care cineva se revanșează; răzbunare pentru un rău suferit de cineva sau răsplată pentru un serviciu făcut. ◊ Spirit de revanșă = dorință de răzbunare; revanșism. ♦ (Sport) Partidă prin care un jucător sau o echipă învinsă anterior încearcă să obțină victoria în fața aceluiași adversar. – Din fr. revanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanșă
REVÁNȘĂ, revanșe, s. f. Acțiune prin care cineva se revanșează; răzbunare pentru un rău suferit de cineva sau răsplată pentru un serviciu făcut. ◊ Spirit de revanșă = dorință de răzbunare; revanșism. ♦ (Sport) Partidă prin care un jucător sau o echipă învinsă anterior încearcă să obțină victoria în fața aceluiași adversar. – Din fr. revanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanşism
REVANȘÍSM s. n. Spirit de revanșă, dorință de răzbunare; politică revanșardă. – Revanșă + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revanșism
REVANȘÍSM s. n. Spirit de revanșă, dorință de răzbunare; politică revanșardă. – Revanșă + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revărsa
REVĂRSÁ, revắrs, vb. I. 1. Refl. (Despre ape curgătoare; la pers. 3) A se vărsa peste maluri, a ieși din albie, a inunda. ♦ A curge din belșug. ♦ Fig. (Fam.; despre corpul omului sau despre părți ale lui) A atârna, a se lăsa de prea multă grăsime. 2. Refl. (Despre oameni, vehicule etc.) A se răspândi, a se împrăștia în număr mare; a împânzi. 3. Refl. (Despre lumină, căldură, mirosuri) A se împrăștia, a se răspândi; a se difuza. ◊ Expr. A se revărsa zorile (sau zori de ziuă) sau a se revărsa de ziuă = a se lumina de ziuă, a se ivi zorile. 4. Tranz. (Pop.) A așterne în cantitate mare peste ceva; a împrăștia, a presăra din belșug. – Lat. reversare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revărsare
REVĂRSÁRE, revărsări, s. f. Acțiunea de a (se) revărsa și rezultatul ei. – V. revărsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revărsat
REVĂRSÁT^1 s. n. (În sintagma) Revărsatul zorilor (sau zilei) sau revărsat de zori (sau de ziuă) = timpul când se luminează de ziuă, zori de zi. – V. revărsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revărsat
REVĂRSÁT^2, -Ă, revărsați, -te, adj. 1. (Despre ape curgătoare) Care s-a revărsat peste maluri, care a ieșit din albie. 2. Răspândit, împrăștiat, risipit. ◊ Expr. (Adverbial) A semăna revărsat = a semăna răsfirat, împrăștiat, rar. A crește revărsat = a crește îmbelșugat, abundent. ♦ Presărat. 3. Întins, lățit. 4. (Fam.; despre corpul omului sau despre părți ale lui) Care atârnă de prea multă grăsime. – V. revărsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revăzut
REVĂZÚT, -Ă, revăzuți, -te, adj. (Despre texte) Examinat din nou; revizuit. – V. revedea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revedea
REVEDEÁ, revắd, vb. II. 1. Tranz. și refl. A (se) vedea din nou; a (se) întâlni iar, după mai multă vreme. ♦ Fig. A (se) vedea în amintire în starea în care a fost altădată, a(-și) evoca trecutul. 2. Tranz. A examina, a citi din nou un text; a revizui. – Pref. re- + vedea (după fr. revoir).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revedere
REVEDÉRE, revederi, s. f. Faptul de a (se) revedea. ◊ Expr. La revedere! = formulă de salut la despărțire. – V. revedea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reveion
REVEIÓN s. n. v. revelion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revela
REVELÁ, revelez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut, știut; a (se) dezvălui; a (se) destăinui. ♦ Tranz. A face vizibilă o imagine fotografică latentă prin developare. – Din fr. révéler, lat. revelare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelare
REVELÁRE, revelări, s. f. Acțiunea de a (se) revela și rezultatul ei. – V. revela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelator
REVELATÓR, -OÁRE, revelatori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. Care dezvăluie, descoperă sau duce la descoperirea unui adevăr ascuns, a unui secret. 2. S. n. Soluție folosită în tehnica fotogafierii pentru developare. [Var.: revalatóriu, -ie adj.] – Din fr. révélateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelatoriu
REVELATÓRIU, -IE adj. v. revelator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelaţie
REVELÁȚIE, revelații, s. f. Actul descoperirii a ceva necunoscut sau chiar a ceea ce este descoperit; p. ext. lucru revelat. ◊ Expr. A fi o revelație = a depăși așteptările, a surprinde în chip neașteptat (și plăcut). ♦ (Rel.) Actul prin care se descoperă sau se face cunoscută divinitatea. [Var.: revelațiúne s. f.] – Din fr. révélation, lat. revelatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelație
REVELÁȚIE, revelații, s. f. Actul descoperirii a ceva necunoscut sau chiar a ceea ce este descoperit; p. ext. lucru revelat. ◊ Expr. A fi o revelație = a depăși așteptările, a surprinde în chip neașteptat (și plăcut). ♦ (Rel.) Actul prin care se descoperă sau se face cunoscută divinitatea. [Var.: revelațiúne s. f.] – Din fr. révélation, lat. revelatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelaţiune
REVELAȚIÚNE s. f. v. revelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelațiune
REVELAȚIÚNE s. f. v. revelație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revelion
REVELIÓN, revelioane, s. n. Noaptea dintre 31 decembrie și 1 ianuarie, în care se sărbătorește Anul Nou; petrecere care are loc în această noapte. [Pr.: -li-on. – Var.: reveión s. n.] – Din fr. réveillon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendica
REVENDICÁ, revéndic, vb. I. Tranz. A reclama, a cere un bun care i se cuvine, asupra căruia are drepturi. ♦ A cere, a pretinde un drept, ca fiind al său. ♦ A asuma. – Din fr. revendiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendicant
REVENDICÁNT, -Ă, revendicanți, -te, s. m. și f. (Jur.) Persoană care revendică ceva. – V. revendica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendicare
REVENDICÁRE, revendicări, s. f. Acțiunea de a revendica și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se revendică; revendicație. – V. revendica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendicativ
REVENDICATÍV, -Ă, revendicativi, -e, adj. Care revendică un bun, un drept cuvenit; care face o revendicare, care cuprinde o revendicare. – Din fr. revendicatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendicaţie
REVENDICÁȚIE, revendicații, s. f. Revendicare. – Din fr. revendication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revendicație
REVENDICÁȚIE, revendicații, s. f. Revendicare. – Din fr. revendication.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reveneală
REVENEÁLĂ, reveneli, s. f. (Reg.) 1. Umezeală, jilăveală din pământ sau din atmosferă. 2. Răcoare, răcoreală. 3. Emanație, miros, mireasmă, aromă. [Var.: răvineálă s. f.] – Reveni^1 + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reveni
REVENÍ^1, pers. 3 revenește, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. și refl. (Despre pământ, aer etc.) A deveni jilav, a se umezi. 2. Refl. (Despre timp) A se răcori. – Din reavăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reveni
REVENÍ^2, revín, vb. IV. Intranz. 1. A veni din nou, a se întoarce. ♦ A apărea iar; a se manifesta din nou. 2. A se întoarce la starea normală, obișnuită; a-și recăpăta echilibrul sufletesc, a se regăsi. ◊ Expr. A reveni la viață = a scăpa cu viață dintr-o boală grea. A-și reveni în fire (sau în sine) = a-și recăpăta cunoștința în urma unui leșin, a unei crize, a unei emoții etc. 3. A se ocupa din nou de un subiect, de o idee, a se opri din nou la...; a relua. ♦ A rectifica, a revoca. 4. A i se atribui un bun cuiva. ♦ A fi de datoria (cuiva), a incumba. ♦ A i se cuveni. 5. A renunța la cele spuse, promise, a nu mai respecta. 6. A costa. – Din fr. revenir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revenire
REVENÍRE, reveniri, s. f. Acțiunea de a reveni^2 și rezultatul ei, întoarcere. – V. reveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revent
REVÉNT s. m. Plantă erbacee cu frunze mari (al cărei pețiol este folosit în alimentație) și flori mici, verzui, cu rădăcina și rizomul cu un gust foarte amar, întrebuințate în medicină ca purgativ; rubarbă (Rheum officinale). ♦ Purgativ obținut din rădăcina și rizomul acestei plante. – Din tc. râvend.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rever
REVÉR, revere, s. n. Parte răsfrântă a unei haine, în prelungirea gulerului, de o parte și de alta a pieptului. ♦ (Sport) Lovitură executată cu partea exterioară a rachetei sau a paletei, la jocul de tenis sau de tenis de masă. – Din fr. revers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverber
REVERBÉR, reverbere, s. n. Oglindă metalică montată la o lampă, pentru a reflecta razele de lumină într-o anumită direcție. – Din fr. réverbère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverbera
REVERBERÁ, pers. 3 reverberează, vb. I. Tranz. A produce reverberații. – Din fr. réverbérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberant
REVERBERÁNT, -Ă, reverberanți, -te, adj. Care reverberează. – Din fr. réverbérant, engl. reverberant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberare
REVERBERÁRE, reverberări, s. f. Acțiunea de a reverbera. – V. reverbera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberat
REVERBERÁT, -Ă, reverberați, -te, adj. Rezultat prin reverberare. – V. reverbera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberator
REVERBERATÓR, reverberatoare, s. n. Aparat care produce o reverberație artificială cu durată variabilă. – Din engl. reverberator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberaţie
REVERBERÁȚIE, reverberații, s. f. 1. Persistență a unui sunet într-o încăpere închisă, datorită reflexiei, după ce sursa sonoră și-a încetat emisia. ◊ Reverberație artificială = prelucrare electroacustică a semnalelor sonore în scopul obținerii unor condiții optime de audiție în sălile de spectacole, în studiouri etc. 2. Reflexie a luminii. 3. Reflexie repetată a căldurii pe pereții unui focar sau ai unui cuptor special. ◊ Cuptor cu reverberație = cuptor de topit, cu acoperișul boltit, căptușit cu cărămidă refractară, în care încălzirea materialului se face prin contactul cu gazele de ardere și prin radierea căldurii din acoperiș. – Din fr. réverbération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberație
REVERBERÁȚIE, reverberații, s. f. 1. Persistență a unui sunet într-o încăpere închisă, datorită reflexiei, după ce sursa sonoră și-a încetat emisia. ◊ Reverberație artificială = prelucrare electroacustică a semnalelor sonore în scopul obținerii unor condiții optime de audiție în sălile de spectacole, în studiouri etc. 2. Reflexie a luminii. 3. Reflexie repetată a căldurii pe pereții unui focar sau ai unui cuptor special. ◊ Cuptor cu reverberație = cuptor de topit, cu acoperișul boltit, căptușit cu cărămidă refractară, în care încălzirea materialului se face prin contactul cu gazele de ardere și prin radierea căldurii din acoperiș. – Din fr. réverbération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverberometru
REVERBEROMÉTRU, reverberometre, s. n. Aparat pentru măsurarea timpului de reverberație. – Din engl. reverberometer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverend
REVERÉND, reverenzi, s. m. Titlu dat preoților sau călugărilor catolici ori membrilor unei confesiuni reformate; cuvios. ♦ Spec. Titlu dat pastorilor anglicani; persoană care poartă acest titlu. – Din fr. révérend, lat. reverendus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverendă
REVERÉNDĂ, reverende, s. f. Haină preoțească (catolică) lungă (de culoare neagră); anteriu. – Din lat. reverenda. Cf. pol. rewerenda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverenţă
REVERÉNȚĂ, reverențe, s. f. 1. Salut ceremonios care se execută prin înclinarea bustului și îndoirea genunchilor, închinăciune; plecăciune în semn de respect, temenea. 2. Respect, venerație, considerație, stimă. ◊ Pronume de reverență = pronume de politețe. – Din fr. révérence, lat. reverentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverență
REVERÉNȚĂ, reverențe, s. f. 1. Salut ceremonios care se execută prin înclinarea bustului și îndoirea genunchilor, închinăciune; plecăciune în semn de respect, temenea. 2. Respect, venerație, considerație, stimă. ◊ Pronume de reverență = pronume de politețe. – Din fr. révérence, lat. reverentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverenţios
REVERENȚIÓS, -OÁSĂ, reverențioși, -oase, adj. Foarte politicos, deosebit de respectuos; ceremonios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. révérencieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverențios
REVERENȚIÓS, -OÁSĂ, reverențioși, -oase, adj. Foarte politicos, deosebit de respectuos; ceremonios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. révérencieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reverie
REVERÍE, reverii, s. f. Visare. ♦ Piesă vocală sau instrumentală de mici proporții, care predispune la visare. – Din fr. réverie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revers
REVÉRS, reversuri, s. n. 1. Dosul unei medalii, al unei monede, al unei foi scrise etc. ◊ Expr. Reversul medaliei = partea neplăcută a unei situații sau a unui lucru. 2. Fig. Partea nevăzută, ascunsă și în contrast izbitor cu aspectul cunoscut al unui lucru, al unei situații etc. [Pl. și: reverse] – Din fr. revers, lat. reversus, germ. Revers.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversibil
REVERSÍBIL, -Ă, reversibili, -e, adj. 1. Care poate reveni, care poate fi adus sau întors înapoi. ♦ (Jur.; despre bunuri) Care se întoarce în patrimoniul pesoanei care l-a înstrăinat. ♦ (Despre rente, pensii) Care, la moartea titularului, poate reveni altei persoane (îndreptățite). 2. (Fiz.; despre unele transformări) Care se poate produce în mod natural atât într-un sens, cât și în sens invers, trecând prin aceleași stări intermediare. ♦ (Chim.; despre reacții) În care compușii rezultați din combinarea unor substanțe pot să se recombine, formând din nou o anumită cantitate din substanțele inițiale. 3. (Mec.) Care poate acționa, care se poate mișca în două sensuri opuse. ◊ Plug reversibil = plug alcătuit din două trupițe simetrice, care poate răsturna brazda, la dus și la întors, în aceeași parte și care servește, în special, la arături pe coaste, pe deal. – Din fr. réversible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversibilitate
REVERSIBILITÁTE s. f. Însușirea de a fi reversibil, faptul de a fi reversibil. – Din fr. réversibilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversie
REVÉRSIE, reversii, s. f. 1. (Livr.) Întoarcere la o stare anterioară (mai puțin evoluată). 2. (Med.) Atavism. – Din fr. réversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversiune
REVERSIÚNE, reversiuni, s. f. 1. (Jur.) Revenire a unor bunuri donate la primul proprietar, când persoana căreia i-au fost donate moare fără a avea copii. 2. (Fiz.) Schimbare a succesiunii de stări intermediare prin care trece un sistem în cursul unei transformări. [Pr.: -si-u-] – Din fr. réversion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversiv
REVERSÍV, -Ă, reversivi, -e, adj. Care revine spontan la poziția sau la starea inițială după încetarea fenomenului modificator. – Din fr. réversif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reversor
REVERSÓR, reversoare, s. n. Dispozitiv (la mașinile de încercat materiale) care efectuează încercări de tracțiune și de compresiune. – După engl. reverser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revigora
REVIGORÁ, revigorez, vb. I. Tranz. A înviora. – Din fr. revigorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revigorare
REVIGORÁRE, revigorări, s. f. Acțiunea de a revigora; înviorare. – V. revigora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revigorat
REVIGORÁT, -Ă, revigorați, -te, adj. Care s-a fortificat, care s-a înviorat. – V. revigora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revigorator
REVIGORATÓR, -OÁRE, revigoratori, -oare, adj. (Franțuzism) Înviorător. – Revigora + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revinde
REVÍNDE, revấnd, vb. III. Tranz. A vinde un obiect cumpărat. – Pref. re- + vinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revindere
REVÍNDERE, revinderi, s. f. Acțiunea de a revinde și rezultatul ei. – V. revinde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reviriment
REVIRIMÉNT, revirimente, s. n. Schimbare bruscă în bine; înviorare. ◊ Reviriment de fonduri = mod de a achita o datorie prin transferul unei creanțe echivalente cu suma datorată. – Din fr. revirement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revistă
REVÍSTĂ, reviste, s. f. 1. Publicație periodică ce cuprinde articole, studii, dări de seamă, note din domenii variate sau dintr-o anumită specialitate. 2. (În sintagme și expr.) Trecere în revistă = solemnitate constând în trecerea unui comandant sau a unei persoane oficiale de-a lungul frontului unei subunități sau unități militare, care dă onorul stând pe loc. A trece în revistă = a examina pe rând, a cerceta succesiv elementele unui ansamblu. 3. Spectacol constând într-o succesiune variată de dansuri, cântece, scenete vesele cu subiecte din actualitate; spectacol de varietăți. – Din it. rivista. Cf. fr. revue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revitaliza
REVITALIZÁ, revitalizez, vb. I. Tranz. A reda puteri; a revigora. – Din fr. revitaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revitalizare
REVITALIZÁRE, revitalizări, s. f. Acțiunea de a revitaliza și rezultatul ei; revigorare, înviorare. – V. revitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revitalizat
REVITALIZÁT, -Ă, revitalizați, -te, adj. Care a prins puteri, care s-a fortificat; revigorat. – V. revitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reviviscent
REVIVISCÉNT, -Ă, reviviscenți, -te, adj. (Rar) Care poate reînvia sau reveni la viață. – Din fr. reviviscent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reviviscenţă
REVIVISCÉNȚĂ s. f. Revenire la viață; înviorare, însuflețire. ♦ (Biol.) Proprietate a unor plante și animale acvatice (inferioare) de a reveni la viață prin umiditate, după ce s-au uscat. ♦ Fig. Reapariție a unor stări de conștiință uitate. – Din fr. reviviscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reviviscență
REVIVISCÉNȚĂ s. f. Revenire la viață; înviorare, însuflețire. ♦ (Biol.) Proprietate a unor plante și animale acvatice (inferioare) de a reveni la viață prin umiditate, după ce s-au uscat. ♦ Fig. Reapariție a unor stări de conștiință uitate. – Din fr. reviviscence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizie
REVÍZIE, revizii, s. f. Cercetare nouă, control, verificare, revizuire. ♦ Corectură făcută în pagini a unui text ce urmează să fie tipărit. ♦ Inspecție. ♦ Formă de control (întreprinsă de obicei de organe speciale) care constă în revederea sau reverificarea documentelor de evidență privitoare la operații contabile. ♦ Ansamblul operațiilor executate asupra unei instalații, a unei mașini etc., care constă în reglarea pieselor și aparatajelor, în înlăturarea jocurilor survenite prin uzură etc. [Var.: reviziúne s. f.] – Din fr. révision, lat. revisio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizionism
REVIZIONÍSM s. n. Atitudine sau acțiune care urmărește revizuirea și modificarea unei legi, a unui tratat, a unei concepții etc. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. révisionnisme, rus. revizionizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizionism
REVIZIONÍSM s. n. 2. a. Curent în socialismul revoluționar marxist care acordă întâietate unui spirit de evoluție în defavoarea celui revoluționar. b. Practică politică care, sub acoperirea adaptării teoriei marxiste circumstanțelor, îi denaturează caracterul revoluționar. c. Curent ideologico-politic, variantă a oportunismului de dreapta, apărut în mișcarea muncitorească, ce revizuiește bazele filozofiei, economiei și politicii marxist-leniniste, denaturând conținutul lor revoluționar. [a. MW, b. TLF, c. DEX '75]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

revizionism
REVIZIONÍSM s. n. 2. d. Curent în mișcarea muncitorească internațională care a apărut în jurul anului 1900 și al cărui teoretician de frunte a fost Eduard Bernstein; bernsteinism. Teoria revizionismului susține caracterul perimat al marxismului ortodox și înlocuirea acestuia din urmă cu teorii conforme cu actualitatea. Prin formularea lui Bernstein, după care nu scopul final, ci mișcarea reprezintă esența, sunt atacate tezele fundamentale ale marxismului ortodox (precum principiul luptei de clasă). Bernstein afirmă că realitatea dezminte tezele marxiste ale pauperizării proletariatului, acumulării capitalului și împărțirii societății în exploatatori și muncitori (tradusă într-o luptă de clasă tot mai ascuțită) și, prin urmare, teoria socială marxistă trebuie revizuită. Susține că statul de drept reprezintă mai puțin expresia puterii de clasă, pe cât este un instrument în mâinile proletariatului, cu ajutorul căruia să reformeze societatea într-un cadru legal. În plus, reformele sociale obținute prin presiunea exercitată de partidele muncitorești și sindicate demonstrează că se pot obține îmbunătățiri și în cadrul ordinii sociale de drept. Din aceste motive, Bernstein cere social-democrației să nu se pregătească pentru revoluție, ci să se străduiască să ajungă la reforme sociale pe calea parlamentară și, dacă este cazul, să colaboreze și cu partidele nesocialiste. Tezele lui Bernstein au fost dezbătute timp îndelungat în sânul Partidului Social-Democrat German. Deși au fost aspru criticate de Rosa Luxemburg, K. Kautsky, Lenin ș.a., revizionismul s-a bucurat de o tot mai largă simpatie în cercurile social-democrate din interiorul și din afara Germaniei. În 1925, Partidul Social-Democrat German preia frâiele teoriei revizioniste, consemnată în Programul de la Heidelberg. ◊ În tabăra comunistă, revizionismul (denumit și reformism) este combătut cu vehemență, fiind socotit drept falsificare a liniei de bază marxiste și una dintre devierile cele mai periculoase de la linia generală a Partidului Comunist al Uniunii Sovietice. Punerea sub semnul întrebării a pozițiilor marxiste sau marxist-leniniste sub aspectul reformist este calificată de partidele comuniste drept o formă gravă de deviere de dreapta putând duce la sancțiuni care merg de la excluderea din partid până la procese publice. 2. e. Termen folosit pentru a caracteriza ideile lansate, la începutul secolului al XX-lea, de Eduard Bernstein, prin care se susținea că se putea ajunge la socialism fără a recurge la revoluție. După 1957, termenul de revizionism a devenit parte integrantă a discursului comunist, fiind folosit cu diferite înțelesuri (de ex., ideile iugoslave au fost denunțate drept revizioniste) ♦ (în înțelesul puterii comuniste chineze) Sinonim al hrusciovismului, adică al politicii introduse de Hrusciov în relațiile interne și internaționale, față de care guvernul chinez s-a împotrivit. ♦ (în înțelesul puterii sovietice) Termen cu caracter de slogan indicând orice reformă politică care părea să pună în pericol autoritatea partidului comunist. După cum a fost definit la conferința de la Moscova din 1957 (cu consimțământul de atunci al Chinei), termenul de revizionism s-a aplicat tuturor mișcărilor reformatoare din sânul sistemului comunist care negau necesitatea istorică a revoluției proletare sau principiile leniniste de construire a partidului comunist. [d. Brockhaus Enzyklopädie, Der Neue Brockhaus, e. Encyclopaedia Britannica]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

revizionist
REVIZIONÍST, -Ă, revizioniști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de revizionism, care se referă la revizionism; care are ca scop revizuirea unei legi, a unei atitudini etc. 2. S. m. și f. Adept al revizionismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. révisionniste, (2) și din rus. revizionist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reviziune
REVIZIÚNE s. f. v. revizie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizor
REVIZÓR, -OÁRE, revizori, -oare, s. m. și f. Persoană care revizuiește, care controlează, verifică (pe cineva sau ceva); spec. persoană care are calitatea și funcția de a face revizii contabile. ◊ (Înv.) Revizor școlar = inspector al școlilor primare dintr-un județ. [Acc. și: revízor] – Din fr. réviseur, germ. Revisor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizorat
REVIZORÁT s. n. 1. Funcția de revizor; p. ext. timpul cât ocupă cineva această funcție. 2. (Înv.) Inspectorat școlar județean. – Revizor + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizui
REVIZUÍ, revizuiesc, vb. IV. Tranz. A cerceta din nou cu scopul de a verifica exactitatea și a corecta eventualele lipsuri; a revedea. – Revizie + suf. -ui. Cf. fr. réviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizuire
REVIZUÍRE, revizuiri, s. f. Acțiunea de a revizui și rezultatul ei; revizie. ♦ (Jur.) Cale de atac pentru desființarea unei hotărâri judecătorești definitive, pe baza unor probe descoperite după judecarea pricinii. – V. revizui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revizuit
REVIZUÍT, -Ă, revizuiți, -te, adj. Reexaminat, corectat, modificat. – V. revizui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoca
REVOCÁ, revóc, vb. I. Tranz. 1. A anula, a abroga, a contramanda un decret, un ordin, o dispoziție. 2. A scoate dintr-o funcție publică, în baza unui drept legal, pe cineva care a fost numit în acea funcție printr-un act de guvernământ. – Din fr. révoquer, lat. revocare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocabil
REVOCÁBIL, -Ă, revocabili, -e, adj. Care poate fi revocat. – Din fr. révocable, lat. revocabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocabilitate
REVOCABILITÁTE s. f. 1. Posibilitate de retragere a mandatului încredințat unei persoane de către cei ce au ales-o. 2. Calitate a anumitor acte de a putea fi retrase, anulate, de către cei ce le-au emis. – Din fr. révocabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocare
REVOCÁRE, revocări, s. f. 1. Acțiunea de a revoca și rezultatul ei; revocație. 2. (Jur.) Desfacere unilaterală a unui act prin manifestarea de voință a persoanei care l-a făcut. ♦ Desfacere a unui act juridic în cazurile prevăzute de lege. 3. Act prin care organul de stat competent hotărăște încetarea calității sale de membru într-un organ ales. ♦ Retragere de către alegători a mandatului încredințat unei persoane de a-i reprezenta în organele de conducere ale statului. – V. revoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocat
REVOCÁT, -Ă, revocați, -te, adj. 1. (Despre acte, decrete, ordine) Anulat, abrogat. 2. (Despre funcționari publici) Scos din funcție. – V. revoca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocaţie
REVOCÁȚIE s. f. Revocare. – Din lat. revocatio, fr. révocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revocație
REVOCÁȚIE s. f. Revocare. – Din lat. revocatio, fr. révocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revolta
REVOLTÁ, revólt, vb. I. 1. Refl. A fi cuprins de revoltă, de indignare; a se indigna. 2. Refl. și tranz. A (se) răscula, a (se) răzvrăti. – Din fr. révolter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoltant
REVOLTÁNT, -Ă, revoltanți, -te, adj., s. m. (Înv.) 1. Adj. Revoltător. 2. S. m. Răsculat. – Din fr. révoltant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoltare
REVOLTÁRE, revoltări, s. f. (Rar) Faptul de a (se) revolta. – V. revolta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoltat
REVOLTÁT, -Ă, revoltați, -te, adj. 1. Indignat. 2. Răsculat, răzvrătit. – V. revolta. Cf. fr. révolté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoltă
REVÓLTĂ, revolte, s. f. 1. Sentiment de mânie provocat de o nedreptate sau de o acțiune nedemnă; indignare. 2. Răscoală spontană, neorganizată; răzvrătire, rebeliune. – Din fr. révolte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoltător
REVOLTĂTÓR, -OÁRE, revoltători, -oare, adj. Care provoacă revoltă, indignare; nedrept, scandalos. – Revolta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revolut
REVOLÚT, -Ă, revoluți, -te, adj. 1. Care și-a încheiat cursul; terminat, împlinit, îndeplinit. 2. (Bot.; despre unele părți ale plantelor) Răsfrânt, întors în afară, în jos. – Din fr. révolu, lat. revolutus. Cf. it. rivoluto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revolutiv
REVOLUTÍV, -Ă, revolutivi, -e, adj. Care se referă la mișcarea unui astru. – Din fr. révolutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţie
REVOLÚȚIE, revoluții, s. f. I. 1. Schimbare fundamentală a valorilor, a instituțiilor politice, a structurii sociale, a conducătorilor și ideologiilor unei societăți. 2. (Pop.) Răscoală, revoltă. 3. Fig. Schimbare, transformare radicală într-un anumit domeniu. ◊ Revoluție industrială = procesul înlocuirii radicale a producției manufacturiere (manuale) cu producția bazată pe mașini. II. 1. Mișcare periodică continuă a unui corp având ca traiectorie o curbă închisă. ◊ Perioadă de revoluție = timpul necesar unui corp (ceresc) pentru a parcurge întreaga sa orbită. 2. (Geom.) Mișcare de rotație a unui corp în jurul unei drepte fixe. ♦ (Mec.) Rotație completă a unei roți în jurul osiei sale. [Var.: (înv.) revoluțiune s. f.] – Din fr. révolution, lat. revolutio, -onis, germ. Revolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluție
REVOLÚȚIE, revoluții, s. f. I. 1. Schimbare fundamentală a valorilor, a instituțiilor politice, a structurii sociale, a conducătorilor și ideologiilor unei societăți. 2. (Pop.) Răscoală, revoltă. 3. Fig. Schimbare, transformare radicală într-un anumit domeniu. ◊ Revoluție industrială = procesul înlocuirii radicale a producției manufacturiere (manuale) cu producția bazată pe mașini. II. 1. Mișcare periodică continuă a unui corp având ca traiectorie o curbă închisă. ◊ Perioadă de revoluție = timpul necesar unui corp (ceresc) pentru a parcurge întreaga sa orbită. 2. (Geom.) Mișcare de rotație a unui corp în jurul unei drepte fixe. ♦ (Mec.) Rotație completă a unei roți în jurul osiei sale. [Var.: (înv.) revoluțiune s. f.] – Din fr. révolution, lat. revolutio, -onis, germ. Revolution.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţiona
REVOLUȚIONÁ, revoluționez, vb. I. Tranz. A transforma radical, a schimba, a preface. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluționa
REVOLUȚIONÁ, revoluționez, vb. I. Tranz. A transforma radical, a schimba, a preface. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţionar
REVOLUȚIONÁR, -Ă, revoluționari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de revoluție, care este în legătură cu revoluția, care aderă la revoluție sau propagă revoluția. ♦ Fig. Care produce o transformare radicală într-un anumit domeniu; înnoitor, transformator. 2. S. m. și f. Partizan, adept al revoluției (I); participant la o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluționar
REVOLUȚIONÁR, -Ă, revoluționari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de revoluție, care este în legătură cu revoluția, care aderă la revoluție sau propagă revoluția. ♦ Fig. Care produce o transformare radicală într-un anumit domeniu; înnoitor, transformator. 2. S. m. și f. Partizan, adept al revoluției (I); participant la o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionnaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţionare
REVOLUȚIONÁRE, revoluționări, s. f. Acțiunea de a revoluționa. [Pr.: -ți-o-] – V. revoluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluționare
REVOLUȚIONÁRE, revoluționări, s. f. Acțiunea de a revoluționa. [Pr.: -ți-o-] – V. revoluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţionarism
REVOLUȚIONARÍSM s. n. Ideologie, atitudine revoluționară, spirit revoluționar. [Pr.: -ți-o-] – Revoluționar + suf. -ism. Cf. germ. Revolutionarismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluționarism
REVOLUȚIONARÍSM s. n. Ideologie, atitudine revoluționară, spirit revoluționar. [Pr.: -ți-o-] – Revoluționar + suf. -ism. Cf. germ. Revolutionarismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluţiune
REVOLUȚIÚNE s. f. v. revoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revoluțiune
REVOLUȚIÚNE s. f. v. revoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revolver
REVOLVÉR, revolvere, s. n. 1. Armă de foc cu repetiție, portativă, de dimensiuni mici, care se mânuiește cu o singură mână. 2. (Mec.) Ciocan pneumatic. ◊ Strung-revolver = strung echipat cu mai multe unelte care lucrează succesiv și care servește la prelucrarea în serie a pieselor de formă complicată. – Din fr. revolver, germ. Revolver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revopsi
REVOPSÍ, revopsesc, vb. IV. Tranz. A vopsi din nou (în altă culoare). – Pref. re- + vopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revopsire
REVOPSÍRE s. f. Acțiunea de a revopsi și rezultatul ei. – V. revopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revopsit
REVOPSÍT, -Ă, revopsiți, -te, adj. Care a fost vopsit din nou. – V. revopsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revuist
REVUÍST, revuiști, s. m. (Rar) Autor de reviste (3). – Din fr. revuiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revuistic
REVUÍSTIC, -A, revuistici, -ce, adj. (Rar) Care se referă la un spectacol de revistă. – Revuist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

revulsiv
REVULSÍV, -Ă, revulsivi, -e, adj., s. n. (Medicament) care provoacă revulsie. – Din fr. révulsif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezalit
REZALÍT, rezalite, s. n. Porțiune de zid ieșită din linia fațadei pentru a prezenta o anumită structură a planului clădirii, o anumită compoziție. – Din germ. Risalit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezămat
REZĂMÁT, -Ă adj. v. rezemat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezbel
REZBÉL s. n. v. răzbel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezbelnic
REZBÉLNIC, -Ă, rezbelnici, -ce, adj. (Înv.) De război. – Rezbel + suf. -nic (după războinic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezeca
REZECÁ, rezéc, vb. I. Tranz. A face o rezecție. – Din fr. réséquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezecţie
REZÉCȚIE, rezecții, s. f. Îndepărtare pe cale chirurgicală a unui țesut sau organ, parțial sau în totalitate. – Din fr. résection, lat. resectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezecție
REZÉCȚIE, rezecții, s. f. Îndepărtare pe cale chirurgicală a unui țesut sau organ, parțial sau în totalitate. – Din fr. résection, lat. resectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezedă
REZÉDĂ, rezede, s. f. Plantă decorativă erbacee, cu tulpina ramificată, cu frunze întregi alungite și cu flori mici, galbene-aurii, cu miros plăcut; rozetă (Reseda odorata). – Din fr. réséda, germ. Resede.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezema
REZEMÁ, reázem, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza astfel încât să fie susținut de ceva; a (se) sprijini, a (se) propti. ◊ Expr. (Tranz.; fam.) A rezema pereții (sau peretele) = a nu lua parte la dans, la joc; a nu face nimic. 2. Refl. Fig. A se întemeia, a se baza. [Var.: (reg.) răzimá vb. I] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezemare
REZEMÁRE, rezemări, s. f. 1. Faptul de a (se) rezema. 2. Mod în care se realizează legătura între două corpuri solide, în plan sau în spațiu. – V. rezema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezemat
REZEMÁT, -Ă, rezemați, -te, adj. Sprijinit, proptit. [Var.: (reg.) rezămát, -ă, răzimát, -ă adj.] – V. rezema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezemătoare
REZEMĂTOÁRE, rezemători, s. f. 1. Spătar, spetează (de scaun). ♦ Fiecare dintre părțile laterale ale unui scaun sau fotoliu, pe care se sprijină brațele. 2. Balustradă, parapet, rampă. [Var.: (reg.) răzimătoáre s. f.] – Rezema + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezerva
REZERVÁ, rezérv, vb. I. Tranz. A păstra ceva pentru cineva sau pentru ceva; a pune deoparte, a reține, a opri. (Refl.) Mă rezerv pentru banchet. ◊ Expr. A-și rezerva dreptul = a-și păstra pentru sine dreptul de a... ♦ (Mai ales la pasiv) A atribui, a destina exclusiv (sau special) unei persoane sau unui grup. ♦ A destina (exclusiv) pentru un anumit scop. ♦ Fig. A hărăzi, a meni. – Din fr. réserver.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervare
REZERVÁRE, rezervări, s. f. Acțiunea de a (se) rezerva și rezultatul ei. – V. rezerva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervat
REZERVÁT, -Ă, rezervați, -te, adj. 1. Pus la o parte, reținut, oprit, păstrat pentru cineva. 2. (Despre oameni; p. ext. despre sentimente, atitudini) Care se ține în rezervă; sobru, circumspect, stăpânit, reținut, distant; discret. ♦ (Adverbial) Cu prudență. – V. rezerva. Cf. fr. réservé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervatar
REZERVATÁR, -Ă, rezervatari, -e, adj., s. m. și f., s. n. 1. Adj., s. m. și f. (Moștenitor) care se bucură de rezervă succesorală. 2. Adj., s. n. (Stat) care formulează o rezervă la încheierea unui tratat. – Din fr. réservataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervaţie
REZERVÁȚIE, rezervații, s. f. 1. (Adesea urmat de determinarea „naturală”) Arie protejată prin lege pentru conservarea unor ecosisteme, specii de plante sau animale, elemente geografice, speologice etc., importante sub aspect științific sau peisagistic. 2. Întindere redusă din teritoriul unui stat în interiorul căreia au posibilitatea să trăiască anumite grupuri de băștinași, păstrându-și stilul specific de viață. – Din fr. réservation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervație
REZERVÁȚIE, rezervații, s. f. 1. (Adesea urmat de determinarea „naturală”) Arie protejată prin lege pentru conservarea unor ecosisteme, specii de plante sau animale, elemente geografice, speologice etc., importante sub aspect științific sau peisagistic. 2. Întindere redusă din teritoriul unui stat în interiorul căreia au posibilitatea să trăiască anumite grupuri de băștinași, păstrându-și stilul specific de viață. – Din fr. réservation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervă
REZÉRVĂ, rezerve, s. f. 1. Cantitate de alimente, de obiecte, de bani, de materiale etc. pusă deoparte și păstrată pentru a fi întrebuințată mai târziu; depozit. ♦ (Ec. pol.) Rezerve de stat = cantitate de bunuri materiale dintre cele mai importante acumulate și centralizate cu scopul de a asigura continuitatea procesului de producție și necesitățile de consum ale populației, în cazul ivirii unor situații neprevăzute. Rezerve interne = posibilități existente într-o întreprindere, a căror descoperire și folosire permit, fără investiții suplimentare mari, să se realizeze cantități sporite de produse. (Fin.) Rezervă-aur = cantitatea de aur pe care o păstrează băncile de emisiune ca garanție pentru biletele de bancă puse în circulație și pentru lichidarea datoriilor către alte țări, în cazul când acestea nu pot fi achitate prin livrări de mărfuri obișnuite. Rezervă lichidă = a) totalitatea mijloacelor bănești, existente sub orice formă, negrevate de nicio sarcină, disponibile la o bancă, la o întreprindere etc.; b) aurul disponibil în monede sau în lingouri, precum și valutele și devizele liber convertibile în aur, destinate operațiilor internaționale. Rezervă bugetară = parte din veniturile unui buget, constituită ca rezervă în scopul acoperirii unor cheltuieli neprevăzute sau în cazul nerealizării integrale a veniturilor. (Jur.) Rezervă succesorală (sau legală) = parte dintr-o avere succesorală de care testatorul nu poate dispune liber, fiind rezervată de drept unor anumiți moștenitori. (Fiziol.) Rezervă alcalină = cantitate de bicarbonat de sodiu din plasmă, exprimată în cm^3 de dioxid de carbon care se degajă din 100 ml de plasmă la presiunea parțială a bioxidului de carbon de 40 mm mercur și la temperatura corpului. ♦ Cantitate de substanțe minerale utile pe care le conține un zăcământ. 2. Cameră de spital în care se internează un singur bolnav sau cel mult doi. 3. Parte din armată care nu se află sub arme, formată din persoane care au satisfăcut serviciul militar, și care este solicitată numai în caz de război sau de concentrare; trupe neangajate în luptă, păstrate pentru a interveni la nevoie. ◊ Ofițer de rezervă = ofițer care nu face parte din cadrele active ale armatei. ♦ Persoană, grup de persoane, obiect etc. destinate să ia locul altora în anumite condiții sau împrejurări. ◊ Loc. adj. De rezervă = care poate înlocui, la nevoie, o piesă tehnică, un obiect, o persoană. ♦ Spec. (Sport) Jucător care înlocuiește, la nevoie, pe unul dintre jucătorii titulari angajați în competiție. 4. Obiecție, îndoială, lipsă de încredere. ◊ Loc. adv. Fără rezervă = fără reticențe; cu totul, în întregime. Sub toate rezervele = fără nicio garanție. Cu multă rezervă sau cu toată rezerva = cu îndoială, fără siguranță, fără a-și lua răspunderea pentru autenticitatea, veridicitatea, exactitatea sau oportunitatea unui fapt. ◊ Loc. prep. Sub rezerva... = cu condiția... ♦ (Jur.) Manifestare prin care un stat, devenit parte la un tratat, declară că vrea să excludă sau să limiteze aplicarea anumitor clauze cuprinse în acest tratat, ori să le atribuie un anumit înțeles. ♦ Fig. Prudență, circumspecție; discreție; reticență; p. ext. răceală, indiferență; jenă. – Din fr. réserve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervist
REZERVÍST, rezerviști, s. m. Persoană care, după ce a efectuat serviciul militar, a trecut în rândul cadrelor de rezervă ale armatei. – Din fr. réserviste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezervor
REZERVÓR, rezervoare, s. n. Bazin sau recipient în care se depozitează o cantitate de fluide sau de materiale granulare ori pulverulente. ◊ Toc rezervor = stilou. ♦ Depresiune de teren amenajată spre a colecta apele de pe un anumit teritoriu, pentru a fi folosite în scopuri tehnice. – Din fr. réservoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezida
REZIDÁ, pers. 3 rezídă, vb. I. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) A se afla, a exista; a consta. – Din fr. résider, lat. residere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezident
REZIDÉNT, -Ă, rezidenți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Reprezentant diplomatic, inferior în grad unui ministru plenipotențiar sau unui ambasador. 2. Adj., s. m. și f. (Cetățean) stabilit în altă țară decât cea de origine. – Din fr. résident, lat. residens, -ntis, germ. Resident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidenţă
REZIDÉNȚĂ, rezidențe, s. f. 1. Reședință, sediu, domiciliu. 2. Dreptul și starea persoanei care se stabilește într-o țară străină ca rezident (2). – Din it. residenza, fr. résidence, germ. Residenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidență
REZIDÉNȚĂ, rezidențe, s. f. 1. Reședință, sediu, domiciliu. 2. Dreptul și starea persoanei care se stabilește într-o țară străină ca rezident (2). – Din it. residenza, fr. résidence, germ. Residenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidenţial
REZIDENȚIÁL, -Ă, rezidențiali, -e, adj. Al rezidentului, privitor la rezident. [Pr.: -ți-al] – Din fr. résidentiel, it. residenziale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidențial
REZIDENȚIÁL, -Ă, rezidențiali, -e, adj. Al rezidentului, privitor la rezident. [Pr.: -ți-al] – Din fr. résidentiel, it. residenziale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidenţiat
REZIDENȚIÁT s. n. Etapă în pregătirea unui medic, constând într-un stagiu de practică și specializare în spital, imediat după absolvirea facultății; concurs național pentru ocuparea locurilor disponibile în vederea efectuării acestui stagiu; perioadă în care se efectuează acest stagiu. [Pr.: -ți-at] – De la rezident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidențiat
REZIDENȚIÁT s. n. Etapă în pregătirea unui medic, constând într-un stagiu de practică și specializare în spital, imediat după absolvirea facultății; concurs național pentru ocuparea locurilor disponibile în vederea efectuării acestui stagiu; perioadă în care se efectuează acest stagiu. [Pr.: -ți-at] – De la rezident.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidi
REZIDÍ, rezidesc, vb. IV. Tranz. A zidi din nou; a reclădi. – Pref. re- + zidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidire
REZIDÍRE, rezidiri, s. f. Acțiunea de a rezidi și rezultatul ei. – V. rezidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidiu
REZÍDIU s. n. v. reziduu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezidual
REZIDUÁL, -Ă, reziduali, -e, adj. Care rămâne (ca reziduu). [Pr.: -du-al] – Din fr. résiduel, it. residuale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziduar
REZIDUÁR, -Ă, reziduari, -e, adj. (Rar) Care formează reziduuri. [Pr.: -du-ar] – Din fr. résiduaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziduu
REZÍDUU, reziduuri, s. n. Rest rămas în urma unui proces chimic sau fizic efectuat asupra unui material brut. ◊ Reziduuri furajere = deșeuri din industria alimentară care pot fi valorificate în alimentația animalelor. ♦ Materie care se depune pe pereții sau pe fundul recipientelor în care se păstrează substanțe lichide. [Pr.: -du-u. – Var.: rezídiu s. n.] – Din lat. residuum, fr. résidu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezil
REZÍL, rezile, s. n. (Înv.) Fileu. [Var.: rizíl s. n.] – Din fr. résille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezilia
REZILIÁ, reziliez, vb. I. Tranz. A desface, a anula un contract, o convenție. [Pr.: -li-a] – Din fr. résilier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziliabil
REZILIÁBIL, -Ă, reziliabili, -e, adj. Care poate fi reziliat. [Pr.: -li-a-] – Din fr. résiliable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziliare
REZILIÁRE s. f. v. reziliere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezilienţă
REZILIÉNȚĂ s. f. Mărime caracteristică pentru comportarea materialelor la solicitările prin șoc, egală cu raportul dintre lucrul mecanic efectuat pentru ruperea la încovoiere, prin șoc, a unei epruvete și valoarea inițială a ariei secțiunii transversale în care s-a produs ruperea respectivă. [Pr.: -li-en-] – Din fr. résilience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziliență
REZILIÉNȚĂ s. f. Mărime caracteristică pentru comportarea materialelor la solicitările prin șoc, egală cu raportul dintre lucrul mecanic efectuat pentru ruperea la încovoiere, prin șoc, a unei epruvete și valoarea inițială a ariei secțiunii transversale în care s-a produs ruperea respectivă. [Pr.: -li-en-] – Din fr. résilience.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

reziliere
REZILIÉRE, rezilieri, s. f. Acțiunea de a rezilia și rezultatul ei; desfacere a unor contracte, în cazul în care una dintre obligațiile reciproce nu a fost executată, menținându-se acele efecte ale contractului care s-au produs până la data desfacerii lui. [Pr.: -li-e-. – Var.: (înv.) reziliáre s. f.] – V. rezilia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezina
REZINÁ, rezinez, vb. I. Tranz. A extrage rășina din arborii rășinoși prin recoltarea ei din scurgerile naturale sau din tăieturile făcute special. – Din fr. résiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezinaj
REZINÁJ, rezinaje, s. n. Operație de extragere a rășinii din arborii rășinoși; rezinare. – Din fr. résinage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezinare
REZINÁRE, rezinări, s. f. Acțiunea de a rezina și rezultatul ei; rezinaj. – V. rezina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezinat
REZINÁT, rezinați, s. m. Substanță solidă, insolubilă în apă, obținută prin combinarea unei rășini cu un metal și întrebuințată în industria lacurilor, a materiilor colorante etc. – Din fr. résinate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezinifica
REZINIFICÁ, rezinífic, vb. I. Tranz. A transforma o substanță chimică organică într-o substanță asemănătoare cu rășina. – După fr. résinifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezinificare
REZINIFICÁRE, rezinificări, s. f. Acțiunea de a rezinifica și rezultatul ei. – V. rezinifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezista
REZISTÁ, rezíst, vb. I. Intranz. A se împotrivi, a ține piept; a opune rezistență; a nu ceda la acțiunea unor forțe din afară; a nu se lăsa învins, a se ține tare. – Din fr. résister, lat. resistere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistent
REZISTÉNT, -Ă, rezistenți, -te, adj. (Despre lucruri) Care rezistă; durabil, trainic. ♦ (Despre materiale) Care nu-și modifică ușor proprietățile sub acțiunea unui agent fizico-chimic. ♦ (Despre ființe) Care nu se lasă doborât, care suportă bine o boală, o oboseală, o supărare etc.; puternic, tare; dârz, neclintit. – Din fr. résistant, it. resistente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistenţă
REZISTÉNȚĂ, rezistențe, s. f. I. Faptul de a rezista; împotrivire, opoziție, apărare împotriva unui atac. ♦ Respingerea atacurilor repetate ale inamicului și menținerea pozițiilor proprii. ♦ Mișcare populară antifascistă de eliberare, desfășurată în timpul celui de-al Doilea Război Mondial în țările ocupate de trupele germane, italiene și japoneze, precum și în state cu regim fascist. II. 1. Calitatea de a fi rezistent. 2. Putere de a înfrunta boala, oboseala, foamea, lipsurile etc.; calitate a unui organism de a nu contracta o boală contagioasă. 3. Proprietate a unui corp de a suporta, fără modificări în masa lui, acțiunea altui corp sau a unei forțe străine. ◊ Rezistența materialelor = ramură a mecanicii care se ocupă cu studiul comportării corpurilor deformabile, când se exercită asupra lor forțe din afară, și cu studiul dimensiunilor pe care acestea trebuie să le aibă ca să nu-și modifice forma. ♦ Forța de opunere a unui mediu la realizarea unei acțiuni. 4. Forță pe care un conductor electric o opune trecerii curentului și care depinde de materialul din care este făcut conductorul, de grosimea și de lungimea lui. 5. (Tehn.) Rezistor. – Din fr. résistance, it. resistenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistență
REZISTÉNȚĂ, rezistențe, s. f. I. Faptul de a rezista; împotrivire, opoziție, apărare împotriva unui atac. ♦ Respingerea atacurilor repetate ale inamicului și menținerea pozițiilor proprii. ♦ Mișcare populară antifascistă de eliberare, desfășurată în timpul celui de-al Doilea Război Mondial în țările ocupate de trupele germane, italiene și japoneze, precum și în state cu regim fascist. II. 1. Calitatea de a fi rezistent. 2. Putere de a înfrunta boala, oboseala, foamea, lipsurile etc.; calitate a unui organism de a nu contracta o boală contagioasă. 3. Proprietate a unui corp de a suporta, fără modificări în masa lui, acțiunea altui corp sau a unei forțe străine. ◊ Rezistența materialelor = ramură a mecanicii care se ocupă cu studiul comportării corpurilor deformabile, când se exercită asupra lor forțe din afară, și cu studiul dimensiunilor pe care acestea trebuie să le aibă ca să nu-și modifice forma. ♦ Forța de opunere a unui mediu la realizarea unei acțiuni. 4. Forță pe care un conductor electric o opune trecerii curentului și care depinde de materialul din care este făcut conductorul, de grosimea și de lungimea lui. 5. (Tehn.) Rezistor. – Din fr. résistance, it. resistenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistibil
REZISTÍBIL, -Ă, rezistibili, -e, adj. (Rar) Căruia i se poate rezista. – Din fr. résistible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistibilitate
REZISTIBILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi rezistibil. – Rezistibil + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistivimetru
REZISTIVIMÉTRU, rezistivimetre, s. n. Instrument pentru măsurarea rezistivității. – Din fr. résistivimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistivitate
REZISTIVITÁTE, rezistivități, s. f. (Fiz.) Mărime caracteristică fiecărui material, egală cu rezistența electrică a unui cub din materialul respectiv, având muchia egală cu unitatea; rezistență electrică specifică. – Din fr. résistivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezistor
REZISTÓR, rezistoare, s. n. Element de circuit electric cu inductivitate și capacitate neglijabile, dar care, având rezistență electrică, poate fi introdus într-un circuit electric și care este folosit la aparatele electrice de încălzit, la reostate etc.; rezistență (II 5). [Pl. și: (m.) rezistori] – Din fr. résisteur, engl. resistor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezită
REZÍTĂ, rezite, s. f. Rășină sintetică obținută ca produs final prin policondensarea formaldehidei cu fenoli, în prezența unui catalizator bazic, și întrebuințată la fabricarea izolatoarelor electrice, a plăcilor de gramofon etc. – Din fr. résite, germ. Resit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezmeriţă
RÉZMERIȚĂ s. f. v. răzmeriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezmeriță
RÉZMERIȚĂ s. f. v. răzmeriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezol
REZÓL, rezoli, s. m. Rășină sintetică obținută ca prim stadiu în reacția de policondensare a fenolului cu formaldehida, în prezența unui catalizator bazic. – Din fr. résol, germ. Resol, rus. rezol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolutiv
REZOLUTÍV, -Ă, rezolutivi, -e, adj. (Despre medicamente) Care are proprietatea de a micșora o inflamație, care readuce la starea normală o regiune inflamată a corpului. – Din fr. résolutif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolutoriu
REZOLUTÓRIU, -IE, rezolutorii, adj. (Jur.) Care provoacă anularea unui act, care desființează. ◊ Condiție rezolutorie = condiție a cărei împlinire determină stingerea cu efect retroactiv a efectelor unui act juridic. – Din lat. resolutorius, fr. résolutoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezoluţie
REZOLÚȚIE, rezoluții, s. f. 1. Hotărâre luată în urma unor dezbateri colective. 2. Rezolvare pe care cel în drept o dă unei cereri, unui act etc. 3. (Med.) Dispariție a semnelor de boală sau a unui proces patologic. 4. (Jur.) Desființare retroactivă a unui contract cu executare imediată pentru neexecutarea uneia dintre obligațiile reciproce ale părților. [Var.: rezoluțiúne s. f.] – Din fr. résolution, lat. resolutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezoluție
REZOLÚȚIE, rezoluții, s. f. 1. Hotărâre luată în urma unor dezbateri colective. 2. Rezolvare pe care cel în drept o dă unei cereri, unui act etc. 3. (Med.) Dispariție a semnelor de boală sau a unui proces patologic. 4. (Jur.) Desființare retroactivă a unui contract cu executare imediată pentru neexecutarea uneia dintre obligațiile reciproce ale părților. [Var.: rezoluțiúne s. f.] – Din fr. résolution, lat. resolutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezoluţiune
REZOLUȚIÚNE s. f. v. rezoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezoluțiune
REZOLUȚIÚNE s. f. v. rezoluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolva
REZOLVÁ, rezólv, vb. I. Tranz. 1. A găsi soluția unei probleme. ♦ A pune capăt unei controverse, unui litigiu, unui conflict; a soluționa. 2. (Despre instrumente optice) A separa, a distinge amănunte cât mai fine ale obiectelor studiate. – Din lat. resolvere, germ. resolvieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolvabil
REZOLVÁBIL, -Ă, rezolvabili, -e, adj. Care poate fi rezolvat. – Rezolva + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolvantă
REZOLVÁNTĂ, rezolvante, adj. (Mat.; în sintagma) Ecuație rezolvantă (și substantivat, f.) = ecuație formată cu coeficienții altei ecuații, care ajută la găsirea rădăcinilor acesteia. – Din fr. résolvante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolvare
REZOLVÁRE, rezolvări, s. f. Acțiunea de a rezolva și rezultatul ei. – V. rezolva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezolvat
REZOLVÁT, -Ă, rezolvați, -te, adj. 1. Pentru care s-a găsit o soluție (convenabilă); soluționat (1). 2. (Despre controverse, litigii, conflicte) Căruia i s-a pus capăt; soluționat (2). – V. rezolva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezon
REZÓN, rezoane, s. n. (Înv.) 1. Îndreptățire, justificare, cauză, motiv, temei. 2. Rațiune, judecată dreaptă. ◊ Expr. A pune (pe cineva) la rezon = a învăța minte (pe cineva), a pune la respect; a constrânge să judece mai bine, să se poarte cum trebuie. ♦ (Cu valoare de interjecție) Ai dreptate! just! da! desigur! – Din fr. raison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezonabil
REZONÁBIL, -Ă, rezonabili, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care are o judecată sau o comportare rațională; cu judecată; cumpănit, cuminte. ♦ (Despre acțiuni, fapte etc.) Care se menține în limitele normale, obișnuite; care nu are nimic ieșit din comun; fără exagerări; cumpătat. 2. (Despre prețuri) Care este corespunzător cu valoarea lucrului (de) cumpărat; potrivit, acceptabil; p. ext. accesibil. Prețuri rezonabile. – Din fr. raisonnable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezonant
REZONÁNT, -Ă, rezonanți, -te, adj. (Despre corpuri sau sisteme fizice) Capabil să intre în rezonanță. – Din fr. résonnant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezonanţă
REZONÁNȚĂ, rezonanțe, s. f. 1. Proprietate a unor corpuri sau a unor încăperi de a intensifica și a prelungi sunetele; răsunet. 2. Stare de vibrație în care se găsește un corp sau un sistem fizic când asupra lui se exercită o acțiune exterioară periodică, cu o frecvență egală ori apropiată cu frecvența proprie vibrației corpului sau a sistemului. ◊ Cutie de rezonanță = cavitate al cărei volum de aer este capabil să oscileze și să amplifice sunetele. 3. (Med.) Tulburare de gândire la schizofrenici, caracterizată prin înlocuirea legăturilor de fond ale acțiunilor prin relații verbale, de obicei făcute după asonanță, rimă sau localizare în timp sau spațiu. – Din fr. résonance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezonanță
REZONÁNȚĂ, rezonanțe, s. f. 1. Proprietate a unor corpuri sau a unor încăperi de a intensifica și a prelungi sunetele; răsunet. 2. Stare de vibrație în care se găsește un corp sau un sistem fizic când asupra lui se exercită o acțiune exterioară periodică, cu o frecvență egală ori apropiată cu frecvența proprie vibrației corpului sau a sistemului. ◊ Cutie de rezonanță = cavitate al cărei volum de aer este capabil să oscileze și să amplifice sunetele. 3. (Med.) Tulburare de gândire la schizofrenici, caracterizată prin înlocuirea legăturilor de fond ale acțiunilor prin relații verbale, de obicei făcute după asonanță, rimă sau localizare în timp sau spațiu. – Din fr. résonance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezonator
REZONATÓR, rezonatoare, s. n. Aparat sau sistem fizic capabil să amplifice oscilații mecanice, sonore, electromagnetice etc. prin rezonanță (2). – Din fr. résonateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezorcină
REZORCÍNĂ s. f. Substanță organică solidă, cristalizată, incoloră, solubilă în apă și alcool, cu slabă acțiune reducătoare, folosită ca revelator fotografic, ca materie primă în industria chimică și farmaceutică. [Scris și: resorcină] – Din fr. résorcine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezulta
REZULTÁ, pers. 3 rezúltă, vb. I. Intranz. A urma, a apărea ca o consecință logică; a decurge din..., a reieși, a izvorî. ♦ (Mat.; mai ales la calculele aritmetice) A avea drept rezultat; a ieși, a da. – Din fr. résulter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezultant
REZULTÁNT, -Ă, rezultanți, -te, adj. Care rezultă. ♦ Referitor la o rezultantă. – Din fr. résultant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezultantă
REZULTÁNTĂ, rezultante, s. f. 1. (Mec.) Forță a cărei aplicare este echivalentă din punctul de vedere al efectului cu mai multe forțe date, care se aplică în același timp asupra aceluiași punct material. 2. Fig. Efectul îmbinat al unor cauze multiple. – Din fr. résultante, germ. Resultante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezultat
REZULTÁT, rezultate, s. n. Ceea ce rezultă dintr-o acțiune, dintr-un fapt, dintr-un calcul; consecință, urmare, efect. ◊ Loc. adv. Fără rezultat = fără efect, inutil. ◊ Expr. A da rezultat (sau rezultate) = a produce efectul dorit, a da roade. ♦ Ceea ce se obține printr-un șir de operații aritmetice. – Din fr. résultat, germ. Resultat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezultat
REZULTÁT, -Ă, rezultați, -te, adj. Care a apărut ca o consecință logică, ca o urmare; care a reieșit, a izvorât – Din rezulta [folosit în corpul DEX, v. de ex.: HIPERBOLOÍD, hiperboloizi, s. m. Suprafață rezultată...].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rezultativ
REZULTATÍV, -Ă, rezultativi, -e, adj. Care rezultă. – Din fr. résultatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezuma
REZUMÁ, rezúm, vb. I. Tranz. 1. A reda pe scurt esențialul unei lucrări, al unei expuneri. ♦ Refl. A se limita, a se mărgini la..., a se mulțumi cu... 2. A cuprinde în sine; a sintetiza, a însuma. – Din fr. résumer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezumare
REZUMÁRE, rezumări, s. f. Acțiunea de a rezuma și rezultatul ei. – V. rezuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezumat
REZUMÁT, rezumate, s. n. Redare, prezentare pe scurt, scrisă sau orală, a ideilor unei lucrări, ale unei expuneri etc.; recapitulare succintă. ◊ Loc. adv. În rezumat = pe scurt, cu alte cuvinte, rezumând. – Din fr. résumé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezumat
REZUMÁT, -Ă, rezumați, -te, adj. v. REZUMA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rezumativ
REZUMATÍV, -Ă, rezumativi, -e, adj. În formă de rezumat; succint. – Din rezuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rezumător
REZUMĂTÓR, -OÁRE, rezumători, -oare, adj. (Rar; și substantivat) Care rezumă (1), care prezintă un rezumat. – Rezuma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rh
Rh s. n. (Med.) Antigen din globulele roșii și din grupele sangvine corespunzătoare. – Abr. din lat Rhésus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rhadamanthus
Rhadamanthus, erou cretan, fiul lui Zeus și al Europei și frate cu Minos și cu Sarpedon. Era vestit pentru înțelepciunea și spiritul său de dreptate. Datorită acestui fapt, după moarte, Rhadamanthus a devenit, alături de Minos și de Aeacus, unul dintre cei trei judecători din Hades, înaintea cărora se înfățișau sufletele morților spre a li se cîntări faptele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rhamnusia
Rhamnusia, denumire purtată de zeița Nemesis datorită faptului că avea un templu și o statuie vestită în cetatea Rhamnus din Attica.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rhea
Rhea, identificată adesea cu zeița Cybele (v. și Cybele), era fiica lui Uranus și a lui Gaea și una dintre titanide. Rhea s-a căsătorit cu titanul Cronus și a avut șase copii: Demeter, Hades, Hera, Hestia, Poseidon și Zeus. Deoarece pe măsură ce se nășteau copiii erau înghițiți de tatăl lor, ca să-și salveze măcar unul dintre ei, la nașterea lui Zeus, Rhea a recurs la un șiretlic. Ea a ascuns copilul, dîndu-i în schimb lui Cronus să înghită un bolovan înfășurat în scutece (v. Cronus și Zeus). În felul acesta, cel mai mic dintre copiii ei a reușit să devină mai tîrziu stăpînul lumii.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rhesus
Rhesus, rege trac care a venit în ajutorul troienilor în cel de-al zecelea an de luptă. Un oracol prezisese că dacă caii săi vor apuca să mănînce iarbă de pe cîmpiile Ilionului și se vor adăpa din apele rîului Xanthus, Troia nu va putea fi niciodată cucerită de către greci. Ca să nu dea răgaz oracolului să se-mplinească, grecii au trimis, chiar în noaptea următoare sosirii lui Rhesus pe cîmpul de luptă, pe doi dintre cei mai pricepuți comandanți ai lor, pe Odysseus și pe Diomedes, ca să-l ucidă. Aceștia l-au surprins pe Rhesus în timp ce dormea, l-au omorît și i-au luat caii, ducîndu-i cu ei în tabăra ahee.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rhoetus
Rhoetus 1. Unul dintre giganții care au participat la lupta împotriva olimpienilor. 2. Centaur care a luat parte la lupta cu lapiții, cu ocazia căsătoriei lui Pirithous (v. și Centauri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rial
RIÁL, riali, s. m. Unitate bănească în Iran. [Pr.: ri-al] – Din fr. rial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riboflavină
RIBOFLAVÍNĂ s. f. Termen folosit pentru a denumi vitamina B_2, care se găsește în lapte, ficat, rinichi, ouă, frunze verzi, iarbă. – Din fr. riboflavine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ribonuclează
RIBONUCLEÁZĂ s. f. Enzimă prezentă în sucurile digestive intestinale, cu acțiune specifică asupra acidului ribonucleic. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. ribonucléase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ribonucleic
RIBONUCLEÍC, ribonucleici, adj. (în sintagma) Acid ribonucleic = acid care se găsește în toate celulele vegetale și animale, având un rol esențial în transmiterea informațiilor genetice necesare sintezei proteinelor specifice. [Pr.: -cle-ic] – Din fr. ribonucléique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ribonucleoproteină
RIBONUCLEOPROTEÍNĂ, ribonucleoproteine, s. f. (Biol.) Complex macromolecular alcătuit din proteine și acid ribonucleic. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. ribonucléoprotéine, engl. ribonucleoprotein.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ribovirus
RIBOVÍRUS, ribovirusuri, s. n. (Biol.) Virus la care materialul ereditar este reprezentat de acidul ribonucleic. – Ribo[nucleu] + virus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riboză
RIBÓZĂ s. f. (Biol.) Monozaharidă cu cinci atomi de carbon, caracteristică acizilor ribonucleici, component esențial al tuturor celulelor vii. – Din fr. ribose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ribozom
RIBOZÓM, ribozomi, s. m. (Biol.) Particulă citoplasmatică de dimensiuni foarte mici, formată din proteine și acizi ribonucleici. – Din fr. ribosome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricana
RICANÁ, ricanez, vb. I. Intranz. (Livr.) A râde batjocoritor, a rânji. – Din fr. ricaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricanare
RICANÁRE, ricanări, s. f. (Livr.) Faptul de a ricana; rânjet. – V. ricana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricercar
RICERCÁR s. n. Compoziție muzicală polifonică, anterioară fugii, alcătuită din mai multe secțiuni (fiecare având tema sa proprie), care se cântă fără întrerupere; capriciu, fantezie. – Din it. ricercare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricin
RICÍN, ricini, s. m. Plantă erbacee sau arborescentă originară din Africa, cu rădăcina pivotantă, puternică, cu tulpina înaltă de 1-2 m, cu flori verzi, roșii sau violete; căpușă (Ricinus communis). ◊ Ulei (sau unt) de ricin = ulei extras din semințele acestei plante, cu proprietăți purgative, nesicativ, neinflamabil, păstrându-și aceeași consistență la variații mari de temperatură, folosit în industria farmaceutică sau ca lubrifiant la motoarele de avion, precum și în industria pielăriei, a cauciucului sintetic etc.; ricină. – Din lat. ricinus, germ. Rizinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricină
RICÍNĂ, ricine, s. f. 1. Toxină vegetală care se găsește în semințele de ricin și care are proprietatea de a aglutina globulele sângelui. 2. (Pop.) Ulei de ricin. – Din ricin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rickettsia
RICKÉTTSIA, rickettsii, s. f. (Biol.) Microorganism care face trecerea de la bacterii la virusuri, având caractere comune ambelor grupe. [Pr.: richeția] – Din engl. riekettsia, fr. rickettsie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rickettsioză
RICKETTSIÓZĂ, rickettsioze, s. f. (Med.) Infecție epidemică transmisă prin intermediul artropodelor hematofage. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. rickettsiosis, fr. rickettsiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoşa
RICOȘÁ, pers. 3 ricoșează, vb. I. Intranz. (Despre un proiectil; p. gener. despre orice corp mobil, aruncat sau izbit cu putere) A sări înapoi sau a-și schimba direcția traiectoriei inițiale în urma ciocnirii de un obstacol. – Din fr. ricocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoșa
RICOȘÁ, pers. 3 ricoșează, vb. I. Intranz. (Despre un proiectil; p. gener. despre orice corp mobil, aruncat sau izbit cu putere) A sări înapoi sau a-și schimba direcția traiectoriei inițiale în urma ciocnirii de un obstacol. – Din fr. ricocher.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoşare
RICOȘÁRE, ricoșări, s. f. V. ricoșeu.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ricoșare
RICOȘÁRE, ricoșări, s. f. V. ricoșeu.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ricoşet
RICOȘÉT s. n. v. ricoșeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoșet
RICOȘÉT s. n. v. ricoșeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoşeu
RICOȘÉU, ricoșeuri, s. n. Faptul de a ricoșa. ♦ Înscriere a proiectilului pe o nouă traiectorie când întâlnește pământul sau alt obstacol sub un unghi mic până la 20°; p. gener. schimbare de direcție a unui lucru când se ciocnește de un obstacol. ♦ Fig. Efect invers, indirect. ◊ Tragere prin ricoșeu = tragere în care se folosesc efectele exploziei proiectilelor care avi ricoșat. [Var.: ricoșét s. n.] – Din fr. ricochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricoșeu
RICOȘÉU, ricoșeuri, s. n. Faptul de a ricoșa. ♦ Înscriere a proiectilului pe o nouă traiectorie când întâlnește pământul sau alt obstacol sub un unghi mic până la 20°; p. gener. schimbare de direcție a unui lucru când se ciocnește de un obstacol. ♦ Fig. Efect invers, indirect. ◊ Tragere prin ricoșeu = tragere în care se folosesc efectele exploziei proiectilelor care avi ricoșat. [Var.: ricoșét s. n.] – Din fr. ricochet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricşă
RÍCȘĂ, ricșe, s. f. Trăsurică cu două roți, trasă de un om, folosită în unele țări din Orient. – Din engl. ricksha, germ. Riksha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ricșă
RÍCȘĂ, ricșe, s. f. Trăsurică cu două roți, trasă de un om, folosită în unele țări din Orient. – Din engl. ricksha, germ. Riksha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rictus
RICTÚS, rictusuri, s. n. Contracție spasmodică a mușchilor feței, care dă figurii expresia de râs crispat; strâmbătură a gurii provocată de această contracție, care apare în unele boli ale sistemului nervos și dă impresia de râs forțat. – Din fr., lat. rictus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rid
RID, riduri, s. n. Încrețitură a pielii obrazului; zbârcitură, cută, creț. – Din fr. ride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rida
RIDÁ, ridez, vb. I. Refl. A căpăta riduri. – Din fr. rider.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridare
RIDÁRE, ridări, s. f. Faptul de a se rida. – V. rida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridat
RIDÁT, -Ă, ridați, -te, adj. Cu riduri, zbârcit. – V. rida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridger
RÍDGER s. n. Utilaj folosit pentru executarea digurilor mici, în lucrări de teren pentru irigații sau pentru reținerea zăpezilor pe terenuri agricole. [Pr.: riğăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridica
RIDICÁ, ridíc, vb. I. I. Tranz. 1. A lua de jos și a duce în sus (susținând cu forța brațelor, cu spatele etc.); a sălta. ◊ Expr. A ridica mănușa = a primi o provocare. A ridica paharul (sau cupa, rar, un toast) = a închina în cinstea cuiva. ♦ A duce sau a trage în sus; a înhăța. ♦ A desprinde din locul în care a fost pus sau fixat și a trage în sus. ◊ Expr. A ridica armele (împotriva cuiva) = a porni la luptă (împotriva cuiva); a începe un război. A ridica ancora = (despre vapoare) a părăsi portul, a porni în larg; (despre persoane) a pleca, a porni pe mare. 2. A lua de pe ceva; a îndepărta, a înlătura. ◊ Expr. A ridica (cuiva) o piatră de pe inimă = a scăpa (pe cineva) de o grijă apăsătoare, a liniști pe cineva. A-și ridica pălăria = a-și scoate pălăria în semn de salut, de stimă; a saluta. A ridica masa = a strânge masa după ce s-a terminat de mâncat. (Refl.) Întinde-te (sau pune-te) masă, ridică-te masă, se spune despre cei ce duc o viață de huzur, de petreceri continue. ♦ A sumete, a sufleca mânecile sau poalele hainei. ♦ Fig. A suspenda, a face să înceteze, a desființa, a anula; a îndepărta. ◊ Expr. A ridica ședința = a declara o ședință închisă, terminată. ♦ Fig. A lua cuiva ceva, a lipsi pe cineva de ceva; a răpi, a smulge. ◊ Expr. A ridica (cuiva) viața (sau zilele) = a omorî (pe cineva). 3. A lua și a duce în alt loc, a muta din loc. ◊ Expr. A ridica stâna = a coborî cu turmele și cu toate uneltele păstorești, toamna, de la munte. ♦ Refl. (Înv.) A se muta. ♦ A strânge de pe jos, a culege. ♦ A încasa o sumă de bani. ♦ A lua pe cineva cu forța; a aresta. 4. A așeza în poziție dreaptă un obiect aplecat sau culcat, a-l readuce în poziție verticală. 5. (În expr.) A ridica un plan = a determina, prin măsurători de distanțe și unghiuri, poziția punctelor dintr-o regiune și a le reprezenta pe o hartă. II. 1. Refl. (Despre ființe) A se scula de jos, părăsind poziția de așezat sau de culcat. ◊ Expr. A se ridica în capul oaselor = a se scula și a sta așezat sau în picioare pe locul unde mai înainte fusese culcat. A se ridica în scări = a se înălța în scările șeii. ♦ Tranz. A susține, a ajuta pe cineva să se scoale în picioare. ◊ Expr. (Înv.) A ridica din scaun = a lua unui domnitor domnia; a detrona. ♦ (Despre oameni) A se însănătoși, a se pune pe picioare. 2. Refl. (Despre construcții înalte, copaci etc.) A avea o direcție verticală, a se îndrepta în sus, a se înălța. 3. Tranz. A mișca, a îndrepta în sus brațele, mâinile, capul, sprâncenele etc.; a da o mișcare verticală, a duce mai sus. ◊ Expr. A(-și) ridica ochii (sau privirea) = a îndrepta privirea, a se uita spre cineva sau ceva care se află mai sus; a privi. A(-și) ridica capul = a) a se arăta dârz, plin de curaj; p. ext. a se răzvrăti; b) a-și reveni dintr-o situație proastă; a se redresa. A(-și) ridica nasul (sus sau mai sus decât se cuvine) = a fi încrezut, înfumurat; a deveni obraznic. A ridica mâna (sau degetul) = a cere cuvântul. A ridica mâna (sau mâinile) asupra cuiva = a ataca, a lovi (pe cineva). A ridica mâinile (către cineva) = a) a cere ajutor; b) a se preda. (Intranz.) A ridica (mirat, surprins) din sprâncene = a face ochii mari de mirare, de surpriză; a privi mirat, surprins. A ridica (sau a da) din umeri = a-și arăta nedumerirea sau indiferența față de ceva sau de cineva. (Refl.) A (i) se ridica părul (măciucă) = a se speria foarte tare. 4. Refl. (Despre păsări) A porni în zbor, a-și lua zborul; a se înălța în văzduh. ♦ (Despre nori, fum, praf etc.) A avea o mișcare ascendentă, a se îndrepta în sus. ♦ (Despre aștri; p. ext. despre lumină, zori etc.) A se înălța deasupra orizontului, a se sui pe bolta cerului; a răsări, a se ivi. ♦ (Despre ceață, negură etc.) A se împrăștia, a se risipi; a dispărea. ♦ (Despre obiecte cufundate într-un lichid) A ieși la suprafață. 5. Refl. (Despre sunete) A se auzi clar și puternic; a se răspândi în aer; a răsuna. ♦ Tranz. A face să se audă, să răsune cu putere. ◊ Expr. A ridica glasul (sau tonul) = a vorbi tare; cu îndrăzneală sau protestând împotriva cuiva; a striga, a țipa; p. ext. a protesta. 6. Tranz. și refl. A (se) urca, a (se) sui (undeva, pe ceva etc.). 7. Refl. (Despre oameni; p. ext. despre popoare, țări, clase sociale etc.) A protesta vehement; a sta împotrivă, a se opune; a se răzvrăti, a se răscula, a porni la luptă. ◊ Expr. (Tranz.) A-i (sau a-și) ridica pe cineva în cap = a proceda astfel încât să producă nemulțumiri, să-și facă mulți dușmani. 8. Tranz. Fig. A pune în mișcare, a face să pornească o mulțime, o colectivitate etc.; a mobiliza, a strânge oameni. ◊ Expr. (Înv.) A ridica trupe (sau oaste, oștire) = a recruta oaste, a înrola soldați pentru a porni la luptă. 9. Refl. A se naște, a se isca, a se stârni. ♦ A apărea, a se arăta. 10. Tranz. Fig. (Livr.; înv.) A scoate în evidență, a releva. III. 1. Refl. și tranz. (Despre copii; p. ext. despre pui de animale) A (se) face mare, a crește. ♦ Fig. A (se) dezvolta, a (se) forma. 2. Refl. și tranz. A (se) face mai înalt; a (se) înălța. 3. Tranz. Fig. A duce, a promova la o treaptă superioară, a face să progreseze valori sociale, morale etc., p. ext. oameni. ◊ Expr. A ridica din cenușă (sau din ruine) = a reface, a reconstitui. A ridica moralul (cuiva) = a îmbărbăta, a întări (pe cineva). ♦ A pune pe cineva pe o treaptă mai înaltă din punctul de vedere al respectului, al aprecierii; a înălța în grad, în rang. ◊ Expr. A ridica (pe cineva) în slavă (sau în slava cerului) = a lăuda foarte tare (pe cineva). (Înv.) A ridica în scaun = a face domn, a înălța pe tronul țării. ♦ Refl. (Despre oameni) A-și face o situație mai bună, a progresa. ◊ Expr. A se ridica prin cineva sau a se ridica pe umerii cuiva = a ajunge la o situație cu ajutorul cuiva. 4. Tranz. A mări, a spori, a face să crească. A ridica producția. ◊ Expr. A ridica prețul = a scumpi marfa. (Mat.) A ridica un număr la o putere = a înmulți un număr cu el însuși de atâtea ori de câte ori arată exponentul. A ridica un număr la pătrat = a înmulți un număr cu el însuși. A ridica la cub = a înmulți pătratul unui număr cu numărul simplu. ♦ Refl. A atinge o anumită valoare, a ajunge la o anumită cantitate, sumă etc.; a se cifra la... 5. Tranz. A construi, a clădi locuințe, case etc. ♦ Fig. A făuri, a crea, a întemeia. 6. Tranz. A da naștere; a pricinui, a cauza, a provoca. ◊ Loc. vb. A ridica o învinuire (sau o acuzație) = a formula o acuzație; a învinui, a acuza. A ridica pretenții = a formula o pretenție, a pretinde să i se dea ceva; a revendica. A ridica o obiecție = a obiecta, a avea rezerve, a nu fi de acord. ◊ Expr. A ridica o problemă (sau o chestiune) = a aduce, a pune în discuție o problemă. [Var.: (înv.) aridicá, (reg.) rădicá vb. I] – Lat. eradicare „a dezrădăcina”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicare
RIDICÁRE, ridicări, s. f. Acțiunea de a (se) ridica și rezultatul ei; ridicat^1. – V. ridica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicat
RIDICÁT^1 s. n. Ridicare. – V. ridica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicat
RIDICÁT^2, -Ă, ridicați, -te, adj. 1. (Despre învelitori, capace) Dat la o parte, înlăturat. ♦ (Despre perdele, storuri etc.) Dus mai sus (sau într-o parte); tras. ♦ (Despre obiecte de îmbrăcăminte, mai ales despre mâneci) Sumes, suflecat. ♦ (Despre oameni) Sculat în picioare; fig. însănătoșit, înzdrăvenit. 2. Care stă drept, în poziție verticală, îndreptat în sus. ♦ Înalt. 3. Fig. (Despre prețuri) Care depășește plafonul normal, obișnuit; mărit, sporit, urcat. ♦ (Despre voce) Tare, intens. ◊ Ton ridicat = ton răstit, aspru, poruncitor. ♦ (Despre oameni și felul lor de viață) Cu un nivel înalt, superior; înaintat. [Var.: (înv.) aridicát, -ă adj.] – V. ridica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicător
RIDICĂTÓR, ridicătoare, s. n. Dispozitiv folosit la combinele de cereale pentru ridicarea și adunarea plantelor căzute sau a celor tăiate în timpul recoltării. – Ridica + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicătură
RIDICĂTÚRĂ, ridicături, s. f. 1. Înălțime, proeminență. ♦ Loc ridicat; dâmb. 2. Faptul de a ridica (lucruri grele). – Ridica + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridiche
RIDÍCHE, ridichi, s. f. Plantă erbacee legumicolă din familia cruciferelor, cu frunze adânc crestate, cu rădăcina sferică sau conică, alungită, cărnoasă, umflată, comestibilă (Raphanus sativus); p. restr. rădăcina comestibilă a plantei. Ridiche sălbatică = buruiană anuală, dăunătoare plantelor de cultură, cu tulpina acoperită de peri, cu frunze ovale și cu flori albe, roșii, violete, rar gălbui (Raphanus raphanistrum). *Expr. (Fam.) A freca (cuiva) ridichea = a) a bate tare (pe cineva); b) a critica, a certa aspru (pe cineva). – Lat. radicula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridichioară
RIDICHIOÁRĂ, ridichioare, s. f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze ovale, inegal crestate, și cu flori galbene (Sinapis arvensis). – Ridiche + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicol
RIDÍCOL, -Ă, ridicoli, -e, adj. 1. Care stârnește râsul sau batjocura; caraghios. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este vrednic de râs, de batjocură; aspect caraghios, absurd. 2. (Despre sume de bani, cifre etc.) Foarte mic; neînsemnat, derizoriu. [Var.: ridícul, -ă adj.] – Din it. ridicolo, fr. ridicule, lat. ridiculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridicul
RIDÍCUL, -Ă adj. v. ridicol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridiculiza
RIDICULIZÁ, ridiculizez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență ridicolul, a face pe cineva sau ceva să apară ridicol, a-și bate joc de cineva sau de ceva. – Din fr. ridiculiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ridiculizare
RIDICULIZÁRE, ridiculizări, s. f. Acțiunea de a ridiculiza și rezultatul ei. – V. ridiculiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riesling
RIESLING, (2) rieslinguri, s. n. 1. Soi de viță-de-vie originar din Germania, cu ciorchini cilindrici cu boabe dese, de culoare galbenă-verzuie cu mici puncte negre, cu pielița groasă. 2. Vin obținut din astfel de struguri. [Pron.: rísling. – Scris și: risling] – Din germ. Riesling, fr. riesling.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riflui
RIFLUÍ, rifluiesc, vb. IV. Tranz. (Folosit și absol.) A executa rifluri pe suprafața activă a cilindrului de la valțurile de moară. Mașină de rifluit. – Riflu + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rifluire
RIFLUÍRE, rifluiri, s. f. Operație de executare a unor șanțuri sau canale în formă de elice pe suprafața activă a cilindrului de la valțurile de moară, prin așchiere cu ajutorul unei mașini-unelte speciale, numită mașină de rifluit. – V. riflui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rifluitor
RIFLUITÓR, rifluitori, s. m. Muncitor care execută rifluri. [Pr.: -flu-i-] – Riflui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riflură
RIFLÚRĂ, rifluri, s. f. Fiecare dintre șanțurile elicoidale executate pe suprafața activă a cilindrilor valțurilor de moară, pentru a le mări eficacitatea. – Din fr. riflure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rift
RIFT, rifturi, s. n. (Geol.) Șir de rupturi ale scoarței terestre sub fundul oceanelor. ♦ Fisură în sol făcută de un râu. – Din fr., engl. rift.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigă
RÍGĂ, rigi, s. m. 1. (Înv.) Rege. 2. Carte de joc cu figura regelui; popă, crai. – Din ngr. ríghas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

right
RIGHT v. all right. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rigid
RIGÍD, -Ă, rigizi, -de, adj. 1. (Despre corpuri) Care nu se deformează sub acțiunea forțelor exterioare. ♦ Care este lipsit de flexibilitate; țeapăn, neflexibil. 2. Fig. (Despre oameni) Care nu îngăduie abateri; dur, sever, neînduplecat, intransigent. ♦ (Despre expresia sau trăsăturile feței) Care trădează neînduplecare, asprime, severitate. – Din fr. rigide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigiditate
RIGIDITÁTE, rigidități, s. f. 1. Însușirea de a fi rigid (1), proprietate a corpurilor de a nu se deforma sub acțiunea forțelor care se exercită asupra lor. ◊ Rigiditate dielectrică = proprietate a unui mediu rău conducător de electricitate de a nu fi străpuns sub acțiunea unui câmp electric. ♦ Lipsă de flexibilitate; înțepeneală. ◊ Rigiditate musculară = contracție musculară susținută apărută în unele boli ale sistemului nervos, ca meningita cerebrospinală, tetanosul. Rigiditate cadaverică = fenomen general de întărire și de înțepenire musculară, care apare în primele ore după moarte, ca urmare a coagulării proteinelor musculare. 2. Fig. Severitate, duritate, austeritate; intransigență. – Din fr. rigidité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigidiza
RIGIDIZÁ, rigidizez, vb. I. Tranz. A întări o piesă sau un element de construcție cu ajutorul unor nervuri, traverse etc., fixate prin nituire ori prin sudură. – Rigid + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigidizare
RIGIDIZÁRE, rigidizări, s. f. Operație de întărire a unui element de construcție prin adăugarea unei piese care împiedică deformarea lui. – V. rigidiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigips
RÍGIPS s. n. Material pentru construcții sub forma unei plăci din gips cartonate pe exterior; gips-carton. – Din Rigips, nume comercial.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

riglat
RIGLÁT, -Ă, riglați, -te, adj. 1. (Rar) Liniat. 2. (Despre suprafețe) Care se obține prin mișcarea unei linii drepte. – Riglă + suf. -at (după fr. réglé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riglă
RÍGLĂ, rigle, s. f. 1. Piesă plată, lungă și dreaptă, făcută din lemn, din metal, din material plastic, de obicei gradată, cu care se trag linii drepte, se verifică suprafețe plane etc.; linie, lineal. ◊ Riglă de calcul = instrument folosit pentru calcule rapide, format dintr-o riglă fixă și una mobilă care alunecă pe cea fixă, ambele având diviziuni logaritmice. 2. Piesă de lemn groasă și lată, folosită în construcții. 3. Unealtă metalică sau de lemn, folosită în metalurgie pentru netezirea și îndepărtarea surplusului de amestec de formare. – Din ngr. ríghla „regulă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigletă
RIGLÉTĂ, riglete, s. f. 1. Riglă lungă de 2-5 m, folosită în măsurări topografice. 2. Riglă mobilă a unei rigle de calcul. – Din fr. réglette (după riglă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigoare
RIGOÁRE, rigori, s. f. Asprime, severitate, strictețe, strășnicie. ◊ Loc. adj. De rigoare = care este cerut de o anumită împrejurare, de o anumită etichetă; potrivit împrejurării. ◊ Loc. adv. La rigoare = în caz de extremă necesitate. ♦ (La pl.) Principii severe; rigurozitate. – Din fr. rigueur, it. rigore, lat. rigor, -ris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigolă
RIGÓLĂ, rigole, s. f. 1. Șanț mic sau amenajare specială făcută de-a lungul străzilor, între marginea părții carosabile și bordura trotuarelor, având rolul de a colecta apele superficiale și de a le dirija la un punct de descărcare. 2. Canal mic sau brazdă prin care este condusă apa de irigație la plante. 3. Formă de eroziune în adâncime (până la 50 cm) a solului ca rezultat al acțiunii șuvoaielor de apă. – Din fr. rigole (cu unele sensuri după germ. Rigole).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigorism
RIGORÍSM s. n. 1. Concepție etică care nu admite acțiuni indiferente în domeniul moralei și susține că numai acțiunile ce se întemeiază pe respectul legii morale au valoare morală. 2. Severitate extremă în stabilirea, în interpretarea sau în aplicarea normelor morale sau, p. gener., a altor norme. – Din fr. rigorisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigorist
RIGORÍST, -Ă, rigoriști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al rigorismului. – Din fr. rigoriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riguros
RIGURÓS, -OÁSĂ, riguroși, -oase, adj. 1. Care este făcut cu rigurozitate, cu scrupulozitate; sever, strict, aspru. 2. Care nu admite abateri; inflexibil, necruțător, neînduplecat. 3. (Despre demonstrații) În care fiecare afirmație este consecința clară a afirmațiilor demonstrate anterior. – Din fr. rigoureux, lat. rigorosus, it. rigoroso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rigurozitate
RIGUROZITÁTE s. f. Strictețe; severitate, rigiditate, asprime. – Riguros + suf. -itate. Cf. it. rigorosita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rihtui
RIHTUÍ, rihtuiesc, vb. IV. Tranz. A croi și a îmbina prin cusături piesele de piele care compun obiectele de încălțăminte; a pune căptușeala unei fețe croite. – Probabil din germ. richten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rihtuire
RIHTUÍRE, rihtuiri, s. f. Acțiunea de a rihtui și rezultatul ei. – V. rihtui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rihtuit
RIHTUÍT s. n. Faptul de a rihtui. – V. rihtui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rihtuitor
RIHTUITÓR, -OÁRE, rihtuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care rihtuiește. [Pr.: -tu-i-] – Rihtui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rijă
RÍJĂ s. f. v. rujă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ril
RIL, riluri, s. n. Șanț făcut cu o mașină specială pe linia de îndoire a unui carton (astfel încât straturile exterioare din spatele îndoiturii să nu se rupă). ♦ Șanț pe un disc (4). [Pl. și: rile. – Var.: rílă s. f.] – Din germ. Rille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rilă
RÍLĂ s. f. v. ril.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rima
RIMÁ, rimez, vb. I. Intranz. 1. (Despre două sau mai multe cuvinte) A avea aceleași sunete în silabele finale. ♦ Fig. (Despre lucruri, idei, persoane etc.) A se potrivi, a se afla în consens. 2. (Rar) A face versuri cu rimă. – Din fr. rimer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimat
RIMÁT, -Ă, rimați, -te, adj. (Despre cuvinte) Care rimează cu altul. – V. rima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimă
RÍMĂ, rime, s. f. Repetare a sunetelor finale în două sau în mai multe versuri (începând cu ultima silabă accentuată); p. ext. potrivire a sunetelor finale a două cuvinte. ♦ Cuvânt (ori segment dintr-un cuvânt) care rimează cu altul. ♦ Vers. – Din fr. rime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimel
RIMÉL, rimeluri, s. n. Produs cosmetic care se prezintă sub formă de pastă de diverse culori, folosit pentru machierea genelor. – Din fr. rimmel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimela
RIMELÁ, rimelez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) da cu rimel pe gene. – Din rimel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimelare
RIMELÁRE, rimelări, s. f. Acțiunea de a (se) rimela și rezultatul ei. – V. rimela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimelat
RIMELÁT^1 s. n. Faptul de a (se) rimela. – V. rimela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rimelat
RIMELÁT^2, -Ă, rimelați, -te, adj. (Despre gene, ochi) Care este dat cu rimel; (despre persoane) care are ochii fardați cu rimel. – V. rimela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rină
RÍNĂ, rine, s. f. Jgheab prin care metalele și aliajele topite se scurg din cuptoare în oalele de turnare sau de transport. – Din germ. Rinne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rincocefal
RINCOCEFÁL, rincocefali, s. m. (La pl.) Ordin primitiv de reptile caracterizat prin existența coardei dorsale; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. – Din fr. rhynchocéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindea
RINDEÁ, rindele, s. f. Unealtă compusă din unul sau mai multe cuțite fixate cu ajutorul unor pene într-un corp de lemn, cu care se execută, manual sau mecanizat, netezirea și fasonarea pieselor de lemn prin așchiere. ◊ Loc. vb. A da la rindea = a prelucra cu rindeaua; a gelui, a rindelui. ♦ Unealtă folosită la netezirea unor piese făcute dintr-un metal sau dintr-un aliaj moale. [Var.: (reg.) rândeá s. f.] – Din tc. rende.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindela
RINDELÁ, rindelez, vb. IV. Tranz. A rindelui. – V. rindea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindelare
RINDELÁRE, rindelări, s. f. Rindeluire. – V. rindela.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindelui
RINDELUÍ, rindeluiesc, vb. IV. Tranz. A netezi, a fățui, a fasona cu rindeaua; a efectua o rindeluire, a da la rindea, a rindela. ◊ Mașină de rindeluit = mașină care efectuează în mod mecanic operații cu rindeaua, la care cuțitele au o mișcare de rotație, prelucrarea asemănându-se cu frezarea. – Rindea + suf. -ălui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindeluire
RINDELUÍRE, rindeluiri, s. f. Acțiunea de a rindelui și rezultatul ei; rindeluit. – V. rindelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rindeluit
RINDELUÍT s. n. Rindeluire. – V. rindelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinencefal
RINENCEFÁL, rinencefale, s. n. Parte a creierului în care se realizează integrări superioare ale funcțiilor vegetative și emoționale. – Din fr. rhinencéphale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinforzando
RINFORZÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Prin creșterea momentană a sonorității; cu sonoritate crescută. [Pr.: rinforțándo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ring
RING, ringuri, s. n. 1. Estradă ridicată la o înălțime regulamentară, de formă pătrată și împrejmuită cu corzi sprijinite pe patru stâlpi, unde se dispută gale de box. ♦ P. ext. Box. ♦ Platformă, estradă sau spațiu special amenajat într-un local, pe care se dansează. 2. Mașină specială folosită în industria textilă pentru întinderea sau dublarea tortului, pentru răsucirea firului și înfășurarea lui pe țevi. 3. Cerc de metal pentru acostarea navelor, fixat de bulonul de pe peretele cheiului. – Din fr., engl. ring.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ringgit
RÍNGGIT s. m. Unitate a sistemului monetar din Malaiezia; dolar. [Pr.: rínghit] (din malaiez. ringgit = dințat, zimțat; cf. engl. ringgit) [MW, AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ringhişpil
RINGHIȘPIL, ringhișpiluri s. n. (Reg.) Carusel, călușei. – Din germ. Ringelspiel.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ringhișpil
RINGHIȘPIL, ringhișpiluri s. n. (Reg.) Carusel, călușei. – Din germ. Ringelspiel.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ringlotă
RINGLÓTĂ s. f. v. renglotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinichi
RINÍCHI, rinichi, s. m. Fiecare dintre cele două organe interne ale omului și ale animalelor superioare, care secretă și excretează urina și care sunt situate în regiunea lombară, în afara cavității peritoneale, de fiecare parte a coloanei vertebrale; rărunchi. ◊ (Med.) Rinichi artificial = aparat care servește la înlocuirea temporară a funcțiilor rinichiului, eliminând totodată produșii toxici din sânge, fără să modifice compoziția lui. – Lat. reniculus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinită
RINÍTĂ, rinite, s. f. Inflamație acută sau cronică a mucoasei nazale de origine infecțioasă sau alergică; coriză, guturai. – Din fr. rhinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinocer
RINOCÉR, rinoceri, s. m. Nume dat la două genuri de mamifere pahiderme imparicopitate mari din Africa și Asia, cu pielea aproape lipsită de păr, cu unul sau cu două coarne în frunte; animal din aceste genuri. – Din fr. rhinocéros, lat. rhinoceros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinocerid
RINOCERÍD, rinoceride, s. n. (La pl.) Familie de mamifere imparicopitate, având ca tip rinocerul; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. rhinoceride.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinoceriza
RINOCERIZÁ, rinocerizez, vb. I. (Livr.) Tranz. și refl. A (se) înstrăina, a (se) depersonaliza sub acțiunea unor factori socio-politici ostili, agresivi, abrutizându-se. – De la Rinocerii (numele piesei lui Eugen Ionescu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinocerizare
RINOCERIZÁRE s. f. (Livr.) Faptul de a (se) rinoceriza. – V. rinoceriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinofaringe
RINOFARÍNGE, rinofaringe, s. n. (Anat.) Partea superioară a faringelui, care comunică cu fosele nazale. – Din fr. rhino-pharynx (după faringe).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinofaringită
RINOFARINGÍTĂ, rinofaringite, s. f. (Med.) Inflamație a rinofaringelui. – Din fr. rhino-pharyngite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinolog
RINOLÓG, -Ă, rinologi, -ge, s. m. și f. Medic specialist în rinologie. – Din germ. Rhinolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinologic
RINOLÓGIC, -Ă, rinologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la rinologie, de rinologie. – Din fr. rhinologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinologie
RINOLOGÍE s. f. Ramură a medicinii care studiază anatomia, fiziologia și bolile nasului. – Din fr. rhinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinoplastic
RINOPLÁSTIC, -Ă, rinoplastici, -ce, adj. (Med.) Referitor la rinoplastie. – Din fr. rhinoplastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinoplastie
RINOPLASTÍE, rinoplastii, s. f. Operație chirurgicală plastică sau reparatorie, efectuată cu scopul de a reface un nas distrus, diform sau mutilat. – Din fr. rhinoplastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinoscop
RINOSCÓP, rinoscoape, s. n. (Med.) Instrument cu ajutorul căruia se examinează fosele nazale. – Din fr. rhinoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rinoscopie
RINOSCOPÍE, rinoscopii, s. f. Examinare a foselor nazale. – Din fr. rhinoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riolit
RIOLÍT, riolite, s. n. Rocă vulcanică, cu compoziția chimică asemănătoare cu a granitului, alcătuită din cuarț și feldspați. [Pr.: ri-o-] – Din fr. rhyolite, germ. Rhyolith, rus. riolit, engl. rhyolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripa
RIPÁ, ripez, vb. I. Tranz. (Constr.) A deplasa transversal pe distanțe foarte scurte o porțiune dintr-o linie de cale ferată, tablierul unui pod etc. – Din fr. riper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripare
RIPÁRE, ripări, s. f. Acțiunea de a ripa. – V. ripa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripeag
RIPEÁG, ripeaguri, s. n. (Reg.) Carmac format dintr-un singur rând de cârlige, folosit la prinderea sturionilor din mare. – Din ucr. ripjak „scaiete”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripidă
RIPÍDĂ, ripide, s. f. (în Biserica ortodoxă) Obiect de metal sau de lemn, în formă de paletă, împodobit cu imaginea unui serafim sau cu scene biblice și folosit în cursul unor ceremonii. – Din sl. ripida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riposta
RIPOSTÁ, ripostez, vb. I. Intranz. A răspunde în contradictoriu, a replica prompt și cu energie. ♦ A răspunde unui atac al adversarului (într-o luptă, într-o întrecere sportivă). – Din fr. riposter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripostă
RIPÓSTĂ, riposte, s. f. Răspuns prompt și energic, replică; acțiune hotărâtă prin care se respinge un atac. – Din fr. riposte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rips
RIPS, (2) ripsuri, s. n. 1. Țesătură de bumbac sau de mătase, cu dungi paralele și înguste, în relief, folosită pentru tapisarea mobilelor și pentru confecționarea unor obiecte de îmbrăcăminte. 2. Sortiment dintr-o astfel de țesătură. – Din germ. Rips.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ripsat
RIPSÁT, -Ă, ripsați, -te, adj. (Despre țesături) Care imită ripsul; ca ripsul. – Rips + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risc
RISC, riscuri, s. n. Posibilitate de a ajunge într-o primejdie, de a avea de înfruntat un necaz sau de suportat o pagubă; pericol posibil. – Din fr. risque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risca
RISCÁ, risc, vb. I. Tranz. și intranz. A(-și) pune în primejdie viața, onoarea etc.; a (se) expune unui pericol posibil. ♦ Intranz. A participa la o acțiune nesigură, a acționa la noroc. ♦ Refl. (Înv.) A cuteza, a îndrăzni, a se încumeta. – Din fr. risquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riscant
RISCÁNT, -Ă, riscanți, -te, adj. (Despre situații sau acțiuni) Plin de riscuri, expus la primejdii; nesigur, primejdios; riscat. – Din germ. riskant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riscat
RISCÁT, -Ă, riscați, -te, adj. Expus primejdiilor; nesigur, primejdios; riscant. – V. risca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipă
RISÍPĂ, risipe, s. f. 1. Folosire nechibzuită a bunurilor materiale sau bănești, cheltuială fără măsură; irosire. ♦ Fig. Belșug, prisos, abundență. 2. (Înv. și pop.) Sfărâmare, distrugere; surpare, prăbușire. ◊ Loc. adj. În risipă = care se sfărâmă, se dărâmă, care este în ruină. ♦ Împrăștiere, răspândire; risipire. ◊ Loc. adj. și adv. În risipă = în debandadă, în dezordine. – Din risipi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipelnic
RISIPÉLNIC, -Ă, risipelnici, -ce, adj. (Rar) Risipitor. – Risipi + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipi
RISIPÍ, risipesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A arunca sau a cădea în toate părțile; a (se) împrăștia. 2. Tranz. A cheltui fără socoteală; a irosi bani, averi. 3. Refl. (Despre oameni) A se răspândi în toate părțile; a se răzleți, a se răsfira. ♦ Tranz. A face să plece din locul unde s-au adunat; a împrăștia. ♦ Tranz. și refl. A (se) răspândi, a (se) propaga o știre, un zvon etc. ♦ Tranz. A pune pe fugă, a respinge, a înfrânge o armată, o ceată de vrăjmași etc. 4. Refl. (Despre nori, ceață, aburi etc.) A se destrăma, a dispărea, a pieri. 5. Refl. și tranz. A (se) dărâma, a (se) prăbuși, a (se) nărui, a (se) surpa. ♦ A (se) nimici, a (se) distruge; a (se) prăpădi. 6. Tranz. A face să dispară, a înlătura, a îndepărta o grijă, o durere, un gând. – Din bg. razsipja, sb. rasipati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipire
RISIPÍRE, risipiri, s. f. Acțiunea de a (se) risipi și rezultatul ei. – V. risipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipit
RISIPÍT, -Ă, risipiți, -te, adj. 1. Răspândit în toate părțile; împrăștiat, răsfirat. 2. (Despre materiale, bani, averi) Cheltuit fără socoteală; irosit. 3. (Despre armate sau cete înarmate) Pus pe fugă; alungat, înfrânt. 4. (Despre construcții) Stricat, sfărâmat; prăbușit, ruinat. – V. risipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risipitor
RISIPITÓR, -OÁRE, risipitori, -oare, adj. 1. Care își risipește averea, bunurile; cheltuitor. 2. (Înv.) Care produce ruină; nimicitor, distrugător. – Risipi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

risoluto
RISOLÚTO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale): Decis, hotărât; cu fermitate. [Pr.: rizoluto] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rist
RIST s. n. Căpută (2.) ◊ (Mai ales în expr.) A trage (în minge), a șuta, a lovi (mingea) etc. cu ristul. (cf. germ. Rist = partea de deasupra labei piciorului < v. germ. de sus *rist < *wrist; cf. engl. wrist = încheietura mâinii < germanic. *wrihsti- < indoeurop. *urikst- = centru de rotație < din răd. *uer- = a învârti, a azvârli) [et. WDW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ristav
RISTÁV s. n. v. răstav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ristic
RISTÍC s. n. (În sintagma) Gogoașă de ristic = gogoașă bogată în tanin, care se formează pe frunzele și pe ramurile tinere al unor stejari, în urma înțepăturii făcute de o specie de viespe, și care se întrebuințează în medicină sub formă de tinctură, în industria chimică și în industria tăbăcăriei. – Din tc. rastik, ngr. rastiki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rişcă
RÍȘCĂ, (2) riște, s. f. 1. Numele unui joc de noroc în care trebuie să se ghicească pe ce parte va cădea o monedă aruncată în sus. 2. (Reg.) Cârciumă. – Din rus. reșka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rișcă
RÍȘCĂ, (2) riște, s. f. 1. Numele unui joc de noroc în care trebuie să se ghicească pe ce parte va cădea o monedă aruncată în sus. 2. (Reg.) Cârciumă. – Din rus. reșka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rit
RIT, rituri, s. n. 1. Ritual (2) 4- P. gener. Rânduială, tipic. 2. Confesiune religioasă, ramură autonomă în cadrul aceleiași religii; religie. ♦ Rit vechi = vechea rânduială bisericească, păstrată de secta rascolnicilor. – Din ngr. ríton, lat. ritus, fr. rite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritardando
RITARDÁNDO adv. (Indică modul de execuție a unei bucăți muzicale) Cu un ritm încetinit treptat; rărind treptat ritmul. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritenuto
RITENÚTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în tempo reținut, (mai) moderat. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritidom
RITIDÓM, ritidomuri, s. n. Strat extern al scoarței arborilor bătrâni, alcătuit din țesuturi moarte care se desprind în lamele subțiri. – Din fr. rhytidome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritm
RITM, ritmuri, s. n. 1. Succesiune simetrică și periodică a silabelor accentuate și neaccentuate într-un vers sau în proză ori a accentelor tonice într-o frază muzicală; cadență, tact; p. ext. efect obținut prin această așezare. 4- Vers. 2. Desfășurare gradată, treptată a unei acțiuni, evoluție mai rapidă sau mai lentă a unei activități, condiționată de anumiți factori. ♦ Periodicitate a unei mișcări, a unui proces, a unei activități. ♦ Mișcare regulată; tempo, cadență. 3. Repetare periodică a unor elemente de arhitectură sau de decorație, la o construcție. – Din ngr. rithmós, fr. rythme, lat. rhythmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritmat
RITMÁT, -Ă, ritmați, -te, adj. Care are ritm; cadențat. – V. ritma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritmic
RÍTMIC, -Ă, ritmici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care are ritm; cadențat, regulat. ◊ Gimnastică ritmică = ramură a gimnasticii care cuprinde exerciții executate cu diferite obiecte (cercuri, eșarfe etc.), cadențat și însoțite de muzică. ♦ Care se referă la ritm. 2. S. f. Ansamblu de reguli privitoare la folosirea ritmului în poezie și, mai rar, în proză; ritm. ♦ (Muz.) Știință care studiază simetria timpilor accentuați și slabi, precum și a diferitelor valori de note într-o compoziție muzicală. ♦ Întrebuințarea ritmului; totalitatea ritmurilor. – Din fr. rythmique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritmicitate
RITMICITÁTE s. f. Desfășurare uniformă, fără întreruperi a unei activități (de producție, de aprovizionare, de desfacere etc.) – Ritmic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritmoterapie
RITMOTERAPÍE s. f. Terapie psihică și fiziologică, constând în exerciții de restructurare a ritmului funcțional perturbat patologic. – Ritm + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritologie
RITOLOGÍE s. f. Ramură a mitologiei și religiei care studiază ritul, ritualul și ritualismul ca părți constitutive ale unor uzanțe culturale cu caracter regulat, referitoare la superstiții și credințe tradiționale. – Din fr. ritologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritor
RÍTOR s. m. v. retor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritorică
RITÓRICĂ s. f. v. retorică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritornelă
RITORNÉLĂ, ritornele, s. f. 1. Revenire, într-o melodie, într-un cântec, a unui refren cu același text după fiecare strofa cântată; fragment instrumental care precedă dansul sau alternează cu el. 2. Vers sau grup de versuri repetate, într-o poezie, la intervale regulate. ♦ Improvizație poetică formată din trei versuri, în care cel de-al treilea rimează cu primul. [Var.: riturnélă s. f.] – Din it. ritornello, fr. ritournelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritos
RITÓS adv. Categoric, ferm, hotărât; deschis. – Din ngr. ritós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritual
RITUÁL, -Ă, (1) rituali, -e, adj., (2) ritualuri, s. n. 1. Adj. Care ține de rituri, privitor la rituri; care se face după anumite rituri; ritualic. 2. S. n. Rânduială a unei slujbe religioase; ceremonial religios. ♦ Ceremonial, desfășurat după reguli tradiționale, cu prilejul nașterii, căsătoriei, morții, cu prilejul semănatului sau al culesului etc. [Pr.: -tu-al] – Din fr. rituel, it. rituale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritualic
RITUÁLIC, -Ă, ritualici, -ce, adj. Ritual. [Pr.: -tu-a-] – Ritual + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritualism
RITUALÍSM s. n. (Rar) Supunere excesivă la ceremoniile bisericești; formalism religios. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. ritualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritualist
RITUALÍST, -Ă, ritualiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al ritualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. ritualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ritualizat
RITUALIZÁT adj. v. ritualiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

riturnelă
RITURNÉLĂ s. f. v. ritornelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riţ
RIȚ, rițuri, s. n. Crestătură liniară făcută pe o foaie de carton sau de mucava pentru a putea fi îndoită mai ușor fără să plesnească. – Din germ. Ritz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riț
RIȚ, rițuri, s. n. Crestătură liniară făcută pe o foaie de carton sau de mucava pentru a putea fi îndoită mai ușor fără să plesnească. – Din germ. Ritz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riţui
RIȚUÍ, rițuiesc, vb. IV. Tranz. A cresta un carton sau o mucava spre a le putea îndoi ușor. – Din germ. ritzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rițui
RIȚUÍ, rițuiesc, vb. IV. Tranz. A cresta un carton sau o mucava spre a le putea îndoi ușor. – Din germ. ritzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riţuire
RIȚUÍRE, rițuiri, s. f. Acțiunea de a rițui și rezultatul ei; crestare, rițuit. – V. rițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rițuire
RIȚUÍRE, rițuiri, s. f. Acțiunea de a rițui și rezultatul ei; crestare, rițuit. – V. rițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riţuit
RIȚUÍT s. n. Rițuire. – V. rițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rițuit
RIȚUÍT s. n. Rițuire. – V. rițui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rival
RIVÁL, -Ă, rivali, -e, s. m. și f. Persoană care aspiră, în concurență directă cu alta, la aceeași situație, la același succes; concurent, potrivnic, adversar. ♦ Persoană care aspiră împreună cu alta la dragostea aceleiași persoane de sex opus. ♦ Persoană care are merite egale cu altă persoană sau este la fel de talentată; egal. ◊ Loc. adj. și adv. Fără rival = cu care nu se poate măsura nimeni; fără pereche, fără asemănare, inegalabil. – Din fr. rival, lat. rivalis, germ. Rival.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivalitate
RIVALITÁTE, rivalități, s. f. Concurență între două sau mai multe persoane care aspiră la același lucru, la aceeași situație. – Din fr. rivalité, lat. rivalitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivaliza
RIVALIZÁ, rivalizez, vb. I. Intranz. A se sili să ajungă sau să întreacă pe cineva în ceea ce privește talentul, meritul, puterea etc.; a concura. A rivaliza cu cineva. ♦ A sta alături de..., a egala; a sta pe aceeași treaptă. – Din fr. rivaliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivalizare
RIVALIZÁRE, rivalizări, s. f. Faptul de a rivaliza. – V. rivaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivaltă
RIVÁLTĂ, rivalte, s. f. Șir de becuri, de reflectoare care luminează (de la nivelul podelei) scena; p. ext. rampă. – Din it. ribalta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivanol
RIVANÓL s. n. Produs farmaceutic folosit în medicină ca antiseptic. – Din germ. Rivanol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riveran
RIVERÁN, -Ă, riverani, -e, adj. (Despre țări, regiuni etc.) Situat pe malul unei ape sau străbătut de o apă curgătoare. ◊ Proprietar riveran = proprietar al unui loc situat pe malul unui râu. – Din fr. riverain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rivieră
RIVIÉRĂ, riviere, s. f. Obstacol format dintr-un șanț sau dintr-o groapă umplută cu apă, pe care trebuie să-l sară, la întreceri, un atlet sau un cal de curse. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. rivière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

riz
RIZ, rizuri, s. n. Fisură foarte fină care se produce la suprafața unei piese metalice din cauza tensiunilor interne. ♦ Zgârietură făcută de un vârf ascuțit pe o piesă pentru a o însemna într-un anumit fel. – Din germ. Ritz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizacă
RIZÁCĂ, rizace, s. f. (Reg.) 1. Unealtă asemănătoare cu o coasă cu coada lungă, folosită pentru a tăia plantele care împotmolesc bălțile. 2. Unealtă folosită de pescari la tăierea frânghiilor cu care sunt fixate carmacele de pari. – Din ucr. rizak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizafcă
RIZÁFCĂ s. f. v. rizeafcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizare
RIZÁRE, rizări, s. f. Defect de funcționare a unei mașini, ca urmare a apariției rizurilor pe suprafețele a două piese aflate în contact. – Din riz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizat
RIZÁT, -Ă, rizați, -te, adj. (Despre piese) A cărei suprafață prezintă șanțuri superficiale sau zgârieturi, produse prin uzură din cauza frecării cu altă piesă pe care alunecă sau din cauza întreținerii necorespunzătoare. – Din riz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizeafcă
RIZEÁFCĂ, rizeafce, s. f. Specie de scrumbie care trăiește în Marea Neagră, de unde migrează în Dunăre pentru reproducere și hrană (Alosa caspia nordmanni). [Var.: rizáfcă s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizibil
RIZÍBIL, -Ă, rizibili, -e, adj. De râs, de batjocură; ridicol, caraghios. – Din fr. risible.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizic
RÍZIC, rizicuri, s. n. (Înv.) Risc. – Din it. risico, germ. Risiko.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizicultură
RIZICULTÚRĂ, riziculturi, s. f. Cultură a orezului. ♦ Loc cultivat cu orez; orezărie. – Din fr. riziculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizil
RIZÍL s. n. v. rezil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizoctonioză
RIZOCTONIÓZĂ, rizoctonioze, s. f. Boală a plantelor provocată de o ciupercă și manifestată prin muierea părților aeriene ale plantei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. rhizoctoniose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizocultor
RIZOCULTÓR, -OÁRE, rizocultori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu rizocultura (cultivarea orezului).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rizodermă
RIZODÉRMĂ, rizoderme, s. f. Epidermă a rădăcinii formată dintr-un singur strat de celule, din care iau naștere perii absorbanți. – Din fr. rhizoderme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizofag
RIZOFÁG, -Ă, rizofagi, -ge, adj. (Biol.) Care se hrănește cu rădăcini. – Din fr. rhisophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizoid
RIZOÍD, rizoizi, s. m. Organ de fixare și de absorbție al unor plante inferioare, constituit din filamente simple sau ramificate cu peretele foarte subțire. – Din fr. rhizoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizom
RIZÓM, rizomi, s. m. Tulpină subterană a anumitor plante, lipsită de clorofilă, cu aspect asemănător rădăcinii, uneori cu frunze rudimentare, care servește la înmagazinarea substanțelor de rezervă și ca organ de înmulțire vegetativă. – Din fr. rhizome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizopod
RIZOPÓD, rizopode, s. n. (La pl.) Clasă de protozoare acvatice cu corpul unicelular, care se mișcă cu ajutorul unor prelungiri protoplasmatice (Rhizopoda); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. rhizopodes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizosferă
RIZOSFÉRĂ s. f. Strat de pământ, de obicei până la 1 sau 2 m adâncime, în care se găsesc rădăcinile plantelor și numărul de microorganisme care au legături funcționale cu planta este foarte ridicat. – Din fr. rhizosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rizoto
RIZÓTO s. n. Preparat culinar din orez, unt, sos de roșii și parmezan. [Acc. și: rizotó] – Din it., fr. risotto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ro
RO, ro, s. m. A șaptesprezecea literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului r. – Din fr. rho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roabă
ROÁBĂ, roabe, s. f. 1. Vehicul pentru transportul materialelor pe distanțe mici, alcătuit dintr-o ladă sau dintr-o platformă cu o roată și cu două brațe, de care împinge omul; tărăboanță. 2. Cantitate de material care se poate căra o dată cu roaba (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roadă
ROÁDĂ s. f. v. rod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roade
ROÁDE, rod, vb. III. 1. Tranz. și intranz. A rupe cu dinții, puțin câte puțin, dintr-un obiect tare (pentru a mânca). ◊ Expr. (Tranz.) A roade (cuiva) urechile = a) a mânca foarte mult, păgubind pe cineva; b) a plictisi (pe cineva) repetând(u-i) mereu același lucru, a-i împuia capul cuiva. 2. Tranz. Fig. (Despre gânduri, sentimente etc.) A chinui, a consuma, a tortura. 3. Tranz. (Reg.) A morfoli ceva în gură. 4. Tranz. și refl. A (se) distruge printr-o acțiune lentă și îndelungată de măcinare, de frecare; a (se) toci, a (se) uza printr-o întrebuințare îndelungată. ◊ Expr. (Tranz.) A roade cuiva pragul = a vizita pe cineva prea des, prea stăruitor. ♦ Tranz. (Despre corpuri tari, aspre, venite în contact cu pielea) A freca pielea (provocând răni). 5. Refl. Fig. (Rar) A se ciopli, a se șlefui; a căpăta maniere, a se civiliza. – Lat. rodere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roadere
ROÁDERE, roaderi, s. f. Acțiunea de a (se) roade și rezultatul ei. – V. roade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roaming
ROAMING s. n. Serviciu oferit de companiile de telefonie mobilă, care permite utilizarea aceleiași cartele și în străinătate, contra unor tarife prestabilite. [Pr.: rắuming] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roastbeef
ROAST BEEF s. n. v. rosbif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roată
ROÁTĂ^1, roți, s. f. 1. Cerc de metal sau de lemn, cu spițe sau plin, care, învârtindu-se în jurul unei osii, pune în mișcare un vehicul. ◊ Caii (sau boii) de la roată = caii (sau boii) rotași. ◊ Expr. A fi cu trei roate la car = a fi zăpăcit, nebun. A pune (ceva) pe roate sau a merge (ceva) (ca) pe roate = a face să se desfășoare sau a se desfășura în condiții foarte favorabile, a organiza sau a fi bine organizat, astfel încât să funcționeze perfect. 2. (Tehn.) Organ de mașină sau ansamblu unitar de piese în formă de cerc, care se poate roti în jurul unei axe proprii. 3. Nume dat unor obiecte, instrumente etc. asemănătoare cu roata (1), având diverse întrebuințări. ◊ Roata olarului = mașină de lucru rudimentară a olarului, construită dintr-un disc orizontal fixat pe un arbore rotitor vertical, pe care olarul rotunjește lutul, dând diferite forme oalelor. Roata norocului = cerc mare, numerotat cu numere câștigătoare, care este învârtit cu mâna de jucătorul care își încearcă norocul. ◊ Expr. Roata lumii (sau a vremii) = mersul, succesiunea evenimentelor. S-a întors roata = s-a schimbat situația (în defavoarea cuiva); s-a întors norocul (de partea altcuiva). 4. Obiect fabricat, aranjat sau legat în formă de roată (1), de cerc, de disc. Roată de cașcaval. Roată de frânghie. ♦ Desen sau contur rotund ca un cerc; disc. 5. Figură pe care o formează mai multe ființe sau lucruri așezate în formă de cerc. ◊ (Adverbial) Ședeau roată în jurul focului. 6. Mișcare circulară; învârtitură, răsucire, rotocol. ◊ Expr. A da roată = a merge de jur împrejur, a înconjura, a da ocol; a descrie unul sau mai multe cercuri (în mers sau în zbor), a face ocoluri. ♦ Figură de acrobație care constă în rotirea corpului prin sprijinirea succesivă pe mâini și pe picioare. ◊ Roata morții = acrobație care constă în alergarea în cerc, cu un vehicul, pe pereții (aproape verticali ai) unei construcții special amenajate. ◊ Loc. vb. A (se) duce de-a roata = a (se) rostogoli. 7. Instrument de tortură și execuție de formă circulară, folosit în Evul Mediu. [Pl. și: roate] – Lat. rota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roată
ROÁTĂ^2, roate, s. f. (Înv.) Unitate militară cu un efectiv aproximativ egal cu cel al unei companii. – Din rus., pol. rota (după roată^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rob
ROB, ROÁBĂ, robi, roabe, s. m. și f. 1. (În Evul Mediu, în Țările Române) Om aflat în dependență totală față de stăpânul feudal, fără ca acesta să aibă dreptul de a-l omorî. ♦ Om care muncește din greu. ♦ Persoană luată în captivitate (și folosită la munci grele); captiv. ♦ (Pop.) Deținut, întemnițat. ♦ Fig. Persoană foarte supusă, foarte devotată cuiva. ♦ (În iudaism și creștinism) Calificativ atribuit omului care se ridică la slava divină prin suferință. 2. Om aflat în relații social- politice de subjugare, de aservire. 3. Fig. Persoană subjugată de o pasiune, de o preocupare copleșitoare, de o obligație. – Din sl. robŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robace
ROBÁCE adj. m. v. robaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robaci
ROBÁCI, -CE, robaci, -ce, adj. (Reg.) Harnic, muncitor. ◊ Cal robaci = cal de dârvală, care trage bine la ham. [Var.: (m.) robáce adj.] – Rob + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robanc
ROBÁNC, robancuri, s. n. (Tehn.; reg.) Gealău. – Germ. Rauhbank.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robă
RÓBĂ, robe, s. f. 1. Haină de ceremonie, lungă (și neagră), cu mâneci largi, pe care o poartă magistrații și avocații în ședințe, precum și profesorii universitari (la anumite solemnități). 2. Ansamblul culorii și al particularităților părului la cai, vaci etc. – Din fr. robe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robi
ROBÍ, robesc, vb. IV. 1. Tranz. A lua cuiva libertatea; a ține în captivitate, a aduce în stare de rob. 2. Intranz. A trăi în robie, a fi rob. ♦ A munci din greu. 3. Tranz. A menține o persoană sau o colectivitate în relații de subjugare politică, economică și socială, a aservi o țară, un popor etc.; a exploata. 4. Tranz. Fig. A înlănțui, a încleșta, a subjuga pe cineva (prin farmecul pe care îl exercită). ♦ Refl. A fi robul unei pasiuni, a fi dominat de cineva sau de ceva. – Din rob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robie
ROBÍE, robii, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească și Moldova) Instituție caracterizată prin dependența totală a unui om față de stăpânul său. ♦ Captivitate, prizonierat. 2. Stare de dependență politică, socială și economică în care sunt ținute o țară, un grup social, un individ. 3. (Pop.) Menținerea unei persoane în temniță; p. ext. închisoare, temniță. – Rob + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robig
Robig = Robigus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

robigus
Robigus, veche divinitate romană, care proteja holdele de grîu.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

robinet
ROBINÉT, robinete, s. n. Organ de mașină sau armătură, dispozitiv care se montează la capătul unei conducte, între două conducte sau la capătul tubului de scurgere al unui recipient, în scopul întreruperii sau al restabilirii circulației unui fluid în ambele sensuri ori pentru a regla sau a schimba debitul acestuia. [Pl. și: robineți s. m.] – Din fr. robinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robinsona
ROBINSONÁ, robinsonez, vb. I. Intranz. (Livr.; rar) A se izola (refugiindu-se în natură). – Din n. pr. Robinson [Crusoe].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robinsonadă
ROBINSONÁDĂ, robinsonade, s. f. 1. Povestire despre naufragiații pierduți; fantezie în care individul izolat apare trăind în afara societății. 2. Săritură acrobatică executată de un jucător dintr-o echipă (de fotbal). – Din germ. Robinsonade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robire
ROBÍRE, robiri, s. f. Acțiunea de a (se) robi și rezultatul ei; stare de rob. – V. robi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robit
ROBÍT, -Ă, robiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este aservit, exploatat. 2. Fig. Subjugat, fermecat, captivat. – V. robi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robitor
ROBITÓR, -OÁRE, robitori, -oare, adj. (Rar) Care cucerește, captivează, farmecă; fermecător. – Robi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robot
ROBÓT^1, roboți, s. m. Aparat automat al cărui program conține un sistem complex cu legături inverse (cu reacție) stabilite la anumite excitații exterioare și care, ca urmare, este capabil de o serie de acțiuni dirijate. ♦ Fig. Persoană care muncește din greu și fără să înțeleagă rostul muncii sale; muncitor de corvoadă. – Din fr. robot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robot
RÓBOT^2 s. n. v. robotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robot
ROBÓT, roboți, s. m. Mașină ale cărei mișcări pot fi programate astfel încât să execute activități similare cu cele efectuate de om. Termenul de robot apare prima dată în 1921 în piesa scriitorului ceh Karel Čapek „Rossum's Universal Robots” și provine din slavă (robota = muncă forțată).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

robotă
RÓBOTĂ s. f. 1. (În Evul Mediu) Obligație în muncă a iobagilor și jelerilor din Transilvania către stăpânul feudal; (mai târziu) muncă pe care o prestau (de câteva ori pe săptămână) țăranii săraci din Țările Române în folosul boierilor; clacă, boieresc. 2. Muncă, activitate neîntreruptă (și grea). [Acc. și: robótă. – Var.: (înv.) róbot s. n.] – Din sl. robota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roboteală
ROBOTEÁLĂ, roboteli, s. f. Faptul de a roboti; spec. muncă măruntă, de alergătură, pe lângă gospodărie. – Roboti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotehnică
ROBOTÉHNICĂ s. f. Domeniu al tehnicii consacrat construirii sistemelor mecanice, informatice sau mixte și a roboților. – Robot^1- + tehnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roboti
ROBOTÍ, robotesc, vb. IV. Intranz. 1. A munci din greu. 2. A face treburi mărunte pe lângă gospodărie, trecând de la una la alta; a trebălui. – Din robotă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotică
ROBÓTICĂ s. f. Domeniu pluridisciplinar al științei și tehnicii care studiază proiectarea și tehnica construirii sistemelor mecanice, informatice sau mixte și a roboților^1 în scopul înlocuirii parțiale ori totale a omului în procesele tehnologice, în acțiunea asupra mediului înconjurător; (rar) robotologie. – Din fr. robotique, engl. robotics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotit
ROBOTÍT s. n. Acțiunea de a roboti și rezultatul ei. – V. roboti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotiza
ROBOTIZÁ, robotizez, vb. I. 1. Tranz. A dota cu sisteme mecanice, informatice sau mixte, cu roboți^1 procesul de producție în scopul de a înlocui omul în operații repetabile sau vătămătoare. 2. Refl. A acționa (prin comportare, gesturi etc.) ca un robot^1. – Din fr. robotiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotizare
ROBOTIZÁRE, robotizări, s. f. Acțiunea de a robotiza. – V. robotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotizat
ROBOTIZÁT, -Ă, robotizați, -te, adj. Care a fost dotat cu sisteme mecanice, informatice, cu roboți^1 etc. – V. robotiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robotologie
ROBOTOLOGÍE s. f. (Rar) Robotică. – Robot + [tehno]logie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roburit
ROBURÍT s. n. Substanță explozivă complexă, folosită în lucrările miniere. – Din fr. roburite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robust
ROBÚST, -Ă, robuști, -ste, adj. Care este înzestrat cu o constituție fizică puternică; rezistent la muncă, la oboseală, la boală; voinic, viguros, vânjos. – Din fr. robuste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robusteţe
ROBUSTÉȚE s. f. Faptul de a fi robust; vigoare, putere, forță, rezistență fizică. – Din fr. robustesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

robustețe
ROBUSTÉȚE s. f. Faptul de a fi robust; vigoare, putere, forță, rezistență fizică. – Din fr. robustesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roc
ROC, rocuri, s. n. (Înv. și reg.) Un fel de palton scurt care se poartă mai ales la țară. – Din germ. Rock.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocadă
ROCÁDĂ, rocade, s. f. 1. Mișcare la jocul de șah care nu se poate face decât o singură dată în decursul unei partide și care constă în aducerea uneia dintre ture alături de rege și în trecerea regelui peste aceasta, păstrând culoarea câmpului de plecare. ♦ Inversare reciprocă a poziției ocupate de două elemente. 2. (Mil.) Cale de comunicație cu un traseu orientat în general paralel cu linia frontului, folosită pentru regruparea și manevrarea trupelor, precum și pentru asigurarea materială a acestora. ◊ Linie de rocadă = linie pe care se mișcă rezervele unei armate în spatele frontului. Arteră de rocadă = arteră rutieră destinată circulației de tranzit, amenajată în exteriorul unei localități. – Din fr. rocade, germ. Rochade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocaille
ROCAILLE adj. (în sintagma) Stil rocaille (și substantivat, n.) = stil în arhitectura de interior apărut în arta franceză din timpul domniei lui Ludovic al XV-lea, caracterizat prin eleganță, rafinament, fantezia contururilor răsucite și prin imitarea unor elemente naturale (grote, stânci, roci). [Pr.: rocái] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocambolesc
ROCAMBOLÉSC, rocambolești, adj. (Livr.) Fantastic, extravagant. – Din fr. rocambolesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocarniţă
ROCÁRNIȚĂ, rocarnițe, s. f. Cerc de oțel sau de parâmă care servește la ridicarea pânzelor unei nave de-a lungul catargului. – Et. nec. Cf. germ. Rackring.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocarniță
ROCÁRNIȚĂ, rocarnițe, s. f. Cerc de oțel sau de parâmă care servește la ridicarea pânzelor unei nave de-a lungul catargului. – Et. nec. Cf. germ. Rackring.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocă
RÓCĂ, roci, s. f. Agregat mineral natural, de compoziție aproape uniformă, care alcătuiește scoarța Pământului. – Din it. rocca. Cf. fr. roc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocărie
ROCĂRÍE, rocării, s. f. (Geol.) Teren plin de pietre, roci, stânci. – Rocă + suf. -ărie (după engl. rockery).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roche
RÓCHE s. f. v. rochie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rochie
RÓCHIE, rochii, s. f. Îmbrăcăminte femeiască la care bluza și fusta (din același material) formează o singură piesă. [Var.: (reg.) róche s. f.] – Din bg., sb. roklja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rochioară
ROCHIOÁRĂ, rochioare, s. f. (Rar) Rochiță. [Pr.: -chi-oa-] – Rochie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rochiţă
ROCHÍȚĂ, rochițe, s. f. Diminutiv al lui rochie; rochioară. ◊ Compus: (Bot.) rochița-rândunicii = volbură. – Rochie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rochiță
ROCHÍȚĂ, rochițe, s. f. Diminutiv al lui rochie; rochioară. ◊ Compus: (Bot.) rochița-rândunicii = volbură. – Rochie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rock
ROCK, rockuri, s. n. Muzică de dans cu caracter dinamic provenită din blues, country etc., apărută în anii ’50 în SUA. [Pr.: roc] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocker
RÓCKER, rockeri, s. m. 1. Cântăreț de rock. 2.Tânăr pasionat de muzica rock; tânăr care se îmbracă și se comportă asemenea cântăreților de rock. [Pr.: rocăr] – Din engl. fr. rocker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rococo
ROCOCÓ adj. invar. 1. (În arhitectură și în arta decorativă; în sintagma) Stil rococo (și substantivat, n.) = stil artistic de ornamentație răspândit în sec. XVIII, provenind din Franța, caracterizat printr-o bogăție excesivă de linii, de curbe, de ghirlande împletite asimetric, încrustate cu cochilii etc. 2. Fig. Extravagant. – Din fr. rococo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocoşi
ROCOȘÍ, rocoșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se răzvrăti, a se răscula. – Din pol. rokoszyc'sie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocoși
ROCOȘÍ, rocoșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se răzvrăti, a se răscula. – Din pol. rokoszyc'sie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocoţea
ROCOȚEÁ, rocoțele, s. f. Mică plantă erbacee, otrăvitoare, cu frunze opuse, liniare și cu flori albe (Stellaria graminea). – Et. nec. Cf. rocoină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rocoțea
ROCOȚEÁ, rocoțele, s. f. Mică plantă erbacee, otrăvitoare, cu frunze opuse, liniare și cu flori albe (Stellaria graminea). – Et. nec. Cf. rocoină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rod
ROD, roade, s. n. 1. Nume generic dat produselor vegetale obținute de la plantele cultivate, în special fructelor; fruct. ◊ Loc. adj. Cu rod = roditor, fructifer. ◊ Compuse: rodul-pământului = plantă erbacee toxică, cu frunze mari, late și lucioase, după a cărei dezvoltare florală poporul apreciază recolta anului (Arum maculatum); (înv.) rod-de-zahăr = dulceață de trandafiri; rodozahar. 2. Fig. Urmare, rezultat, efect (al unei acțiuni). ♦ Folos, avantaj. 3. (Pop.) Copil, prunc, vlăstar, odraslă. [Var.: (rar) roádă s. f.] – Din sl. rodŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roda
RODÁ, rodez, vb. I. Tranz. 1. A face operația de rodaj, a efectua o rodare. ♦ Refl. Fig. A acumula o oarecare experiență; a se obișnui, a se acomoda într-o muncă. 2. A netezi foarte fin suprafața unui obiect cu ajutorul unor pulberi sau al unor paste speciale abrazive. – Din fr. roder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodaj
RODÁJ, rodaje, s. n. Punere în funcțiune a unui motor nou fără a-l forța, în scopul netezirii și ajustării suprafețelor de contact în mișcare ale pieselor componente; perioadă în care un motor funcționează în acest fel. – Din fr. rodage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodan
RODÁN, rodane, s. n. (Reg.) Unealtă casnică cu care se deapănă firele textile de pe scul pe țevi sau pe mosoare; sucală. – Din ngr. rodháni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodanţă
RODÁNȚĂ, rodanțe, s. f. Inel metalic cu un jgheab pe suprafața laterală, care apasă ochiurile parâmelor la ambarcațiuni. – Din it. radancia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodanță
RODÁNȚĂ, rodanțe, s. f. Inel metalic cu un jgheab pe suprafața laterală, care apasă ochiurile parâmelor la ambarcațiuni. – Din it. radancia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodare
RODÁRE, rodări, s. f. Acțiunea de a (se) roda și rezultatul ei. – V. roda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodat
RODÁT, -Ă, rodați, -te, adj. (Despre motoare) Care a trecut prin operația de rodaj. ♦ Fig. Care a acumulat o oarecare experiență, care s-a acomodat într-o muncă. – V. roda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodenticid
RODENTICÍD, rodenticide, s. n. Substanță toxică sau cultură bacteriană folosită pentru distrugerea rozătoarelor. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodeo
RODÉO s. n. 1. Serbare organizată cu ocazia marcajului animalelor în unele regiuni din America. 2. Întrecere sportivă în care un călăreț trebuie să încalece și să se mențină, fără șa, cât mai mult pe un cal sau un taur nedomesticit. [Pr.: -de-o] – Din sp. rodeo, fr. rodéo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodi
RODÍ, rodesc, vb. IV. Intranz. A produce roade. – Din sl. roditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodie
RÓDIE, rodii, s. f. Fructul rodiului^1, comestibil, de mărimea unui măr, cu coaja groasă, roșiatică și cu numeroase semințe, înconjurate de un înveliș cărnos și roșiatic. – Din ngr. ródhi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodier
RODIÉR, rodieri, s. m. (Bot.; rar) Rodiu^1. [Pr.: -di-er] – Rodie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodin
RÓDIN s. n. v. rodină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodină
RÓDINĂ, rodini, s. f. (Pop.) Dar adus femeii care a născut. [Var.: (rar) ródin s. n.] – Din ngr. rodyny.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodioară
RODIOÁRĂ, rodioare, s. f. Diminutiv al lui rodie. [Pr.: -di-oa-] – Rodie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodire
RODÍRE, rodiri, s. f. Acțiunea de a rodi și rezultatul ei. – V. rodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodit
RODÍT, -Ă, rodiți, -te, adj. (Despre plante) Care a făcut rod (bogat), care are roade (multe). – V. rodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roditor
RODITÓR, -OÁRE, roditori, -oare, adj. (Despre plante) Care dă roade; (despre terenuri) care produce roade îmbelșugate; fertil, bogat; (despre arbori) cu fructul comestibil. – Rodi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodiu
RÓDIU^1, rodii, s. m. Arbust mediteraneean ornamental, cu frunze lanceolate, cu flori roșii și fructe comestibile; rodier (Punica granatum). – Din rodie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodiu
RÓDIU^2 s. n. Element chimic, metal rar asemănător cu platina, care se găsește în natură împreună cu aceasta și care se întrebuințează aliat cu ea la confecționarea unor instrumente de laborator. – Din fr. rhodium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodnic
RÓDNIC, -Ă, rodnici, -ce, adj. (Adesea fig.) Care produce mult rod; care face să rodească mult. – Rod + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodnici
RODNICÍ, rodnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să fie rodnic. – Din rodnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodnicie
RODNICÍE, rodnicii, s. f. (Adesea fig.) Calitatea de a fi rodnic; fertilitate, fecunditate. – Rodnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodocrozit
RODOCROZÍT s. n. (Min.) Carbonat natural de mangan de culoare roz, cristalizat în sistemul romboedric. – Din fr. rhodocrosite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rododendron
RODODÉNDRON, rododendroni, s. m. (Bot.) Smirdar. [Var.: rododéndru s. m.] – Din fr. rhododendron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rododendru
RODODÉNDRU s. m. v. rododendron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodonit
RODONÍT s. n. Silicat natural de mangan, uneori și cu calciu, de culoare roz-cenușie, cu luciu sticlos, utilizat ca piatră ornamentală, de podoabă, la confecționarea unor obiecte decorative etc. – Din fr. rhodonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodopsin
RODOPSÍN s. n. v. rodopsină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodopsină
RODOPSÍNĂ s. f. (Biol.) Albumină prezentă în retina ochiului. [Var.: rodopsín s. n.] – Din fr. rhodopsine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodor
RODÓR, rodoare, s. n. Unealtă de rodare. – Din fr. rodoir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodos
RODÓS, -OÁSĂ, rodoși, -oase, adj. (Rar) Roditor. – Rod + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rodozahar
RODOZAHÁR s. n. (Înv.) Dulceață de trandafiri; rod-de-zahăr. – Din ngr. rodhozáhari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roentgen
RÓENTGEN s. m. v. röntgen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roentgeniu
ROENTGENIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 111, produs în mod artificial. [Pr.: röntghéniu – Sb.: Rg] (cf. engl. roentgenium < n. pr. Röntgen; elementul a fost denumit astfel, deoarece a fost sintetizat la 100 de ani dupa ce Röntgen descoperise razele X; 2004) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

roentgenterapie
ROENTGENTERAPÍE s. f. v. röntgenterapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rofii
RÓFII s. f. pl. (Pop.) Nume dat unor bube care apar uneori la copii, pe cap sau pe față, îndată după naștere. – Cf. sb. rohav „ciupit de vărsat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogatorie
ROGATÓRIE, rogatorii, adj. (În sintagma) Comisie rogatorie = mandat acordat de un organ de jurisdicție cu sediul într-o anumită localitate ori țară unui organ de jurisdicție cu sediul în altă localitate ori țară, pentru obținerea unor dovezi solicitatoare. – Din fr. rogatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogodele
ROGODÉLE s. f. pl. (Pop.) Fructe mărunte, poame de tot felul. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogojinar
ROGOJINÁR, rogojinari, s. m. Persoană care face sau vinde rogojini. – Rogojină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogojină
ROGOJÍNĂ, rogojini, s. f. Împletitură de tulpini sau de frunze de rogoz ori de papură, utilizată pentru protecția unor elemente de construcție, a unor instalații etc. sau pentru așternut pe jos (în unele locuințe), pentru decorațiuni interioare etc. – Din bg. rogozina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogoz
ROGÓZ, rogozuri, s. n. Gen de plante erbacee cu tulpina în trei muchii, cu frunzele lungi și cu flori monoice grupate în spice (Carex); plantă din acest gen. [Var.: (reg.) răgóz s. n.] – Din sl. rogozŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rogozos
ROGOZÓS, -OÁSĂ, rogozoși, -oase, adj. (Rar) Cu (mult) rogoz. – Rogoz + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rohatcă
ROHÁTCĂ, rohătci, s. f. (Reg.) Barieră. – Din ucr. rohatka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roi
ROI^1, roiuri, s. n. 1. Grup compact de albine, ieșite din stup împreună cu matca lor în căutarea unui adăpost nou. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime de insecte sau de păsări mici care zboară în grupuri. ♦ Grup compact de oameni în mișcare. ♦ Mulțime de lucruri de același fel (văzute în mișcare). 3. Grup de corpuri cerești, relativ concentrate în spațiu, având caracteristici care sugerează o proveniență comună. – Din sl. roj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roi
ROÍ^2, roiesc, vb. IV. Intranz. (Despre albine; la pers. 3) A ieși din stup zburând în roiuri^2 (1) spre a-și căuta un nou adăpost și a da naștere unui stup nou; (despre insecte sau păsări mici) a zbura în număr mare de colo până colo. ♦ (Despre oameni) A se răspândi în grupuri, pornind din același loc; a umbla de colo până colo; a forfoti, a mișuna. – Din bg. roja, sb. rojiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roib
ROIB, ROÁIBĂ, roibi, roaibe, adj. (Despre cai) Cu părul roșcat sau brun. ♦ (Substantivat, m.) Cal cu părul roșcat sau brun. – Lat. robeus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roibă
RÓIBĂ, roibe, s. f. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori albe-gălbui, a cărei rădăcină conține o materie colorantă roșie cu care se vopsesc fibrele textile (Rubia tinctorum). – Lat. robia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roibuleţ
ROIBULÉȚ, roibuleți, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui roib. – Roib + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roibuleț
ROIBULÉȚ, roibuleți, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui roib. – Roib + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roinic
RÓINIC, -Ă, roinici, -ce, adj. (Rar; despre grupuri) Care este în mișcare vie, care se răspândește pornind din același loc. – Roi^1 + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roiniţă
RÓINIȚĂ^1, roinițe, s. f. (Pop.) Stup mic portabil cu care se prinde un roi^1 nou. – Din sb. rojnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roiniță
RÓINIȚĂ^1, roinițe, s. f. (Pop.) Stup mic portabil cu care se prinde un roi^1 nou. – Din sb. rojnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roiniţă
RÓINIȚĂ^2, roinițe, s. f. Plantă erbacee perenă, cu flori albe ori liliachii cu miros plăcut, mult căutate de albine, cu frunze ovale întrebuințate în medicină pentru calitățile lor stimulente și antispasmodice; mătăcină, melisă (Melissa officinalis). – Roi^1 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roiniță
RÓINIȚĂ^2, roinițe, s. f. Plantă erbacee perenă, cu flori albe ori liliachii cu miros plăcut, mult căutate de albine, cu frunze ovale întrebuințate în medicină pentru calitățile lor stimulente și antispasmodice; mătăcină, melisă (Melissa officinalis). – Roi^1 + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roire
ROÍRE, roiri, s. f. Acțiunea de a roi^2 și rezultatul ei; p. ext. zbor agitat al unui număr mare de insecte sau de păsări; roiște, roit. – V. roi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roişte
RÓIȘTE s. f. Roire. [Pr.: ro-iș-] – Roi^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roiște
RÓIȘTE s. f. Roire. [Pr.: ro-iș-] – Roi^2 + suf. -iște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roit
ROÍT s. n. Roire. – V. roi^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roitor
ROITÓR, -OÁRE, roitori, -oare, adj. Care roiește. [Pr.: ro-i-] – Roi^2 + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rojdanic
ROJDÁNIC, rojdanice, s. n. (Înv.) Carte de literatură populară care cuprinde preziceri asupra destinului oamenilor potrivit zodiei în care s-au născut; zodiac. – Din sl. roždenikŭ „nou-născut”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rol
ROL, roluri, s. n. I. 1. Partitură scenică ce revine unui actor într-o piesă de teatru, unui cântăreț într-o operă etc. pentru interpretarea unui personaj. ♦ Personaj interpretat de un actor într-o piesă, într-o operă etc. 2. Atribuție, sarcină care îi revine cuiva în cadrul unei acțiuni; misiune. II. 1. Totalitatea litigiilor care urmează a fi rezolvate într-o anumită zi de către un organ de jurisdicție. ◊ Repunere pe rol = fixare a unui termen de judecată privitor la un proces al cărui curs a fost suspendat. Scoatere de pe rol = măsură prin care un organ de jurisdicție dispune întreruperea îndeplinirii actelor de procedură referitoare la un proces. 2. Registru în care organele financiare țin evidența impozitelor pentru fiecare contribuabil în parte. Rol fiscal. 3. (Mar.) Listă nominală a echipajului unei. nave, constituind unul dintre documentele principale fără de care nu se poate naviga legal. – Din fr. rôle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolan
ROLÁN s. n. Fibră textilă sintetică, obținută prin polimerizare, cu proprietăți asemănătoare lânii. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolare
ROLÁRE, rolări, s. f. 1. Operație de netezire a unui material (metalic), prin deformare plastică la cald sau la rece, care se realizează cu ajutorul unei role (2). 2. Operație de netezire sau de imprimare, executată cu ajutorul unei role (4). – Din rolă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolat
ROLÁT s. n. Rolare. Mașină de rolat = mașină cu ajutorul căreia se efectuează operația tehnică de rolare. – Din rola[re] + suf. -at.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rolat
ROLÁT s. n. v. HANZELĂ. Instalație de fabricat bomboane, caramele, având ca elemente principale o mașină de rolat, un dispozitiv de ștanțare și o pompă cu care se introduce umplutura. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rolă
RÓLĂ, role, s. f. 1. Rotiță sau cilindru care se învârte în jurul unui ax pentru a face să alunece mai repede un lanț, o curea de transmisie etc. Rolă de lanț. 2. Corp în formă de cilindru care poate fi rostogolit în jurul axei sale de simetrie, folosit ca organ de rulare sau ca unealtă de prelucrare prin apăsare. 3. Piesă mecanică de formă cilindrică cu ax interior, care Se rotește ușor pentru a putea fi antrenată de film, având rolul de a imprima acestuia un anumit traseu în aparatul de fotografiat sau de filmat. 4. Unealtă formată dintr-un cilindru de lemn sau de aliaje neferoase, care servește la unele lucrări de finisare în construcții (zugrăvit, tencuit). Rolă de tencuit. 5. Piesă de contact a unor trolee, constituită dintr-o roată cu șanț, care se rostogolește pe firul de contact. 6. (La pl.) Patine cu rotile. 7. (Reg.) Cuptor al mașinii de gătit. – Din germ. Rolle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolfilm
ROLFÍLM, rolfilme, s. n. Peliculă fotografică sub formă de bandă înfășurată pe un mosor cu ax subțire, ambalată în hârtie opacă sau introdusă într-o casetă specială și folosită la aparatele fotografice de format mic. [Acc. și: rólfilm] – Din germ. Rollfilm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolgang
RÓLGANG, rolganguri, s. n. Transportor cu rulouri folosit în industria constructoare de mașini la deplasarea pieselor de la un loc de muncă la altul și în industria metalurgică la deplasarea laminatelor. – Din germ. Rollgang.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolişor
ROLIȘÓR, rolișoare, s. n. Diminutiv al lui rol (I). – Rol + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rolișor
ROLIȘÓR, rolișoare, s. n. Diminutiv al lui rol (I). – Rol + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roller
ROLLER, rolleri, s. m. Sul; rulou. [Pr.: rólăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rom
ROM^1, (2) romuri, s. n. 1. Băutură alcoolică tare obținută prin fermentarea (naturală sau artificială) și distilarea sucului sau melasei din trestia de zahăr ori din alcool rafinat cu adaos de esențe sintetice și colorat cu caramel. 2. Cantitate de rom^1 (1), care se servește într-un păhărel sau într-un țoi. [Var.: (reg.) rum s. n.] – Din fr. rhum, germ. Rum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rom
ROM^2, -Ă, romi, -e, s. m. și f., adj. Țigan. [Scris și: rrom] – Din țig. rom „om”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roma
Roma, soția (sau sora) lui Ascanius (într-o altă versiune una dintre însoțitoarele lui Aeneas pe țărmurile Italiei și) de la care-și trăgea numele, conform tradiției, cetatea Roma.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

roman
ROMÁN^1, romane, s. n. Specie a genului epic, de întindere mare, cu conținut complex, care se desfășoară de-a lungul unei anumite perioade și angajează mai multe personaje, presupunând un anumit grad de adâncime a observației sociale și analizei psihologice. ◊ Operă narativă în proză sau în versuri scrisă, în Evul Mediu, într-o limbă romanică. ♦ Fig. Împletire de întâmplări cu multe episoade care par neverosimile. [Var.: (înv.) románț s. n.] – Din fr. roman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roman
ROMÁN^2, -Ă, romani, -e, s. m. și f., adj. I. S. m. și f. 1. Persoană care făcea parte din populația Imperiului Roman și care se bucura de drepturi depline de cetățenie. 2. Locuitor al Romei. II. Adj. Propriu Romei antice sau imperiului întemeiat de Roma, care se referă la Roma, care aparține Romei. ◊ Cifre romane = cifre reprezentate prin litere sau combinații de litere din alfabetul latin. Biserica romană = Biserica catolică; catolicism. – Din lat. romanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romancero
ROMANCÉRO, romancerouri, s. n. Culegere de poeme spaniole medievale, având un conținut variat (romanțe eroice sau tradiționale, cavalerești etc.). [Pr.: romanséro] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romancier
ROMANCIÉR, -Ă, romancieri, -e, s. m. și f. Autor de romane^1. [Pr.: -ci-er. – Var.: (înv.) romanțiér, -ă s. m. și f.] – Din fr. romancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanesc
ROMANÉSC, -Ă, romanești, adj. (Livr.) Care are caracter de roman^1, propriu romanului^1. ♦ Care conține fapte, idei, întâmplări demne de un roman^1; fantezist, imaginar. – Din fr. romanesque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanic
ROMÁNIC, -Ă, romanici, -ce, adj. Care se trage din romani^2 (1), care are legătură cu Roma antică sau cu poporul roman^2. ◊ Limba romanică = fiecare dintre limbile care au la bază limba latină. ♦ Care se ocupă de limbile derivate din latină. Studii romanice. – Din it. romanico, germ. romanisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanist
ROMANÍST, -Ă, romaniști, -ste, s. m. și f. 1. Specialist în studiul limbilor romanice. 2. Specialist în studiul dreptului roman^2. – Din fr. romaniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanistică
ROMANÍSTICĂ s. f. Disciplină lingvistică și filologică ce se ocupă cu studiul (comparativ al) limbilor romanice. – Din germ. Romanistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanitate
ROMANITÁTE s. f. 1. Totalitatea popoarelor romanice; lumea romană^2. 2. Caracter roman^2 sau romanic (al unui popor sau al unei culturi); origine, descendență romană^2. – Din fr. romanité, it. romanità.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romaniţă
ROMANÍȚĂ, romanițe, s. f. (Bot.; regional) Mușețel. [Var.: romăníță s. f.] – Din pol. rumianiec, ucr. romanec'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romaniță
ROMANÍȚĂ, romanițe, s. f. (Bot.; regional) Mușețel. [Var.: romăníță s. f.] – Din pol. rumianiec, ucr. romanec'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romaniza
ROMANIZÁ, romanizez, vb. I. Tranz. A imprima sau a impune (unei țări, unei regiuni, unei populații) caracterul romanității, a face (să fie) roman^2, a introduce civilizația romană^2. ♦ Refl. A deveni roman^2 sau romanic. – Din fr. romaniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanizare
ROMANIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) romaniza și rezultatul ei. – V. romaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanizat
ROMANIZÁT, -Ă, romanizați, -te, adj. Care a adoptat limba, obiceiurile, caracterele proprii romanilor^2 sau civilizației romane^2. – V. romaniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanizator
ROMANIZATÓR, -OÁRE, romanizatori, -oare, adj. (Livr.) Care romanizează. – Romaniza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romano-catolic
ROMÁNO-CATÓLIC, -Ă, romano-catolici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Catolic (1). ◊ Biserica Romano-Catolică = Biserica Catolică. 2. S. m. și f. Catolic (2). – Din engl. Roman-Catholic. Cf. fr. romain-catholique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanş
ROMÁNȘ, -Ă, romanși, -e, s. f., adj. 1. S. f. Ramură vestică a limbii retoromane. 2. Adj. Care se referă la limba romanșă, privitor la limba romanșă. – Din fr. romanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanș
ROMÁNȘ, -Ă, romanși, -e, s. f., adj. 1. S. f. Ramură vestică a limbii retoromane. 2. Adj. Care se referă la limba romanșă, privitor la limba romanșă. – Din fr. romanche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romantic
ROMÁNTIC, -Ă, romantici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care se inspiră din romantism, care ține de romantism sau prezintă aspecte caracteristice acestui curent; care aparține romantismului, privitor la romantism. 2. S. m. și f. Creator a cărui operă se încadrează în romantism. 3. Adj., s. m. și f. P. ext. (Om) visător, melancolic, romanțios. – Din fr. romantique, it. romantico, germ. romantisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romantism
ROMANTÍSM, (2) romantisme, s. n. 1. Mișcare artistică și literară apărută la sfârșitul sec. XVIII în Anglia și la începutul sec. XIX în Franța, ca o reacție împotriva clasicismului și regulilor lui formale, care a preluat tradițiile naționale și populare, promovând cultul naturii, lirismul, fantezia și libertatea de expresie. •v- Ansamblu de aspecte care caracterizează curentul romantic; înclinare spre lirism, spre individualism, spre visare, spre melancolie. 2. (Mai ales la pl.) Atitudine, comportament dominat de sensibilitate, de imaginație care nu mai trece de rațiune. – Din fr. romantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romantizare
ROMANTIZÁRE s. f. v. romantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

romantizat
ROMANTIZÁT adj. v. romantiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

romanţ
ROMÁNȚ s. n. v. roman^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanț
ROMÁNȚ s. n. v. roman^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţa
ROMANȚÁ, romanțez, vb. I. Tranz. A expune într-o formă literară un fapt istoric, o biografie (a unei persoane celebre), a unui fapt istoric etc. cu detalii imaginate de autor. – Din it. romanzare, fr. romancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanța
ROMANȚÁ, romanțez, vb. I. Tranz. A expune într-o formă literară un fapt istoric, o biografie (a unei persoane celebre), a unui fapt istoric etc. cu detalii imaginate de autor. – Din it. romanzare, fr. romancer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţare
ROMANȚÁRE, romanțări, s. f. Faptul de a romanța. – V. romanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanțare
ROMANȚÁRE, romanțări, s. f. Faptul de a romanța. – V. romanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţat
ROMANȚÁT, -Ă, romanțați, -te, adj. (Despre viața unor persoane celebre, evenimente istorice etc.) Prezentat sub formă de roman^1; ca un roman^1. – V. romanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanțat
ROMANȚÁT, -Ă, romanțați, -te, adj. (Despre viața unor persoane celebre, evenimente istorice etc.) Prezentat sub formă de roman^1; ca un roman^1. – V. romanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţă
ROMÁNȚĂ, romanțe, s. f. 1. Compoziție muzicală vocală cu acompaniament instrumental, având un conținut liric, sentimental; p. ext. piesă instrumentală cu caracter asemănător. 2. Specie a poeziei lirice sentimentale, de obicei de inspirație erotică. – Din fr. romance, it. romanza, germ. Romanze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanță
ROMÁNȚĂ, romanțe, s. f. 1. Compoziție muzicală vocală cu acompaniament instrumental, având un conținut liric, sentimental; p. ext. piesă instrumentală cu caracter asemănător. 2. Specie a poeziei lirice sentimentale, de obicei de inspirație erotică. – Din fr. romance, it. romanza, germ. Romanze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţier
ROMANȚIÉR, -Ă s. m. și f. v. romancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanțier
ROMANȚIÉR, -Ă s. m. și f. v. romancier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţios
ROMANȚIÓS, -OÁSĂ, romanțioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Predispus la visare, la melancolie; visător, romantic (3). ♦ Care predispune la melancolie, la visare, la contemplație. ♦ (Despre opere literare) Care tratează teme sentimentale, care conține note de melancolie, de visare. [Pr.: -ți-os] – Romanț + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanțios
ROMANȚIÓS, -OÁSĂ, romanțioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Predispus la visare, la melancolie; visător, romantic (3). ♦ Care predispune la melancolie, la visare, la contemplație. ♦ (Despre opere literare) Care tratează teme sentimentale, care conține note de melancolie, de visare. [Pr.: -ți-os] – Romanț + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanţiozitate
ROMANȚIOZITÁTE s. f. Înclinare spre visare, spre melancolie; romantism. [Pr.: -ți-o-] – Romanțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romanțiozitate
ROMANȚIOZITÁTE s. f. Înclinare spre visare, spre melancolie; romantism. [Pr.: -ți-o-] – Romanțios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romaşcan
ROMAȘCÁN, -Ă, romașcani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Roman. 2. Adj. Care aparține Romanului sau romașcanilor (1), privitor la Roman ori la romașcani. – Roman (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romașcan
ROMAȘCÁN, -Ă, romașcani, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Roman. 2. Adj. Care aparține Romanului sau romașcanilor (1), privitor la Roman ori la romașcani. – Roman (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romaşcancă
ROMAȘCÁNCĂ, romașcance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Roman. – Romașcan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romașcancă
ROMAȘCÁNCĂ, romașcance, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Roman. – Romașcan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romăniţă
ROMĂNÍȚĂ s. f. v. romaniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romăniță
ROMĂNÍȚĂ s. f. v. romaniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

român
ROMẤN, -Ă, români, -e, s. m., adj. I. S. m. 1. Persoană care aparține populației României sau este originară de acolo. 2. (Pop.) Țăran. ♦ Bărbat, soț. ♦ Om (în general), bărbat. 3. (În forma rumân) Denumire dată, în Evul Mediu, în Țara Românească, țăranilor dependenți de stăpânii feudali; iobag, vecin. II. 1. Adj. Care aparține României sau românilor (I 1), referitor la România ori la români; românesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de români. Româna comună (sau primitivă) = stadiu în evoluția limbii române anterior diferențierii dialectale; străromâna. [Var.: rumấn s. m.] – Lat. romanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românaş
ROMÂNÁȘ, românași, s. m. Diminutiv al lui român (I 1). [Var.: rumânáș s. m.] – Român + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românaș
ROMÂNÁȘ, românași, s. m. Diminutiv al lui român (I 1). [Var.: rumânáș s. m.] – Român + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

româncă
ROMẤNCĂ, românce, s. f. 1. Femeie care aparține populației României sau este originară din România. 2. (Pop.) Țărancă. – Român + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

româncuţă
ROMÂNCÚȚĂ, româncuțe, s. f. Diminutiv al lui româncă. – Româncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

româncuță
ROMÂNCÚȚĂ, româncuțe, s. f. Diminutiv al lui româncă. – Româncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românesc
ROMÂNÉSC, -EÁSCĂ, românești, adj. Care aparține României sau populației ei, privitor la România sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba română. [Var.: rumânésc, -eáscă adj.] – Român + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

româneşte
ROMÂNÉȘTE adv. Ca românii, în felul românilor; în limba română. – Român + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românește
ROMÂNÉȘTE adv. Ca românii, în felul românilor; în limba română. – Român + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

români
ROMÂNÍ, românesc, vb. IV. (Înv.) 1. Refl. și tranz. A adopta sau a face să adopte obiceiurile, caracterul, limba românilor. 2. Tranz. A traduce în românește. – Din român.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românie
ROMÂNÍE s. f. 1. (Înv.) Limba română. ◊ Expr. Pe românie = în românește, în limba română. 2. (În forma rumânie; în Evul Mediu, în Țara Românească) Denumire a condiției de dependență personală a țăranilor față de stăpânii feudali, desființată în 1746; iobăgie. [Var.: rumâníe s. f.] – Român + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românime
ROMÂNÍME s. f. Totalitatea românilor (I 1); număr mare de români. – Român + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românism
ROMÂNÍSM, (2) românisme, s. n. 1. Sentiment național al românilor (I 1); spirit românesc. 2. (Rar) Cuvânt sau expresie specifică limbii române. – Român + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românist
ROMÂNÍST, româniști, -ste, s. m. și f. Specialist în românistică. – Român + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românistică
ROMÂNISTÍCĂ s. f. Disciplină care studiază limba, literatura, cultura și istoria poporului român; spec. studiul limbii române. – Român + suf. -istică (după romanistică).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

româniza
ROMÂNIZÁ, românizez, vb. I. Tranz. A da unui cuvânt sau unei expresii străine introduse în limba română o formă potrivită cu normele, cu structura acestei limbi. – Român + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românizat
ROMÂNIZÁT, -Ă, românizați, -te, adj. 1. Care a trecut (în anumite împrejurări istorice) la naționalitatea română; care a devenit român (I 1). 2. (Despre cuvinte și expresii străine intrate în limba română) Care a căpătat o formă potrivită cu structura limbii române. – V. româniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românizâre
ROMÂNIZÁRE, românizări, s. f. Acțiunea de a româniza și rezultatul ei. – V. româniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românofil
ROMÂNOFÍL, -Ă, românofili, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care are o simpatie deosebită pentru România și pentru poporul român. – Român + suf. -fil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românofilie
ROMÂNOFILÍE s. f. Atitudine de simpatie deosebită pentru poporul român și pentru cultura lui. – Românofil + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

românofob
ROMÂNOFÓB, -Ă, românofobi, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) stapânită de românofobie. – Din românofobie, prin analogie cu cele similare.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

romb
ROMB, romburi, s. n. Paralelogram cu toate laturile egale și cu unghiurile opuse egale. – Din ngr. rómbos, fr. rhombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rombic
RÓMBIC, -Ă, rombici, -ce, adj. Care are forma unui romb; ca un romb; romboidal. ◊ Sistem rombic = sistem de cristalizare a cărui formă fundamentală este o prismă dreaptă cu bazele romburi. – Din fr. rhombique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romboedric
ROMBOÉDRIC, -Ă, romboedrici, -ce, adj. Care are forma unui romboedru. ◊ Sistem romboedric = sistem de cristalizare a cărui formă de bază este o prismă dreaptă cu bazele triunghiuri. – Din fr. rhomboédrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romboedru
ROMBOÉDRU, romboedre, s. n. 1. Poliedru cu toate fețele în formă de romb. 2. Formă cristalografică simplă, limitată la șase fețe cu contur rombic. – Din fr. rhomboédre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romboid
ROMBOÍD, -Ă, romboizi, -de, adj. Care are forma asemănătoare cu a unui romb. ♦ (Substantivat, n.) Figură în formă de romb. – Din fr. rhomboïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romboidal
ROMBOIDÁL, -Ă, romboidali, -e, adj. Rombic. [Pr.: -bo-i-] – Din fr. rhomboïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romergan
ROMERGÁN s. n. Produs medicamentos care se prezintă sub formă de pulbere cristalizată albă, cu gust ușor amărui, întrebuințat în terapeutică, mai ales în afecțiuni alergice. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

romulus
Romulus, în mitologia romană, urmașul lui Aeneas și întemeietorul cetății Romei. Era fiul vestalei Rea Silvia și al zeului Mars și frate geamăn cu Remus. (Pentru împrejurările nașterii lor, v. Amulius). Cruțați de la moarte de către slujitorii unchiului lor, care primiseră porunca să-i ucidă, cei doi copii sînt abandonați într-un coș pe apa rîului Tiber. Purtați de valuri, ei sînt aruncați pe un mal, unde-i găsește o lupoaică. Ea îi hrănește cu laptele ei în sălbăticie, pînă în ziua cînd trece prin partea locului un păstor, pe nume Faustulus. Acesta, minunîndu-se de ciudata întîmplare, ia cu sine copiii și-i duce la el acasă, unde soția sa îi crește pînă se fac mari, alături de copiii ei (v. și Acca La(u)rentia). Cînd ajung la vîrsta bărbăției, Romulus și Remus în fruntea cetelor lor atacă și pradă împrejurimile. O dată, în timp ce prădau turmele regelui Amulius, Remus este prins și dus la palatul acestuia. Bătrînul Faustulus îi dezvăluie atunci lui Romulus taina nașterii lor minunate și-l trimite pe urmele fratelui său. Romulus atacă cetatea, îl eliberează pe Remus și, ucigîndu-l pe Amulius, îl întronează din nou pe bunicul său, Numitor. Cei doi frați hotărăsc după aceea să întemeieze o nouă cetate. Pentru a vedea cui îi este soarta mai favorabilă, ei se urcă pe două coline apropiate – Remus pe Aventinus și Romulus pe Palatinus – și de acolo scrutează zarea: lui Remus i se înfățișează șase vulturi, iar lui Romulus doisprezece, fapt care arată că lui au hotărît zeii să-i încredințeze soarta noii cetăți. În timp ce acesta din urmă trage cu plugul brazda care avea să delimiteze așezarea viitoarei Rome, Remus îl ia în derîdere. Acest fapt îi atrage moartea (v. și Remus). Rămas singur, Romulus domnește asupra noii cetăți. Un episod legat de domnia sa este răpirea sabinelor – dintr-un neam vecin Romei – cu care romanii se căsătoresc, sporindu-și neamul. Romulus a cîrmuit îndelung cetatea Romei – peste treizeci de ani – și a dispărut, se spunea, în mod misterios, în urma unei furtuni. Dispariția aceasta, precum și amintirea frumoasă lăsată de el supușilor săi i-a făcut pe aceștia să-l divinizeze după moarte, dîndu-i numele de Quirinus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

rond
ROND, -Ă, (1, 2, 3) ronduri, s. n., (5) ronde, adj. 1. S. n. Strat de flori, de obicei circular, ridicat deasupra nivelului terenului din jur. 2. S. n. Piațetă rotundă de unde pornesc mai multe artere de circulație, având adesea la mijloc o plantație de flori sau un monument. 3. S. n. Inspecție de noapte care se face la un post de pază militar pentru a controla santinelele; p. ext. oamenii care fac această inspecție. ♦ Serviciu de control al santinelelor, organizat pe garnizoană. ◊ Ofițer de rond = ofițer însărcinat cu controlul santinelelor pe garnizoană. ◊ Expr. A fi de rond sau a face rondul = a fi însărcinat cu inspecția (santinelelor) sau a face inspecție. 4. S. n. (Cor.) Mișcare circulară a piciorului, executată liber pe sol sau în aer. 5. Adj. (în sintagmele) Scriere (sau literă) rondă = fel de scriere cu litere rotunde, groase și drepte; literă astfel scrisă. Peniță rondă = peniță specială cu vârful lat, cu care se pot scrie literele ronde. – [Pl. și: (4, n.) ronde] Din fr. rond, germ. Ronde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronda
RONDÁ, rondez, vb. I. Intranz. (Nav.) A executa un rondou (2). – Din rondou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondare
RONDÁRE, rondări, s. f. Acțiunea de a ronda; executare a unui rondou (2). – V. ronda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondea
RONDEÁ s. f. v. rondelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondel
RONDÉL, rondeluri, s. n. Specie a poeziei lirice cu formă fixă, având 13 (sau 14) versuri repartizate în trei strofe, în care primul vers este identic cu al șaptelea și al treisprezecelea, iar al doilea cu al patrulea și ultimul vers. – Din it. rondello, fr. rondel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondelă
RONDÉLĂ, rondele, s. f. 1. Piesă de metal, de lemn, de mase plastice etc. în formă de placă plată circulară, perforată sau neperforată, având uneori fețele profilate, cu întrebuințări diverse. ♦ Căpăcel în formă de disc din carton subțire, care acoperă alicele într-un cartuș de vânătoare. ♦ Disc metalic folosit la confecționarea prin batere a monedelor sau a medaliilor. 2. Porțiune din trunchiul unui arbore, de formă cilindrică, folosită pentru analiza structurii macroscopice a lemnului, pentru determinarea vârstei arborilor doborâți etc. [Var.: rondeá s. f.] – Din fr. rondelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondino
RONDÍNO s. n. (Muz.) Rondo de o factură mai simplă și cu dimensiuni reduse. – Din it. rondino.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondo
RONDÓ, rondouri, s. n. Piesă muzicală instrumentală cu caracter vioi, a cărei temă principală revine periodic în cursul piesei, alternând cu diferite alte teme (episoade sau cuplete). – Din it. rondo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rondou
RONDÓU, rondouri, s. n. 1. Loc de formă circulară (amenajat în grădină, în piețe, în localuri). 2. Manevră de întoarcere a unei nave, prin care aceasta își schimbă direcția de înaintare cu un unghi de 180°. – Din fr. rondeau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rongalit
RONGALÍT s. n. Substanță chimică întrebuințată ca reducător în vopsitorie și la sinteza unor medicamente. [Var.: rongalítă s. f.] – Din fr. rongalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rongalită
RONGALÍTĂ s. f. v. rongalit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronja
RONJÁ, ronjez, vb. I. Tranz. A coroda (3). – Din fr. ronger.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronjant
RONJÁNT, ronjanți, s. m. Reactiv întrebuințat la imprimarea țesăturilor prin ronjare. – Din fr. rongeant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronjare
RONJÁRE, ronjări, s. f. Procedeu folosit în imprimarea desenelor pe țesături, care constă în aplicarea, pe țesăturile vopsite în prealabil, a unor reactivi (ronjanți) care au proprietatea de a înlătura culoarea, țesătura devenind albă pe porțiunile de aplicare a acestora. – Cf. fr. rongeage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronjat
RONJÁT, -Ă, ronjați, -te, adj. Corodat. – V. ronja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

röntgen
RÖNTGEN, (1) röntgeni, s. m., (2) s. n. 1. S. m. Unitate de măsură a dozei radiațiilor X sau Y. ◊ (Adjectival) Raze rontgen. 2. S. n. Aparat cu care se produc raze X. [Pr.: röntghen. – Var.: róentgen s. m.] – Din germ. Röntgen [strahlen].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

röntgenterapie
RÖNTGENTERAPÍE s. f. (Med.) Radioterapie. [Pr.: rönt-ghen-. – Var.: roentgenterapíe s. f.] – Din fr. röntgenthérapie, germ. Röntgentherapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronţ
RONȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul celui care roade cu dinții un aliment tare. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronț
RONȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul celui care roade cu dinții un aliment tare. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronţăi
RONȚĂÍ, rónțăi, vb. IV. Tranz. A mânca sfărâmând între dinți puțin câte puțin dintr-un aliment tare, crocant, producând un zgomot caracteristic. ♦ A roade cu dinții un obiect. – Ronț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronțăi
RONȚĂÍ, rónțăi, vb. IV. Tranz. A mânca sfărâmând între dinți puțin câte puțin dintr-un aliment tare, crocant, producând un zgomot caracteristic. ♦ A roade cu dinții un obiect. – Ronț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronţăială
RONȚĂIÁLĂ, ronțăieli, s. f. Faptul de a ronțăi; zgomot produs de roaderea cu dinții a unui corp tare: ronțăire, ronțăit. [Pr.: -ță-ia-] – Ronțăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronțăială
RONȚĂIÁLĂ, ronțăieli, s. f. Faptul de a ronțăi; zgomot produs de roaderea cu dinții a unui corp tare: ronțăire, ronțăit. [Pr.: -ță-ia-] – Ronțăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronţăire
RONȚĂÍRE, ronțăiri, s. f. Acțiunea de a ronțăi și rezultatul ei; ronțăială, ronțăit. – V. ronțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronțăire
RONȚĂÍRE, ronțăiri, s. f. Acțiunea de a ronțăi și rezultatul ei; ronțăială, ronțăit. – V. ronțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronţăit
RONȚĂÍT s. n. Ronțăială. – V. ronțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ronțăit
RONȚĂÍT s. n. Ronțăială. – V. ronțăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

room-service
ROOM-SÉRVICE s. n. Serviciu asigurat de un hotel, prin care clienților li se poate aduce masa sau băutura în cameră. [Pr.: rum-sérvis] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ropot
RÓPOT, ropote, s. n. 1. Zgomotul produs de loviturile dese ale copitelor unui cal care aleargă. ♦ Mersul unui cal în trap sau în galop; goană. 2. Zgomot produs de căderea precipitată a ploii sau a grindinei; ploaie torențială de scurtă durată sau grindină abundentă venită pe neașteptate. ♦ Curgere repede (și zgomotoasă) a unui torent sau a valurilor în mișcare. 3. Izbucnire (repetată) de aplauze; zgomotul produs de aceste aplauze. 4. Mișcare săltăreață (și zgomotoasă) de învârtire la unele dansuri populare. – Din bg. ropot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ropoti
ROPOTÍ, ropotesc, vb. I. Intranz. A produce zgomote repezi și cadențate, lovind ritmic în ceva. – Din ropot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ropotire
ROPOTÍRE, ropotiri, s. f. Faptul de a ropoti. – V. ropoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ropotitor
ROPOTITÓR, -OÁRE, ropotitori, -oare, adj. Care ropotește. – Ropoti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ros
ROS, ROÁSĂ, roși, roase, adj. 1. Distrus (la suprafață) prin acțiunea lentă a unui agent exterior; uzat, deteriorat; subțiat, măcinat. 2. Fig. Mâncat, măcinat, consumat, chinuit de... – V. roade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rosătură
ROSĂTÚRĂ, rosături, s. f. 1. Rană superficială provenită dintr-o frecătură, dintr-o roadere; eroziune. 2. Loc ros, tocit, găurit. [Var.: rozătúră s. f.] – Ros + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rosbif
RÓSBIF, rosbifuri, s. n. Friptură din mușchi de vacă, foarte puțin friptă, aproape crudă la mijloc. [Var.: roast beef (pr.: rắŭstbif pl.: roast beefuri] – Din fr. rosbif, engl. roast beef.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rosbrat
RÓSBRAT, rosbraturi, s. n. (Reg.) Carne de vacă friptă înăbușit, cu multă ceapă. – Din germ. Rostbraten.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roshar
RÓSHAR s. n. Păr provenit din coama sau din coada cailor, folosit ca material de umplutură în tapițerie, ca urzeală la anumite țesături etc.; p. ext. țesătură având ca urzeală fire de bumbac, iar ca bătătură păr de cal, întrebuințată ca furnitură la hainele bărbătești. – Din germ. Rosshaar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rospiscă
ROSPÍSCĂ s. f. (Înv.) Chitanță, dovadă. – Din rus. raspiska, ucr. rozpyska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rost
ROST, rosturi, s. n. 1. Sens, înțeles, tâlc; scop, menire, justificare, motivare. ♦ Atribuție, rol, misiune, sarcină. 2. Mod de a-și organiza viața; stare, situație socială, materială, familială; p. ext. gospodărie. ◊ Expr. A (nu) ști rostul cuiva = a (nu) ști unde se află și cum își organizează cineva viața. A fi rost de ceva = a întrevedea posibilitatea de a găsi ceva. A face rost de ceva = a procura ceva (greu de obținut, de realizat). 3. Mod, fel de orgnizare a unei activități; ordine după care se desfășoară o acțiune; plan de desfășurare, de executare a ceva. ◊ Expr. A nu-și afla rost = a nu-și găsi locul, a nu-și găsi astâmpăr. A-și pierde rostul = a-și pierde cumpătul. A fi în rostul lui = a fi acolo unde îi este locul, unde se cuvine să fie. ♦ Ordine stabilă, stare de lucruri; rânduială. 4. Spațiu în formă de unghi, format la războiul de țesut între firele de urzeală ridicate de ițe și cele rămase jos, prin care se trece suveica cu firul de bătătură. 5. Spațiu îngust lăsat între două construcții alăturate sau între două părți ale unei construcții, pentru a permite mișcarea lor relativă sub acțiunea forțelor interioare sau a variațiilor de temperatură. Rost de etanșare. Rost de lucru. ♦ Jgheab săpat în lemn, pe care alunecă o ferestruică, o ușă, un capac. 6. (Înv.) Gură; (azi livr.) grai, vorbire. ◊ Loc. adv. Pe de rost = fără un text în față, din aducere-aminte, din memorie. ◊ Expr. A învăța pe de rost = a învăța un text pentru a-l putea reda din memorie. A lua (pe cineva) la rost = a mustra (pe cineva), a-i cere socoteală. ♦ (Înv.) Facultatea de a vorbi. – Lat. rostrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rosti
ROSTÍ, rostesc, vb. IV. 1. Tranz. A articula, a pronunța sunete, cuvinte cu ajutorul organelor vorbirii. 2. Tranz. (Adesea fig.) A spune, a vorbi, a povesti; a expune. 3. Refl. (Rar) A se pronunța, a-și spune părerea autorizată. ♦ Tranz. A comunica o dispoziție, un ordin, o sentință. ♦ A se preocupa de ceva; a pregăti. 4. Intranz. A înfășura pe sulul din față al războiului de țesut porțiunea de pânză țesută, desfășurând în același timp o porțiune corespunzătoare de urzeală de pe sulul dinapoi, pentru a putea continua țesutul de câte ori rostul se micșorează. – Din rost.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostire
ROSTÍRE, rostiri, s. f. Faptul de a rosti. – V. rosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostitor
ROSTITÓR, -OÁRE, rostitori, -oare, adj. (Rar) 1. (Și substantivat) Care rostește, spune ceva. 2. Care este rostit, exprimat, spus. – Rosti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostogol
ROSTOGÓL, (I) rostogoluri, s. n., (II) s. m. I. S. n. 1. (Adesea fig.) Mișcare de rostogolire. ◊ Loc. adv. De-a rostogolul sau (pop.) de-a rostogol = rostogolindu-se, dându-se peste cap. 2. Pantă cu înclinare mare într-o mină, care permite transportarea materialului prin simplă alunecare sau rostogolire, sub acțiunea greutății proprii. II. S. m. Plantă erbacee meliferă din familia compozeelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze lanceolate, păroase și flori albe (Echinops sphaerocephalus). – Et. nec. Cf. rotocol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostogoli
ROSTOGOLÍ, rostogolesc, vb. IV. Refl. și tranz. A înainta sau a face să înainteze, să alunece (pe un plan înclinat) rotindu-se în jurul lui însuși; a veni sau a (se) da de-a dura; p. ext. a (se) prăbuși, a (se) prăvăli. ◊ Expr. (Tranz.) A rostogoli ochii = a mișca ochii cu vioiciune încoace și încolo. ♦ Tranz. Fig. A împinge înainte dând impresia unei mișcări de rotire. ♦ Refl. (Despre ape curgătoare) A curge impetuos în vale, în valuri repezi. – Din rostogol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostogolire
ROSTOGOLÍRE, rostogoliri, s. f. Acțiunea de a (se) rostogoli și rezultatul ei; rostogolit. – V. rostogoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostogolit
ROSTOGOLÍT s. n. Rostogolire; zgomot care însoțește o mișcare de rostogolire. – V. rostogoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostogolitor
ROSTOGOLITÓR, rostogolitori, s. m. Lucrător care întoarce materialul pe toate fețele, pe vatra unui cuptor metalurgic (pentru a obține o temperatură uniformă), și-l aduce la ușa de scoatere din cuptor. – Rostogoli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostopască
ROSTOPÁSCĂ s. f. Plantă erbacee cu flori galbene-aurii, a cărei tulpină conține un suc galben-portocaliu, acru, otrăvitor, folosit în medicină; negelariță (Chelidonium majus). – Din ucr. rostopast'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostral
ROSTRÁL, -Ă, rostrali, -e, adj. (Despre elemente de arhitectură sau despre obiecte de artă) Care are forma unei nave antice sau care este decorat cu sculpturi reprezentând prore de corăbii. ◊ Coloană rostrală = coloană ornată cu prore sculptate în relief în piatră, simbolizând victoriile navale. – Din fr. rostral, lat. rostralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostru
RÓSTRU, rostruri, s. n. 1. Organ bucal la unele insecte (muște, ploșnițe etc.), alungit în formă de trompă. 2. Prelungire cartilaginoasă a botului rechinilor și al altor animale. 3. Un fel de ghimpe frontal al cefalotoracelui la unii raci. – Din lat. rostrum, fr. rostre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostui
ROSTUÍ, rostuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A așeza, a aranja așa cum trebuie; a face ordine. ♦ A aranja pe cineva într-un post, într-o situație convenabilă. 2. A procura ceva prin mijloace improvizate; a face rost de ceva. 3. A umple cu un material de etanșare și a netezi rosturile dintre cărămizile unei zidării, dintre pavelele sau bordurile unei șosele etc. pentru a împiedica pătrunderea apei de ploaie sau de infiltrație. 4. A forma cu mâna rostul urzelii la războiul de țesut. 5. A bate, de o parte și de alta, vârful dinților unei pânze de ferăstrău. – Rost + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostuire
ROSTUÍRE, rostuiri, s. f. Acțiunea de a rostui și rezultatul ei. – V. rostui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostuit
ROSTUÍT, -Ă, rostuiți, -te, adj. 1. (Despre persoane) Așezat într-un loc sau într-o slujbă convenabilă; cu situație, cu gospodărie. 2. (Despre zidărie, pavaj etc.) Care are rosturile umplute cu material etanș. – V. rostui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rostuitor
ROSTUITÓR, rostuitoare, s. n. Unealtă a lemnarului constituită dintr-o lamă de oțel, cu care se abat dinții pânzelor de ferăstrău. [Pr.: -tu-i-] – Rostui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roş
ROȘ, -Ă adj., s. n. v. roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roș
ROȘ, -Ă adj., s. n. v. roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşatec
ROȘÁTEC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșatec
ROȘÁTEC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşatic
ROȘÁTIC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșatic
ROȘÁTIC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşăţea
ROȘĂȚEÁ, roșățele, s. f. Plantă erbacee cu tulpina cilindrică dreaptă, cu flori dispuse într-o umbelă terminală (Botumus umbellatus). – De la roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșățea
ROȘĂȚEÁ, roșățele, s. f. Plantă erbacee cu tulpina cilindrică dreaptă, cu flori dispuse într-o umbelă terminală (Botumus umbellatus). – De la roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcat
ROȘCÁT, -Ă, roșcați, -te, adj. Cu reflexe roșietice. ♦ (Substantivat) Persoană cu păr blond sau castaniu cu nuanțe roșietice. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care bate în roșu. – Cf. roșu, roșcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcat
ROȘCÁT, -Ă, roșcați, -te, adj. Cu reflexe roșietice. ♦ (Substantivat) Persoană cu păr blond sau castaniu cu nuanțe roșietice. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care bate în roșu. – Cf. roșu, roșcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcă
RÓȘCĂ subst. (Rar) Persoană cu părul roșcat și obrajii roșcovani. – Roșu + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcă
RÓȘCĂ subst. (Rar) Persoană cu părul roșcat și obrajii roșcovani. – Roșu + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcodan
ROȘCODÁN, -Ă adj. v. roșcovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcodan
ROȘCODÁN, -Ă adj. v. roșcovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcov
RÓȘCOV, roșcovi, s. m. Mic arbore din familia leguminoaselor, originar din Arabia, cultivat în regiunea mediteraneană, cu frunze compuse, cu foliole eliptice, persistente, cu fructe (păstăi) lungi, dulci și comestibile (Ceratonia siliqua). ◊ Compus: roșcov-sălbatic = plătică. – Din bg. rožkov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcov
RÓȘCOV, roșcovi, s. m. Mic arbore din familia leguminoaselor, originar din Arabia, cultivat în regiunea mediteraneană, cu frunze compuse, cu foliole eliptice, persistente, cu fructe (păstăi) lungi, dulci și comestibile (Ceratonia siliqua). ◊ Compus: roșcov-sălbatic = plătică. – Din bg. rožkov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcovan
ROȘCOVÁN, -Ă, roșcovani, -e, adj. (Adesea substantivat) (Cu fața) de culoare roșie; cu reflexe roșietice. [Var.: (reg.) roșcodán, -ă adj.] – Roșcă + suf. -ovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcovan
ROȘCOVÁN, -Ă, roșcovani, -e, adj. (Adesea substantivat) (Cu fața) de culoare roșie; cu reflexe roșietice. [Var.: (reg.) roșcodán, -ă adj.] – Roșcă + suf. -ovan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşcovă
ROȘCOVĂ, roșcove, s. f. Fructul roșcovului, dulce și comestibil, având forma unei păstăi de culoare cafenie-închisă, cu multe semințe. – De la roșcov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșcovă
ROȘCOVĂ, roșcove, s. f. Fructul roșcovului, dulce și comestibil, având forma unei păstăi de culoare cafenie-închisă, cu multe semințe. – De la roșcov.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşeală
ROȘEÁLĂ, (2) roșeli, s. f. (Pop.) 1. Substanță roșie, cu care se vopsesc pânzeturile și alte obiecte. Cerneală roșie. 2. (La pl.) Fard roșu; suliman. – Roși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșeală
ROȘEÁLĂ, (2) roșeli, s. f. (Pop.) 1. Substanță roșie, cu care se vopsesc pânzeturile și alte obiecte. Cerneală roșie. 2. (La pl.) Fard roșu; suliman. – Roși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşeaţă
ROȘEÁȚĂ s. f. Culoare roșie. ♦ Împurpurare, înroșire, îmbujorare (a feței, a pielii). – Roșu + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșeață
ROȘEÁȚĂ s. f. Culoare roșie. ♦ Împurpurare, înroșire, îmbujorare (a feței, a pielii). – Roșu + suf. -eață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşi
ROȘÍ, roșesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A căpăta sau a face să capete o culoare roșie, a deveni sau a face să devină roșu; a (se) înroși. ♦ Intranz. și refl. A se îmbujora. – Din roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roși
ROȘÍ, roșesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A căpăta sau a face să capete o culoare roșie, a deveni sau a face să devină roșu; a (se) înroși. ♦ Intranz. și refl. A se îmbujora. – Din roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşiatec
ROȘIÁTEC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșiatec
ROȘIÁTEC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşiatic
ROȘIÁTIC, -Ă, roșietici, -ce, adj. Care bate în roșu, în care predomină nuanța de roșu. [Pr.: -și-a-. – Var.: roșiétic, -ă, roșiátec, -ă, roșátic, -ă, roșátec, -ă adj.] – Roșu + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșiatic
ROȘIÁTIC, -Ă, roșietici, -ce, adj. Care bate în roșu, în care predomină nuanța de roșu. [Pr.: -și-a-. – Var.: roșiétic, -ă, roșiátec, -ă, roșátic, -ă, roșátec, -ă adj.] – Roșu + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşietic
ROȘIÉTIC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșietic
ROȘIÉTIC, -Ă adj. v. roșiatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşior
ROȘIÓR, -OÁRĂ, roșiori, -oare, adj., s. f., s. m. I. Adj. Diminutiv al lui roșu. ◊ Pere roșioare = soi de pere care se păstrează bine toată iarna. Prune roșioare = soi de prune care se coc de timpuriu. II. S. f. 1. (La sg.) Soi de viță de vie cu struguri mici de culoare roșiatică, puțin răspândit în cultură. 2. Pește cu corpul turtit lateral și acoperit cu solzi mari, cu ochii și cu înotătoarele roșietice (Scardinius erythrophthalmus). III. S. m. (La pl.) Corp de elită al cavaleriei în organizarea mai veche a armatei române; (și la sg.) ostaș din acest corp de cavalerie. [Pr.: -și-or] – Roșu + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșior
ROȘIÓR, -OÁRĂ, roșiori, -oare, adj., s. f., s. m. I. Adj. Diminutiv al lui roșu. ◊ Pere roșioare = soi de pere care se păstrează bine toată iarna. Prune roșioare = soi de prune care se coc de timpuriu. II. S. f. 1. (La sg.) Soi de viță de vie cu struguri mici de culoare roșiatică, puțin răspândit în cultură. 2. Pește cu corpul turtit lateral și acoperit cu solzi mari, cu ochii și cu înotătoarele roșietice (Scardinius erythrophthalmus). III. S. m. (La pl.) Corp de elită al cavaleriei în organizarea mai veche a armatei române; (și la sg.) ostaș din acest corp de cavalerie. [Pr.: -și-or] – Roșu + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşiorean
ROȘIOREÁN, -Ă, roșioreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Roșiori de Vede. 2. Adj. Care aparține municipiului Roșiori de Vede sau roșiorenilor (1), privitor la Roșiori de Vede ori la roșioreni. – Roșiori [de Vede] (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșiorean
ROȘIOREÁN, -Ă, roșioreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Roșiori de Vede. 2. Adj. Care aparține municipiului Roșiori de Vede sau roșiorenilor (1), privitor la Roșiori de Vede ori la roșioreni. – Roșiori [de Vede] (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşioreancă
ROȘIOREÁNCĂ, roșiorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Roșiori de Vede. – Roșiorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșioreancă
ROȘIOREÁNCĂ, roșiorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Roșiori de Vede. – Roșiorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşit
ROȘÍT, -Ă, roșiți, -te, adj. (Pop.) Colorat în roșu; înroșit. – V. roși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșit
ROȘÍT, -Ă, roșiți, -te, adj. (Pop.) Colorat în roșu; înroșit. – V. roși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roştei
ROȘTÉI, roșteie, s. n. (Reg.) Dispozitiv în forma unui cadru în care sunt fixate vergele de lemn sau de oțel și care se folosește ca închizătoare la uși și la ferestre; p. restr. gratie, zăbrea. ♦ Grătarul de la sobă, prin care cade cenușa. – Din magh. rostély.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roștei
ROȘTÉI, roșteie, s. n. (Reg.) Dispozitiv în forma unui cadru în care sunt fixate vergele de lemn sau de oțel și care se folosește ca închizătoare la uși și la ferestre; p. restr. gratie, zăbrea. ♦ Grătarul de la sobă, prin care cade cenușa. – Din magh. rostély.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roşu
RÓȘU, -IE, roșii, adj., s. n., s. m., s. f. I. Adj. 1. De culoarea sângelui. ◊ Ouă roșii = ouă vopsite cu roșu (sau cu altă culoare), tradiționale la creștini de Paști. Pământ roșu = pământ de culoare roșiatică (întâlnit mai ales în ținuturile mediteraneene). 2. Roșcat, roșcovan, arămiu. 3. De culoare rumenă aprinsă. ♦ Îmbujorat la față. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. 4. (Despre metale) Înroșit în foc; incandescent. ◊ Fier roșu = bucată de fier incandescent cu care se însemnează animalele (odinioară și sclavii, ocnașii etc.). II. Adj. Fig. Comunist. ◊ Gărzile roșii = detașamente de muncitori, organizate în Rusia în timpul Revoluției din 1917. III. S. n. 1. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, situată în marginea acestuia dinspre lungimile de undă mari; culoarea sângelui. ♦ Loc. adv. Până la roșu = (despre metale) până la starea de incandescență. ◊ Expr. A vedea (sau a i se face cuiva) roșu (înaintea ochilor) = a se înfuria, a se enerva foarte tare. ♦ (Concr.) Vopsea roșie. ◊ (Chim.) Roșu de Congo = colorant organic de sinteză, care se prezintă ca o pulbere roșie (I 1), foarte ușor solubilă în apă, folosit în vopsitorie și ca indicator în chimia analitică. 2. Fard de culoare roșie (I 1) pentru obraz și buze; ruj. 3. Țesătură, panglică, broderie de culoare roșie (I 1). 4. Culoarea uneia dintre cărțile de joc, în formă de inimă roșie (I 1). IV. S. m. 1. Adept al comunismului. ♦ Poreclă dată de adversari membrilor aripii radicale a partidului liberal din România din a doua jumătate a secolului XIX. 2. (Înv.; la pl.) Corp de trupă de călăreți sau de pedestrași în vechea armată a Moldovei, compus din boierii de țară (cu uniformă de culoare roșie); (și la sg.) ostaș din acest corp de trupă. V. S. f. Pătlăgică roșie, v. pătlăgică. VI. S. f. (În sintagmele) Roșie daneză = rasă de taurine obținută în Danemarca și crescută pentru producția de lapte. Roșie de stepă = rasă de taurine bună producătoare de lapte, adaptată la condițiile de stepă. [Var.: (reg.) roș, -ă adj., s. n.] – Lat. roseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roșu
RÓȘU, -IE, roșii, adj., s. n., s. m., s. f. I. Adj. 1. De culoarea sângelui. ◊ Ouă roșii = ouă vopsite cu roșu (sau cu altă culoare), tradiționale la creștini de Paști. Pământ roșu = pământ de culoare roșiatică (întâlnit mai ales în ținuturile mediteraneene). 2. Roșcat, roșcovan, arămiu. 3. De culoare rumenă aprinsă. ♦ Îmbujorat la față. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. 4. (Despre metale) Înroșit în foc; incandescent. ◊ Fier roșu = bucată de fier incandescent cu care se însemnează animalele (odinioară și sclavii, ocnașii etc.). II. Adj. Fig. Comunist. ◊ Gărzile roșii = detașamente de muncitori, organizate în Rusia în timpul Revoluției din 1917. III. S. n. 1. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, situată în marginea acestuia dinspre lungimile de undă mari; culoarea sângelui. ♦ Loc. adv. Până la roșu = (despre metale) până la starea de incandescență. ◊ Expr. A vedea (sau a i se face cuiva) roșu (înaintea ochilor) = a se înfuria, a se enerva foarte tare. ♦ (Concr.) Vopsea roșie. ◊ (Chim.) Roșu de Congo = colorant organic de sinteză, care se prezintă ca o pulbere roșie (I 1), foarte ușor solubilă în apă, folosit în vopsitorie și ca indicator în chimia analitică. 2. Fard de culoare roșie (I 1) pentru obraz și buze; ruj. 3. Țesătură, panglică, broderie de culoare roșie (I 1). 4. Culoarea uneia dintre cărțile de joc, în formă de inimă roșie (I 1). IV. S. m. 1. Adept al comunismului. ♦ Poreclă dată de adversari membrilor aripii radicale a partidului liberal din România din a doua jumătate a secolului XIX. 2. (Înv.; la pl.) Corp de trupă de călăreți sau de pedestrași în vechea armată a Moldovei, compus din boierii de țară (cu uniformă de culoare roșie); (și la sg.) ostaș din acest corp de trupă. V. S. f. Pătlăgică roșie, v. pătlăgică. VI. S. f. (În sintagmele) Roșie daneză = rasă de taurine obținută în Danemarca și crescută pentru producția de lapte. Roșie de stepă = rasă de taurine bună producătoare de lapte, adaptată la condițiile de stepă. [Var.: (reg.) roș, -ă adj., s. n.] – Lat. roseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rota
ROTÁ vb. I v. roti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotacism
ROTACÍSM, (2) rotacisme, s. n. 1. Fenomen fonetic care constă în transformarea unei consoane intervocalice în „r”. 2. Transformarea în limba română a lui „n” intervocalic în „r”, la cuvintele moștenite din limba latină. – Din fr. rhotacisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotaciza
ROTACIZÁ, rotacizez, vb. I. 1. Intranz. A vorbi cu rotacism. 2. Refl. (Despre consoane) A prezenta fenomenul de rotacism. – Din fr. rhotaciser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotacizant
ROTACIZÁNT, -Ă, rotacizanți, -te, adj. (Despre graiuri, texte etc.) Care prezintă fenomenul rotacismului; cu rotacism. – Din fr. rhotacisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotacizare
ROTACIZÁRE, rotacizări, s. f. Faptul de a (se) rotaciza; rotacism. – V. rotaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotacizat
ROTACIZÁT, -Ă, rotacizați, -te, adj. Cu rotacism. – V. rotaciza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotalit
ROTALÍT, rotalite, s. n. Piesă de sticlă turnată, cavă, colorată în verde-albăstrui sau galben, folosită la executarea luminatoarelor, a pereților care trebuie să permită trecerea luminii etc. – Din rus. rotalit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotametru
ROTAMÉTRU, rotametre, s. n. Instrument pentru măsurarea debitelor de fluid într-o conductă. – Din fr. rotamètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotaprint
ROTAPRÍNT s. n. Mașină de imprimat de format mic, cu un tipar special, folosită mai ales pentru multiplicarea unor tipărituri de tiraj redus (circulare, formulare etc.). ♦ Procedeu de tipar monocrom în care cerneala se transmite de pe forma de imprimare (o foaie de aluminiu având textul trecut cu ajutorul mașinii de scris) pe o suprafață de cauciuc și apoi pe hârtie. – Din engl. rotaprint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotar
ROTÁR, rotari, s. m. 1. Meseriaș care lucrează roți, căruțe, care etc. 2. Lucrător care manevrează formele pentru presa de imprimare și care întreține presa. – Roată + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotare
ROTÁRE, rotări, s. f. Exercițiu de gimnastică, de patinaj artistic, de săritură în apă etc., constând din executarea unei mișcări circulare de 360 de grade a corpului. – V. rota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotary
ROTARY s. n. Sistem de foraj mecanic cu circulație continuă de fluid și cu rotirea garniturii de foraj. [Pr.: rótări] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotaş
ROTÁȘ, -Ă, rotași, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre cai; și substantivat) Înhămat lângă roata și oiștea carului sau a căruței (în spatele cailor înaintași). 2. S. m. Vizitiu care conduce caii înhămați în felul descris mai sus. – Roată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotaș
ROTÁȘ, -Ă, rotași, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre cai; și substantivat) Înhămat lângă roata și oiștea carului sau a căruței (în spatele cailor înaintași). 2. S. m. Vizitiu care conduce caii înhămați în felul descris mai sus. – Roată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotat
ROTÁT, -Ă, rotați, -te, adj. 1. Care are formă de roată, rotund; înfoiat; întins în formă de roată. 2. (Despre părul calului; p. ext. despre cai) Cu pete de altă culoare decât restul părului. – Roată + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotativ
ROTATÍV, -Ă, rotativi, -e, adj., s. f. 1. Adj. (Despre mișcări) Circular. 2. Adj. (Despre sisteme tehnice sau despre elemente ale acestora) Care poate efectua o mișcare de rotație parțială; care are părți rotitoare. 3. S. f. Mașină pentru tipărirea ziarelor și a publicațiilor de mare tiraj, care are forma de imprimare și suprafața de presiune cilindrice. – Din fr. rotatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotatoriu
ROTATÓRIU, -IE, rotatorii, adj. (Rar) Referitor la rotire; care efectuează o rotație. – Din fr. rotatoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotaţie
ROTÁȚIE rotații, s. f. 1. Mișcare în jurul unui punct fix sau al unei axe, în cursul căreia fiecare punct al corpului care se mișcă rămâne la distanță constantă de punctul fix sau de axa respectivă. ♦ Mișcare de rotire a unui corp ceresc în jurul axei sale sau în jurul altui corp ceresc. Perioadă de rotație = interval de timp în care un corp ceresc execută o rotație completă în jurul axei sale. 2. Schimb alternativ de persoane sau de echipe efectuat în cursul unei activități pentru a asigura continuitatea muncii. ◊ Loc. adv. Prin rotație = cu schimbul, revenind pe rând. 3. Alternare sau succesiune metodică a culturilor agricole în timp, pe aceiași teren, în cadrul unui asolament, stabilite în funcție de caracteristicile plantelor agricole, pentru a obține recolte mari și a menține fertilitatea solului. ♦ (În sintagma) Rotația capitalului = circuitul fondurilor de producție în sfera producției și a circulației. Rotația mijloacelor circulante = proces de schimbare succesivă, neîntreruptă a formelor funcționale pe care le îmbracă mijloacele circulante în trecerea lor din sfera producției și a circulației, durata unei rotații fiind cuprinsă între momentul avansării fondurilor sub formă bănească și momentul întoarcerii lor sub aceeași formă, după realizarea mărfurilor produse. – Din fr. rotation, lat. rotatio, germ. Rotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotație
ROTÁȚIE rotații, s. f. 1. Mișcare în jurul unui punct fix sau al unei axe, în cursul căreia fiecare punct al corpului care se mișcă rămâne la distanță constantă de punctul fix sau de axa respectivă. ♦ Mișcare de rotire a unui corp ceresc în jurul axei sale sau în jurul altui corp ceresc. Perioadă de rotație = interval de timp în care un corp ceresc execută o rotație completă în jurul axei sale. 2. Schimb alternativ de persoane sau de echipe efectuat în cursul unei activități pentru a asigura continuitatea muncii. ◊ Loc. adv. Prin rotație = cu schimbul, revenind pe rând. 3. Alternare sau succesiune metodică a culturilor agricole în timp, pe aceiași teren, în cadrul unui asolament, stabilite în funcție de caracteristicile plantelor agricole, pentru a obține recolte mari și a menține fertilitatea solului. ♦ (În sintagma) Rotația capitalului = circuitul fondurilor de producție în sfera producției și a circulației. Rotația mijloacelor circulante = proces de schimbare succesivă, neîntreruptă a formelor funcționale pe care le îmbracă mijloacele circulante în trecerea lor din sfera producției și a circulației, durata unei rotații fiind cuprinsă între momentul avansării fondurilor sub formă bănească și momentul întoarcerii lor sub aceeași formă, după realizarea mărfurilor produse. – Din fr. rotation, lat. rotatio, germ. Rotation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotăreasă
ROTĂREÁSĂ, rotărese, s. f. Soție de rotar; rotăriță. – Rotar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotărie
ROTĂRÍE^1, (2, 3) rotării, s. f. 1. Meseria rotarului; rotărit. 2. Atelier în care se confecționează și se repară roți și alte obiecte de rotărie^1. 3. Atelier în care se revizuiesc, se repară și se confecționează osiile montate ale vehiculelor de cale ferată. – Rotar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotărie
ROTĂRÍE^2, rotării, s. f. Obiect făcut de rotar. – Roată + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotărit
ROTĂRÍT s. n. Rotărie^1. – Rotar + suf. -it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotăriţă
ROTĂRÍȚĂ, rotărițe, s. f. Rotăreasă. – Rotar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotăriță
ROTĂRÍȚĂ, rotărițe, s. f. Rotăreasă. – Rotar + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotenonă
ROTENÓNĂ s. f. Produs toxic, insecticid, extras din anumite plante (leguminoase). – Din fr. roténone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roti
ROTÍ, rotesc, vb. IV. 1. Refl. A se mișca descriind cercuri. 2. Tranz. A efectua o rotație. ♦ Refl. (Pop.) A dansa mișcându-se în cerc. ◊ Tranz. Rotesc hora. 3. Refl. (Despre ape) A forma ochiuri, vârtejuri. 4. Refl. A se învârti împrejurul cuiva sau a ceva. 5. Refl. Fig. A sta mereu în preajma cuiva, căutând să-i câștige simpatia, bunăvoința. 6. Tranz. A-și plimba ochii, privirea în toate părțile, de jur-împrejur. 7. Tranz. (Adesea fig.) A învârti în aer, deasupra capului o armă, un baston etc. 8. Refl. și tranz. (Despre păsări) A-și desface penele cozii și aripile (în perioada împerecherii); a (se) înfoia. [Var.: (rar) rotá vb. I] – Din roată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roticică
ROTICÍCĂ, roticele, s. f. (Rar) Rotiță. – Roată + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotifer
ROTIFÉR, rotifere, s. n. (La pl.) Clasă de viermi acvatici microscopici, cu corpul alungit sau sferic și prevăzut cu cili vibratili puternici, care se învârtesc ca o roată (Rotatoria); (și la sg.) vierme care face parte din această clasă. – Din fr. rotifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotilat
ROTILÁT, -Ă, rotilați, -te, adj. (Pop.) 1. În formă de roată, rotund. 2. Încovoiat, adus, îndoit. Paloș rotilat. – Rotilă + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotilă
ROTÍLĂ, rotile, s. f. 1. Rotiță. 2. Fiecare dintre cele două roți ale cotigii plugului; p. gener. (la pl.) cotiga plugului. – Roată + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiliţă
ROTILÍȚĂ, rotilițe, s. f. (Pop.) Rotiță. – Rotilă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiliță
ROTILÍȚĂ, rotilițe, s. f. (Pop.) Rotiță. – Rotilă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotire
ROTÍRE, rotiri, s. f. Acțiunea de a (se) roti; învârtire, mișcare în cerc sau în spirală. ♦ Mișcare de rotație. – V. roti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiserie
ROTISERÍE, rotiserii, s. f. Mic local de alimentație publică în care se prepară și se servesc diverse sortimente de carne la rotisor. – Din fr. rôtisserie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotisor
ROTISÓR, rotisoare, s. n. Grătar special electric sau cu raze infraroșii pentru fripturi. – Din fr. rotissoire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiş
ROTÍȘ adv. (Pop.) În formă de roată, în cerc. – Roată + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiș
ROTÍȘ adv. (Pop.) În formă de roată, în cerc. – Roată + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotit
ROTÍT s. n. 1. Rotire. 2. Cântecul și jocul cocoșului-de-munte în perioada de împerechere. – V. roti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotitor
ROTITÓR, -OÁRE, rotitori, -oare, adj. (Despre piese, elemente, obiecte etc.) Care se rotește. – Roti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotitură
ROTITÚRĂ, rotituri, s. f. (Pop.) Rotire, roată, ocol. – Roti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiţă
ROTÍȚĂ, rotițe, s. f. Diminutiv al lui roată; roticică, rotilă (1), rotiliță. – Roată + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotiță
ROTÍȚĂ, rotițe, s. f. Diminutiv al lui roată; roticică, rotilă (1), rotiliță. – Roată + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotocol
ROTOCÓL, -OÁLĂ, rotocoli, -oale, s. n., adj. (Pop.) 1. S. n. Imagine, contur, figură sau corp în formă de disc, de cerc sau de inel. ◊ Loc. adv. În rotocol = în spirală. 2. S. n. Mișcare circulară; rotire, învârtire. ◊ Expr. A da rotocoale cuiva (sau la ceva) = a se învârti în jurul cuiva (sau a ceva); a jindui la cineva sau la ceva, a-i da târcoale. 3. Adj. Care are forma unui cerc; rotund. [Var.: rotogól, -oálă adj., s. n.] – Roată + ocol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotocolat
ROTOCOLÁT, -Ă adj. v. rotocolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotocoli
ROTOCOLÍ, rotocolesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se roti. – Din rotocol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotocolit
ROTOCOLÍT, -Ă, rotocoliți, -te, adj. (Rar) În formă de cerc; circular. [Var.: rotocolát, -ă, rotogolát, -ă adj.] – V. rotocoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotofei
ROTOFÉI, -ÉIE, rotofei, -eie, adj. Dolofan, gras, durduliu. ♦ Fig. (Despre lucruri) Rotund, umflat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotofilm
ROTOFÍLM, rotofilme, s. n. Peliculă fotografică specială folosită la executarea formelor de tipar cilindrice. – Din germ. Rotofilm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotofoto
ROTOFÓTO s. n. Instalație pentru culegerea fotografică bazată pe sistemul monotip. – Din fr. rotophoto[graphie].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoghilă
ROTOGHÍLĂ, rotoghile, s. f. (Rar) Sferă, glob. – Rotog[ol] + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotogolat
ROTOGOLÁT, -Ă adj. v. rotocolit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotogravură
ROTOGRAVÚRĂ, rotogravuri, s. f. Rotoheliografie. – Din fr. rotogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoheliografie
ROTOHELIOGRAFÍE s. f. Tipar caracterizat prin folosirea unei forme de tipar curbe cu suprafața activă gravată în adâncime prin procedee fotochimice și cu ajutorul unei site speciale, care se folosește pentru reproducerea și multiplicarea originalelor în semitonuri (la reviste, timbre, ilustrații etc.); rotogravură, rotoheliogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. rotohéliographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoheliogravură
ROTOHELIOGRAVÚRĂ, rotoheliogravuri, s. f. Rotoheliografie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. rotohéliogravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotondă
ROTÓNDĂ, rotonde, s. f. Sală mare, circulară, înglobată unei construcții, având acoperișul în formă de cupolă, folosită mai ales ca sală de expoziție, sală de sport etc. ♦ Construcție de zidărie în plan circular, având acoperișul în formă de cupolă. – Din fr. rotonde, it. rotonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoplan
ROTOPLÁN, rotoplane, s. n. Aparat de zbor la care forța portantă apare pe un sistem de aripi rotitoare. – Din engl. rotor plane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoplan
ROTOPLÁN, rotoplane, s. n. Aparat de zbor la care forța portantă apare pe un sistem de aripi rotitoare. – Din engl. rotor plane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotor
ROTÓR, rotoare, s. n. Parte a unei mașini (motor sau generator de energie) care se rotește, în timpul funcționării, în jurul axei arborelui pe care este montată și care folosește pentru reluarea și transmiterea unui cuplu motor. – Din fr. rotor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rototecă
ROTOTÉCĂ, rototeci, s. f. Catalog mecanic cu fișe puse pe plăci situate într-o tobă rotativă, care pot fi consultate fără a fi scoase de la locul lor. – Din fr. rotothéque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rototranslaţie
ROTOTRANSLÁȚIE, rototranslații, s. f. Mișcare completă a unui corp, obținută prin suprapunerea unei rotații și a unei translații. – Din fr. rototranslation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rototranslație
ROTOTRANSLÁȚIE, rototranslații, s. f. Mișcare completă a unui corp, obținută prin suprapunerea unei rotații și a unei translații. – Din fr. rototranslation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoţele
ROTOȚÉLE s. f. pl. (În sintagma) Rotoțele albe = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele lanceolate și dințate și cu flori albe-gălbui, dispuse în capitule (Achillea ptarmica). – Din roată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotoțele
ROTOȚÉLE s. f. pl. (În sintagma) Rotoțele albe = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele lanceolate și dințate și cu flori albe-gălbui, dispuse în capitule (Achillea ptarmica). – Din roată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotring
RÓTRING, rotringuri, s. n. Stilou cu vârf tubular, de diferite diametre, utilizat la desenul (tehnic) în tuș. – Din fr. rotring.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotulă
ROTÚLĂ, rotule, s. f. 1. Os rotund, turtit, anteposterior, așezat în partea anterioară a genunchiului și care închide în așa fel încheietura, încât flexiunea se poate face numai într-un singur sens. 2. (Tehn.) Nucă (3). – Din fr. rotule, lat. rotula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotulian
ROTULIÁN, -Ă, rotulieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la rotulă, al rotulei. [Pr.: -li-an] – Din fr. rotulien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotund
ROTÚND, -Ă, (I) rotunzi, -de, adj., (II) rotunduri, s. n. I. Adj. 1. De forma unui cerc, a unei sfere, a unui disc. (Despre dealuri, coline etc.) Cu creasta fără muchii sau colțuri. ♦ (Mat.; în sintagma) Corp rotund = corp cu formă sferică, cilindrică sau conică. 2. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) împlinit, grăsuț, durduliu, rotofei. 3. (Despre cifre, sume, cantități) Fără fracțiuni sau subdiviziuni; întreg, complet. 4. Încheiat^2 (II). II. S. n. Figură, suprafață în formă de disc sau de cerc. [Var.: (înv. și reg.) rătúnd, -ă adj.] – Lat. retundus (= rotundus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotungior
ROTUNGIÓR, -OÁRĂ adj. v. rotunjor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjel
ROTUNJÉL, -ÍCĂ, rotunjei, -ele, adj. Rotunjor. [Var.: rotunzél, -eá adj.] – Rotund + suf. -el (după rotunji).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunji
ROTUNJÍ, rotunjesc, vb. IV. 1. Tranz. A face rotund, a da unui obiect formă rotundă. ♦ A prelucra muchiile și colțurile unui corp (prin tăiere, așchiere etc.) pentru a obține suprafețe cât mai rotunde. ♦ A fixa hotarul unei regiuni în așa fel încât linia hotarului să fie cât mai puțin sinuoasă. 2. Refl. A căpăta forma rotundă, a se îngrășa, a se împlini. 3. Tranz. (Adesea fig.) A completa; a întregi, a mări. ♦ A elimina subdiviziunile unui număr, ale unei sume etc.; a face întreg. [Var.: (reg.) rătunjí, rotunzí vb. IV] – Din rotund.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjime
ROTUNJÍME, rotunjimi, s. f. 1. Calitatea a ceea ce este rotund; p. ext. linie, formă rotundă. 2. (La pl.) Formă rotundă, plină a trupului. [Var.: (reg.) rotunzíme s. f.] – Rotund + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjire
ROTUNJÍRE, rotunjiri, s. f. Acțiunea de a (se) rotunji și rezultatul ei; împlinire, completare, întregire. – V. rotunji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjit
ROTUNJÍT, -Ă, rotunjiți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Cu o formă rotundă, cu un contur curb. ◊ Consoană rotunjită = consoană la rostirea căreia se adaugă o articulație suplimentară de rotunjire a buzelor. Vocală rotunjită = vocală pronunțată cu participarea activă a buzelor, care se apropie formând o deschizătură circulară. 2. Mărit, sporit, întregit. [Var.: (reg.) rătunzít, -ă, rotunzít, -ă adj.] – V. rotunji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjitor
ROTUNJITÓR, rotunjitoare, s. n. Unealtă care servește la fasonarea, îndepărtarea sau netezirea pieselor cu secțiune circulară. – Rotunji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunjor
ROTUNJÓR, -OÁRĂ, rotunjori, -oare, adj., s. f. pl. 1. Adj. Diminutiv al lui rotund. 2. S. f. pl. Mică plantă erbacee cu frunze lungi, lucitoare și flori roșii- purpurii, dispuse într-un capitul mic situat în vârful tulpinii. (Homogyne alpina). [Var.: rotungiór, -oáră adj.] – Rotund + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunzel
ROTUNZÉL, -EÁ adj. v. rotunjel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunzi
ROTUNZÍ vb. IV v. rotunji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunzime
ROTUNZÍME s. f. v. rotunjime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rotunzit
ROTUNZÍT, -Ă adj. v. rotunjit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rouă
RÓUĂ s. f. Picături de apă care acoperă dimineața suprafața pământului, obiectele de pe sol, vegetația etc., formate prin condensarea vaporilor de apă din atmosferă în momentul în care temperatura scade până la punctul la care vaporii ajung la saturație. ◊ (Fiz.) Temperatură de rouă = temperatură la care trebuie răcit, sub presiune constantă, un amestec de vapori și gaze cu conținut constant de vapori, pentru ca, din cauza saturației cu vapori, să apară primele picături de lichid. ◊ Loc. adj. Ca roua = delicat, fraged; curat, pur. ◊ Loc. adv. Pe rouă (nescuturată) = dis-de-dimineață. ◊ Compus: roua-cerului = mică plantă erbacee insectivoră, cu flori mici, albe și cu frunze lunguiețe dispuse în rozetă bazală, acoperite de peri care secretă o substanță vâscoasă (Drosera rotundifolia). [Pr.: ro-uă] – Lat. ros, roris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roura
ROURÁ, pers. 3 rourează, vb. I. 1. Intranz. A cădea rouă. 2. Tranz. și refl. A (se) umezi, a (se) acoperi cu stropi ca de rouă. [Pr.: ro-u-] – Lat. rorare (după rouă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rourare
ROURÁRE, rourări, s. f. Acțiunea de a (se) roura și rezultatul ei. [Pr.: ro-u-] – V. roura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rourat
ROURÁT, -Ă, rourați, -te, adj. Acoperit, stropit de rouă, plin de rouă; rouros. [Pr.: ro-u-] – V. roura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rourică
ROURÍCĂ, rourele, s. f. Plantă acvatică cu tulpina culcată, cu inflorescențe în formă de spiculețe, cu fructe dulci, comestibile (Glyceria fluitans). [Pr.: ro-u-] – Rouă + suf. -ică (după roura).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rouros
ROURÓS, -OÁSĂ, rouroși, -oase, adj. (Rar) Rourat. [Pr.: ro-u-] – Rouă + suf. -os (după roura).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rouruscă
ROURÚSCĂ s. f. v. lăuruscă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rouşoară
ROUȘOÁRĂ s. f. (Rar) Diminutiv al lui rouă. [Pr.: ro-u] – Rouă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roușoară
ROUȘOÁRĂ s. f. (Rar) Diminutiv al lui rouă. [Pr.: ro-u] – Rouă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rovighez
ROVIGHÉZ, -Ă, rovighézi, -e, adj., s. f. și m. (Locuitor) din provincia sau din orașul Rovigo, situat în nordul Italiei. ◊ Dialect rovighez. (din it. rovighese) [DLI]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rovină
ROVÍNĂ, rovine, s. f. 1. Groapă, adâncitură, surpătură de teren, râpă (mocirloasă). 2. Loc mlăștinos; mlaștină, mocirlă. [Acc. și: róvină. – Pl. și: rovini] – Din bg. rovina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rovinietă
ROVINIÉTĂ, roviniete, s. f. Vinietă care atestă plata taxei de circulație pe drumurile publice. – Ro[mânia] + vinietă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roxolan
ROXOLÁN, -Ă, roxolani, -e, s. m. și f., adj. (La pl.) Nume dat unor triburi sarmatice existente la începutul secolului I d. H. la răsărit de Prut, care au atacat provincia romană Moesia, au fost aliați cu Decebal în timpul campaniei romane împotriva statului dac (101-102) și au fost supuși de goți la mijlocul sec. III; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste triburi. – Din lat. Rhoxolani, fr. Roxolans.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roylon
ROYLÓN s. n. Fribră de polimer sintetic poliamidic, cu proprietăți identice cu cele ale fibrei nailon. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roz
ROZ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Roșu foarte deschis; trandafiriu. 2. S. n. Culoare roz (1). ◊ Expr. A vedea (sau a privi ceva) în roz = a fi optimist. – Din fr. rose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozacee
ROZACÉE, rozacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate lemnoase și erbacee din care fac parte specii cultivate (trandafirul, mărul, cireșul etc.), precum și păducelul, măceșul, scorușul etc.; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. rosacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozalb
ROZÁLB, -Ă, rozalbi, -e, adj. (Rar) Trandafiriu-deschis care bate în alb. – Roz + alb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozalii
ROZÁLII s. f. pl. Sărbători romane celebrate la sfârșitul primăverii în cinstea morților, pe mormintele cărora se presărau flori. – Din lat. rosalia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozariu
ROZÁRIU^1, rozarii, s. n. (În Biserica catolică) 1. Culegere de rugăciuni pentru Fecioara Maria. 2. Șirag de mărgele din lemn, os, sticlă etc., aranjate într-o anumită ordine și având la unul dintre capete o cruciuliță, folosit de credincioși pentru a număra rugăciunile rostite. V. mătanie. – Din lat. rosarium, it. rosario, fr. rosaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozariu
ROZÁRIU^2, rozarii, s. n. (Rar) Loc în care se plantează trandafiri. – Din fr. rosarium, it. rosario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozasă
ROZÁSĂ, rozase, s. f. (Arhit.) Rozetă (4). – Din fr. rosace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozatic
ROZÁTIC, -Ă, rozatici, -ce, adj. (Rar) Trandafiriu. – Roz + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roză
RÓZĂ, roze, s. f. 1. Trandafir. ◊ Expr. A sta pe roze = a se găsi într-o situație favorabilă. ♦ (Geol.) Roza fisurilor = reprezentare grafică pentru determinarea direcțiilor principale pe care le urmează fisurile de separație într-un masiv de roci. Roza vânturilor = a) reprezentare grafică a regimului vânturilor într-un anumit punct sau într-o anumită zonă de pe un teritoriu; b) reprezentare grafică, în formă de stea, a direcțiilor punctelor cardinale, folosită în cutia unei busole pentru a repera direcția către care se îndreaptă acul magnetic al busolei. 2. Șlefuire specială care se dă diamantului. 3. Fereastră circulară mare, cu vitralii, așezată pe fațada catedralelor gotice, deasupra porții de intrare. 4. Stilizare a florii de măceș cu cinci petale în jurul unui punct central și cu cinci sepale ascuțite între petale. – Din fr. rose, it. rosa, lat. rosa, germ. Rose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozător
ROZĂTÓR, rozătoare, s. n. (La pl.) Ordin de mamifere caracterizate prin lipsa caninilor și printr-o mare dezvoltare a dinților incisivi, cu ajutorul cărora aceste animale pot roade; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ◊ (Adjectival) Animal rozător. – Roade + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozătură
ROZĂTÚRĂ s. f. v. rosătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roze
ROZÉ adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Care are culoarea roz, de culoare roz. 2. S. n. Vin, șampanie având această culoare. – Din fr. rosé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozeolă
ROZEÓLĂ, rozeole, s. f. Erupție cutanată fină prezentă în unele boli infecțioase (rujeolă, tifos exantematic), în intoxicații etc. Rozeolă sifilitică (sau de sifilitic) = erupție cutantă, de culoare roz, caracteristică sifilisului secundar. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. roséole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozetă
ROZÉTĂ, rozete, s. f. 1. Mică plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu frunze lunguiețe, cu flori galbene-aurii, plăcut mirositoare; rezedă (Reseda odorata). 2. Nasture de alamă pe care îl purtau, în trecut, la tunică și la cizme, ostașii din trupele de cavalerie de roșiori. 3. Motiv decorativ circular, având forma unui trandafir, care apare frecvent în arta populară românească. 4. (Arhit.) Fereastră circulară de mari dimensiuni, decorată cu vitralii și folosită mult la ornamentarea fațadelor catedralelor gotice; rozasă. 5. (Tehn.) Armătură sau guler original al unei tije, care servește ca element de legătură, de suspensie sau de protecție. 6. Disc, în general de formă rotundă, care se aplică pe fața diferitelor elemente de construcție, pentru a masca sau pentru a decora anumite elemente. 7. Cusătura în formă de triunghi, executată manual cu fire de mătase, la deschizătura buzunarelor, servind ca întăritură sau pentru înfrumusețare. – Din fr. rosette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roziu
ROZÍU, -ÍE, rozii, adj. (Rar) Trandafiriu. – Roz + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rozmarin
ROZMARÍN, rozmarini, s. m. Arbust mic, din familia labiatelor, plăcut mirositor, cu frunze totdeauna verzi și cu flori albastre, albe sau roșii, întrebuințat în medicină și în industria parfumurilor (Rosmarinus officinalis). – Din germ. Rosmarin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roznovean
ROZNOVEÁN, -Ă, roznoveni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Roznov. 2. Adj. Care aparține Roznovului sau roznovenilor (1), privitor la Roznov ori la roznoveni. – Roznov (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

roznoveancă
ROZNOVEÁNCĂ, roznovence, s. f. Femeie originară sau locuitor din orașul Roznov. – Roznovean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rp
RP abrev. (med.) v. recipe.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rpm
RPM sau r.p.m. Abreviere pentru rotații pe minut, unitatea de măsură a turației.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ruaj
RUÁJ, ruaje, s. n. Totalitatea roților unei mașini. [Pr.: ru-aj] – Din fr. rouage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruandez
RUANDÉZ, -Ă, ruandezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Ruandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ruandei sau ruandezilor (1), privitor la Ruanda ori la ruandezi. [Pr.: ru-an-] – Ruanda (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubai
RUBÁI s. n. v. rubaiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubaiat
RUBAIÁT, rubaiate, s. n. Catren persan care exprimă o idee mistică sau filozofică. [Pr.: -ba-iat. – Var.: rubái s. n.] – Din fr. rubáiyyat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubanată
RUBANÁTĂ, rubanate, s. f. (Geol.) Textură a unor roci eruptive cu aspectul unor dungi, datorită alternanței diferitelor minerale. ◊ (Adjectival) Structură rubanată. – Din fr. rubané.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubarbă
RUBÁRBĂ, rubarbe, s. f. (Bot.) Revent. – Din fr. rhubarbe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubaşcă
RUBÁȘCĂ, rubăști, s. f. Cămașă bărbătească încheiată pe umăr, care se poartă încinsă peste pantaloni, specifică portului popular rus. – Din rus. rubașka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubașcă
RUBÁȘCĂ, rubăști, s. f. Cămașă bărbătească încheiată pe umăr, care se poartă încinsă peste pantaloni, specifică portului popular rus. – Din rus. rubașka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubato
RUBÁTO s. n., adv. (Muz.) 1. S. n. Executare liberă din punct de vedere ritmic (potrivit înțelesului cuvintelor din text), în scopul obținerii unei mai mari expresivități. 2. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Liber din punct de vedere ritmic, în concordanță cu sensul cuvintelor din text. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubedenie
RUBEDÉNIE, rubedenii, s. f. (Pop.) Rudă^1. – Cf. rudenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubefacţie
RUBEFÁCȚIE, rubefacții, s. f. (Med.) Înroșire a pielii produsă de o substanță rubefiantă. – Din fr. rubéfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubefacție
RUBEFÁCȚIE, rubefacții, s. f. (Med.) Înroșire a pielii produsă de o substanță rubefiantă. – Din fr. rubéfaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubefiant
RUBEFIÁNT, rubefianți, s. m. (Substanță) care, în contact cu pielea, provoacă o iritație ușoară, uneori cu consecințe revulsive. [Pr.: -fi-ant. – Pl. și: (n.) rubefiante] – Din fr. rubéfiant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubelit
RUBELÍT, rubelite, s. n. Varietate de turmalină, de culoare roz, care conține litiu, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. rubellite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubeolă
RUBEÓLĂ, rubeole, s. f. Boală infecțioasă și contagioasă acută, provocată de un virus, care se manifestă prin erupție cutanată, prin febră, mărirea ganglionilor cervicali, tuse etc. [Pr.: -be-o-] – Din fr. rubéole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubeolic
RUBEÓLIC, -Ă, rubeolici, -ce, adj. (Med.) Care este specific rubeolei, de rubeolă. [Pr.: -be-o-] – Rubeolă + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruberoid
RUBEROÍD s. n. Carton asfaltat de calitate superioară, folosit în construcții și ca material izolant hidrofug. – Din fr. ruberoïde, engl. ruberoid, germ. Ruberoid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubia
RUBIÁ, rubiele, s. f. Numele unei monede turcești de aur, emisă spre sfârșitul Evului Mediu, care a circulat în Țările Române în prima jumătate a sec. XIX. – Din tc. rubya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubiacee
RUBIACÉE, rubiacee, s. f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu frunze înguste, situate mai multe la un nod, cu flori mici grupate în inflorescențe bogate; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -bi-a-ce-e] – Din fr. rubiacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubicel
RUBICÉL, rubiceli, s. m. (Min.) Varietate de cuarț de culoare roșie-violetă. – Din fr. rubicelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubicond
RUBICÓND, -Ă, rubiconzi, -de, adj. (Despre fața oamenilor) Roșu, rumen, aprins, îmbujorat. – Din fr. rubicond.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubidiu
RUBÍDIU s. n. Element chimic, metal alcalin, strălucitor ca argintul, ușor oxidabil, care se găsește în natură în cantități mici, însoțind sodiul și potasiul. – Din fr. rubidium, germ. Rubidium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubin
RUBÍN, rubine, s. n. Varietate de corindon foarte dur, de culoare roșie, care se găsește în natură cristalizată sau se obține sintetic, folosită ca piatră prețioasă. [Pl. și: rubinuri] – Din it. rubino, lat. rubinus, germ. Rubin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubiniu
RUBINÍU, -ÍE, rubinii, adj,, s. n. 1. Adj. De culoarea rubinului; roșu-închis; rubinos. 2. S. n. Vin roșu de culoarea rubinului. – Rubin + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubinos
RUBINÓS, -OÁSĂ, rubinoși, -oase, adj. (Înv.) Rubiniu. – Rubin + suf. -os. Cf. rubinoso.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubinspinel
RUBINSPINÉL, rubinspineli, s. m. Varietate de spinel de culoare roșu-închis. – Rubin + spinel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rublă
RÚBLĂ, ruble, s. f. 1. Unitatea principală a sistemului monetar din Rusia; moneda care reprezintă această unitate. 2. Nume dat în trecut monedelor străine de argint. – Din rus. rubl'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubrică
RÚBRICĂ, rubrici, s. f. 1. Despărțitură (verticală sau orizontală), cuprinzând una sau mai multe coloane, într-un registru, formular, grafic etc. 2. Spațiu rezervat (permanent) într-o publicație periodică pentru articole dintr-un anumit domeniu. 3. (Înv.) Titlu de pagină sau capitol care, în vechile manuscrise și cărți, se scria cu roșu. – Din fr. rubrique, lat. rubrica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rubylith
RUBYLÍTH s. n. (Electron.) Material special destinat fotografierii prin transparență a planurilor circuitelor integrate. – Din fr., engl. rubylith.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rucsac
RÚCSAC, rucsacuri, s. n. Sac de turism, purtat, mai ales de excursioniști, în spate; raniță. – Din germ. Rucksack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruculuire
RUCULUÍRE s. f. v. rucului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rudacee
RUDACÉE s. f. pl. Nume generic pentru rocile sedimentare clastice de tipul pietrișurilor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudar
RUDÁR, rudari, s. m. Denumire dată, în Țările Române, unor lucrători (țigani) care confecționau obiecte din lemn; p. ext. meșter țigan care lucrează din lemn albii, linguri, fuse etc. – Din bg. rudar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudă
RÚDĂ^1, rude, s. f. 1. Persoană care face parte din aceeași familie cu alte persoane, unite între ele prin legături de sânge sau prin alianță; rudenie (2), rubedenie. ◊ Expr. A avea rude la Ierusalim = a avea persoane influente care îți acordă protecție; a avea proptele. Pe rudă (și) pe sămânță = a) pe toți, fără excepție, până la unul; b) peste tot. ♦ Familie, neam, viță. 2. (Pop.) Soi, sămânță de animale sau de plante. ◊ Loc. adj. De rudă = de prăsilă, de reproducție. Berbec de rudă. – Din bg. roda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudă
RÚDĂ^2, rude, s. f. (Reg.) 1. Prăjină, par, drug. 2. Oiște, proțap. – Din magh. rud, sb. ruda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudăresc
RUDĂRÉSC, -EÁSCĂ, rudărești, adj. De rudar, făcut de rudar; țigănesc. – Rudar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudărie
RUDĂRÍE s. f. Meseria rudarului. – Rudar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudenie
RUDÉNIE, (2) rudenii, s. f. 1. Legătură directă sau colaterală între persoane care fac parte din aceeași familie; înrudire. 2. Rudă^1 (1). – Rudi + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudi
RUDÍ, rudesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se înrudi. – Din rudă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudiment
RUDIMÉNT, rudimente, s. n. 1. (La pl.) Noțiuni elementare ale unei științe, ale unei arte. 2. Organ care abia începe să se formeze sau care a rămas nedezvoltat; organ rudimentar. Rudiment de coadă. – Din fr. rudiment, lat. rudimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudimentar
RUDIMENTÁR, -Ă, rudimentari, -e, adj. Care este slab dezvoltat, care abia începe să se formeze, care este la începutul dezvoltării sale; primitiv, neevoluat. – Din fr. rudimentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudimentaritate
RUDIMENTARITÁTE s. f. (Rar) Însușirea a ceea ce este rudimentar. ♦ Lipsă de finețe (1). – Rudimentar + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudire
RUDÍRE, rudiri, s. f. (Înv.) Înrudire. – V. rudi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudişoară
RUDIȘOÁRĂ, rudișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui rudă^1. – Rudă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudișoară
RUDIȘOÁRĂ, rudișoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui rudă^1. – Rudă^1 + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudişti
RUDÍȘTI s. m. pl. Grup fosil de lamelibranhiate, ai căror reprezentanți au valvele foarte modificate din cauza fixării lor. – Din fr. rudistes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudiști
RUDÍȘTI s. m. pl. Grup fosil de lamelibranhiate, ai căror reprezentanți au valvele foarte modificate din cauza fixării lor. – Din fr. rudistes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudiţă
RUDÍȚĂ, rudițe, s. f. (Reg.) Hulubă. – Rudă^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rudiță
RUDÍȚĂ, rudițe, s. f. (Reg.) Hulubă. – Rudă^2 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruf
RUF, rufuri, s. n. Construcție deasupra punții superioare a unei nave, extinsă numai pe o porțiune a ei, în care sunt amenajate, de obicei, locuințele echipajului. – Din fr. rouf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufă
RÚFĂ, rufe, s. f. 1. Obiect de îmbrăcăminte care se poartă direct pe corp; p. ext. (la pl.) cearceafuri, fețe de masă etc.; albituri, schimburi. ◊ Expr. Rufele (murdare) se spală în familie = certurile și neînțelegerile familiale sau dintr-un cerc intim trebuie rezolvate în cadrul familiei sau al cercului respectiv. 2. (Reg.) Zdreanță, cârpă. – Din sl. ruho.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufărie
RUFĂRÍE s. f. Totalitatea rufelor (de pat, de corp etc.); lenjerie. – Rufă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufos
RUFÓS, -OÁSĂ, rufoși, -oase, adj. (Fam.) Zdrențăros. – Rufă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufşoară
RUFȘOÁRĂ s. f. v. rufușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufșoară
RUFȘOÁRĂ s. f. v. rufușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufuşoară
RUFUȘOÁRĂ, rufușoare, s. f. Diminutiv al lui rufă. [Var.: rufșoáră s. f.] – Rufă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rufușoară
RUFUȘOÁRĂ, rufușoare, s. f. Diminutiv al lui rufă. [Var.: rufșoáră s. f.] – Rufă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rug
RUG^1, rugi, s. m. 1. Tulpina (târâtoare) a unor plante. 2. Mur^1. 3. Măceș. 4. Compus: rug-de-munte sau rug-de-zmeură = zmeur. – Lat. rubus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rug
RUG^2, ruguri, s. n. Grămadă de lemne pe care se ardeau, în Antichitate, jertfele sau morții și, în Evul Mediu, condamnații la moarte. – Lat. rogus (după rug^1).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruga
RUGÁ, rog, vb. I. 1. Tranz. A cere cuiva stăruitor îndeplinirea unei dorințe, un serviciu, o favoare etc. ◊ Expr. A ruga (pe cineva) de toți dumnezeii (sau cu Dumnezeu) = a cere foarte insistent un lucru de la cineva. Te rog (sau rogu-te), formulă de politețe cu care te adresezi cuiva când îi ceri ceva; fii bun, fii amabil. A-și ruga moartea = a-și dori moartea. A-i ruga (cuiva) moartea = a dori moartea (cuiva). ♦ A pofti, a invita. 2. Refl. (În practicile religioase) A face o rugăciune, a invoca divinitatea. 3. Refl. A cere cuiva voia sau îngăduința de a face ceva. ◊ Expr. Mă rog, formulă întrebuințată ca element incidental, fără legătură cu restul frazei, însemnând uneori „dacă vrei, cum vrei”. – Lat. rogare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugare
RUGÁRE, rugări, s. f. Acțiunea de a (se) ruga și rezultatul ei. ♦ (Pop.) Rugăminte, rugă. ♦ (Înv. și reg.) Petiție, cerere. – V. ruga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugăciune
RUGĂCIÚNE, rugăciuni, s. f. Încercare personală de a intra în contact direct cu divinitatea; cerere, mulțumire sau laudă adresată de credincioși divinității; rugă (2). ♦ (Rar) Rugăminte, insistență, rugă (1). – Lat. rogatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugăminte
RUGĂMÍNTE, rugăminți, s. f. Cerere (stăruitoare) adresată cuiva pentru a obține ceva; rugare, rugă (1). – Ruga + suf. -ământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugător
RUGĂTÓR, -OÁRE, rugători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care cere cu stăruință, care exprimă o rugăminte, care se roagă. – Ruga + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugbi
RÚGBI s. f. Joc sportiv desfășurat între două echipe a câte 15 jucători, pe un teren de formă dreptunghiulară, având ca obiect de joc o minge ovală pe care jucătorii o pot folosi, în egală măsură, cu piciorul sau cu mâna. [Scris și: rugby. – Pron.: rágbi] – Din engl., fr. rugby.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugbist
RUGBÍST, rugbiști, s. m. Jucător de rugbi. – Rugbi + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugbistic
RUGBÍSTIC, -Ă, rugbistici, -ce, adj. Referitor la rugbi, de rugbi. – Rugbi + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruget
RUGÉT s. n. v. rujet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugi
RUGÍ, rugesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A striga ca leul. – Cf. lat. rugire, fr. rugir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginare
RUGINÁRE, ruginări, s. f. Mic arbust otrăvitor, cu frunze înguste, lucioase, persistente și cu flori albe sau roșietice dispuse în mănunchiuri la vârful ramurilor (Andromeda polifolia). – Din rugină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugină
RUGÍNĂ, rugini, s. f. I. 1. Substanță brun-roșcată, poroasă, sfărâmicioasă, care se formează prin oxidare pe obiectele de fier. ♦ Pojghiță brună care acoperă uneori pietrele și care se produce prin oxidarea minereurilor de fier din ele. 2. Obiect (de fier) vechi, prost întreținut; ruginitură, rablă. 3. Fig. Idee, teorie, mentalitate înapoiată, învechită. ♦ Om cu idei sau cu mentalitate învechită; retrograd. II. 1. Boală infecțioasă a plantelor, provocată de ciuperci microscopice, patogene (Puccinia), care se manifestă prin apariția unor pete brune-ruginii pe frunze, pe tulpini sau pe inflorescențe, împiedicând dezvoltarea normală a plantelor. 2. Plantă erbacee cu tulpina netedă, cu frunze lungi, țepoase, având la vârf o inflorescență cu flori mici, brune; pipirig (Juncus effusus). – Cf. lat. *aerugina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugini
RUGINÍ, ruginesc, vb. IV. 1. Intranz. A se acoperi cu rugină (I 1), a se umple de rugină, a prinde rugină. 2. Intranz. Fig. (Despre frunze, plante etc.) A căpăta o culoare galben-roșiatică asemănătoare cu a ruginii. 3. Refl. Fig. A deveni perimat, depășit, a se învechi, a nu mai fi actual. – Din rugină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginire
RUGINÍRE, ruginiri, s. f. Faptul de a (se) rugini. – V. rugini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginit
RUGINÍT, -Ă, ruginiți, -te, adj. 1. Acoperit, ros de rugină (I 1). ♦ Fig. Vechi, uzat. ♦ Fig. (Despre voce) Îmbătrânit; dogit. 2. Fig. (Adesea substantivat; despre persoane, idei, concepții etc.) Învechit, înapoiat, demodat. 3. (Despre plante) Atacat de rugină (II 1). ♦ Care are culoarea galben-roșiatică a ruginii. – V. rugini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginitură
RUGINITÚRĂ, ruginituri, s. f. Obiect ruginit; p. ext. lucru vechi, uzat, lipsit de valoare; rugină (I 2). – Rugini + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginiţă
RUGINÍȚĂ, ruginițe, s. f. 1. Numele a două plante: a) plantă erbacee cu frunze mici, înguste la bază și dințate la vârf (Asplenium ruta muraria); b) strașnic (III) (Asplenium trichomanes). 2. Ciupercă parazită care atacă și distruge frunzele plantelor (Uromyces scuteleatus). – Rugină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginiță
RUGINÍȚĂ, ruginițe, s. f. 1. Numele a două plante: a) plantă erbacee cu frunze mici, înguste la bază și dințate la vârf (Asplenium ruta muraria); b) strașnic (III) (Asplenium trichomanes). 2. Ciupercă parazită care atacă și distruge frunzele plantelor (Uromyces scuteleatus). – Rugină + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruginiu
RUGINÍU, -ÍE, ruginii, adj., s. n. 1. Adj. De culoarea ruginii. 2. S. n. Culoare ruginie (1); arămiu. – Rugină + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugos
RUGÓS, -OÁSĂ, rugoși, -oase, adj. Care prezintă rugozitate; aspru. – Din fr. rugueux. Cf. lat. rugosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugozimetru
RUGOZIMÉTRU, rugozimetre, s. n. Aparat cu care se măsoară rugozitatea. – Din fr. rugosimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rugozitate
RUGOZITÁTE, (2) rugozități, s. f. 1. Calitate a suprafeței unor corpuri solide de a fi aspre. 2. Mică neregularitate, sensibilă la pipăit, apărută pe suprafața unui obiect. – Din fr. rugosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruguleţ
RUGULÉȚ, ruguleți, s. m. Diminutiv al lui rug^1. – Rug^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruguleț
RUGULÉȚ, ruguleți, s. m. Diminutiv al lui rug^1. – Rug^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruin
RÚIN s. m. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri, cu frunze opuse, lucioase și cu flori liliachii, roșietice sau albe, dispuse în capitule sferice la vârful lujerilor (Succisa pratensis). – Cf. sb. rujan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruina
RUINÁ, ruinez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) preface în ruină, a (se) dărăpăna, a (se) degrada. 2. Fig. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă averea, a sărăci sau a face să sărăcească; a (se) distruge. ♦ A(-și) distruge sănătatea. [Pr.: ru-i-] – Din lat. ruinare, fr. ruiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruinare
RUINÁRE, ruinări, s. f. Acțiunea de a (se) ruina și rezultatul ei. [Pr.: ru-i-] – V. ruina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruinat
RUINÁT, -Ă, ruinați, -te, adj. 1. Căzut în ruină; dărăpănat. 2. Fig. Care și-a pierdut averea; sărăcit, scăpătat. [Pr.: ru-i-] – V. ruina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruină
RUÍNĂ, ruine, s. f. 1. (Adesea fig.) Ceea ce a rămas dintr-o construcție veche, dărâmată; dărâmătură. ◊ Loc. adj. În ruină (sau ruine) = ruinat, dărăpănat. ♦ Fig. Rămășiță a trecutului. 2. (Rar) Faptul de a (se) ruina. 3. Fig. Pierdere a averii sau a sănătății; distrugere; dezastru. ♦ Persoană distrusă din punct de vedere fizic și moral ca urmare a unei sănătăți precare sau a unor necazuri. – Din fr. ruine, lat. ruina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruinător
RUINĂTÓR, -OÁRE, ruinători, -oare, adj. Care ruinează; distrugător. [Pr.: ru-i-] – Ruina + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruj
RUJ, (1) rujuri, s. n. 1. Produs cosmetic cu diferite nuanțe de roșu, folosit pentru a colora buzele; roșu de buze. 2. Pastă compusă din oxid de fier și oxid de crom încorporate într-un liant, folosită în tehnica dentară. – Din fr. rouge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruja
RUJÁ, rujez, vb. I. Refl. A-și da cu ruj (1) pe buze. – Din ruj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujalină
RUJALÍNĂ, rujaline, s. f. (Bot.) Nalbă. – Din rujă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujar
RUJÁR, rujari, s. m. Lucrător în port specializat în rujare. – Din rujare (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujare
RUJÁRE, rujări, s. f. Operație de nivelare a grânelor încărcate în vrac, în vederea umplerii golurilor astfel încât capacitatea magaziei să fie folosită la maximum și încărcătura să nu se poată deplasa în cursul navigației. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujat
RUJÁT, -Ă, rujați, -te, adj. (Despre buză) acoperită cu ruj; (despre o persoană) cu buzele date cu ruj. – V. ruja.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rujă
RÚJĂ^1, ruje, s. f. 1. (Reg.) Măceș. ♦ Trandafir. ♦ Fig. (Pop.) Nume dat unei persoane frumoase. 2. Fig. (Reg.) Roșeață, rumeneală din obraz. 3. Plantă erbacee cu frunze cărnoase și flori galbene-purpurii, grupate într-un buchet, care crește pe stâncile din regiunea alpină (Sedum rosea). 4. Compus: rujă-galbenă = plantă având tulpina fără peri, cu frunze ovale și cu flori galbene; mărită-mă-mamă (Rudbeckia laciniata). [Pl. și: ruji] – Din bg., sb. ruža.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujă
RÚJĂ^2, ruje, s. f. (Fam.) Bandă de pânză, de stofă, de dantelă etc. plisată sau încrețită, care servește ca ornament la diferite obiecte de îmbrăcăminte. [Var.: ríjă s. f.] – Cf. fr. ruche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujeolă
RUJEÓLĂ, rujeole, s. f. Infecție virotică contagioasă care apare la vârsta copilăriei, caracterizată printr-o erupție generalizată de culoare roșie pe piele și pe mucoase. [Pr.: -je-o-] – Din fr. rougeole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rujet
RUJÉT s. n. Boală infecțioasă a porcilor, care se manifestă prin febră și prin apariția unor pete roșii pe piele și care se poate transmite la om prin carnea de porc infectată; brâncă. [Var.: rugét s. n.] – Din fr. rouget.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rula
RULÁ, rulez, vb. I. Tranz. 1. A înfășură manual sau mecanizat un material textil pe un sul de lemn sau metalic, formând un rulou (1). 2. A proiecta un film pe ecran într-o sală de cinematograf. 3. A face să circule bunuri, bani, investindu-i în afaceri. 4. A deplasa un corp prin rostogolire sau prin alunecare pe o cale fixă. ♦ Intranz. (Despre vehicule) A înainta prin intermediul unor roți sau role. 5. A netezi sau a întinde o suprafață prin apăsare cu un obiect în rostogolire. 6. A prelua un program într-un sistem de calcul. – Din fr. rouler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruladă
RULÁDĂ, rulade, s. f. 1. Prăjitură făcută dintr-o foaie de aluat, înfășurată în formă de sul și umplută cu dulceață, cremă etc. 2. Fel de mâncare preparat din mușchi de vacă sau de porc umplut cu tocătură, ouă fierte etc. și rulat, sau din carne tocată amestecată cu ou, verdeață etc. căreia i se dă o formă de rulou și care se coace la cuptor. 3. (Rar) Ornament muzical de coloratură, bazat pe un șir de acorduri cântate pe o singură silabă. – Din fr. roulade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulaj
RULÁJ, rulaje, s. n. 1. Timpul dintre două încărcături succesive ale unui vagon de marfă de cale ferată, totalizând timpul necesar aducerii, încărcării, transportului, descărcării și manevrelor. 2. Circulație a fondurilor bănești, a mărfurilor etc. – Din fr. roulage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulant
RULÁNT, -Ă, rulanți, -te, adj. Care se deplasează prin intermediul unor organe de rostogolire. ◊ Material rulant = totalitatea locomotivelor, vagoanelor etc. care circulă pe liniile de cale ferată. – Din fr. roulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulare
RULÁRE, rulări, s. f. Acțiunea de a rula și rezultatul ei. – V. rula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruletă
RULÉTĂ, rulete, s. f. 1. Instrument folosit pentru măsurarea lungimilor și distanțelor, format dintr-o panglică lungă de pânză sau de oțel împărțită în centimetri și care se strânge, prin rulare, într-o casetă cilindrică prin acționarea unei manivele. 2. Instalație folosită la unele jocuri de noroc, formată dintr-un disc împărțit în compartimente numerotate și dintr-o bilă care se învârtește o dată cu discul, indicând, la oprire, numărul câștigător; p. ext. denumire dată jocului care se practică la această instalație. 3. Instrument format dintr-o rotiță de metal cu margine dințată, care se folosește la desenarea tiparelor de stofă, la tăierea aluatului etc. – Din fr. roulette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruliu
RULÍU, ruliuri, s. n. Oscilație de înclinare a unei nave în jurul axei sale longitudinale, provocată de acțiunea valurilor înalte, când direcția de înaintare a navei este paralelă cu valurile. [Acc. și: rúliu] – Din fr. roulis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulment
RULMÉNT, rulmenți, s. m. 1. Organ de mașină construit din două inele concentrice, separate prin bile sau cilindri cu același diametru, care transformă mișcarea de alunecare în mișcare de rostogolire, micșorând prin aceasta rezistența de frecare. ♦ (Despre bani) Faptul de a circula, de a rula. 2. (În sintagma) Fond de rulment net = diferență dintre acțiunile curente și datoriile curente ale unei întreprinderi. – Din fr. roulement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulmentist
RULMENTÍST, -Ă, rulmentiști, -ste, s. m. și f. Muncitor care lucrează într-o fabrică de rulmenți. – Rulment + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulotă
RULÓTĂ, rulote, s. f. Vehicul cu două sau patru roți, remorcat la un autoturism și dotat cu elemente de confort proprii unei mici camere de locuit. – Din fr. roulotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulou
RULÓU, rulouri, s. n. 1. Obiect în formă de sul. Rulou de hârtie. 2. Organ de mașină care se poate roti în jurul unei axe și care servește la susținerea și la rularea unui sistem tehnic, la transmiterea unei mișcări, la transportul unor piese, la înfășurarea unor fire etc. 3. Organ al compresoarelor rutiere, construit dintr-un cilindru cu greutate mare; tăvălug de compresor. ♦ Sul subțire de lemn (prevăzut cu un arc pentru a putea fi ușor de manipulat) pe care se înfășoară transperantul de la ferestre; p. ext. transperantul însuși. ♦ Jaluzea. 4. Pieptănătură femeiască în care părul este înfășurat în formă de sul. 5. Produs de patiserie în formă de sul, făcut din aluat, care se umple cu frișcă, cremă, dulceață etc. – Din fr. rouleau.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rulură
RULÚRĂ, ruluri, s. f. Defect de creștere al arborilor, care constă în apariția uneia sau mai multor crăpături în formă de segment de cerc de-a lungul unui inel anual, pe o porțiune sau pe întreaga lungime a acestuia. – Din fr. roulure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rum
RUM s. n. v. rom^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumân
RUMẤN s. m. v. român^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumânaş
RUMÂNÁȘ s. m. v. românaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumânaș
RUMÂNÁȘ s. m. v. românaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumânesc
RUMÂNÉSC, -EÁSCĂ adj. v. românesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumânie
RUMÂNÍE s. f. v. românie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumb
RUMB, rumburi, s. n. 1. Gură de aerisire a magaziilor unui șlep, situată pe punte. 2. Unitate de măsură pentru unghiuri, folosită la roza vânturilor, egală cu a 32-a parte dintr-un cerc. – Din fr., rus. rumb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumbatron
RUMBATRÓN, rumbatroane, s. n. Aparat folosit pentru obținerea curenților de foarte înaltă frecvență, care dau unde electromagnetice și lungimi de undă de ordinul decimetrului și al centimetrului. – Din fr. rhumbatron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumbă
RÚMBĂ, rumbe, s. f. Dans de origine cubaneză, devenit dans de salon, cu mișcare ritmată și rapidă; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., sp. rumba, germ. Rumba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumega
RUMEGÁ, rúmeg, vb. I. 1. Intranz. (Despre rumegătoare; la pers. 3) A mesteca a doua oară mâncarea întoarsă din stomac. 2. Tranz. A mesteca ceva în gură; (depr.; despre oameni) a mânca mult și încet. 3. Tranz. Fig. A medita pe îndelete asupra unui fapt, a-l examina îndelung. – Lat. rumigare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumegare
RUMEGÁRE, rumegări, s. f. Acțiunea de a rumega și rezultatul ei. – V. rumega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumegător
RUMEGĂTÓR, -OÁRE, rumegători, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Despre animale) Care rumegă (1). 2. S. n. (La pl.) Subordin de mamifere având conformația dinților și stomacul (compus din mai multe camere) adaptate pentru rumegare; (și la sg.) animal care face parte din acest subordin. – Rumega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumegătură
RUMEGĂTÚRĂ, rumegături, s. f. 1. Ceea ce a fost rumegat (1), hrană rumegată. 2. Rumeguș. – Rumega + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeguş
RUMEGÚȘ s. n. (Colectiv) Deșeuri de lemn în formă de așchii mărunte, asemănătoare cu tărâțele, rezultate din tăierea lemnului cu ferăstrăul; rumegătură (2). – Rumega + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeguș
RUMEGÚȘ s. n. (Colectiv) Deșeuri de lemn în formă de așchii mărunte, asemănătoare cu tărâțele, rezultate din tăierea lemnului cu ferăstrăul; rumegătură (2). – Rumega + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeior
RUMEIÓR, -OÁRĂ, rumeiori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Diminutiv al lui rumen^2. 2. S. f. (Bot.) Cârmâz. [Pr.: -me-ior. – Var.: rumeór, -oáră adj.] – Rumen^2 + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumen
RÚMEN^1, rumene, s. n. Primul și cel mai mare compartiment al stomacului rumegătoarelor, de forma unui sac dublu, care ocupă întreaga cavitate abdominală stângă și o parte din cavitatea abdominală dreaptă și în care se înmagazinează alimentele și se macerează sub influența florei bacteriene, a fermenților și a mișcării pereților; ierbar^2. – Din fr. rumen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumen
RÚMEN^2, -Ă, rumeni, -e, adj. 1. (Despre obraz sau buze) De o culoare care bate în roșu. ♦ (Despre oameni) Cu fața îmbujorată, cu obrajii roșii. ♦ (Despre fructe și unele alimente) Care a căpătat o culoare roșiatică (sub acțiunea focului sau a soarelui); bine copt. 2. Care este roșu-aprins; trandafiriu. – Din sl. rumenă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeneală
RUMENEÁLĂ, (2, 3) rumeneli, s. f. 1. Culoare rumenă, roșeață. 2. (Pop.) Fard, suliman, dresuri. 3. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori de culoare galbenă (Potentilla procumbens). [Pl. și: (2,3) rumenele] – Rumeni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeni
RUMENÍ, rumenesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină rumen^2; a (se) colora în roșu. 2. Refl. (Pop.) A se farda, a se machia, a se sulimeni. – Din rumen^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumenire
RUMENÍRE, rumeniri, s. f. Acțiunea de a (se) rumeni și rezultatul ei. – V. rumeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumenit
RUMENÍT, -Ă, rumeniți, -te, adj. 1. Rumen^2. 2. (Pop.) Fardat, sulimenit. – V. rumeni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeniu
RUMENÍU, -ÍE, rumenii, adj. Roșiatic. – Rumen^2 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumeor
RUMEÓR, -OÁRĂ adj. v. rumeior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumina
Rumina, în mitologia romană, divinitate care-i proteja pe copiii nou-născuți.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

ruminaţie
RUMINÁȚIE, ruminații, s. f. (Rar) Rumegare. – Din fr. rumination, lat. ruminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruminație
RUMINÁȚIE, ruminații, s. f. (Rar) Rumegare. – Din fr. rumination, lat. ruminatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rummy
RUMMY s. n. Joc de societate cu cărți sau cu mici plăci prismatice de piatră, de lemn, material plastic etc., marcate cu cifre de diferite culori; pietre. [Pr.: rámi, romi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumoare
RUMOÁRE, rumori, s. f. Zgomot confuz de voci care se aud în același timp, produs de o masă de oameni (exprimând protest, uimire etc.); p. gener. zgomot confuz. – Din fr. rummeur, lat. rumor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rumpe
RÚMPE vb. III v. rupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rună
RÚNĂ, rune, s. f. (La pl.) Caractere grafice ale celor mai vechi alfabete germanice și scandinave. – Din germ. Runen, fr. runes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

runc
RUNC, runcuri, s. n. Loc despădurit folosit ca pășune sau pentru a fi cultivat; curătură (1). – Lat. runcus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rund
RUND s. n. v. rundă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rundă
RÚNDĂ, runde, s. f. 1. Fiecare dintre seriile de partide din cadrul unui turneu de șah, în cursul căreia un participant joacă o singură dată. 2. Fiecare dintre reprizele (de trei minute) care compun un meci de box; repriză. 3. Repriză, tur (la un joc). [Var.: (2) rund s. n.] – Din germ. Runde, fr. round. Cf. engl. round.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

runic
RÚNIC, -Ă, runici, -ce, adj. Care folosește runele; relativ la rune, cu caractere de rune. Inscripție runică. – Din germ. runisch, fr. runique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

runolog
RUNOLÓG, -Ă, runologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în runologie. – Din germ. Runolog, fr. runologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

runologie
RUNOLOGÍE s. f. Studiul, cercetarea runelor. – Din germ. Runologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupe
RÚPE, rup, vb. III. 1. Tranz. A distruge continuitatea unui material solid sub acțiunea unor solicitări mecanice; a despărți (intenționat) un obiect în două sau în mai multe bucăți. ◊ Expr. A rupe (sau refl.) a i se rupe (cuiva) inima (sau sufletul, rărunchii) = a produce (cuiva) sau a simți o mare durere. ♦ A(-și) fractura o mână, un picior etc. ◊ Expr. A-și rupe picioarele = a umbla mult (fără folos). A-și rupe gâtul = a-și pierde viața, cinstea, averea. A-și rupe pieptul = a-și obosi plămânii (vorbind sau cântând prea mult). ♦ A întrerupe, a curma tăcerea, relațiile cu cineva. ◊ Expr. A o rupe cu cineva sau cu ceva = a pune capăt unui obicei, unui sistem, unei atitudini sau legături. A rupe prețul (sau târgul) = a ajunge la învoială după o tocmeală îndelungată. 2. Tranz. A distruge un obiect prin întrebuințare. 3. Tranz. (Adesea fig.) A distruge un obiect prin sfărâmare, spargere etc. Apele rup stăvilarele. ◊ Expr. A rupe frontul = a străpunge linia de apărare a inamicului. 4. Tranz. A sfâșia un lucru smulgând bucăți din acesta. ♦ A sfâșia un animal sau un om. ♦ A zdrobi, a strivi. 5. Tranz. A smulge. ◊ Expr. A rupe cuiva urechile = a pedepsi pe cineva trăgându-l de urechi. A-și rupe de la gură = a se lipsi de strictul necesar în folosul altcuiva. ♦ A culege flori, fructe etc. ♦ A obține (cu greu) o sumă de bani. 6. Refl. și tranz. A (se) depărta, a (se) desprinde de cineva sau de ceva. Se rupseră din grămadă. ♦ Refl. (Despre grupuri, colectivități) A se împrăștia. ◊ Expr. (Tranz.) A rupe rândurile = (despre un grup de oameni) a fugi, stricând ordinea unui șir aliniat. A o rupe la (sau de) fugă (rar, la goană, la sănătoasa sau de-a fuga) = a o lua la fugă. ♦ Tranz. A-și deschide (cu efort) drum de trecere. 7. Tranz. Fig. A se exprima cu greu într-o limbă străină, a ști foarte puțin o limbă străină. [Var.: (reg.) rúmpe vb. III] – Lat. rumpĕre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupere
RUPÉRE, ruperi, s. f. Acțiunea de a (se) rupe și rezultatul ei. ◊ Rupere de nori = ploaie torențială însoțită de descărcări electrice. ◊ Loc. adv. Cu rupere de inimă = cu mare durere. ♦ Desfacere, descompunere. ◊ Ruperea emulsiei = desfacerea unei emulsii în cele două elemente componete. (Mat.) Teorii de rupere = teorii elaborate pentru a explica ruperea corpurilor solide deformabile supuse unor solicitări mecanice pe mai multe direcții. (Tehn.) Rupere de pantă = construcție (de beton, zidărie de piatră sau de lemn) între două porțiuni vecine ale unui canal, pentru evitarea eroziunilor. (Pop.) Ruperea prețului = fixarea prețului unei vânzări. – V. rupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupestru
RUPÉSTRU, -Ă, rupeștri, -stre, adj. 1. Localizat sau realizat în sau pe stâncă; care crește pe stânci. 2. (Despre locuințe) Care este construit în stâncă. 3. (În sintagma) Artă rupestră = denumire dată manifestărilor artistice (desen, pictură, gravură sau sculptură) de pe pereții peșterilor sau de pe stânci. – Din fr. rupestre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupicol
RUPÍCOL, -Ă, rupicoli, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe stânci sau bolovănișuri. – Din fr. rupicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupie
RÚPIE, rupii, s. f. Unitate a sistemului monetar din India, Nepal, Pakistan, Sri Lanka, Seychelles etc. ♦ Veche monedă turcească de aur. – Din fr. roupie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupt
RUPT^1 s. n. Faptul de a (se) rupe. ◊ Loc. adv. În ruptul capului = cu nici un preț; niciodată. Cu ruptul (sau cu rupta) = cu ridicata; în total. Pe rupte sau pe ruptele(a) = cu mare intensitate. [Forme gramaticale: rupta, rupte(le)] – V. rupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupt
RUPT^2, -Ă, rupți, -te, adj., s. f. I. Adj. 1. Făcut bucăți, ciopârțit; (despre obiecte de îmbrăcăminte) ros, uzat, găurit. ♦ Fig. Zdrobit, copleșit, sleit. 2. Lipsit de continuitate, despărțit în două (sau în mai multe) părți. ♦ Fig. (Despre relații prietenești, diplomatice etc.) Desfăcut, curmat, întrerupt; anulat, stricat. ♦ (Despre părți ale corpului) Sfărâmat; fracturat. 3. Desprins (cu forța) din loc; smuls. 4. Înstrăinat de..., izolat, îndepărtat. II. S. f. Înțelegere între contribuabili și visterie, în Evul Mediu, în Țările Române, prin care, în locul dărilor existente, se stabilea o sumă fixă, globală, plătibilă anual; p. ext. dare plătită pe baza acestei înțelegeri; ruptoare (1). – V. rupe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruptaş
RUPTÁȘ, ruptași, s. m. Contribuabil care, plătind darea numită ruptă, era scutit de orice bir. – Ruptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruptaș
RUPTÁȘ, ruptași, s. m. Contribuabil care, plătind darea numită ruptă, era scutit de orice bir. – Ruptă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruptelea
RÚPTELEA formă verbală în loc. v. RUPT^1 (2). (În loc.) În ruptul capului = cu nici un preț; niciodată. Cu ruptul (sau cu rupta) = cu ridicata; în total. Pe rupte sau pe ruptele(a) = cu mare intensitate. [Forme gramaticale: rupta, rupte(le)] [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

ruptoare
RUPTOÁRE s. f. (Înv. și reg.) 1. Rupt^2 (II). 2. (În expr.) Ruptoarea prețului = ruperea prețului. 3. (Înv.) Început, primul pas. – Rupt^2 + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruptor
RUPTÓR, ruptoare, s. n. Aparat electric care deschide și menține deschis un circuit electric, sub acțiunea și pe durata unei comenzi din exterior. – Din fr. rupteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruptură
RUPTÚRĂ, rupturi, s. f. 1. Faptul de a se rupe; întrerupere a continuității materiei. ♦ Încetare a unei acțiuni, a unor raporturi, a relațiilor, a colaborării dintre oameni. 2. Loc în care un obiect este rupt; sfâșietură, spărtură, gaură. ♦ Locul unde un teren este rupt de ape, de puhoaie. ◊ Ruptură de pantă = loc în care pornește brusc panta unui deal sau a unui munte. 3. Bucată ruptă din ceva. ♦ Zdreanță, cârpă. – Rupt^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rupturi
RUPTURÍ, rupturesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pronunța (cu greu), întrerupând vorbele. – Din ruptură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rural
RURÁL, -Ă, rurali, -e, adj. De (la) sat; sătesc. ◊ (În vechea organizare administrativă) Comună rurală = cea mai mică unitate administrativă, condusă de un primar. – Din fr. rural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruralizat
RURALIZÁT adj. v. ruraliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rus
RUS, -Ă, ruși, -se, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Rusiei sau este originară de acolo; 2. Adj. Care aparține Rusiei sau rușilor (1), privitor la Rusia ori la ruși. ♦ (Substantivat, f.) Limba rusă. – Din rus. rus’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusalcă
RUSÁLCĂ, rusalce, s. f. Duh al râurilor, lacurilor, pădurilor și câmpiilor, închipuit în mitologia slavă ca o fată tânără îmbrăcată în alb, care atrage pe tineri în fundul apelor, înecându-i. – Din sl. rusalka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusalie
RUSÁLIE, rusalii, s. f. 1. (La pl.; cu valoare de n. pr.) Sărbătoare religioasă creștină a pogorârii Sfântului Duh, cu străvechi origini mitologice, provenind din ritualuri de pomenire a morților, care cade la 50 de zile după Paști. 2. (În mitologia populară) Ființă fantastică, asemănătoare cu ielele, reprezentată ca o zână rea, care dezlănțuie furtuni, schilodește pe oameni sau le ia mințile. 3. (Entom.) Larvă acvatică a insectei Ephemeride Polingenia, care se găsește mai ales în Dunăre, constituind hrana principală a cegii; p. ext. efemeră. – Din sl. rusalija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruscă
RÚSCĂ, ruște, s. f. (Reg.) Rusoaică. – Din ucr. dial. ruska.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruscuţă
RUSCÚȚĂ, ruscuțe, s. f. 1. (Reg.) Diminutiv al lui ruscă. 2. (Bot.) Cocoșel-de-câmp. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu flori de culoare roșie (Adonis flammea). ◊ Compuse: ruscuță-de-primăvară (sau -primăvăratică) = plantă otrăvitoare caracteristică vegetației de stepă (Adonis vernalis); ruscuță-de-toamnă (sau -tomnatică) = plantă anuală cu flori de culoare purpurie-închisă (Adonis autumnalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruscuță
RUSCÚȚĂ, ruscuțe, s. f. 1. (Reg.) Diminutiv al lui ruscă. 2. (Bot.) Cocoșel-de-câmp. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu flori de culoare roșie (Adonis flammea). ◊ Compuse: ruscuță-de-primăvară (sau -primăvăratică) = plantă otrăvitoare caracteristică vegetației de stepă (Adonis vernalis); ruscuță-de-toamnă (sau -tomnatică) = plantă anuală cu flori de culoare purpurie-închisă (Adonis autumnalis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusesc
RUSÉSC, -EÁSCĂ, rusești, adj. Caracteristic rușilor, ca rușii, rus (2), rusienesc. – Rus + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruseşte
RUSÉȘTE adv. În felul rușilor, ca rușii; în limba rusă. – Rus + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusește
RUSÉȘTE adv. În felul rușilor, ca rușii; în limba rusă. – Rus + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusienesc
RUSIENÉSC, -EÁSCĂ, rusienești, adj. (Pop.) Rusesc. [Pr.: -si-e-] – Rusian (înv. „rus” < rus.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusifica
RUSIFICÁ, rusífic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) asimila cu populația de limbă rusă. 2. Tranz. A modifica (un cuvânt, o expresie etc.) după structura limbii ruse. – Din fr. russifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusificare
RUSIFICÁRE, rusificări, s. f. Acțiunea de a (se) rusifica și rezultatul ei. – V. rusifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusificat
RUSIFICÁT, -Ă, rusificați, -te, adj. 1. (Despre populații) Care a fost asimilat de populația de limbă rusă. 2. (Despre cuvinte, expresii etc.) Modificat sub influența limbii ruse. – V. rusifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusism
RUSÍSM, rusisme, s. n. Cuvânt sau expresie împrumutată din limba rusă (și neasimilată). – Rus + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusoaică
RUSOÁICĂ, rusoaice, s. f. Femeie care face parte din populația Rusiei sau este originară de acolo; ruscă. – Rus + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusofil
RUSOFÍL, -Ă, rusofili, -e, adj., s. m. și f. (Persoană) care manifestă simpatie pentru poporul rus și pentru cultura sa. – Din fr. russophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusofilie
RUSOFILÍE s. f. Simpatie pentru Rusia și pentru poporul rus, pentru cultura sa. – Rusofil + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rustemul
RUSTÉMUL s. n. art. Dans popular românesc răspândit în sudul Olteniei și în părțile învecinate ale Munteniei, în care jucătorii formează, de obicei, o coloană mixtă sau numai de bărbați, ținându-se cu brațele încrucișate la spate, și execută pași în față și în spate cu încrucișarea picioarelor, în ritm vioi, ușor săltat; melodie după care se execută acest dans. – Cf. n. pr. Rüstem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rustic
RÚSTIC, -Ă, rustici, -ce, adj. De țară, ca la țară, imitând anumite aspecte ale vieții de țară; câmpenesc. ♦ Cu suprafața brută, nefinisată. ♦ Fig. Necioplit, grosolan, neșlefuit. – Din fr. rustique, lat. rusticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rustican
RUSTICÁN, -Ă, rusticani, -e, adj. (Rar) Rustic. – Din it. rusticano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rustică
RÚSTICĂ s. f. v. rustic [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rusticitate
RUSTICITÁTE s. f. Caracterul a tot ceea ce este rustic; fig. bădărănie. – Din fr. rusticité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusticiza
RUSTICIZÁ, rusticizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta caracter rustic. – Din engl. rusticize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusticizare
RUSTICIZÁRE, rusticizări, s. f. Acțiunea de a (se) rusticiza și rezultatul ei. – V. rusticiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rusticizat
RUSTICIZÁT, -Ă, rusticizați, -te, adj. Care a devenit rustic. – V. rusticiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşală
RUȘÁLĂ s. f. Bir plătit în Țara Românească, în Evul Mediu, de curteni. – Din roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușală
RUȘÁLĂ s. f. Bir plătit în Țara Românească, în Evul Mediu, de curteni. – Din roșu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşfert
RUȘFÉRT s. n. v. rușfet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușfert
RUȘFÉRT s. n. v. rușfet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşfet
RUȘFÉT, rușfeturi, s. n. (Înv.) 1. Mită. 2. Obligație suplimentară în muncă sau în natură, pe care țăranii erau obligați s-o presteze în trecut moșierilor. [Var.: rușfért s. n.] – Din tc. rüșvet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușfet
RUȘFÉT, rușfeturi, s. n. (Înv.) 1. Mită. 2. Obligație suplimentară în muncă sau în natură, pe care țăranii erau obligați s-o presteze în trecut moșierilor. [Var.: rușfért s. n.] – Din tc. rüșvet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşina
RUȘINÁ, rușinez, vb. I. 1. Refl. A-i fi cuiva rușine, a se jena. ♦ A se simți stingherit, a se sfii. 2. Tranz. A face ca cineva să se simtă jenat, încurcat; a face de batjocură. ♦ (Înv. și pop.) A necinsti, a dezonora. – Din rușine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușina
RUȘINÁ, rușinez, vb. I. 1. Refl. A-i fi cuiva rușine, a se jena. ♦ A se simți stingherit, a se sfii. 2. Tranz. A face ca cineva să se simtă jenat, încurcat; a face de batjocură. ♦ (Înv. și pop.) A necinsti, a dezonora. – Din rușine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşinare
RUȘINÁRE s. f. Faptul de a (se) rușina. – V. rușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușinare
RUȘINÁRE s. f. Faptul de a (se) rușina. – V. rușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşinat
RUȘINÁT, -Ă, rușinați, -te, adj. Cuprins de sfială, copleșit de rușine, jenat. – V. rușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușinat
RUȘINÁT, -Ă, rușinați, -te, adj. Cuprins de sfială, copleșit de rușine, jenat. – V. rușina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşine
RUȘÍNE s. f. 1. Sentiment penibil de sfială, de jenă provocat de un insucces sau de o greșeală. ◊ Loc. adj. și adv. Fără rușine = fără jenă, cu obrăznicie. ◊ Expr. A muri de rușine sau a-i plesni cuiva obrazul de rușine, se spune când cineva se simte foarte rușinat. N-ai (sau n-are) rușine sau nu-ți (sau nu-i, nu le etc.) e rușine (obrazului), se spune cuiva lipsit de bun-simț, obraznic, nesimțit, nerușinat. 2. Rezervă, modestie, reținere. ♦ Timiditate, sfiiciune. 3. Ocară, batjocură, ofensă. ◊ Expr. A fi (sau a rămâne, a se da, a se face sau a da pe cineva) de rușine sau a face cuiva rușine = a (se) face de râs, a ajunge (sau a pune pe cineva) într-o situație penibilă. 4. Motiv de a se simți rușinat; necinste, dezonoare, umilință. ◊ Expr. A păți (o sau vreo) rușine = a ajunge de ocară sau de batjocură, a suferi un lucru umilitor. (E) rușine sau (e) mai mare rușinea = (e) nepotrivit, necorespunzător, rușinos. A fi rușinea cuiva = a fi om de nimic, de ale cărui fapte cineva se rușinează, a fi cauza dezonoarei cuiva. 5. (Pop.) Denumire a organului genital la om și la animale. ◊ Compus: rușinea-fetei = numele a două plante erbacee din familia umbeliferelor, cu tulpina acoperită de peri rigizi, cu flori albe sau trandafirii, dispuse în mici umbele; morcov sălbatic (Daucus carota și silvestris). – Cf. lat. roseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușine
RUȘÍNE s. f. 1. Sentiment penibil de sfială, de jenă provocat de un insucces sau de o greșeală. ◊ Loc. adj. și adv. Fără rușine = fără jenă, cu obrăznicie. ◊ Expr. A muri de rușine sau a-i plesni cuiva obrazul de rușine, se spune când cineva se simte foarte rușinat. N-ai (sau n-are) rușine sau nu-ți (sau nu-i, nu le etc.) e rușine (obrazului), se spune cuiva lipsit de bun-simț, obraznic, nesimțit, nerușinat. 2. Rezervă, modestie, reținere. ♦ Timiditate, sfiiciune. 3. Ocară, batjocură, ofensă. ◊ Expr. A fi (sau a rămâne, a se da, a se face sau a da pe cineva) de rușine sau a face cuiva rușine = a (se) face de râs, a ajunge (sau a pune pe cineva) într-o situație penibilă. 4. Motiv de a se simți rușinat; necinste, dezonoare, umilință. ◊ Expr. A păți (o sau vreo) rușine = a ajunge de ocară sau de batjocură, a suferi un lucru umilitor. (E) rușine sau (e) mai mare rușinea = (e) nepotrivit, necorespunzător, rușinos. A fi rușinea cuiva = a fi om de nimic, de ale cărui fapte cineva se rușinează, a fi cauza dezonoarei cuiva. 5. (Pop.) Denumire a organului genital la om și la animale. ◊ Compus: rușinea-fetei = numele a două plante erbacee din familia umbeliferelor, cu tulpina acoperită de peri rigizi, cu flori albe sau trandafirii, dispuse în mici umbele; morcov sălbatic (Daucus carota și silvestris). – Cf. lat. roseus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşinos
RUȘINÓS, -OÁSĂ, rușinoși, -oase, adj. 1. Care se rușinează ușor; sfios, timid. 2. Care constituie o rușine, care aduce rușine; blamabil, reprobabil. – Rușine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușinos
RUȘINÓS, -OÁSĂ, rușinoși, -oase, adj. 1. Care se rușinează ușor; sfios, timid. 2. Care constituie o rușine, care aduce rușine; blamabil, reprobabil. – Rușine + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruşuliţă
RUȘULÍȚĂ, rușulițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze și tulpină acoperite cu peri lungi, cu flori de culoare roșie-portocalie, dispuse în capitule, care crește în regiunea alpină și subalpină; struguraș (3) (Hieracium aurantiacum). – Roșu + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rușuliță
RUȘULÍȚĂ, rușulițe, s. f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze și tulpină acoperite cu peri lungi, cu flori de culoare roșie-portocalie, dispuse în capitule, care crește în regiunea alpină și subalpină; struguraș (3) (Hieracium aurantiacum). – Roșu + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rut
RUT s. n. Stare fiziologică la animale, corespunzătoare perioadei de activitate sexuală, de durată și periodicitate variabilă, în timpul căreia se petrec unele transformări ale aparatului genital. – Din fr. rut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rută
RÚTĂ^1, rute, s. f. Drum urmat de un vehicul; linie străbătută de o cale de comunicație între două localități; traseu. – Din fr. route.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rută
RÚTĂ^2, rute, s. f. (Bot.) Virnanț. – Din lat. ruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutean
RUTEÁN, -Ă, ruteni, -e, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f. Nume care se dădea ucrainenilor din fosta Austro-Ungarie. 2. Adj. Care aparține rutenilor (1), privitor la ruteni. ♦ (Substantivat, f.) Idiom vorbit de ruteni (1). – Din germ. Ruthene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruteancă
RUTEÁNCĂ, rutence, s. f., adj. Nume dat ucrainencelor din fosta Austro-Ungarie. Rutean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutenism
RUTENÍSM, rutenisme, s. n. Cuvânt sau expresie împrumutată din limba ucraineană (și neasimilată). – Rutean + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ruteniu
RUTÉNIU s. n. Element chimic, metal alb-argintiu din familia platinei, cu duritate foarte mare, care se întrebuințează la fabricarea filamentului pentru lămpile cu incandescență. – Din fr. ruthénium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutherford
RUTHERFORD, rutherforzi, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru radioactivitate egală cu un milion de dezintegrări pe secundă emise de un element radioactiv. [Pr.: rázărford] – Din fr., engl. rutherford.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutherfordiu
RUTHERFORDIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 104, produs în mod artificial. [Pr.: radzăfórdiu – Sb.: Rf] (cf. engl. rutherfordium < n. pr. Ernest Rutherford, chimist și fizician neozeelandez; 1969) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

rutier
RUTIÉR, -Ă, rutieri, -e, adj. Care ține de drumuri și șosele, privitor la drumuri și șosele, care se referă la transportul pe șosele. ◊ Transport rutier = transport care se face pe șosele. Tractor rutier = tractor cu remorcă, prevăzut cu roți cu cauciuc și servind la transporturi. Mașină rutieră (și substantivat, n.) = mașină folosită la construirea șoselelor. [Pr.: -ti-er] – Din fr. routier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutierist
RUTIERÍST, rutieriști, s. m. Tractorist care are dreptul de conducere pe șosele. [Pr.: -ti-e-] – Rutier + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutil
RUTÍL s. n. Oxid natural de titan, cristalizat sub formă de cristale prismatice de culoare galbenă-deschisă sau brună-roșcată, care se întâlnește mai ales în rocile metamorfice sau în aluviuni. – Din fr. rutile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutina
RUTINÁ, rutinez, vb. I. Refl. A căpăta rutină. – Din fr. routiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutinar
RUTINÁR, -Ă, rutinari, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care lucrează numai prin rutină^1; rutinier. 2. Adj. (Rar) Șablonizat. – Rutină + suf. -ar. Cf. fr. routinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutinat
RUTINÁT, -Ă, rutinați, -te, adj. Cu experiență; priceput, dibaci. – Rutină^1 + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutină
RUTÍNĂ^1 s. f. Capacitate câștigată printr-o practică îndelungată; (depr.) obișnuință de a acționa sau de a gândi totdeauna în același fel. ♦ Totalitatea obișnuințelor sau a prejudecăților considerate ca fiind un obstacol în calea noului, a creației sau a progresului. – Din fr. routine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutină
RUTÍNĂ^2 s. f. Substanță chimică naturală, care se găsește în florile, în frunzele și în tulpinile multor plante, folosită în medicină. – Din fr. rutine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutinier
RUTINIÉR, -Ă, rutinieri, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Șablonizat. 2. S. m. și f. Persoană care lucrează numai prin rutină, sclav al automatismului. [Pr.: -ni-er] – Din fr. routinier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutişor
RUTIȘÓR s. m. Nume dat mai multor plante erbacee: a) plantă cu tulpina înaltă, cu flori galbene dispuse în buchete pe vârfurile ramurilor (Thalictrum foetidum); b) plantă cu frunze ovale și flori trandafirii sau albe (Thalictrum aquilegifolium). ◊ Compus: rutișor-galben = plantă cu rizom târâtor și cu numeroase flori galbene mici, dispuse în umbele (Thalictrum flavum). – Rută^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutișor
RUTIȘÓR s. m. Nume dat mai multor plante erbacee: a) plantă cu tulpina înaltă, cu flori galbene dispuse în buchete pe vârfurile ramurilor (Thalictrum foetidum); b) plantă cu frunze ovale și flori trandafirii sau albe (Thalictrum aquilegifolium). ◊ Compus: rutișor-galben = plantă cu rizom târâtor și cu numeroase flori galbene mici, dispuse în umbele (Thalictrum flavum). – Rută^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

rutuli
Rutuli, neam de locuitori din centrul Italiei care, sub conducerea lui Turnus, l-au înfruntat pe Aeneas la sosirea eroului în Italia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

s
S, s, s. m. 1. A douăzeci și doua literă a aflabetului limbii române. 2. Sunet notat cu această literă (consoană constrictivă dentală surdă). [Pr.: es, se, sî. – Pl. și: (1, n.) s-uri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabat
SABÁT, sabaturi, s. n. 1. (La iudei și la unii creștini) Ziua de odihnă sau ziua a șaptea a săptămânii. 2. Adunare de vrăjitoare care, potrivit unor legende medievale, avea loc sâmbăta, la miezul nopții, intr-un loc singuratic. ♦ Fig. Gălăgie mare produsă de o mulțime zgomotoasă. – Din fr. sabbat, lat. sabbatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabatic
SABÁTIC, -Ă, sabatici, -ce, adj. Referitor la sabat. ◊ An sabatic = an de studiu acordat periodic universitarilor din anumite state, în care aceștia sunt scutiți de obligațiile didactice. – Din fr. sabbatique, engl. sabbatical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabie
SÁBIE, săbii, s. f. 1. Armă albă formată dintr-o lamă lungă de oțel ascuțită la vârf și pe una dintre laturi și fixată într-un mâner. ◊ Expr. Sabia lui Damocles = pericol mare care amenință în orice moment situația cuiva. A trece (sau a lua, a trage) în (sau sub, prin) sabie (pe cineva) = a ucide, a nimici. A pune mâna pe sabie = a porni la luptă. A scoate (sau a trage) sabia (împotriva cuiva) = a provoca pe cineva la luptă, a pomi război. A-și pune capul (teafăr sau sănătos) sub sabie = a-și cauza singur un necaz, o nenorocire. Sabie cu două tăișuri, se spune despre o situație care prezintă, în același timp, avantaje și dezavantaje, perspective și pericole. 2. Armă sportivă formată dintr-o lamă elastică de oțel, din gardă, mâner și piuliță, folosită la scrimă. ♦ (Sport) Una dintre probele de scrimă care se practică cu sabia. 3. Pește de apă dulce, cu corpul turtit lateral și cu abdomenul arcuit; săbioară, sabiță (Pelecus cultratus). – Din bg. sabja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabin
SABÍN, -Ă, sabini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația italică stabilită în centrul Italiei antice sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține sabinilor (1), privitor la sabini. – Din lat. Sabini, fr. Sabins.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabină
SABÍNĂ, sabine, s. f. (Bot.) Varietate de ienupăr din Europa meridională, ale cărei frunze au proprietăți medicinale (Juniperus sabina). – Din fr. sabine, lat. sabina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabinism
SABINÍSM s. n. (Med.) Intoxicație cu ulei de sabină. – Din fr. sabinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabir
SABÍR s. n. Limba mixtă, rudimentară ca vocabular și structură gramaticală, care se vorbește în porturile Mării Mediterane și care conține cuvinte din franceză, provensală, spaniolă, greacă, catalană, italiană și arabă. – Din fr. sabir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabiţă
SÁBIȚĂ, sabițe, s. f. (Iht.) Sabie (3). – Din bg. sabica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabiță
SÁBIȚĂ, sabițe, s. f. (Iht.) Sabie (3). – Din bg. sabica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabla
SABLÁ, sablez, vb. I. Tranz. A curăța, a netezi sau a face să devină mată suprafața pieselor metalice cu ajutorul unui jet de nisip împroșcat cu aer comprimat. – Din fr. sabler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sablaj
SABLÁJ s. n. Sablare. – Din fr. sablage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sablant
SABLÁNT, sablanți, s. m. Jet de nisip folosit la sablare. – Sabla + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sablare
SABLÁRE, sablări, s. f. Acțiunea de a sabla și rezultatul ei: sablaj – V. sabla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sablat
SABLÁT, -Ă, sablați, -te, adj. (Despre suprafața unor piese metalice) Curățat, netezit prin sablare. – V. sabla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sablator
SABLATÓR, -OÁRE, sablatori, -oare, s. m. și f. Muncitor calificat în sablare. – Sabla + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sableză
SABLÉZĂ, sableze, s. f. Aparat de sablat. – Din fr. sableuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabord
SABÓRD, saborduri, s. n. Deschizătură în pereții laterali ai unei nave, folosită mai ales pentru scurgerea apei acumulate pe puntea superioară și pentru operațiile de încărcare și de descărcare. – Din fr. sabord.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saborda
SABORDÁ, sabordez, vb. I. Tranz. A scufunda propria navă (pentru a nu o lăsa în mâinile dușmanului). ♦ A găuri corpul unei nave scufundate spre a-i putea scoate încărcătura. – Din fr. saborder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabordaj
SABORDÁJ, sabordaje, s. n. Sabordare. – Din fr. sabordage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabordare
SABORDÁRE, sabordări, s. f. Acțiunea de a saborda și rezultatul ei; sabordaj. – V. saborda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabot
SABÓT, saboți, s. m. 1. (Mai ales la pl.) încălțăminte făcută dintr-o bucată de lemn scobit sau dintr-o talpă de lemn cu fețe de piele groasă. 2. Îmbrăcăminte metalică de protecție fixată la capătul unui pilon care trebuie înfipt în pământ; papuc. 3. Organ al frânei care servește la micșorarea vitezei sau la oprirea unei mașini. ♦ Dispozitiv care se montează pe o șină de cale ferată pentru a frâna sau a opri vagoanele. – Din fr. sabot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabota
SABOTÁ, sabotez, vb. I. Tranz. A împiedica (prin uneltiri) bunul mers al unei acțiuni; spec. a frâna intenționat desfășurarea normală a unui proces de producție. – Din fr. saboter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabotaj
SABOTÁJ, sabotaje, s. n. Acțiune având ca scop împiedicarea bunului mers al unei activități, în special frânarea desfășurării normale a unui proces de producție. – Din fr. sabotage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabotare
SABOTÁRE, sabotări, s. f. Acțiunea de a sabota, și rezultatul ei. – V. sabota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabotor
SABOTÓR, -OÁRE, sabotori, -oare, s. m. și f. Persoană care sabotează. – Din fr. saboteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabrer
SABRÉR, sabreri, s. m. Scrimer specializat în probele de sabie. – Din fr. sabreur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabretaş
SABRETÁȘ, sabretașe, s. n. Geantă mică de piele care se purta în trecut, atârnată de centiron, la unele uniforme de cavalerie. – Din fr. sabretache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabretaș
SABRETÁȘ, sabretașe, s. n. Geantă mică de piele care se purta în trecut, atârnată de centiron, la unele uniforme de cavalerie. – Din fr. sabretache.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sabur
SÁBUR s. n. Substanță solidă cu miros plăcut și cu gust amar, extrasă din frunzele unor specii de aloe, utilizată în farmacie. – Din tc. sabur, sabir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sac
SAC, saci, s. m. 1. Obiect confecționat din pânză, din hârtie rezistentă, din material plastic etc., folosit la păstrarea și la transportarea unor produse; conținutul unui astfel de obiect; obiectul împreună cu conținutul lui. ◊ Sac de dormit = sac special prevăzut de obicei cu un fermoar și cu o glugă, folosit mai ales de excursioniști pentru a dormi. (Rar) Sac de spate = raniță; rucsac. ◊ Expr. Sac fără fund = a) om lacom, nesățios; b) om care știe și povestește multe snoave, anecdote, glume. A da de fundul sacului = a sărăci. A prinde (pe cineva) cu mâța (sau cu mâna) în sac = a surprinde (pe cineva) în momentul când săvârșește o faptă rea. A (-și) dezlega sacul = a se destăinui. ♦ Fig. (Cu determinări introduse prin prep. „cu” sau „de” care arată felul) Cantitate mare, grămadă. 2. Pânză de fuior, de câlți etc. din care se fac sacii (1). 3. Geantă mare de pânză, de piele etc. în care se pun lucrurile necesare pentru o călătorie. 4. Unealtă de pescuit făcută dintr-o rețea de sfoară în formă de sac (1) cu fundul adânc și cu gura ținută deschisă printr-un arc de lemn. 5. (În sintagmele) Sac aerian = organ în formă de sac (1), caracteristic păsărilor, care menține ritmul de respirație al acestora în timpul zborului. Sac polinic = fiecare dintre compartimentele din antera staminei, în care se formează polenul. Sac embrionar = cavitate din ovulul plantelor angiosperme, în care se află mai multe celule, printre care și oosfera. – Lat. saccus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saca
SACÁ, sacale, s. f. Butoi așezat pe un suport cu două sau cu patru roți, cu care în trecut se transporta apa de la fântână sau de la râu. – Din tc. saka „sacagiu”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacada
SACADÁ, sacadez, vb. I. Intranz. (Livr.) A vorbi sau a acționa cu întreruperi bruște și dese (la intervale regulate). – Din fr. saccader.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacadare
SACADÁRE, sacadări, s. f. (Livr.) Faptul de a sacada, întrerupere bruscă (și violentă) care se repetă (regulat) la intervale mici. – V. sacada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacadat
SACADÁT, -Ă, sacadați, -te, adj. (Despre mișcări, sunete, vorbe etc.; adesea adverbial) Cu întreruperi scurte, bruște și dese (la intervale egale); intermitent. – Din fr. saccadé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacadă
SACÁDĂ, sacade, s. f. (Livr.) Mișcare sacadată; sunet sacadat. – Din fr. saccade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacagiu
SACAGÍU, sacagii, s. m. Persoană care transporta în trecut apă (potabilă) cu sacaua, pentru a o vinde. ◊ Expr. A vinde apă la sacagiu = a încerca să dai cuiva un lucru pe care-l are din belșug; a încerca să înveți (sau să înșeli) pe cineva mai priceput (sau mai șiret) decât tine. – Saca + suf. -giu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacâz
SACẤZ s. n. (Chim.) Colofoniu. – Din tc. sakiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacerdot
SACERDÓT, sarcedoți, s. m. (Livr.) Preot. – Din it. sarcedote, lat. sacerdos, -otis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacerdotal
SACERDOTÁL, -Ă, sacerdotali, -e, adj. (Livr.) Preoțesc; p. ext. sacru, solemn. – Din fr. sacerdotal, lat. sacerdotalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacerdoţiu
SACERDÓȚIU s. n. (Livr.) Rang, demnitate de preot; fig. chemare, misiune. ♦ (Colectiv) Cler, preoțime. – Din lat. sacerdotium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacerdoțiu
SACERDÓȚIU s. n. (Livr.) Rang, demnitate de preot; fig. chemare, misiune. ♦ (Colectiv) Cler, preoțime. – Din lat. sacerdotium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sachelar
SACHELÁR, sachelari, s. m. (Înv.) Grad onorific în ierarhia bisericească; preot care purta acel grad. – Din ngr. sakellários.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sachet
SACHÉT s. m. v. TRESĂ (2). ♦ Cordon plat obținut prin împletirea mai multor parâme, utilizat pentru confecționarea chingilor de barcă, a sacheților etc. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

saciform
SACIFÓRM, -Ă, saciformi, -e, adj. În formă de sac. – Din fr. sacciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacnasiu
SACNASÍU, sacnasie, s. n. (Înv.) încăpere mică la catul de sus al fațadei caselor domnești și boierești, ieșit în afară și închis cu geamlâc sau cu obloane. ♦ Cameră mică de așteptare în casele boierești. – Din tc. șahnișin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacos
SÁCOS, sacose, s. n. Veșmânt arhieresc de mătase, lung până la genunchi și cu mâneci largi, care se poartă peste stihar. – Din ngr. sákkos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacoşă
SACÓȘĂ, sacoșe, s. f. Poșetă de dimensiuni mai mari; spec. săculeț (de pânză ori material plastic) sau plasă pentru cumpărături. – Din fr. sacoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacoșă
SACÓȘĂ, sacoșe, s. f. Poșetă de dimensiuni mai mari; spec. săculeț (de pânză ori material plastic) sau plasă pentru cumpărături. – Din fr. sacoche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacou
SACÓU, sacouri, s. n. Haină (bărbătească) mai lejeră. – Din germ. Sakko.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacovişte
SACÓVIȘTE, sacoviști, s. f. (Reg.) Unealtă de pescuit făcută dintr-o plasă întinsă pe două nuiele încrucișate și agățată de o prăjină, cu care se pescuiește în locurile unde apa curge repede. – Sac + suf. -oviște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacoviște
SACÓVIȘTE, sacoviști, s. f. (Reg.) Unealtă de pescuit făcută dintr-o plasă întinsă pe două nuiele încrucișate și agățată de o prăjină, cu care se pescuiește în locurile unde apa curge repede. – Sac + suf. -oviște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacoviţă
SACÓVIȚĂ, sacovițe, s. f. (Reg.) Sicaiță. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacoviță
SACÓVIȚĂ, sacovițe, s. f. (Reg.) Sicaiță. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacral
SACRÁL^1, -Ă, sacrali, -e, adj. (Anat.) Care ține de sacrum, privitor la sacrum; sacrat^1. – Din germ. sakral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacral
SACRÁL^2, -Ă, sacrali, -e, adj. Sacru^1. – Din fr. sacral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacralitate
SACRALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este sacru^1. – Sacral^2 + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacraliza
SACRALIZÁ, sacralizez, vb. I. Tranz. A atribui caracter sacru unui lucru profan. – Din fr. sacraliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacralizare
SACRALIZÁRE, sacralizări, s. f. Faptul de a sacraliza. – V. sacraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacralizat
SACRALIZÁT, -Ă, sacralizați, -te, adj. Care a primit caracter sacru. – V. sacraliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrament
SACRAMÉNT, sacramente, s. n. Nume dat în religia catolică fiecăreia dintre cele șapte taine bisericești. – Din fr. sacrement, lat. sacramentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacramental
SACRAMENTÁL, -Ă, sacramentali, -e, adj. De sacrament, privitor la sacrament; p. ext. solemn. – Din fr. sacramental, lat. sacramentalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrat
SACRÁT^1, -Ă, sacrați, -te, adj. (Anat.) Sacral^1. – Din fr. sacré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrat
SACRÁT^2, -Ă, sacrați, -te, adj. (Rar) Sfințit, sfânt. – Din fr. sacré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrifica
SACRIFICÁ, sacrific, vb. I. 1. Tranz. și refl. A renunța la cineva sau la ceva în favoarea altcuiva ori în numele unui scop. ♦ Refl. A se devota pentru cineva sau ceva până la jertfirea de sine. 2. Tranz. A ucide animale în scopuri științifice sau pentru consumul public. ♦ (În Antichitate) A jertfi animale (uneori oameni), după anumite ritualuri, ca prinos adus divinității. – Din lat. sacrificare, fr. sacrifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrificare
SACRIFICÁRE, sacrificări, s. f. Acțiunea de a (se) sacrifica. – V. sacrifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrificator
SACRIFICATÓR, sacrificatori, s. m. (în Antichitate) Preot care oficia un sacrificiu. – Din fr. sacrificateur, lat. sacrificator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrificiu
SACRIFÍCIU, sacrificii, s. n. 1. Renunțare voluntară la ceva (prețios sau considerat ca atare) pentru binele sau în folosul cuiva sau a ceva; jertfă. ♦ Jertfire de sine (din devotament, din abnegație). ◊ Echipă de sacrificiu = grup de oameni care înfruntă o mare primejdie ca să îndeplinească o misiune, o datorie. 2. Manifestare religioasă rituală realizată de către preoți în numele credincioșilor și exprimând prin ofrande speranța atragerii sau îmblânzirii zeilor nefavorabili; jertfă. – Din fr. sacrifice, lat. sacrificium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrileg
SACRILÉG, -Ă, sacrilegi, -ge, adj. (Livr.) Care săvârșește un sacrilegiu; p. ext. nelegiuit. – Din lat. sacrilegus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrilegiu
SACRILÉGIU, sacrilegii, s. n. Profanare a lucrurilor considerate sfinte sau, p. ext., a unui lucru care trebuie respectat; necinstire, pângărire. [Var.; (înv.) sacriléj s. n.] – Din fr. sacrilège, lat. sacrilegium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrilej
SACRILÉJ s. n. v. sacrilegiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacristan
SACRISTÁN, sacristani, s. m. (La catolici) Persoană care are în grija sa sacristia unei biserici. – Din fr. sacristain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacristie
SACRISTÍE, sacristii, s. f. Clădire sau încăpere anexă a bisericilor catolice, în care se păstrează obiectele de cult și veșmintele preoțești. – Din fr. sacristie, lat. sacristia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrosanct
SACROSÁNCT, -Ă, sacrosancți, -te, adj. (Livr.) Sacru 1, sfânt; p. ext. intangibil, inviolabil. [Var.: sacrosánt, -ă adj.] – Din lat. sacrosanctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrosant
SACROSÁNT, -Ă adj. v. sacrosanct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacru
SÁCRU^1, -Ă, sacri, -e, adj. 1. Cu caracter religios; privitor la religie, care aparține religiei. ♦ Sfânt. ◊ Foc sacru = vocație, talent. 2. Fig. Care inspiră sentimente de venerație; scump. – Din lat. sacer, -era, it. sacro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacru
SÁCRU^2 s. n. v. sacrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacrum
SÁCRUM s. n. Os triunghiular (format din cinci vertebre sudate) situat în partea inferioară a coloanei vertebrale și care, împreună cu oasele pelviene, formează bazinul. [Var.: sácru s. n.] – Din fr., lat. sacrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sacul
SACÚL s. n. v. saculă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saculă
SACÚLĂ, sacule, s. f. (Anat.) 1. Unul dintre compartimentele urechii interne. 2. Formațiune saciformă de dimensiuni mici. [Var.: sacúl s. n.] – Din fr. saccule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sad
SAD, saduri, s. n. (Înv.) Plantație de pomi fructiferi; livadă. ♦ Vie plantată de curând. ♦ Răsad. ♦ (În forma sadă) Butaș (de salcie). [Var.: sádă s. f.] – Din sl. sadú.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sadă
SÁDĂ s. f. v. sad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sadea
SADEÁ adj. invar. 1. Care nu este amestecat cu altceva, de un singur fel; pur, curat. ♦ (Despre țesături, păr etc.) Care are o singură culoare; uniform colorat; fără desen. ♦ (Adverbial) Cu totul, complet, pe de-a-ntregul. 2. Autentic, veritabil, adevărat. – Din tc. sade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sadic
SÁDIC, -Ă, sadici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care chinuiește sau torturează pe cineva din plăcerea bolnăvicioasă de a-l vedea suferind; (despre acțiunile, caracterul etc. oamenilor) plin de sadism; crud. – Din fr. sadique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sadină
SÁDINĂ, sadine, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze păroase și cu spiculețe violete sau gălbui, având la baza lor un smoc de peri aurii sau ruginii (Chrysopogon gryllus). – Din bg. sadina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sadism
SADÍSM s. n. Plăcere bolnăvicioasă de a chinui pe alții sau de a-i vedea cum suferă; cruzime extremă. ♦ Spec. Perversiune sexuală manifestată prin plăcerea de a supune partenerul la suferințe fizice și psihice. – Din fr. sadisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saducheism
SADUCHEÍSM s. n. (în Antichitate) Doctrină, concepție proprie saducheilor. – Din fr. saducéisme (după saducheu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saducheu
SADUCHÉU, saduchei, s. m. (în Antichitate) Adept al partidei religioase iudaice, constituită din aristocrația sacerdotală și infiltrată în politică și diplomație. – Din lat. Sadducaei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saegiu
SAEGÍU s. m. v. saigiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safari
SAFÁRI, safariuri, s. n. Expediție de vânătoare în Africa. ♦ Raliu automobilistic fără probe speciale, desfășurat în Africa. – Din fr. safari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safe
SAFÉ s. n. v. seif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safenă
SAFÉNĂ s. f. v. safen [în DN].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

safeu
SAFÉU s. n. v. seif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safian
SAFIÁN s. n. v. saftian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safic
SÁFIC, -Ă, safice, adj. (în sintagmele) Vers safic = vers endecasilabic cu cinci picioare, folosit în vechea lirică greacă și latină. Strofă safică = strofa compusă din patru versuri, primele trei safice, iar ultimul adonic. – Din fr. saphique, lat. sapphicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safir
SAFÍR, safire, s. n. 1. Varietate de corindon de culoare albastră, transparentă, folosită ca piatră prețioasă. 2. Varietate de blană de nurcă de culoare albăstrie. – Din fr. saphir, lat. sapphirus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safism
SAFÍSM s. n. (Med.) Homosexualitate feminină; lesbianism, tribadism. – Din fr. saphisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safran
SAFRÁN, safrane, s. n. Parte a cârmei unei nave care poate fi rotită parțial în jurul axei cârmei pentru a face ca nava să se întoarcă la dreapta sau la stânga. – Din fr. safran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saftea
SAFTEÁ s. f. (Pop. și fam.) Prima vânzare făcută de un negustor dintr-o marfa nouă sau la începutul unei zile, al unei săptămâni etc.; p. ext. început norocos al unei afaceri. ♦ Fig. Prima întrebuințare a unui lucru. [Var.: (reg.) săfteá s. f.] – Din tc. siftah.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

safterea
SAFTEREÁ, safterele, s. f. Plantă erbacee cu frunzele de culoare verde-cenușie, cu florile purpurii și cu fructul globulos (Fumuria officinalis). [Var.: (reg.) seftereá s. f.] – Din ngr. șafteres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saftian
SAFTIÁN, (2) saftianuri, s. n. 1. Piele subțire și fină de capră (sau de oaie, de vițel), din care se confecționează articole de marochinărie și de galanterie. 2. Sortiment dintr-o astfel de piele. [Pr.: -ti-an. – Var.: safián, (reg.) săftián, seftián s. n.] – Din tc. sahtiyan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saga
SÁGA s. f. Povestire specifică vechii literaturi scandinave, în care faptele istorice se împletesc cu elemente mitologice. – Din fr. saga, germ. Saga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagace
SAGÁCE, sagaci, -ce, adj. Care pricepe ușor și repede ceva; perspicace, ager, pătrunzător. – Din fr. sagace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagacitate
SAGACITÁTE s. f. Facultate a minții omenești de a înțelege ușor și repede ceva; perspicacitate, agerime. – Din fr. sagacité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagital
SAGITÁL, -Ă, sagitali, -e, adj. (Anat.) Care este în plan vertical de simetrie. ◊ Sutură sagitală = sutură care unește cele două oase parietale. – Din fr. sagittal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagitar
SAGITÁR, sagitari, s. m. (Înv.) Arcaș (din armata romană). – Din lat. sagittarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagitat
SAGITÁT, -Ă, sagitați, -te, adj. (Despre frunze) De forma unei săgeți. – Din fr. sagitté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagnă
SÁGNĂ, sagne, s. f. Rană pe spinarea calului, produsă de șa, de tarniță sau de ham. ♦ Cicatrice rămasă pe corpul unui animal după marcarea lui cu fierul roșu. – Din sb. 2sadno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sago
SAGÓ s. n. v. sagu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagotier
SAGOTIÉR, sagotieri, s. m. Nume dat mai multor specii de palmieri al căror trunchi conține sago (Metroxylon). [Pr.: -ti-er] – Din fr. sagoutier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagu
SAGÚ s. n. Produs alimentar în formă de praf sau de grăuncioare albe sau roșietice, preparat din tulpina sagotierului și care se consumă fiert în supă sau în lapte. [Var.: sagó s. n.] – Din fr. sagou.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sagum
SÁGUM, sagumuri, s. n. Manta scurtă, prinsă pe umăr, pe care o purtau romanii și galii. – Din lat., fr. sagum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sahaidacar
SAHAIDACÁR s. m. v. săhăidăcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sahan
SAHÁN, sahane, s. n. (Înv. și reg.) Vas metalic de diverse forme sau dimensiuni, în care se servește sau se gătește mâncarea. – Din tc. sahan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saharian
SAHARIÁN, -Ă, saharieni, -e, adj., s. f. 1. Adj. Referitor la Sahara, al Saharei. 2. S. f. Bluză sport cu epoleți și cu mâneci scurte. [Pr.: -ri-an] – Din fr. saharien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sahel
SAHÉL s. n. Zonă de tranziție între Sahara și savanele Africii subecuatoriale, cu vegetație de savană uscată și de stepă. – Din fr. sahel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saia
SAIÁ^1, saiele, s. f. (Înv. și pop.) Ață pentru însăilat; p. ext. cusătură provizorie, cu împunsături rare; șular. [Pr.: sa-ia] – Cf. însăila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saia
SAIÁ^2, saiele, s. f. (Reg.) Adăpost (improvizat) pentru vite, în special pentru oi. [Pr.: sa-ia] – Din tc. saye „umbră”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saia
SAIÁ^3, saiele, s. f. (Înv. și pop.) Țesătură (subțire) de lână. ♦ Îmbrăcăminte confecționată din această țesătură. [Pr.: sa-ia] – Din tc. saya.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saidecar
SAIDECÁR, saidecari, s. m. (Înv.) Meșter care lucra odoare bisericești. [Var.: seidicár s. m.] – Din tc. sadekár.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saigiu
SAIGÍU, saigii, s. m. Slujbaș al Porții Otomane care strângea în Țările Române darea plătită în oi; p. ext. slujbaș al stăpânirii care număra oile în acest scop. [Pr.: sa-i-. – Var.: (înv.) saegíu s. m.] – Din tc. sayici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saintbernard
SAINT-BERNARD s. m. (Zool.) Bernardin^1. [Pr.: sẽ bernăr] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saintlucian
SAINTLUCIÁN, -Ă, saintlucieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Saint Lucia sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Saint Lucia sau saintlucienilor (1), referitor la statul Saint Lucia ori la saintlucieni. – Saint Lucia (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sait
SAIT s. n. v. site.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saivan
SAIVÁN, saivane, s. n. 1. (Reg.) Adăpost de iarnă pentru oi (sau pentru vite); perdea. 2. (Înv.) Cort deschis, asemănător cu un baldachin, destinat domnului sau înalților demnitari. [Var.: săiván s. n.] – Din tc. sayvan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sake
SAKE s. n. Băutură alcoolică specifică Japoniei, obținută din orez fermentat, care se bea, de obicei, caldă. – Din fr. saké.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sal
SAL, saluri, s. n. (Rar) Plută mare, formată prin alăturarea mai multor plute mici. – Din tc. sal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sal
SAL1NITÁTE s. f. Conținutul în săruri al unei ape sau al unui sol. – Din fr. salinité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salacia
Salacia, veche divinitate romană, protectoare și personificare a Apelor mării. Era identificată uneori cu Tethys.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salahor
SALAHÓR, salahori, s. m. Muncitor necalificat, plătit cu ziua, care lucrează mai ales la construcții de case, de șosele etc.; (în Evul Mediu, în Țările Române) țăran scutit de dări, pus de domnie la dispoziția Porții Otomane pentru repararea cetăților turcești, întreținerea drumurilor și pentru alte munci grele. [Var.: (pop.) salaór s. m.] – Din tc. salahor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salahori
SALAHORÍ, salahoresc, vb. IV. Intranz. A munci ca salahor; p. gener. a munci din greu. – Din salahor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salahorie
SALAHORÍE s. f. Starea, munca de salahor; p. gener. muncă grea; salahorit. – Salahor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salahorit
SALAHORÍT s. n. (Rar) Salahorie. – V. salahori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salam
SALÁM, (2) salamuri, s. n. 1. Produs alimentar cu durată mare de conservare, asemănător cârnatului, preparat din carne tocată și condimentată de vită sau de porc, de obicei afumată și uscată. 2. Sortiment, bucată de salam (1). – Din tc., bg. salam. Cf. fr. salami, it. salame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salamalec
SALAMALÉC, (2) salamalecuri, s. n. 1. Formulă de salut la popoarele de religie mahomedană. 2. Închinăciune adâncă, temenea (care însoțește rostirea acestei formule). – Din tc. selâmaleyküm. Cf. fr. salamalec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salamandră
SALAMÁNDRĂ, salamandre, s. f. Animal batracian asemănător cu șopârla, cu picioarele scurte și îndreptate în lături și cu pielea neagră pătată cu galben, care secretă o substanță iritantă cu rol protector (Salamandra salamandra). – Din fr. salamandre, lat. salamandra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salamură
SALAMÚRĂ s. f. v. saramură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salaor
SALAÓR s. m. v. salahor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salar
SALÁR s. n. v. salariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salaria
SALARIÁ, salariez, vb. I. Tranz. (Rar) A salariza. [Pr.: -ri-a] – Din fr. salarier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salariat
SALARIÁT, -Ă, salariați, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj. s. m. și f. (Persoană fizică) care încheie un contract de muncă individual cu o persoană fizică sau juridică și se obligă să presteze munca în schimbul unui salariu. 2. Adj. (Despre muncă) Care este plătit cu un salariu. [Pr.: -ri-at] – V. salaria. Cf. fr. s a l a r i é.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salariere
SALARIÉRE s. f. (Rar) Salarizare. [Pr.: -ri-e-] – V. salaria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salariu
SALÁRIU, salarii, s. n. Contravaloarea muncii prestate de salariat în baza contractului individual de muncă, care cuprinde salariul de bază, indemnizațiile, sporurile și alte adaosuri; leafă^2. [Var.: (pop) salár s. n.] – Din fr. salaire, lat. salarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salariza
SALARIZÁ salarizez, vb. I. Tranz. A plăti cuiva un salariu; a salaria. ◊ Salariu ♦ suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salarizare
SALARIZÁRE, salarizări, s. f. Acțiunea de a salariza; salariere. – V. salariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salată
SALÁTĂ, salate, s. f. 1. Plantă legumicolă erbacee din familia compozeelor, cu frunze mari și rotunde, comestibile (Lactuca sativa); p. gener. nume dat unor plante erbacee cu frunze comestibile. ◊ Compus: salata-iepurelui = plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori roșii sau violete (Prenanthes purpurea). 2. Preparat culinar făcut din anumite legume fierte sau crude, cu adaos de oțet, zeamă de lămâie și untdelemn, care se servește ca aperitiv sau ca garnitură. ◊ Salată de boeuf = preparat culinar făcut din legume și carne de vită fierte și murături, toate tăiate mărunt și amestecate cu maioneză. Salată de fructe = desert făcut din fructe crude, tăiate mărunt, amestecate cu zahăr și stropite cu rom, coniac sau vin. [Pl. și: (pop.) sălăți] – Din ngr. saláta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salatieră
SALATIÉRĂ, salatiere, s. f. Vas, castron de porțelan, de faianță, de sticlă etc., în care se servește salata. ♦ Serviciu de masă format dintr-un suport (de metal) cu sticluțe pentru untdelemn și oțet și cu solnițe pentru sare și piper. [Pr.: -ti-e] – Din ngr. (pop.) salatiéra sau din salată + suf. -ieră (după fr. saladier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sală
SÁLĂ, săli, s. f. 1. Încăpere spațioasă destinată spectacolelor, întâlnirilor sportive, întrunirilor, expozițiilor etc. ♦ Totalitatea persoanelor reunite într-o sală (1). 2. Coridor. 3. Vestibul, antreu, anticameră. – Din fr. salle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salbandă
SALBÁNDĂ, salbande, s. f. (Geol.) Zona de contact dintre un filon și roca înconjurătoare. – Din germ. Salband, fr. salbande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salbă
SÁLBĂ, salbe, s. f. 1. Podoabă de purtat la gât, alcătuită dintr-unul sau din mai multe șiraguri de monede, medalii, pietre prețioase sau mărgele. ◊ Expr. Salba dracului = persoană supărătoare, de care nu poți scăpa; om rău, necinstit, ticălos. 2. (Zool.) Fanon. 3. Compuse: salbă-moale = arbust cu frunzele opuse, lanceolate sau eliptice, cu florile verzi-gălbui și cu fructele capsule roșii (Evonymus latifolius); salbă-râioasă = arbust înalt de 1-3 m, cu flori mici, brune, care conține gutapercă în scoarța rădăcinilor (Evonymus verrucosa). – Lat. subalba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salbie
SÁLBIE s. f. v. salvie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salcă
SÁLCĂ, sălci, s.v. Varietate de salcie^1 cu ramuri foarte flexibile (Salix alba). – Din salcie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salcâm
SALCẤM, salcâmi, s. m. Arbore melifer din familia leguminoaselor, cu ramuri prevăzute cu spini, cu frunze compuse, cu flori albe cu miros caracteristic plăcut, dispuse în ciorchine, cu lemnul tare și rezistent la umezeală; acaț (Robinia pseudacacia). – Din tc. salkâm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salce
SÁLCE^1 s. f. Plantă erbacee exotică din familia liliaceelor, cu tulpina agățătoare și cu flori dispuse în umbele (Smilax medica); p. restr. numele popular al rădăcinii acestei plante, cu utilizări în medicină. [Var.: sálcie s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salce
SÁLCE^2 s. f. (Înv.) Salță^1. – Cf. salță^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salce
SÁLCE^3 s.v. v. salcie^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salcie
SÁLCIE^1, sălcii, s. f. Numele mai multor specii de arbori și de arbuști cu ramuri lungi, subțiri și mlădioase, cu frunze lanceolate și cu flori galbene-verzui dispuse în mâțișori, care cresc la marginea apelor (Salix); arbore aparținând uneia dintre aceste specii. ◊ Compus: Salcie plângătoare (sau -pletoasă) = varietate de salcie^1 cu ramuri foarte lungi, flexibile și plecate în jos (Salix babylonica). [Pl. și: salcii. – Var.: sálce s. f.] – Lat. salix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salcie
SÁLCIE^2 s. f. v. salce^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salep
SALÉP, salepuri, s. n. 1. Nume dat tuberculilor uscați ai unor specii de orhidee; p. ext. praf de amidon extras din acești tuberculi și care, fiert în lapte sau în apă, se folosește ca întăritor pentru copii sau convalescenți. 2. Băutură preparată de orientali din salep (1), miere și apă. [Var.: (reg.) salíp s. n.] – Din tc. salep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salepciu
SALEPCÍU s. m. v. salepgiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salepgiu
SALEPGÍU, salepgii, s. m. Persoană care prepară sau vinde salep (2). [Var.: salepcíu, salipgíu s. m.] – Din tc. salepçi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saleu
SALÉU, saleuri, s. n. Preparat alimentar crocant de forma unui bețișor, făcut din aluat sărat, cu gust picant prin adaos de sare, brânză, chimen etc. și care se servește ca aperitiv. – Din fr. salé „sărat”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salic
SÁLIC, -Ă, salici, -e, adj. (în sintagma) Legea salică = culegere medievală de norme de drept bazate pe obiceiul pământului, aparținând francilor de pe teritoriul Galiei. – Din fr. salique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salicacee
SALICACÉE, salicacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu inflorescențe în formă de amenți, care cuprinde arbori și arbuști ca plopul și salcia: (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. salicacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salicilat
SALICILÁT, salicilați, s. m. Nume generic al sărurilor sau esterilor acidului salicilic. ♦ Acid salicilic. – Din fr. salicylate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salicilic
SALICÍLIC adj. (în sintagma) Acid salicilic = preparat chimic pe bază de fenol, în formă de cristale albe, folosit în medicină, în industria coloranților și a conservelor alimentare. – Din fr. salicylique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salicilină
SALICILÍNĂ s. f. Substanță medicamentoasă extrasă din scoarța de salcie^1 cu însușiri febrifuge și antireumatice. – Cf. germ. Salizin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salieni
SALIÉNI s. m. pl. Nume dat la romani preoților zeului Marte. [Pr.: -li-eni] – Din fr. saliens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salifer
SALIFÉR, -Ă, saliferi, -e, adj. Care conține sare (1), bogat în sare (1). – Din fr. salifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salifica
SALIFICÁ, salífic, vb. I. Tranz. (Chim.) A combina o bază cu un acid pentru a obține o sare (2). – Din fr. salifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salificare
SALIFICÁRE, salificări, s. f. Acțiunea de a salifica; salificație. – V. salifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salificaţie
SALIFICÁȚIE s. f. (Chim.) Salificare. – Din fr. salification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salificație
SALIFICÁȚIE s. f. (Chim.) Salificare. – Din fr. salification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salin
SALÍN, -Ă, salini, -e, adj. 1. Care conține sare. Soluție salină. 2. (Chim.) Care are caracter de sare. Oxid salin de fier. – Din fr. salin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salină
SALÍNĂ, saline, s. f. Mină din care se extrage sare; ocnă. – Din fr. saline, lat. salinae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saliniza
SALINIZÁ, salinizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni salin; a (se) îmbiba cu săruri solubile. – Din fr. saliniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salinizare
SALINIZÁRE, salinizări, s. f. Acțiunea de a saliniza și rezultatul ei. – V. saliniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salinizat
SALINIZÁT, -Ă, salinizați, -te, adj. Care a fost îmbibat cu săruri solubile, care a devenit salin. – V. saliniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salinometru
SALINOMÉTRU, salinometre, s. n. Instrument folosit pentru determinarea concentrației soluțiilor de sare. – Din fr. salinomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salip
SALÍP s. n. v. salep.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salipgiu
SALIPGÍU s. m. salepgiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salipirină
SALIPIRÍNĂ, (2) salipirine, s. f. 1. Salicilat de antipirină cu proprietăți antinevralgice, folosit în terapeutica antireumatică. 2. (La pl.) Comprimate de salipirină (1). – Din germ. Salipyrin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saliva
SALIVÁ, salivez, vb. I. Intranz. A secreta, a produce (multă) salivă. – Din fr. saliver, lat. salivare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivar
SALIVÁR, -Ă, salivari, -e, adj. Privitor la salivă, de salivă. ◊ Glandă salivară = fiecare dintre glandele situate în cavitatea bucală și care secretează saliva. – Din fr. salivaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivare
SALIVÁRE, salivări, s. f. Acțiunea de a saliva și rezultatul ei. – V. saliva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivat
SALIVÁT s. n. Faptul de a saliva; salivație. – V. saliva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivaţie
SALIVÁȚIE s. f. Faptul de a secreta salivă; salivat; funcția glandelor salivare; secreție (exagerată) de salivă. – Din fr. salivation, lat. salivatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivație
SALIVÁȚIE s. f. Faptul de a secreta salivă; salivat; funcția glandelor salivare; secreție (exagerată) de salivă. – Din fr. salivation, lat. salivatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salivă
SALÍVĂ, salive, s. f. Lichid apos și puțin vâscos care se formează continuu în gură, fiind secretat de glandele salivare, care servește la formarea și la înghițirea bolului alimentar, umezește și spală membrana mucoasă a gurii etc. – Din fr. salive, lat. saliva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmastru
SALMÁSTRU, -Ă, salmastre, adj. (în sintagmele) Apă salmastră = apă cu salinitate redusă. Lac salmastru = lac cu apă salmastră. – Din it. salmastro.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmiac
SALMIÁC s. n. (Chim.; rar) Țipirig^2. [Pr.: -mi-ac] – Din germ. Salmiak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmonelă
SALMONÉLĂ s. f. Gen de bacterii patogene care provoacă febra tifoidă, infecții alimentare etc. – Din fr. salmonella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmoneloză
SALMONELÓZĂ, salmoneloze, s. f. Nume generic dat unui grup de boli infecțioase ale mamiferelor și păsărilor, provocate de salmonelă. – Din fr. salmonellose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmoneu
Salmoneu = Salmoneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salmoneus
Salmoneus, fiul lui Aeolus și fratele lui Sisyphus. A domnit în Elis, unde a întemeiat cetatea Salmonia. Pretinzînd că este egal cu Zeus, Salmoneus a cerut să i se aducă jertfe și a început să arunce, asemeni stăpînului lumii, torțe aprinse imitînd fulgerele. Urît de supuși pentru trufia sa, el și-a atras curînd asupră-și și mînia lui Zeus, care l-a ucis cu trăsnetul său divin. Salmoneus a avut o fiică, pe nume Tyro.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salmonid
SALMONÍD, salmonide, s. n. (La pl.) Familie de pești răpitori (din care fac parte păstrăvul, lipanul etc.), caracterizați printr-o a doua înotătoare dorsală, adipoasă (Salmonidae); (și la sg.) pește care face parte din această familie. – Din fr. salmonide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salmonida
Salmonida = Salmonis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salmonis
Salmonis, denumire purtată de Tyro, fiica lui Salmoneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salol
SALÓL s. m. Salicilat de fenil, sub formă de cristale albe cu gust și miros slab aromat, folosit ca antiseptic și antipiretic. – Din fr. salol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salon
SALÓN, saloane, s. n. 1. Încăpere într-o locuință destinată primirii musafirilor. 2. Sală în care au loc festivități, baluri, serbări publice etc. ♦ Sală în care se organizează expoziții periodice de pictură, sculptură etc.; p. ext. expoziția din această sală. ♦ Reuniune cu caracter cultural, artistic, monden etc. 3. Cameră cu mai multe paturi, în care sunt ținuți și îngrijiți bolnavii într-un spital. – Din fr. salon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salonard
SALONÁRD, -Ă, salonarzi, -de, adj., s. m. și f. (Rar) 1. Adj. De salon. 2. S. m. și f. (Peior.) Persoană care frecventează saloanele mondene, care manifestă snobism în relațiile sale. – Din fr. salonnard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salonaş
SALONÁȘ, salonașe, s. n. Diminutiv al lui salon (1). – Salon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salonaș
SALONÁȘ, salonașe, s. n. Diminutiv al lui salon (1). – Salon + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saloon
SALOON s. n. Cârciumă, han (în filmele western). [Pr.: sălún] – Cuv. am.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salopetă
SALOPÉTĂ, salopete, s. f. Costum de protecție confecționat de regulă din doc (compus dintr-un pantalon prelungit printr-un plastron cu bretele) purtat, de obicei, peste hainele obișnuite. ♦ P. ext. Obiect de vestimentație asemănător acestui costum. – Din fr. salopette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpetru
SALPÉTRU s. n. Azotat natural de sodiu (salpetru de Chile) sau de potasiu (salpetru de India), folosiți ca îngrășăminte minerale, la fabricarea acidului azotic etc. – Din fr. salpétre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingectomie
SALPINGECTOMÍE, salpingectomii, s. f. (Med.) îndepărtare chirurgicală parțială sau totală a trompelor uterine. – Din fr. salpingectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingită
SALPINGÍTĂ, salpingite, s. f. Boală care se manifestă prin inflamația trompelor uterine. – Din fr. salpingite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingografie
SALPINGOGRAFÍE, salpingografii, s. f. (Med.) Radiografie a trompelor uterine cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. salpingographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingoovarită
SALPINGOOVARÍTĂ, salpingoovarite, s. f. (Med.) Anexită. – Din fr. salpingo-ovarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingoscop
SALPINGOSCÓP, salpingoscoape, s. n. (Med.) Aparat folosit în salpingoscopie. – Din fr. salpingoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salpingoscopie
SALPINGOSCOPÍE, salpingoscopii, s. f. (Med.) Explorare vizuală a orificiului intern al trompei lui Eustache cu ajutorul salpingoscopului. – Din fr. salpingoscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salsa
SÁLSA, salse, s. f. (Muz.) Combinație modernă între vechile sonorități cubaneze și cele portoricane, cu o insistentă tentă ritmică. – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salt
SALT, salturi, s. n. 1. Mișcare bruscă prin care corpul se desprinde de la pământ, sărind pe loc sau deplasându-se; mișcare de deplasare bruscă în zbor. ◊ Triplu salt = probă atletică de săritură în lungime, constând din trei sărituri consecutive. 2. Trecere bruscă de la o situație ori stare la alta. ◊ Salt calitativ = moment, stadiu constând în schimbarea în bine a calității unui obiect sau a unui proces.- Din lat. saltus, it. salto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltanat
SALTANÁT, saltanaturi, s. n. (Înv.) Alai (domnesc), suită, cortegiu. ♦ Pompă, strălucire. – Din tc. saltanat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltando
SALTÁNDO adv. (Muz.; indică modul de execuție la instrumentele cu coarde și arcuș) în felul procedeului staccato, prin lansarea ușoară a arcușului pe coarde și revenirea lui naturală. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltar
SALTÁR s. n. v. sertar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltea
SALTEÁ, saltele, s. f. Obiect făcut dintr-un fel de sac de pânză, de material plastic etc. în care se introduce (și se fixează prin cusături din loc în loc) un strat gros de lână, de iarbă-de-mare, de paie, de vată sau care se umple cu aer și care se așază pe pat (pentru a forma un așternut moale) sau pe apă (pentru a pluti). ◊ Saltea de apă = mic rezervor de apă creat la piciorul unui baraj pentru a amortiza lovitura apei care cade asupra terenului de la piciorul barajului. Saltea de beton = construcție de protecție a albiei râurilor, alcătuită din plăci de beton sau de beton armat. Saltea de piatră = strat de piatră uscată care are rolul de a colecta infiltrațiile de apă din galeriile de tunel. Saltea de protecție = înveliș al unui cablu electric, cu rolul de a-1 proteja de deteriorările care pot surveni în timpul curburii la montare. – Din ngr. siltés.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salteluţă
SALTELÚȚĂ, salteluțe, s. f. Diminutiv al lui saltea. – Saltea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salteluță
SALTELÚȚĂ, salteluțe, s. f. Diminutiv al lui saltea. – Saltea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltimbanc
SALTIMBÁNC, saltimbanci, s. m. Actor de circ cu mimică bufă, care execută exerciții ușoare de acrobație. ♦ Fig. Om care trece cu ușurință de la o atitudine la alta, dovedind lipsă de seriozitate și de caracter. – Din fr. saltimbanque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saltire
SALTÍRE s. f. v. psaltire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salţă
SÁLȚĂ^1, salțe, s. f. (Înv.) Zeamă (acrișoară), sos (picant) cu care se ungeau anumite fripturi; salce^2. – Din ngr. sáltsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salță
SÁLȚĂ^1, salțe, s. f. (Înv.) Zeamă (acrișoară), sos (picant) cu care se ungeau anumite fripturi; salce^2. – Din ngr. sáltsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salţă
SÁLȚĂ^2, salțe, s. f. Vulcan noroios. – Din it. salsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salță
SÁLȚĂ^2, salțe, s. f. Vulcan noroios. – Din it. salsa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salubritate
SALUBRITÁTE s. f. Faptul de a fi salubru; stare generală favorabilă a condițiilor igienice și sanitare dintr-un loc. ♦ Serviciu public care se ocupă cu curățenia dintr-o localitate. – Din fr. salubrité, lat. salubritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salubriza
SALUBRIZÁ, salubrizez, vb. I. Tranz. A face salubru pentru populație locul de trai sau de muncă. – Salubru + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salubrizare
SALUBRIZÁRE, salubrizări, s. f. Acțiunea de a salubriza. – V. salubriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salubrizat
SALUBRIZÁT, -Ă, salubrizați, -te, adj. Care a devenit salubra (în urma unei acțiuni organizate). – V. salubriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salubru
SALÚBRU, -Ă, salubri, -e, adj. (Adesea fig.) Favorabil sănătății; sănătos. – Din fr. salubre, lat. salubris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salus
Salus, la romani, divinitate protectoare și personificare a Sănătății și a Prosperității în general, identificată de timpuriu cu Hygiea, din mitologia greacă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

salut
SALÚT, saluturi, s. n. Cuvânt, enunț sau gest cu care se salută. ♦ Cuvântare prin care se salută o adunare, se întâmpină un oaspete oficial etc. – Din fr. salut, lat. salus, -utis, it. saluto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saluta
SALUTÁ, salút, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A face un gest sau a rosti o formulă uzuală de politețe, de respect, de simpatie etc. la întâlnirea cu cineva sau la despărțire. ♦ Tranz. A-și manifesta bucuria, aclamând pe cineva. ♦ Tranz. Fig. A primi cu entuziasm o idee, o acțiune. – Din lat., it. salutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salutar
SALUTÁR, -Ă, salutari, -e, adj. Folositor sănătății, vieții etc.; salvator. ♦ Care este potrivit, adecvat într-o anumită împrejurare. – Din fr. salutaire, lat. salutaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salutare
SALUTÁRE, salutări, s. f. Faptul de a (se) saluta. ♦ (Concr.) Formulă de salut folosită mai ales la despărțire sau la întâlnirea cu cineva; salut. ♦ (La pl.) Expresie de politețe pe care cineva o transmite unei persoane absente prin intermediul cuiva. – V. saluta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salva
SALVÁ, salvez, vb. I. Tranz. și refl. A scăpa pe cineva sau a reuși să scape singur dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc. ◊ Expr. (Tranz.) A salva situația = a reuși să îndrepte o situație grea, neplăcută; a face față unei situații. A salva aparențele = a da unui lucru, unei situații etc. o înfățișare capabilă să ascundă un rău lăuntric. – Din lat., it. salvare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvamar
SALVAMÁR, (2) salvamari, s. n., s. m. 1. S. n. Serviciu maritim specializat în salvarea celor aflați în pericol de a se îneca. 2. S. m. Persoană calificată care face parte din salvamar (1); (rar) salvamarist. – Salva[re] + mar[ină].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvamarist
SALVAMARÍST, salvamariști, s. m. (Rar) Salvamar (2). – Salvamar + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvamont
SALVAMÓNT s. n. Serviciu specializat în salvarea celor accidentați sau rătăciți în munți. – Salva[re] + mont[ană].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvamontist
SALVAMONTÍST, salvamontiști, adj., s. m. (Persoană calificată sau câine dresat) care face parte din salvamont. – Salvamont + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvare
SALVÁRE, salvări, s. f. 1. Acțiunea de a (se) salva; (concr.) obiect, ființă, circumstanță salvatoare. 2. Serviciu medical destinat să dea primul ajutor accidentaților sau bolnavilor care au nevoie de o intervenție medicală urgentă. ♦ Vehicul special amenajat care transportă accidentați sau grav bolnavi la o instituție spitalicească de urgență; ambulanță. – V. salva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvarsan
SALVARSÁN s. n. Derivat organic al arsenului, sub formă de pulbere galbenă, folosit în tratamentul sifilisului. – Din germ. Salvarsan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvat
SALVÁT, -Ă, salvați, -te, adj. Care a fost scos dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc.; scăpat. – V. salva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvator
SALVATÓR, -OÁRE, salvatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care salvează sau poate salva. – Din fr. salvateur, lat. salvator, -oris. Cf. s a l v a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvă
SÁLVĂ, salve, s. f. (Mil.) (Serie de) lovituri (de tun, de pușcă) trase simultan din mai multe guri de foc. – Din fr. salve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvconduct
SALVCONDÚCT, salvconducte, s. n. Document care acorda cuiva liberă trecere pe un teritoriu străin sau într-o zonă de război. – Cf. it. salvacondotto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salve
SÁLVE interj. (Fam.) Formulă de salut folosită mai ales la despărțire. – Din lat. salve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvgarda
SALVGARDÁ, salvgardez, vb. I. Tranz. (Livr.) A apăra, a proteja, a lua sub ocrotire un bun moral, social etc. ♦ A salva. – Din fr. sauvegarder (după salva).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvgardare
SALVGARDÁRE s. f. (Livr.) Acțiunea de a salvgarda. – V. salvgarda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

salvie
SÁLVIE, salvii, s. f. (Bot.) Jale^2 (Salvia officinalis). [Var.: sálbie s. f.] – Din lat. salvia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sama
SAMÁ, samale, s. f. Produs bogat în enzime, folosit la sămăluire. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samaniu
SAMANÍU, -ÍE, samanii, adj. (Înv.) Galben-deschis (ca paiul). – Din tc. samani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samar
SAMÁR, samare, s. n. 1. Șa mare de povară, fără scări, care se pune pe măgari și pe catâri: p. ext. încărcătură care se așază pe spatele unui animal de povară. 2. Bucată de scândură având pe una din fețe o mică platformă, care servește la transportarea cărămizilor pe schele. 3. Laț de sprijin pe care se așază căpriorii acoperișului unei case. – Din bg. sb. samar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samară
SAMÁRĂ, samare, s. f. Fruct uscat, cu o singură sămânță, prevăzut cu o aripă subțire (la ulm, arțar, paltin etc.). – Din fr. samare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samarinean
SAMARINEÁN, -Ă s. m. și f., adj. v. samaritean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samaritean
SAMARITEÁN, -Ă, samariteni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană aparținând unei populații din provincia palestiniană Samaria, provenită din amestecul israeliților cu coloniști aduși de cuceritorii asirieni, și care a constituit principalul nucleu etnic al statului antic Israel. 2. S. m. și f. Om milos; binefăcător. 3. Adj. Care aparține Samariei sau samaritenilor (1), referitor la Samaria ori la samariteni. [Var.: samarineán, -ă s. m. și f., adj.] – Din fr. samaritain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samariteancă
SAMARITEÁNCĂ, samaritence, s. f. Femeie aparținând unei populații din provincia palestiniană Samaria. – Samaritean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samariu
SAMÁRIU s. n. Element chimic care face parte din grupul pământurilor rare. – Din fr. samarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samavolnic
SAMAVÓLNIC, -Ă, samavolnici, -ce, adj. (Despre oameni) Care procedează după bunul lui plac, nesocotind și încălcând voința și drepturile altora; (despre acțiunile oamenilor) făcut după bunul-plac personal; arbitrar, abuziv. – Din rus. samovol’nîi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samavolnicie
SAMAVOLNICÍE, samavolnicii, s. f. Faptul de a acționa după bunul-plac, nesocotind și încălcând voința și drepturile altora; act samavolnic. – Samavolnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samă
SÁMĂ s. f. (în Țările Române) 1. Recensământ efectuat de domnie, pentru fixarea birului. 2. Dare în bani care îngloba toate obligațiile financiare ale birnicilor. – Din seamă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sambă
SÁMBĂ, sambe, s. f. (De obicei art.) Dans popular brazilian, cu mișcări vioaie și ritm sincopat; melodie după care se execută acest dans. – Din port., fr. samba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sambo
SÁMBO s. m. Descendent provenit din căsătoria unui amerindian cu un negroid sau cu un mulatru. – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samcă
SÁMCĂ, samce, s. f. (în credințele populare) Ființă imaginară rea, care omoară sau îmbolnăvește oamenii; p. ext. boală cauzată de această ființă. – Din ucr. samka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sameş
SÁMEȘ, sameși, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Dregător însărcinat cu strângerea samei (2). 2. (Reg.) Administrator sau logofăt de moșie. – Samă + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sameș
SÁMEȘ, sameși, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Țara Românească) Dregător însărcinat cu strângerea samei (2). 2. (Reg.) Administrator sau logofăt de moșie. – Samă + suf. -eș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samizdat
SAMIZDÁT, (2) samizdaturi, s. n. 1. Ansamblu de mijloace folosite în fosta URSS pentru difuzarea operelor interzise de cenzură. 2. Operă astfel difuzată. – Din fr., engl. samizdat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samnit
SAMNÍT, -Ă, samniți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație care a locuit în Antichitate în centrul Peninsulei Italice și a opus o puternică rezistență cuceririi romane; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține samniților (1), referitor la samniți. – Din lat., fr. Samnites.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samoan
SAMOÁN, -Ă, samoani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Samoa sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Samoa sau samoanilor (1), referitor la statul Samoa ori la samoani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă polineziană vorbită în Samoa de Vest. [Pr.: -mo-an] – Din fr. samoan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samoed
SAMOÉD, -Ă, samoezi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație de origine mongolă din Siberia de nord. 2. Adj. Al samoezilor (1), privitor la samoezi. – Din fr. samoyéde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samovar
SAMOVÁR, samovare, s. n. Vas de metal folosit la fiertul apei pentru ceai. – Din rus. samovar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samsar
SAMSÁR, samsari, s. m. Persoană care intermediază afaceri de vânzare-cumpărare; misit. ♦ Fig. Persoană care face din orice lucru obiect de negoț. – Din tc. simsar, bg. samsar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samsara
SAMSARÁ s. f. (în brahmanism, budism, hinduism) Termen care desemnează ciclul nașterii și al morții în lumea concretă; ciclul reîncarnărilor. ♦ Doctrină birmanică propovăduind transmigrația sufletului. – Din fr. Samsara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samsarlâc
SAMSARLẤC, samsarlâcuri, s. n. (Înv.) Îndeletnicirea samsarului. – Din tc. simsarlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samur
SAMÚR, (1) samuri, s. m., (2) samururi, s. n. 1. S. m. Mamifer carnivor cu blana prețioasă, de culoare sură cu o pată albă pe piept; zibelină (Martes zibellina). 2. S. n. Blană de samur (1) prelucrată. – Din tc. samur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samurai
SAMURÁI, samurai, s. m. Membru al castei privilegiate feudalo-militare din Japonia, înainte de revoluția din 1867. – Din fr. samouraï.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

samuraslă
SAMURÁSLĂ s. f. (Pop.; cu sens colectiv) Plante răsărite de la sine din semințele scuturate la strângerea recoltei sau din bulbii, tuberculii etc. rămași nescoși din pământ. – Din sl. samoraslŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanatorial
SANATORIÁL, -Ă, sanatoriali, -e, adj. Care ține de sanatoriu, privitor la sanatoriu; cu regim de sanatoriu. [Pr.: -ri-al] – Sanatoriu + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanatoriu
SANATÓRIU, sanatorii, s. n. Instituție medicală pentru tratamentul bolilor cronice, afecțiuni ale aparatului respirator, afecțiuni neuropsihice, tuberculoză; (în trecut) spital particular; casă de sănătate. – Din fr. sanatorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanatorizare
SANATORIZÁRE s. f. v. sanatoriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sanatorizat
SANATORIZÁT adj. v. sanatoriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sanche
SÁNCHE adv. v. sanchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanchi
SÁNCHI interj. (Fam.) Vorbă să fie! așa să crezi! cum s-ar zice. [Var.: sánche adv.] – Din tc. sanki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanchilot
SANCHILÓT s. m. v. sanculot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanchiu
SANCHÍU, -ÍE, sanchii, adj. (Pop.) Tăcut, posac, ursuz; încăpățânat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanctifica
SANCTIFICÁ, sanctific, vb. I. Tranz. (Bis.) A trece pe cineva în rândul sfinților; a sfinți. – Din lat. sanctificare, fr. sanctifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanctificare
SANCTIFICÁRE s. f. (Bis.) Faptul de a sanctifica. – V. sanctifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanctitate
SANCTITÁTE s. f. Sfințenie. ♦ (Urmat de un pronume posesiv) Titlu dat patriarhilor ortodocși și papilor. – Din lat. sanctitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanctuar
SANCTUÁR, sanctuare, s. n. Parte a unui lăcaș de cult unde se oficiază diferite ceremonii religioase, considerat ca loc sfânt; p. ext. orice lăcaș de cult, orice loc destinat ritualurilor în cinstea unei divinități. ♦ Fig. Loc inviolabil. [Pr.: -tu-ar] – Din lat. sanctuarium, fr. sanctuaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancţiona
SANCȚIONÁ, sancționez, vb. I. Tranz. 1. A aproba, a confirma, a întări o lege, o dispoziție, un act printr-o semnătură autorizată, pentru a-i da valabilitate; p. gener. a încuviința, a statornici, a consfinți. 2. A aplica o sancțiune (2); a pedepsi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sanctionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancționa
SANCȚIONÁ, sancționez, vb. I. Tranz. 1. A aproba, a confirma, a întări o lege, o dispoziție, un act printr-o semnătură autorizată, pentru a-i da valabilitate; p. gener. a încuviința, a statornici, a consfinți. 2. A aplica o sancțiune (2); a pedepsi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sanctionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancţionare
SANCȚIONÁRE, sancționări, s. f. Acțiunea de a sancționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancționare
SANCȚIONÁRE, sancționări, s. f. Acțiunea de a sancționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancţionat
SANCȚIONÁT, -Ă, sancționați, -te, adj. 1. (Despre legi, dispoziții etc.) Confirmat, aprobat; consfințit. 2. Pedepsit. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancționat
SANCȚIONÁT, -Ă, sancționați, -te, adj. 1. (Despre legi, dispoziții etc.) Confirmat, aprobat; consfințit. 2. Pedepsit. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancţiune
SANCȚIÚNE, sancțiuni, s. f. 1. Aprobare dată unei legi de către șeful statului, pentru a o face executorie; p. ext. confirmare a unui act de către o autoritate sau o instanță superioară celei care l-a emis, pentru a-i da valabilitate. ♦ P. gener. Aprobare, confirmare; consfințire. 2. Măsură de constrângere cu rol educativ, aplicată ca o consecință a neexecutării unei obligații; p. gener. pedeapsă. ♦ (În dreptul internațional) Sistem de măsuri (economice, financiare, militare) cu caracter de pedeapsă, aplicat unui stat; represalii contra părții care nu respectă obligațiile dintr-o convenție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sanction, lat. sanctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancțiune
SANCȚIÚNE, sancțiuni, s. f. 1. Aprobare dată unei legi de către șeful statului, pentru a o face executorie; p. ext. confirmare a unui act de către o autoritate sau o instanță superioară celei care l-a emis, pentru a-i da valabilitate. ♦ P. gener. Aprobare, confirmare; consfințire. 2. Măsură de constrângere cu rol educativ, aplicată ca o consecință a neexecutării unei obligații; p. gener. pedeapsă. ♦ (În dreptul internațional) Sistem de măsuri (economice, financiare, militare) cu caracter de pedeapsă, aplicat unui stat; represalii contra părții care nu respectă obligațiile dintr-o convenție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sanction, lat. sanctio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanculot
SANCULÓT, sanculoți, s. m. (Rar) Denumire dată revoluționarilor în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. [Pr.: -cü-. – Var.: sanchilót s. m.] – Din fr. sans-culotte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sancus
Sancus (sau Semo Sancus), la romani, veche divinitate de origine sabină și cu atribuții nedefinite, identificată adesea cu Heracles din mitologia greacă.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sanda
SANDÁ, sandale, s. f. încălțăminte ușoară de vară din piele, material plastic, pânză etc. cu fețele foarte decupate sau făcute din bentițe. [Var.: sandálă s. f.] – Din fr. sandale. Cf. lat. sandalium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandal
SANDÁL^1 s. m. v. santal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandal
SANDÁL^2 s. n. (Înv.) Numele unei țesături de mătase din care se făceau obiecte de îmbrăcăminte. – Din tc. sandal „tafta”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandală
SANDÁLĂ s. f. v. sanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandarac
SANDARÁC s. n. Rășină naturală extrasă dintr-o specie de tuia, folosită la prepararea lacurilor și a vopselelor, a unor chituri pentru sticlă și porțelan etc. – Din fr. sandaraque, lat. sandaraca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandinist
SANDINÍST, -Ă, sandiniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Membru al Frontului Sandinist de Eliberare Națională din Nicaragua. 2. Adj. Care aparține Frontului Sandinist de Eliberare Națională sau sandiniștilor (1), referitor la Frontul Sandinist de Eliberare Națională din Nicaragua ori la sandiniști. – Din sp. sandinista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandvici
SÁNDVICI, sandviciuri, s. n. Felie de pâine (unsă cu unt) cu un aliment rece (șuncă, salam, brânză etc.), peste care se așază adesea a doua felie de pâine; tartină. [Var.: sándviș, sánviș, séndviș s. n.] – Din engl., fr. sandwich.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandviş
SÁNDVIȘ s. n. v. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sandviș
SÁNDVIȘ s. n. v. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanepid
SANEPÍD s. n. Instituție sanitară care se ocupă cu diferite domenii de igienă publică, precum și cu combaterea bolilor contagioase. – Din rus. San[itarnaia] epid[emiologhiceskaia) (n. pr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanforizat
SANFORIZÁT adj. v. sanforiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sangeac
SANGEÁC, (1,2) sangeacuri, s. n., (3) sangeaci, s. m. (Înv.) 1. S. n. Steag turcesc de culoare verde; (în special) steag cu Semiluna în vârful lăncii, trimis de Poarta Otomană noului domn ales în Țările Române. 2. S. n. Diviziune teritorială în Imperiul Otoman, subîmpărțire a unui pașalâc. 3. S. m. Guvernator al unui sangeac (2). [Var.: sângeác s. n.] – Din tc. sancak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanghin
SANGHÍN, -Ă adj. v. sangvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanghinolent
SANGHINOLÉNT, -Ă adj. v. sangvinolent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanguin
SANGUÍN,-Ă adj. v. sangvin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanguinar
SANGUINÁR, -Ă adj. v. sangvinar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanguină
SANGUÍNĂ, sanguine, s. f. Mineral de culoare roșiatică-brună care conține oxid feric natural. ♦ Creion a cărui mină, roșie-brună, este făcută din sanguină. ♦ Desen executat cu un creion a cărui mină este făcută din sanguină; litografie care imită un astfel de desen. – Din fr. sanguine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanguinic
SANGUÍNIC, -Ă adj. v. sangvinic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanguinolent
SANGUINOLÉNT, -Ă adj. v. sangvinolent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sangulie
SANGULÍE, sangulii, s. f. (Înv. și pop.) Țesătură foarte fină (de mătase); năframă făcută din această țesătură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sangvin
SANGVÍN, -Ă, sangvini, -e adj. 1. Care aparține sângelui, privitor la sânge, la compoziția sau la circulația sa în organism. 2. (Despre oameni) La care circulația sângelui este foarte activă; sangvinic. ◊ Temperament sangvin = temperament viu, impulsiv, mobil. [Var.: sanghín, -ă, sanguín, -ă adj.] – Din fr. sanguin, lat. sanguineus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sangvinic
SANGVÍNIC, -Ă, sangvinici, -ce, adj. Sangvin (2). [Var.: sanguínic, -ă adj.] – Din germ. sanguinisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sangvinolent
SANGVINOLÉNT, -Ă, sangvinolenți, -te, adj. 1. Amestecat cu sânge, care conține sânge. 2. De culoarea sângelui; sângeriu. [Var.: sanghinolént, -ă, sanguinolént, -ă adj.] – Din fr. sanguinolent, lat. sanguinolentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanhedrin
SANHEDRÍN s. n. Tribunal penal la vechii iudei; fig. grup de oameni care formează un cerc închis, având pretenția de a da, într-un anumit domeniu, sentințe infailibile. – Din fr. sanhédrin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanidin
SANIDÍN s. n. v. sanidină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanidină
SANIDÍNĂ s. f. Feldspat potasic incolor, alb, roz ori cenușiu, cu luciu sticlos, cristalizat în sistemul monoclinic. [Var.: sanidín s. n.] – Din fr. sanidine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanidinit
SANIDINÍT s. n. Rocă magmatică formată în cea mai mare parte din sanidină și care conține minerale rare. – Din fr. sanidinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanie
SÁNIE, sănii, s. f. 1. Vehicul cu tracțiune animală sau autopropulsat, având în loc de roți două tălpi de lemn sau de fier cu ajutorul cărora se deplasează prin alunecare pe zăpadă sau pe gheață. 2. Suport la anumite mașini-unelte, care poate aluneca în lungul unor ghidaje, asigurând o deplasare a mașinii, a sculei prelucrătoare ori a piesei de prelucrat. – Din bg. sani.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanitar
SANITÁR, -Ă, sanitari, -e, adj., s. m. 1. Adj. Care se referă la sănătate, privitor la sănătate; (despre legi, măsuri, servicii etc.) destinat ocrotirii și îngrijirii sănătății publice. Serviciu sanitar. ◊ Punct sanitar = cea mai mică unitate de asistență medicală într-o instituție sau într-o localitate. Agent sanitar (și substantivat, m.) = persoană din cadrul personalului medical mediu al unui spital sau al unui serviciu medical, care se ocupă (în mediul rural) cu îngrijirea bolnavilor, cu executarea măsurilor de dezinfecție în cazuri de epidemii etc. Spirt sanitar = spirt folosit ca dezinfectant extern, impropriu pentru băut. 2. S. m. Soldat instruit pentru a da primul ajutor răniților și a se îngriji de ridicarea și transportarea lor de pe câmpul de luptă. – Din fr. sanitaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanscrit
SANSCRÍT, -Ă, sanscriți, -te, adj. (În sintagma) Limba sanscrită (și substantivat, f.) = veche limbă indo-europeană din India, în care este scrisă cea mai mare parte din literatura clasică indiană. ♦ Care aparține limbii sanscrite, privitor la limba sanscrită. ♦ Care este scris în limba sanscrită. – Din fr. sanscrit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanscritolog
SANSCRITOLÓG, sanscritologi, s. m. Specialist în limba și literatura sanscrită. – Din rus. sanskritolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sansevieria
SANSEVIÉRIA s. f. Plantă tropicală decorativă din familia liliaceelor, cu frunze lungi, cărnoase, din ale căror fibre rezistente se fac sfori, pânză etc. (Sansevieria). [Pr.: -vi-e-ri-a] – Din lat. Sansevieria, denumirea științifică a plantei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

santal
SANTÁL, santali, s. m. Nume dat mai multor specii de arbori tropicali, având, după varietăți, lemnul alb, dens și mirositor sau brun-roșiatic și fără miros, cu frunze mari și cu flori grupate în ciorchini (Santalum); arbore aparținând uneia dintre aceste specii. ◊ Ulei de santal = esență extrasă prin distilare din lemnul și din rădăcina varietății albe de santal, folosită în medicină și în parfumerie. ♦ Lemnul arborelui descris mai sus, folosit în tâmplăria de lux sau la extragerea unui ulei.. [Var.: sandál s. m.] – Din fr. santal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

santiaghez
SANTIAGHÉZ, -Ă, santiaghezi, -e, s. m. și f. 1. Persoană născută și crescută în Santiago. 2. Locuitor din Santiago. – Santiago (n. pr.) + suf. -ez. – După santhiaghez, -ă, adj., s. m. și f. – [DO]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

santină
SANTÍNĂ, santine, s. f. Spațiu situat la fundul unei nave, în care se colectează apa provenită din infiltrație, prin condensare din atmosferă sau prin scurgere de pe punțile inferioare. – Din fr. sentine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

santinelă
SANTINÉLĂ, santinele, s. f. Militar înarmat care face serviciul de pază a unui post, a unei instituții; p. gener. persoană care stă de pază. [Var.: sentinélă s. f.] – Din fr. sentinelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

santinier
SANTINIÉR, santinieri, s. m. Mecanic la santina navei. [Pr.: -ni-er] – Santină + suf. -ier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

santonină
SANTONÍNĂ s. f. Substanță toxică extrasă din semințele sau din bobocii unor plante (Semen contra, Florens cinae, Artemisia cina etc.), folosită în medicină ca vermifug. – Din fr. santonine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanviş
SÁNVIȘ s. n. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sanviș
SÁNVIȘ s. n. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapă
SÁPĂ^1, sape, s. f. 1. Unealtă agricolă pentru săpat și prășit, alcătuită dintr-o lamă de oțel plană sau puțin concavă, fixată aproape perpendicular într-o coadă de lemn. ◊ Sapă rotativă = mașină agricolă (cu tracțiune animală) care sfărâmă, cu ajutorul unor discuri stelate, crusta formată la suprafața pământului înainte de răsăritul plantelor. ◊ Expr. A ajunge (sau a se vedea, a aduce, a lăsa etc.) la (sau în) sapă de lemn = a (se) ruina. 2. Dispozitiv care constituie extremitatea inferioară a garniturii de foraj, cu ajutorul căruia se sapă gaura de sondă. 3. Piesă metalică de la partea posterioară a afetului unui tun, care se înfige în pământ la tragere, servind astfel la fixarea tunului. 4. Fiecare dintre cei patru căpriori de la colțurile acoperișului unei case țărănești. – Lat. sappa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapă
SÁPĂ^2 s. f. (Pop.) Faptul de a săpa. – Din săpa (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapă
SÁPĂ^3, sape, s. f. (Înv. și pop.; la cai sau, mai rar, la alte animale) Crupă. – Cf. sb. sapi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapient
SAPIÉNT, -Ă, sapienți, -te, adj., s. m. și f. (Livr.) (Om) plin de înțelepciune; (om) doct, învățat, savant. [Pr. -pi-ent] – Din lat. sapiens, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapienţă
SAPIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Înțelepciune; știință, învățătură. [Pr.: -pi-en-] – Din lat. sapientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapiență
SAPIÉNȚĂ s. f. (Livr.) Înțelepciune; știință, învățătură. [Pr.: -pi-en-] – Din lat. sapientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapienţial
SAPIENȚIÁL, -Ă, sapiențiali, -e, adj. (Livr.) Care denotă sapiență, cu sapiență. [Pr.: -pi-en-] – Sapiență + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapiențial
SAPIENȚIÁL, -Ă, sapiențiali, -e, adj. (Livr.) Care denotă sapiență, cu sapiență. [Pr.: -pi-en-] – Sapiență + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saponifica
SAPONIFICÁ, pers. 3 saponifică, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) descompune (un ester) prin hidroliză în acizi organici și alcool. 2. A (se) descompune (o grăsime) prin hidroliză, transformându-se în săpun. – Din fr. saponifier, it. saponificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saponificaţie
SAPONIFICÁȚIE s. f. Saponificare. – Din fr. saponiflcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saponificație
SAPONIFICÁȚIE s. f. Saponificare. – Din fr. saponiflcation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saponiflcare
SAPONIFlCÁRE, saponificări, s. f. Acțiunea de a (se) saponifica și rezultatul ei; saponificație. – V. saponifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saponină
SAPONÍNĂ, saponine, s. f. Substanță de origine vegetală care, în contact cu apa, formează o spumă abundentă și persistentă. – Din fr. saponine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saporific
SAPORÍFIC, -Ă, saporifici, -ce, adj. (Livr.) Care dă gust, savoare. – Din fr. saporifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapotier
SAPOTIÉR, sapotieri, s. m. Arbore din America tropicală, foarte înalt, bogat în latex alb, cu fructe foarte dulci (Achras sapata). [Pr.: -ti-er] – Din fr. sapotier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saprofag
SAPROFÁG, -Ă, saprofagi, -ge, adj. (Biol.; despre animale) Care se hrănește cu materii organice în descompunere. – Din fr. saprophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saprofit
SAPROFÍT, -Ă, saprofiți, -te, s. n., adj. (Organism vegetal sau microorganism) care își procură hrana din substanțe organice în descompunere. [Var.: saprofítă s. f.] – Din fr. saprophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saprofită
SAPROFÍTĂ s. f. v. saprofit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saprofitism
SAPROFITÍSM s. n. (Biol.) Mod de viață al saprofitelor. – Din fr. saprophytisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saprogen
SAPROGÉN, -Ă, saprogeni, -e, adj., s. m. (Microorganism) care provoacă putrefacția. – Din fr. saprogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapropel
SAPROPÉL, sapropeluri, s. n. Nămol bogat în substanțe organice aflate în diferite stadii de descompunere, format în ape sărace în oxigen (mări, lagune, lacuri), și care are efecte terapeutice. – Din fr. sapropel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sapropelic
SAPROPÉLIC, -Ă, sapropelici, -ce, adj. Care ține de sapropel; care are compoziția, natura sapropelului. – Din fr. sapropélique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarabandă
SARABÁNDĂ, sarabande, s. f. Vechi dans popular spaniol, asemănător cu menuetul; melodie după care se execută acest dans. ♦ Fig. Mișcare amețitoare, agitată, tumultuoasă; frământare; p. ext. mulțime dezlănțuită, tumultuoasă. – Din fr. sarabande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarafan
SARAFÁN, sarafane, s. n. Obiect de îmbrăcăminte femeiască, în formă de rochie decoltată, fără mâneci (și fără umeri), care se poartă peste bluză. – Din rus. sarafan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saragea
SARAGEÁ, saragele, s. f. 1. Călăreț din vechea cavalerie turcească. 2. Soldat din cavaleria neregulată a Țărilor Române. – Din tc. sarica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarai
SARÁI s. n. v. serai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarailie
SARAILÍE, sarailii, s. f. Prăjitură făcută din foi de plăcintă rulate, cu umplutură de nuci, de alune, de migdale, îmbibată cu sirop de zahăr sau cu miere. [Pr.: -ra-i-. – Var.: (înv.) seralíe s. f.] – Din tc. sarayli „ceea ce ține de palatul sultanului”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saramura
SARAMURÁ, saramurez, vb. I. Tranz. 1. A introduce (pentru un timp) în saramură alimente (carne, legume etc.) pentru a le conserva. 2. A ține în saramură pieile crude înainte de tăbăcire. 3. A trata cu fungicide semințele de cereale, înainte de semănare, pentru a le dezinfecta. – Din saramură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saramurare
SARAMURÁRE s. f. Acțiunea de a saramura și rezultatul ei. – V. saramura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saramurat
SARAMURÁT, -Ă, saramurați, -te, adj. Care a suferit operația de saramurare. – V. saramura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saramură
SARAMÚRĂ, (2) saramuri, s. f. 1. Apă în care s-a dizolvat sare și care se folosește în gospodărie (la conservarea unor alimente), în agricultură, în industria tăbăcăriei etc. ♦ Apă naturală care conține sare; izvor de apă sărată; slatină. 2. Zeamă sărată, uneori condimentată cu oțet, usturoi etc., cu care se servesc unele mâncăruri; mâncare servită în acest fel. [Var.: (pop.) salamúră s. f.] – Din ngr. salamúra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarasir
SARASÍR s. n. v. serasir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarazin
SARAZÍN, -Ă, sarazini, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (în Evul Mediu) Nume dat musulmanilor din vestul Europei. 2. Adj. care aparține sarazinilor (1), referitor la sarazini. – Din fr. sarrasin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarazină
SARAZÍNĂ, sarazine, s. f. (în Evul Mediu) Hersă armată în partea inferioară cu colți de oțel. – Din fr. sarrasine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarbacană
SARBACÁNĂ, sarbacane, s. f. Tub lung și drept cu ajutorul căruia se pot arunca, suflând în el, proiectile de mici dimensiuni. ♦ Armă cu care musulmanii aruncau substanțe incendiare asupra, trupelor inamice. – Din fr. sarbacane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcasm
SARCÁSM, (2) sarcasme, s. n. 1. Ironie aspră, usturătoare; batjocură necruțătoare. 2. Vorbă, frază, expresie sarcastică. – Din fr. sarcasme, lat. sarcasmus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcastic
SARCÁSTIC, -Ă, sarcastici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de sarcasm, batjocoritor, caustic, usturător. – Din fr. sarcastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcină
SÁRCINĂ, sarcini, s. f. 1. Greutate, încărcătură pe care o duce un om sau un animal; povară. ♦ Apăsare, greutate. ♦ Fig. Povară, balast. 2. Legătură (de lemne, de fân, de paie) care poate fi dusă în spinare sau cu brațele. 3. Obligație, îndatorire, răspundere (materială sau morală). ◊ Expr. A da pe cineva în sarcina cuiva = a da pe cineva în grija cuiva. A pune (ceva) în sarcina cuiva = a face (pe cineva) vinovat sau răspunzător (de ceva). 4. Misiune. ♦ (Articulat, urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Calitate, slujbă, rol. 5. Starea femeii gravide; perioadă cât o femeie este gravidă; graviditate. 6. Mărime fizică care produce o stare de solicitare mecanică într-un corp solid deformabil sau într-un sistem fizic. Sarcină electrică = mărime scalară ce caracterizează proprietatea unui corp de a crea în jurul său un câmp electric sau de a fi acționat atunci când se află în câmpul electric al altui corp. ♦ Putere activă dată sau luată de un sistem tehnic generator, transmițător sau transformator de energie. – Lat. sarcina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcocel
SARCOCÉL, sarcocele, s. n. (Med.) Tumoare dură a testiculelor. – Din fr. sarcocele.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcofag
SARCOFÁG, sarcofage, s. n. (în Antichitate) Sicriu monumental executat din piatră, bronz etc. (artistic ornamentat). ♦ Monument funerar în formă de sicriu. [Var.: (rar) sarcofágiu s. n.] – Din fr. sarcophage, lat. sarcophagus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcofagiu
SARCOFÁGIU s. n. v. sarcofag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcolemă
SARCOLÉMĂ, sarcoleme, s. f. (Anat.) Membrană conjunctivă laxă, fină, care învelește fibra musculară (netedă sau striată). – Din fr. sarcolemme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcologie
SARCOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studierea mușchilor; miologie. – Din fr. sarcologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcom
SARCÓM, sarcoame, s. n. Tumoare malignă care apare în celulele țesuturilor conjunctive la oameni și la animale. [Pl. și: sarcomuri] – Din fr. sarcome, lat. sarcoma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcomatos
SARCOMATÓS, -OÁSĂ, sarcomatoși, -oase, adj. (Med.) Referitor la sarcom, de natura sarcomului. – Din fr. sarcomateux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcomatoză
SARCOMATÓZĂ, sarcomatoze, s. f. (Med.) Afecțiune caracterizată prin apariția de sarcoame multiple. – Din fr. sarcomatose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcoplasmă
SARCOPLÁSMĂ s. f. Protoplasma celulelor musculare. – Din fr. sarcoplasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcopt
SARCÓPT, sarcopți, s. m. Parazit microscopic care trăiește în galerii săpate în pielea oamenilor și a animalelor provocând scabia (Sarcoptes scabiei). – Din fr. sarcopte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarcosporidioză
SARCOSPORIDIÓZĂ, sarcosporidioze, s. f. Boală a mamiferelor și a păsărilor care se manifestă prin slăbire și care este provocată de paraziți monocelulari dezvoltați în țesutul muscular, unde formează chisturi. [Pr.: -di-o-] – Din fr. sarcosporidiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sard
SARD, -Ă, sarzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Sardinia. 2. Adj. Care aparține Sardiniei sau sarzilor (1), referitor la Sardinia ori la sarzi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită în Sardinia. – Din fr. Sarde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardanapalic
SARDANAPÁLIC, -Ă, sardanapalici, -ce, adj. (Livr.; despre ospețe, mod de viață) Exagerat de îmbelșugat, de luxos. ♦ (Livr.) Decăzut. – Sardanapal (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardanapalism
SARDANAPALÍSM s. n. (Livr.) Viață decăzută; mod de trai decadent, imoral. – Sardanapal (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardea
SARDEÁ, sardele, s. f. Numele mai multor specii de pești marini din grupul scrumbiilor, care se consumă proaspeți sau conservați. ◊ Loc. adv. Ca sardelele = unul lângă altul, foarte înghesuiți. – Din ngr. sardhélla, it. sardella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardeluţă
SARDELÚȚĂ, sardeluțe, s. f. Diminutiv al lui sardea. – Sardea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardeluță
SARDELÚȚĂ, sardeluțe, s. f. Diminutiv al lui sardea. – Sardea + suf. -eluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardină
SARDÍNĂ, sardine, s. f. 1. Pește marin din familia clupeidelor, asemănător cu scrumbia, cu spatele albastru-verzui și cu pântecele argintiu, extrem de vorace (Sardina pilchardus). 2. Sardea. – Din fr. sardine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardiu
SÁRDIU s. n. Piatră semiprețioasă transparentă, de culoare roșie sau brună. – Din lat. sardius [lapis].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardonic
SARDÓNIC, -Ă, sardonici, -ce, adj. (Livr.; despre râs, zâmbet etc.; adesea adverbial) Care exprimă batjocură necruțătoare sau satisfacție diabolică. – Din fr. sardonique, lat. sardonicus [risus].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sardonix
SARDÓNIX s. n. Piatră semiprețioasă de culoare roșie, caracterizată prin prezența unor benzi concentrice regulate. – Din lat. sardonyx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sare
SÁRE, (2, 4) săruri, s. f. 1. Substanță cristalină, sfărâmicioasă, solubilă în apă și cu gust specific, care constituie un condiment de bază în alimentație și este folosită în industria conservelor, în tăbăcărie, în industria chimică etc.; clorură de sodiu. ◊ Expr. Sarea pământului = ceea ce este mai de preț, mai valoros. Marea cu sarea sau sarea și marea = ceva exagerat de mult, imposibil de realizat. A-i fi (cuiva) drag ca sarea în ochi sau a-i sta (cuiva) ca sarea în ochi = a-i fi (cuiva) nesuferit. A-i fi cuiva de ceva (sau a-i veni cuiva să facă ceva) cum îi este câinelui a linge sare = a nu dori deloc (să facă) un anumit lucru. A primi pe cineva (sau a ieși înaintea cuiva) cu pâine și sare = a primi pe cineva cu deosebită cinste. ♦ Fig. Spirit, farmec, haz. 2. Substanță chimică formată de obicei prin reacția unui acid cu o bază. 3. (În sintagmele) Sare amară = substanță chimică sub formă de praf alb, folosită în medicină ca purgativ; sulfat de magneziu. Sare de lămâie = acid citric; săricică. 4. (La pl.) Lichid volatil preparat din carbonat de amoniu și substanțe puternic mirositoare (fenol, camfor etc.), folosit, în trecut, pentru trezirea din leșin. – Lat. sal, salis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sargasă
SARGÁSĂ, sargase, s. f. Algă de culoare brună care crește în mările tropicale. – Din fr. sargasse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sari
SARÍ, sariuri, s. n. Piesă principală din costumul femeiesc tradițional indian, constituită dintr-o fâșie de țesătură dreaptă, care se înfășoară în jurul corpului ca o fustă strâmtă, un capăt strângând mijlocul ca un cordon, iar celălalt capăt, liber, aruncându-se peste umăr. – Din fr. sari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saric
SARÍC, saricuri, s. n. (Înv.) Văl făcut dintr-o țesătură fină (și adesea împodobit cu pietre prețioase), care se înfășură în jurul fesului, alcătuind împreună turbanul turcesc; p. gener. turban. – Din tc. sarik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarică
SÁRICĂ, sarici, s. f. Manta țărănească lungă și mițoasă pe dinafară, țesută din fire groase de lână, pe care o poartă oamenii de la munte, mai ales ciobanii. [Pl. și: sarice] – Lat. sarica (= serica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarma
SARMÁ, sarmale, s. f. Preparat culinar din carne tocată (amestecată cu orez și cu alte ingrediente) înfășurată în foaie de varză, de viță etc. în forma unor rulouri. [Var.: sarmálă s. f.] – Din tc. sarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarmală
SARMÁLĂ s. f. v. sarma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarmat
SARMÁT, -Ă, sarmați, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din vechea populație indo-europeană nomadă, înrudită cu sciții, care a populat teritoriile din jurul Mării Negre și a fost asimilată de slavii vechi, de geto-daci etc. 2. Adj. Care aparține sarmaților (1), referitor la sarmați. – Din fr. Sarmates.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarmaţian
SARMAȚIÁN, -Ă, sarmațieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultimul etaj al miocenului din sud-estul Europei, reprezentat în țara noastră prin strate de nisipuri și de argile (de care sunt legate cele mai multe zăcăminte de gaze naturale). 2. Adj. Care aparține sarmațianului (1), privitor la sarmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. sarmatiea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarmațian
SARMAȚIÁN, -Ă, sarmațieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Ultimul etaj al miocenului din sud-estul Europei, reprezentat în țara noastră prin strate de nisipuri și de argile (de care sunt legate cele mai multe zăcăminte de gaze naturale). 2. Adj. Care aparține sarmațianului (1), privitor la sarmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. sarmatiea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarmentos
SARMENTÓS, -OÁSĂ, sarmentoși, -oase, adj. (Bot.) Care are tulpina lungă, mlădioasă și agățătoare. – Din fr. sarmenteux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarong
SARÓNG, saronguri, s. n. Îmbrăcăminte din portul malaez de forma unei fuste lungi și strâmte, purtată de bărbați și de femei. – Din fr. sarong.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saros
SÁROS s. n. Perioadă de 18 ani, 11 zile și 8 ore, după care se repetă, la aceleași intervale și în aceeași ordine, eclipsele de Soare și de Lună. – Din fr. saros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarpedon
Sarpedon 1. Erou lician, fiul lui Zeus și al Laodamiei. A participat la războiul troian luptînd împotriva grecilor și a căzut ucis de către Patroclus. 2. Fiul lui Zeus și al Europei și frate cu Minos și cu Rhadamanthus. S-a luptat cu Minos pentru tronul Cretei și, fiind înfrînt, a emigrat pe țărmurile Asiei Mici, unde a întemeiat, după o tradiție, cetatea Miletus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sarsailă
SARSAÍLĂ s. m. Una dintre denumirile populare ale diavolului. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarsam
SARSÁM s. n. v. țarțam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sarsana
SARSANÁ, sarsanale, s. f. (Pop. și fam.) Sarcină, povară (purtată de animale sau de oameni în spinare). [Var.: saxaná s. f.] – Din tc. seyisane (pop. seysana) „cal de povară”, sb. seksana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sart
SART, sarturi, s. n. Odgon de oțel sau de cânepă care servește la fixarea laterală a catargelor și la prinderea scărilor pentru urcarea pe acestea. – Din it. sarta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sas
SAS^1, sași, s. m. Persoană care făcea parte din populația germană colonizată, în sec. XII-XIII, în unele părți ale Transilvaniei – Cf. magh. szász.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sas
SAS^2, sasuri, s. n. Încăpere sau compartiment dintr-un sistem tehnic sau dintr-o instalație, care poate comunica alternativ cu alte încăperi ori cu exteriorul. – Din fr. sas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saschiu
SASCHÍU, saschii, s. m. Numele a două plante erbacee cu tulpina întinsă pe pământ și cu frunze persistente lucioase, una cu flori albastre (Vinca herbacea), cealaltă cu flori albastre, roșii sau albe (Vinca minor). – Din magh. szászfü.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sastiseală
SASTISEÁLĂ, sastiseli, s. f. (Înv. și fam.) Plictiseală. – Sastisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sastisi
SASTISÍ, sastisesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) tulbura, a (se) zăpăci. ♦ A (se) plictisi, a (se) sătura. – Din ngr. sástisa (aor. lui sastizo).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sastisire
SASTISÍRE, sastisiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) sastisi și rezultatul ei. – V. sastisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sastisit
SASTISÍT, -Ă, sastisiți, -te, adj. (Înv.) Tulburat, zăpăcit. ♦ Plictisit, sătul. – V. sastisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saşeu
SAȘÉU, sașeuri, s. n. (Rar) Pungă mică de pânză în care se păstrează batiste, ciorapi etc. sau în care se pun, în dulap, flori plăcut mirositoare pentru a parfuma rufele. – Din fr. sachet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sașeu
SAȘÉU, sașeuri, s. n. (Rar) Pungă mică de pânză în care se păstrează batiste, ciorapi etc. sau în care se pun, în dulap, flori plăcut mirositoare pentru a parfuma rufele. – Din fr. sachet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saşiu
SAȘÍU, -ÍE, sașii, adj. (Despre oameni) Care se uită cruciș; zbanghiu, bazaochi; (despre ochi, privire) cruciș, încrucișat. [Var.: șașíu, -íe adj.] – Din tc. șași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sașiu
SAȘÍU, -ÍE, sașii, adj. (Despre oameni) Care se uită cruciș; zbanghiu, bazaochi; (despre ochi, privire) cruciș, încrucișat. [Var.: șașíu, -íe adj.] – Din tc. șași.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sat
SAT, sate, s. n. 1. Așezare rurală a cărei populație se ocupă în cea mai mare parte cu agricultura. ◊ Expr. Satul lui Cremene sau sat fără câini = loc fără stăpân, fără control, în care oricine poate face orice dorește. 2. Locuitorii dintr-un sat (1); sătenii, țăranii. ◊ Expr. A se supăra ca văcarul pe sat, se spune celui care se supără (fară motiv) pe altul, dar supărarea este spre propria lui pagubă. ♦ Țărănimea, cu specificul ei de viață economică și culturală. – Lat. fossatum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satan
SATÁN s. m. v. satană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satană
SATÁNĂ, satane, s. f. 1. (Mai ales art.) Numele biblic al diavolului. 2. Întruchipare a răului, unealtă a răului. ♦ Termen injurios pentru oameni și animale. [Var.: satán s. m.] – Din sl. satana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satanesc
SATANÉSC, -EÁSCĂ, satanești, adj. (Rar) Satanic. – Satan + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satanic
SATÁNIC, -Ă, satanici, -ce, adj. De satană, al satanei, referitor la satană; diavolesc, drăcesc; p. ext. crud, perfid, pervers; satanesc, satanicesc. – Din fr. satanique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satanicesc
SATANICÉSC, -EÁSCĂ, satanicești, adj. (Rar) Satanic. – Satan + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satanism
SATANÍSM s. n. (Rar) 1. Caracterul a ceea ce este satanic, atitudine satanică. 2. Cult consacrat Satanei și răului. – Din fr. satanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satanist
SATANÍST, -Ă, sataniști, -ste, s. m. și f., adj. (Adept) al satanismului. – Din engl. satanist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satara
SATARÁ, satarale, s. f. Dare excepțională (în afara dărilor obișnuite) percepută în Țările Române, în Evul Mediu. – Cf. tc. musadére „confiscare”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satâr
SATẤR, satâre, s. n. 1. Cuțit mare de bucătărie, scurt, lat și greu, pentru spart oase, pentru tocat carne etc. 2. Secure folosită în trecut ca armă de luptă sau ca unealtă a călăului. – Din tc. satir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satârgiu
SATÂRGÍU, satârgii, s. m. (în sec. XVI-XVII în Țările Române) Oștean lefegiu înarmat cu satâre (2). – Din tc. satirci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satelit
SATELÍT, sateliți, s. m. 1. Corp ceresc care se rotește în jurul altui corp ceresc, însoțindu-I in cursul mișcării lui de revoluție. ♦ Fig. Persoană, colectivitate, stat care urmează și execută (orbește) ordinele cuiva; acolit. ◊ (Adjectival) Stat satelit. 2. (În sintagmele) Satelit artificial = corp metalic de forme diverse (prevăzut cu aparataj), lansat de oameni în spațiul interplanetar cu ajutorul unei rachete și care apoi se rotește în jurul Pământului fără a mai avea nevoie de propulsie. Satelit de radioamatori = satelit artificial dotat cu echipament special permițând radioamatorilor stabilirea legăturilor la mari distanțe și la ore precise. Satelit de telecomunicații = satelit artificial dotat cu echipament special care face posibilă realizarea unor canale de telecomunicații, folosite în cercetarea științifică, navigație, comunicații, difuziunea programelor de televiziune etc. Satelit meteorologic = satelit artificial dotat cu echipament special folosit pentru operații de cercetare a întregului înveliș al oceanului aerian și pentru obținerea unor informații specifice din zonele terestre mai puțin accesibile. – Din fr. satellite, lat. satelles, -itis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satelizat
SATELIZÁT adj. v. sateliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sateloid
SATELOÍD, sateloizi, s. m. Aparat de zbor orbital, cu motor-rachetă de mică tracțiune, constituind un intermediar între un avion și un satelit artificial. [Pl. și (n.): sateloide] – Din satelit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saten
SATÉN s. n. v. satin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satin
SATÍN s. n. Țesătură deasă de mătase, de bumbac, de fibre sintetice etc., cu una dintre fețe lucioasă, folosită mai ales pentru căptușeli de îmbrăcăminte. [Var.: satén s. n.] – Din fr. satin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satina
SATINÁ, satinez, vb. I. Tranz. A da luciu hârtiei sau țesăturilor cu ajutorul calandrului. – Din fr. satiner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satinare
SATINÁRE, satinări, s. f. Acțiunea de a satina și rezultatul ei. – V. satina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satinat
SATINÁT, -Ă, satinați, -te, adj. Ca satinul, cu aspect lucios, mătăsos. – V. satina. Cf. fr. satiné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satinet
SATINÉT s. n. Satin subțire. – Din fr. satinette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satir
SATÍR, satiri, s. m. Divinitate rustică din mitologia greacă, reprezentată printr-o ființă cu corp omenesc acoperită cu păr, cu coarne și picioare de țap (sau de cal), care personifica instinctele brutale. ♦ Epitet dat unui om cinic și desfrânat. [Acc. și: sátir] – Din fr. satyre, lat. Satyrus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satiră
SATÍRĂ, satire, s. f. Scriere în versuri sau în proză în care sunt criticate defecte morale ale oamenilor sau aspecte negative ale societății, cu intenții moralizatoare; p. gener. scriere sau discurs cu caracter batjocoritor, vehement. ♦ Categorie estetică din sfera comicului, care critică cu violență și caricatural pe cineva sau ceva. [Acc. și: sátiră] – Din fr. satire, lat. satira.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satiri
Satiri = Satyri.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

satiric
SATÍRIC, -Ă, satirici, -ce, adj. Cu caracter de satiră; care ține de satiră. ♦ Înclinat spre satiră. Spirit satiric. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care satirizează; autor de opere satirice. ♦ (Substantivat, n.) Conținut, caracter specific satirei. – Din fr. satirique, lat. satiricus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satirisit
SATIRISÍT adj. v. satirisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

satiriza
SATIRIZÁ, satirizez, vb. I. Tranz. A critica, a ridiculiza pe calea satirei; a prezenta în mod satiric. – Din fr. satiriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satirizare
SATIRIZÁRE, satirizări, s. f. Faptul de a satiriza. – V. satiriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisface
SATISFÁCE, satisfac, vb. III. Tranz. 1. A mulțumi pe cineva îndeplinindu-i o dorință, o necesitate, o exigență. 2. A fi conform cu anumite norme, criterii, exigențe, dorințe; a se potrivi, a corespunde. – Din lat. satisfacere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfacere
SATISFÁCERE, satisfaceri, s. f. Faptul de a satisface. – V. satisface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfacţie
SATISFÁCȚIE, satisfacții, s. f. 1. Sentiment de mulțumire, de plăcere. ♦ Ceea ce produce mulțumire; motiv, prilej de a fi satisfăcut. 2. Act prin care cineva repară o ofensă adusă cuiva; act prin care cineva obține sau dă cuiva ceea ce pretinde, dorește sau i se cuvine. ◊ Expr. A cere (sau a da) satisfacție = a) a cere de la cineva (sau a da cuiva) dreptate, a cere să i se dea (sau a-i da cuiva) câștig de cauză; b) a provoca (sau a accepta o provocare) la duel. [Var.: (înv.) satisfacțiúne s. f.] – Din fr. satisfaction, lat. satisfactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfacție
SATISFÁCȚIE, satisfacții, s. f. 1. Sentiment de mulțumire, de plăcere. ♦ Ceea ce produce mulțumire; motiv, prilej de a fi satisfăcut. 2. Act prin care cineva repară o ofensă adusă cuiva; act prin care cineva obține sau dă cuiva ceea ce pretinde, dorește sau i se cuvine. ◊ Expr. A cere (sau a da) satisfacție = a) a cere de la cineva (sau a da cuiva) dreptate, a cere să i se dea (sau a-i da cuiva) câștig de cauză; b) a provoca (sau a accepta o provocare) la duel. [Var.: (înv.) satisfacțiúne s. f.] – Din fr. satisfaction, lat. satisfactio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfacţiune
SATISFACȚIÚNE s. f. v. satisfacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfacțiune
SATISFACȚIÚNE s. f. v. satisfacție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfăcător
SATISFĂCĂTÓR, -OÁRE, satisfăcători, -oare, Care satisface; mulțumitor; îndestulător; acceptabil. – Satisface + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satisfăcut
SATISFĂCÚT, -Ă, satisfăcuți, -te, adj. (Despre oameni) Care este plin de mulțumire, de satisfacție; ale cărui dorințe, exigențe au fost îndeplinite; căruia i s-a dat satisfacție; care exprimă mulțumire; mulțumit. – V. satisface.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satrap
SATRÁP, satrapi, s. m. Guvernator al unei satrapii, cu puteri nelimitate. ♦ Fig. Conducător despotic, rău; p. gener. persoană cu apucături dictatoriale. – Din fr. satrape, lat. satrapes.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satrapic
SATRÁPIC, -Ă, satrapiei, -ce, adj. De satrap, al satrapului, privitor la satrap, specific satrapului. – Din fr. satrapique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satrapie
SATRAPÍE, satrapii, s. f. Provincie în vechiul Imperiu Persan, guvernată de un satrap. ♦ Fig. Guvernare despotică, tiranică. – Din fr. satrapie, lat. satrapia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satulungean
SATULUNGEÁN, -Ă, satulungeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din comuna Satulung. 2. Adj. Care aparține comunei Satulung sau satulungenilor (1), referitor la Satulung ori la satulungeni. – Satulung (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satulungeancă
SATULUNGEÁNCĂ, satulungence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din comuna Satulung. – Satulungean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

satura
SATURÁ, saturez, vb. I. Tranz. A aduce un sistem fizico-chimic sau tehnic în stare de saturație. – Din fr. saturer, lat. saturare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturabil
SATURÁBIL, -Ă, saturabili, -e, adj. Care poate fi saturat. – Din fr. saturable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturabilitate
SATURABILITÁTE s. f. (Chim.; Fiz.) Capacitatea de a fi saturat. – Din fr. saturabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturant
SATURÁNT, -Ă, saturanți, -te, adj. 1. (Despre factori fizici) Care se află în contact cu lichidul care l-a produs. ♦ (Impr.) Saturat. 2. Care are proprietatea de a satura. – Din fr. saturant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturare
SATURÁRE, saturări, s. f. Faptul de a satura. – V. satura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturat
SATURÁT, -Ă, saturați, -te, adj. (Chim.; Fiz.) Care nu mai are valențe libere și nu mai poate forma compuși de adiție; care se află în stare de saturație. ♦ Fig. Care a atins punctul de intensitate, de valoare etc. maximă. – V. satura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturator
SATURATÓR, saturatoare, s. n. Aparat folosit pentru concentrarea unei soluții până la saturație. – Din fr. saturateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturaţie
SATURÁȚIE s. f. 1. Stare a unui compus chimic care nu mai conține valențe libere și deci nu mai poate adiționa alte elemente în molecula lui; stare a unei soluții în care nu se mai poate dizolva o nouă cantitate din substanța dizolvată; stare a unui mediu gazos în care nu se mai poate evapora o nouă cantitate dintr-un anumit lichid; stare a unui sistem chimic, fizic sau tehnic pentru care o anumită mărime caracteristică a atins valoarea ei maximă. ♦ Loc. adv. Până la saturație = a) până la completarea tuturor valențelor libere; b) fig. la nivelul de la care cineva nu mai poate suporta. 2. Stare de intensitate maximă a unui fenomen, satisfacere maximă a cuiva; p. ext. plictiseală, oboseală, dezgust care decurge dintr-o astfel de stare. – Din fr. saturation, lat. saturatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturație
SATURÁȚIE s. f. 1. Stare a unui compus chimic care nu mai conține valențe libere și deci nu mai poate adiționa alte elemente în molecula lui; stare a unei soluții în care nu se mai poate dizolva o nouă cantitate din substanța dizolvată; stare a unui mediu gazos în care nu se mai poate evapora o nouă cantitate dintr-un anumit lichid; stare a unui sistem chimic, fizic sau tehnic pentru care o anumită mărime caracteristică a atins valoarea ei maximă. ♦ Loc. adv. Până la saturație = a) până la completarea tuturor valențelor libere; b) fig. la nivelul de la care cineva nu mai poate suporta. 2. Stare de intensitate maximă a unui fenomen, satisfacere maximă a cuiva; p. ext. plictiseală, oboseală, dezgust care decurge dintr-o astfel de stare. – Din fr. saturation, lat. saturatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturn
SATÚRN s. n. (Înv.) Numele plumbului în alchimie. – Din fr. saturne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturnale
SATURNÁLE s. f. pl. v. saturnalii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturnalii
SATURNÁLII s. f. pl. Sărbători celebrate la romani, în cinstea zeului Saturn, care aveau loc în fiecare an după terminarea muncilor agricole. [Var.: saturnále s. f. pl.] – Din lat. Saturnalia, fr. saturnales.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturnian
SATURNIÁN, -Ă, saturnieni, -e, adj. (Rar) Saturnin (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. saturnien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturniana
Saturniana = Saturnina.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

saturnianul
Saturnianul = Saturnius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

saturnin
SATURNÍN, -Ă, saturnini, -e adj. 1. (În sintagma) Vers saturnin = vers iambic (de șapte silabe) folosit în poezia latină arhaică; saturnian. 2. (Despre boli) Care este provocat de intoxicația cu plumb. 3. Care aparține planetei Saturn, care se referă la Saturn. – Din fr. saturnin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturnina
Saturnina, denumire purtată de Iuno, în calitate de fiică a lui Saturnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

saturnism
SATURNÍSM s. n. Boală profesională provocată de intoxicația cronică cu plumb. – Din fr. saturnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saturnius
Saturnius, denumire purtată de Iupiter, de Neptunus și de Pluto, ca fii ai lui Saturnus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

saturnus
Saturnus, veche divinitate de origine italică, care patrona muncile agricole și roadele pămîntului. Saturnus a fost identificat de timpuriu cu titanul Cronus, din mitologia greacă (v. Cronus).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

satyri
Satyri, genii cîmpenești sau ale pădurilor, legate de cultul lui Dionysus. Se mai numeau și sileni, iar în mitologia romană fauni. Satirii erau reprezentați fie cu coarne, copite și coadă de țap, în rest avînd înfățișare omenească, fie jumătate oameni și jumătate(a de jos a trupului de) cai.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

saţ
SAȚ s. n. (Pop.) Senzația celui sătul; săturare, îndestulare. ◊ Loc. adj. și adv. Fără saț = lacom, nesățios; fig. nepotolit, neistovit. ◊ Expr. A ține (sau a-i ține, a-i fi cuiva) (de) saț = a potoli cuiva foamea pentru mai mult timp. A-și ține sațul = a se sătura pentru mult timp. A nu avea saț = a fi lacom, nesățios. ♦ Fig. Dezgust, silă, lehamite. ♦ Belșug, abundență; îmbuibare. [Var.: sáțiu s. n.] – Lat. satium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saț
SAȚ s. n. (Pop.) Senzația celui sătul; săturare, îndestulare. ◊ Loc. adj. și adv. Fără saț = lacom, nesățios; fig. nepotolit, neistovit. ◊ Expr. A ține (sau a-i ține, a-i fi cuiva) (de) saț = a potoli cuiva foamea pentru mai mult timp. A-și ține sațul = a se sătura pentru mult timp. A nu avea saț = a fi lacom, nesățios. ♦ Fig. Dezgust, silă, lehamite. ♦ Belșug, abundență; îmbuibare. [Var.: sáțiu s. n.] – Lat. satium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saţietate
SAȚIETÁTE s. f. Saț, saturație. [Pr.: -ți-e-] – Din fr. satieté, lat. satietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sațietate
SAȚIETÁTE s. f. Saț, saturație. [Pr.: -ți-e-] – Din fr. satieté, lat. satietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saţiu
SÁȚIU s. n. v. saț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sațiu
SÁȚIU s. n. v. saț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sau
SAU conj. 1. (Cu funcție disjunctivă) Ori, fie: a) (Leagă noțiuni sau propoziții care se exclud ca opuse sau contradictorii) Plânge sau râde? (Al doilea membru al disjuncției este o negație) Sunt sau nu sunt? b) (Leagă noțiuni sau propoziții care se exclud ca alternative) Doriți cafea sau ceai? ♦ (Corelativ, indică necesitatea de a alege între două alternative) Sau luni, sau miercuri. ◊ (În enumerări, precedând fiecare element al enumerării sau numai pe ultimul) Pentru a da la rindea se întrebuințează sau rindeaua sau cioplitorul sau gealăul. 2. (Cu funcție explicativă) Adică, cu alte cuvinte. Adunarea, sau soborul întregii țări. 3. (Cu funcție copulativă) Precum, și. Nisipul se găsește pe fundul râurilor, lacurilor sau mărilor. 4. (În propoziții interogative, cu funcție concluzivă, atenuată de o nuanță de îndoială) Nu cumva? oare? poate? De ce nu scrii? Sau n-ai timp? – Să + au^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saudit
SAUDÍT, -Ă, saudiți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Arabia Saudită. 2. Care aparține Arabiei Saudite sau saudiților (1), referitor la Arabia Saudită ori la saudiți. – Din fr. Saoudite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saulă
SÁULĂ, saule, s. f. Parâmă folosită la bordul navelor pentru ridicarea pavilionului, fixarea suplimentară a unei vele etc. [Pr.: sa-u-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saună
SÁUNĂ, saune, s. f. Baie de aburi care constă în expunerea corpului la o temperatură de 60-80°C, produsă prin stropirea unor pietre poroase încinse, după care se activează circulația prin lovirea corpului cu un mănunchi de nuiele și prin dușuri reci. [Pr.: sa-u-] – Din fr. sauna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saurian
SAURIÁN, saurieni, s. m. (La pl.) Ordin de reptile cu pielea acoperită de solzi cornoși și cu coada de obicei lungă, care cuprinde șopârlele și cameleonii; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: sa-u-ri-an] – Din fr. saurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sauvignon
SAUVIGNON s. n. Soi de viță-de-vie cu struguri având boabele verzui, îndesate, bune pentru producerea unor vinuri superioare. ♦ Vin făcut din acest soi de struguri. [Pr.: soviniõ] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savană
SAVÁNĂ, savane, s. f. Câmpie vastă, caracteristică regiunilor tropicale, acoperită cu ierburi înalte și presărată din loc în loc cu tufe de arbuști spinoși sau cu copaci pitici. – Din fr. savane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savant
SAVÁNT, -Ă, savanți, -te, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) cu cunoștințe vaste și temeinice, care creează în domeniul științei; erudit. 2. Adj. Care conține multă știință, care denotă știință sau, p. ext., artă, pricepere, măiestrie. Lucrare savantă. – Din fr. savant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savantizare
SAVANTIZÁRE s. f. v. savantiza. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

savantlâc
SAVANTLẤC, (2) savantlâcuri, s. n. 1. (Fam.) Erudiție; (depr.) pedanterie, prețiozitate. 2. Preocupare științifică. – Savant + suf. -lâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savar
SAVÁR s. m. v. savart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savarină
SAVARÍNĂ, savarine, s. f. Prăjitură făcută dintr-un aluat moale și pufos copt în forme speciale, care se îmbibă cu sirop de zahăr (amestecat cu rom) și se umple cu frișcă. – Din fr. savarin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savart
SAVÁRT, savarți, s. m. Unitate de măsură pentru intervalele muzicale, de 301 ori mai mică decât o octavă. [Var.: savár s. m.] – Din fr. savart.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savoare
SAVOÁRE s. f. Gust deosebit, ales, plăcut al unor alimente. ♦ Fig. Farmec; haz. – Din fr. saveur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savoiard
SAVOIÁRD, -Ă, savoiarzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Savoia. 2. Adj. Care aparține Savoiei sau savoiarzilor (1), referitor la Savoia ori la savoiarzi. [Pr.: -vo-iard] – Din fr. Savoyard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savonieră
SAVONIÉRĂ, savoniere, s. f. Cutie în care se ține săpunul de toaletă; săpunieră. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. savon (după fructieră, supieră etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savura
SAVURÁ, savurez, vb. I. Tranz. A mânca sau bea ceva pe îndelete și cu plăcere, pentru a-i simți bine gustul. ♦ Fig. A se bucura în tihnă de ceva, a se delecta, a se desfăta. – Din fr. savourer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savurare
SAVURÁRE s. f. Acțiunea de a savura și rezultatul ei. – V. savura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savură
SAVÚRĂ, savuri, s. f. Material granulos obținut prin sortarea pietrei rezultate din concasarea rocilor, folosit la construirea macadamurilor și la prepararea asfaltului. ♦ (Mar.) Lest. – Din ngr. savúra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

savuros
SAVURÓS, -OÁSĂ, savuroși, -oase, adj. (Despre alimente) Cu gust plăcut, plin de savoare, delicios. ♦ Fig. Plăcut, încântător. – Din fr. savoureux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxana
SAXANÁ s. f. v. sarsana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxatil
SAXATÍL, -Ă, saxatili, -e, adj. (Despre plante și animale) Care crește sau trăiește în locuri pietroase. – Din fr. saxatile, lat. saxatilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxhorn
SAXHÓRN, saxhornuri, s. n. Instrument muzical de suflat făcut din alamă, folosit în fanfare și orchestre. – Din fr. saxhorn, germ. Saxhorn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxifragă
SAXIFRÁGĂ, saxifragi, s. f. Plantă erbacee care crește printre stânci. – Din fr. saxifrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxofon
SAXOFÓN, saxofoane, s. n. Instrument muzical de suflat din alamă, de forma unui tub conic îndoit – Din fr. saxophone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxofonist
SAXOFONÍST, saxofoniști, s. m. Instrumentist care cântă la saxofon. – Din fr. saxophoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxon
SAXÓN, -Ă, saxoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din triburile germanice stabilite în vechea Saxonie sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține vechii Saxonii sau saxonilor (1), referitor la Saxonia ori la saxoni. – Din fr. Saxon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

saxotrombă
SAXOTRÓMBĂ, saxotrombe, s. f. Instrument de suflat, mai mare decât cornul, confecționat din piele. – Din fr. saxotrombe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

să
SĂ conj. I. (Ca semn al conjunctivului) Să fii cuminte. II. (Semn al conjunctivului și, în același timp, conjuncție subordonatoare) 1. (Introduce o propoziție subiectivă) E bine să pleci. 2. (Introduce o propoziție predicativă) Pare să fie un om cumsecade. 3. (Introduce o propoziție atributivă) Nu-i mândră să-mi fie dragă. 4. (Introduce o propoziție completivă directă sau indirectă) Puteam chiar să nu mai fiu acuma. 5. (Introduce o propoziție finală) A ieșit să-i întâmpine. 6. (Introduce o propoziție consecutivă) Am râs să leșin. 7. (Introduce o propoziție condițională) Ar fi fost prins să nu fi fugit. III. (În loc. conj.) Măcar să... (introduce o propoziție concesivă) Nu mă duc, măcar să mă omori. Numai să... (introduce o propoziție condiționată) Îți poate fi de folos, numai să vrea. Până să... (introduce o propoziție temporală) Până să ajungă el, fata ajunsese acasă. Pentru ca să... = a) (introduce o propoziție finală) Învăț temeinic pentru ca să reușesc la examen; b) (cu valoare copulativă) A plecat mulțumit, pentru ca să se întoarcă peste o oră din nou nedumerit. Fără să... = a) (introduce o propoziție modală) A plecat fără să verse o lacrimă; b) (introduce o propoziție concesivă) Fără să-mi fi spus cineva, am bănuit adevărul. – Lat. si.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbărelul
SĂBĂRÉLUL s. n. art. Dans popular răspândit mai ales în Muntenia; melodie după care se execută acest dans. – Sabar (n. pr.) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbia
SĂBIÁ, săbiez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. (Înv.) A (se) tăia cu sabia. [Pr.: -bi-a] - Din sabie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbier
SĂBIÉR, săbieri, s. m. (Înv.) Fabricant de săbii. [Pr.: -bi-er] – Sabie + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbioară
SĂBIOÁRĂ, săbioare, s. f. 1. Săbiuță (1). 2. (Iht.) Sabie (2). 3. (Bot.) Gladiolă, săbiuță (2). [Pr.: -bi-oa-] – Sabie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbioi
SĂBIÓI, săbioaie, s. n. Augmentativ al lui sabie. [Pr.: -bi-oi] – Sabie + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbiuţă
SĂBIÚȚĂ, săbiuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui sabie; săbioară. 2. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele în formă de sabie și cu florile purpurii; gladiolă, săbioară (3) (Gladiolus imbricatus). [Pr.: -bi-u-] – Sabie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săbiuță
SĂBIÚȚĂ, săbiuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui sabie; săbioară. 2. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele în formă de sabie și cu florile purpurii; gladiolă, săbioară (3) (Gladiolus imbricatus). [Pr.: -bi-u-] – Sabie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcălaş
SĂCĂLÁȘ s. n. v. săcăluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcălaș
SĂCĂLÁȘ s. n. v. săcăluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcălaş
SĂCĂLÁȘ, săcăláșe / săcăláșuri, s. n., variantă conform SĂCĂLUȘ. – [DEX '98] – și pl. conform săcăluș. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

săcălaș
SĂCĂLÁȘ, săcăláșe / săcăláșuri, s. n., variantă conform SĂCĂLUȘ. – [DEX '98] – și pl. conform săcăluș. – [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

săcăluş
SĂCĂLÚȘ, săcălușe, s. n. (In Evul Mediu, la români) Tun mic, primitiv, cu tragere directă. [Pl. și: săcălușuri. – Var.: săcăláș, țăcăláș s. n.] – Din magh. szakallás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcăluș
SĂCĂLÚȘ, săcălușe, s. n. (In Evul Mediu, la români) Tun mic, primitiv, cu tragere directă. [Pl. și: săcălușuri. – Var.: săcăláș, țăcăláș s. n.] – Din magh. szakallás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săceală
SĂCEÁLĂ, săceli, s. f. (Reg.) Țesală (pentru animale). – Cf. ț e s a l ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcela
SĂCELÁ, săcelez, vb. I. Tranz. (Reg.) A țesăla un animal. – Cf. ț e s ă l a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcelean
SĂCELEÁN, -Ă, săceleni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Săcele. 2. Adj. Care aparține municipiului Săcele sau săcelenilor (1); referitor la Săcele ori la săceleni. – Săcele (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săceleancă
SĂCELEÁNCĂ, săcelence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Săcele. – Săcelean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcoi
SĂCÓI, săcoaie, s. n. Augmentativ al lui sac. – Sac + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcriu
SĂCRÍU s. n. v. sicriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcui
SĂCÚI, săcuie, s. n. (Reg.) Săculeț care se poartă atârnat de gât; trăistuță. ♦ Săculeț în care se pun la stors fagurii sau cașul. – Probabil lat. *sacculeus (<sacculus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculeţ
SĂCULÉȚ, săculețe, s. n. Diminutiv al lui sac; săculeț, săcușor. ♦ Sedilă^2. – Sac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculeț
SĂCULÉȚ, săculețe, s. n. Diminutiv al lui sac; săculeț, săcușor. ♦ Sedilă^2. – Sac + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculteaţă
SĂCULTEÁȚĂ s. f. v. săculteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculteață
SĂCULTEÁȚĂ s. f. v. săculteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculteţ
SĂCULTÉȚ, săcultețe, s. n. (Reg.) Săculeț. [Var.: săculteáță s. f.] – Sac + suf. -ulteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săculteț
SĂCULTÉȚ, săcultețe, s. n. (Reg.) Săculeț. [Var.: săculteáță s. f.] – Sac + suf. -ulteț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcuşor
SĂCUȘÓR, săcușori, s. m. 1. Săculeț. 2. (Reg.) Larvă de furnică. – Sac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săcușor
SĂCUȘÓR, săcușori, s. m. 1. Săculeț. 2. (Reg.) Larvă de furnică. – Sac + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sădi
SĂDÍ, sădesc, vb. IV. Tranz. A introduce în pământ răsaduri, puieți etc. pentru a prinde rădăcini și a se dezvolta; a planta ♦ A semăna. – Din sl. saditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sădilă
SĂDÍLĂ s. f. v. sedilă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sădire
SĂDÍRE, sădiri, s. f. Acțiunea de a sădi și rezultatul ei; sădit. – V. sădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sădit
SĂDÍT s. n. Sădire. – V. sădi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săditor
SĂDITÓR, -OÁRE, săditori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care sădește. 2. Adj. (Despre plante) Bun pentru a fi sădit, de sădit. 3. S. n. Băț cu care se fac găuri în pământ când se sădește. – Sădi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săditură
SĂDITÚRĂ, sădituri, s. f. Loc sădit; plantație. – Sădi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săftea
SĂFTEÁ s. f. v. saftea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săftian
SĂFTIÁN s. n. v. saftian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgeată
SĂGEÁTĂ, săgeți, s. f. 1. Vergea de lemn, cu un vârf ascuțit (de fier, os, piatră) la un capăt, iar la celălalt cu două aripioare înguste, folosită în trecut (la unele populații și astăzi) ca proiectil de vânătoare sau de luptă, aruncată dintr-un arc încordat. ◊ Săgeată de trăsnet = nume dat de popor armelor antice găsite în pământ (închipuite ca fiind urme de trăsnete). ♦ (Adverbial) Foarte repede. Pornește săgeată. ♦ Fig. Vorbă, aluzie ironică sau răutăcioasă; înțepătură. 2. Indicator de direcție în formă de săgeată (1). 3. Fiecare dintre stâlpii caselor și pătulelor de la țară, care sunt fixați cu capătul de jos în grinzile temeliei și cu cel de sus în grinzile acoperișului. ♦ Aripă la moara de vânt. ♦ Prăjină lungă prinsă de cumpăna fântânii și având la capătul de jos ciutura sau găleata cu care se scoate apa. 4. (Mat.) Distanța maximă dintre un arc de curbă și coarda care unește extremitățile lui. 5. (Geogr.; în sintagma) Săgeată litorală = formă de acumulare marină la intrarea unui fluviu sau la gura de vărsare a unui fluviu în mare, care poate închide un golf, separând o lagună. 6. Compus: săgeata-apei sau săgeata-apelor = plantă erbacee acvatică cu frunze în formă de săgeată și cu flori albe cu mijlocul purpuriu (Sagittaria sagittifolia). – Lat. sagitta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgeta
SĂGETÁ, săgetez, vb. I. 1. Tranz. A lovi, a răni, a ucide cu săgeata. ♦ Intranz. A arunca săgeți cu arcul. 2. Tranz. Fig. A produce sau a simți o durere fizică vie, ascuțită. ♦ A provoca sau a simți o emoție puternică și brusc.. ♦ A se uita la cineva cu o privire ascuțită, pătrunzătoare; a străpunge cu privirea. ♦ A face aluzii sau observații ironice, răutăcioase la adresa cuiva. 3. Intranz. Fig. A se mișca repede (și în linie dreaptă), a trece ca o săgeată; a țâșni. ♦ A fulgera; a trăsni. 4. Tranz. Fig. (Despre surse de lumină) A împrăștia raze. – Lat. sagittare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetar
SĂGETÁR, săgetari, s. m. (Înv.) Arcaș. – Săgeată + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetare
SĂGETÁRE, săgetări, s. f. Acțiunea de a săgeta și rezultatul ei. – V. săgeta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetaş
SĂGETÁȘ, săgetași, s. m. (Înv.) Arcaș. – Săgeată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetaș
SĂGETÁȘ, săgetași, s. m. (Înv.) Arcaș. – Săgeată + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetător
SĂGETĂTÓR, -OÁRE, săgetători, -oare, adj., s. m. I. Adj. 1. Care săgetează, care trimite săgeți. ♦ (Substantivat, în superstiții) Ființă imaginară, duh necurat care provoacă boala numită săgetătură. ♦ Fig. (Despre ochi, privire etc.) Pătrunzător, scrutător, tăios. ♦ Fig. (Despre cuvinte, judecăți, aluzii etc.) Plin de ironie, satiric, usturător. 2. Fig. (Despre mișcări) Iute, repede (și în linie dreaptă). II. S. m. 1. Arcaș. 2. N. pr. art. Numele popular al unei constelații. ♦ Al nouălea semn al zodiacului, reprezentând un om sau un centaur trăgând cu arcul. – Săgeta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgetătură
SĂGETĂTÚRĂ, săgetături, s. f. 1. Tragere cu arcul; săgetare, 2. Lovitură de săgeată; rană provocată de o săgeată. 3. Fig. Durere vie, pătrunzătoare, care străbate pe neașteptate o parte a corpului; junghi. ♦ (Pop.) Nume dat mai multor boli, la oameni și animale, care se manifestă prin dureri acute de cap, ochi, nas, măsele etc. ♦ (Pop.) Congestie cerebrală. – Săgeta + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgeţică
SĂGEȚÍCĂ, săgețele, s. f. 1. Diminutiv al lui săgeată. 2. Plantă erbacee cu tulpina ramificată și cu flori mari, albastre, liliachii sau albe, dispuse câte două la vârful unui peduncul lung (Geranium pratense). – Săgeată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgețică
SĂGEȚÍCĂ, săgețele, s. f. 1. Diminutiv al lui săgeată. 2. Plantă erbacee cu tulpina ramificată și cu flori mari, albastre, liliachii sau albe, dispuse câte două la vârful unui peduncul lung (Geranium pratense). – Săgeată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgni
SĂGNÍ, săgnesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. (Despre cai) A căpăta o rană de la șa, de la ham etc. 2. Tranz. A însemna un animal cu fierul roșu. – Din sagnă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săgnire
SĂGNÍRE, săgniri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a (se) săgni și rezultatul ei. – V. săgni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săhăidac
SĂHĂIDÁC, săhăidace, s. n. 1. (Înv.) Tolbă de purtat săgeți. 2. (Reg.) Leagăn de pânză purtat pe spate, în care țărancele își duc copiii (la câmp). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săhăidăcar
SĂHĂIDĂCÁR, săhăidăcari, s. m. (Înv.) Persoană care făcea sau vindea arcuri, săgeți, șei, hamuri etc. [Var.: săidăcár, sahaidacár s. m.] – Săhăidac + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săhăstrie
SĂHĂSTRÍE s. f. v. sihăstrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săidăcar
SĂIDĂCÁR s. m. v. săhăidăcar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săivan
SĂIVÁN s. n. v. saivan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălaş
SĂLÁȘ, sălașe, s. n. (Pop) 1. Adăpost unde cineva capătă temporar găzduire. 2. Construcție rudimentară făcută în câmp și folosită ca adăpost temporar pentru oameni și animale. 3. Locuință, casă. ♦ Staul, grajd. ♦ Culcuș. 4. Așezare omenească. ♦ Locuitorii acestei așezări. 5. Mică așezare de țigani (nomazi); grup de familii de țigani (nomazi) sub conducerea unui vătaf. [Pl. și sălașuri] – Din magh. szállás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălaș
SĂLÁȘ, sălașe, s. n. (Pop) 1. Adăpost unde cineva capătă temporar găzduire. 2. Construcție rudimentară făcută în câmp și folosită ca adăpost temporar pentru oameni și animale. 3. Locuință, casă. ♦ Staul, grajd. ♦ Culcuș. 4. Așezare omenească. ♦ Locuitorii acestei așezări. 5. Mică așezare de țigani (nomazi); grup de familii de țigani (nomazi) sub conducerea unui vătaf. [Pl. și sălașuri] – Din magh. szállás.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăjean
SĂLĂJEÁN, -Ă, sălăjeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din județul Sălaj. 2. Adj. Care aparține județului Sălaj sau sălăjenilor (1); referitor la județul Sălaj ori la sălăjeni. – Sălaj (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăjeancă
SĂLĂJEÁNCĂ, sălăjence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din județul Sălaj. – Sălăjean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăşel
SĂLĂȘÉL, sălașele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui sălaș. – Sălaș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălășel
SĂLĂȘÉL, sălașele, s. n. (Rar) Diminutiv al lui sălaș. – Sălaș + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăşlui
SĂLĂȘLUÍ, sălășluiesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. A-și avea sălașul, locuința într-un anumit loc. ♦ A se adăposti. 2. Tranz. A da cuiva adăpost; a găzdui. 3. Refl. A se așeza, a se stabili într-un loc. – Din magh. szállásolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălășlui
SĂLĂȘLUÍ, sălășluiesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. A-și avea sălașul, locuința într-un anumit loc. ♦ A se adăposti. 2. Tranz. A da cuiva adăpost; a găzdui. 3. Refl. A se așeza, a se stabili într-un loc. – Din magh. szállásolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăşluinţă
SĂLĂȘLUÍNȚĂ, sălășluințe, s. f. (Reg.) Locuință, sălaș. – Sălășlui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălășluință
SĂLĂȘLUÍNȚĂ, sălășluințe, s. f. (Reg.) Locuință, sălaș. – Sălășlui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăşluire
SĂLĂȘLUÍRE, sălășluiri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) sălășlui; locuire, ședere; găzduire, ospitalitate; (concr.) locuință, așezare. – V. sălășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălășluire
SĂLĂȘLUÍRE, sălășluiri, s. f. (Pop.) Faptul de a (se) sălășlui; locuire, ședere; găzduire, ospitalitate; (concr.) locuință, așezare. – V. sălășlui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăţea
SĂLĂȚEÁ s. f. v. sălățică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălățea
SĂLĂȚEÁ s. f. v. sălățică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălăţică
SĂLĂȚÍCĂ, sălățele, s. f. 1. Diminutiv al lui salată. 2. Plantă erbacee cu flori galbene din zona muntoasă (Asperis foetide). 3. (Bot.; reg.) Untișor (Ranunculus ficaria). [Var.: sălățeá s. f.] – Salată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălățică
SĂLĂȚÍCĂ, sălățele, s. f. 1. Diminutiv al lui salată. 2. Plantă erbacee cu flori galbene din zona muntoasă (Asperis foetide). 3. (Bot.; reg.) Untișor (Ranunculus ficaria). [Var.: sălățeá s. f.] – Salată + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbatec
SĂLBÁTEC, -Ă adj., s. m. și f. v. sălbatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbatic
SĂLBÁTIC, -Ă, sălbatici, -ce, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. (Despre animale) Care nu este domesticit sau îmblânzit; p. ext. greu de stăpânit, nedomolit, aprig, focos. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Care exprimă neliniște, spaimă sau violență, sălbăticie. ♦ Sperios, sfios. 2. (Despre plante) Care a crescut de la sine; necultivat, nealtoit. 3. Care este creat de natură, fără intervenția omului; natural; lipsit de artificiu, de rafinament; frust. ♦ (Despre pământ, terenuri etc.) În care nu a intervenit mâna omului; nelucrat, necultivat. 4. (Despre ținuturi, locuri etc.) Pustiu, nelocuit, neumblat; lipsit de civilizație. II. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care aparține unor grupuri de oameni aflate în prima perioadă de dezvoltare a societății omenești; (om) primitiv. 2. Adj. Caracteristic omului primitiv; rudimentar, înapoiat, primitiv, neevoluat. 3. Adj., s. m. și f. (Persoană) care se comportă ca un om primitiv; (om) necivilizat, înapoiat, grosolan. 4. Adj. (Despre păr) Des și aspru; neîngrijit. 5. Adj. (Despre oameni) Lipsit de umanitate; crud, neomenos, violent, brutal, fioros. ◊ (Adverbial) Biciuie caii sălbatic. ♦ (Despre manifestări, acțiuni etc. ale omului) Care exprimă, care arată lipsă de umanitate, neomenie, cruzime, brutalitate; aspru, necruțător. 6. Adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu se poate stăpâni; aprig, impulsiv, nestăpânit, nedomolit. 7. Adj., s. m. și f. (Om) care fuge de lume, care nu respectă conveniențele (sociale); (om) retras, izolat, singuratic, nesociabil, ursuz. III. Adj. 1. Care se manifestă cu deosebită intensitate, neobișnuit de puternic, violent, cumplit, aprig; înfricoșător, de neînvins. 2. (Despre mișcări sau corpuri în mișcare) Rapid, vijelios, năvalnic. [Var.: sălbatec, -ă adj., s. m. și f.] – Lat. pop. salvaticus (= silvaticus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătăci
SĂLBĂTĂCÍ vb. IV v. sălbătici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătăcie
SĂLBĂTĂCÍE s. f. v. sălbăticie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătăcime
SĂLBĂTĂCÍME s. f. v. sălbăticime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătăcit
SĂLBĂTĂCÍT, -Ă adj. v. sălbăticit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătăciune
SĂLBĂTĂCIÚNE s. f. v. ălbăticiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbătici
SĂLBĂTICÍ, sălbăticesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre animale) A deveni sălbatic. 2. Refl. (Despre plantații, terenuri etc.) A se părăgini. 3. Refl. (Despre locuri, ținuturi) A deveni sălbatic, pustiu, nelocuit, inaccesibil. 4. Refl. (Despre oameni) A cădea în sălbăticie, în primitivism. 5. Refl. și tranz, A deveni sau a face să devină sălbatic, nesociabil, retras, izolat. [Var.: (pop.) sălbătăcí vb. IV] – Din sălbatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăticie
SĂLBĂTICÍE, sălbăticii, s. f. 1. Stare în care se află animalele sălbatice; p. ext. însușire a ceea ce este sălbatic; cruzime, barbarie; brutalitate; faptă de om sălbatic, crud, brutal. ◊ Loc. adv. Cu sălbăticie = fioros, sălbatic. 2. Stare a naturii netransformate de mâna omului. 3. Loc pustiu, neumblat; pustietate. 4. Izolare de lume, singurătate. ♦ Timiditate, sfioșenie. 5. Stare de înapoiere, lipsă de civilizație; primitivism. ♦ Loc unde nu a pătruns civilizația. [Var.: (pop.) sălbătăcíe s. f.] – Sălbatic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăticime
SĂLBĂTICÍME, (2) sălbăticimi, s. f. 1. Mulțime de animale sălbatice, totalitatea animalelor sălbatice. 2. Loc sălbatic, nelocuit, departe de orice așezare omenească (civilizată). [Var.: (pop.) sălbătăcíme s. f.] – Sălbatic + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăticire
SĂLBĂTICÍRE, sălbăticiri, s. f. Acțiunea de a (se) sălbătici. – V. sălbătici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăticit
SĂLBĂTICÍT, -Ă, sălbăticiți, -te, adj. Care a devenit sălbatic, care a ajuns în stare de sălbăticie. [Var.: (pop.) sălbătăcít, -ă adj.] – V. sălbătici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăticiune
SĂLBĂTICIÚNE, sălbăticiuni, s. f. 1. Animal sălbatic. ♦ Epitet dat unei persoane care fuge de lume, care trăiește izolată, retrasă, departe de oameni și de civilizație. 2. Loc sau ținut sălbatic, pustiu; starea unui ținut sălbatic. [Var.: (pop.) sălbătăciúne s. f.] – Sălbatic + suf. -iune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăţie
SĂLBĂȚÍE, sălbății, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina rigidă, cu florile reunite într-un spic și cu fructe otrăvitoare (Lolium temulentum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbăție
SĂLBĂȚÍE, sălbății, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina rigidă, cu florile reunite într-un spic și cu fructe otrăvitoare (Lolium temulentum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbuliţă
SĂLBULÍȚĂ, sălbulițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui salbă. – Salbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălbuliță
SĂLBULÍȚĂ, sălbulițe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui salbă. – Salbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălcioară
SĂLCIOÁRĂ, sălcioare, s. f. 1. Diminutiv al lui salcie. 2. Arbore spinos, cu frunze lanceolate și cu flori galbene, puternic mirositoare, cultivat ca plantă ornamentală (Elaeagnus angustifolia). [Pr.: -ci-oa-] – Salcie^1 + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălciu
SĂLCÍU, -ÍE, sălcii, adj. 1. (Despre apă) Care are un gust neplăcut, puțin sărat, leșios. 2. (Despre mâncăruri, băuturi, alimente) Care nu are gust bun, care nu este gustos, nepotrivit ca gust; (despre gust) fad, leșios. – Salcie^1 + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălişte
SẮLIȘTE s. f. v. siliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săliște
SẮLIȘTE s. f. v. siliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săliţă
SĂLÍȚĂ, sălițe, s. f. Diminutiv al lui sală. – Sală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săliță
SĂLÍȚĂ, sălițe, s. f. Diminutiv al lui sală. – Sală + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sălta
SĂLTÁ, salt, vb. I. I.1. Intranz. și refl. (Despre ființe) A face un salt (sau salturi repetate); a sări. ◊ Expr. (Intranz.) A-i sălta (cuiva) inima (de bucurie) = a tresări de bucurie, a se bucura mult. ♦ A se ridica (puțin) de la pământ, a se înălța în picioare pentru a se urca undeva. 2. Intranz. (Despre lucruri) A se mișca (repetat) de jos în sus sub impulsul unei forțe din afară. ♦ (Despre ape, valuri) A fi agitat, a se învolbura; a clocoti. 3. (Despre ființe și despre lucruri) A se mișca, a se deplasa în salturi. ♦ (Despre oameni) A merge sprinten. ♦ (Rar) A dansa. 4. Intranz. A trece peste ceva printr-un salt. ♦ A sări, a țâșni de undeva; a se ivi, a răsări (pe neașteptate și sărind). Izvoare saltă de sub piatră. ♦ A se ridica în înălțime, a se înălța în văzduh. II. Tranz. A mișca, a deplasa din loc ridicând (ușor) în sus. ♦ Tranz., refl. și intranz. Fig. A (-și) îmbunătăți situația materială, socială. ♦ Refl. Fig. (Despre copii și plante) A crește în înălțime, a se înălța. – Lat. saltare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltare
SĂLTÁRE, săltări, s. f. Acțiunea de a (se) sălta. – V. sălta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltat
SĂLTÁT, -Ă, săltați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Sprinten, vioi, săltăreț. 2. Care se află (mai) sus. 3. (Fam.; despre copii și plante) Crescut, înalt, măricel. – V. sălta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltăreţ
SĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, săltăreți, -e, adj. 1. Care se deplasează sărind, făcând salturi, care sare întruna; săltător; (despre pași, mers) săltat. ♦ Care se mișcă sau se efectuează cu mișcări repezi, sprintene, vioaie. 2. (Despre dans, muzică, versuri) Cu ritm vioi. – Sălta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltăreț
SĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, săltăreți, -e, adj. 1. Care se deplasează sărind, făcând salturi, care sare întruna; săltător; (despre pași, mers) săltat. ♦ Care se mișcă sau se efectuează cu mișcări repezi, sprintene, vioaie. 2. (Despre dans, muzică, versuri) Cu ritm vioi. – Sălta + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltător
SĂLTĂTÓR, -OÁRE, săltători, -oare, adj. (Rar) Săltăreț. – Sălta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săltătură
SĂLTĂTÚRĂ, săltături, s. f. Salt; săritură. – Sălta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săluit
SĂLUÍT adj. v. sălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sămăchişă
SĂMĂCHÍȘĂ s. f. – v. zămătíșe.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sămăchișă
SĂMĂCHÍȘĂ s. f. – v. zămătíșe.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sămădău
SĂMĂDẮU, sămădăi, s. m. (Reg.) Persoană care ține socotelile cuiva; contabil. ♦ Supraveghetor peste porcari. – Din magh. számádo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămăluire
SĂMĂLUÍRE, sămăluiri, s. f. Operație de tratare a pielii cu sama, înainte de tăbăcire. – De la sama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămăluit
SĂMĂLUÍT adj. v. sămălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sămănătorism
SĂMĂNĂTORÍSM s. n. Curent social, cultural și literal inițiat la începutul sec. XX, în România, de revista „Sămănătorul”, care idealiza satul patriarhal în opoziție cu orașul „viciat” de civilizație, considera țărănimea ca depozitara exclusivă a valorilor naționale și promova o literatură de inspirație folclorică și istorică. [Var.: semănătorísm s. n.] – „Sămănătorul” (n. pr.) + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămănătorist
SĂMĂNĂTORÍST, -Ă, sămănătoriști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al sămănătorismului. 2. Adj. Care aparține sămănătorismului sau sămănătoriștilor (1), privitor la sămănătorism sau la sămănătoriști. [Var.: semănătoríst, -ă s. m. și f., adj.] – Sămănătorism + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămâncioară
SĂMÂNCIOÁRĂ s. f. v. semincioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămânţă
SĂMẤNȚĂ, semințe, s. f. 1. Organ al plantelor superioare (închis în fruct) care conține embrionul și din care, în condiții prielnice, se poate dezvolta o nouă plantă; p. gener. orice parte a plantei care se seamănă. ♦ Loc. adj. De sămânță = păstrat și folosit pentru reproducere. ◊ Expr. Nici de sămânță = deloc, nimic. ♦ Fig. Cantitate mică din ceva; bob, strop, fărâmă. ♦ (La pl.) Grăunțe germinative folosite în alimentație, în medicină, în industrie etc. Semințe de floarea-soarelui. 2. (Pop.) Nume dat ouălor unor insecte. 3. (Pop.) Produs al glandelor de reproducere ale animalelor și oamenilor, din care se dezvoltă fătul. ◊ Loc. adj. Bun de sămânță = prolific. ◊ Loc. adj. și adv. De sămânță = pentru prăsilă. 4. (Înv.) Progenitură, urmaș, descendent. 5. Specie, gen, fel, soi. ♦ Viță, neam, seminție. 6. Fig. Element din care se dezvoltă ceva; germen. ♦ Cauză, pretext, motiv. ◊ Expr. Sămânță de vorbă = prilej, ocazie, subiect de discuție, de ceartă. A avea sămânță de vorbă = a avea poftă de vorbă, a fi dispus la flecăreală. – Lat. pop. sementia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămânță
SĂMẤNȚĂ, semințe, s. f. 1. Organ al plantelor superioare (închis în fruct) care conține embrionul și din care, în condiții prielnice, se poate dezvolta o nouă plantă; p. gener. orice parte a plantei care se seamănă. ♦ Loc. adj. De sămânță = păstrat și folosit pentru reproducere. ◊ Expr. Nici de sămânță = deloc, nimic. ♦ Fig. Cantitate mică din ceva; bob, strop, fărâmă. ♦ (La pl.) Grăunțe germinative folosite în alimentație, în medicină, în industrie etc. Semințe de floarea-soarelui. 2. (Pop.) Nume dat ouălor unor insecte. 3. (Pop.) Produs al glandelor de reproducere ale animalelor și oamenilor, din care se dezvoltă fătul. ◊ Loc. adj. Bun de sămânță = prolific. ◊ Loc. adj. și adv. De sămânță = pentru prăsilă. 4. (Înv.) Progenitură, urmaș, descendent. 5. Specie, gen, fel, soi. ♦ Viță, neam, seminție. 6. Fig. Element din care se dezvoltă ceva; germen. ♦ Cauză, pretext, motiv. ◊ Expr. Sămânță de vorbă = prilej, ocazie, subiect de discuție, de ceartă. A avea sămânță de vorbă = a avea poftă de vorbă, a fi dispus la flecăreală. – Lat. pop. sementia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămânţos
SĂMÂNȚÓS, -OÁSĂ, sămânțoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre fructe) Care are multe semințe. 2. Adj. (Despre viețuitoare) Prolific. 3. S. f. (La pl.) Grup de pomi fructiferi cu fructe cărnoase, provenite din dezvoltarea receptaculului floral și a ovarului; (și la sg.) arbore din acest grup. – Sămânță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămânțos
SĂMÂNȚÓS, -OÁSĂ, sămânțoși, -oase, adj., s. f. 1. Adj. (Despre fructe) Care are multe semințe. 2. Adj. (Despre viețuitoare) Prolific. 3. S. f. (La pl.) Grup de pomi fructiferi cu fructe cărnoase, provenite din dezvoltarea receptaculului floral și a ovarului; (și la sg.) arbore din acest grup. – Sămânță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămeşie
SĂMEȘÍE s. f. (Înv.) Funcția sameșului; instituție care strângea dările în trecut; localul acestei instituții. – Sameș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămeșie
SĂMEȘÍE s. f. (Înv.) Funcția sameșului; instituție care strângea dările în trecut; localul acestei instituții. – Sameș + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămeşoaie
SĂMEȘOÁIE, sămeșoaie, s. f. (Înv.) Soție de sameș. – Sameș + suf. -oaie
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămeșoaie
SĂMEȘOÁIE, sămeșoaie, s. f. (Înv.) Soție de sameș. – Sameș + suf. -oaie
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sămincioară
SĂMINCIOÁRĂ s. f. v. semincioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănătate
SĂNĂTÁTE s. f. 1. Stare bună a unui organism la care funcționarea tuturor organelor se face în mod normal și regulat. ◊ Casă de sănătate = sanatoriu; ospiciu. Sănătatea publică = bunăstarea sanitară, starea de salubritate a întregii populații. ◊ Expr. În sănătatea (cuiva sau a ceva) = a) urare făcută când se bea un pahar în cinstea cuiva sau a ceva; b) pentru a onora pe cineva sau ceva, în cinstea cuiva sau a ceva. Sănătate (bună)! = a) formulă de urare la despărțire; b) s-a sfârșit, nu mai e nimic de făcut; puțin îmi pasă! atâta pagubă! 2. Fig. Tărie, robustețe. – Lat. sanitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănătos
SĂNĂTÓS, -OÁSĂ, sănătoși, -oase, adj. 1. Care se bucură de sănătate deplină, care nu suferă de nicio boală sau infirmitate; teafăr, zdravăn. ◊ Loc. vb. A se face sănătos = a se însănătoși. ◊ Expr. A nu fi sănătos (la minte) = a fi (cam) nebun, zănatic. Să-l (sau să o etc.) porți sănătos sau sănătoasă = urare adresată cuiva care poartă o haină sau o încălțăminte nouă. Să fii sănătos = a) formulă de urare sau de mulțumire; b) treaba ta, nu ai decât! (Fam.) A nu fi sănătos dacă... = a nu se putea abține de la ceva (rău), a-i sta în fire să facă ceva (rău). (Adverbial) A râde sănătos = a râde cu poftă, din toată inima. ♦ (Despre plante, fructe etc.) Care nu este stricat sau atacat de vreo boală; nevătămat, în bună stare. ♦ (Despre obiecte) Care nu este atins de nicio stricăciune; care este în bună stare; întreg, intact; solid, rezistent. ♦ Fig. Bine consolidat, cu prestigiu; durabil; intangibil. ♦ Fig. Care nu este alterat moralicește; cinstit, onest, corect. 2. Prielnic sănătății; salubru. ♦ (Substantivat, f.; în expr.) A o lua (sau a o rupe, a o șterge) la sănătoasa = a o lua la fugă, a pleca repede pentru a nu păți ceva. 3. Fig. înțelept, bun, cu (sau de) bun- simț; potrivit, indicat, recomandabil. ♦ (Despre acțiuni, activități) Serios, temeinic. – Lat. *sanitosus (<sanus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănătoşel
SĂNĂTOȘÉL, -ÍCĂ, sănătoșei, -ele, adj. Diminutiv al lui sănătos (1). – Sănătos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănătoșel
SĂNĂTOȘÉL, -ÍCĂ, sănătoșei, -ele, adj. Diminutiv al lui sănătos (1). – Sănătos + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săndulie
SĂNDULIE, săndulii, s. f. Reg. Covoraș sau blană pe care pui picioarele când te dai jos din pat. – Probabil din fr. descente du lit.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

săneaţă
SĂNEÁȚĂ s. f. v. sâneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săneață
SĂNEÁȚĂ s. f. v. sâneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănia
SĂNIÁ, săniez, vb. I. (Rar) 1. Refl. A se da cu săniuța; a merge cu sania (la plimbare). 2. Tranz. A transporta ceva târând pe jos sau lăsând să alunece pe un plan înclinat. [Pr.: -ni-a] – Din sanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniat
SĂNIÁT s. n. Acțiunea de a (se) sănia. [Pr.: -ni-at] – V. sănia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănicioară
SĂNICIOÁRĂ s. f. v. sănișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniiş
SĂNIÍȘ, săniișuri, s. n. (Rar) Săniuș. – Sanie + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniiș
SĂNIÍȘ, săniișuri, s. n. (Rar) Săniuș. – Sanie + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănineată
SĂNINEÁTĂ s. f. v. senineață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănioară
SĂNIOÁRĂ, sănioare, s. f. Săniuță. – Sanie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănişoară
SĂNIȘOÁRĂ, sănișoare, s. f. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu frunze mari, dințate și flori mici, albe-roșietice, reunite în capitule globuloase (Sanicula europaea). [Var.: sănicioáră s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sănișoară
SĂNIȘOÁRĂ, sănișoare, s. f. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu frunze mari, dințate și flori mici, albe-roșietice, reunite în capitule globuloase (Sanicula europaea). [Var.: sănicioáră s. f.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniuş
SĂNIÚȘ, săniușuri, s. n. 1. Loc în pantă, acoperit cu zăpadă, unde se dau copiii cu săniuțele; derdeluș. 2. Faptul de a se da cu săniuța. ◊ Loc. adv. De-a săniușul = lunecând cu sania (sau ca sania). [Pr.: -ni-uș] – Sanie + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniuș
SĂNIÚȘ, săniușuri, s. n. 1. Loc în pantă, acoperit cu zăpadă, unde se dau copiii cu săniuțele; derdeluș. 2. Faptul de a se da cu săniuța. ◊ Loc. adv. De-a săniușul = lunecând cu sania (sau ca sania). [Pr.: -ni-uș] – Sanie + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniuţă
SĂNIÚȚĂ, săniuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui sanie. 2. Sanie mică cu care se dau copiii pe săniuș sau se trag pe zăpadă. [Pr.: -ni-u-] – Sanie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săniuță
SĂNIÚȚĂ, săniuțe, s. f. 1. Diminutiv al lui sanie. 2. Sanie mică cu care se dau copiii pe săniuș sau se trag pe zăpadă. [Pr.: -ni-u-] – Sanie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpa
SĂPÁ, sap, vb. I. Tranz. 1. A lucra, a fărâmița cu sapa^1 (sau cu cazmaua) pământul (pentru a însămânța, a prăși etc.). 2. A face cu sapa^1 (sau cu alt instrument) o adâncitură, o groapă, un șanț în pământ. 3. A scoate cu sapa^1 ceva din pământ. 4. A scobi, a tăia în piatră sau în lemn pentru a da materialului o anumită formă sau pentru a grava. ♦ Tranz. și refl. Fig. A lăsa sau a rămâne o urmă adâncă; a (se) întipări, a (se) imprima. 5. (Despre ape, ploi și alte elemente ale naturii) A roade, a mânca, a măcina (surpând); a mina, a dărâma, a nimici. ♦ Tranz. și refl. recipr. Fig. A unelti împotriva cuiva sau unul împotriva altuia, a încerca să(-și) facă rău. – Lat. sappare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpare
SĂPÁRE, săpări, s. f. Acțiunea de a (se) săpa; săpat, săpătură. – V. săpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpat
SĂPÁT s. n. 1. Acțiunea de a (se) săpa; săpare, săpătură. ♦ (Reg.) Prașilă. 2. Vremea, timpul cânse efectuează munca prășitului. – V. săpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpăligă
SĂPĂLÍGĂ, săpăligi, s. f. Sapă^1 mică, cu lama îngustă, având adesea doi sau trei colți la partea opusă tăișului, folosită mai ales în lucrări de legumicultura; săpălugă. [Pl. și: săpălige] – Sapă^1 + suf. -ăligă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpălugă
SĂPĂLÚGĂ, săpălugi, s. f. (Rar) Săpăligă. – Sapă^1 + suf. -ălugă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpător
SĂPĂTÓR, -OÁRE, săpători, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu săpatul, care muncește cu sapa^1. 2. S. m. Persoană care sapă în lemn, în piatră etc. 3. S. f. Mașină de săpat. – Săpa + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpătură
SĂPĂTÚRĂ, săpături, s. f. 1. Săpat. ♦ Spec. (La pl.) Lucrări de excavare a pământului; (în special) lucrări arheologice. 2. (Concr.) Groapă, adâncitură făcută în pământ cu sapa^1 sau cu alte unelte ori mașini de săpat. – Săpa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săptămânal
SĂPTĂMÂNÁL, -Ă, săptămânali, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Și adverbial) Care are loc cu regularitate o dată pe săptămână; care cuprinde acest interval. 2. Adj., s. n. (Publicație periodică) care apare o dată pe săptămână; hebdomadar. – Săptămână + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săptămână
SĂPTĂMẤNĂ, săptămâni, s. f. Perioadă de șapte zile consecutive, care se socotește (la noi) de luni dimineața până duminică seara și care se repetă de cincizeci și două de ori într-un an; p. gener. perioadă de șapte zile consecutive. ◊ (În cultul religiei creștine) Săptămâna Mare (sau a Patimilor) = ultima săptămână înainte de Paște. Săptămâna Luminată (sau Albă) = săptămâna care începe cu duminica Paștelui. Săptămâna Brânzei = prima săptămână din Postul Paștelui, în care Biserica Ortodoxă permite să se mănânce lapte și derivatele lui. ◊ Expr. A fi (sau a intra) în săptămâna oarbă (sau chioară) = a nu-și da seama de realitate, a acționa pe negândite. ♦ (Cu determinări în genitiv) Interval de șapte zile consacrat în mod oficial unei anumite activități. Săptămâna cărții. ♦ (La pl.) Timp nedeterminat, cuprinzând un număr mare de zile. – Lat. septimana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpun
SĂPÚN, (2) săpunuri, s. n. 1. Produs obținut prin saponificarea acizilor grași sau a grăsimilor cu soluții care conțin hidroxid de sodiu sau de potasiu, și care servește la spălarea corpului, a rufelor etc.; bucată din acest produs. 2. (La pl.) Sorturi din acest produs. ♦ Clăbuc din acest produs. ◊ Expr. A rade (pe cineva) fără săpun = a trata (pe cineva) fără menajamente, a critica. – Cf. lat. sapo, -onis, ngr. sapúni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunar
SĂPUNÁR, săpunari, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care se ocupă cu prepararea săpunului. 2. Adj. (în sintagma) Cartofi săpunari = soi de cartofi de calitate superioară, de formă lunguiață, cu miezul alb-roz. – Săpun + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunariţă
SĂPUNÁRIȚĂ, săpunarițe, s. f. (Bot.) Odagaci (Saponaria officinalis). – Săpun + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunariță
SĂPUNÁRIȚĂ, săpunarițe, s. f. (Bot.) Odagaci (Saponaria officinalis). – Săpun + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunărie
SĂPUNĂRÍE, săpunării, s. f. (Rar) Fabrică sau magazin în care se vinde săpun. – Săpun + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunărit
SĂPUNĂRÍT s. n. Dare percepută în Țările Române, în Evul Mediu, de la cei care fabricau săpun. – Săpun + suf. -ărit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunăriţă
SĂPUNĂRÍȚĂ, săpunarițe, s. f. (Bot.) Săpunariță. – Săpun + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunăriță
SĂPUNĂRÍȚĂ, săpunarițe, s. f. (Bot.) Săpunariță. – Săpun + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpuneală
SĂPUNEÁLĂ, săpuneli, s. f. 1. Acțiunea de a (se) săpuni, săpunit^1. ♦ Fig. (Fam.) Mustrare, dojană; ocară. ◊ Loc. vb. A trage (cuiva) o săpuneală = a dojeni, a critica (aspru) pe cineva. 2. Spumă de săpun; clăbuci. – Săpuni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunel
SĂPUNÉL, -EÁ, -ÍCĂ, săpunei, -ele, s. n., s. f. I. S. n. 1. Diminutiv al lui săpun. 2. Supozitor (pe bază de săpun) pentru copii. II. (Bot.) 1. S. n. Odagaci. 2. S. f. pl. Plantă erbacee ornamentală cu flori mari (Aster laexigatus). – Săpun + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpuni
SĂPUNÍ, săpunesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl, A (se) freca cu săpun, a (se) acoperi cu clăbuci de săpun. ♦ Spec. A (-și) muia barba cu clăbuci de săpun înainte de a o rade. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A face cuiva observații aspre; a mustra; a certa. – Din săpun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunieră
SĂPUNIÉRĂ, săpuniere, s. f. Cutie, vas mic în care se ține săpunul de toaletă; savonieră. [Pr.: -ni-e-] – Săpun + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunire
SĂPUNÍRE, săpuniri, s. f. Acțiunea de a (se) săpuni; săpunit^1, săpuneală. ♦ Spec. (Text.) Operație de finisare a textilelor la imprimare și vopsire, care constă în tratarea materialului vopsit sau imprimat într-o baie de săpun, la temperatura de fierbere, pentru îndepărtarea colorantului nefixat pe fibră sau pentru schimbarea nuanței. – V. săpuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunit
SĂPUNÍT^1 s. n. Săpunire. – V. săpuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpunit
SĂPUNÍT^2, -Ă, săpuniți, -te, adj. Frecat cu săpun, acoperit cu clăbuci de săpun. – V. săpuni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpuşoară
SĂPUȘOÁRĂ, săpușoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui sapă^1. – Sapă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săpușoară
SĂPUȘOÁRĂ, săpușoare, s. f. (Rar) Diminutiv al lui sapă^1. – Sapă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săra
SĂRÁ, sărez, vb. I. Tranz. A pune sau a presăra sare în alimente sau în mâncăruri, cu scopul de a le potrivi gustul sau pentru a le conserva. ◊ Expr. A-și săra inima = a simți o satisfacție în urma unei răzbunări sau a înfrângerii unui adversar. ♦ Tranz. și refl. A da sau a căpăta un gust (mai) sărat. [Prez. ind. și: sar] – Lat. salare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărac
SĂRÁC, -Ă, săraci, -ce, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu are avere, care este lipsit de bunurile materiale necesare vieții; sărman, nevoiaș. ◊ Expr. Sărac și curat, se spune despre cei care preferă să rămână săraci (1) decât să se îmbogățească prin mijloace necinstite. ♦ (Substantivat) Cerșetor. ♦ (Despre lucruri) Care reflectă sărăcia; sărăcăcios. 2. (Despre țări, orașe) Lipsit de bunuri materiale (mai ales naturale), populat cu oameni puțin avuți. ♦ (Despre sol, terenuri) Care este puțin productiv; neroditor. 3. (Mai ales cu determinări introduse prin prep. „de”) Lipsit de..., fără... ◊ Loc. adj. Sărac cu duhul = lipsit de inteligență, de spirit; prost. ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) Care posedă ceva în cantitate nesatisfăcătoare. ♦ Care este în cantitate mică, puțin, insuficient. ♦ (Despre limbă) Care are vocabular redus, care posedă insuficiente mijloace de expresie. ♦ Fig. Lipsit de conținut; inexpresiv. Stil sărac. 4. (Despre surse de lumină) Lipsit de intensitate; slab. 5. (Despre plante, vegetație) Lipsit de vigoare, pipernicit, firav. 6. Lipsit de fast, modest, simplu; banal, mediocru. 7. (Exprimă compătimire față de cineva sau de ceva) Biet, sărman, nenorocit, sărăcan. [Var.: (pop.) sireác, -ă adj.] – Din bg., sb. sirak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săracan
SĂRACÁN, -Ă adj., s. m. și f. v. sărăcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărad
SĂRÁD, săraduri, s. n. (Reg.) Șnur împletit din fire de lână, vopsite de obicei în negru, cu care se împodobesc sumanele. – Din ngr. sirádhion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărar
SĂRÁR, (1) sărare, s. n., (2) sărari, s. m. 1. S. n. (Rar) Vas mic de pământ în care se păstrează sarea. ♦ (Reg.) Solniță. 2. S. m. (în trecut) Negustor ambulant de sare. – Sare + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărare
SĂRÁRE s. f. Acțiunea de a săra; sărat^1. – V. săra
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărat
SĂRÁT^1 s. n. Sărare. – V. săra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărat
SĂRÁT^2, -Ă, sărați, -te, adj. 1. Care conține sare. ♦ De sare, caracteristic sării. Gust sărat. ♦ (Despre alimente) Căruia i s-a adăugat sare (pentru a i se da gust sau în scopul conservării); cu prea multă sare. 2. Fig. (Despre vorbe, glume) Spiritual; caustic, usturător. 3. Fig. (Fam.) Scump, exagerat. Prețuri sărate. – V. săra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcan
SĂRĂCÁN, -Ă, sărăcani, -e, s. m. și f. (Pop.) 1. S. m. și f. Om sărac (1), nevoiaș. 2. (Exprimă compătimire față de cineva sau ceva) Biet, sărman, nenorocit, sărac (7). [Var.: săracán, -ă, sireicán, -ă s. m. și f., aracán, iracán, îracán s. m.] – Sărac + suf. -an. Cf. săraca-mi [de mine].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcăcios
SĂRĂCĂCIÓS, -OÁSĂ, sărăcăcioși, -oase, adj. 1. Care dovedește sărăcie; de om sărac. ♦ (Despre hrană) în cantitate mică, modest; frugal. ◊ (Despre pământ) Neroditor, nefertil, neproductiv sau puțin fertil. ◊ Fig. Lipsit de conținut, fără amploare, inexpresiv. Stil sărăcăcios. 2. (Rar, despre oameni) Sărac (1); cu înfățișare de om sărac. – Sărac + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăci
SĂRĂCÍ, sărăcesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A ajunge sau a face pe cineva să ajungă sărac (1), a-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă avutul. 2. Tranz. și intranz. A face sau a deveni neroditor. 3. Tranz. A lua (cuiva) ceva, a lipsi (pe cineva) de un bun material. 4. Intranz. și tranz. A (se) împuțina. 5. Tranz. (Reg.) A compătimi. – Din sărac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcie
SĂRĂCÍE, (5) sărăcii, s. f. 1. Lipsa mijloacelor materiale necesare existenței; starea, viața celui sărac (1). ◊ Expr. Sărăcie lucie (sau cu luciu, neagră) = sărăcie mare, totală. A-și vedea de sărăcie = a-și vedea de treabă, a nu se amesteca în afacerile altuia. 2. Starea unui loc sărac, neproductiv. 3. Aspect sărăcăcios. 4. Cantitate mică, nesatisfăcătoare (din ceva); lipsă. 5. (Fam.) Epitet depreciativ sau injurios dat unui lucru sau unei ființe fără valoare. – Sărac + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcilă
SĂRĂCÍLĂ, sărăcilă, s. m. 1. (Pop. și fam.) Om sărac (1). 2. (Fam.) Vânt cald și uscat care suflă vara (în Dobrogea). – Sărac + suf. -ilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcime
SĂRĂCÍME s. f. Totalitatea oamenilor săraci (1); mulțime de oameni săraci. – Sărac + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcire
SĂRĂCÍRE s. f. Faptul de a sărăci. – V. sărăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcuţ
SĂRĂCÚȚ, -Ă, sărăcuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui sărac. ◊ (Adverbial) Îmbrăcat cam sărăcuț. – Sărac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăcuț
SĂRĂCÚȚ, -Ă, sărăcuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui sărac. ◊ (Adverbial) Îmbrăcat cam sărăcuț. – Sărac + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărădui
SĂRĂDUÍ, sărăduiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A împodobi cu săraduri. – Sărad + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăduit
SĂRĂDUÍT, -Ă, sărăduiți, -te, adj. (Înv. și reg.) împodobit cu săraduri. – V. sărădui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăntoc
SĂRĂNTÓC, -OÁCĂ, sărăntoci, -oace, s. m. și f. (Adesea peior.) Om sărac (1). – Cf. sl. sirotŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărărie
SĂRĂRÍE, sărării, s. f. 1. Depozit de sare; loc unde se vinde sare. 2. (Reg.) Ocnă, salină. 3. Loc (într-o pădure) unde se pun bulgări de sare pentru animalele de vânat rumegătoare. – Sare + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăriţă
SĂRĂRÍȚĂ, sărărițe, s. f. 1. (Fam.) Solniță. 2. Utilaj, dispozitiv mecanic care împrăștie sare pe drumurile publice pentru topirea zăpezii. – Sare + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăriță
SĂRĂRÍȚĂ, sărărițe, s. f. 1. (Fam.) Solniță. 2. Utilaj, dispozitiv mecanic care împrăștie sare pe drumurile publice pentru topirea zăpezii. – Sare + suf. -ăriță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărător
SĂRĂTÓR, -OÁRE, sărători, -oare, s. m. și f. Persoană care sărează alimentele într-o fabrică de conserve. – Săra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăturat
SĂRĂTURÁT, -Ă, sărăturați, -te, adj. (Despre soluri) Care este îmbibat cu săruri vătămătoare pentru plante; sărăturos. – Sărătură + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărătură
SĂRĂTÚRĂ, (2, 3) săraturi, s. f. 1. Faptul de a fi sărat; sare conținută de ceva. 2. Teren bogat în săruri minerale solubile, cu fertilitate scăzută; p. ext. pășune care se întinde pe un astfel de loc. 3. Mâncare preparată cu (prea multă) sare; aliment conservat cu sare. – Săra + suf. -ătură. Cf. lat. salatura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăturos
SĂRĂTURÓS, -OÁSĂ, sărăturoși, -oase, adj. (Despre soluri) Care este îmbibat cu săruri dăunătoare pentru plante; sărăturat. – Sărătură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărăţea
SĂRĂȚEÁ, sărățele, s. f. (Fam.) Saleu. – Sărat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărățea
SĂRĂȚEÁ, sărățele, s. f. (Fam.) Saleu. – Sărat + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătoare
SĂRBĂTOÁRE, sărbători, s. f. 1. Solemnitate, sărbătorire; ziua consacrată acestei solemnități. ♦ Zi în care nu se lucrează. ◊ Sărbătoare legală = zi (stabilită în mod oficial) în care întreprinderile și instituțiile nu lucrează. Sărbătoare națională = zi (de odihnă) în care se cinstește un eveniment important din istoria țării. ◊ Loc. adj. și adv. De sărbătoare sau de sărbători = festiv, sărbătoresc, strălucitor. ◊ Loc. adv. În (sau de) sărbători = cu ocazia sărbătorilor, în timpul sărbătorilor (religioase); p. restr. în timpul Paștilor sau al Crăciunului. ♦ (Art., adverbial) În zilele de sărbătoare (1). Sărbătoarea nu se lucrează. 2. Zi consacrată serviciului divin pentru celebrarea unui eveniment religios sau pentru sărbătorirea unui sfânt. – Serba + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătoresc
SĂRBĂTORÉSC, -EÁSCĂ, sărbătorești, adj. De sărbătoare; solemn, festiv. – Sărbătoare + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătoreşte
SĂRBĂTORÉȘTE adv. În mod sărbătoresc, festiv, ca de sărbătoare. – Sărbătoare + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătorește
SĂRBĂTORÉȘTE adv. În mod sărbătoresc, festiv, ca de sărbătoare. – Sărbătoare + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbători
SĂRBĂTORÍ, sărbătoresc, vb. IV. Tranz. A-și manifesta sentimentele de admirație, de bucurie, de entuziasm față de o persoană sau față de un eveniment printr-o festivitate sau printr-o petrecere; a serba, a celebra. – Din sărbătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătorire
SĂRBĂTORÍRE, sărbătoriri, s. f. Faptul de a sărbători; serbare. – V. sărbători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbătorit
SĂRBĂTORÍT, -Ă, sărbătoriți, -te, adj. (Adesea substantivat) (Persoană) căreia i se fac manifestări de simpatie, de admirație, de prețuire etc. pentru meritele, realizările etc. sale sau cu prilejul zilei de naștere, a zilei onomastice etc. – V. sărbători.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbezeală
SĂRBEZEÁLĂ s. f. (Pop.) Faptul de a fi searbăd sau de a se sărbezi. – Sărbezi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărbezi
SĂRBEZÍ, sărbezesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. (Despre lapte) A se altera, a se acri. 2. (Despre vopsele) A-și pierde culoarea, strălucirea. 3. Fig. (Despre oameni) A deveni slab, palid, fără putere. – Din sarbăd (=searbăd).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărciner
SĂRCINÉR, sărcinere, s. n. Prepeleac de care ciobanii își atârnă hainele, vasele, săculețele cu brânză puse la scurs etc. – Sarcină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărdac
SĂRDÁC, sărdace, s. n. (Reg.) Suman scurt până la brâu. – Din ucr. sardak, serdak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sări
SĂRÍ, sar, vb. IV. Intranz. I. (Despre ființe) 1. A se desprinde de la pământ, avântându-se în sus printr-o mișcare bruscă, și a reveni în același loc; a sălta. ♦ A dansa, a țopăi, a zburda. ◊ Expr. (Tranz.) Sare tontoroiul (sau drăgaica), se spune despre o persoană neastâmpărată. 2. A se deplasa, a trece dintr-un loc în altul prin salturi. ◊ Loc. adv. Pe sărite = a) mergând în salturi; b) trecând peste anumite părți, omițând anumite părți (la o lectură, scriere etc.). ♦ Fig. A trece brusc dintr-o situație în alta, de la o idee la alta. 3. A trece peste ceva printr-o săritură; a escalada. ◊ Expr. A sări peste cal ◊ a depăși limita admisă; a exagera. ◊ Tranz. A sărit din doi pași cele patru trepte. ◊ (Expr.) A sări garduri (sau, intranz., peste garduri) = a umbla după aventuri amoroase. ♦ Tranz. Fig. A omite, a trece cu vederea. 4. A se ridica brusc de undeva (și a porni). ◊ Expr. A sări (cuiva) de gât = a se repezi să îmbrățișeze pe cineva; a arăta cuiva dragoste (exagerată). A-i sări (cuiva) înainte = a alerga în întâmpinarea cuiva. ♦ A se grăbi, a se repezi (să facă ceva); a interveni grabnic într-o acțiune, în ajutorul cuiva. ◊ Săriți! = cuvânt prin care se cere ajutor de către o persoană desperată. ♦ A se repezi cu dușmănie la cineva; a ataca. ◊ Expr. A sări în capul cuiva sau a-i sări cuiva în cap = a certa pe cineva. ♦ A interveni brusc (și neașteptat) într-o discuție; a intra (brusc) în vorbă. 5. A se ivi pe neașteptate; a răsări. ◊ Expr. A sări în ochi = a fi evident. II. (Despre lucruri) 1. A se deplasa brusc și cu putere în sus, de obicei sub impulsul unor forțe din afară. ◊ Expr. A sări în aer = a se distruge, a se preface în bucăți (în urma unei explozii). ♦ Spec. (Despre obiecte elastice) A se ridica brusc în sus în urma unei lovituri, a atingerii unei suprafețe dure etc. Mingea sare. 2. (Cu determinări locale introduse prin prep. „din” sau „de la”) A-și schimba brusc poziția, a se desprinde brusc din locul în care a fost fixat. ◊ Expr. A-i sări (cuiva) inima (din loc) = a se speria foarte tare; a se emoționa tare. A-i sări (cuiva) țandăra (sau țâfna, muștarul) = a se înfuria, a se mânia. A-i sări (cuiva) ochii (din cap) = a) exprimă superlativul unei stări de suferință fizică; b) (în imprecații și în jurăminte) Să-mi sară ochii dacă te mint. A-și sări din minți = a înnebuni. A-și sări din țâțâni (sau din balamale, din fire) = a se enerva foarte tare, a se mânia. ♦ A țâșni, a împroșca. [Prez. ind. și: (pop.) săr, sai] – Lat. salire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săricică
SĂRICÍCĂ, (4) săricele, s. f. 1. Diminutiv al lui sare. 2. Arsenic, șoricioaică. 3. Sare de lămâie. 4. Plantă erbacee cu frunze spinoase, cu flori verzui, alburii sau roșietice; ciurlan (Salsola kali). – @Sare + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săriman
SĂRIMÁN, -Ă adj. v. sărman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărin
SĂRÍN, -Ă adj. v. senin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărindar
SĂRINDÁR, sărindare, s. n. (în religia creștină ortodoxă) Rugăciune făcută de preot timp de patruzeci de zile în șir, în timpul liturghiei, pentru diferite dorințe ale credincioșilor, pentru iertarea păcatelor, pentru cei suferinzi sau pentru pomenirea celor morți. ◊ Expr. A da (sau a plăti) sărindar (sau sărindare) = a plăti preotului să facă un sărindar (sau sărindare). ♦ Plată pentru aceste rugăciuni. – Din ngr. sarandári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărit
SĂRÍT^1 s. n. Acțiunea de a sări; săritură. – V. sări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărit
SĂRÍT^2, -Ă, săriți, -te, adj., s. f. I. Adj. 1. (Fam.) Smintit, țicnit, aiurit, nebun. 2. (În expr.) Cu inima sărită = extrem de emoționat, de îngrijorat. II. S. f. 1. (În expr.) A-și pierde sărita sau a-și ieși din sărite = a-și pierde cumpătul, a se enerva. A scoate (pe cineva) din sărite = a supăra rău, a înfuria pe cineva. 2. (Pop.) Săritură, salt; p. ext. distanță mică. ◊ Loc. adj. De-a sărita = cu sărituri, săltăreț. – V. sări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săritor
SĂRITÓR, -OÁRE, săritori, -oare, adj., s. m. s. f. I. Adj. 1. Care sare. 2. Care se grăbește (să facă ceva); care intervine rapid într-o acțiune. ♦ Spec. Care vine grabnic în ajutorul cuiva, care e gata oricând să ajute pe cineva. 3. (Despre lucruri) Care se ridică brusc în sus, de obicei sub impulsul unei forțe exterioare. ◊ (Pop.) Fântână săritoare = fântână arteziană. II. S. f., s. m. 1. S. f. (Înv.) Cascadă. 2. S. m. și f. Sportiv care participă la probe de sărituri. – Sări + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săritură
SĂRITÚRĂ, sărituri, s. f. 1. Rezultatul acțiunii de a sări; salt. ♦ Nume dat mai multor probe sportive (în atletism, natație, schi etc.) în care concurentul face un salt. 2. Spațiu parcurs într-un salt. 3. Fig. Trecere bruscă de la o idee la alta, de la o etapă, fază etc. la alta. ♦ Schimbare, oscilație bruscă. 4. Omisiune (de litere, de pagini); trecere cu vederea. – Sări + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărman
SĂRMÁN, -Ă, sărmani, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Sărac (1). 2. (Înv. și reg.) Orfan. 3. (Adesea substantivat; exprimă compătimire față de cineva sau de ceva) Biet, nenorocit, sărac (7). [Var.: (reg.) sărimán, -ă, sirimán, -ă, sirmán, -ă adj.] – Din bg., sb. siromah, cu schimbare de suf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărmăluţă
SĂRMĂLÚȚĂ, sărmăluțe, s. f. Diminutiv al lui sarma. – Sarma + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărmăluță
SĂRMĂLÚȚĂ, sărmăluțe, s. f. Diminutiv al lui sarma. – Sarma + suf. -ăluță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărmănel
SĂRMĂNÉL, -ÍCĂ, sărmănei, -ele, adj. (Pop.; adesea substantivat) Diminutiv al lui sărman; sărmănuț. – Sărman + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărmănuţ
SĂRMĂNÚȚ, -Ă, sărmănuți, -e, adj. (Pop.) Sărmănel. – Sărman + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărmănuț
SĂRMĂNÚȚ, -Ă, sărmănuți, -e, adj. (Pop.) Sărmănel. – Sărman + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărsam
SĂRSÁM s. n. v. țarțam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărut
SĂRÚT, săruturi, s. n. Sărutare. – Din săruta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săruta
SĂRUTÁ, sărút, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) atinge cu buzele în semn de respect, de prietenie, de umilință sau ca o manifestare erotică; a (se) pupa. ◊ Expr. (Tranz.) Sărut mâna, formulă de salut sau de mulțumire adresată unei femei sau unei persoane mai în vârstă. (înv.) Sărut dreapta, formulă de salut adresată preoților, domnitorilor, boierilor, mai rar unei femei. – Lat. salutare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărutare
SĂRUTÁRE, sărutări, s. f. Acțiunea de a (se) săruta și rezultatul ei; sărut, sărutat. – V. săruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sărutat
SĂRUTÁT s. n. Sărutare. – V. săruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săsesc
SĂSÉSC, -EÁSCĂ, săsești, adj. Care aparține sașilor^1, privitor la sași^1. – Sas^1 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săseşte
SĂSÉȘTE adv. În felul sașilor^1, ca sașii^1, în limba sașilor^1. – Sas^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săsește
SĂSÉȘTE adv. În felul sașilor^1, ca sașii^1, în limba sașilor^1. – Sas^1 + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săsime
SĂSÍME s. f. Populație săsească; mulțime de sași^1. – Sas^1 + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săsism
SĂSÍSM, săsisme, s. n. Particularitate, termen, construcție etc. proprie graiului sașilor împrumutată de alt grai și neadaptată la sistemul acestuia. – Sas^1 + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săsoaică
SĂSOÁICĂ, săsoaice, s. f. Femeie care face parte din populația săsească. – Sas^1 + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătean
SĂTEÁN, săteni, s. m. Persoană care locuiește intr-un sat (și are îndeletniciri legate de mediul rural); țăran. – Sat + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săteancă
SĂTEÁNCĂ, sătence, s. f. Femeie care locuiește într-un sat (și are îndeletniciri legate de mediul rural); țărancă. – Sătean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătesc
SĂTÉSC, -EÁSCĂ, sătești, adj. Care aparține satului, privitor la sat, specific satului; de sat, de la sat. – Sat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săticel
SĂTICÉL, săticele, s. n. (Pop.) Sătuleț. – Sat + suf. -icel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătişor
SĂTIȘÓR, sătișoare, s. n. (Rar) Sătuleț. – Sat + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătișor
SĂTIȘÓR, sătișoare, s. n. (Rar) Sătuleț. – Sat + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătmărean
SĂTMĂREÁN, -Ă, sătmăreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Satu Mare. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Satu Mare ori sătmărenilor (1), referitor la Satu Mare ori la sătmăreni. – Satu Mare (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătmăreancă
SĂTMĂREÁNCĂ, sătmărence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Satu Mare. – Sătmărean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătuc
SĂTÚC, sătucuri, s. n. Sătuleț. – Sat + suf. -uc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătucean
SĂTUCEÁN, sătucene, s. n. (Pop.) Sătuleț. – Sătuc +suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătul
SĂTÚL, -Ă, sătui, -le, adj. 1. Care și-a potolit pe deplin foamea sau setea, care s-a săturat; săturat. ◊ (Substantivat) Sătulul nu crede celui flămând. 2. Fig. Satisfăcut de ceva, mulțumit. 3. Fig. Care a ajuns la saturație, care nu mai poate suporta; dezgustat, plictisit. – Lat. satulius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătuleţ
SĂTULÉȚ, sătulețe, s. n. Diminutiv al lui sat; sătuc, sătișor, săticel, sătucean. – Sat + suf. uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătuleț
SĂTULÉȚ, sătulețe, s. n. Diminutiv al lui sat; sătuc, sătișor, săticel, sătucean. – Sat + suf. uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sătura
SĂTURÁ, sátur, vb. I. Refl. și tranz. 1. A(-și) potoli pe deplin foamea sau setea, a (se) îndestula cu mâncare sau cu băutură. ◊ Loc. adv. Pe săturate = în cantitate suficientă pentru potolirea deplină a foamei sau a setei. 2. Fig. A fi sau a face să fie pe deplin mulțumit, satisfăcut (de sau cu ceva). 3. Fig. A fi sau a face să fie sătul, plictisit, dezgustat, scârbit de ceva sau de cineva. – Lat. saturare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săturare
SĂTURÁRE s. f. (Rar) Faptul de a (se) sătura. – V. sătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săturat
SĂTURÁT, -Ă, săturați, -te, adj. 1. Care și-a potolit pe deplin foamea sau setea; sătul. 2. Fig. Ajuns la saturație, dezgustat, scârbit, plictisit de cineva sau de ceva. – V. sătura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săţios
SĂȚIÓS, -OÁSĂ, sățioși, -oase, adj. (Despre alimente) Care satură; care ține de foame; hrănitor, nutritiv. [Pr.: -ți-os] – Sațiu + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sățios
SĂȚIÓS, -OÁSĂ, sățioși, -oase, adj. (Despre alimente) Care satură; care ține de foame; hrănitor, nutritiv. [Pr.: -ți-os] – Sațiu + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

său
SĂU, SA, săi, sale, pron. pos., adj. pos. (Precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale” când este pronume, când stă, ca adjectiv, pe lângă un substantiv nearticulat sau când este separat de substantiv prin alt cuvânt) 1. Pron. pos. (înlocuiește numele unui obiect posedat de cel despre care se vorbește, precum și numele acestuia) Costumul meu se aseamănă cu al său. 2. Adj. pos. Care aparține persoanei despre care se vorbește sau de care această persoană este legată printr-o relație de proprietate. Cartea sa. 3. Pron. pos. (La m. pl.) Familia, rudele, prietenii etc. persoanei despre care se vorbește; (la m. sg.) soțul persoanei despre care se vorbește. Au venit ai săi la mine. 4. Adj. pos. Care arată o dependență, o filiație, o înrudire etc. cu persoana despre care se vorbește. Sora sa. 5. Pron. pos. (La f. pl.) Treburile, preocupările, obiceiurile, spusele persoanei despre care se vorbește. Dintr-ale sale nu-l poate scoate nimeni. ◊ Expr. (Pop.) A rămâne (sau a fi) pe-a sa = a rămâne (sau a fi) așa cum vrea el. 6. Adj. pos. Care este spus, făcut, suportat etc. de cel despre care se vorbește. Durerea sa. [Reg. și fam., enclitic: -so, -su, -si] – Lat. *seus, *sa (= suus, sua).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săvârşi
SĂVÂRȘÍ, săvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a înfăptui, a îndeplini; a comite. 2. Tranz. (Înv. și reg.) A duce ceva la bun sfârșit, a termina cu bine. 3. Refl. (Înv. și pop.) A muri. – Din sl. sŭvrŭšiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săvârși
SĂVÂRȘÍ, săvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a înfăptui, a îndeplini; a comite. 2. Tranz. (Înv. și reg.) A duce ceva la bun sfârșit, a termina cu bine. 3. Refl. (Înv. și pop.) A muri. – Din sl. sŭvrŭšiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săvârşire
SĂVÂRȘIRE s. f. Acțiunea de a (se) săvârși și rezultatul ei. – V. săvârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

săvârșire
SĂVÂRȘIRE s. f. Acțiunea de a (se) săvârși și rezultatul ei. – V. săvârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâc
SÂC interj. Cuvânt, de obicei repetat și însoțit de gestul lovirii pumnilor unul de altul, prin care cineva își exprimă satisfacția răutăcioasă pentru un necaz al altuia. [Var.: sic interj.] – Cf. tc. s i k.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcâi
SÂCÂÍ, sấcâi, vb. IV. 1. Tranz. A nu lăsa pe cineva în pace, a-l necăji întruna; a bate la cap, a enerva, a agasa; a cicăli. 2. Refl. (Rar) A se mișca mereu încoace și încolo; a se fățâi. – Sâc + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcâială
SÂCÂIÁLĂ, săcâieli, s. f. Faptul de a sâcâi; cicăleală. [Pr.: -câ-ia-] – Sâcâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcâietor
SÂCÂIETÓR, -OÁRE adj. v. sâcâitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcâit
SÂCÂÍT, -Ă, sâcâiți, -te, adj. (Rar) Greu de mulțumit; pisălog, cicălitor. – V. sâcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcâitor
SÂCÂITÓR, -OÁRE, sâcâitori, -oare, adj. Care sâcâie, care enervează; enervant, supărător, agasant. [Pr.: -câ-i-. – Var.: (rar) sâcâietór, -oáre adj.] – Sâcâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâcret
SÂCRÉT, -EÁTĂ adj. v. secret.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâială
SÂIÁLĂ s. f. v. sfială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbătă
SẤMBĂTĂ, sâmbete, s. f., adv. 1. S. f. A șasea zi a săptămânii, care urmează după vineri. ◊ Sâmbăta Mare sau Sâmbăta Paștilor = sâmbăta din ajunul duminicii Paștilor. Sâmbăta morților (sau a moșilor) = nume dat anumitor sâmbete din an, în care se fac slujbe de pomenire și pomeni pentru morți. ◊ Expr. A purta (sau a ține cuiva) sâmbetele = a dușmăni, a pizmui, a urî pe cineva; a purta (cuiva) un gând rău, a căuta să facă rău cuiva. A se duce pe apa sâmbetei = a se pierde, a se prăpădi, a se distruge. 2. Adv.: a) în sâmbăta (1) imediat precedentă sau următoare. b) (Mai ales art.) într-o zi de sâmbătă (1), în timpul zilei de sâmbătă. c) (Art.) în fiecare sâmbătă (1). – Din sl. sonbota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbovin
SÂMBOVÍN s. m. v. sâmbovină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbovină
SÂMBOVÍNĂ, sâmbovine, s. f. Arbore înalt până la 20 m, cu coroană largă, frunze lanceolate, flori verzi-gălbui care apar înainte de înfrunzire, și cu fructe comestibile, de forma unor cireșe mici; mierea-ursului (Celtis australis). [Var.: sâmbovín s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbraş
SÂMBRÁȘ, sâmbrași, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care se însoțește cu alta în vederea aratului sau a alcătuirii unei stâne pentru văratul oilor. – Sâmbră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbraș
SÂMBRÁȘ, sâmbrași, s. m. (Înv. și reg.) Persoană care se însoțește cu alta în vederea aratului sau a alcătuirii unei stâne pentru văratul oilor. – Sâmbră + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbră
SẤMBRĂ, sâmbre s. f. (Înv. și reg.) Asociație, tovărășie. ♦ Spec. întovărășire în vederea aratului sau a alcătuirii unei stâne pentru văratul oilor. – Cf. magh. cimbora.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbrăluire
SÂMBRĂLUÍRE s. f. v. sâmbrălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sâmbur
SẤMBUR s. m. v. sâmbure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmbure
SẤMBURE, sâmburi, s. m. 1. Parte din interiorul unor fructe, cu învelișul lemnos, care conține sămânța; p. restr. partea moale a seminței, care conține substanța germinativă. (Impr.) Sămânță. 2. Fig. Parte centrală, fundamentală, esențială a unui lucru, a unei acțiuni; miez, inimă, nucleu; p. ext. germen. ♦ (Concr.) Grup restrâns de oameni care acționează în mod organizat și care formează nucleul unei grupări mai mari. ♦ Fig. Esență, idee esențială. 3. Fig. Părticică, fărâmă. [Var.: (rar) sâmbúr s. m.] – Cf. alb. sumbull, thumbull.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmburel
SÂMBURÉL, sâmburei, s. m. Diminutiv al lui sâmbure. – Sâmbure + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmburos
SÂMBURÓS, -OÁSĂ, sâmburoși, -oase, adj., s. f. pl. 1. Adj. (Despre fructe) Care are (mulți) sâmburi. 2. S. f. pl. Grup de pomi fructiferi ale căror fructe sunt drupe. – Sâmbure + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmzâiană
SÂMZÂIÁNĂ s. f. v. sânziană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâmziană
SÂMZIÁNĂ s. f. v. sânziană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sân
SÂN, (1) sâni, s. m., (2,3, 4, 5, 6, 7) sânuri, s. n. 1. S. m. Fiecare dintre cele două mamele ale femeii; piept. 2. Partea dinainte a corpului omenesc care se află între cele două brațe și care formează exteriorul bombat al pieptului; piept, torace. ◊ Expr. A muri cu zilele-n sân = a muri înainte de vreme. 3. S. m. Parte a cămășii sau a bluzei care acoperă pieptul; spațiul dintre piept și cămașă sau bluză (în care se pot ține lucruri ca într-o pungă). ◊ Expr. A crește (sau a încălzi, a ține) șarpele în (sau la) sân = a ajuta, a favoriza pe un nerecunoscător. A-i trece (cuiva) un șarpe (rece) prin sân = a se înfiora de frică, de spaimă. A umbla (sau a fi etc.) cu crucea-n sân = a) a fi bun, a fi cucernic, a fi evlavios; b) (ir.) a fi fățarnic, ipocrit. A fi (sau a se afla, a trăi ca) în sânul lui Avram = a trăi bine, a fi fericit. A-și scuipa (sau, reg., a-și stupi) în sân, gest prin care superstițioșii cred că se pot feri de o primejdie sau că le va trece frica. ♦ P. anal. (Reg.) Fundul plasei sau al năvodului, în formă de buzunar larg, în care se adună peștele. 4. S. n. Locul din corpul femeii unde se formează și în care este purtat fătul; pântece. 5. S. n. Piept, inimă (socotite ca sediu al sentimentelor); suflet. 6. S. n. Fig. Parte interioară, parte centrală; interior, mijloc, centru, miez. Sânul pământului. 7. S. n. Fig. (Geogr.; înv.) Golf^2. [Var.: (înv. și reg.) sin s. m. și n.] – Lat. sinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâneaţă
SÂNEÁȚĂ, sânețe, s. f. Pușcă primitivă cu cremene. [Var.: săneáță s. f., sânéț s. n.] – Din sl. svinĭcĭ „plumb”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâneață
SÂNEÁȚĂ, sânețe, s. f. Pușcă primitivă cu cremene. [Var.: săneáță s. f., sânéț s. n.] – Din sl. svinĭcĭ „plumb”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâneţ
SÂNÉȚ s. n. v. sâneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâneț
SÂNÉȚ s. n. v. sâneață.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânge
SẤNGE, (5) sângiuri, s. n. 1. Substanță lichidă de culoare roșie, compusă din plasmă și din globule (albe și roșii), care circulă prin vene și artere, asigurând nutriția și oxigenarea organismului la animalele superioare. ♦ Animal cu sânge rece = animal (pește, reptilă, batracian și nevertebrat) la care temperatura corpului se schimbă în funcție de temperatura mediului înconjurător. Frate de sânge = frate de la același tată și de la aceeași mamă; frate bun. Legături de sânge = rudenie. Glasul sângelui = înclinare firească (și instinctivă) de dragoste pentru familie, pentru o rudă apropiată. ◊ Loc. adj. De sânge = a) de culoare roșie; b) (despre lacrimi) de durere, de supărare mare; c) de neam, de familie bună, aleasă. În sânge = (despre fripturi) care a rămas puțin crud, care își păstrează încă sângele. ◊ Loc. adj. și adv. Cu sânge rece = fără emoție; calm, liniștit. Cu sânge iute = fără stăpânire, impulsiv. Cu (sau de) sânge albastru = de neam mare, ales; nobil. ◊ Loc. adv. La sânge = extrem de aspru, de drastic; până la distrugere. ◊ Expr. A scuipa (cu) sânge = a avea hemoptizie. A lăsa (sau a lua) cuiva sânge = a scoate cuiva o cantitate de sânge (în scop terapeutic). A da sânge = a lăsa să i se scoată o cantitate de sânge (în mod terapeutic sau pentru a fi folosit în transfuzii). A avea sânge în vine = a fi energic. A i se urca (sau a-i năvăli, a i se sui, a-i da etc.) (cuiva) sângele în obraz (sau la cap, în față) = a) a se înroși din cauza unei emoții puternice sau din cauza unei boli etc.; b) a se înfuria. A nu mai avea (nici )o picătură de sânge în obraz = a fi palid din cauza bolii; a păli de emoție, de frică etc. A-i îngheța (cuiva) sângele în vine sau a îngheța sângele (în cineva) = a se speria, a fi cuprins de groază, a înlemni de spaimă. A fierbe (sau a clocoti) sângele (în cineva) = a se înfierbânta din cauza mâniei, a supărării etc. A-și face (sau a-i face cuiva) sânge rău = a (se) supăra foarte tare, a (se) enerva. A nu curge (sau a nu ieși) sânge din inimă (sau din cineva), se spune pentru a arăta că cineva este foarte supărat. A avea (ceva) în sânge = a fi obișnuit cu ceva; a avea ceva înnăscut. A bate (sau a zgâria) până la sânge = a bate (sau a zgâria) tare (până când curge sânge). A umple de sânge = a bate foarte tare, crunt. A suge sângele cuiva = a chinui, a oprima; a exploata. Sânge nevinovat, se spune despre cel ucis fără nicio vină. Vărsare de sânge = omor în masă, măcel. A vărsa sânge = a omorî. A fi setos (sau dornic, iubitor) de sânge sau a fi omul sângelui = a fi crud, a fi ucigaș. A se scălda în sânge sau a se adăpa cu sânge = a omorî (în masă) din cruzime. A avea mâinile pătate de sânge = a fi vinovat de o crimă. A face să curgă sânge = a fi pricina unui război, a unei încăierări sângeroase. A-și da (sau a-și vărsa) sângele (pentru cineva sau ceva) = a suferi sau a-și da viața (pentru cineva sau ceva). 2. Fig. Obârșie; p. ext. familie, neam; progenitură. 3. Fig. Soi, rasă (de animale). 4. Compuse: sânge-de-nouă-frați sau sângele-dracului, sângele-zmeului = produs vegetal rășinos, de culoare roșie, recoltat din fructele unui arbore din familia palmierilor și care, arzând, răspândește un miros plăcut; sângele-voinicului = a) plantă agățătoare din familia leguminoaselor, cu flori roșii, violete sau albe (Lathyrus adoratus); b) numele a două specii de plante erbacee de munte din familia orhideelor, cu frunze înguste, alungite, îndreptate în sus, cu miros plăcut de vanilie, dintre care una cu flori mici de culoare roșie- purpurie (Nigritella rubra), iar cealaltă cu flori de culoare purpuriu-întunecat (Nigritella nigra). 5. (înv.; la pl.) Omoruri, crime. 6. (Pop.) Nume dat unei boli a vitelor (care le face să sângereze). – Lat. sanguis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeac
SÂNGEÁC s. n. v. sangiac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeacă
SÂNGEÁCĂ s. f. v. sângeapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeap
SÂNGEÁP s. n. v. sângeapă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeapă
SÂNGEÁPĂ, sângepe, s. f. (Reg.) Cinzeacă. [Var.: sângeáp s. n., sângeácă s. f.] – Din cinzeacă (modificat după sânge + apă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânger
SẤNGER, sângeri, s. m. Arbust cu ramuri drepte, roșii toamna și iarna, cu frunzele de obicei ovale, vara verzi și toamna roșii, cu flori albe și fructe drape negre (Cornus sanguinea). – Din sângera (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângera
SÂNGERÁ, sângerez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A pierde sau a face să piardă sânge; a fi rănit sau a răni. ◊ Expr. A-i sângera (cuiva) inima = a fi îndurerat, a suferi sau a îndurera pe cineva, a-l face să sufere. ♦ Intranz. (Despre răni) A lăsa să curgă sânge. ♦ Intranz. Fig. A se osteni foarte mult; a se chinui; a suferi, a îndura multe. 2. Tranz. A efectua o sângerare (2). 3. Intranz. Fig. (Despre cer) A se înroși, a deveni roșu. 4. Intranz. și refl. (Pop.; despre vite) A se îmbolnăvi de sânge (6). [Prez. ind. și: (reg.) sấnger] – Lat. sanguinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerare
SÂNGERÁRE, sângerări, s. f. 1. Faptul de a sângera; sângerat^1, sângerătură. ♦ Vărsare de sânge. 2. Proces tehnologic de recoltare a sângelui animalelor sacrificate (la abator) pentru a fi valorificat. 3. (Tehn.) Operație de găurire a unei ancore de lemn pentru a lăsa să se scurgă apa din ea. – V. sângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerat
SÂNGERÁT^1 s. n. Sângerare. – V. sângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerat
SÂNGERÁT^2, -Ă, sângerați, -te, adj. 1. Plin de sânge; care sângerează (1); însângerat. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. ♦ Fig. îndurerat. 2. (Reg.; despre îmbrăcăminte, obiecte etc.) Pătat de sânge, plin de sânge. ♦ Amestecat cu sânge. Apă sângerată. 3. Fig. De culoarea sângelui; roșu-aprins, sângeriu, sângeros (4). 4. (Pop.; despre vite) Care este bolnav de sânge (6). – V. sângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeratic
SÂNGERÁTIC, -Ă, sângeratici, -ce, adj. (Înv.) Sângeros (1). ♦ (Despre evenimente, întâmplări) Însoțit de vărsări de sânge; plin de cruzime, sângeros. – Sângera + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerător
SÂNGERĂTÓR, -OÁRE, sângerători, -oare, adj. (Rar) Care sângerează. – Sângera + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerătură
SÂNGERĂTÚRĂ, sângerături, s. f. Sângerare. – Sângera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerând
SÂNGERẤND, -Ă, sângerânzi, -de, adj. Care sângerează, din care curge sânge. – V. sângera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângerete
SÂNGERÉTE, sângereți, s. m. (Reg.) Preparat alimentar sub formă de cârnat umplut și cu sânge. – Sângera + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeriu
SÂNGERÍU, -ÍE, sângerii, adj. De culoarea sângelui, roșu (ca sângele); sângerat^2 (3), sângeros (4). – Sânger + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângeros
SÂNGERÓS, -OÁSĂ, sângeroși, -oase, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Gata de a vărsa sânge; crud, fioros, nemilos, crunt, sângeratic. ♦ (Despre evenimente) însoțit de măceluri; plin de cruzime. 2. (Rar; despre oameni) Care are mult sânge; cu temperament sangvin. 3. (Rar) Care sângerează, plin de sânge. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. 4. Fig. Roșu (ca sângele); sângeriu, sângerat^2 (3). – Lat. sanguinosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sângios
SÂNGIÓS, -OÁSĂ, sângioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) 1. Plin de sânge (1). 2. Fig. Care se înfurie repede. – Sânge + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânişor
SÂNIȘÓR, sânișori, s. m. Diminutiv al lui sân (1). – Sân + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânișor
SÂNIȘÓR, sânișori, s. m. Diminutiv al lui sân (1). – Sân + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânnicolean
SÂNNICOLEÁN, -Ă, sânnicoleni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din orașul Sânnicolau Mare. 2. Adj. Care aparține orașului Sânnicolau Mare sau sânnicolenilor (1), referitor la Sânnicolau Mare ori la sânnicoleni. – Sânnicolau Mare (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânnicoleancă
SÂNNICOLEÁNCĂ, sânnicolence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Sânnicolau Mare. – Sânnicolean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânt
SÂNT, -Ă, sânți, -te, adj., s. m. și f. (Pop.) Sfânt. – Lat. sanctus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sântuleţ
SÂNTULÉȚ, sântuleți, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui sânt. – Sânt + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sântuleț
SÂNTULÉȚ, sântuleți, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui sânt. – Sânt + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sânziană
SÂNZIÁNĂ, sânziene, s. f. 1. (Bot.; mai ales la pl.) Numele a trei specii de plante erbacee: a) drăgaică; b) (și în sintagma sânziene albe) plantă erbacee cu frunze lanceolate dispuse în formă de rozetă și cu flori albe (Galium mollugo); c) mică plantă erbacee cu flori albe (Galium rotundifolium). 2. (La pl.) Numele popular al sărbătorii creștine celebrate la 24 iunie; Drăgaică. 3. (La pl.) Iele. [Pr.: -zi-a-. – Var.: (reg.) sâmziánă, sâmzâiánă s. f.] – Lat. sanctus dies Johannis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârb
SÂRB, -Ă, sârbi, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană care face parte din populația Serbiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Serbiei sau sârbilor (1), privitor la Serbia ori la sârbi; sârbesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba sârbă. – Din sb. srb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbă
SẤRBĂ, sârbe, s. f. (Mai ales art.) Numele unui dans popular românesc, răspândit în toată țara, cu ritm foarte vioi, care se joacă de obicei cu dansatorii prinși în cerc; melodie după care se execută acest dans. – Sârb + suf. -ă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbesc
SÂRBÉSC, -EÁSCĂ, sârbești, adj. Care este specific, propriu sârbilor; provenit din Serbia; sârb. ◊ Tocană sârbească = mâncare preparată din ardei (gras) cu diferite zarzavaturi și orez. – Sârb + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbeşte
SÂRBÉȘTE adv. Ca sârbii; în limba sârbă. – Sârb + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbește
SÂRBÉȘTE adv. Ca sârbii; în limba sârbă. – Sârb + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbism
SÂRBÍSM, sârbisme, s. n. Cuvânt, expresie împrumutate de o limbă din limba sârbă (și neasimilate). – Sârb + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârboaică
SÂRBOÁICĂ, sârboaice, s. f. Femeie care face parte din populația Serbiei sau este originară de acolo – Sârb + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârbocroat
SÂRBO-CROAT, -Ă, sârbo-croați, -te, adj. Care aparține, care este caracteristic deopotrivă Serbiei și Croației, referitor la Serbia și Croația în aceeași măsură. ♦ (Substantivat, f.) Nume dat limbii sârbe vorbite în fostul spațiu iugoslav. – Sârb + croat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârg
SÂRG s. n. (Pop.; în loc. adv.) Cu (sau, reg., de, în) sârg = repede, iute; îndată, imediat. – Din magh. sürgös „grăbit”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârghie
SÂRGHÍE, sârghii, s. f. (Reg.) Tarabă. – Din tc. sergi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârgui
SÂRGUÍ, sârguiesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A-și da silința, a se strădui. – Sârg + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârguincios
SÂRGUINCIÓS, -OÁSĂ, sârguincioși, -oase, adj. Sârguitor. [Pr.: -gu-in-] – Sârguință + suf. -ios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârguinţă
SÂRGUÍNȚĂ s. f. Strădanie, străduință, silință; hărnicie, râvnă, zel. – Sârgui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârguință
SÂRGUÍNȚĂ s. f. Strădanie, străduință, silință; hărnicie, râvnă, zel. – Sârgui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârguitor
SÂRGUITÓR, -OÁRE, sârguitori, -oare, adj. Silitor, harnic, activ; sârguincios. [Pr.: -gu-i-] – Sârgui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârman
SÂRMÁN, -Ă adj. v. sărman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmă
SẤRMĂ, sârme, s. f. I. 1. Fir metalic (de oțel, de aramă, de aluminiu etc.) a cărui secțiune are dimensiunile transversale mai mici de 16 mm. ◊ Sârmă de parchet = sârmă de oțel cu muchii ascuțite, în forma unui ghemotoc, folosită la curățarea parchetelor. 2. (Înv.) Fir de metal prețios. II. (Iht.) Plevușcă. – Din ngr. sirma, tc. sirma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmos
SÂRMÓS, -OÁSĂ, sârmoși, -oase, adj. (Rar) Care seamănă cu sârma; aspru, țeapăn. ◊ Fox sârmos = soi de câine din rasa foxterierilor, care are părul aspru. – Sârmă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmuliţă
SÂRMULÍȚĂ, sârmulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui sârmă (I 1); sârmă mică, sârmă subțire; sârmușoară. 2. (Bot.) Orzoaică-de-baltă. – Sârmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmuliță
SÂRMULÍȚĂ, sârmulițe, s. f. 1. Diminutiv al lui sârmă (I 1); sârmă mică, sârmă subțire; sârmușoară. 2. (Bot.) Orzoaică-de-baltă. – Sârmă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmuluire
SÂRMULUÍRE s. f. v. sârmului. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sârmuşoară
SÂRMUȘOÁRĂ, sârmușoare, s. f. (Reg.) Sârmuliță. – Sârmă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sârmușoară
SÂRMUȘOÁRĂ, sârmușoare, s. f. (Reg.) Sârmuliță. – Sârmă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâi
SÂSÂÍ, sấsăi, vb. IV. Intranz. 1. (Mai ales despre gâște, șerpi) A scoate un sunet asemănător unui „s” prelungit. ♦ (Despre lemne ude care ard) A produce un sunet șuierător din cauza apei evaporate în timpul arderii; a fâsâi. 2. (Despre oameni) A vorbi defectuos pronunțând „s” în loc de „ș” sau deformând unele sunete; a vorbi peltic. – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâiac
SÂSÂIÁC, sâsâiace, s. n. (Reg.) Un fel de hambar construit din scânduri sau din nuiele împletite și folosit pentru păstrarea cerealelor. – Din ucr. susik, rus. susek, magh. szuszék.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâială
SÂSÂIÁLĂ, sâsăieli, s. f. (Rar) Sâsâire. – Sâsâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâire
SÂSÂÍRE, sâsâiri, s. f. Faptul de a sâsăi; sâsâit^1. – V. sâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâit
SÂSÂIT^1 s. n. Sâsâire. ♦ Sunet caracteristic, asemănător cu un „s” prelungit, pe care îl scot unele animale sau păsări, ca șarpele, gâscă; sâsâitură; p. gener. orice sunet asemănător. – V. sâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâit
SÂSÂÍT^2, -Ă, sâsâiți, -te, adj. (Despre oameni) Care sâsâie; (despre cuvinte) pronunțat defectuos prin deformarea unor sunete (mai ales prin deformarea sunetului „ș”, pronunțat ca „s”). ◊ (Adverbial) Vorbește sâsâit. – V. sâsâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sâsâitură
SÂSÂITÚRĂ, sâsâituri, s. f. Sunet carcteristic scos de șerpi, gâște etc.; sâsâit^1. ♦ Sunet rezultat din rostirea repetată a interjecției „ss!” (cu scopul de a obține liniște). [Pr.: -sâ-i-] – Sâsâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scabie
SCÁBIE s. f. Boală parazitară a pielii, la oameni și la animale, produsă de un artropod, care se manifestă prin mâncărime, iritații, căderea părului etc.; râie. – Din lat. scabies.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scabios
SCABIÓS, -OÁSĂ, scabioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Bolnav de scabie; râios. 2. Care ține de scabie, privitor la scabie. [Pr.: -bi-os] – Din fr. scabieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scabros
SCABRÓS, -OÁSĂ, scabroși, -oase, adj. Necuviincios, indecent; nerușinat, murdar, scârbos. – Din fr. scabreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scabrozitate
SCABROZITÁTE, (2) scabrozități, s. f. 1. (Livr. ) Însușirea a ceea ce este scabros. 2. Vorbă, atitudine, faptă scabroasă. – Din fr. scabrosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadent
SCADÉNT, -Ă, scadenți, -te, adj. (Despre datorii, obligații etc.) Ajuns la termenul prevăzut; care expiră, care trebuie onorat. – Din scadență (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadenţar
SCADENȚÁR, scadențare, s. n. Registru în care se înscriu termenele de plată ale polițelor. – Din it. scadenzario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadențar
SCADENȚÁR, scadențare, s. n. Registru în care se înscriu termenele de plată ale polițelor. – Din it. scadenzario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadenţă
SCADÉNȚĂ, scadențe, s. f. Termen de plată, soroc; expirare a datei la care trebuie onorată o datorie, o obligație. ♦ P. gener. Termen până la care cineva este obligat să facă ceva. – Din it. scadenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadență
SCADÉNȚĂ, scadențe, s. f. Termen de plată, soroc; expirare a datei la care trebuie onorată o datorie, o obligație. ♦ P. gener. Termen până la care cineva este obligat să facă ceva. – Din it. scadenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scadron
SCADRÓN s. n. v. escadron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scafandrier
SCAFANDRIÉR, -Ă, scafandrieri, -e, s. m. și f. (Rar) Scafandru (1). [Pr.: -dri-er] – Din fr. scaphandrier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scafandru
SCAFÁNDRU, (1) scafandri, s. m., (2) scafandre, s. n. 1. S. m. Persoană specializată în lucrări sub apă cu ajutorul unui aparataj special; scafandrier. 2. S. n. Costum special, impermeabil, închis ermetic, prevăzut cu aparat respirator, cu care se îmbracă scafandrii (1) când coboară sub apă, aviatorii care zboară la altitudini mari și cosmonauții. – Din fr. scaphandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scafă
SCÁFĂ, scafe, s. f. 1. Căuș. ♦ Strachină (mare) de lemn scobit; găvan. 2. (Arhit.) Suprafață curbă sau cu muluri care face racordarea între pereții și tavanul unei încăperi sau între pereți și podea. 3. Piesă (de ceramică, din beton etc.) cu care se execută scafele (2). – Din ngr. scáfi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scafoid
SCAFOÍD, scafoide, s. n. (Anat.) Unul dintre cele șapte oase ale labei piciorului (Adjectival) Os scafoid. – Din fr. scaphoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scafoidită
SCAFOIDÍTĂ, scafoidite, s. f. Inflamație a osului scafoid. [Pr.: -fo-i-] – Din fr. scaphoïdite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scai
SCAI^1, scai, s. m. Nume generic dat mai multor plante erbacee cu frunze ghimpoase și cu fructe globuloase înconjurate de ghimpi îndoiți la vârf, care se agață de haine, de lâna oilor etc.; p. restr. fructul înconjurat de ghimpi al acestor plante. ◊ Expr. (Și adverbial) A se ține scai (de cineva) sau a se ține (de cineva) ca scaiul (de ocne) = a nu lăsa pe cineva în pace, a urmări (pe cineva) pretutindeni. Compuse: scai-vânăt = plantă erbacee cu frunzele dințate și cu flori violacee dispuse în capitule (Eryngium planum); scaiul-dracului = plantă erbacee cu frunzele spinoase și cu flori albastre-verzui (Eryngium campestre); scai-mărunt = turiță. – Din sb. çkalj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scai
SCAI^2 s. n. Imitație de piele făcută din material plastic, maleabilă și rezistentă la schimbările de temperatură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaiete
SCAIÉTE, scaieți, s. m. Nume generic dat mai multor plante erbacee cu frunzele sau capitulele ghimpoase, dintre care cea mai cunoscută are flori roșii-purpurii; ciulin (Carduus nutans). [Pr.: sca-ie-] – Scai^1 + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalar
SCALÁR^1, scalari, s. m. Pește originar din America de Sud, cu reflexe aurii și brune, brăzdat de dungi transversale negre sau gri, folosit ca pește de acvariu (Pteraphyllum scalare). – Din fr. scalaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalar
SCALÁR^2, -Ă, scalari, -e, adj., s. m. (Mărime) care are o valoare determinată printr-o unitate de măsură și printr-un număr real. – Din germ. Scalar, fr. scalaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalariform
SCALARIFÓRM, -Ă, scalariforimi, -e, adj. În formă de scară (I 1). – Din fr. scalariforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scală
SCÁLĂ, scale, s. f. Placă gradată montată la aparatele de radio, pe care se pot urmări, cu ajutorul unui indicator, posturile sau lungimea de undă pe care funcționează aparatul la un moment dat. – Din it. scala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scald
SCALD, scalzi, s. m. Nume dat vechilor poeți nordici, mai ales islandezi. – Din fr. scalde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaldă
SCÁLDĂ, scalde, s. f. (Pop.) 1. Loc de scăldat; scăldătoare. 2. Vas mare pentru îmbăiat; cadă. – Din scălda (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalen
SCALÉN, -Ă, scaleni, -e, adj. 1. (În sintagma) Triunghi scalen = triunghi care are laturile neegale. 2. (În sintagma) Mușchi scalen (și substantivat, m.) = fiecare dintre cei trei mușchi egali, în formă de triunghi scalen, situați în regiunea cervicală laterală. – Din fr. scalene, lat. scalenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaliolă
SCALIÓLĂ, scaliole, s. f. (Constr.) Placă ușoară folosită la realizarea pereților interiori în construcțiile cu elemente prefabricate. – Din it., fr. scagliola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalp
SCALP, scalpuri, s. n. 1. Piele a capului uman împreună cu părul, smulsă de pe craniu în urma unui accident sau desprinsă cu un instrument ascuțit. 2. Scalpare. – Din fr. scalp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalpa
SCALPÁ, scalpez, vb. I. Tranz. A desprinde, a jupui pielea craniului uman, a lua scalpul cuiva. – Din fr. scalper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalpare
SCALPÁRE, scalpări, s. f. Acțiunea de a scalpa și rezultatul ei; scalp (2). – V. scalpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scalpel
SCALPÉL, scalpele, s. n. (Adesea fig.) Cuțitaș cu lamă ascuțită, curbă, cu unul sau cu două tăișuri, folosit la disecțiile anatomice și în chirurgie. [Pl. și: scalpeluri] – Din fr. scalpel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scamandriu
Scamandriu = Scamandrius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

scamandrius
Scamandrius, fiul lui Hector și al Andromachăi, denumit și Astyanax. După moartea tatălui său a fost ucis de către greci.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

scamator
SCAMATÓR, scamatori, s. m. Actor de circ care face scamatorii; prestidigitator, boscar. – Cf. fr. e s c a m o t e u r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scamatorie
SCAMATORÍE, scamatorii, s. f. Faptă, acțiune aparent miraculoasă, făcută de scamator, bazată pe iluzii optice create de dibăcia și de rapiditatea gesturilor acestuia, de agerimea mâinilor lui etc.; arta de a face astfel de fapte, acțiuni; prestidigitație, boscărie. ♦ Fig. Mistificare, înșelăciune, potlogărie. – Scamator + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scamă
SCÁMĂ, scame, s. f. 1. Fir subțire și scurt, destrămat dintr-o țesătură (de bumbac, de lână sau de mătase). (Cu sens colectiv) Fibre textile foarte scurte și subțiri, rezultate în cursul proceselor tehnologice din filaturi, întrebuințate în scopuri industriale (ca straturi termoizolatoare, la fabricarea vatei medicinale etc.). 2. (înv.; cu sens colectiv) Fire destrămate dintr-o pânză uzată, scămoșate și folosite la pansamente, în loc de vată sau de tifon. 3. (La pl.) Puf al unor plante. – Et. nec. Cf. lat. squama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scamonee
SCAMONÉE, scamonee, s. f. 1. Plantă din Asia Mică, cu frunze triunghiulare și cu flori galbene (Convulvulus scammonea). 2. Suc rășinos extras din rădăcina acestei plante și folosit în medicină. [Pr.: -ne-e] – Din fr. scammonée, lat. scammonea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scamota
SCAMOTÁ vb. I v. escamota.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scampolo
SCÁMPOLO, scampolouri, s. n. (Rar) Bluză de damă, confecționată din tricot, având la gât o deschizătură, prevăzută cu nasturi sau fermoar. – Din it. scampolo „cupon”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scana
SCANÁ, scanez, vb. I. Tranz. 1. (Med.) A explora cu ajutorul unui scaner. 2. (Inform.) A reproduce imagini sau texte cu ajutorul unui scaner. – Din engl. scan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scanare
SCANÁRE, scanări, s. f. Acțiunea de a scana. – V. scana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scanda
SCANDÁ, scandez, vb. I. Tranz. A recita un vers (de obicei grec sau latin), des- compunându-1 în diferitele sale unități metrice sau silabice; p. gener. a citi, a vorbi sau a recita accentuând fiecare cuvânt, fiecare silabă. ♦ A citi o frază muzicală accentuând timpii tari. – Din fr. scander.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandal
SCANDÁL, scandaluri, s. n. 1. Zarvă, vâlvă produsă de o faptă reprobabilă, rușinoasă; indignare, revoltă provocată de o asemenea faptă. ♦ Zgomot mare, gălăgie, tărăboi. ◊ Expr. (Fam.) A face cuiva scandal = a mustra aspru, a certa pe cineva cu vorbe aspre pe ton ridicat. 2. Întâmplare care tulbură ordinea publică; faptă urâtă, rușinoasă, care provoacă indignare. ♦ Situație rușinoasă; rușine. – Din fr. scandale, lat. scandalum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandalagioaică
SCANDALAGIOÁICĂ, scandalagioaice, s. f. Femeie care are obiceiul să facă scandal, căreia îi place scandalul. – Scandalagiu + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandalagiu
SCANDALAGÍU, scandalagii, s. m. Bărbat care obișnuiește să facă scandal, căruia îi place scandalul. – Scandal + suf. -agiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandaliza
SCANDALIZÁ, scandalizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) indigna, a (se) revolta în fața unei fapte rușinoase, a unui abuz, a unei nedreptăți etc. – Din fr. scandaliser, lat. scandalizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandalizare
SCANDALIZÁRE s. f. Faptul de a (se) scandaliza; indignare, revoltă provocată de o faptă scandaloasă. – V. scandaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandalizat
SCANDALIZÁT, -Ă, scandalizați, -te, adj. (Despre oameni) Indignat, revoltat de o faptă scandaloasă; (despre manifestările oamenilor) care denotă scandalizare. – V. scandaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandalos
SCANDALÓS, -OÁSĂ, scandaloși, -oase, adj. Care provoacă sau este de natură să provoace indignare; rușinos, revoltător. – Din fr. scandaleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandare
SCANDÁRE, scandări, s. f. 1. Acțiunea de a scanda. 2. Tulburare funcțională a vorbirii, constând în disocierea cuvintelor în silabe. – V. scanda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandinav
SCANDINÁV, -Ă, scandinavi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din una dintre populațiile Scandinaviei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Scandinaviei sau scandinavilor (1), privitor la Scandinavia ori la scandinavi. – Din fr. scandinave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandinavic
SCANDINÁVIC, -Ă, scandinavici, -ce, adj. Scandinav (2). – Din germ. scandinavisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scandiu
SCÁNDIU s. n. Element chimic, metal din grupa pământurilor rare, alb-cenușiu cu luciu metalic, care se găsește în natură sub formă de oxid. – Din fr. scandium, germ. Skandium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaner
SCÁNER, scanere, s. n. Aparat folosit în diferite sisteme de investigație pentru explorarea amănunțită punct cu punct. [Scris și: scanner] – Din engl., fr. scanner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scap
SCAP, scapi, s. m. (Bot.) Tijă florală de obicei lipsită de frunze; peduncul. – Din fr. scape.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapăr
SCÁPĂR s. n. Scăpărare. – Din scăpăra (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapăt
SCÁPĂT s. n. (Rar) Apus, asfințit (al Soarelui). – Din scăpata (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapet
SCAPÉT, scapeți, s. m. Bărbat care a fost castrat. ♦ Spec. Membru al unei secte religioase creștine ai cărei adepți se supuneau castrării. – Din rus. sckopeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapolit
SCAPOLÍT, scapolite, s. m. Mineral amorf, incolor sau opac, rezultat din unirea unui silicat de calciu cu unul de aluminiu, care se întâlnește în unele roci vulcanice. – Din fr. scapolite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapul
SCAPÚL, scapule, s. n. (Bot.) Tip de tulpină aeriană lungă, terminată cu o inflorescență, cu frunze prinse la noduri și formând o rozetă. – Din fr. scapule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapular
SCAPULÁR, -Ă, scapulari, -e, adj. Care aparține umărului, privitor la umăr, din regiunea umărului. – Din fr. scapulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scapulă
SCÁPULĂ, scapule, s. f. Os lat care, împreună eu clavicula și cu humerusul, constituie umărul; omoplat. – Din lat. scapula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarabeu
SCARABÉU, scarabei, s. m. 1. Insectă din ordinul coleopterelor, cu corpul lat și turtit, de culoare neagră, cu capul și cu picioarele dințate, care se hrănește cu excremente (Scarabeus sacer). 2. Pecete, piatră gravată, bijuterie care înfățișează un scarabeu (1). – Din fr. scarabée, lat. scarabaeus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaraoschi
SCARAÓSCHI s. m. v. scaraoțchi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaraoţchi
SCARAÓȚCHI s. m. (Pop. și fam.) Denumire dată căpeteniei dracilor; tartor. [Var.: scaraóschi s. m.] – Din sl. [Iuda] Iskariotĭskŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaraoțchi
SCARAÓȚCHI s. m. (Pop. și fam.) Denumire dată căpeteniei dracilor; tartor. [Var.: scaraóschi s. m.] – Din sl. [Iuda] Iskariotĭskŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scară
SCÁRĂ, scări, s. f. I. 1. Obiect (de lemn, de fier, de frânghie etc.) alcătuit din două părți laterale lungi și paralele, unite prin piese paralele așezate transversal la distanțe egale și servind pentru a urca și a coborî la alt nivel. ◊ Scară de pisică = scară flexibilă formată din două parâme care susțin trepte de lemn, folosită în navigație. Scara-pisicii = spațiu alb format în textul cules în urma spațierilor neregulate. ◊ Expr. Scara cerului, se spune, în glumă, despre un om foarte înalt. ◊ Compus: (Bot.) Scara-Domnului = plantă erbacee din regiunea muntoasă cu flori albastre sau albe (Polemonium coeruleum). 2. Element de construcție alcătuit dintr-un șir de trepte de lemn, marmură, piatră etc. (cu balustradă), servind pentru comunicarea între etaje, între o clădire și exteriorul ei etc.; (lapi.) trepte. ◊ Scară rulantă = scară cu trepte mobile montate pe o bandă rulantă; escalator. ♦ Treaptă sau șir de trepte la un vehicul, servind la urcare și la coborâre. 3. Fiecare dintre cele două inele prinse de o parte și de alta a șeii, în care călărețul își sprijină piciorul. II. 1. Succesiune, șir, serie ordonată de elemente (mărimi, cifre etc.) așezate în ordine crescândă, descrescândă sau cronologică, servind la stabilirea valorii a ceva. ◊ Scara ființelor (sau viețuitoarelor) = șirul neîntrerupt al ființelor, organizate de la cele mai simple până la cele mai evoluate. Scara durității (sau de duritate) = succesiunea progresivă a durității celor zece minerale adoptate ca etalon al gradului de duritate. Scară muzicală = succesiune a sunetelor muzicale, cuprinzând aproximativ opt octave. (Tel.) Scară de gri = scară (II 1) care reprezintă variația luminăției în mai multe trepte între nivelul de alb și nivelul de negru, folosită pentru controlul și reglajul sistemelor de televiziune. ♦ (Înv.) Tablă de materii, index. ♦ Ierarhia condițiilor, a stărilor, a rangurilor sociale. ♦ Ierarhia manifestărilor și a valorilor morale și spirituale. 2. Serie de diviziuni la unele aparate și instrumente (termometru, barometru etc.), formând o linie gradată, cu ajutorul căreia se face determinarea unei mărimi prin deplasarea unei părți mobile. 3. Linie gradată care reproduce în mic unitățile de măsură și care servește la măsurarea distanțelor sau a cantităților cuprinse într-o hartă, într-un plan, într-un desen. ♦ Raport constant între dimensiunile reproduse pe o hartă, un desen etc. și cele reale. ◊ Loc. adj. și adv. La scară = într-un raport anumit și constant față de realitate. ◊ Expr. A reduce la scară = a reprezenta un obiect reducându-i dimensiunile, dar păstrând un raport constant al acestor dimensiuni față de realitate. 4. (În expr.) Pe (o) scară întinsă (sau largă) = în măsură mare, în proporții mari. 5. Fig. Măsură, proporție. – Lat. scala (cu unele sensuri după fr. échelle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarifica
SCARIFICÁ, scarific, vb. I. 1. A afâna pământul cu ajutorul scarificatorului. 2. A scormoni suprafața unui teren sau a unei șosele în refacere, pentru a ușura îndepărtarea pământului, a pietrelor etc. sau pentru a asigura o bună legătură între materialul nou și cel vechi. 3. A cresta superficial pielea unui bolnav, provocând o ușoară sângerare în scop terapeutic sau pentru a introduce un medicament, un vaccin, pentru a face o analiză etc. – Din fr. scarifler, lat. scarificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarificare
SCARIFICÁRE, scarificări, s. f. Acțiunea de a scarifica și rezultatul ei; scarificație. – V. scarifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarificat
SCARIFICÁT, -Ă, scarificați, -te, adj. (Agr.; despre sol) Care a suferit o scarificare. – V. scarifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarificator
SCARIFICATÓR, scarificatoare, s. n. 1. Mașină agricolă prevăzută cu mai multe cuțite subțiri dispuse vertical, care servește la afânarea pământului cu scopul de a asigura pătrunderea aerului la rădăcina plantelor. 2. Mașină rutieră prevăzută cu colți de oțel, cu ajutorul căreia se scormonește suprafața unui teren sau a unei șosele în refacere pentru a ușura executarea lucrărilor ulterioare. 3. Instrument medical format din mai multe lame tăioase acționate de un resort, folosit pentru crestarea superficială a pielii în scopuri terapeutice, pentru vaccinări etc. – Din fr. scarificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarificaţie
SCARIFICÁȚIE, scarificații, s. f. Scarificare. – Din fr. scarification, lat. scarificatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarificație
SCARIFICÁȚIE, scarificații, s. f. Scarificare. – Din fr. scarification, lat. scarificatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarlatină
SCARLATÍNĂ, scarlatine, s. f. Boală infecțioasă, contagioasă și epidemică (mai ales la copii), care se manifestă prin febră, dureri de gât și o erupție roșie pe tot corpul, urmată de descuamare. – Din fr. scarlatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarlatinos
SCARLATINÓS, -OÁSĂ, scarlatinoși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de scarlatină, privitor la scarlatină. 2. S. m. și f. Persoană bolnavă de scarlatină. – Din fr. scarlatineux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scarp
SCARP, scarpi, s. m. (Înv.) Pantof de damă ușor; pantof de casă. – Din it. scarpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatiu
SCATÍU, scatii, s. m. Pasăre cântătoare mică, foarte vioaie, cu ciocul puternic, penele verzi-gălbui, cenușii pe spate, iar pe aripi cu două dungi negre (Carduelis spinus). – Din ngr. skathi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatoalcă
SCATOÁLCĂ, scatoalce, s. f. (Fam.) Lovitură dată cuiva cu palma sau cu dosul mâinii; p. gener. bătaie. – Din rus. șkatulka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatofag
SCATOFÁG, -Ă, scatofagi, -ge, adj., s. m. și f. (Med.) Coprofag. – Din fr. scatophage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatofagie
SCATOFAGÍE s. f. (Med.) Coprofagie. – Din fr. scatophagie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatol
SCATÓL s. n. Substanță care rezultă din descompunerea proteinelor în intestinul gros al mamiferelor. – Din fr. scatol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatologic
SCATOLÓGIC, -Ă, scatologici, -ce, adj. Care ține de scatologie, care se referă la scatologie; scabros. – Din fr. scatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scatologie
SCATOLOGÍE, scatologii, s. f. Glumă, afirmație sau scriere în care se vorbește de lucruri triviale, scabroase (legate de excremente). ♦ (Med.) Tendință patologică de a utiliza cuvinte scabroase; coprolalie. – Din fr. scatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scaun
SCÁUN, scaune, s. n. I. 1. Mobilă (de lemn, de metal etc.), cu sau fără spetează, pe care poate să stea o singură persoană. ◊ Scaun de tortură (sau de supliciu) = dispozitiv în formă de scaun pe care, în vechime, era imobilizat cel supus torturii. Scaun electric = (în unele state) instrument de execuție prin electrocutare a condamnaților la moarte. ◊ Compus: (Pop.) Scaunul-lui-Dumnezeu = constelația Casiopeea. (Bot.) scaunul-cucului = plantă erbacee robustă cu flori purpurii reunite într-un capitul (Dianthus giganteus). ♦ Fig. (Mai ales urmat de determinări) Locul, funcția deținută de cineva ca membru al unei adunări (elective). 2. Tron; p. ext. funcția și autoritatea monarhului, a domnitorului; domnie. ♦ Fig. Reședința monarhului sau a cârmuirii; capitala unui stat. ◊ Sfântul Scaun sau Scaunul Apostolic (ori Pontifical) = reședința papei; p. ext. papalitatea. ♦ Circumscripție teritorial-administrativă a sașilor și a secuilor din Transilvania, în cadrul organizației de stat austro-ungare. ♦ (Determinat prin „de judecată”) Instanță judecătorească. II. 1. (Pop.; de obicei urmat de determinări) Dispozitiv de lemn în formă de masă sau de bancă, la care își exercită meseria diverși lucrători. ♦ Butuc pe care se taie carnea la măcelărie; p. ext. măcelărie. 2. Suport, postament la diferite unelte, instrumente, mașini sau organe de mașini. 3. Schelet făcut din grinzi de lemn, care susține învelitoarea unui acoperiș și elementele pe care aceasta se sprijină. 4. Placă de lemn cu două piciorușe și o față curbă, pe care se sprijină coardele instrumentelor muzicale cu arcuș. III. Faptul de a elimina materiile fecale; p. ext. (concr.) materiile fecale eliminate de cineva. – Lat. scamnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scădea
SCĂDEÁ, scad, vb. II. 1. Intranz. și tranz. A (se) reduce, a (se) micșora, a (se) diminua, a descrește sau a face să descrească (o cantitate, o valoare, un indice). ◊ Loc. adv. Pe scăzute = în curs de scădere. ♦ Intranz. (Despre intervale de timp) A se scurta. 2. Tranz. (Mat.) A efectua operația de scădere. Scade pe 15 din 28. ♦ A reține o parte dintr-o sumă, înainte de a o achita. 3. Intranz. (Despre obiecte) A-și micșora volumul, a se face mai mic, a se împuțina. ♦ (Despre râuri, mări) A-și împuțina apa (prin evaporare), a-și coborî nivelul, a se retrage de la țărm. ♦ (Despre mâncăruri cu sos, cu zeamă) A-și pierde apa sau o parte din apă prin fierbere; a se îngroșa. 4. Intranz. (Despre procese în desfășurare) A slăbi în intensitate, în tărie; a descrește. + (Despre foc) A se potoli. ♦ (Despre voce, glas) A se coborî. 5. Intranz. (Despre Soare, Lună) A coborî spre apus, a începe să apună. – Lat. *excadere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scădere
SCĂDÉRE, scăderi, s. f. 1. Acțiunea de a scădea și rezultatul ei; reducere, micșorare, descreștere (a cantităților, a volumului, a proporțiilor). ♦ Una dintre cele patru operații aritmetice fundamentale, prin care se determină diferența dintre două numere, diferență care adunată cu scăzăt.orul trebuie să dea un număr egal cu descăzutul. 2. Defect, cusur, lipsă, imperfecțiune. ♦ (Înv.) Pierdere, diminuare a valorii. – V. scădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăfârlie
SCĂFÂRLÍE, scăfârlii, s. f. (Pop. și fam.) Țeasta capului; craniu. ♦ Cap. – Din scafă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăfiţă
SCĂFÍȚĂ, scăfițe, s. f. Diminutiv al lui scafă. – Scafă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăfiță
SCĂFÍȚĂ, scăfițe, s. f. Diminutiv al lui scafă. – Scafă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăiuş
SCĂIÚȘ, scăiuși, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă acoperită de peri și țepi și cu flori alburii sau albe-gălbui dispuse în capitule globuloase și spinoase (Dipsacus pilostis). – Scai^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăiuș
SCĂIÚȘ, scăiuși, s. m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă acoperită de peri și țepi și cu flori alburii sau albe-gălbui dispuse în capitule globuloase și spinoase (Dipsacus pilostis). – Scai^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălămbăia
SCĂLĂMBĂIÁ vb. I v. scălâmbăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălămbăială
SCĂLĂMBĂIÁLĂ s. f. v. scălâmbăială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălămbăială
SCĂLĂMBĂIÁLĂ, scălâmbăieli, s. f. (Pop. și fam.) Scălâmbăiere. [Pr.: -bă-ia-. – Var.: scălămbăiálă s. f.] – Scălâmbăia + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălămbăiat
SCĂLĂMBĂIÁT, -Ă adj. v. scălâmbăiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălămbăiere
SCĂLĂMBĂIÉRE s. f. v. scălâmbăiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmb
SCĂLẤMB, -Ă, scălâmbi, -e, adj. (Pop. și fam.; despre ființe; adesea substantivat) Cu membrele strâmbe, sucite; schimonosit. ♦ (Despre încălțăminte) Deformat, scâlciat. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmba
SCĂLÂMBÁ vb. I v. scălâmbăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbare
SCĂLÂMBÁRE s. f. v. scălâmbăiere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbat
SCĂLÂMBÁT, -Ă adj. v. scălâmbăiat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbăia
SCĂLÂMBĂIÁ, scălấmbăi, vb. I. Refl. (Pop și fam.) A se strâmba, a se schimonosi. [Pr.: -bă-ia. – Prez. ind. și: scălămbăiez. – Var.: scălâmbăia, scălâmbă vb. I] – Din scălâmb.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbăiat
SCĂLÂMBĂIÁT, -Ă, scălâmbăiați, -te, adj. (Pop. și fam.) Strâmb, sucit; schimonosit, deformat, pocit. [Pr.: -bă-iat. – Var.: scălămbăiát, -ă, scălâmbát, -ă adj.] – V. scălâmbăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbăiere
SCĂLÂMBĂIÉRE, scălâmbăieri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a se scălâmbăia și rezultatul ei; scălâmbăială, scălâmbătură. [Pr.: -bă-ie-. – Var.: scălâmbăiére, scălâmbáre s. f.] – V. scălâmbăia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălâmbătură
SCĂLÂMBĂTÚRĂ, scălâmbături, s. f. (Înv.) Scălâmbăiere. – Scălâmba + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scălda
SCĂLDÁ, scald, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face baie, a (se) îmbăia. ♦ Refl. Fig. A se reflecta, a se oglindi. 2. Tranz. (Adesea fig.) A uda, a muia. ◊ Expr. A-și scălda ochii în lacrimi = a lăcrima sau a plânge. ♦ (Despre ape) A curge udând un teritoriu. 3. Refl. (Despre păsări și alte animale) A se cufunda, a se tăvăli în nisip, în praf etc. 4. Tranz. (Fam.; în expr.) A o scălda = a evita un răspuns sau o atitudine hotărâtă, a răspunde evaziv. – Lat. excaladare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăldare
SCĂLDÁRE, scăldări, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) scălda și rezultatul ei. – V. scălda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăldat
SCĂLDÁT, scăldaturi, s. n. Faptul de a (se) scălda; (concr.) loc (intr-o apă curgătoare) unde se face baie. – V. scălda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăldătoare
SCĂLDĂTOÁRE, scăldători, s. f. 1. Loc de scăldat; scaldă. 2. (Pop.) Cadă, albie; p. ext. bazin. 3. Îmbăiere, baie; scăldat. 4. Fig. (Rar) Trecere a Soarelui dincolo de linia orizontului; apus. – Scălda + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămos
SCĂMÓS, -OÁSĂ, scămoși, -oase, adj. Cu scame. ♦ Cu aspect pufos. – Scamă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoşa
SCĂMOȘÁ, scămoșez, vb. I. 1. Refl. (Despre produse textile; la pers. 3) A se face scame, a se face ca scama, a se destrăma (în urma uzurii, a unui defect de fabricație etc.). 2. Tranz. A face ca o țesătură să capete un aspect pufos și să devină mai moale (prelucrând-o cu ajutorul unei mașini speciale). – Din scămos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoșa
SCĂMOȘÁ, scămoșez, vb. I. 1. Refl. (Despre produse textile; la pers. 3) A se face scame, a se face ca scama, a se destrăma (în urma uzurii, a unui defect de fabricație etc.). 2. Tranz. A face ca o țesătură să capete un aspect pufos și să devină mai moale (prelucrând-o cu ajutorul unei mașini speciale). – Din scămos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoşare
SCĂMOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) scămoșa; scămoșat^1. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoșare
SCĂMOȘÁRE s. f. Faptul de a (se) scămoșa; scămoșat^1. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoşat
SCĂMOȘÁT^1 s. n. Scămoșare. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoșat
SCĂMOȘÁT^1 s. n. Scămoșare. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoşat
SCĂMOȘÁT^2, -Ă, scămoșați, -te, adj. (Despre o țesătură) Destrămat, cu scame; pufos; scămos. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scămoșat
SCĂMOȘÁT^2, -Ă, scămoșați, -te, adj. (Despre o țesătură) Destrămat, cu scame; pufos; scămos. – V. scămoșa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpa
SCĂPÁ, scap, vb. I. 1. Intranz. A se desprinde din...; a se elibera, a se salva (din- tr-o cursă, dintr-o strânsoare etc.); a se descătușa. ♦ A se strecura prin..., a străbate. ♦ A ieși cu bine dintr-un necaz, dintr-o încurcătură, dintr-o situație grea; a se feri de..., a evita, a se apăra de... ♦ Intranz. și tranz. A reuși să (se) elibereze de cineva sau de ceva supărător, neplăcut; a (se) descotorosi, a (se) debarasa. ♦ Tranz. A nu mai putea prinde pe cineva care s-a smuls din mâna cuiva, desprinzându-se din legăturile prin care era imobilizat etc. 2. Tranz. A lăsa un obiect să cadă din mână fără voie (din cauza unei emoții, a neatenției sau din cauză că este prea greu); a da drumul din mână involuntar la ceva. ◊ Expr. A scăpa din mână (pe cineva sau ceva) = a) a pierde de sub control (pe cineva sau ceva); b) a pierde un bun prilej de a face, de a obține ceva. 3. Intranz. (Rar; despre Soare) A coborî spre asfințit; a fi în declin, a trece de... 4. Refl. A spune sau a face ceva fără voie, din greșeală; a nu se putea stăpâni de a spune sau de a face ceva. ◊ Expr. (Tranz.) A scăpa o vorbă = a face (din imprudență) o indiscreție. 5. Tranz. A pierde un spectacol, o întâlnire, un tren etc.; a nu mai apuca, a nu mai prinde (întârziind), a sosi prea târziu. 6. Tranz. A lăsa neobservat, a pierde din vedere, a nu lua în seamă, a omite. ◊ Expr. A nu scăpa (pe cineva sau ceva) din ochi (sau din vedere) = a ține (pe cineva sau ceva) sub continuă observație. ♦ Intranz. A trece neobservat, neluat în seamă. 7. Intranz. A nu reuși momentan să-și amintească de... 8. Refl. A avea senzația acută de defecare sau de urinare, a simți imperios nevoia de a ieși afară. – Lat. *excappare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpare
SCĂPÁRE, scăpări, s. f. Acțiunea de a (se) scăpa și rezultatul ei; eliberare, salvare. ◊ Expr. Scăpare din (sau de) vedere = omitere involuntară. A avea (sau a-și păstra) o portiță de scăpare = a avea (sau a-și păstra) un mijloc de a ieși onorabil dintr-o situație neplăcută, încurcată. ♦ Mijloc, posibilitate de a scăpa (1). – V. scăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpat
SCĂPÁT, -Ă, scăpați, -te, adj. 1. Care a fost scos dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc.; salvat. 2. Care a fost lăsat din mână involuntar. 3. (Despre cuvinte) Care a fost rostit în grabă, fără voie. 4. Omis. – V. scăpa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpăra
SCĂPĂRÁ, scápăr, vb. I. Intranz. 1. A produce scântei prin lovirea cremenei cu amnarul; p. gener. (despre pietre sau corpuri dure) a scoate scântei prin ciocnire. ◊ Expr. Cât ai scăpăra din amnar = extrem de repede. A-i scăpăra (cuiva) picioarele (sau călcâiele) = a fugi foarte repede; a-i sfârâi călcâiele. A scăpăra din picioare = a bate din picioare; a fi nerăbdător. A-i scăpăra cuiva buza (sau buzele, măseaua) de... = a avea mare nevoie de... ♦ Tranz. A aprinde un chibrit. ♦ Tranz. și intranz. (Despre foc și flăcări) A arunca, a împrăștia scântei. ♦ (Despre fulgere) A se ivi, a izbucni. ♦ Fig. A apărea, a se ivi deodată, fulgerător. ◊ Expr. A-i scăpăra (cuiva) prin minte (sau prin cap etc.) = a i se ivi (cuiva) brusc în minte, a-i trece (cuiva) repede prin minte. 2. A scânteia, a sclipi. ♦ (Despre ochi) A arunca priviri vii, scânteietoare. ◊ Expr. A-i scăpăra (cuiva) ochii = a) a fi foarte flămând; b) a fi foarte furios; c) a simți o durere foarte puternică. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpărare
SCĂPĂRÁRE, scăpărări, s. f. Acțiunea de a scăpăra și rezultatul ei; scapăr – V. scăpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpărat
SCĂPĂRÁT s. n. Faptul de a scăpăra. – V. scăpăra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpărător
SCĂPĂRĂTÓR, -OÁRE, scăpărători, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care scapără; scânteietor, sclipitor. ♦ Fig. Extrem de inteligent, dotat cu o inteligență vie. 2. S. f. Obiect (cremene, amnar, iască etc.) cu care se scapără pentru a produce scântei. ♦ (Reg.) Chibrit. – Scăpăra + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpăta
SCĂPĂTÁ, scápăt, vb. I. Intranz. 1. (Pop.; despre Soare, Lună și alți aștri; la pers. 3) A coborî spre asfințit; a apune, a asfinți. ♦ A aluneca în jos, a cădea, a se cufunda. ♦ (Despre ochi, priviri) A luneca, a se abate de pe obiectul fixat (din cauza oboselii). 2. A sărăci. – Lat. *excapitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpătare
SCĂPĂTÁRE s. f. Acțiunea de a scăpăta și rezultatul ei. – V. scăpata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpătat
SCĂPĂTÁT^1 s. n. (Pop.) Apus, asfințit. – V. scăpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăpătat
SCĂPĂTÁT^2, -Ă, scăpătați, -te, adj. Care a sărăcit; sărac. – V. scăpăta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăricică
SCĂRICÍCĂ, scăricele, s. f. Scăriță (1). – Scară + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărişoară
SCĂRIȘOÁRĂ, scărișoare, s. f. Scăriță (1). – Scară + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărișoară
SCĂRIȘOÁRĂ, scărișoare, s. f. Scăriță (1). – Scară + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăriţă
SCĂRÍȚĂ, scărițe, s. f. 1. Diminutiv al lui scară; scăricică, scărișoară. 2. Unul dintre cele trei oscioare ale urechii mijlocii. – Scară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăriță
SCĂRÍȚĂ, scărițe, s. f. 1. Diminutiv al lui scară; scăricică, scărișoară. 2. Unul dintre cele trei oscioare ale urechii mijlocii. – Scară + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmăna
SCĂRMĂNÁ, scármăn, vb. I. Tranz. 1. A smulge și a răsfira (cu mâna sau cu mașini speciale) lâna brută sau alte materiale fibroase, pentru a desface fibrele, a le curăța de impurități și a le înfoia. ♦ A smulge fulgii penelor pentru a face puf. 2. Fig. (Fam.) A bate sau a certa pe cineva. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmănare
SCĂRMĂNÁRE, scărmănări, s. f. Acțiunea de a scărmăna și rezultatul ei; scărmănat^1. – V. scărmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmănat
SCĂRMĂNÁT^1 s. n. Scărmănare. – V. scărmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmănat
SCĂRMĂNÁT^2, -Ă, scărmănați, -te, adj. (Despre lână și alte materiale fibroase) Care a fost desfăcut, curățat, afânat prin desprinderea, răsfirarea etc. firelor sau fibrelor cu mâna sau cu mașini speciale. – V. scărmăna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmănător
SCĂRMĂNĂTÓR, -OÁRE, scărmănători, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. (Rar) Persoană care se îndeletnicește cu scărmănatul^1. 2. S. f. Unealtă de scărmănat lâna; darac. – Scărmăna + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmănătură
SCĂRMĂNĂTÚRĂ, scărmănaturi, s. f. 1. Faptul de a scărmăna; (concr.) lână scărmănată. 2. Fig. (Fam.) Bătaie, scărmăneală. – Scărmăna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărmăneală
SCĂRMĂNEÁLĂ, scărmăneli, s. f. (Fam.) Bătaie, păruială, scărmănătură; ceartă. – Scărmăna + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărpina
SCĂRPINÁ, scárpin, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) râcâi sau a (se) freca cu unghiile, cu degetele, cu un obiect sau de ceva tare, în locul în care simte o senzație de mâncărime a pielii. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A bate pe cineva. – Lat. scarpinare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărpinare
SCĂRPINÁRE, scărpinări, s. f. Acțiunea de a (se) scărpina; scărpinat, scărpinătură. – V. scărpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărpinat
SCĂRPINÁT s. n. Scărpinare. – V. scărpina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărpinătoăre
SCĂRPINĂTOĂRE, scărpinători, s. f. 1. Dispozitiv, obiect cu care sunt scărpinate (sau de care se freacă pentru a se scărpina) unele animale domestice. 2. Obiect în formă de bețișor, prevăzut la un capăt cu o lopățică, folosit odinioară de oameni pentru a se scărpina. – Scărpina + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scărpinătură
SCĂRPINĂTÚRĂ, scărpinaturi, s. f. Scărpinare. – Scărpina + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăuieş
SCĂUIÉȘ s. n. v. scăunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăuieș
SCĂUIÉȘ s. n. v. scăunaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăunaş
SCĂUNÁȘ, (1) scăunașe, s. n., (2) scăunași s. m. 1. S. n. Scăunel. 2. S. m. (Înv.) Negustor de vite sau de cereale; colector (de produse alimentare); comisionar (al unui negustor). [Pr.: scă-u-. – Var.: (reg., 1) scăuiéș s. n.] – Scaun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăunaș
SCĂUNÁȘ, (1) scăunașe, s. n., (2) scăunași s. m. 1. S. n. Scăunel. 2. S. m. (Înv.) Negustor de vite sau de cereale; colector (de produse alimentare); comisionar (al unui negustor). [Pr.: scă-u-. – Var.: (reg., 1) scăuiéș s. n.] – Scaun + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăunel
SCĂUNÉL, scăunele, s. n. Diminutiv al lui scaun; scăunaș. [Pr.: scă-u-] – Scaun + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăunoaie
SCĂUNOÁIE, scăunoaie, s. f. Unealtă a dulgherului sau a dogarului, constând dintr-o bancă pe care lucrătorul stă călare, pentru a putea apăsa cu piciorul pe pedala care fixează lemnul de cioplit. [Pr.: scă-u-] – Scaun + suf. -oaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăzământ
SCĂZĂMẤNT, scăzăminte, s. n. Pierdere, reducere (în greutate, volum etc.), scădere; (concr.) parte (dintr-o marfa) care se pierde, se reduce (în greutate, volum etc.). – Scădea + suf. -ământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăzător
SCĂZĂTÓR, scăzători, s. m. (Mat.) Număr care se scade din altul. – Scădea + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăzut
SCĂZÚT^1 s. n. Faptul de a scădea. – V. scădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scăzut
SCĂZÚT^2, -Ă, scăzuți, -te, adj. 1. (Despre ape) Cu nivelul coborât. ♦ (Despre mâncăruri) Cu sos puțin și bine legat. 2. (Despre voce, glas) Cu intensitate slabă; coborât, șoptit. 3. (Despre temperatură) Cu valori coborâte, joase. – V. scădea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâlcia
SCÂLCIÁ, scâlciez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (i se) toci încălțămintea (într-o parte); a (se) deforma. 2. Tranz. Fig. A pronunța incorect cuvintele; a schimonosi, a poci. [Pr.: -ci-a] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâlciat
SCÂLCIÁT, -Ă, scâlciați, -te, adj. 1. (Despre încălțăminte; p. gener. despre alte obiecte) Tocit (într-o parte); deformat. 2. Fig. (Despre cuvinte) Schimonosit, pocit (în pronunțare). [Pr.: -ci-at] – V. scâlcia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâlcietură
SCÂLCIETÚRĂ, scâlcieturi, s. f. Faptul de a (se) scâlcia; deformare; (concr.) parte deformată (prin tocire) a unui obiect (în special a încălțămintei). [Pr.: -ci-e-] – Scâlcia + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânceală
SCÂNCEÁLĂ, scânceli, s. f. Faptul de a (se) scânci, scâncit; p. ext. scâncet. – Scânci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâncet
SCÂNCÉT, scâncete, s. n. Plâns înăbușit, slab și întretăiat (specific copiilor mici); scânceală, scâncitură, scâncit. ♦ Vaiet (de păsări, de animale); scheunat. – Scânci + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânci
SCÂNCI, scâncesc, vb. IV. Intranz. și refl. A plânge înăbușit, slab și întretăiat. ♦ Intranz. (Despre animale) A se văita, a geme; (despre câini) a scheuna. – Din sl. skyčati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâncit
SCÂNCÍT^1 s. n. Faptul de a (se) scânci; scânceală; p. ext. scâncet. – V. scânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâncit
SCÂNCÍT^2, -Ă, scânciți, -te, adj. 1. (Mai ales despre copii) Care scâncește. 2. (Despre sunete, glas etc) Tânguitor, jalnic. – V. scânci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâncitor
SCÂNCITÓR, -OÁRE, scâncitori, -oare, adj. Care scâncește. – Scânci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scâncitură
SCÂNCITÚRĂ, scâncituri, s. f. Scâncet. – Scânci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scândură
SCẤNDURĂ, scânduri, s. f. Piesă de lemn cu secțiunea transversală dreptunghiulară, mai mult lată decât groasă, obținută prin tăierea în lung a trunchiului unui copac și folosită la lucrări de construcții și de tâmplărie. ◊ Expr. A fi (sau a se usca, a rămâne) ca scândura (sau scândură) = a fi extrem de slab. A lăsa pe cineva scândură (sau ca scândura) = a lăsa pe cineva complet sărac. ♦ Podele, dușumea. – Lat. scandula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scândurărie
SCÂNDURĂRÍE s. f. Depozit de scânduri; totalitatea scândurilor din care este construit un obiect; mulțime de scânduri. – Scândură + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scândurea
SCÂNDUREÁ, -ÍCĂ, scândurele, s. f. Diminutiv al lui scândură; scândurice, scânduriță. – Scândură + suf. -ea, -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scândurice
SCÂNDURÍCE, scândurici, s. f. (Rar) Scândurea. – Scândură + suf. -ice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânduriţă
SCÂNDURÍȚĂ, scândurile, s. f. (Rar) Scândurea. ◊ Un fel de lopățică la amnarul războiului de țesut, care ajută la înfășurarea pânzei țesute pe sulul de dinainte. – Scândură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânduriță
SCÂNDURÍȚĂ, scândurile, s. f. (Rar) Scândurea. ◊ Un fel de lopățică la amnarul războiului de țesut, care ajută la înfășurarea pânzei țesute pe sulul de dinainte. – Scândură + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteia
SCÂNTEIÁ, pers. 3 scânteiază, vb. I. Intranz. 1. A licări ca o scânteie; a sclipi, a străluci, a luci. ♦ (Despre ochi) A privi viu, pătrunzător (sub impresia unui sentiment puternic). 2. A împrăștia scântei. [Pr.: -te-ia] – Din scânteie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteie
SCÂNTÉIE, scântei, s. f. 1. Particulă solidă incandescentă care sare din foc, dintr-un corp aprins, din ciocnirea unor corpuri dure etc. sau care însoțește o descărcare electrică, și care se stinge foarte repede. ◊ Expr. A i se face (cuiva) scântei (pe dinaintea ochilor), se zice când cineva primește o lovitură puternică (și are senzația că vede scântei). A se învăța (sau a se deprinde) ca țiganul cu scânteia = a se deprinde cu răul. ♦ P. ext. Lumină slabă, de-abia întrezărită, cu sclipiri intermitente; licărire. 2. Fig. Fapt, aparent neînsemnat, care declanșează o acțiune, un sentiment etc. 3. Fig. Parte foarte mică din ceva; fărâmă. O scânteie de talent. [Pr.: -te-ie. – Var.: (înv.) schintéie s. f.] – Lat. *scantillia (= scintilla).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteiere
SCÂNTEIÉRE, scânteieri, s. f. Faptul de a scânteia; lumină slabă (și intermitentă). ♦ Variație a strălucirii și a culorii stelelor. [Pr.: -te-ie-] – V. scânteia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteietor
SCÂNTEIETÓR, -OÁRE, scânteietori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care scânteiază; strălucitor, sclipitor. ♦ Care pare că împrăștie scântei; viu, lucitor. ♦ Fig. Extrem de inteligent. [Pr.: -te-ie-] – Scânteia + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteioară
SCÂNTEIOÁRĂ, scânteioare, s. f. 1. Diminutiv al lui scânteie; scânteiuță (I). 2. (Bot.) Scânteiuță (II 1). [Pr.: -te-ioa-] – Scânteie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteios
SCÂNTEIÓS, -OÁSĂ, scânteioși, -oase, adj. (Înv.; despre ochi, privire) Scânteietor, strălucitor. [Pr.: -te-ios] – Scânteie + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteiuţă
SCÂNTEIÚȚĂ, scânteiuțe, s. f. I. Scânteioară (1). II. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu tulpina ramificată la bază și cu flori roșii, roz sau albastre; scânteioară (2), ochișor (2) (Anagallis arvensis). 2. Plantă erbacee mică din familia liliaceelor, cu frunze liniare și cu flori galbene (Gagea arvensis). 3. (La pl.) Brumărea. [Pr.: -te-iu-] – Scânteie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scânteiuță
SCÂNTEIÚȚĂ, scânteiuțe, s. f. I. Scânteioară (1). II. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu tulpina ramificată la bază și cu flori roșii, roz sau albastre; scânteioară (2), ochișor (2) (Anagallis arvensis). 2. Plantă erbacee mică din familia liliaceelor, cu frunze liniare și cu flori galbene (Gagea arvensis). 3. (La pl.) Brumărea. [Pr.: -te-iu-] – Scânteie + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbavnic
SCÂRBÁVNIC, -Ă, scârbavnici, -ce, adj. (Înv.) Scârbos, dezgustător. – Scârbă + suf. -avnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbă
SCẤRBĂ, (3) scârbe, s. f. 1. Aversiune nestăpânită (fizică sau morală) față de cineva sau de ceva; dezgust, repulsie; greață, silă. ◊ Loc. vb. A-i fi (sau a i se face) cuiva scârbă sau a-l prinde (ori a-l cuprinde) pe cineva scârba (sau o scârbă) = a se scârbi. ♦ (Rar) Ceea ce provoacă scârbă (1) sau, p. ext., spaimă, groază. 2. Ființă murdară, dezgustătoare; p. ext. om de nimic, netrebnic, mârșav. ♦ Faptă urâtă, nedemnă; ticăloșie. 3. (La pl.) Vorbe murdare, triviale; ocări, înjurături. 4. (Reg.) întristare, mâhnire, supărare. ♦ Grijă, necaz; nenorocire. 5. (Înv.) Mânie, furie; dușmănie. – Din sl. skrŭbĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbelnic
SCÂRBÉLNIC, -Ă, scârbelnici, -ce, adj. (Înv.) Scârbos, dezgustător. – Scârbă + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbi
SCÂRBÍ, scârbesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A simți sau a produce scârbă (1); a (se) îngrețoșa, a (se) dezgusta. 2. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) întrista, a (se) supăra. 3. Refl. (Înv.) A se înfuria, a se mânia. – Din scârbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbit
SCÂRBÍT, -Ă, scârbiți, -te, adj. (Despre oameni) Plin de scârbă; îngrețoșat, dezgustat. ♦ (Reg.) întristat, supărat. – V. scârbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârbos
SCÂRBÓS, -OÁSĂ, scârboși, -oase, adj. 1. Care provoacă scârbă (1), greață, repulsie, silă; dezgustător, respingător, grețos. 2. Care inspiră dispreț; josnic, detestabil. ◊ Expr. A fi scârbos la gură sau a avea gură scârboasă = a întrebuința vorbe urâte, triviale. 3. (Fam.) Care se ingrețoșează ușor, căruia i se face ușor greață. 4. (Fam.; despre oameni) Greu de mulțumit; dezagreabil, nesuferit. – Scârbă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârboşenie
SCÂRBOȘÉNIE, scârboșenii, s. f. Însușirea de a fi scârbos; (concr.) lucru scârbos, ființă scârboasă; faptă, purtare, vorbă scârboasă. – Scârbos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârboșenie
SCÂRBOȘÉNIE, scârboșenii, s. f. Însușirea de a fi scârbos; (concr.) lucru scârbos, ființă scârboasă; faptă, purtare, vorbă scârboasă. – Scârbos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârmare
SCÂRMÁRE s. f. v. SCÂRMA. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scârnav
SCẤRNÁV, -Ă, scârnavi, -e, adj. 1. (Pop.) Plin de murdărie; murdar. 2. Fig. Dezgustător, grețos, scârbos; josnic, ticălos, infam; trivial, obscen. [Acc. și: scârnáv] – Din sl. skvrŭnavŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârnă
SCẤRNĂ s. f. (Pop.) Excremente. – Din sl. skrvŭna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârnăvenie
SCÂRNĂVÉNIE s. f. (Rar) Scârnăvie. – Scârnav + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârnăvi
SCÂRNĂVÍ, scârnăvesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se murdări, a se acoperi, a se întina cu scârnă. ♦ A defeca. – Din scârnav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârnăvie
SCÂRNĂVÍE, scârnăvii, s. f. 1. Lucru murdar, scârnav; scârnăvenie, murdărie. 2. Fig. Om, lucru, faptă fără valoare, de nimic. – Scârnav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârpăluire
SCÂRPĂLUÍRE s. f. v. scârpălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scârpăluit
SCÂRPĂLUÍT adj. v. scârpălui. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scârţ
SCÂRȚ interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, strident produs de uși, roți etc. ♦ Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, alternativ al unui lucru care se mișcă când într-un sens, când în altul. ♦ Compus: (depr.) scârța-scârța-pe-hârtie s. m. = funcționar, conțopist. 2. Cuvânt care imită zgomotul caracteristic produs de încălțăminte în timpul mersului. ♦ (Substantivat) Adaos (din piele) la încălțăminte, pentru a o face să scârțâie în timpul mersului. 3. (Fam.) Exclamație de dezaprobare, de împotrivire sau de dispreț față de afirmația cuiva; da’ de unde! vorbă să fie! [Var.: scấrța, scấrțai interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârț
SCÂRȚ interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, strident produs de uși, roți etc. ♦ Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, alternativ al unui lucru care se mișcă când într-un sens, când în altul. ♦ Compus: (depr.) scârța-scârța-pe-hârtie s. m. = funcționar, conțopist. 2. Cuvânt care imită zgomotul caracteristic produs de încălțăminte în timpul mersului. ♦ (Substantivat) Adaos (din piele) la încălțăminte, pentru a o face să scârțâie în timpul mersului. 3. (Fam.) Exclamație de dezaprobare, de împotrivire sau de dispreț față de afirmația cuiva; da’ de unde! vorbă să fie! [Var.: scấrța, scấrțai interj.] – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţa
SCẤRȚA interj. v. scârț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârța
SCẤRȚA interj. v. scârț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţai
SCẤRȚAI interj. v. scârț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțai
SCẤRȚAI interj. v. scârț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţar
SCÂRȚÁR, scârțari, adj., s. m. (Reg.) (Om) meschin, zgârcit. – Scârț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțar
SCÂRȚÁR, scârțari, adj., s. m. (Reg.) (Om) meschin, zgârcit. – Scârț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţăi
SCÂRȚĂÍ vb. IV v. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțăi
SCÂRȚĂÍ vb. IV v. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâi
SCÂRȚÂÍ, scấrțâi, vb. IV. Intranz. 1. A produce (prin frecare, deplasare, din cauza greutății etc.) un zgomot ascuțit, strident, neplăcut. ◊ Expr. A unge osia ca să nu scârțâie (carul) = a mitui. (Tranz.) A scârțâi ușa cuiva = a stărui pe lângă cineva cu insistențe plictisitoare. ♦ (Despre vehicule încărcate cu poveri) A merge, a înainta cu greu (făcând un zgomot strident). ♦ (Despre încălțăminte) A produce (în timpul mersului) un zgomot ascuțit, caracteristic. 2. P. anal. A cânta prost, strident, dintr-un instrument muzical cu coarde. ◊ Tranz. Scârțâie o melodie. ♦ A scrie greu, mișcând anevoie (și apăsat) tocul pe hârtie. 3. (Despre insecte) A scoate sunete ascuțite, asemănătoare cu scârțâitul produs prin frecare. 4. Fig. (Fam.; despre acțiuni, activități, întreprinderi) A progresa greu, anevoie; a nu funcționa cum trebuie. ♦ (Despre oameni) A nu se simți bine, a o duce rău cu sănătatea. [Var.: scârțăí, scârțií vb. IV] – Scârț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâi
SCÂRȚÂÍ, scấrțâi, vb. IV. Intranz. 1. A produce (prin frecare, deplasare, din cauza greutății etc.) un zgomot ascuțit, strident, neplăcut. ◊ Expr. A unge osia ca să nu scârțâie (carul) = a mitui. (Tranz.) A scârțâi ușa cuiva = a stărui pe lângă cineva cu insistențe plictisitoare. ♦ (Despre vehicule încărcate cu poveri) A merge, a înainta cu greu (făcând un zgomot strident). ♦ (Despre încălțăminte) A produce (în timpul mersului) un zgomot ascuțit, caracteristic. 2. P. anal. A cânta prost, strident, dintr-un instrument muzical cu coarde. ◊ Tranz. Scârțâie o melodie. ♦ A scrie greu, mișcând anevoie (și apăsat) tocul pe hârtie. 3. (Despre insecte) A scoate sunete ascuțite, asemănătoare cu scârțâitul produs prin frecare. 4. Fig. (Fam.; despre acțiuni, activități, întreprinderi) A progresa greu, anevoie; a nu funcționa cum trebuie. ♦ (Despre oameni) A nu se simți bine, a o duce rău cu sănătatea. [Var.: scârțăí, scârțií vb. IV] – Scârț + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâială
SCÂRȚÂIÁLĂ, scârțâieli, s. f. Scârțâit^1. [Pr.: -ță-ia-] – Scârțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâială
SCÂRȚÂIÁLĂ, scârțâieli, s. f. Scârțâit^1. [Pr.: -ță-ia-] – Scârțâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâire
SCÂRȚÂÍRE, scârțâiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a scârțâi. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâire
SCÂRȚÂÍRE, scârțâiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a scârțâi. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâit
SCÂRȚÂÍT^1 s. n. Faptul de a scârțâi; zgomot sau sunet ascuțit, strident care se produce prin frecare, deplasare, apăsare etc.; scârțială, scârțâitură. ♦ Sunet sau serie de sunete stridente scoase de un instrumentist netalentat care cântă la un instrument cu coarde. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâit
SCÂRȚÂÍT^1 s. n. Faptul de a scârțâi; zgomot sau sunet ascuțit, strident care se produce prin frecare, deplasare, apăsare etc.; scârțială, scârțâitură. ♦ Sunet sau serie de sunete stridente scoase de un instrumentist netalentat care cântă la un instrument cu coarde. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâit
SCÂRȚÂÍT^2, -Ă, scârțâiți, -te, adj. (Rar) Scârțâitor. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâit
SCÂRȚÂÍT^2, -Ă, scârțâiți, -te, adj. (Rar) Scârțâitor. – V. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâitor
SCÂRȚÂITÓR, -OÁRE, scârțâitori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care scârțâie, care produce un scârțâit1; care se aude strident, care produce o senzație auditivă neplăcută; scârțâit^2. 2. S. f. Dispozitiv (rudimentar) de lemn prevăzut cu aripioare care, mișcate de vânt sau cu mâna, produc un zgomot strident și alungă păsările din semănături. 3. S. f. Hârâitoare. 4. S. f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunzele înțepătoare și cu flori verzui; troscoțel (Polycnemum atyense). [Pr.: -țâ-i. – Var.: scârțiitór, -oáre adj.] – Scârțâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâitor
SCÂRȚÂITÓR, -OÁRE, scârțâitori, -oare, adj., s. f. 1. Adj. Care scârțâie, care produce un scârțâit1; care se aude strident, care produce o senzație auditivă neplăcută; scârțâit^2. 2. S. f. Dispozitiv (rudimentar) de lemn prevăzut cu aripioare care, mișcate de vânt sau cu mâna, produc un zgomot strident și alungă păsările din semănături. 3. S. f. Hârâitoare. 4. S. f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunzele înțepătoare și cu flori verzui; troscoțel (Polycnemum atyense). [Pr.: -țâ-i. – Var.: scârțiitór, -oáre adj.] – Scârțâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţâitură
SCÂRȚÂITÚRĂ, scârțâituri, s. f. Scârțâit^1. [Pr.: -țâ-i-. – Var.: scârțiitúră# s.f.] - Scârțâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțâitură
SCÂRȚÂITÚRĂ, scârțâituri, s. f. Scârțâit^1. [Pr.: -țâ-i-. – Var.: scârțiitúră# s.f.] - Scârțâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţii
SCÂRȚIÍ vb. IV v. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârții
SCÂRȚIÍ vb. IV v. scârțâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţiitor
SCÂRȚIITÓR, -OÁRE adj. v. scârțâitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțiitor
SCÂRȚIITÓR, -OÁRE adj. v. scârțâitor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârţiitură
SCÂRȚIITÚRĂ s. f. v. scârțâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scârțiitură
SCÂRȚIITÚRĂ s. f. v. scârțâitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scelerat
SCELERÁT, -Ă, scelerați, -te, s. m. și f. (Livr.) Persoană vinovată sau socotită capabilă de mari nelegiuiri și crime; om mârșav, ticălos, criminal. ♦ (Adjectival) Om scelerat. – Din fr. scélérat, lat. sceleratus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scelerateţe
SCELERATÉȚE s. f. (Rar) Manieră de a acționa ca un scelerat. – Din fr. scélératesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sceleratețe
SCELERATÉȚE s. f. (Rar) Manieră de a acționa ca un scelerat. – Din fr. scélératesse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenarist
SCENARÍST, -Ă, scenariști, -ste, s. m. și f. Persoană care scrie scenarii. – Din fr. scénariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenaristic
SCENARÍSTIC, -Ă, scenaristici, -ce, adj. s. f. 1. Adj. Referitor la scenariu, de scenariu. 2. S. f. Arta de a scrie scenarii. – Scenariu + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenariu
SCENÁRIU, scenarii, s. n. Textul succint al unei piese de teatru, al unui spectacol său al unui film, de obicei împreună cu indicațiile tehnice și de regie. – Din fr. scénario, it. scenario.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenariza
SCENARIZÁ, scenarizez, vb. I. Tranz. A transpune o lucrare, un fapt etc. în scenariu de teatru sau de film. – Din engl. scenarize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenarizare
SCENARIZÁRE, scenarizări, s. f. Acțiunea de a scenariza. – V. scenariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenarizat
SCENARIZÁT, -Ă, scenarizați, -te, adj. (Despre scrieri, fapte) Care a fost transpus într-un scenariu. – V. scenariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenă
SCÉNĂ, scene, s. f. 1. Parte mai ridicată și special amenajată în incinta unei săli de spectacole sau în aer liber, unde se desfășoară reprezentațiile. ◊ Expr. A pune în scenă = a regiza. ♦ Teatru. ◊ Expr. A părăsi scena = a) a părăsi profesia de actor; b) a se retrage dintr-o activitate. 2. Subdiviziune a unui act dintr-o operă dramatică, marcată prin intrarea sau ieșirea unui personaj. 3. Fig. Loc unde se petrece ceva. 4. Fig. Acțiune capabilă de a impresiona pe cineva, de a-i atrage atenția; întâmplare interesantă. ♦ (Concr.) Compoziție plastică în dare sunt de obicei înfățișate mai multe personaje. 5. Fig. Ceartă, ieșire violentă. ◊ Expr. (Fam.) A-i face cuiva o scenă = a aduce cuiva imputări violente (cu amenințări, cu lacrimi etc.). – Din fr. scène, it. scena, lat. scaena.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenetă
SCENÉTĂ, scenete, s. f. Scurtă piesă de teatru, într-un singur act și cu personaje puține. – Din scenă (după fr. saynète).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenic
SCÉNIC, -Ă, scenici, -ce, adj. 1. Care aparține scenei (1), privitor la scenă. ◊ Spațiu scenic = parte a scenei expusă vederii publicului, unde se desfășoară jocul actorilor. Perspectivă scenică = vedere de ansamblu a unui decor. 2. Care este adaptat teatrului, de teatru. – Din fr. scénique, it. scenico, lat. scaenicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenograf
SCENOGRÁF, -Ă, scenografi, -e, s. m. și f. Persoană care face decorurile (și costumele) unui spectacol. ◊ (Adjectival) Pictor scenograf. – Din fr. scénographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenografic
SCENOGRÁFIC, -Ă, scenografici, -ce, adj. Care aparține scenografiei, privitor la scenografie. – Din fr. scenographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenografie
SCENOGRAFÍE s. f. Arta de a executa decoruri, costume etc. pentru un spectacol. – Din fr. scénographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scenotehnic
SCENOTÉHNIC, -Ă, scenotehnici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Tehnica folosirii trucajelor mecanice și a aparaturii de scenă în teatru. 2. Adj. Referitor la scenotehnică, de scenotehnică (1). – Scenă + tehnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sceptic
SCÉPTIC, -Ă, sceptici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care nu are încredere în nimic, care se îndoiește de toate. 2. Adj. Care aparține scepticismului, privitor la scepticism. 3. S. m. și f. Adept al scepticismului (1). – Din fr. sceptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scepticism
SCEPTICÍSM s. n. 1. Concepție care pune la îndoială posibilitatea cunoașterii veridice a realității lumii exterioare sau, în general, a oricărei cunoștințe certe, punând accentul pe caracterul relativ incomplet și imprecis al acesteia. 2. Atitudine de neîncredere, de îndoială față de cineva sau de ceva. – Din fr. scepticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sceptru
SCÉPTRU, sceptre, s. n. Toiag, baston (împodobit) purtat de suverani ca simbol al autorității. ♦ Fig. Demnitate, putere, mărire, autoritate de suveran; domnie, conducere. – Din fr. sceptre, lat. sceptrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheamăt
SCHEÁMĂT, scheamete, s. n. (Reg.) Sunet caracteristic prin care câinele anunță apropierea vânatului sau o stare fizică neplăcută. – Contaminare între scheau și geamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheaun
SCHEÁUN, scheaune, s. n. (Rar) Scheunătură. – Din scheuna (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheci
SCHECI, scheciuri, s. n. Scurtă scenetă cu caracter glumeț, satiric și, de obicei, cu temă actuală. – Din fr., engl. sketch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelă
SCHÉLĂ, schele, s. f. 1. Construcție auxiliară provizorie, metalică sau de lemn, servind ca suport muncitorilor care lucrează la înălțime; eșafodaj. 2. Punte improvizată sau fixă care face legătura între o navă și țărm sau chei. 3. Unitate industrială care se ocupă de exploatarea unui zăcământ de țiței. ♦ Fiecare dintre sondele care alcătuiesc această unitate. 4. (Înv.) Port pe malul unui fluviu; p. restr. debarcader. ♦ Punct vamal situat într-un asemenea port (sau lângă o apă). 5. (Înv. și reg.) Târg; piață de mărfuri. – Din sb. skela, bg. skelja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelălăi
SCHELĂLĂÍ, pers. 3 schelắlăie, vb. IV. Intranz. A chelălăi. – Pref. s- + chelălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelălăială
SCHELĂLĂIÁLĂ, schelălăieli, s. f. Chelălăială. – Schelălăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelălăit
SCHELĂLĂÍT s. n. Chelălăit^1. – V. schelălăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelărie
SCHELĂRÍE, schelării, s. f. 1. Scheletul unei construcții, al unui sistem tehnic etc. 2. Totalitatea schelelor folosite la executarea sau la repararea unei construcții. – Schelă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schelet
SCHELÉT, schelete, s. n. 1. Totalitatea oaselor care susțin corpul unui vertebrat; sistemul osos așezat în poziția sa naturală. 2. Totalitatea elementelor sau pieselor care constituie sistemul de rezistență al unei construcții sau âl unui ansamblu tehnic. 3. Fig. Planul unei opere literare sau științifice; schemă. – Din fr. squelette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheletic
SCHELÉTIC, -Ă, scheletici, -ce, adj. (Despre ființe) Cu înfățișare de schelet (1); (prin exagerare) foarte slab, uscat. – Din fr. squelettique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheleton
SCHELETÓN, scheletoane, s. n. 1. Sanie de metal foarte joasă, pe care se stă culcat pe burtă. 2. Probă sportivă practicată cu scheletonul (1). – Din engl. skeleton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schematic
SCHEMÁTIC, -Ă, schematici, -ce, adj. Construit, alcătuit în linii generale, fără prezentarea amănuntelor. ♦ (Depr.) Care nu depășește anumite tipare, anumite șabloane; fără adâncime, superficial; rigid, dogmatic. – Din fr. schématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schematism
SCHEMATÍSM s. n. Tendință, mod de a concepe sau de a prezenta lucrurile într-o formă schematică, simplistă; respectarea rigidă, dogmatică a anumitor formule fixe. – Din fr. schématisme, lat. schematismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schematiza
SCHEMATIZÁ, schematizez, vb. I. Tranz. A da unei opere, unei lucrări etc. un caracter schematic, a prezenta ceva în mod schematic; a simplifica (în mod excesiv). – Din fr. schématiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schematizant
SCHEMATIZÁNT, -Ă, schematizanți, -te, adj. Care schematizează. – Din fr. schématizant (după schemă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schematizare
SCHEMATIZÁRE, schematizări, s. f. Acțiunea de a schematiza și rezultatul ei. – V. schematiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schemă
SCHÉMĂ, scheme, s. f. 1. Plan redus la câteva linii sau idei generale principale, care permite o vedere de ansamblu asupra unei lucrări. 2. Reprezentare grafică simplificată a elementelor sau caracteristicilor structurii unui aparat, ale unei mașini, ale unei instalații, ale unui proces etc. ◊ (Tehn.) Schemă bloc = reprezentare schematică simplă a unui aparat, sistem sau instalație, prin blocuri funcționale, folosită pentru studiul principiilor de funcționare ale acestora. Schemă logică = organigramă. 3. Tabel cuprinzând denumirea posturilor și a salariilor respective dintr-o instituție sau dintr-o întreprindere. – Din fr. schème, lat. schema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schencănire
SCHENCĂNÍRE s. f. v. SCHENCĂNI. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scheneida
Scheneida = Schoeneis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

scheneu
Scheneu = Schoeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

schepsis
SCHÉPSIS s. n. (Fam.) Minte, pricepere, judecată; perspicacitate. ◊ Loc. adj. și adv. Cu schepsis = cu socoteală, cu chibzuință; cu un anumit scop, cu o anumită intenție (nemărturisită). – Din ngr. sképsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scherzando
SCHERZANDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo însuflețit, vioi și vesel. [Pr.: scherțándo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scherzo
SCHERZO, scherzouri, s. n. Piesă muzicală (sau parte dintr-o sonată ori dintr-o simfonie) scrisă într-un tempo însuflețit, vioi și vesel. [Pr.: schérțo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheuna
SCHEUNÁ, scheáun, vb. I. Intranz. (Despre câini, rar despre alte animale; la pers. 3) A scoate sunete ascuțite și repetate de durere, de bucurie; a chelălăi. ♦ Fig. (Fam.: despre oameni) A se văita, a plânge. [Pr.: sche-u-] – Probabil formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheunare
SCHEUNÁRE, scheunări, s. f. Acțiunea de a scheuna și rezultatul ei; p. ext. scheunătură. [Pr.: sche-u-] – V. scheuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheunat
SCHEUNÁT s. n. Scheunare, chelălăit. [Pr.: sche-u-] – V. scheuna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scheunătură
SCHEUNĂTÚRĂ, scheunături, s. f. Sunet ascuțit și repetat de durere sau de bucurie scos de un animal, mai ales de un câine; chelălăitură, schiaun; scheunare. [Pr.: sche-u-] – Scheuna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schi
SCHI, (1) schiuri, s. n. 1. Un fel de patină în formă de bandă lungă și îngustă de lemn, de metal sau de material plastic, care, prinsă de talpa ghetelor, permite alunecarea rapidă pe zăpadă. 2. Sport de iarnă practicat cu schiurile (1). – Din fr. ski.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schia
SCHIÁ, schiez, vb. I. Intranz. A aluneca pe zăpadă cu schiurile; a face schi (2). [Pr.: schi-a] – Din fr. skier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiaunare
SCHIAUNÁRE, schiaunări, s. f. v. SCHIAUNA. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

schif
SCHIF, schifuri, s. n. 1. Ambarcațiune sportivă foarte lungă, îngustă și ușoară, cu rame lungi și ușoare și cu scaune mobile. 2. Probă sportivă care se practică cu schiful (1). – Din fr., engl. skiff.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schifist
SCHIFÍST, -Ă, schifiști, -ste, s. m. și f. Sportiv specializat în probele de schif (2). – Schif + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schijă
SCHÍJĂ, (1) schije, s. f. 1. Bucățică de metal rezultată din sfărâmarea prin explozie a unei bombe, grenade etc. 2. (Rar) Fontă, tuci. – Din pol. spiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilav
SCHÍLAV, -Ă, schilavi, -e, adj. (Înv. și pop.) Schilod. – Probabil contaminare între chilav (reg. „schilod” < bg., sb.) și schilod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilăvi
SCHILĂVÍ, schilăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) schilodi. – Din schilav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilăvos
SCHILĂVÓS, -OÁSĂ, schilăvoși, -oase, adj. (Înv.) Schilod. – Schilav + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiler
SCHILÉR, schileri, s. m. Dregător domnesc, conducător al unui punct vamal (din preajma unei ape) în Evul Mediu în Țările Române. – Schelă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilift
SCHILÍFT, schilifturi, s. n. Instalație pentru transportul schiorilor pe vârful unei pârtii sau pe o pantă. [Scris și: skilift] – Din engl., fr. schilift.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilod
SCHILÓD, -OÁDĂ, schilozi, -oade, adj. (Despre ființe) Cu unul sau mai multe membre mutilate sau anchilozate ori deformate de o infirmitate; (despre membre) mutilat, ciuntit, deformat, anchilozat; schilav, schilăvos. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilodeală
SCHILODEÁLĂ, schilodeli, s. f. Schilodire, mutilare; starea celui schilod. – Schilodi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilodi
SCHILODÍ, schilodesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face pe cineva să devină sau a deveni schilod, infirm; a (se) mutila, a (se) schilăvi. – Din schilod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilodire
SCHILODÍRE, schilodiri, s. f. Acțiunea de a (se) schilodi și rezultatul ei; schilodeală; mutilare. – V. schilodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schilodit
SCHILODÍT, -Ă, schilodiți, -te, adj. Schilod, infirm, mutilat. – V. schilodi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimă
SCHÍMĂ, schime, s. f. I. 1. Ordin călugăresc sau preoțesc; tagmă, cin. 2. Haină călugărească. II. Gest, mișcare prin care cineva vrea să exprime ceva. ♦ Mișcare a feței; grimasă, strâmbătură. – Din ngr. schima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimb
SCHIMB, schimburi, s. n. 1. Înlocuire a cuiva cu altcineva sau a ceva cu altceva (de aceeași natură). ◊ (Tehn.) Piesă de schimb = piesă dintr-un mecanism, fabricată izolat de acesta și menită să înlocuiască altă piesă, identică, dar uzată, a mecanismului. (Fiziol.) Schimb de materii = totalitatea proceselor care se petrec în organism cu ocazia asimilării hranei. Schimburi respiratorii = totalitatea proceselor prin care se introduce în sânge oxigenul și se elimină dioxidul de carbon. ◊ Loc. adj. și adv. Cu schimbul = (care apare, intervine etc.) când unul, când altul; pe rând. (Mil.; în trecut) Trupă cu schimbul = trupă în care soldații erau chemați să facă serviciul în mod periodic și pe rând (în intervale fiind lăsați la vatră). ◊ Expr. Schimb de cuvinte = discuție aprinsă, ceartă. 2. Faptul de a ceda un lucru, un bun, pentru a lua altul în locul lui; procesul circulației mărfurilor ca formă de repartizare a bunurilor produse de societate. ◊ Loc. adv. În schimb = drept compensație, ca echivalent. ◊ Loc. prep. În schimbul... = în locul..., pentru... ♦ (Concr.) Ceea ce se primește, se obține în locul a ceea ce s-a cedat; echivalent, compensație. ♦ Transformare a unei sume de bani în alta de aceeași valoare, dar constând din alte monede. ♦ Casă de schimb = întreprindere comercială care se ocupă cu schimbarea banilor. Scrisoare de schimb = act prin care semnatarul cere unei alte persoane să plătească o sumă de bani celui indicat în act. Agent de schimb = persoană intermediară care are rolul de a negocia, în mod oficial, obligațiuni de stat și alte efecte. 3. (Fiz.) Trecere a unei energii, a unei sarcini electrice, a unei particule etc. de la un sistem fizic la altul, dintr-o parte în alta. 4. Totalitatea lucrătorilor, funcționarilor etc. care se găsesc în același interval de timp la lucru într-o secție, într-un serviciu etc. în care lucrează mai multe rânduri de angajați; echipă de lucrători sau persoană care, după un interval de timp determinat, înlocuiește sau este înlocuită în muncă de altă echipă sau de altă persoană; interval de timp cât lucrează astfel o echipă sau o persoană. 5. (Mai ales la pl.) Rufarie de corp (sau de pat) care o înlocuiește pe cea murdară; primeneli. – Din schimba (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimba
SCHIMBÁ, schimb, vb. I. 1. Tranz. A înlocui un lucru cu altul sau pe cineva cu altcineva (de aceeași natură). ◊ Expr. A schimba scrisori = a coresponda. A schimba o vorbă (sau un cuvânt, câteva vorbe, câteva cuvinte etc.) (cu cineva) = a sta (puțin) de vorbă; a conversa, a vorbi (cu cineva). 2. Tranz. A ceda un lucru, un bun, pentru a lua în locul lui altul (echivalent ca valoare), a ceda un obiect pentru altul, a face schimb. ♦ A ceda o sumă de bani pentru a primi alta de aceeași valoare, dar constând din alte monede. 3. Tranz. A da unui lucru altă formă, alt aspect etc.; a modifica, a transforma. ◊ Expr. A schimba vorba = a abate convorbirea în altă direcție. A schimba cântecul (sau tonul, nota, foaia etc.) = a-și modifica comportarea, atitudinea. (Refl.) Se schimbă vorba, se spune când intervine ceva care modifică situația existentă. ♦ Refl. (Despre oameni) A-și modifica aspectul, firea, conduita etc. ♦ Refl. (Despre timp, vreme) A se modifica (în bine sau în rău). 4. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca (cu) rufe curate, a (se) primeni; a(-și) pune alte haine în locul celor purtate până atunci. ♦ (Înv.) A (se) travesti. 5. Tranz. A muta (în alt loc, în altă parte). – Lat. *excambiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbare
SCHIMBÁRE, schimbări, s. f. Acțiunea de a (se) schimba și rezultatul ei; schimbat. ◊ Schimbarea la Față (a lui Isus Hristos) = sărbătoare bisericească ortodoxă care se prăznuiește la 6 august. – V. schimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbaş
SCHIMBÁȘ, schimbași, s. m. Soldat care făcea parte din trupele cu schimbul. – Schimb + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbaș
SCHIMBÁȘ, schimbași, s. m. Soldat care făcea parte din trupele cu schimbul. – Schimb + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbat
SCHIMBÁT s. n. Schimbare. – V. schimba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbăcios
SCHIMBĂCIÓS, -OÂSĂ, schimbăcioși, -oase, adj. Schimbător (I). – Schimba + suf. -ăcios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimbător
SCHIMBĂTÓR, -OÁRE, schimbători, -oare, adj., s. n. I. Adj. Care se schimbă (ușor, repede); nestatornic, variabil, schimbăcios. II. S. n. 1. Sistem tehnic sau fizico-chimic care permite să se modifice valoarea mărimilor caracteristice altui sistem tehnic sau fizico-chimic, direcția mersului unui vehicul etc. Schimbător de viteză = dispozitiv montat între un motor de antrenare și organele care transmit mișcarea unui alt sistem tehnic, permițând să se modifice viteza de lucru sau de deplasare a sistemului antrenat. 2. Aparat sau agent (chimic, fizic etc.) care permite schimbul de substanțe, de energie, de căldură între două medii. 3. (În sintagma) Schimbător de cale = instalație care leagă între ele două sau mai multe linii de cale ferată, servind la trecerea unui vehicul de pe o linie pe alta. – Schimba + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimnic
SCHÍMNIC, -Ă, schimnici, -ce, s. m. și f. Pustnic, sihastru. [Var.; (rar) schívnic, -ă s. m. și f.] – Din sl. skimĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimnicesc
SCHIMNICÉSC, -EÁSCĂ, schimnicești, adj. Care aparține schimnicului, privitor la schimnic. [Var.: (rar) schivnicésc, -eáscă adj.] – Schimnic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimnici
SCHIMNICÍ, schimnicesc, vb. IV. Refl. A se face schimnic. ♦ Intranz. A duce o viață de schimnic, a trăi ca un schimnic. [Var.; (rar) schivnicí vb. IV] – Din schimnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimnicie
SCHIMNICÍE, schimnicii, s. f. 1. Starea, viața de schimnic; pustnicie, sihăstrie. 2. Locuință a schimnicului. [Var.: (rar) schivnicíe s. f.] – Schimnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimonoseală
SCHIMONOSEÁLĂ, schimonoseli, s. f. Faptul de a (se) schimonosi; schimonositură. [Var.: (reg.) schimoseálă s. f.] – Schimonosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimonosi
SCHIMONOSÍ, schimonosesc, vb. IV. 1. Tranz. A deforma, a strica, a strâmba, a poci aspectul. Schimonosește cuvintele. 2. Refl. (Despre oameni) A se strâmba, a face grimase; p. ext. a face nazuri. [Var.: (reg.) schimosí vb. IV] – Din ngr. aschimoníso (viit. lui aschimonó).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimonosire
SCHIMONOSÍRE, schimonosiri, s. f. Acțiunea de a (se) schimonosi și rezultatul ei. [Var.: (reg.) schimosíre s. f.] – V. schimonosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimonosit
SCHIMONOSÍT, -Ă, schimonosiți, -te, adj. Pocit, deformat, sluțit. ♦ (Despre față și despre gură) Strâmbat, contractat într-o grimasă (trecătoare). [Var.: (reg.) schimosít, -ă adj.] – V. schimonosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimonositură
SCHIMONOSITÚRĂ, schimonosituri, s. f. 1. Grimasă, strâmbătură (a obrazului, a gurii etc.). 2. Lucru deformat, pocit, schimonosit. ♦ Monstru, pocitanie. [Var.: (reg.) schimositúră s. f.] – Schimonosi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimoseală
SCHIMOSEÁLĂ s. f. v. schimonoseală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimosi
SCHIMOSÍ vb. IV v. schimonosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimosire
SCHIMOSÍRE s. f. v. schimonosire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimosit
SCHIMOSÍT, -Ă adj. v. schimonosit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schimositură
SCHIMOSITÚRĂ s. f. v. schimonositură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinduc
SCHINDÚC s. m. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe-verzui, cu fructele ovale, aromatice, din care se prepară un fel de rachiu (Conioselinum vaginatum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinduf
SCHINDÚF s. m. (Bot.) 1. Cimbrișor. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, folosită ca nutreț pentru vite sau în bucătărie și în medicină (Trigonella foenum graecum). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinel
SCHINÉL, schinei, s. m. Mică plantă erbacee cu flori galbene folosită ca plantă medicinală (Cnicus benedictus). – Schin (= spin) + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schingi
SCHINGI, schingiuri, s. n. (Înv.) Schingiuire, tortură, caznă. – Cf. tc. i ș k e n c e.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schingiui
SCHINGIUÍ, schingiuiesc, vb. IV. Tranz. A supune pe cineva la (mari) suferințe fizice; a chinui, a munci, a tortura; a maltrata. ♦ Fig. A deforma, a stâlci, a poci cuvintele, limba etc. – Schingi + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schingiuire
SCHINGIUÍRE, schingiuiri, s. f. Acțiunea de a schingiui; chin, tortură, caznă. – V. schingiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schingiuit
SCHINGIUÍT^1 s. n. Faptul de a schingiui. – V. schingiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schingiuit
SCHINGIUÍT^2, -Ă, schingiuiți, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care a fost supus la (mari) suferințe fizice; chinuit, torturat. 2. Fig. (Despre cuvinte, limbă, vorbire etc.) Pronunțat, scris sau reprodus incorect; deformat, stâlcit. – V. schingiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinteie
SCHINTÉIE s. f. v. scânteie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinuţă
SCHINÚȚĂ, schinuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albastre sau albe; bănică (Phyteumia orbiculae). – Schin (= spin) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schinuță
SCHINÚȚĂ, schinuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori albastre sau albe; bănică (Phyteumia orbiculae). – Schin (= spin) + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schior
SCHIÓR, -OÁRĂ, schiori, -oare, s. m. și f. Persoană care schiază, care practică schiul. [Pr.: schi-or] – Din fr. skieur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schip
SCHIP, schipuri, s. n. Vas mare de metal, care alunecă (pe role) pe o distanță fixă și se descarcă automat, folosit la transportul materialelor în mine, în fabrici etc. – Din fr., engl. skip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schipetar
SCHIPETÁR, schipetari, s. m. Denumire autohtonă pe care și-o dau albanezii. – Cf. alb. Shqipëtar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiptru
SCHÍPTRU, schiptre, s. n. (Înv.) Sceptru. – Din sl. skiptru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schismatic
SCHISMÁTIC, -Ă, schismatici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care s-a separat de comunitatea unei biserici, care nu mai recunoaște autoritatea unei biserici. – Din fr. schismatique, lat. schismaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schismă
SCHÍSMĂ, schisme, s. f. 1. Sciziune în sânul Bisericii, refuz al unui grup de credincioși de a se supune conducerii oficiale. 2. P. anal. Dezbinare, ruptură provocate de o deosebire de păreri. – Din fr. schisme, lat. schisma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schit
SCHIT, schituri, s. n. Mănăstire mică sau așezare călugărească situată într-un loc retras; călugării dintr-o astfel de mănăstire. – Din sl. skitŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schituleţ
SCHITULÉȚ, schitulețe, s. n. Diminutiv al lui schit. – Schit + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schituleț
SCHITULÉȚ, schitulețe, s. n. Diminutiv al lui schit. – Schit + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiţa
SCHIȚÁ, schițez, vb. I. Tranz. 1. A desena ceva în mod schematic, a executa în câteva linii generale un desen preliminar, fugitiv. ♦ Fig. A contura, a descrie, a reda ceva în scris prin câteva trăsături caracteristice. ♦ Fig. A face în mod vag, incomplet un gest, o mișcare etc. 2. A fixa punctele principale ale unui plan, ale unei lucrări, a proiecta în linii mari; a concepe. – Din it. schizzare. Cf. schiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schița
SCHIȚÁ, schițez, vb. I. Tranz. 1. A desena ceva în mod schematic, a executa în câteva linii generale un desen preliminar, fugitiv. ♦ Fig. A contura, a descrie, a reda ceva în scris prin câteva trăsături caracteristice. ♦ Fig. A face în mod vag, incomplet un gest, o mișcare etc. 2. A fixa punctele principale ale unui plan, ale unei lucrări, a proiecta în linii mari; a concepe. – Din it. schizzare. Cf. schiță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiţare
SCHIȚÁRE, schițări, s. f. Acțiunea de a schița și rezultatul ei. – V. schița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schițare
SCHIȚÁRE, schițări, s. f. Acțiunea de a schița și rezultatul ei. – V. schița.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiţă
SCHÍȚĂ, schițe, s. f. 1. Desen, sculptură, plan arhitectural în care autorul conturează în linii mari și caracteristice un subiect care îl preocupă (și care servește la realizarea formei definitive). ♦ Plan inițial și sumar al unei lucrări; schemă. ♦ Lucrare, operă care cuprinde o privire generală și sumară asupra unui anumit subiect. 2. Specie literară a genului epic, de dimensiuni reduse, care înfățișează un (singur) episod caracteristic din viața unuia sau mai multor personaje. – Din it. schizzo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schiță
SCHÍȚĂ, schițe, s. f. 1. Desen, sculptură, plan arhitectural în care autorul conturează în linii mari și caracteristice un subiect care îl preocupă (și care servește la realizarea formei definitive). ♦ Plan inițial și sumar al unei lucrări; schemă. ♦ Lucrare, operă care cuprinde o privire generală și sumară asupra unui anumit subiect. 2. Specie literară a genului epic, de dimensiuni reduse, care înfățișează un (singur) episod caracteristic din viața unuia sau mai multor personaje. – Din it. schizzo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schivnic
SCHÍVNIC, -Ă s. m. și f. v. schimnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schivnicesc
SCHIVNICÉSC, -EÁSCĂ adj. v. schimnicesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schivnici
SCHIVNICÍ vb. IV v. schimnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schivnicie
SCHIVNICÍE s. f. v. schimnicie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schivnicire
SCHIVNICÍRE s. f. v. schivnici. [DOOM 2]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

schizofazie
SCHIZOFAZÍE, schizofazii, s. f. (Med.) Tulburare patologică (în schizofrenie) care se manifestă prin vorbire incoerentă, confuză. – Din fr. schizophasie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizofită
SCHIZOFÍTĂ, schizofite, s. f. (La pl.) Grup de plante care au ca mod de reproducere diviziunea simplă; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. schizophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizofrenic
SCHIZOFRÉNIC, -Ă, schizofrenici, -ce, adj., s. m. și f. (Om) care este bolnav de schizofrenie. – Din fr. schizophrénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizofrenie
SCHIZOFRENÍE, schizofrenii, s. f. Boală mintală cronică caracterizată prin slăbirea și destrămarea progresivă a funcțiilor psihice și prin pierderea contactului cu realitatea. – Din fr. schizophrénie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizogeneză
SCHIZOGENÉZĂ, schizogeneze, s. f. (Biol.) Înmulțire asexuată prin diviziune. – Din fr. schizogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizogonie
SCHIZOGONÍE, schizogonii, s. f. (Biol.) înmulțire prin separare sau prin diviziune multiplă, la protozoare și la plantele inferioare. – Din fr. schizogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizoid
SCHIZOÍD, -Ă, schizoizi, -de, adj., s. m. și f. (Med.) (Om) predispus la schizofrenie; tip de temperament caracterizat prin tendința de izolare și predominarea vieții interioare; (rar) schizotim. – Din fr. schizoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizoidie
SCHIZOIDÍE s. f. (Med.) Predispoziție a unor persoane, a unor constituții psihice pentru schizofrenie; tip de personalitate care manifestă această predispoziție; (rar) schizotimie. [Pr.: -zo-i-] – Din fr. schizoïdie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizopod
SCHIZOPÓD, schizopode, s. n. (La pl.) Ordin de crustacee terestre sau marine mici, cu picioarele bifurcate; (și la sg.) crustaceu care face parte din acest ordin. – Din fr. schizopode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizotim
SCHIZOTÍM, -Ă, schizotimi, -e, adj., s. m. și f. (Med.; rar) Schizoid. – Din fr. schizothyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schizotimie
SCHIZOTIMÍE s. f. (Med.; rar) Schizoidie. – Din fr. schizothymie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

schoeneis
Schoeneis, denumire purtată de Atalanta, fiica lui Schoeneus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

schoeneus
Schoeneus, tatăl Atalantei (după o versiune).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

schwyz
SCHWYZ s. n. Rasă superioară de taurine, de culoare predominant brună, crescută pentru lapte și carne; animal care aparține acestei rase. [Pr.: șviț] – Din n. pr. Schwyz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciatic
SCIÁTIC, -Ă, sciatici, -ce, adj. s. f. 1. Adj. (în sintagma) Nerv sciatic = nervul cel mai mare din corpul omenesc, care pleacă din partea de jos a măduvei spinării și se ramifică în coapsă, gambă și laba piciorului, inervând membrele inferioare. 2. Adj. Care ține de nervul sciatic, privitor la nervul sciatic. Nevralgie sciatică. 3. S. f. Boală care se manifestă prin durere de-a lungul traiectului nervului sciatic, accentuată la mișcare, la care se mai pot adăuga tulburări motorii, vasculare și trofice. [Pr.: sci-a-] – Din fr. sciatique, lat. sciaticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciencefiction
SCIENCE-FICTION s. n. Literatură, film cu caracter științifico-fantastic. ◊ (Adjectival) Literatură science-fiction. [Pr.: sáiăns-ficșăn. – Abr.: SF] – Din engl. science-fiction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientică
SCIENTÍCĂ s. f. Disciplină care studiază știința ca fenomen social, dezvoltarea și structura acesteia, organizarea, locul și rolul ei în societate; scientologie. [Pr.: sci-en-] – După lat. scientia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientism
SCIENTÍSM s. n. Concepție filosofică inițiată la sfârșitul sec. XIX, potrivit căreia științele moderne ale naturii oferă singurul mod de cunoaștere sigură. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientist
SCIENTÍST,-Ă, scientiști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al scientismului. 2. Adj. Care aparține scientismului, privitor la scientism. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientiza
SCIENTIZÁ, scientizez, vb. I. Tranz. A introduce în anumite discipline sau în anumite domenii metodele proprii altor științe, în special ale matematicii. [Pr.: sci-en-] – Cf. lat. scientia, engl. scientize.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientizare
SCIENTIZÁRE, scientizări, s. f. Acțiunea de a scientiza. – V. scientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientizat
SCIENTIZÁT, -Ă, scientizați, -te, adj. (Despre discipline, metode) În care s-au introdus metodele altor științe, mai ales ale matematicii. – V. scientiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientolog
SCIENTOLÓG, -Ă, scientologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în scientologie. [Pr.: sci-en-] – Din scientologie (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientologic
SCIENTOLÓGIC, -Ă, scientologici, -ce, adj. Referitor la scientologie, de scientologie. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scientologie
SCIENTOLOGÍE s. f. Scientică. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientologie, engl. scientology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scifozoar
SCIFOZOÁR, scifozoare, s. n. (La pl.) Clasă de celenterate cuprinzând unii polipi și unele meduze; (și la sg.) animal din această clasă [Pr.: -zo-ar] – Din fr. scyphozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scinda
SCINDÁ, scindez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) despărți în părțile constitutive sau în combinații mai simple; a (se) fracționa, a (se) separa, a (se) subdiviza, a (se) divide. – Din fr. scinder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scindare
SCINDÁRE, scindări, s. f. Faptul de a (se) scinda. – V. scinda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintigraf
SCINTIGRÁF, scintigrafe, s. n. (Med.) Aparat folosit în scintigrafie. – Din fr. scintigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintigrafic
SCINTIGRÁFIC, -Ă, scintigrafici, -ce, adj. (Med.) Care este obținut prin scintigrafie, de scintigrafie. – Din engl. scintigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintigrafie
SCINTIGRAFÍE s. f. (Med.) Metodă de explorare a unui țesut, a unui organ intern prin introducerea unei substanțe radioactive; (concr.) imagine astfel obținută. – Din fr. scintigraphie, engl. scintigraphy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintigramă
SCINTIGRÁMĂ, scintigrame, s. f. (Med.) înregistrare grafică a radioactivității unui țesut după introducerea unei substanțe radioactive; (rar) scintilogramă. – Din fr. scintigramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintilator
SCINTILATÓR, scintilatoare, s. n. (Fiz.) Substanță în masa căreia se produc scintilații sub acțiunea razelor radioactive. – Din fr. scintillateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintilaţie
SCINTILÁȚIE, scintilații, s. f. 1. Modificare de intensitate și de colorație a luminii stelare, datorită refracției sale neregulate în atmosferă. 2. Lumină emisă de o substanță fosforescentă sub influența ionizării. 3. (Rar) Scânteiere, sclipire. – Din fr. scintillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintilație
SCINTILÁȚIE, scintilații, s. f. 1. Modificare de intensitate și de colorație a luminii stelare, datorită refracției sale neregulate în atmosferă. 2. Lumină emisă de o substanță fosforescentă sub influența ionizării. 3. (Rar) Scânteiere, sclipire. – Din fr. scintillation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scintilogramă
SCINTILOGRÁMĂ, scintilograme, s. f. (Med.; rar) Scintigramă. – Din fr. scintillogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciron
Sciron, tîlhar care oprea trecătorii la hotarul dintre Attica și Megaris și, forțîndu-i să-i spele picioarele în apa mării, le făcea vînt din înaltul stîncilor în valuri, unde erau înghițiți de o broască țestoasă uriașă. A fost ucis de către Theseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

scit
SCIT, -Ă, sciți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană făcând parte dintr-o populație indo-europeană nomadă care a trăit, timp de mai multe secole Î.H., în regiunile din nordul Mării Negre. 2. Adj. Scitic. – Din fr. Scythes, lat. Scythae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scitic
SCÍTIC, -Ă, scitici, -ce, adj. Care aparține Sciției sau populației ei, privitor la Sciția sau la populația ei; scit. – Din fr. scythique, lat. Scythicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciziona
SCIZIONÁ, scizionez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) despărți, a (se) separa, a (se) desprinde dintr-un întreg organizat. [Pr.: -zi-o-] – Din sciziune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizionar
SCIZIONÁR, -Ă, scizionari, -e, adj. (Rar) Scizionist. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. scissionaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizionare
SCIZIONÁRE, scizionări, s. f. Acțiunea de a (se) sciziona și rezultatul ei. [Pr.: -zi-o-] – V. sciziona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizionist
SCIZIONÍST, -Ă, scizioniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care aparține unei fracțiuni sau care urmărește să provoace sciziune într-un grup, într-o mișcare organizată. 2. Adj. Care ține de sciziune sau de scizioniști (1), care privește sciziunea sau pe scizioniști. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. scissionniște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizipar
SCIZIPÁR, -Ă, scizipari, -e, adj. (Despre unele organisme unicelulare: adesea substantivat) Care se înmulțește prin sciziparitate. – Din fr. scissipare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciziparitate
SCIZIPARITÁTE s. f. Formă de înmulțire la unele organisme unicelulare, care constă în diviziunea organismului în două părți aproximativ egale. – Din fr. scissiparité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sciziune
SCIZIÚNE, sciziuni, s. f. Dezbinare, ruptură a unui grup dintr-o organizație politică, intervenită pe chestiuni de principiu, în urma unor grave disensiuni. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. scission, lat. scissio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizură
SCIZÚRĂ, scizuri, s. f. (Anat.) Șanț adânc care străbate suprafața unor structuri (oase, creier, viscere) și le împarte uneori în segmente bine individualizate. ♦ Fisură pe suprafața unui organ; crăpătură, șanț. – Din fr. scissure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scizurită
SCIZURÍTĂ scizurite, s. f. (Med.) Inflamație a unei scizuri pulmonare. – Din fr. scissurite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclai
SCLAI, sclaiuri, s. n. Parte a joagărului care poartă bușteanul după ce a trecut de fierăstrău. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclav
SCLAV, -Ă, sclavi, -e, s. m. și f. Persoană lipsită de orice drepturi, aflată în proprietatea deplină a unui stăpân pentru care muncește; rob. ♦ Fig. Persoană care satisface orbește și servil voința altuia ♦ Fig. Persoană care își subordonează integral voința sau acțiunile unei pasiuni, unei dogme, unui viciu etc. – Din lat. sclavus. Cf. fr. esclave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclavagism
SCLAVAGÍSM s. n. Sistem social bazat pe munca forțată a unor grupuri de oameni, numiți sclavi, proveniți din prizonierii de război și din etnii și de religii diferite. – După fr. esclavagisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclavagist
SCLAVAGÍST, -Ă, sclavagiști, -ste, adj. Care aparține sclavagismului, privitor la sclavagism; specific sclavagismului. – După fr. esclavagiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclavaj
SCLAVÁJ s. n. (Rar) Sclavie. – După fr. esclavage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclavie
SCLAVÍE s. f. Stare, condiție de sclav; sclavaj, robie. ♦ Fig. Stare a celui aflat sub o stăpânire tiranică; stare de asuprire; aservire. – Sclav + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerenchim
SCLERENCHÍM, sclerenchimuri, s. n. Țesut al unei plante alcătuit din celule moarte, cu membrane îngroșate. – Din fr. sclerenchyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerodermie
SCLERODERMÍE, sclerodermii, s. f. Boală caracterizată printr-o întărire și îngroșare a pielii și a țesuturilor celulare subcutanate și care produce uneori atrofii și deformații mari (ale tegumentelor). – Din fr. sclérodermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerometru
SCLEROMÉTRU, sclerometre, s. n. Instrument pentru determinarea durității unui corp metalic, prin măsurarea rezistenței lui la zgâriere. – Din fr. scléromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scleroproteină
SCLEROPROTEÍNĂ, scleroproteine, s. f. (Biol.) Proteină fibroasă foarte rezistentă.- Din fr. scléroprotéine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scleros
SCLERÓS, -OÁSĂ, scleroși, -oase, adj. (Rar; despre țesuturi) îngroșat, fibros. – Din fr. scléreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scleroscop
SCLEROSCÓP, scleroscoape, s. n. Aparat pentru măsurarea durității unui material prin ricoșeul unui percutor în cădere liberă pe materialul respectiv. – Din fr. scléroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerot
SCLERÓT, scleroți, s. m. (Biol.) Organ de rezistență la unele ciuperci, format din îngrămădiri de hife întrețesute. – Din fr. sclérote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerotică
SCLEROTÍCĂ, sclerotice, s. f. Înveliș exterior, netransparent al globului ocular, care constă dintr-o membrană fibroasă cu funcție protectoare; albul ochiului, albuș. – Din fr. sclérotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scleroza
SCLEROZÁ, sclerozez, vb. I. Refl. A se îmbolnăvi de scleroză, a fi atins de scleroză. – Din fr. scléroser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerozare
SCLEROZÁRE s. f. Acțiunea de a se scleroza și rezultatul ei. – V. scleroza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclerozat
SCLEROZÁT, -Ă, sclerozați, -te, adj. (Adesea fig.) Bolnav, atins de scleroză. Inimă sclerozată. – V. scleroza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scleroză
SCLERÓZĂ, scleroze, s. f. Boală care se manifestă prin modificarea structurii normale a unui organ sau a unui țesut, din cauza proliferării țesutului conjunctiv pe care îl conține. – Din fr. sclérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclifoseală
SCLIFOSEÁLĂ, sclifoseli, s. f. (Fam.) Faptul de a se sclifosi; sclifosire, nazuri, mofturi, fasoane. – Sclifosi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclifosi
SCLIFOSÍ, sclifosesc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A plânge fără motiv sau a se preface că plânge; a se smiorcăi. 2. A face mofturi, nazuri, fasoane; a se fandosi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclifosire
SCLIFOSÍRE, sclifosiri, s. f. (Fam.) Faptul de a se sclifosi; sclifoseală. – V. sclifosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclifosit
SCLIFOSÍT, -Ă, sclifosiți, -te, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care se sclifosește, care face nazuri; fandosit, izmenit. – V. sclifosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclinti
SCLINTÍ vb. IV v. scrânti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipeală
SCLIPEÁLĂ, sclipeli, s. f. (Rar) Sclipire. – Sclipi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipeţ
SCLIPÉȚ, sclipeți, s. m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina noduroasă, cu frunze compuse din trei foliole și cu flori galbene, folosită în medicină (Potentilla erecta). 2. Dumbeț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipeț
SCLIPÉȚ, sclipeți, s. m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina noduroasă, cu frunze compuse din trei foliole și cu flori galbene, folosită în medicină (Potentilla erecta). 2. Dumbeț. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipi
SCLIPÍ, sclipesc, vb. IV. Intranz. A luci (cu o lumină vie și tremurătoare sau intermitentă); a scânteia, a străluci. ♦ (Despre ochi, privire) A scânteia (din cauza unei emoții), a avea o strălucire deosebită, nefirească. – Cf. clipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipicios
SCLIPICIÓS, -OÁSĂ, sclipicioși, -oase, adj. (Reg.) Sclipitor. – Sclipi + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipire
SCLIPÍRE, sclipiri, s. f. Faptul de a sclipi, sclipeală, sclipit; lucire, scânteiere. – V. sclipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipit
SCLIPÍT s. n. Sclipire. – V. sclipi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipitor
SCLIPITÓR, -OÁRE, sclipitori, -oare, adj. Care sclipește; lucitor, lucios, strălucitor, scânteietor, sclipicios. ♦ Fig. Care se remarcă printr-o inteligență deosebită. – Sclipi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipitură
SCLIPITÚRĂ, sclipituri, s. f. Lucire, sclipire momentană, trecătoare. – Sclipi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipui
SCLIPUÍ, sclipuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strânge cu greu, puțin câte puțin (din cele necesare); a face rost, a agonisi, a procura. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclipuire
SCLIPUÍRE s. f. (Reg.) Faptul de a sclipui. – V. sclipui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scliviseală
SCLIVISEÁLĂ, scliviseli, s. f. 1. (Pop. și fam.) Sclivisire. 2. (Concr.) Strat subțire de tencuială de ciment aplicat pe suprafața unui element de construcție pentru a-i astupa porii și a o face impermeabilă. – Sclivisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclivisi
SCLIVISÍ, sclivisesc, vb. IV. 1. Refl. (Pop. și fam.) A se îmbrăca cu îngrijire exagerată; a se dichisi, a se spicui. 2. Tranz. A netezi, a lustrui; a aplica un strat de scliviseală (2) pentru a netezi și a impermeabiliza. – Din ngr. sklivóso (viit. lui sklivóno).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclivisire
SCLIVISÍRE, sclivisiri, s. f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) sclivisi și rezultatul ei; dichisire; netezire, lustruire. – V. sclivisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sclivisit
SCLIVISÍT, -Ă, sclivisiți, -te, adj. 1. (Pop. și fam; despre oameni; adesea substantivat) Dichisit, gătit, aranjat. 2. Netezit, lustruit; șlefuit; lucios. – V. sclivisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoabă
SCOÁBĂ, scoabe, s. f. 1. Piesă metalică formată dintr-o bară cu capetele îndoite în unghi drept și ascuțite la vârf, folosită mai ales la îmbinarea elementelor de lemn ale construcțiilor provizorii (schele, barăci etc.). ♦ (Pop. și fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană foarte slabă sau pentru o femeie slabă și rea. 2. Numele unor piese metalice sau de lemn, asemănătoare ca formă sau ca funcție cu scoaba (1), folosite în lucrări de dulgherie, de dogărie etc. 3. (Rar) Scobitură în zid; firidă. 4. Fiecare dintre discurile osoase de pe pielea unor pești ca morunul, cega, nisetrul etc. – Din bg., sb. skoba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoarţă
SCOÁRȚĂ, scoarțe, s. f. 1. Țesut protector (gros și tare) care acoperă tulpina și rădăcina plantelor; coajă. ◊ Expr. Obraz de scoarță = om necioplit, lipsit de rușine de bună-cuviință. (Reg.) Mamă (sau soră) de scoarță = mamă (sau soră) vitregă. 2. Învelișul exterior și solid al globului pământesc, cu o grosime care variază între 5 și 8 km în zona oceanică și între 30 și 80 km în zona continentală; coajă care se formează la suprafața pământului după ploi mari urmate de secetă. 3. (Anat.; în sintagma) Scoarța cerebrală = partea exterioară a emisferelor cerebrale, formată din substanță nervoasă cenușie. 4. Copertă rigidă a unei cărți, a unui registru etc. ◊ Expr. Din scoarță în scoarță = de la prima până la ultima pagină, de la început până la sfârșit, în întregime. 5. Perete de scânduri cu care se înlocuiesc loitrele carului când se transportă grăunțe. 6. Covor cu urzeală de lână sau bumbac și băteală din lână. – Lat. scortea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoarță
SCOÁRȚĂ, scoarțe, s. f. 1. Țesut protector (gros și tare) care acoperă tulpina și rădăcina plantelor; coajă. ◊ Expr. Obraz de scoarță = om necioplit, lipsit de rușine de bună-cuviință. (Reg.) Mamă (sau soră) de scoarță = mamă (sau soră) vitregă. 2. Învelișul exterior și solid al globului pământesc, cu o grosime care variază între 5 și 8 km în zona oceanică și între 30 și 80 km în zona continentală; coajă care se formează la suprafața pământului după ploi mari urmate de secetă. 3. (Anat.; în sintagma) Scoarța cerebrală = partea exterioară a emisferelor cerebrale, formată din substanță nervoasă cenușie. 4. Copertă rigidă a unei cărți, a unui registru etc. ◊ Expr. Din scoarță în scoarță = de la prima până la ultima pagină, de la început până la sfârșit, în întregime. 5. Perete de scânduri cu care se înlocuiesc loitrele carului când se transportă grăunțe. 6. Covor cu urzeală de lână sau bumbac și băteală din lână. – Lat. scortea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoate
SCOÁTE, scot, vb. III. Tranz. I. 1. A lua ceva (afară) dintr-o cantitate mai mare sau din locul unde se află. 2. A extrage dintr-un spațiu, dintr-un înveliș etc. pentru a elibera sau a utiliza. ◊ Expr. A scoate sabia (din teacă) = a începe vrajba, războiul. ♦ A elibera dintr-o strânsoare; a degaja. 3. A pune la vedere; a da la iveală, a înfățișa, a expune. ◊ Expr. A scoate la vânzare (sau la mezat, la licitație) = a pune în vânzare (sau la mezat, la licitație). A scoate în evidență (sau în relief) = a sublinia, a reliefa, a accentua. A scoate la iveală (sau în vileag) = a face cunoscut; a dezvălui. 4. A(-și) da jos de pe sine sau de pe altcineva un obiect de îmbrăcăminte, de podoabă etc. ◊ Expr. Pe unde scot (sau scoți etc.) cămașa? = cum aș (sau ai etc.) putea să scap (ori să scapi etc.) din încurcătura sau necazul în care mă aflu (sau te afli etc.)? ♦ A elibera din ham sau din jug un animal de tracțiune. 5. A trage afară cu forța; a smulge, a extrage, a extirpa. I-a scos o măsea. ◊ Expr. A scoate (cuiva) sufletul = a necăji, a supăra foarte tare (pe cineva). A-și scoate sufletul = a se obosi prea mult, a pune (prea) mult suflet, a se extenua. A-i scoate (cuiva) ochii (pentru ceva) = a-i aduce (cuiva) mereu aminte de un serviciu sau de un bine pe care i l-ai făcut; a reproșa (ceva cuiva). A-și scoate ochii unul altuia = a se certa; a se bate; a-și imputa, a-și reproșa. ♦ Fig. A obține, a căpăta (cu greutate). 6. A izgoni, a alunga, a da pe cineva afară dintr-un anumit loc. ♦ A face să iasă în calea sau în întâmpinarea cuiva. ◊ Expr. A scoate (pe cineva) în lume = a conduce (pe cineva) la o petrecere, la un spectacol, a face (pe cineva) să cunoască societatea. 7. A îndepărta pe cineva dintr-o funcție, a da afară. ♦ A elimina dintr-o serie, dintr-o listă, dintr-un șir. ◊ Expr. A scoate din circuit = a) a face să nu mai funcționeze, întrerupând legăturile cu circuitul; b) a retrage din circulație. A scoate corecturile = a îndrepta greșelile indicate în corecturile unui text pregătit pentru tipar. 8. A face pe cineva să iasă dintr-o anumită stare, a schimba starea cuiva. ◊ Expr. A scoate (pe cineva) din viață (sau dintre cei vii) = a omorî (pe cineva). A nu mai scoate (pe cineva) din... = a nu mai înceta de a numi (pe cineva) cu un nume, cu o poreclă, cu un calificativ (injurios). A scoate (cuiva) peri albi = a pricinui (cuiva) mari necazuri, a sâcâi mereu (pe cineva). ♦ A convoca, a aduna; a mobiliza (pentru o acțiune). 9. A conduce pe călători într-un anumit loc; a duce până într-un loc. O potecă i-a scos din pădure. ◊ Expr. A o scoate la capăt = a termina ceva cu succes, a izbuti, a reuși. A scoate (pe cineva) la covrigi = a ruina sau a păgubi (pe cineva). 10. A scăpa, a salva, a ajuta (pe cineva) să iasă dintr-o situație grea. 11. A obține un produs din ceva; a extrage, a fabrica. 12. A dobândi, a câștiga, a obține. ◊ Expr. A-și scoate pâinea (sau, rar, mămăliga) = a-și câștiga existența, a dobândi cele necesare traiului. ♦ A lua înapoi, a recupera. 13. A lua, a ridica, a obține (un pachet, un act etc.) dintr-un anumit loc. 14. A face ca cineva să parvină, să obțină o situație mai bună; a promova. Meșterul l-a scos calfă. ◊ Expr. A scoate om din cineva = a face pe cineva să devină om cumsecade, de valoare. 15. A face o copie, o reproducere; a fotografia. 16. A tipări, a edita, a publica. A scos o carte. II. 1. A împinge înainte, făcând să iasă în afară, a lăsa să se vadă, a da la iveală. Scot capul pe geam. ◊ Expr. Fuge de-și scoate ochii = fuge foarte tare. ♦ A face să emane; a produce. ♦ A azvârli, a arunca, a trimite. 2. A rosti sunete, a pronunța cuvinte; a striga, a țipa. ♦ A formula, a spune, a zice. 3. A născoci, a scorni, a inventa. ♦ (Înv.) A institui. 4. (Despre păsări) A cloci ouăle și a face să iasă pui. 5. (Despre plante) A face să răsară, să crească, să se dezvolte. – Lat. *excotere (= excutere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoatere
SCOÁTERE, scoateri, s. f. Acțiunea de a scoate. – V. scoate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobai
SCOBÁI, scobai, s. m. (Iht.; reg.) Scobar. – Din sb. skobalj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobar
SCOBÁR, scobari, s. m. Pește de apă dulce, lung de 25-30 cm, cu botul proeminent, verde-cenușiu pe spate și argintiu pe laturi și pe burtă; scobai (Chondrostoma nasus). – Din bg. skobar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobi
SCOBÍ, scobesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A face o gaură, o adâncitură în ceva (tăind, desprinzând, scoțând materialul din interior cu o unealtă ); a găuri, a săpa; a scormoni, a scociorî. ♦ Spec. A grava, a cizela. ♦ Spec. A ciopli, a sculpta. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se căuta, a se scotoci în buzunare, în portofel etc. 3. Tranz. și refl. A(-și) vârî degetele în nas, între dinți etc. pentru a (se) curăța. – Din scoabă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobire
SCOBÍRE, scobiri s. f. Acțiunea de a (se) scobi și rezultatul ei. – V. scobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobit
SCOBÍT^1 s. n. Faptul de a (se) scobi. – V. scobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobit
SCOBÍT^2, -Ă, scobiți, -te, adj. Care are o adâncitură, o scobitură; care are formă concavă. – V. scobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobitoare
SCOBITOÁRE, scobitori, s. f. Bețișor foarte subțire și ascuțit la unul dintre capete, care servește la scoaterea rămășițelor de alimente dintre dinți sau din dinți. – Scobi + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scobitură
SCOBITÚRĂ, scobituri, s. f. 1. Loc scobit într-o suprafață, gaură, cavitate, adâncitură; săpătură. ♦ Văgăună. ♦ Parte scobită a unui obiect. 2. Lucrare în formă de șanț executată într-un zăcământ minier, cu scopul de a extrage mai ușor materialul. – Scobi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborâre
SCOBORẤRE, scoborâri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a scoborî; coborâre. – V. scoborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborâş
SCOBORẤȘ, scoborâșuri, s. n. (Pop.) Coborâș. – Scoborî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborâș
SCOBORẤȘ, scoborâșuri, s. n. (Pop.) Coborâș. – Scoborî + suf. -âș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborât
SCOBORẤT^1 s. n. (Pop.) Faptul de a scoborî; coborât. – V. scoborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborât
SCOBORẤT^2, -Ă, scoborâți, -te, adj. (Pop.) Coborât. – V. scoborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborâtor
SCOBORÂTÓR, -OÁRE, scoborători, -oare, s. m. și f., adj. (Pop.) 1. S. m. și f. Descendent, urmaș. 2. Adj. Care coboară – Scoborî + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoborî
SCOBORÎ́, scobór, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz., refl. și tranz. A (se) da jos dintr-un loc ridicat sau dintr-un vehicul; a coborî (1). ♦ A se deplasa, a merge în jos pe un loc înclinat. ♦ Intranz. A zbura spre pământ, în jos. ♦ Intranz. (Despre soare, lună) A apune. 2. Tranz. A schimba înălțimea glasului pentru a trece la un registru mai profund; a vorbi, a cânta cu glas scăzut; a coborî (4). 3. Refl. Fig. A se înjosi, a se degrada, a se coborî (6). – Pref. s- + coborî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoc
SCOC, scocuri, s. n. 1. Canal, jgheab prin care curge apa pentru a pune în mișcare roata morii sau a joagărului; lăptoc, uluc. ♦ Groapă, adâncitură făcută de apa care cade din scoc (1) ♦ P. gener. Jgheab, canal pentru scurgerea unui lichid. 2. Construcție din lemn în formă de jgheab, pe care alunecă buștenii de la locul de tăiere până la căile de transport. 3. Jgheab sau tub metalic folosit la transportul prin alunecare al produselor miniere excavate. – Din sb. skok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scociori
SCOCIORÍ vb. IV v. scociorî.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scociorî
SCOCIORÎ́, scociorăsc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Intranz. A săpa în ceva făcând o gaură, o adâncitură; a râcâi. ♦ A scormoni, a răscoli. 2. Intranz. Fig. A căuta, a cerceta amănunțit (pentru a găsi ceva sau a scoate ceva de undeva); a scotoci, a cotrobăi. ◊ Refl. Se scociorăște în buzunare. ◊ Tranz. Ce tot scociorăști acolo ? ♦ Tranz. A privi cu atenție; a scruta, a cerceta. 3. Tranz. Fig. A ațâța, a irita, a provoca pe cineva (amintindu-i lucruri neplăcute). [Var.: scociorí vb. IV] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofală
SCOFÁLĂ s. f. (Fam.) Pricopseală, folos, ispravă. ♦ Ceea ce e de folos, util, valoros. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofâlci
SCOFÂLCÍ, scofâlcesc, vb. IV. Refl. 1. A slăbi foarte mult, a avea obrajii descărnați, ridați, a ajunge să i se vadă oasele; p. ext. a îmbătrâni sau a părea bătrân. ◊ Tranz. Boala l-a scofălcit. 2. Fig. (Despre obiecte) A se strâmba, a se deforma, a se încovoia, a se turti; a se coșcovi, a se scoroji. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofâlcire
SCOFÂLCÍRE, scofâlciri, s. f. Acțiunea de a (se) scofâlci și rezultatul ei. – V. scofâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofâlcit
SCOFÂLCÍT, -Ă, scofâlciți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Foarte slab, cu obrajii uscați, ridați; p. ext. bătrân sau îmbătrânit. 2. Fig. (Despre lucruri) Deformat, încovoiat, turtit; coșcovit, scorojit. – V. scofâlci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofâlcitură
SCOFÂLCITÚRĂ, scofâlcituri, s. f. (Pop.) 1. Adâncitură, cută, rid care se formează pe obrajii persoanelor foarte slabe sau bătrâne. 2. Văgăună; făgaș.- Scofâlci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scofelire
SCOFELÍRE, scofeliri, s. f. v. SCOFELI. [DLRM, Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scoică
SCÓICĂ, scoici, s. f. 1. Nume dat mai multor specii de moluște care au corpul moale, ocrotit de două valve calcaroase, de obicei cenușii, care formează scheletul extern al animalului. ◊ Scoică de râu = gen de scoici comestibile care trăiesc pe sub malurile adânci ale râurilor (Unio); moluscă din acest gen. Scoică de baltă (sau de lac) = gen de scoici comestibile care trăiesc de obicei în mâlul apelor stătătoare sau cu un curs liniștit (Anodonta); moluscă din acest gen. Scoică-de-mărgăritar (sau de perle de mare) = scoică din Oceanul Indian și Pacific, care produce perle (Meleagrina margaritifera). 2. Scheletul calcaros al scoicii (1); cochilie. ♦ Cochilie de melc. 3. Acoperiș (de sticlă) în forma unei cochilii de scoică (1) sau în formă de evantai, construit la intrarea într-o clădire. 4. Excrescență osoasă care se formează pe chișița sau pe coroana copitei calului și care face ca animalul să șchiopăteze. 5. (La armele de vânătoare) Adâncitura închizătorului, în care este înșurubat percutorul. – Din sl. skolika.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoicuţă
SCOICÚȚĂ, scoicuțe, s. f. Diminutiv al lui scoică. – Scoică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoicuță
SCOICÚȚĂ, scoicuțe, s. f. Diminutiv al lui scoică. – Scoică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolast
SCOLÁST, scolaști, s. m. (Rar) Adept al scolasticii. ♦ Cărturar care se ocupă numai cu partea formală a unei științe, ignorând practica. – Din germ. Scholast.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolastic
SCOLÁSTIC, -Ă, scolastici, -ce, adj. 1. S. f. Curent filosofic dominant în Evul Mediu în Europa Occidentală creștină, care îmbina dogmele religioase cu tradiția mistică și intuitivă a filosofiei patristice, iar mai târziu cu aristotelismul; p. ext. mod de gândire și de activitate intelectuală formalistă, pedantă, ruptă de viață, de experiență. 2. Adj. Care aparține scolasticii (1), privitor la scolastică. ♦ P. ext. Rupt de realitate, de viața practică, formal. – Din fr. scolastique, lat. scholasticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolasticism
SCOLASTICÍSM s. n. Concepție specifică scolasticii. – Din fr. scolasticisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolex
SCÓLEX, scolexuri, s. n. Extremitatea anterioară a teniei, pe care se află organele de fixare. – Din fr. scolex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoliast
SCOLIÁST, scoliaști, s. m. (Livr.) Autor de scolii. [Pr.: -li-ast] – Din fr. scoliaste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolie
SCÓLIE, scolii, s. f. 1. (În Grecia antică) Cântec recitat cu acompaniament muzical. 2. (Livr.) Notă filologică, istorică, critică sau comentariu pentru înțelegerea textului unui autor din Antichitate. ♦ Remarcă privitoare la o teoremă. – Din fr. scolie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoliotic
SCOLIÓTIC, -Ă, scoliotici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de scolioză. [Pr.: -li-o-] – Din fr. scoliotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolioză
SCOLIÓZĂ, scolioze, s. f. Boală care constă în deviația laterală a coloanei vertebrale, mai ales în regiunea dorsală, din cauza slăbirii ligamentelor vertebrelor sau a îmbolnăvirii vertebrelor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. scoliose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scolopendră
SCOLOPÉNDRĂ, scolopendre, s. f. Mic animal miriapod care trăiește în locuri umede și întunecoase și se hrănește cu larve de insecte; cârcăiac (Scolopendra cingulata). – Din fr. scolopendre, lat. scolopendra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sconcs
SCONCS, (1) sconcși, s. m., (2) sconcsuri, s. n. 1. S. m. Mic mamifer carnivor din America, înrudit și asemănător cu dihorul, vânat sau crescut pentru blana sa prețioasă, de diverse culori (Mephitis mephitis). 2. S. n. Blana prelucrată a sconcsului (1). – Din fr. sconse, germ. Skons, engl. skunk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scondru
SCÓNDRU, scondri, s. m. Prăjină cilindrică lungă folosită pe o navă în diverse scopuri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scont
SCONT, sconturi, s. n. 1. Dobânda și comisionul reținute de o bancă comercială, care cumpără titluri de creanță pe termen scurt, înainte de scadența acestora. ♦ Sumă de bani reprezentând dobânda la un împrumut, pe care o bancă și-o reține cu anticipație la acordarea împrumutului. 2. Reducere acordată unui debitor din valoarea unei polițe sau a unei datorii plătite înainte de scadență; recalculare și diminuare a dobânzilor, în cazul în care plata unei obligații se face înainte de termen. – Din it. sconto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sconta
SCONTÁ, scontez, vb. I. Tranz. 1. A cumpăra sau a vinde efecte de comerț înainte de scadență; a efectua un scont. 2. Fig. A conta pe ceva, a-și face planuri dinainte în legătură cu un anumit fapt așteptat, a se baza pe ceva. – Din it. scontare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scontabil
SCONTÁBIL, -Ă, scontabili, -e, adj. (Despre polițe și alte efecte de comerț) Care poate fi scontat. – Din it. scontabile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scontare
SCONTÁRE, scontări, s. f. Acțiunea de a sconta. – V. sconta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scontator
SCONTATÓR, -OÁRE, scontatori, -oare, adj., s. m. și f. (Persoană, instituție) care face operații de scont. – Din it. scontatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scop
SCOP, scopuri, s. n. Țintă, obiectiv către care tinde cineva; ceea ce își propune cineva să înfăptuiască; țel. ◊ Loc. prep. În scopul... = în vederea..., în interesul..., pentru... [Var.: (înv.) scópos s. n.] – Din ngr. skopós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scopi
SCOPÍ, scopesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A castra un animal. – Din sl. skopiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scopire
SCOPÍRE, scopiri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a scopi; castrare. – V. scopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scopit
SCOPÍT, -Ă, scopiți, -te, adj., s. m. 1. Adj. (Pop.) Castrat, jugănit. 2. S. m. Membru al unei secte religioase ai cărei adepți se supun castrării; scapet. – V. scopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scopolamină
SCOPOLAMÍNĂ s. f. Alcaloid înrudit cu atropina, extras din frunzele și semințele mai multor plante solanacee și folosit în farmacie. – Din fr. scopolamine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scopos
SCÓPOS s. n. v. scop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scor
SCOR, scoruri, s. n. Raportul dintre punctele înscrise și cele primite la o întrecere sportivă; rezultat reflectat de acest raport. ◊ Scor alb = meci nul. – Din fr. score.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorbolire
SCORBOLÍRE s. f. v. SCORBOLI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scorboros
SCORBORÓS, -OÁSĂ adj. v. scorburos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorboroşi
SCORBOROȘÍ, pers. 3 scorboroșește, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) (Despre trunchiurile copacilor) A deveni scorburos. – Din scorboros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorboroși
SCORBOROȘÍ, pers. 3 scorboroșește, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) (Despre trunchiurile copacilor) A deveni scorburos. – Din scorboros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorboroşit
SCORBOROȘÍT, -Ă, scorboroșiți, -te, adj. (Rar) Scorburos. – V. scorboroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorboroșit
SCORBOROȘÍT, -Ă, scorboroșiți, -te, adj. (Rar) Scorburos. – V. scorboroși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorbură
SCÓRBURĂ, scorburi, s. f. 1. Scobitură (mare) în trunchiul unui copac putrezit pe dinăuntru; p. ext. trunchi de copac găunos, putrezit. 2. Gaură, văgăună mică într-un mal, în stâncă etc.; peșteră; p. gener. cavitate, gaură, scobitură. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorburos
SCORBURÓS, -OÁSĂ, scorburoși, -oase, adj. (Despre copaci sau trunchiuri de copaci) Cu scorburi (1), găunos, scorboroșit; (despre pământ, munți etc.) plin de văgăuni, de peșteri. [Var.: (reg.) scorborós, -oásă adj.] – Scorbură + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorbut
SCORBÚT, scorbuturi, s. n. Boală datorată lipsei de vitamină C în alimentație, care se manifestă prin slăbirea forței musculare, anemie, sângerarea gingiilor, căderea dinților, apariția unor plăgi deschise etc. – Din fr. scorbut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorbutic
SCORBÚTIC, -Ă, scorbutici, -ce, adj., s. m. și f. 1. Adj. De natura scorbutuiui, în legătură cu scorbutul. 2. S. m. și f. Persoană bolnavă de scorbut. – Din fr. scorbutique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scordolea
SCORDOLEÁ, scordolele, s. f. Preparat culinar din nuci pisate și miez de pâine frecate cu usturoi, oțet (sau zeamă de lămâie) și untdelemn. – Din ngr. skordhaliá.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorer
SCÓRER, (1) scoreri, s. m., (2) scorere, s. n. 1. Persoană însărcinată cu evidența (și afișarea) scorului într-o întrecere sportivă. 2. S. n. Panou, tabel pe care se afișează scorul într-o întrecere sportivă. – Din engl. scorer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoriaceu
SCORIACÉU, -ÉE, scoriacei, -ee, adj. (Geol.; despre roci) Care are aspectul unei scorii vulcanice. [Pri: -ri-a-] – Din fr. scoriacé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorie
SCÓRIE, scorii, s. f. 1. Zgură. 2. Strat de oxid negru format la suprafața unei piese de oțel încălzite la temperaturi înalte. 3. (În sintagma) Scorie vulcanică = material provenit din lava vulcanilor incomplet degazificată în contact cu apa. – Din fr. scorie, lat. scoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scormoli
SCORMOLÍ vb. IV v. scormoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scormoni
SCORMONÍ, scormonesc, vb. IV. 1. Întranz. și tranz. A căuta cu de-amănuntul, a cerceta peste tot răvășind, răscolind (pentru a găsi sau a scoate la iveală); a scotoci, a controbăi; p. gener. a căuta. ◊ Refl. Se scormonește în buzunare. ♦ Tranz. Fig. A pătrunde cu privirea, a scruta; a cerceta. 2. Tranz. A face să iasă ceva la iveală (dintr-un loc ascuns, dosit); a face să se miște din loc; a stârni. 3. Tranz. A răscoli (în adânc) pământul zgâriind, râcâind, săpând, brăzdând (pentru a căuta, a găsi ceva). ♦ (Despre păsări) A scurma. ♦ A răscoli focul, jarul, cenușa pentru a face ca focul să se învioreze, să ardă mai bine. ♦ Fig. A zgândări, a ațâța, a aprinde o stare sufletească, un sentiment. ◊ Expr. A scormoni la inimă = a tulbura (pe cineva), a neliniști, a nemulțumi. 4. Intranz. A scobi într-un material dur; a sfredeli. [Prez. ind. și scórmon. – Var.: (reg.) scormolí vb. IV] – Et. nec. Cf. scurma, răscoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scormonire
SCORMONÍRE, scormoniri, s. f. Acțiunea de a (se) scormoni și rezultatul ei; scormonit. – V. scormoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scormonit
SCORMONÍT s. n. Scormonire. – V. scormoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scormonitor
SCORMONITÓR, -OÁRE, scormonitori, -oare, adj., s. n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care scormonește; fig. (în special) care caută să pătrundă, să cerceteze, să iscodească pentru a afla, a descoperi, a înțelege ceva. 2. S. n. Piesă metalică în formă de gheară aplicată la unele pluguri, pentru a scormoni pământul dedesubtul brazdei. – Scormoni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorneală
SCORNEÁLĂ, scorneli, s. f. Scornitură. – Scorni + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorni
SCORNÍ, scornesc, vb. IV. 1. Tranz. A plăsmui, a inventa. ♦ A născoci ceva cu intenția de a induce în eroare; a ticlui, a urzi. 2. Refl. A se isca, a se ivi, a se pomi, a se declanșa, a se stârni, a se dezlănțui. 3. Tranz. (Pop.) A face să iasă din adăpost; a stârni, a urni. [Var.: (reg.) zgorní vb. IV] – Din bg. skorna, ucr. skornjaty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scornire
SCORNÍRE, scorniri, s. f. Acțiunea de a (se) scorni și rezultatul ei. [Var.: (reg.) zgornire s. f.] – V. scorni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scornit
SCORNÍT, -Ă, scorniți, -te, adj. Care este plăsmuit, inventat; urzit, ticluit. – V. scorni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scornitor
SCORNITÓR, -OÁRE, scornitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care scornește, inventează; creator; care lansează zvonuri, care minte. – Scorni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scornitură
SCORNITÚRĂ, scornituri, s. f. 1. Afirmație falsă, cu intenția de a induce în eroare, scorneală, minciună; zvon 2. (Pop.) Ceea ce plăsmuiește, inventează, concepe cineva. – Scorni + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoroambă
SCOROÁMBĂ, scoroambe, s. f. (Bot.; reg.) Porumbă^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorocire
SCOROCÍRE s. f. v. SCOROCI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scorocit
SCOROCÍT adj. v. SCOROCI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scorojeală
SCOROJEÁLĂ, scorojeli, s. f. Faptul de a se scoroji. ♦ (Concr.) Tencuială, var sau vopsea cojită. – Scoroji + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoroji
SCOROJÍ, scorojesc, vb. IV. Refl. (Mai ales la pers. 3) 1. (Despre lemn, piele, hârtie sau obiecte făcute din acestea) A se usca foarte tare, a se deteriora, a se strica (la suprafață) deformându-se, cojindu-se. 2. (Despre vopsele, tencuieli și despre obiectele pe care sunt aplicate) A se degrada (la suprafață) prin umflare, cojire etc. din cauza condițiilor de mediu; a se coșcovi, a se coji, a se burduși. 3. (Despre pielea corpului unor ființe) A se coji, a se descuama; a se zbârci, a se crăpa din cauza uscăciunii. ♦ P. ext. (Despre oameni sau părți ale corpului lor) A slăbi foarte mult; a se scofâlci. – Pref. s + coroji (reg. „a (se) coșcovi”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorojire
SCOROJÍRE, scorojiri, s. f. Faptul de a se scoroji. – V. scoroji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorojit
SCOROJÍT, -Ă, scorojiți, -te, adj. 1. (Despre lemn, piele, hârtie sau obiecte confecționate din acestea) Strâmbat, îndoit, crăpat, deformat (de căldură, de uscăciune). 2. (Despre vopsele, tencuieli și despre obiectele pe care sunt aplicate) Degradat (la suprafață) prin umflare, cojire etc. din cauza condițiilor de mediu; coșcovit, cojit, burdușit. 3. (Despre pielea corpului unor ființe) Aspru la pipăit, crăpat, zbârcit. ♦ P. ext. (Despre oameni sau părți ale corpului lor) Foarte slab, uscat; scofâlcit. – V. scoroji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorombar
SCOROMBÁR, scorombari, s. m. (Bot.; reg.) Porumbar^1. – Scoroambă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorpie
SCORPÍE, scorpii, s. f. 1. (Pop.) Scorpion (1). ♦ (În basme) Ființă cu însușiri supranaturale, închipuită de obicei ca un monstru feminin cu mai multe capete, care scoate flăcări pe nări și al cărei sânge ar avea însușiri miraculoase. ♦ Epitet injurios dat unei femei rele. 2. (Astron.; pop.) Scorpion (2). 3. Compus: scorpie-de-mare = pește teleostean marin cu aspect respingător, cu țepii înotătoarelor foarte veninoși (Scorpaena porcus). – Din sl. skorpija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorpion
SCORPIÓN, scorpioni, s. m. 1. Nume dat mai multor specii de arahnide având la extremitatea posterioară glande veninoase, care se deschid în vârful unui ac; scorpie (1). ◊ Scorpionul-de-cărți = scorpion minuscul, fără coadă și fără glande veninoase, având patru perechi de picioare și o pereche de foarfeci lungi, care trăiește printre filele cărților (Chelifer cancroides). 2. N. pr. art. Numele unei constelații zodiacale din emisfera sudică. ♦ Numele unuia dintre cele 12 semne ale zodiacului; Scorpie (2). [Pr.: -pi-on] – Din fr. scorpion, lat. scorpio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţar
SCORȚÁR, (1, 2) scorțari, s. m., (3) scorțare, s. n. 1. S. m. Pasăre migratoare insectivoră mică cu gâtul alb, cu spinarea cenușie, cu pântecele galben, cu ciocul drept, tare și ascuțit și cu coada scurtă și retezată (Sitta europaea). 2. S. m. Scorțărel. 3. S. n. (Reg.) Covor (țărănesc); scoarță. – Scoarță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțar
SCORȚÁR, (1, 2) scorțari, s. m., (3) scorțare, s. n. 1. S. m. Pasăre migratoare insectivoră mică cu gâtul alb, cu spinarea cenușie, cu pântecele galben, cu ciocul drept, tare și ascuțit și cu coada scurtă și retezată (Sitta europaea). 2. S. m. Scorțărel. 3. S. n. (Reg.) Covor (țărănesc); scoarță. – Scoarță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţăraş
SCORȚĂRÁȘ, scorțărași, s. m. Scorțărel. – Scorțar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțăraș
SCORȚĂRÁȘ, scorțărași, s. m. Scorțărel. – Scorțar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţărel
SCORȚĂRÉL, scorțărei, s. m. Pasăre insectivoră mică cu spinarea cenușie pătată cu alb, cu pântecele alb și cu ciocul lung și ascuțit, care își face cuibul în scorburi; scorțar (2), scorțăraș (Certhia familiaris). – Scorțar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțărel
SCORȚĂRÉL, scorțărei, s. m. Pasăre insectivoră mică cu spinarea cenușie pătată cu alb, cu pântecele alb și cu ciocul lung și ascuțit, care își face cuibul în scorburi; scorțar (2), scorțăraș (Certhia familiaris). – Scorțar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţişoară
SCORȚIȘOÁRĂ s. f. 1. Scoarța aromatică, de culoare roșcată-cenușie, a scorțișorului, folosită drept condiment și în medicină. 2. (Reg.) Vopsea roșie (obținută din lemnul unui arbore exotic). – Scoarță + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțișoară
SCORȚIȘOÁRĂ s. f. 1. Scoarța aromatică, de culoare roșcată-cenușie, a scorțișorului, folosită drept condiment și în medicină. 2. (Reg.) Vopsea roșie (obținută din lemnul unui arbore exotic). – Scoarță + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţişor
SCORȚIȘÓR, scorțișori, s. m. Numele mai multor specii de arbori exotici a căror scoarță este folosită drept condiment și în medicină. – Din scorțișoară (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțișor
SCORȚIȘÓR, scorțișori, s. m. Numele mai multor specii de arbori exotici a căror scoarță este folosită drept condiment și în medicină. – Din scorțișoară (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţişoriu
SCORȚIȘORÍU, -ÍE, scorțișorii, adj. (Rar) De culoarea scorțișoarei. – Scorțișoară + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțișoriu
SCORȚIȘORÍU, -ÍE, scorțișorii, adj. (Rar) De culoarea scorțișoarei. – Scorțișoară + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţoneră
SCORȚONÉRĂ, scorțonere, s. f. Plantă erbacee perenă din familia compoze- elor, cu rizom pivotant și cărnos, de culoare brună, cu frunze mari și flori galbene, cultivată pe alocuri pentru rădăcinile sale comestibile (Scorzonera hispanica). – Din it. scorzonera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțoneră
SCORȚONÉRĂ, scorțonere, s. f. Plantă erbacee perenă din familia compoze- elor, cu rizom pivotant și cărnos, de culoare brună, cu frunze mari și flori galbene, cultivată pe alocuri pentru rădăcinile sale comestibile (Scorzonera hispanica). – Din it. scorzonera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorţos
SCORȚÓS, -OÁSĂ, scorțoși, -oase, adj. 1. Care nu se îndoaie, care rămâne drept, lipsit de suplețe, țeapăn, tare, rigid; a cărui suprafață prezintă asperități, care este aspru la pipăit ca o scoarță (1). ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Care este lipsit de maleabilitate, care nu este conciliant; rigid, distant. 2. (Despre lemne, pământ etc.) Cu o crustă groasă și aspră, cu scoarță. ◊ Pepene scorțos = pepene galben cu miezul tare. Mere scorțoase = varietate de mere mari, cu coaja groasă, de culoare galbenă-ruginie. ♦ (Despre piele) îngroșat, aspru, uscat, bătătorit, crăpat; (despre față, mâini etc.) cu pielea îngroșată, aspră, bătătorită, crăpată. – Scoarță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorțos
SCORȚÓS, -OÁSĂ, scorțoși, -oase, adj. 1. Care nu se îndoaie, care rămâne drept, lipsit de suplețe, țeapăn, tare, rigid; a cărui suprafață prezintă asperități, care este aspru la pipăit ca o scoarță (1). ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Care este lipsit de maleabilitate, care nu este conciliant; rigid, distant. 2. (Despre lemne, pământ etc.) Cu o crustă groasă și aspră, cu scoarță. ◊ Pepene scorțos = pepene galben cu miezul tare. Mere scorțoase = varietate de mere mari, cu coaja groasă, de culoare galbenă-ruginie. ♦ (Despre piele) îngroșat, aspru, uscat, bătătorit, crăpat; (despre față, mâini etc.) cu pielea îngroșată, aspră, bătătorită, crăpată. – Scoarță + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoruş
SCORÚȘ, scoruși, s. m. Arbore din familia rozaceelor, cu frunze compuse, cu flori albe și cu fructe comestibile, brune sau galbene, cu lemnul foarte dens, dur și omogen, folosit în industria mobilelor (Sorbus domestica). ◊ Scoruș-de-munte (sau -păsăresc) = arbore mic din familia rozaceelor, cu ramuri plecate, cu frunze imparipenate, cu flori albe și fructe de mărimea unui bob de mazăre, roșii și astringente la gust (Sorbus aucuparia). – Din scorușă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoruș
SCORÚȘ, scoruși, s. m. Arbore din familia rozaceelor, cu frunze compuse, cu flori albe și cu fructe comestibile, brune sau galbene, cu lemnul foarte dens, dur și omogen, folosit în industria mobilelor (Sorbus domestica). ◊ Scoruș-de-munte (sau -păsăresc) = arbore mic din familia rozaceelor, cu ramuri plecate, cu frunze imparipenate, cu flori albe și fructe de mărimea unui bob de mazăre, roșii și astringente la gust (Sorbus aucuparia). – Din scorușă (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoruşă
SCORÚȘĂ, scorușe, s. f. Fructul comestibil al scorușului (sau al scorușului de munte). – Din bg. skoruša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scorușă
SCORÚȘĂ, scorușe, s. f. Fructul comestibil al scorușului (sau al scorușului de munte). – Din bg. skoruša.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotă
SCÓTĂ, scote, s. f. Parâmă folosită pentru fixarea colțului de jos al unei vele pe o navă cu pânze. – Din it. scotta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotch
SCOTCH^1 s. n. Fâșie transparentă care servește pentru lipirea unor materiale, mai ales a hârtiei. [Pr.: scoč] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotch
SCOTCH^2, (2) scotch-uri s. n. 1. Whisky scoțian. 2. Sticlă, pahar cu scotch (1). [Pr.: scoč] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotoceală
SCOTOCEÁLĂ, scotoceli, s. f. Scotocire. – Scotoci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotoci
SCOTOCÍ, scotocesc, vb. IV. Tranz. intranz. și refl. A (se) căuta, a (se) cerceta cu de-amănuntul peste tot (pentru a găsi ceva); a cotrobăi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotocire
SCOTOCÍRE, scotociri, s. f. Acțiunea de a (se) scotoci, căutare amănunțită, cercetare minuțioasă, scotoceală. – V. scotoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotocit
SCOTOCÍT s. n. Faptul de a (se) scotoci. – V. scotoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotocitor
SCOTOCITÓR, -OÁRE, scotocitori, -oare, adj. Care scotocește, cercetează, iscodește (fără încetare). – Scotoci + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scotom
SCOTÓM, scotoame, s. n. (Med.) Pierdere a vederii pe o porțiune limitată a câmpului vizual. – Din fr. scotome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoţi
SCOȚI s. m. pl. Triburi celtice care populau inițial vestul și nordul Islandei și care în sec. V-VI s-au stabilit în nordul insulei britanice. – Din fr. Scots.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoți
SCOȚI s. m. pl. Triburi celtice care populau inițial vestul și nordul Islandei și care în sec. V-VI s-au stabilit în nordul insulei britanice. – Din fr. Scots.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoţian
SCOȚIÁN, -Ă, scoțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Scoția. 2. Adj. Care aparține Scoției sau scoțienilor (1), privitor la Scoția ori la scoțieni. [Pr.: -ți-an] – Scoția (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scoțian
SCOȚIÁN, -Ă, scoțieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Scoția. 2. Adj. Care aparține Scoției sau scoțienilor (1), privitor la Scoția ori la scoțieni. [Pr.: -ți-an] – Scoția (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scovardă
SCOVÁRDĂ s. f. v. scovergă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scovergă
SCOVÉRGĂ, scovergi, s. f. 1. (Mai ales la pl.) Un fel de plăcintă din aluat (dospit), prăjită în grăsime (și umplută cu brânză, urdă etc); prăjitură uscată, minciunea. 2. Epitet pentru o persoană foarte slabă, scofâlcită. [Var.: scovárdă s. f.] – Din sl. skovrada „tigaie”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrabă
SCRÁBĂ s. f. v. scroambă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrabble
SCRABBLE, scrabble-uri, s. n. 1. Joc logic cu litere, asemănător jocului de cuvinte încrucișate. 2. Joc, partidă de scrabble (1). [Pr.: screbl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrabble
SCRÁBBLE s. n. 1. Joc de societate disputat de către unul, doi sau mai mulți jucători, sub diverse forme, pe o tablă formată din 15 linii și 15 coloane care determină 225 de căsuțe, unele colorate diferit cu proprietatea de a multiplica valoarea asociată literei sau cuvântului care le ocupă, cu ajutorul unor jetoane însemnate pe una dintre fețe cu câte o literă și o valoare care depinde de frecvența de apariție și dificultatea de folosire a literei respective într-o limbă dată, și al cărui scop îl reprezintă obținerea a cât mai multor puncte cumulate prin intermediul formării și depunerii pe tablă a câte unui cuvânt din literele extrase la întâmplare de către fiecare jucător, în mod alternativ, cu condiția de a crea legături cu cele așezate deja pe tablă, prin adiacență, încrucișare sau prelungire. 2. Situație în jocul de scrabble (1) în care un jucător depune dintr-o dată toate cele șapte litere de pe suportul propriu, formând un cuvânt adecvat, și pentru care i se acordă o primă de 50 de puncte care se adună la valoarea calculată corespunzătoare depunerii. [Pr.: scré-băl] (denumire de marcă înregistrată în S.U.A., în 1950, care probabil derivă din engl. scrabble = a scrijeli, a zgâria; a mâzgăli, a scrie neciteț; a merge în patru labe, a da din mâini și din picioare) [et. TLF și MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scrădiş
SCRĂDÍȘ, scrădișuri, s. n. Depunere de nisip sau de pietriș (mărunt), care formează fundul albiei unui râu, al unui fluviu sau al unor bălți; p. ext. loc acoperit cu astfel de depuneri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrădiș
SCRĂDÍȘ, scrădișuri, s. n. Depunere de nisip sau de pietriș (mărunt), care formează fundul albiei unui râu, al unui fluviu sau al unor bălți; p. ext. loc acoperit cu astfel de depuneri. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrânciob
SCRÂNCIÓB, scrâncioburi, s. n. 1. Leagăn de lemn (sau construcție cu mai multe leagăne fixate pe același schelet) care se balansează sau se învârtește în cerc, servind ca mijloc de distracție; dulap. 2. Scândură sprijinită la mijloc pe un suport (gros), pe ale cărei capete se așează două persoane, pentru a se legăna. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrânciobar
SCRÂNCIOBÁR, scrâncioburi, s. m. (Reg.) Om care învârtește scrânciobul (manual). – Scrânciob + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrânteală
SCRÂNTEÁLĂ, scrânteli, s. f. 1. Scrântitură. 2. Fig. Tulburare a minții; nebunie, țicneală. – Scrânti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrânti
SCRÂNTÍ, scrântesc, vb. IV. 1. Tranz. A deplasa, a scoate din articulație, din poziția sa normală un os, o încheietură etc.; a luxa. ◊ Expr. (Fam.) A o scrânti = a face o prostie, o gafă; a greși. ♦ Refl. (Despre membre, articulații etc.) A se deplasa de la locul normal. 2. Refl. Fig. A-și pierde dreapta judecată; a se zăpăci, a înnebuni, a se țicni. [Var.: scrintí, (reg.) sclintí vb. IV] – Din sl. krentati „a suci, a întoarce”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrântire
SCRÂNTÍRE, scrântiri, s. f. Faptul de a (se) scrânti; scrânteală, scrântitură. – V. scrânti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrântit
SCRÂNTÍT, -Ă, scrântiți, -te, adj. 1. (Despre membre, oase, încheieturi) Deplasat din articulație; luxat. 2. Fig. (Despre oameni) Dezechilibrat mintal; nebun, țicnit. – V. scrânti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrântitoare
SCRÂNTITOÁRE, scrântitori, s. f. Nume dat mai multor specii de plante din familia rozaceelor, cu tulpina târâtoare, cu flori hermafrodite, mai ales galbene (Potentilla). – Scrânti + suf. -toare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrântitură
SCRÂNTITÚRĂ, scrântituri, s. f. Deplasare a unui os din articulația lui; luxație, scrânteală, entorsă. – Scrânti + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşnet
SCRÂȘNÉT, scrâșnete, s. n. Zgomot caracteristic provocat de strângerea fălcilor și frecarea dinților de jos cu cei de sus (în momente de mânie, de suferință etc.). ♦ P. gener. Zgomot scârțâitor, strident; scârțâit. – Scrâșni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșnet
SCRÂȘNÉT, scrâșnete, s. n. Zgomot caracteristic provocat de strângerea fălcilor și frecarea dinților de jos cu cei de sus (în momente de mânie, de suferință etc.). ♦ P. gener. Zgomot scârțâitor, strident; scârțâit. – Scrâșni + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşni
SCRÂȘNI, scrâșnesc, vb. IV. Intranz. 1. A strânge fălcile și a freca dinții de jos cu cei de sus, făcând să se audă un zgomot caracteristic (în momente de furie, de durere etc.). Tranz. Își scrâșnea dinții. ♦ Tranz. Fig. A rosti, a spune ceva printre dinți cu ură, cu mânie. 2. P. gener. A produce un zgomot scârțâitor; a scârțâi. [Var.: (reg.) crâșní vb. IV] – Din bg. skărša, sb. scršiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșni
SCRÂȘNI, scrâșnesc, vb. IV. Intranz. 1. A strânge fălcile și a freca dinții de jos cu cei de sus, făcând să se audă un zgomot caracteristic (în momente de furie, de durere etc.). Tranz. Își scrâșnea dinții. ♦ Tranz. Fig. A rosti, a spune ceva printre dinți cu ură, cu mânie. 2. P. gener. A produce un zgomot scârțâitor; a scârțâi. [Var.: (reg.) crâșní vb. IV] – Din bg. skărša, sb. scršiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşnire
SCRÂȘNÍRE, scrâșniri, s. f. Acțiunea de a scrâșni și rezultatul ei; p. ext. scrâșnet; scrâșnit^1. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșnire
SCRÂȘNÍRE, scrâșniri, s. f. Acțiunea de a scrâșni și rezultatul ei; p. ext. scrâșnet; scrâșnit^1. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşnit
SCRÂȘNÍT^1, scrâșnituri, s. n. Scrâșnire. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșnit
SCRÂȘNÍT^1, scrâșnituri, s. n. Scrâșnire. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşnit
SCRÂȘNÍT^2, -Ă, scrâșniți, -te, adj. Care își găsește expresia într-o scrâșnire, asemănător unei scrâșniri. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșnit
SCRÂȘNÍT^2, -Ă, scrâșniți, -te, adj. Care își găsește expresia într-o scrâșnire, asemănător unei scrâșniri. – V. scrâșni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâşnitor
SCRÂȘNITÓR, -OÁRE, scrâșnitori, -oare, adj. Care scrâșnește. – Scrâșni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrâșnitor
SCRÂȘNITÓR, -OÁRE, scrâșnitori, -oare, adj. Care scrâșnește. – Scrâșni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

screamăt
SCREÁMĂT, scremete, s. n. Faptul de a se screme; opintire, încordare a organismului (în special pentru evacuarea excrementelor). [Var.: scrémet s. n.] – Screme + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

screme
SCRÉME, screm, vb. III. Refl. 1. A se forța, a se încorda făcând un efort pentru a evacua excrementele. 2. Fig. (Fam.) A depune eforturi deosebite, a se strădui (zadarnic sau cu rezultate neînsemnate). ◊ Expr. A se screme să... = a fi pe punctul de a..., a fi gata să... Se screme să plouă. – Cf. lat. excrementum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scremet
SCRÉMET s. n. v. screamăt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

screper
SCRÉPER, screpere, s. n. Mașină folosită la lucrări rutiere pentru săparea, transportarea și descărcarea pământului, la construcțiile de canale etc. – Din engl. scaper, rus. screper.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scri
SCRI vb. IV v. scrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrib
SCRIB, scribi, s. m. 1. (La vechii egipteni) Funcționar inferior având atribuții de contabil și de copist. 2. Persoană care redacta sau copia acte. 3. Scriitor sau gazetar fără valoare, de obicei aservit unui partid politic. 4. Cărturar la vechii evrei care tălmăcea cărțile lui Moise și interpreta poporului normele juridice. – Din fr. scribe, lat. scriba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scribăreţ
SCRIBĂRÉȚ, scribăreți, s. m. (Rar) Scriitor prost, lipsit de talent; literat care scrie mult și prost. – Scrib + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scribăreț
SCRIBĂRÉȚ, scribăreți, s. m. (Rar) Scriitor prost, lipsit de talent; literat care scrie mult și prost. – Scrib + suf. -ăreț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrie
SCRIE, scriu, vb. III. 1. Intranz și tranz. A reprezenta prin semne convenționale sunetele sau cuvintele vorbirii. ◊ Expr. (Intranz.; în basme) De (sau pe) când scria (sau, refl., se scria) musca pe perete = de mult, din timpuri străvechi. ♦ Tranz. impers. A se afla scris, a fi scris. ◊ Expr. A-i scrie (sau a-i fi scris) cuiva pe față (sau în obraz) = a se putea vedea pe fața cuiva starea lui sufletească, a se deduce ceva din expresia cuiva. ♦ Tranz. A acoperi ceva cu semne grafice sau, p. gener., cu orice fel de semne, de figuri. ♦ Tranz. A completa (un formular) cu textul necesar. ♦ Tranz. (Înv. și pop.) A însemna, a desena, a zugrăvi; a contura, a schița. ◊ Expr. (Refl.) A se scrie în partea cuiva = a aduce, a semăna la chip cu cineva. ♦ A lăsa urme, a întipări, a imprima. ◊ Refl. Urmele pașilor se scriseseră pe zăpadă. 2. Intranz. și tranz. A-și exprima, a-și formula gândurile, ideile în scris; a compune, a redacta o operă (literară, științifică). ♦ Tranz. A relata, a descrie, a povesti ceva în scris. 3. A așterne pe hârtie un text, o scrisoare. ♦ Intranz. și tranz. A trimite (cuiva) o scrisoare. ♦ Refl. recipr. Ne scriem din când în când. ♦ A înștiința, a comunica ceva în scris. 4. Tranz. A însemna, a nota, a înregistra ceva în scris; a trece numele cuiva pe o listă, într-o evidență. ♦ (Înv.) A inventaria; a catagrafia. ◊ Expr. (Pop.) A scrie ceva pe numele cuiva = a-i face cuiva acte de proprietate pentru... ♦ A trece ceva în contul cuiva, a pune în socoteală cuiva. 5. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) înscrie într-o organizație, într-un corp constituit, într-un colectiv de muncă. 6. Tranz. (Pop.) A prescrie, a indica unui bolnav tratamentul necesar. ♦ Tranz. impers. A fi stabilit, rânduit (prin legi, regulamente). ◊ Expr. A(-i) fi scris cuiva (sau pentru cineva) = a(-i) fi rânduit cuiva de la naștere, a(-i) fi sortit, hărăzit (prin soartă). [Perf. s. scrisei, part. scris. – Var.: scri vb. IV] – Lat. scribere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriere
SCRIÉRE, scrieri, s. f. 1. Acțiunea de a scrie și rezultatul ei. 2. (Concr.) Sistem de semne grafice convenționale prin care sunt reprezentate în scris sunetele sau cuvintele unei limbi. ♦ (Înv.) Ortografie. ♦ Mod particular de a caligrafia semnele grafice; fel de a scrie. 3. (Concr.) Text scris: exprimare în scris; compunere, redactare a unui text: scrisoare (5), scris^1 (4). ♦ Operă literară sau științifică. – V. scrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitor
SCRIITÓR, -OÁRE, scriitori, -oare, s. m., s. n. 1. S. m. și f. Autor de opere literare. 2. S. m. Funcționar de cancelarie care copia sau redacta acte, scrisori oficiale etc. ♦ Persoană in slujba domnului sau a unui înalt demnitar de stat, care îndeplinea funcția de secretar; diac, logofăt. 3. S. n. (Înv.) Masă de scris; birou. [Pr.: scri-i-] – Scrie + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitoraş
SCRIITÓRAȘ, scriitorași, s. m. 1. Diminutiv al lui scriitor; scriitor (1) fără talent, fără valoare. 2. Funcționar neînsemnat; conțopist. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitoraș
SCRIITÓRAȘ, scriitorași, s. m. 1. Diminutiv al lui scriitor; scriitor (1) fără talent, fără valoare. 2. Funcționar neînsemnat; conțopist. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitoricesc
SCRIITORICÉSC, -EÁSCĂ, scriitoricești, adj. Care aparține scriitorilor (1) sau operei lor, privitor la scriitori sau la opera lor. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitorime
SCRIITORÍME s. f. Totalitatea scriitorilor (1), mulțime de scriitori. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriitură
SCRIITÚRĂ, scriituri, s. f. 1. (Fam.) Fel de a scrie; scriere (2), scris^1 (2). ♦ Fel de scriere, sistem grafic. 2. Text; p. ext. conținut al unei scrieri. 3. Aspectul tehnic al unei compoziții muzicale în raport cu adaptarea ei la instrumentul muzical. [Pr.: scri-i-] – Scrie + suf. -itură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijela
SCRIJELÁ vb. I v. scrijeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijelare
SCRIJELÁRE s. f. v. scrijelire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijelat
SCRIJELÁT, -Ă adj. v. scrijelit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijeleală
SCRIJELEÁLĂ, scrijeleli, s. f. Scrijelire; scrijelitură. – Scrijeli + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijeli
SCRIJELÍ, scrijelesc, vb. IV. Tranz. A face pe o suprafață zgârieturi sau tăieturi superficiale cu o unealtă ascuțită sau tăioasă; a zgâria, a cresta. [Var.: scrijelá vb. I] – Din scrijea (reg. „felie subțire de pâine, de fructe etc.” < sb., ucr.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijelire
SCRIJELÍRE, scrijeliri, s. f. Acțiunea de a scrijeli și rezultatul ei; zgârietură, crestătură, scrijeleală. [Var.: scrijeláre s. f.] – V. scrijeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijelit
SCRIJELÍT, -Ă, scrijeliți, -te, adj. Acoperit cu scrijelituri; zgâriat, crestat. [Var.: scrijelát, -ă adj.] – V. scrijeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrijelitură
SCRIJELITÚRĂ, scrijelituri, s. f. Tăietură, zgârietură superficială pe suprafața unui obiect. – Scrijeli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrimă
SCRÍMĂ s. f. Ramură sportivă care cuprinde probe de sabie, de floretă și de spadă. – După fr. escrime. Cf. it. s c r i m a.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrimer
SCRIMÉR, -Ă, scrimeri, -e, s. m. și f. Sportiv care practică scrima. – Din fr. escrimeur (după scrimă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrin
SCRIN, scrinuri, s. n. 1. Dulăpior cu mai multe sertare suprapuse, în care se ține mai ales lenjerie; comodă. 2. (Rar) Cutie, lădiță (căptușită cu mătase sau cu catifea) în care se păstrează bijuterii. – Din rus. skrin, lat. scrinium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrinti
SCRINTÍ vb. IV v. scrânti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scripcar
SCRIPCÁR, scripcari, s. m. 1. (Reg.) Lăutar (care cântă din scripcă). 2. Gândac negru, cu antene lungi, care produce sunete asemănătoare cu un scârțâit; plopar; cobzar, țigănaș (Saperda carcharis).- Scripcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scripcă
SCRÍPCĂ, scripci, s. f. (Reg.) 1. Vioară^3. 2. Sunet, cântec de vioară^3. ♦ Arta, meseria de scripcar. – Din rus. skripka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scripet
SCRÍPET s. m. v. scripete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scripete
SCRÍPETE, scripeți, s. m. Mecanism alcătuit dintr-o roată cu un șanț periferic, care servește la transmiterea unei forțe prin intermediul unui cablu sau al unui lanț ce rulează pe șanț; dispozitiv bazat pe mecanismul descris mai sus, care servește la ridicarea unor greutăți; muflă. ♦ Dispozitiv pentru mișcarea ițelor la țesăturile simple, format din două roți cu diametre diferite dispuse pe același ax și formând un bloc comun situat deasupra războiului de țesut. [Var.: (reg.) scrípet s. m.] – Din bg. skripec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scripte
SCRÍPTE s. f. pl. 1. Condici, registre de evidență, de contabilitate, acte; însemnări cuprinse în aceste condici, registre etc. 2. Documente istorice, hrisoave. – Din lat. scripta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptic
SCRÍPTIC, -Ă, scriptici, -ce, adj. 1. Care a fost înscris, înregistrat în scripte (1); care se realizează pe baza sau cu ajutorul scriptelor. ◊ Fond scriptic = fond destinat plății personalului din schema unei întreprinderi sau instituții. Personal scriptic = personal angajat în schemă, personal bugetar. 2. (Rar) Scris^2. – Cf. scripte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptolog
SCRIPTOLÓG, scriptologi, s. m. (Rar.) Birocrat. – Din scripte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptologie
SCRIPTOLOGÍE s. f. Formalism exagerat în rezolvarea unor probleme administrative, a unor acte oficiale etc.; birocrație, birocratism. – Scriptolog + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptoman
SCRIPTOMÁN, -Ă, scriptomani, -e, s. m. și f. (Rar) Persoană care are mania de a scrie; p. ext. birocrat. – Din scriptomanie sau din scripte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptomanie
SCRIPTOMANÍE s. f. (Rar) Obiceiul de a scrie mult, manie a scrisului. – Scripte + manie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scriptură
SCRIPTÚRĂ, scripturi, s. f. 1. Scriere bisericească cuprinzând Vechiul și Noul Testament; Biblie. 2. (Înv.) Operă literară, științifică etc. 3. (Înv.) Însemnare, consemnare, relatare scrisă; text. 4. (Înv.) Scris^1 (2). – Din lat. scriptura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scris
SCRIS^1, (4) scrise, s. n. 1. Faptul de a scrie (1). ◊ Mașină de scris = mașină folosită pentru dactilografierea textelor. ◊ Loc. adj. și adv. În scris = notat (pe hârtie). 2. Fel propriu de a scrie al cuiva, mod particular de a caligrafia semnele grafice; scriere (2), scriitură (1), scriptură (4), scrisoare (3). 3. Acțiunea de a scrie (2), de a redacta o compoziție, o operă. ♦ Activitatea de scriitor, de publicist. 4. Ceea ce este scris, ceea ce rezultă în urma muncii de elaborare, de redactare; scriere (3). Folosește multe neologisme în scrisul său. ♦ Totalitatea operelor scrise aparținând unui popor, unei națiuni, unui scriitor. Scrisul românesc. [Pl. și: (2) scrisuri] – V. scrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scris
SCRIS^2, -Ă, scriși, -se, adj., s. m., s. f. I. Adj. Care este însemnat, consemnat în scris, scriptic. II. Subst. (Pop.) 1. S. m. și f. Persoană predestinată să devină soțul sau soția cuiva. 2. S. f. art. Ursită, soartă, fatalitate. – V. scrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrisoare
SCRISOÁRE, scrisori, s. f. 1. Comunicare scrisă trimisă cuiva prin poștă sau prin intermediul unei persoane; epistolă, răvaș. ◊ Scrisoare de credit = document prin care un bancher sau o bancă cere altui bancher sau altei bănci să pună la dispoziția purtătorului o sumă de bani. ♦ (La pl.) Culegere de corespondență având valoare literară sau istorică. ♦ (La pl.) Operă literară în proză scrisă sub formă de corespondență. 2. (Înv.) Faptul de a scrie; ceea ce este scris. 3. (Pop.) Scris^1 (2). 4. (Înv.) Hârtie scrisă, document, act. ◊ Scrisoare de acreditare = document prin care se atestă împuternicirea unei persoane într-o calitate diplomatică. Scrisoare de trăsură = act care conține condițiile intervenite între cel care expediază o marfa și cel care o transportă (serviciul de coletărie, poștă etc.); fraht. 5. (Înv.) Scriere (3). – Scris + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrisorică
SCRISORÍCĂ, scrisorele, s. f. Diminutiv al lui scrisoare (1). – Scrisoare + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scroafă
SCROÁFĂ, scroafe, s. f. 1. Femela porcului (sau a mistrețului). ◊ Expr. S-a suit scroafa în copac, se spune despre un parvenit înfumurat. ◊ Compus: scroafă-de-baltă = pasăre din ordinul picioroangelor, cu pene roșcate, pe alocuri negre (Ardetta minuta). ♦ Epitet injurios la adresa unei femei (nesimțite, fără caracter etc.). 2. Lovitură la jocul de biliard executată rău, dar care, din întâmplare, nimerește bine. – Lat. scrofa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scroambă
SCROÁMBĂ, scroambe, s. f. (Reg.; mai ales la pl.) Cizmă grosolană sau nepotrivită pe picior; încălțăminte foarte uzată. [Var.: scrábă, șcrábă s. f.] – Din ucr. škrab.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrob
SCROB, scroburi, s. n. (Reg.) Jumări de ouă. – Din bg. skrob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrobeală
SCROBEÁLĂ, scrobeli, s. f. 1. Amidon (sub formă de granule sau de pulbere) folosit la scrobirea unor fire, a unor produse textile, a unor articole de lenjerie și de îmbrăcăminte (după spălare); apret. 2. (În sintagma) Scrobeală albastră = albăstreală (2). – Din bg. skrobjala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrobi
SCROBÍ, scrobesc, vb. IV. Tranz. A da rigiditate, asprime, luciu firelor, produselor textile sau rufelor prin scufundarea lor într-o suspensie de amidon în apă; a apreta. – Din bg. skrobja, sb. skrobiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrobire
SCROBÍRE s. f. Acțiunea de a scrobi și rezultatul ei; apretare. – V. scrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrobit
SCROBÍT^1 s. n. Faptul de a scrobi. – V. scrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrobit
SCROBÍT^2, -Ă, scrobiți, -te, adj. (Despre rufe, fire sau produse textile) Care a fost supus operației de apretare; apretat. ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) îngâmfat; rigid, pretențios, scorțos. – V. scrobi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrofulariacee
SCROFULARIACÉE, scrofulariacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cuprinzând ierburi, arbori și arbuști, cu flori hermafrodite și fructe de obicei capsule (Scrophulariaceae); (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ri-a-ce-e] – Din fr. scrofulariacee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrofulă
SCROFÚLĂ, scrofule, s. f. Ganglion limfatic din regiunea cervicală, inghinală sau axilară atins de scrofuloză. ♦ (La pl.) Scrofuloză. – Din fr. scrofule, lat. scrofulae.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrofulos
SCROFULÓS, -OÁSĂ, scrofuloși, -oase, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de scrofuloză, privitor la scrofuloză. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) care are scrofule, cu scrofule; bolnav de scrofuloză. – Din fr. scrofuleux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrofuloză
SCROFULÓZĂ, scrofuloze, s. f. Afecțiune cronică de natură tuberculoasă caracterizată prin inflamarea ganglionilor limfatici cervicali, inghinali sau axilari. ♦ Stare de debilitate (specifică copiilor și tinerilor) manifestată prin limfatism, hipertrofie ganglionară, predispoziție la tuberculoză etc. – Din germ. Skrofulose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrombăi
SCROMBĂÍ, scrombăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strica, a scâlcia încălțămintea. – Scroambă + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrot
SCROT, scroturi, s. n. înveliș cutanat al testiculelor. – Din fr., lat. scrotum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrum
SCRUM s. n. 1. Materie neagră sau cenușie care rămâne după arderea completă a unui corp (și care poate păstra în parte forma obiectului ars). ◊ Expr. A se alege scrumul (și fumul sau și cenușa) (de ceva sau de cineva) = a nu mai rămâne nimic (din ceva sau din cineva), a se distruge complet. 2. Coajă arsă (dintr-o mâncare) care se prinde pe fundul unui vas. – Cf. bg. skrum, alb. shkrump.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scruma
SCRUMÁ, scrumez, vb. I. A îndepărta, a scutura scrumul de la capătul țigării.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scrumbie
SCRUMBÍE, scrumbii, s. f. 1. (Adesea cu determinarea „de Dunăre”) Specie de pește teleostean, lung de 30-40 cm, cu corpul alungit și turtit lateral, acoperit cu solzi mari, albi-argintii, care primăvara intră din mare în Dunăre, unde își depune icrele (Alosa pontica). 2. (Adesea cu determinarea „albastră”) Specie de pește teleostean de mare, lung de 20-30 cm, cu corpul aproape cilindric, acoperit cu solzi mărunți, albaștri-verzui pe spate (Scomber scombrus). – Din ngr. skumbrí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumbioară
SCRUMBIOÁRĂ, scrumbioare, s. f. 1. Diminutiv al lui scrumbie. 2. Specie de scrumbie (1) de dimensiuni mici, care trăiește în Dunăre și în bălțile ei (Clupeonella delicatula Nordmanni). [Pr.: -bi-oa-] – Scrumbie + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumbiţă
SCRUMBÍȚĂ, scrumbițe, s. f. Varietate mică de scrumbie (1). – Scrumbie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumbiță
SCRUMBÍȚĂ, scrumbițe, s. f. Varietate mică de scrumbie (1). – Scrumbie + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumelniţă
SCRUMÉLNIȚĂ, scrumelnițe, s. f. (Rar) Scrumieră. – Scrum + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumelniță
SCRUMÉLNIȚĂ, scrumelnițe, s. f. (Rar) Scrumieră. – Scrum + suf. -elniță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumieră
SCRUMIÉRĂ, scrumiere, s. f. Obiect (de diferite forme și dimensiuni) în care se scutură scrumul de țigară și se aruncă mucurile și chibriturile arse; scrumelniță. [Pr.: -mi-e-] – Scrum + suf. -ieră (după fr. cendrier).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrumire
SCRUMÍRE s. f. v. SCRUMI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

scrupul
SCRÚPUL, scrupule, s. n. Sentiment foarte dezvoltat al cinstei, al moralei, al corectitudinii, al datoriei, manifestat în acțiunile, în munca, în realizările cuiva. ◊ Loc. adj. și adv. Fără (sau lipsit de) scrupul (sau scrupule) = (care se comportă, acționează) fără a ține seamă de niciun considerent moral în atingerea unui scop. -O- Expr. A-și face scrupule = a se frământa, a-și pune probleme de conștiință în fața unei dificultăți, a unei alternative. – Din fr. scrupule, lat. scrupulum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrupulos
SCRUPULÓS, -OÁSĂ, scrupuloși, -oase, adj. 1. Care are, care manifestă scrupule; corect, cinstit; conștiincios, meticulos. 2. Făcut cu atenție, cu grijă, în mod conștiincios, meticulos. – Din fr. scrupuleux, lat. scrupulosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrupulozitate
SCRUPULOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi scrupulos; corectitudine, cinste, probitate; conștiinciozitate, meticulozitate (la lucru). – Din fr. scrupulosité, lat. scrupulositas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scruta
SCRUTÁ, scrutez, vb. I. Tranz. A privi cercetător, atent; a căuta să pătrundă cu privirea; a examina în amănunt. ♦ Fig. A pătrunde cu mintea, a analiza, a cerceta atent. – Din fr. scruter, lat. scrutari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrutare
SCRUTÁRE, scrutări, s. f. Acțiunea de a scruta și rezultatul ei; cercetare amănunțită; analiză minuțioasă, observare. – V. scruta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrutător
SCRUTĂTÓR, -OÁRE, scrutători, -oare, adj. Care privește atent, pătrunzător. ♦ Fig. Care analizează minuțios. – Scruta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scrutin
SCRUTÍN, scrutine, s. n. Mod de alegere a deputaților, a senatorilor etc., potrivit căruia se votează fie câte o singură persoană, fie mai multe deodată dintre candidații menționați în buletinul de vot. ♦ Mod de organizare a alegerilor. – Din fr. scrutin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuamă
SCUÁMĂ, scuame, s. f. (Med.) Strat epidermic subțire care se descuamează în unele boli eruptive și în anumite boli de piele. – Din fr. squame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuar
SCUÁR, scuaruri, s. n. Mică grădină publică aflată de obicei la o încrucișare de străzi sau în mijlocul unei piețe. – Din fr. square.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scud
SCUD, scuzi, s. m. Veche monedă de argint sau de aur care a circulat în unele țări din Europa Apuseană, valoarea ei variind după țări și epoci. – Din it. scudo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufă
SCÚFĂ, scufe, s. f. Scufie. – Din ngr. skúfos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufie
SCUFÍE, scufii, s. f. 1. Căciuliță de formă specială, care se leagă sub bărbie, purtată mai ales de sugari; bonețică. 2. Bonetă de pânză, de stofă etc., care se poartă mai ales noaptea, în timpul somnului; tichie, căciuliță. 3. Căciuliță rotundă, de culoare neagră, pe care o poartă călugărițele. – Din ngr. skúfia, it. scuffia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufiţă
SCUFÍȚĂ, scufițe, s. f. Diminutiv al lui scufă. – Scufă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufiță
SCUFÍȚĂ, scufițe, s. f. Diminutiv al lui scufă. – Scufă + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufunda
SCUFUNDÁ, scufúnd, vb. I. 1. Refl. și tranz. A intra sau a băga cu totul în apă sau în alt lichid; a (se) cufunda. ♦ Spec. A dispărea sau a face o navă să dispară sub nivelul apei (în urma unei avarii). ♦ Refl. Fig. (Despre aștri) A apune. 2. Refl. A intra (adânc) în ceva, a se afunda (într-o materie moale); a se adânci, a se înfunda. ♦ (Despre ochi) A se înfunda în orbite. ♦ (Despre pământ) A se prăbuși, a se surpa. Expr. N-are să se scufunde pământul = nu se va întâmpla niciun rău, nu va fi prea mare pagubă. 3. Tranz. și refl. Fig. (Rar) A. face să fie sau a se lăsa absorbit de o activitate, de o preocupare. – Pref. s- + cufunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufundare
SCUFUNDÁRE, scufundări, s. f. Acțiunea de a (se) scufunda și rezultatul ei. – V. scufunda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufundător
SCUFUNDĂTÓR, -OÁRE, scufundători, -oare, adj., s. m. 1. Adj. Care (se) scufundă. 2. S. m. Specialist în scufundarea sub apă (fără costum de scafandru). – Scufunda + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufundătură
SCUFUNDĂTÚRĂ, scufundături, s. f. Faptul de a (se) scufunda; (concr.) porțiune de teren scufundat; scufundiș. – Scufunda + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufundiş
SCUFUNDÍȘ, scufundișuri, s. n. (Rar) Scufundătură. – Scufunda + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scufundiș
SCUFUNDÍȘ, scufundișuri, s. n. (Rar) Scufundătură. – Scufunda + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuipa
SCUIPÁ, scuip, vb. I. 1. Intranz. A elimina din gură salivă, flegmă etc. cu o mișcare specifică a buzelor și a limbii. ♦ Tranz. A arunca scuipat asupra (sau în urma) cuiva sau a ceva (sau a face numai gestul respectiv), în semn de batjocorire, de înjosire, de dispreț; fig. a-și manifesta disprețul față de cineva (prin cuvinte, atitudini etc.). ♦ Tranz. A da, a azvârli ceva afară din gură; p. ext. din gâtlej sau din plămâni; a expectora. ◊ Expr. (Fam.) A-și scuipa plămânii = a) se spune despre bolnavii de tuberculoză care tușesc și expectorează des; b) se spune pentru a arăta că cineva depune eforturi deosebite pentru ceva (fără rezultatele scontate). A scuipa sânge = a avea o hemoptizie. 2. Tranz. A elimina (ajutat de salivă) un corp străin aflat sau introdus în gură. 3. Intranz. și tranz. Fig. A arunca ceva cu forță. – Lat. *scupire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuipare
SCUIPÁRE s. f. Acțiunea de a scuipa și rezultatul ei. – V. scuipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuipat
SCUIPÁT, (1) s. n., (2) scuipați, s. m. 1. S. n. Faptul de a scuipa. 2. S. m. Salivă, flegmă eliminată din gură prin scuipare. – V. scuipa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuipătoare
SCUIPĂTOÁRE, scuipători, s. f. Vas special în care se scuipă. – Scuipa + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuipătură
SCUIPĂTÚRĂ, scuipături, s. f. Scuipare; (concr.) scuipat (2). – Scuipa + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scul
SCUL, sculuri, s. n. Legătură de fire continue de lână, de bumbac, de mătase etc., înfășurate în formă de colac, în vederea unor operații de finisare sau pentru livrare. [Pl. și: scule] – Din ngr. skullí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scula
SCULÁ, scol, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) trezi din somn, a (se) deștepta. ◊ Expr. (Refl.) A se scula din morți = a învia. ♦ A (se) ridica (din pat) după o boală; a (se) vindeca, a (se) însănătoși. 2. Refl. și tranz. A (se) ridica în picioare, a (se) ridica de jos. 3. Refl. (Pop.) A se ridica să plece; p. ext. a începe o acțiune, a se apuca de o treabă. 4. Tranz. Fig. A mobiliza, a aduna (în vederea unei acțiuni). ♦ Tranz. și refl. A (se) răscula. ♦ Refl. (Înv.) A porni la război, a se ridica (cu armele) împotriva cuiva. – Probabil lat. *excubulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculament
SCULAMÉNT, sculamente, s. n. (Med.; pop.) Blenoragie. – Din ngr. skulaménto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculare
SCULÁRE, sculări, s. f. Acțiunea de a (se) scula; fig. răscoală, revoltă. – V. scula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculat
SCULÁT s. n. Faptul de a (se) scula. – V. scula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculă
SCÚLĂ, scule, s. f. 1. Piesă folosită pentru prelucrarea unor materiale solide, în scopul schimbării formei, a dimensiunilor și a proprietății acestora; unealtă, instrument. ♦ Parte activă a unei scule (1), care acționează nemijlocit asupra materialului de prelucrat. Pânza de oțel constituie scula fierăstrăului. ♦ Fig. Persoană, acțiune, fapt de care se servește cineva pentru atingerea unui scop; instrument. 2. (înv.; la pl.) Obiecte de preț; giuvaere, bijuterii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculărie
SCULĂRÍE, (1) sculării, s. f. 1. Atelier unde se fabrică, se repară sau se păstrează scule (1). 2. Totalitatea sculelor (1) care se găsesc intr-un anumit loc; mulțime de scule. – Sculă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculer
SCULÉR, sculeri, s. m. Muncitor care face sau repară scule (1). – Sculă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculişoară
SCULIȘOÁRĂ, sculișoare, s. f. Diminutiv al lui sculă (1). – Sculă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculișoară
SCULIȘOÁRĂ, sculișoare, s. f. Diminutiv al lui sculă (1). – Sculă + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculişor
SCULIȘÓR, sculișoare, s. n. Diminutiv al lui scul. – Scul + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculișor
SCULIȘÓR, sculișoare, s. n. Diminutiv al lui scul. – Scul + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculpta
SCULPTÁ, sculptez, vb. I. Tranz. A reprezenta plastic, în trei dimensiuni, o figură, o imagine, o idee, un sentiment, cioplind o materie dură sau modelând o substanță plastică. – Din fr. sculpter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptare
SCULPTÁRE s. f. Acțiunea de a sculpta; sculptat. – V. sculpta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptat
SCULPTÁT s. n. Sculptare. – V. sculpta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptor
SCÚLPTOR, sculptori, s. m. Artist care se ocupă cu sculptura. – Din fr. sculpteur, lat. sculptor, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptoriţă
SCULPTORÍȚĂ, sculptorițe, s. f. Femeie care se ocupă cu sculptura. – Sculptor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptoriță
SCULPTORÍȚĂ, sculptorițe, s. f. Femeie care se ocupă cu sculptura. – Sculptor + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptural
SCULPTURÁL, -Ă, sculpturali, -e, adj. Care ține de sculptură, referitor la sculptură; care sugerează o sculptură; lucrat ca o sculptură. ♦ Care este demn de a fi sculptat (datorită formelor sale); care are frumusețea formală a sculpturilor clasice. – Din fr. sculptural.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculpturalitate
SCULPTURALITÁTE s. f. Însușirea de a fi sculptural. – Sculptural + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sculptură
SCULPTÚRĂ, (2) sculpturi, s. f. 1. Ramură a artelor plastice care își propune să creeze imagini artistice în trei dimensiuni, prin cioplirea sau modelarea unui material. ♦ Fel de a sculpta caracteristic unei școli, unei epoci, unui popor sau unui sculptor. 2. Operă artistică din domeniul sculpturii (1), lucrare a unui sculptor; ornament sculptat. – Din fr. sculpture, lat. sculptura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scump
SCUMP, -Ă, scumpi, -e, adj. 1. (Despre lucruri) Care se vinde sau se cumpără la un preț ridicat; costisitor; (despre prețuri) mare, ridicat. ♦ (Despre oameni) Care cere prețuri mari. 2. (Despre lucruri) Valoros, prețios, de preț. Daruri scumpe. 3. (Despre ființe) Foarte drag, iubit. 4. (Înv. și pop.) Zgârcit. ◊ Expr. (A fi) scump la vorbă = (a fi) tăcut. A fi scump la râs = a râde rar, a fi posac. A fi scump la vedere = a se arăta rar în societate, printre ceilalți oameni; a fi greu de găsit. (Substantivat) Leneșul mai mult aleargă, scumpul mai mult păgubește. – Din sl. skonpŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpătate
SCUMPĂTÁTE, (2) scumpătăți, s. f. (Rar) 1. Scumpete (1). 2. (La pl.) Lucruri de preț, scumpeturi. 3. (În loc. adv.) Cu scumpătate = cu măsură, în mod cumpătat; cu exactitate, cu scrupulozitate, cu mare grijă. – Scump + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpenie
SCUMPÉNIE s. f. (Rar) Scumpete (1). – Scump + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpete
SCUMPÉTE, (2) scumpeturi, s. f. 1. Creștere mare a prețurilor; situație care caracterizează această creștere; perioadă de timp în care prețurile sunt (foarte) ridicate; scumpătate (1), scumpenie. 2. (Mai ales la pl.) Lucru prețios, valoros. ♦ Epitet dat unei persoane iubite, dragi. 3. (Înv. și pop.) Zgârcenie, avariție. – Scump + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpi
SCUMPÍ, scumpesc, vb. IV. 1. Tranz. A mări prețul unei mărfi, a vinde mai scump. ◊ Refl. pas. Se scumpise hârtia. ♦ Refl. (Despre oameni) A cere prețuri (mai) mari. 2. Refl. (Despre oameni) A se tocmi mult; a se calici, a se zgârci (când vinde sau cumpără ceva). – Din scump.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpie
SCUMPÍE, scumpii, s. f. 1. Arbust cu flori verzi-gălbui, a cărui coajă și ale cărui frunze se folosesc în vopsitorie și în tăbăcărie, precum și în medicina populară, pentru proprietățile lor antiseptice și astringente (Cotinus coggygria). 2. (Bot.; reg.) Liliac^1. [Acc. și: scúmpie] – Din pol. skapia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpire
SCUMPÍRE, scumpiri, s. f. Faptul de a (se) scumpi. – V. scumpi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpişor
SCUMPIȘÓR, -OÁRĂ, scumpișori, -oare, adj. Diminutiv al lui scump; scumpușor. – Scump + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpișor
SCUMPIȘÓR, -OÁRĂ, scumpișori, -oare, adj. Diminutiv al lui scump; scumpușor. – Scump + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpuşor
SCUMPUȘÓR, -OÁRĂ, scumpușori, -oare, adj. Scumpișor. – Scump + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scumpușor
SCUMPUȘÓR, -OÁRĂ, scumpușori, -oare, adj. Scumpișor. – Scump + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scund
SCUND, -Ă, scunzi, -de, adj. (Despre ființe) De statură mică; scurt, mărunt. ♦ (Despre lucruri) De înălțime mică, puțin înalt; jos. – Din sl. skondŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurge
SCÚRGE, scurg, vb. III. 1. Refl. și tranz. A curge sau a face să curgă un lichid, prelingându-se în cantități mici. ♦ Tranz. A scoate ultimele picături de lichid aflate într-un recipient. ♦ Refl. (Despre fluide) A ieși (în cantități mici) dintr-o conductă defectă. ♦ Refl. (Despre ochi) A se sparge, împrăștiindu-se din orbită. 2. Tranz. A separa partea lichidă sau particulele aflate în suspensie dintr-un amestec. ♦ A seca apa dintr-un teren prin drenaj. 3. Refl. (Despre ape) A curge la vale (lăsând în urmă locul uscat). ♦ Fig. (Despre grupuri de ființe, de vehicule) A se succeda, a merge în aceeași direcție, a se perinda. 4. Refl. Fig. (Despre unități de timp) A trece unul după altul, a se desfășura. [Perf. s. scursei, part. scurs] – Lat. excurrere (după curge).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurgere
SCURGÉRE, scurgeri, s. f. 1. Acțiunea de a (se) scurge și rezultatul ei. 2. (Concr.) Loc (amenajat sau natural) pe unde se scurge apa de prisos. 3. (Pop.) Nume dat unor secreții patologice ale corpului omenesc. – V. scurge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurma
SCURMÁ, scurm, vb. I. Tranz. și intranz. (Pop.) A răscoli la suprafața pământului (cu râtul, cu ciocul, cu ghearele, cu o unealtă etc.) pentru a scoate ceva la iveală sau pentru a face o gaură. ♦ Tranz. Fig. A preocupa (chinuind sufletește); a irita. – Probabil lat. *excorrimare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurmare
SCURMÁRE, scurmări, s. f. Acțiunea de a scurma și rezultatul ei. – V. scurma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurmat
SCURMÁT, -Ă, scurmați, -te, adj. (Despre pământ) Care este răscolit la suprafață. ♦ (Fig.) Iritat. – V. scurma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurmător
SCURMĂTÓR, -OÁRE, scurmători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care scurmă, care scormonește. – Scurma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurmătură
SCURMĂTÚRĂ, (2) scurmături, s. f. 1. Faptul de a scurma. 2. (Concr.) Loc unde s-a scurmat; groapă, gaură făcută prin scurmare. – Scurma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scursoare
SCURSOÁRE, scursori, s. f. 1. Lichid (murdar) care se scurge dintr-un loc. ♦ (Pop.) Scurgere (3). 2. (Rar) Faptul de a se scurge; (concr.) loc de scurgere. ♦ Albie a unei ape curgătoare. 3. Epitet pentru un om de nimic, decăzut; lepădătură. – Scurge + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scursură
SCURSÚRĂ, scursuri, s. f. 1. Apă sau alt lichid (murdar) care se scurge dintr-un loc. 2. Loc pe unde își face drum o apă curgătoare; făgaș. 3. Epitet pentru un om de nimic, decăzut; lepădătură. – Scurge + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurt
SCURT, -Ă, scurți, -te, adj., adv., s. f. I. Adj. 1. (Despre obiecte) De lungime redusă. ♦ (Despre distanțe, drumuri) Care se parcurge în puțin timp (având o lungime redusă). ♦ (Substantivat, f. pl.) Unde scurte. ◊ Expr. A lua (sau a ține pe cineva) de (sau din) scurt = a trata (pe cineva) cu asprime, a supune (pe cineva) unei discipline severe. (Substantivat, f.) A trage scurta = a duce greul, a suporta consecințe (neplăcute). ♦ Infinitiv scurt = formă de infinitiv în limba română, care poartă caracteristica conjugării. ♦ (Despre opere literare sau științifice) De proporții reduse. ♦ (Despre vorbire) Concis, fără multe cuvinte. ◊ Loc. adv. În (sau pe) scurt = fără multe cuvinte, în puține vorbe. ♦ Fig. Mărginit, redus. 2. (Despre părți ale corpului) De lungime mică; (despre ființe) mic de statură, scund. ◊ Vedere scurtă = miopie. ◊ Expr. (A fi) scurt de vedere = (a fi) miop. A avea mână scurtă = a fi zgârcit. ♦ (Despre lucruri) Care are o înălțime mică. 3. (Despre vreme sau despre alte noțiuni temporale) Care durează puțin, care trece sau se termină repede. ◊ Silabă (sau vocală) scurtă = silabă (sau vocală) care are o durată mai mică decât durata medie. ◊ Expr. În (sau peste) scurt timp sau în scurtă vreme = în curând. II. Adv. 1. Brusc, repede. Se oprește scurt. ♦ Fără multă vorbă; fără a admite replică, energic. I-a poruncit scurt. 2. (De) la distanță mică; p. ext. strâns. A lega scurt. III. S. f. 1. Haină groasă, de obicei vătuită sau îmblănită, lungă până deasupra genunchilor. 2. (Pop.) Inflamare a ganglionilor de la subsuoară sau din regiunea inghinală; adenopatie axială sau inghinală. – Probabil lat. *excurtus (= curtus) sau din scurta (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurta
SCURTÁ, scurtez, vb. I. 1. Tranz. A micșora lungimea sau înălțimea unui obiect, a reduce din lungime sau din înălțime, a face mai scurt. ◊ Expr. A scurta cuiva ghearele = a pune pe cineva în imposibilitate de a (mai) face rău. A scurta cuiva limba = a pune pe cineva în imposibilitate de a bârfi. ♦ (Înv.) A omorî, a executa (prin tăierea capului). 2. Tranz. A alege și a parcurge distanța cea mai scurtă între două puncte; a evita ocolurile, a merge direct. 3. Tranz. și refl. A face să dureze (sau să pară că durează) ori a dura mai puțin. ♦ Intranz. și tranz. A vorbi concis. – Lat. excurtare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtare
SCURTÁRE, scurtări, s. f. Acțiune de a (se) scurta și rezultatul ei. – V. scurta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtat
SCURTÁT, -Ă, scurtați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care este redus din lungime sau din înălțime. 2. (Despre timp sau acțiuni durative) Care este redus ca durată. – V. scurta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtătură
SCURTĂTÚRĂ, scurtături, s. f. 1. Bucată scurtă de lemn; retevei. 2. Cărare care urmează distanța cea mai scurtă între două puncte. – Scurta + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtcircuit
SCURTCIRCUÍT, scurtcircuite, s. n. 1. Legătură electrică între două puncte ale unei rețele sau instalații, având o rezistență foarte mică. 2. Fenomen fizic care constă în întreruperea accidentală a curentului electric într-o rețea sau instalație prin stabilirea unui scurtcircuit (1). – Scurt + circuit (după fr. court-circuit).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtcircuita
SCURTCIRCUITÁ, scurtcircuitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) produce un scurtcircuit (2). [Pr.: -cu-i-] – Din scurtcircuit (după fr. court-circuiter).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtcircuitare
SCURTCIRCUITÁRE, scurtcircuitări, s. f. Acțiunea de a (se) scurtcircuita. [Pr.: -cu-i-] – V. scurtcircuita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurteică
SCURTÉICĂ, scurteici, s. f. Haină de stofa, de obicei îmblănită, lungă până la (sau până sub) genunchi, purtată mai ales la țară. – Scurt + suf. -eică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurteicuţă
SCURTEICÚȚĂ, scurteicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui scurteică. – Scurteică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurteicuță
SCURTEICÚȚĂ, scurteicuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui scurteică. – Scurteică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurticel
SCURTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, scurticei, -ele, adj. Diminutiv al lui scurt; scurtuț. – Scurt + suf. -icel, -icea, -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtime
SCURTÍME, scurtimi, s. f. Însușirea de a fi scurt. – Scurt + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtmetraj
SCURTMETRÁJ, scurtmetraje, s. n. (Cin.) Film care nu depășește 1000 m lungime sau 30 de minute durată. – Scurt + metraj (după fr. court-metrage).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtuţ
SCURTÚȚ, -Ă, scurtuți, -e, adj. Scurticel. – Scurt + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scurtuț
SCURTÚȚ, -Ă, scurtuți, -e, adj. Scurticel. – Scurt + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scut
SCUT, scuturi, s. n. 1. Armă defensivă de metal, de piele etc., de diverse forme și mărimi, cu care luptătorii din Antichitate și din Evul Mediu își apărau pieptul de lovituri; pavăză. ♦ (Rar) Blazon (în formă de scut 1). 2. Fig. Apărare, ocrotire, sprijin. 3. (Tehn.) Mască sau paravan protector folosite de sudori. 4. Construcție metalică sau de lemn mobilă, folosită la susținerea peretelui și a tavanului unei galerii de mină sau la protejarea lucrărilor de săpare și de căptușire a unui tunel. 5. (Geol.) Regiune întinsă din cadrul unei platforme, în care apare la suprafață fundamentul platformei, format din șisturi cristaline și vechi roci magmatice. 6. Parte chitinoasă care alcătuiește epiderma sau scheletul unor viețuitoare, având rol protector. – Lat. scutum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutec
SCUTEC, scutece, s. n. Bucată de pânză, de flanelă, de pichet etc., de obicei dreptunghiulară, cu care se înfașă sugarii. – Cf. bg. s k u t a k.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutelnic
SCUTÉLNIC, scutelnici, s. m. (în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Țăran care, în schimbul unor obligații suplimentare față de domn sau de stăpânul de moșie, era scutit de plata birului domnesc. – Scuti + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuter
SCÚTER, scutere, s. n. Tip de motocicletă ușoară, cu roți mici, cu motorul așezat, de obicei, sub șaua conducătorului, permițând acestuia să stea într-o poziție comodă (ca pe scaun), și care poate transporta una sau două persoane. – Din engl., fr. scooter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuti
SCUTÍ, scutesc, vb. IV. Tranz. 1. A dispensa pe cineva de anumite îndatoriri, sarcini, a nu supune la anumite obligații. ♦ Refl. A cere, a solicita să fie dispensat de o obligație. S-a scutit la ora de sport. 2. A feri sau a scăpa pe cineva de ceva neplăcut; a cruța, a menaja. ♦ A lăsa în pace, a nu plictisi pe cineva. – Din scut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutier
SCUTIÉR, scutieri, s. m. 1. (În Evul Mediu, în Apusul Europei) Tânăr nobil vasal care purta scutul (1) și celelalte arme ale cavalerului sau ale seniorului său. 2. (Înv.) Ostaș, luptător (echipat cu scut). [Pr.: -ti-er] – Scut + suf. -ier (după fr. écuyer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutire
SCUTÍRE, scutiri, s. f. Acțiunea de a scuti și rezultatul ei. ♦ Privilegiu acordat cuiva de a nu presta anumite servicii, de a nu plăti anumite dări etc.; (concr.) document, act care conține un asemenea privilegiu. – V. scuti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutur
SCÚTUR s. n. (Rar) Faptul de a (se) scutura; mișcare care provoacă o cădere. – Din scutura (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scutura
SCUTURÁ, scutur, vb. I. I. 1. Tranz. A clătina, a agita sau (mai rar) a lovi un obiect pentru a face să cadă ori să iasă ceva de pe (sau din) el. ◊ Expr. (Fam.) A scutura (pe cineva) de bani sau a scutura buzunarele (ori punga) cuiva = a lua cuiva (prin mijloace necinstite) toți banii, a stoarce (pe cineva) de bani. ♦ Refl. A se curăța de praf, de noroi, de zăpadă etc. ♦ Intranz. A face curățenie, a deretica, a șterge praful de pe obiectele din casă. 2. Tranz. Fig. A arunca, a lepăda, a îndepărta ceva. ♦ Refl. A scăpa, a se elibera de ceva supărător, nefast. 3. Refl. și tranz. A rămâne sau a face să rămână fără frunze, petale, rod; a cădea sau a face să cadă, a (se) împrăștia. ♦ Refl. A se desprinde și a cădea. Se scuturau frunzele. II. 1. Tranz. și intranz. A mișca cu putere încoace și încolo, a zgâlțâi, a hâțâna, a zdruncina; a agita. ◊ Expr. (Tranz.) A scutura mâna cuiva = a strânge (cu putere) mâna cuiva. ♦ Refl. A se cutremura din tot corpul. ◊ Expr. (Tranz.) A-l scutura frigurile = a avea un acces de friguri. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A critica sau a certa aspru. – Lat. *excutulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturare
SCUTURÁRE, scuturări, s. f. Acțiunea de a (se) scutura și rezultatul ei; scuturat^1. – V. scutura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturat
SCUTURÁT^1 s. n. Scuturare. – V. scutura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturat
SCUTURÁT^2, -Ă, scuturați, -te, adj. 1. Curățat de praf, de noroi, de zăpadă etc. 2. Despuiat de frunze, de flori; cu fructele căzute. – V. scutura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturătoare
SCUTURĂTOÁRE, scuturători, s. f. Măturică de pene cu care se scutură praful. – Scutura + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturător
SCUTURĂTÓR, scuturătoare, s. n. 1. Mașină care servește la separarea și la eliminarea impurităților dintr-un material fibros. 2. Batoză care sortează materialul treierat și elimină paiele lungi. – Scutura + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuturătură
SCUTURĂTÚRĂ, scuturături, s. f. Faptul de a (se) scutura. 1. Mișcare bruscă și repetată; clătinare, zgâlțâire, zdruncinare. 2. Dereticare, curățenie. 3. Scuturatul pomilor (ca să cadă fructele). – Scutura + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuza
SCUZÁ, scuz, vb. I. 1. Refl. A cere scuze (2), a-și exprima (în fața cuiva) părerea de rău pentru o greșeală făcută; a se dezvinovăți, a se justifica. ◊ Expr. (Tranz. absol.) Scuzați! formulă de politețe prin care cineva își cere iertare pentru o greșeală, o stângăcie etc. 2. Tranz. A accepta, a primi scuzele (2) cuiva; a ierta. – Din it. scusare. Cf. fr. excuser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuzabil
SCUZÁBIL, -Ă, scuzabili, -e, adj. Care poate fi scuzat, iertat, trecut cu vederea.- Din it. scusabile. Cf. fr. excusable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scuză
SCÚZĂ, scuze, s. f. 1. Motiv real sau pretext invocat de cineva pentru a justifica sau a micșora o vină, o greșeală (proprie sau a altcuiva) sau pentru a se sustrage de la o obligație; dezvinovățire, justificare. 2. Exprimare a regretului pentru o greșeală comisă sau pentru o jignire adusă cuiva. ◊ Expr. Scuzele mele, formulă prin care cineva își cere iertare. A cere (sau a prezenta, a exprima) scuze = a-și exprima părerea de rău pentru o greșeală făcută; a cere iertare. A primi (de la cineva) scuze (sau scuzele cuiva) = a accepta dovezile sau argumentele prin care cineva se dezvinovățește; a ierta greșelile (cuiva). – Din it. scusa. Cf. fr. excuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scvamă
SCVÁMĂ, scvame, s. f. (Bot.) Frunzișoară modificată, tare, care protejează mugurii, receptaculul. – Din lat. squama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

scylla
Scylla 1. Fiica lui Nisus, regele Megarei. Cînd Minos a venit cu război împotriva lui Nisus, Scylla și-a trădat tatăl (tăindu-i din cap firul de aur care-l făcea de neînvins) de dragul frumosului străin și în schimbul făgăduielii acestuia că o va lua în căsătorie. Scîrbit de trădarea ei, Minos însă a ucis-o. 2. Întruchipare monstruoasă, cu înfățișare de femeie și cu partea de jos a corpului formată din mai mulți cîini, zămislită de Phorcys și de Ceto (după o versiune, după o alta de către Typhon și Echidna). Înainte de a deveni temutul monstru marin care nimicea corăbiile și-i înghițea pe corăbierii care se aventurau în strîmtoarea Messinei, Scylla fusese o fecioară iubită de Glaucus. Trezind gelozia și mînia Circei, ea a fost metamorfozată de puternica vrăjitoare într-un monstru marin, care străjuia alături de Charybdis trecătoarea îngustă ce despărțea Italia de Sicilia. Scylla a fost ucisă de Heracles, drept pedeapsă pentru că a furat o parte din boii lui Geryon, cînd eroul îi mîna spre casă (v. și Heracles).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

se
SE pron. refl. 1. (Arată că persoana care face lucrarea este și aceea care o suferă) Se ascunde sub pod. 2. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive eventive) Se îmbolnăvi de ochi. 3. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive reciproce) Se ghiontesc. ♦ (Intră în alcătuirea verbelor reflexive dinamice) S-a luptat cu zmeul. 5. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive pasive și impersonale) Să se dea dispoziții. – Lat. se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seaborgiu
SEABORGIU s. n. Element chimic, radioactiv, cu numărul atomic 106, produs în mod artificial. [Pr.: sibórgiu – Sb.: Sg] (cf. engl. seaborgium < n. pr. Glenn T. Seaborg = chimist american, a colaborat la descoperirea a zece elemente transuranice; 1994) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

seamă
SEÁMĂ s. f. 1. (În loc. și expr.; exprimă ideea de calcul mintal, o judecată, o constatare, o observație) De bună seamă = desigur, fără îndoială. Mai cu seamă = mai ales, îndeosebi. A-și da seama = a constata, a se lămuri, a pricepe. A lua seama (sau seamă) = a) a se gândi, a reflecta adânc, a fi atent; b) a supraveghea; c) a observa ceva, a remarca; d) a înțelege, a se lămuri. (Pop.) A-și lua seama = a se răzgândi. 2. (În loc. și expr.; exprimă ideea de folos, interes, grijă) Pe seama (cuiva) = a) în folosul sau în interesul (cuiva); b) în sarcina (cuiva), asupra (cuiva). A lăsa pe (sau în) seama cuiva sau a da pe (sau în) seamă (sau în seama cuiva) = a da (sau a lăsa) în paza, în grija, în posesia cuiva. A lua seama (de cineva) = a se ocupa, a se îngriji (de cineva). A ține seama (sau, rar, seamă) de cineva (sau de ceva) = a lua în considerație, a avea în vedere pe cineva (sau ceva). 3. Însemnătate, importanță; vază, faimă. ◊ Loc. adj. De seamă = important, însemnat; cu trecere. 4. Fel, gen; soi. ◊ Expr. De-o seamă (cu cineva) sau de seama cuiva = la fel cu cineva, în aceeași situație, categorie socială cu cineva; de aceeași vârstă cu cineva. 5. Rost, rânduială. ◊ Expr. A ști seama (la ceva) = a avea experiența unui lucru, a ști cum să procedeze. A-i face (cuiva) seama = a omorî, a ucide (pe cineva). A-și face (singur) seama (sau, rar, seamă) = a se sinucide. 6. Socoteală, calcul; cont. ◊ Expr. A ști seama = a cunoaște situația unui lucru. 7. Număr, cantitate (nehotărâtă); câțiva. O seamă de învățați. ◊ Loc. adj. și adv. Fără număr și fără seamă = (care este) în număr mare; mult. Peste seamă = peste măsură, exagerat. ♦ (În legătură cu noțiuni temporale) Interval, perioadă (nehotărâtă). Așa trăia de o seamă de vreme. – Din magh. szám.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seamăn
SEÁMĂN, semeni, s. m. (în forma semen) Cel care e la fel cu cineva; aproapele cuiva; om (considerat în raport cu alt om). ◊ Loc. adj. și adv. Fără (de) seamăn = fără asemănare, extraordinar. ◊ Expr. A nu (mai) avea seamăn (pe lume) = a fi unic, a nu avea pereche, asemănare. [Var.: sémen s. m.] – Din semăna^2 (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seanţă
SEÁNȚĂ, seanțe, s. f. (Înv.) Ședință. [Pr.: se-an-] – Din fr. séance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seanță
SEÁNȚĂ, seanțe, s. f. (Înv.) Ședință. [Pr.: se-an-] – Din fr. séance.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seară
SEÁRĂ, seri, s. f. Parte de la sfârșitul zilei, când începe să se întunece; interval de timp cuprins între sfârșitul zilei și momentul când cineva își încheie activitatea, se duce la culcare. ◊ Loc. adv. De cu seară = încă din timpul serii precedente; odată cu venirea serii, la începutul serii. Către (sau spre, înspre, pe) seară = când se lasă seara. ◊ Expr. Bună seara! formulă de salut, la întâlnire sau la despărțire, în timpul serii. A da (cuiva) bună seara sau a-și lua (de la cineva) bună seara (sau seara bună) = a saluta (pe cineva) în timpul serii. ♦ (Adverbial; în forma seara) În timpul de la sfârșitul zilei, când începe să se întunece; în fiecare zi când începe să se întunece. – Lat. sera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

searbăd
SEÁRBĂD, -Ă, serbezi, -de, adj. 1. (Despre alimente) Fără gust, nesărat, fad; (despre gustul alimentelor) nedefinit, insipid; leșios. 2. Fig. Plictisitor, monoton, fără colorit (artistic). 3. (Despre oameni) Palid la față; fără vlagă, veștejit. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebaceu
SEBACÉU, -ÉE, sebacee, adj. (în sintagmele) Glandă sebacee = glandă în formă exocrină, care se găsește la rădăcina firelor de păr și care secretează sebumul. Chist sebaceu = umflătură sub piele, produsă prin hipertrofia glandelor sebacee. – Din fr. sébacé, lat. sebacens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebeşan
SEBEȘÁN, -Ă, sebeșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Sebeș. 2. Adj. Care aparține municipiului Sebeș sau sebeșenilor (1), referitor la Sebeș ori la sebeșeni. – Sebeș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebeșan
SEBEȘÁN, -Ă, sebeșeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Sebeș. 2. Adj. Care aparține municipiului Sebeș sau sebeșenilor (1), referitor la Sebeș ori la sebeșeni. – Sebeș (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebeşancă
SEBEȘÁNCĂ, sebeșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Sebeș. – Sebeșan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebeșancă
SEBEȘÁNCĂ, sebeșence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Sebeș. – Sebeșan + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seboree
SEBORÉE, seboree, s. f. Boală de piele provocată de secreția excesivă a glandelor sebacee și adesea însoțită de hipertrofie glandulară. – Din fr. séborrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seboreic
SEBORÉIC, -Ă, seboreici, -ce, adj. (Med.) De natura seboreei, de seboree. [Pr.: -re-ic] – Din fr. séborrhéique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sebum
SÉBUM s. n. Substanță grasă secretată de glandele sebacee. – Din fr. sebum, lat. sebum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sec
SEC, SEÁCĂ, seci, adj. 1. Lipsit de apă; care a secat, s-a uscat. Albia seacă a unui râu. ♦ (Despre locuri) Lipsit de umezeală; p. ext. arid, neproductiv. ◊ Tuse seacă = tuse uscată, fără expectorație. Timbru (sau sigiliu) sec = urmă de ștampilă în relief, care se imprimă pe anumite acte cu o mașină specială, fără tuș. 2. În care nu se află nimic; gol, deșert. Nucă seacă = nucă fără miez sau cu miezul nedezvoltat. Sunet sec = sunet scurt, fără rezonanță. Ochi sec = orbită goală a ochiului. ◊ Expr. (Substantivat) A înghiți în sec = a) a înghiți fără a avea ceva în gură; b) a se reține de la ceva, a fi nevoit să-și înfrâneze o dorință. ♦ (Pop.; despre părțile corpului) Atrofiat, paralizat. Mână seacă. 3. (În loc. adj.) De sec = de post, care nu este de dulce. 4. Fig. Lipsit de conținut, de sens, fără folos. ◊ Loc. adv. În sec = în zadar, fără rost. 5. Fig. (Adesea substantivat) Fără minte, prost. 6. Fig. (Despre oameni și manifestările lor; adesea adverbial) Lipsit de sensibilitate, de căldură; aspru, tăios, rece. 7. Fig. (Rar) Tare, puternic, dârz. – Lat. siccus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seca
SECÁ, sec, vb. I. I. 1. Tranz. și intranz. A face să dispară sau a dispărea apa dintr-un râu, dintr-un lac etc.; a (se) usca. ♦ Intranz. (Despre lichide) A se pierde, a dispărea. 2. Tranz. Fig. A stoarce, a slei, a istovi puterea, vlaga cuiva. 3. Intranz. (Despre plante, semințe) A-și pierde seva, germenele de viață; a se veșteji. ♦ (Pop.; despre corpul omului, despre membre, ochi) A se atrofia, a paraliza. II. Tranz. Fig. 1. A pricinui cuiva o emoție puternică, o durere; a chinui. 2. (Înv.) A ucide. – Lat. siccare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secant
SECÁNT, -Ă, secante, adj., s. f. 1. Adj. (Despre drepte, curbe) Care întretaie o linie, un plan. ◊ Plan secant = plan care intersectează una sau mai multe suprafețe fără a fi plan tangent. ♦ (Substantivat, f.) Dreaptă care intersectează în două puncte un cerc sau o curbă sau care intersectează una ori mai multe drepte sau plane. 2. S. f. Funcție trigonometrică care, înmulțită cu funcția cosinus, este egală cu funcția unitate. – Din fr. sécant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secară
SECÁRĂ s. f. 1. Plantă anuală din familia gramineelor, cu paiul mai înalt și cu spicul mai aspru decât al grâului, care se cultivă ca plantă alimentară și furajeră (Secale cereale). 2. Compus: secară-cornută = conul-secarei. – Lat. secale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secare
SECÁRE, secări, s. f. Acțiunea de a seca și rezultatul ei. Secarea mlaștinilor. – V. seca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secat
SECÁT, -Ă, secați, -te, adj. Fără apă, lipsit de umezeală; uscat. – V. seca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secator
SECATÓR, secatoare, s. n. Foarfecă de mână cu cuțite scurte și brațe lungi, acționată cu ambele mâini, folosită în lucrări de grădinărie. [Pl. și: (m.) secatori] – Din fr. secateur, rus. sekator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secăciune
SECĂCIÚNE s. f. (Rar) Faptul de a fi secat, uscat; uscăciune; secetă. – Lat. siccatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secărăţit
SECĂRĂȚÍT, -Ă, secărățiți, -te, adj. v. SECĂRĂȚI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secărățit
SECĂRĂȚÍT, -Ă, secărățiți, -te, adj. v. SECĂRĂȚI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secărea
SECĂREÁ, secărele, s. f. Plantă erbacee din familia gramineelor asemănătoare cu ovăzul (Bromus secalinus). – Secară + suf. -ea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secărică
SECĂRÍCĂ s. f. 1. Rachiu preparat din secară. 2. (Bot.; reg.) Chimen – Secară + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secărit
SECĂRÍT, -Ă, secăriți, -te, adj. v. SECĂRI. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secătui
SECĂTUÍ, secătuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A stoarce pe cineva (sau ceva) de bani, de puteri etc.; a istovi, a epuiza. ♦ A face ca un teren, o livadă etc. să devină neproductive; a sărăci. 2. Intranz. (Despre rezervele de substanțe minerale dintr-un zăcământ) A fi pe terminate sau a se termina. – Secat + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secătuire
SECĂTUÍRE, secătuiri, s. f. Acțiunea de a secătui și rezultatul ei. – V. secătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secătuit
SECĂTUÍT, -Ă, secătuiți, -te, adj. 1. Stors, sleit, epuizat, obosit. 2. Care s-a terminat, care nu mai poate fi exploatat. – V. secătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secătură
SECĂTÚRĂ, secături, s. f. 1. Om de nimic, neserios, netrebnic. 2. (La pl.) Lucruri lipsite de valoare, de importanță; fleacuri; mofturi. – Seca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secentism
SECENTÍSM s. n. Mișcare literară și artistică din sec. XVII în Italia. – După it. secentismo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secentist
SECENTÍST, -Ă, secentiști, -ste, adj., s. m. și f. (Scriitor, artist) care aparține secentismului. – După it. secentista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secera
SECERÁ, secer, vb. I. Tranz. A reteza de la baza tulpinii cerealele păioase cu mașina de secerat sau cu secera, pentru a aduna recolta. ♦ Fig. A ucide oameni sau animale dintr-odată și în număr mare. – Lat. pop. sicilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secerar
SECERÁR s. m. (Pop.) Luna august. – Secera + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secerat
SECERÁT s. n. Acțiunea de a secera; seceriș (1), seceră (2). – V. secera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secerat
SECERÁT, -Ă, secerați, -te, adj. v. SECERA. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

seceră
SÉCERĂ, seceri, s. f. 1. Unealtă agricolă manuală folosită la recoltarea cerealelor prin tăierea tulpinilor acestora, formată dintr-o lamă îngustă și curbată de oțel, cu tăișul în interior (prevăzut cu dinți), fixată într-un mâner de lemn. 2. Secerat, seceriș (1). [Var.: (pop.) sécere s. f.] – Lat. sicilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secerător
SECERĂTÓR, -OÁRE, secerători, -oare, s. m., s. f., adj. 1. S. m. și f., adj. (Persoană) care seceră. 2. S. f. Mașină agricolă de recoltat care seceră cereale și alte plante agricole. ◊ Secerătoare-legătoare = mașină agricolă de recoltat care seceră și leagă în snopi tulpinile de cereale. Secerătoare-treierătoare = combină. – Secera + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secerătură
SECERĂTÚRĂ, secerături, s. f. Recoltă secerată (sau de secerat). – Secera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secere
SÉCERE s. f. v. seceră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seceriş
SECERÍȘ, secerișuri, s. n. 1. Acțiunea de a secera; secerat, seceră (2). ♦ Perioadă de timp în care se seceră. 2. Recoltă (secerată). – Secera + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seceriș
SECERÍȘ, secerișuri, s. n. 1. Acțiunea de a secera; secerat, seceră (2). ♦ Perioadă de timp în care se seceră. 2. Recoltă (secerată). – Secera + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secesionist
SECESIONÍST, -Ă, secesioniști, -ste, adj., s. m. și f. (Persoană) care participă la o acțiune de secesiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sécessionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secesiune
SECESIÚNE, secesiuni, s. f. Acțiune de separare a unui grup de persoane față de o colectivitate căreia îi aparține ori a unui stat sau a unui grup de state față de o federație sau de o confederație. ◊ Războiul de secesiune = război civil din SUA (1861-1865), purtat între coaliția statelor din Nord (aboliționiste) și a celor din Sud (susținătoare ale sclavagismului) și terminat cu înfrângerea statelor din Sud și cu abolirea sclaviei. [Pr.: -si-u-] – Din fr. sécession, lat. secessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secetă
SÉCETĂ, secete, s. f. Insuficiență a umidității solului și a atmosferei față de valorile minimale necesare creșterii și dezvoltării normale a plantelor (cultivate). ♦ Vreme, perioadă caracterizată printr-o astfel de insuficiență; vreme uscată, secetoasă. – Lat. *siccita (= siccitas).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secetos
SECETÓS, -OÁSĂ, secetoși, -oase, adj. (Despre vreme, perioade) Fără ploi, bântuit de secetă. ♦ (Despre regiuni, terenuri) Lipsit de surse de apă. – Secetă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secfestra
SECFESTRÁ vb. I v. sechestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secfestrare
SECFESTRÁRE s. f. v. sechestrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sechelă
SECHÉLĂ, sechele, s. f. (Mai ales la pl.) Urmă, consecință, tulburare funcțională sau organică durabilă rezultată după o boală, după o intervenție chirurgicală etc. – Din fr. séquelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sechestra
SECHESTRÁ, sechestrez, vb. I. Tranz. A pune sechestru asupra unor bunuri. A reține cu forța o persoană. [Var.: (înv.) secfestrá vb. I] – Din fr. séquestrer, lat. sequestrare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sechestrare
SECHESTRÁRE, sechestrări, s. f. Acțiunea de a sechestra și rezultatul ei. [Var.: (înv.) secfestráre s. f.] – V. sechestra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sechestru
SECHÉSTRU, sechestre, s. n. (Jur.) 1. Măsură de asigurare a unui lucru cu privire la care există un litigiu, până la soluționarea acestuia. 2. Măsură de indisponibilizare a unui bun, în vederea executării silite sau a confiscării lui. [Var.: (înv.) secvéstru s. n.] – Din fr. séquestre, lat. sequester, -tris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sechuana
SECHUÁNA s. n. v. tswana (2). [Pr.: secĩuána] (cf. engl. sechuana < tswana sechuana) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secol
SÉCOL, secole, s. n. 1. Interval de timp de o sută de ani (socotit de la unitate până la completarea sutei inclusiv); răstimp de o sută de ani (socotit de la orice dată); veac. ♦ Fig. Veșnicie. ♦ (La pl.) Timpul considerat în desfășurarea lui; p. ext. generațiile contemporane acestor etape de desfășurare. 2. Epocă istorică dominată de un eveniment sau de o personalitate excepțională. Secolul lui Pericle. 3. (înv.; în sintagma) Secolul de mijloc = Evul Mediu. [Pl. și: (înv., m.) secoli. – Var.: (înv.) sécul s. m.] – Din lat. saeculum, it. secolo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seconda
SECONDÁ, secondez, vb. I. Tranz. 1. A sprijini, a ajuta, a însoți, a fi alături de cineva în acțiunile sale. 2. (Muz.) A acompania. [Var.: secundá vb. I] – Din fr. seconder, lat. secundare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secondant
SECONDÁNT, -Ă s. m. și f. v. secundant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secondhand
SÉCOND-HAND, adj. invar., s. n. 1. Adj. invar. Care nu este nou; la mâna a doua. 2. S. n. Magazin în care se vând produse second-hand (1). [Pr.: secăndhend] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secret
SECRÉT, -Ă, secreți, -te, adj., s. n. I. Adj. 1. Care este ținut ascuns, care rămâne necunoscut; confidențial. Tratative secrete. ◊ Asociație (sau organizație, societate) secretă = organizație cu caracter conspirativ, constituită în ascuns. ♦ (Despre sentimente) Care nu este declarat sau mărturisit; păstrat în taină. 2. Ascuns vederii, mascat privirilor. Agent secret = persoană cu misiune secretă de informare în domeniul politic, economic sau al criminalității. II. S. n. 1. Ceea ce nu se știe, nu se cunoaște (de nimeni), ceea ce este tăinuit, nu trebuie spus nimănui; taină. ◊ Secret de stat = document sau date privitoare la problemele fundamentale ale vieții politice, economice, precum și ale apărării statului, a căror divulgare este pedepsită penal. 2. Sistem (ingenios) care constituie condiția succesului într-o întreprindere; procedeu special și eficace pentru a obține sau a face ceva. 3. Ceea ce constituie condiția intimă (greu de realizat) a unei științe, a unei arte. 4. (Înv.) Discreție. 5. (Ieșit din uz) Celulă izolată într-o închisoare. [Var.: sâcrét, -eátă adj.] – Din fr. secret, lat. secretus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secreta
SECRETÁ, pers. 3 secrétă, vb. 1. Tranz. A produce o secreție. [Prez. ind. și: secretează] – Din fr. sécréter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretar
SECRETÁR, -Ă, secretari, -e, s. m. și f., s. n. I. S. m. și f. 1. Persoană care conduce secretariatul (1) într-o întreprindere sau într-o instituție. ◊ Secretar de redacție = persoană însărcinată cu centralizarea și coordonarea materialului care se publică într-un ziar sau într-o revistă și răspunde de felul cum se prezintă publicația. ♦ Persoană care rezolvă lucrările curente și corespondența particulară a cuiva (în calitate de angajat particular al acestuia). 2. Conducător al unei organizații social-politice. ◊ Secretar general = persoană aleasă în cadrul congresului sau conferinței unui partid politic pentru coordonarea activității acestuia. 3. Funcționar sau demnitar care pregătește lucrările și duce la îndeplinire hotărârile organului suprem al puterii sau al administrației de stat, al conducerii altui organ central etc. ◊ Secretar de stat = (în unele țări) ministru al Afacerilor Externe; om politic sau înalt funcționar care conduce un departament ministerial. II S. n. (în forma secreter) Mobilă prevăzută cu sertare (în care se țin documente, acte etc.) și cu placă rabatabilă care servește la scris. [Scris, și: (II) secrétaire. – Var.: (II) secretér s. n.] – Din fr. secrétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretariat
SECRETARIÁT, secretariate, s. n. 1. Serviciu într-o instituție, într-o întreprindere, într-o organizație politică etc. care rezolvă lucrările curente ale conducerii acestora; birou unde își desfășoară activitatea personalul acestui serviciu. 2. Organ care coordonează și controlează activitatea (în special îndeplinirea hotărârilor) unui partid. 3. Organ de conducere al unei organizații internaționale cu atribuții administrative și executive. 4. Grup de persoane care consemnează conținutul dezbaterilor unei ședințe. [Pr.: -ri-at] – Din fr. secrétariat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secreter
SECRETÉR s. n. v. secretar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretină
SECRETÍNĂ s. f. Hormon produs de mucoasa duodenului, care are proprietatea de a excita secreția sucului pancreatic, a bilei și a salivei. – Din fr. sécrétine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretiza
SECRETIZÁ, secretizez, vb. I. A face să devină secret. ♦ Spec. A conferi un caracter secret unor documente referitoare la siguranța unui stat, interzicându-se divulgarea conținutului și accesul publicului o perioadă de timp. – Secret + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretizare
SECRETIZÁRE, secretizări, s. f. Acțiunea de a secretiza și rezultatul ei. ♦ Inserare a unor elemente care împiedică falsificarea unor date, a unor documente etc. – V. secretiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretizare
SECRETIZÁRE s. f. v. secretiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secretizat
SECRETIZÁT adj. v. secretiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secretomanie
SECRETOMANÍE s. f. (Psih.) Mania de a cunoaște și de a păstra secrete. – Secret + manie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretomanie
SECRETOMANIE, secretomanii, s. f. (Peior.) Tendință, adesea nejustificată, de a face un secret din orice; obsesie de a nu dezvălui, cu orice preț, anumite lucruri.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secretor
SECRETÓR, -OÁRE, secretari, -oare, adj. (Fiziol.) Care secretă. Organ secretor. ◊ Țesut secretar = țesut vegetal alcătuit din celule dispuse izolat sau în straturi și care produce secreții. – Din fr. sécréteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secretos
SECRETÓS, -OáSĂ, secretoși, -oase, adj., s. m. și f. (Fam.) (Persoană) care știe să păstreze un secret, o taină; (persoană) care nu se destăinuie. – Secret + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secreţie
SECRÉȚIE, secreții, s. f. (Fiziol.) 1. Produs lichid sau solid rezultat din activitatea celulelor glandulare. ◊ Glandă cu secreție internă = glandă care varsă materia secretată în circuitul sangvin. Glandă cu secreție externă = glandă care elimină materia secretată prin pori sau prin alte orificii externe. 2. Proces de elaborare și de eliminare a unor substanțe rezultate din activitatea celulelor glandulare. [Var.: secrețiúne s. f.] – Din fr. sécrétion, lat. secretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secreție
SECRÉȚIE, secreții, s. f. (Fiziol.) 1. Produs lichid sau solid rezultat din activitatea celulelor glandulare. ◊ Glandă cu secreție internă = glandă care varsă materia secretată în circuitul sangvin. Glandă cu secreție externă = glandă care elimină materia secretată prin pori sau prin alte orificii externe. 2. Proces de elaborare și de eliminare a unor substanțe rezultate din activitatea celulelor glandulare. [Var.: secrețiúne s. f.] – Din fr. sécrétion, lat. secretio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secreţiune
SECREȚIÚNE s. f. v. secreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secrețiune
SECREȚIÚNE s. f. v. secreție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secriaş
SECRIÁȘ s. n. v. sicriaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secriaș
SECRIÁȘ s. n. v. sicriaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secriu
SECRÍU s. n. v. sicriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectant
SECTÁNT, -Ă, sectanți, -te, s. m. și f. Adept al unei secte religioase ♦ (Adjectival) De sectă, propriu sectanților; fig. exclusivist, intolerant. – Din lat. sectans, -ntis. Cf. sectă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectar
SECTÁR, -Ă, sectari, -e, s. m., adj. 1. S. m. Partizan intolerant și exclusivit al unei doctrine politice, filosofice sau religioase. 2. Adj. De sectă sau de sectar (1); intolerant față de cei cu alte convingeri; exclusivist. – Din fr. sectaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectarism
SECTARÍSM s. n. Spirit, atitudine de sectar (1); îngustime de vederi proprie persoanelor sau grupurilor care se limitează la interesele lor mărunte; fig. exclusivism, intoleranță. – Din fr. sectarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectă
SÉCTĂ, secte, s. f. Comunitate religioasă desprinsă dintr-o religie mare (creștinism, islam, budism etc.), în vederea practicării unui cult independent, bazat pe o doctrină proprie; p. ext. grup (închis) alcătuit din adepții unei doctrine (filosofice sau politice). – Din fr. secte, lat. secta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sector
SECTÓR, sectoare, s. n. 1. (Mat.) Porțiune dintr-un plan limitată de două drepte concurente și de arcul unei curbe cuprins între cele două drepte; mulțimea punctelor din interiorul unei sfere, situată în interiorul conului având ca bază un cerc mic al sferei, iar ca vârf centrul sferei. ♦ (Tehn.) Organ de mașină în formă de cerc, de roată (dințată). 2. Fiecare dintre zonele corespunzătoare unei delimitări de orice natură a unei suprafețe; porțiune limitată dintr-o suprafață. ♦ Zonă de acțiune a unei unități militare. ♦ Subîmpărțire administrativă în cadrul unui oraș mai mare. 3. Domeniu sau ramură de activitate. – Din fr. secteur, lat. sector, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectorist
SECTORÍST, sectoriști, s. m. Ofițer sau subofițer de poliție în sarcina căruia se află ordinea publică și evidența populației dintr-un anumit sector al unui oraș. – Sector + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sectorizat
SECTORIZÁT, -Ă, sectorizați, -te, adj. (Rar) Care este împărțit pe sectoare. – De la sector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secţie
SÉCȚIE, secții, s. f. 1. Subunitate organizatorică a unei întreprinderi, instituții etc.; sală, atelier, local în care își desfășoară activitatea o astfel de subunitate. ♦ Compartiment cu destinație specială într-un magazin, într-un muzeu etc. 2. Subdiviziune în cadrul administrației sau al poliției unui oraș; locul în care își are sediul această subdiviziune. ◊ Secție de votare = fiecare dintre diviziunile în care se împarte o circumscripție electorală (în raport cu numărul alegătorilor); locul unde votează alegătorii dintr-o asemenea diviziune. – Din rus. sekțiia, fr. section.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secție
SÉCȚIE, secții, s. f. 1. Subunitate organizatorică a unei întreprinderi, instituții etc.; sală, atelier, local în care își desfășoară activitatea o astfel de subunitate. ♦ Compartiment cu destinație specială într-un magazin, într-un muzeu etc. 2. Subdiviziune în cadrul administrației sau al poliției unui oraș; locul în care își are sediul această subdiviziune. ◊ Secție de votare = fiecare dintre diviziunile în care se împarte o circumscripție electorală (în raport cu numărul alegătorilor); locul unde votează alegătorii dintr-o asemenea diviziune. – Din rus. sekțiia, fr. section.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secţiona
SECȚIONÁ, secționez, vb. I. Tranz. A face o tăietură, a împărți în secțiuni; a tăia, a divide. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secționa
SECȚIONÁ, secționez, vb. I. Tranz. A face o tăietură, a împărți în secțiuni; a tăia, a divide. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secţionabil
SECȚIONÁBIL, -Ă, secționabili, -e, adj. Care poate fi secționat. [Pr.: -ți-o-] – Secționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secționabil
SECȚIONÁBIL, -Ă, secționabili, -e, adj. Care poate fi secționat. [Pr.: -ți-o-] – Secționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secţionare
SECȚIONÁRE, secționări, s. f. Acțiunea de a secționa. [Pr.: -ți-o-] – V. secționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secționare
SECȚIONÁRE, secționări, s. f. Acțiunea de a secționa. [Pr.: -ți-o-] – V. secționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secţiune
SECȚIÚNE, secțiuni, s. f. 1. Faptul de a secționa; tăietură, despărțire; (concr.) porțiune tăiată în urma secționării; loc unde s-a făcut o secționare. 2. Suprafață rezultată prin intersecția unui corp solid cu o suprafață (plană sau curbă). ♦ Aria unei secțiuni (2). 3. (Tehn.) Schiță reprezentând suprafața determinată de intersecția unui plan (vertical sau orizontal) cu un sistem tehnic sau cu o piesă. 4. (Mat.) Intersecție a două mulțimi. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. section, lat. sectio, -onis.2
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secțiune
SECȚIÚNE, secțiuni, s. f. 1. Faptul de a secționa; tăietură, despărțire; (concr.) porțiune tăiată în urma secționării; loc unde s-a făcut o secționare. 2. Suprafață rezultată prin intersecția unui corp solid cu o suprafață (plană sau curbă). ♦ Aria unei secțiuni (2). 3. (Tehn.) Schiță reprezentând suprafața determinată de intersecția unui plan (vertical sau orizontal) cu un sistem tehnic sau cu o piesă. 4. (Mat.) Intersecție a două mulțimi. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. section, lat. sectio, -onis.2
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secui
SECÚI, secui, s. m. Persoană care face parte dintr-o populație maghiarizată, rezultată din amestecul unor populații turcice. – Din magh. székely.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secuiesc
SECUIÉSC, -IÁSCĂ, secuiești, adj. Care aparține secuilor, privitor la secui. [Pr.: -cu-iesc] – Secui + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secuime
SECUÍME s. f. Ținut locuit de secui; populația secuiască. – Secui + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secul
SÉCUL s. m. v. secol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secular
SECULÁR, -Ă, seculari, -e, adj. 1. Care durează mai multe secole, care are o vechime de unul sau de mai multe secole; p. ext. extrem de vechi, străvechi. 2. Care are loc o dată la o sută de ani. 3. (Livr.) Laic. 4. (La catolici) De mir. – Din fr. séculaire, lat. saecularis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seculariza
SECULARIZÁ, secularizez, vb. I. Tranz. A trece în patrimoniul statului (în schimbul unei despăgubiri) ceea ce aparține bisericii. – Din fr. séculariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secularizare
SECULARIZÁRE, secularizări, s. f. Acțiunea de a seculariza. – V. seculariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secularizat
SECULARIZÁT, -Ă, secularizați, -te, adj. (Despre bunuri care aparțin bisericii sau mănăstirii) Trecut în patrimoniul statului. – V. seculariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secund
SECÚND, -Ă, secunzi, -de, num. ord., adj., s. n. 1. Num. ord., adj. Care vine imediat după primul în ordinea locului, a timpului sau a rangului; al doilea. ◊ Ofițer secund (și substantivat, m.) = ofițer care îndeplinește pe navă funcția de adjunct al căpitanului. Arbitru secund (și substantivat, m.) = arbitru care ajută pe arbitrul principal în conducerea unei competiții sportive. 2. S. n. Voce care acompaniază o voce primă și care se găsește pe locul al doilea în executarea unei melodii cântate din gură sau dintr-un instrument. – Din fr. second, lat. secundus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secunda
SECUNDÁ vb. I v. seconda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundant
SECUNDÁNT, -Ă, secundanți, -te, s. m. și f. Persoană care secondează, ajută, urmează, însoțește pe cineva. ♦ Arbitru secund. ♦ Persoană care asistă și îndrumă un participant la anumite întreceri sportive (box, șah). ♦ Persoană sau echipă care, într-o cursă sportivă (ciclism, alergări, canotaj etc.) urmărește îndeaproape adversarul din față. ♦ (Înv.) Martor la un duel. [Var.: secondánt, -ă s. m. și f.] – Din germ. Sekundant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundar
SECUNDÁR^1, secundare, s. n. Acul ceasornicului care arată secundele. – Secundă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundar
SECUNDÁR^2, -Ă, secundari, -e, adj. 1. Care ocupă locul al doilea (în timp) într-o succesiune. ◊ Eră secundară = a doua eră geologică, caracterizată prin apariția primelor păsări, a mamiferelor și peștilor osoși; era mezozoică. (Ieșit din uz) Curs secundar = ciclu școlar care urma după ciclul primar. (Ieșit din uz) Profesor secundar = profesor care predă în cursul secundar. Sifilis secundar = sifilis aflat în a doua fază, caracterizat prin apariția unor erupții pe piele. 2. Care se plasează pe al doilea plan din punct de vedere al importanței; de mai mică importanță. ◊ (Gram.) Propoziție secundară (și substantivat, f.) = propoziție care nu este de sine stătătoare, depinzând în frază de propoziția principală (din punctul de vedere al înțelesului). Medic secundar (și substantivat, m.) = medic care, în urma unui concurs, este admis să lucreze într-o clinică între 3 și 5 ani, în vederea specializării sale. Fenomen secundar = fenomen patologic puțin important, care apare în cursul unei boli, ca efect al fenomenelor ei caracteristice și care nu influențează cursul bolii. – Din fr. secondaire, lat. secundarius.2
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundariat
SECUNDARIÁT s. n. Perioadă de timp în care își face stagiul un medic secundar^2. ♦ Examen sau concurs pentru obținerea gradului de medic secundar^2. – De la secundar^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundă
SECÚNDĂ, secunde, s. f. 1. Unitate de măsură a timpului egală cu a 60-a parte din durata unui minut; p. ext. timp foarte scurt; clipă, moment. 2. (Muz.) Intervalul dintre două sunete ale gamei aflate pe două trepte alăturate. – Din fr. seconde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secundo
SECÚNDO adv. În al doilea rând. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secure
SECÚRE, securi, s. f. Unealtă formată dintr-un corp de oțel cu tăiș și un ochi în care se fixează o coadă de lemn, folosită pentru doborârea arborilor, la scurtatul sau despicatul lemnelor, la cioplit și (în trecut) ca armă de luptă. – Lat. securis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securice
SECURÍCE, securici, s. f. Diminutiv al lui secure. – Secure + suf. -ice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securist
SECURÍST, -Ă, securiști, -ste, s. m. și f. Lucrător în serviciul de securitate în perioada comunistă. ♦ P. ext. (Depr.) Persoană care face mult rău celorlalți prin deformări, persecuții etc. – Secur[itate] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securistic
SECURÍSTIC, -Ă, securistici, -ce, adj. Care aparține securității (2) sau securiștilor, referitor la securitate sau la securiști. – Secur[itate] + suf. -istic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securit
SECURÍT s. n. Geam de siguranță cu o rezistență mecanică mărită și care, datorită tensiunilor interne obținute în urma unui tratament termic, se transformă la spargere în pulbere, fără a forma cioburi și așchii. – Din germ. Sekurit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securitate
SECURITÁTE s. f. 1. Faptul de a fi la adăpost de orice pericol; sentiment de încredere și de liniște pe care îl dă cuiva absența oricărui pericol. ♦ Protecție, apărare. ◊ Securitate colectivă = stare a relațiilor dintre state, creată prin luarea pe cale de tratat a unor măsuri de apărare comună împotriva unei agresiuni. Securitate socială = totalitatea reglementărilor juridice pentru asigurarea stării de siguranță socială la nivel de persoană, grup social sau populație totală, precum și pentru protejarea persoanelor defavorizate sau marginalizate. 2. (Ieșit din uz) Organ de stat represiv care avea ca sarcină apărarea prin orice mijloace a sistemului comunist din România. – Din fr. sécurité, lat. securitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securiza
SECURIZÁ, securizez, vb. I. Tranz. A trata termic o sticlă în vederea obținerii securitului. – Securit + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

securizare
SECURIZÁRE, securizări, s. f. Acțiunea de a securiza și rezultatul ei. – V. securiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secvenţă
SECVÉNȚĂ, secvențe, s. f. 1. Succesiune de fenomene fizice sau ordinea de variație în timp a mărimilor unui sistem. 2. Șir de imagini sau de scene dintr-un film, care formează un anumit episod. ♦ Fig. Serie de fapte, de evenimente, de stări etc., care se succedă într-o anumită ordine și formează un tot unitar. 3. Repetarea pe trepte diferite a unei formule melodice sau a unei succesiuni de acorduri. – Din fr. séquence. Cf. it. sequenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secvență
SECVÉNȚĂ, secvențe, s. f. 1. Succesiune de fenomene fizice sau ordinea de variație în timp a mărimilor unui sistem. 2. Șir de imagini sau de scene dintr-un film, care formează un anumit episod. ♦ Fig. Serie de fapte, de evenimente, de stări etc., care se succedă într-o anumită ordine și formează un tot unitar. 3. Repetarea pe trepte diferite a unei formule melodice sau a unei succesiuni de acorduri. – Din fr. séquence. Cf. it. sequenza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secvenţial
SECVENȚIÁL, -Ă, secvențiali, -e, adj. Referitor la secvență, care se împarte în secvențe. [Pr.: -ți-al] – Din fr. séquentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secvențial
SECVENȚIÁL, -Ă, secvențiali, -e, adj. Referitor la secvență, care se împarte în secvențe. [Pr.: -ți-al] – Din fr. séquentiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

secvestrare
SECVESTRÁRE s. f. v. secvestra. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secvestrat
SECVESTRÁT adj. v. secvestra. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

secvestru
SECVÉSTRU s. n. v. sechestru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seda
SEDÁ, sedez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) administra sedative pentru a (se) calma, a (se) liniști. – Din lat. sedare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedan
SEDÁN, sedanuri, s. n. Autoturism cu caroseria de tip închis (pavilion fix), cu două sau patru uși, câte trei geamuri laterale mobile pe fiecare parte, amenajat pentru patru sau mai mulți pasageri; stil de caroserie comun celor mai multe dintre autoturismele moderne. – Din engl. sedan (Sedan este orașul francez unde s-a dezvoltat, pentru prima dată, o trăsură de lux având aceste caracteristici; curios însă este faptul că, pentru același stil de caroserie, francezii folosesc sinonimul berlină, cuvânt de proveniență germană, Berlinul fiind considerat, de asemenea, primul oraș european unde s-a dezvoltat o astfel de trăsură).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sedare
SEDÁRE, sedări, s. f. Acțiunea de a (se) seda. – V. seda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedat
SEDÁT, -Ă, sedați, -te, adj. Care a fost calmat cu sedative. – V. seda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedativ
SEDATÍV, -Ă, sedativi, -e, adj., s. n. (Medicament) care produce o liniștire a stărilor de excitație psihică sau motorie, care calmează durerile; calmant. – Din fr. sédatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedaţie
SEDÁȚIE, sedații, s. f. (Med.) Sedare. – Din fr. sédation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedație
SEDÁȚIE, sedații, s. f. (Med.) Sedare. – Din fr. sédation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedentar
SEDENTÁR, -Ă, sedentari, -e, adj. (Despre oameni) Căruia nu-i place să umble, să facă mișcare, care stă mai mult acasă; (despre îndeletnicirile oamenilor) care se desfășoară într-un spațiu închis; care nu necesită mișcare, lipsit de mișcare. ♦ (Despre populații) Stabil. ◊ Parte sedentară = parte a unităților militare care rămâne în garnizoană în timp de război, având misiunea de a completa efectivele părții operative, de a îngriji bunurile rămase în cazarmă etc. Păsări sedentare = păsări care nu migrează în timpul iernii. Animale sedentare = animale nevertebrate care stau temporar în galerii pe care și le fac singure. – Din fr. sédentaire, lat. sedentarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedentarism
SEDENTARÍSM s. n. Faptul de a fi sedentar; viață sedentară, lipsită de mișcare. – Sedentar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedentaritate
SEDENTARITÁTE s. f. (Rar) Sedentarism. – Din fr. sédentarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedentarizare
SEDENTARIZÁRE s. f. v. sedentariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sedilă
SEDÍLĂ^1, sedile, s. f. Semn diacritic în formă de virgulă (,), care se pune sub unele consoane pentru a le da valoarea altui sunet. – Din fr. cédille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedilă
SEDÍLĂ^2, sedile, s. f. Săculeț cu țesătură rară, în care se pune brânza la scurs. [Var.: (reg.) sădílă, sidílă s. f.] – Din bg., sb. sedilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sediment
SEDIMÉNT, sedimente, s. n. 1. Depozit format prin depunerea substanțelor corpusculare solide dintr-o suspensie. 2. Acumulare, în general stratificată, de minerale și de resturi organice, depozitată la suprafața pământului; depozit de roci sedimentare. – Din fr. sediment, lat. sedimentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimenta
SEDIMENTÁ, pers. 3 sedimentează, vb. I. Refl. A se depune în straturi, a forma sedimente; a se lăsa la fund. – Din sediment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentar
SEDIMENTÁR, -Ă, sedimentari, -e, adj. Cu caracter de sediment (2); format prin sedimentare. Proces sedimentar = proces de formare a sedimentelor. Rocă sedimentară = rocă rezultată prin depunerea materialelor provenite în urma alterării sau dezagregării unor roci preexistente. – Din fr. sédimentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentare
SEDIMENTÁRE, sedimentări, s. f. Acțiunea de a se sedimenta și rezultatul ei. ♦ Totalitatea proceselor fizice, chimice și biologice care se desfășoară la suprafața scoarței terestre și în urma cărora are loc depunerea unor fragmente sau particule de minerale, roci, organisme etc. din care provin rocile sedimentare. ♦ Fenomen de depunere lentă a particulelor solide dintr-o suspensie, dintr-o emulsie etc. prin cădere liberă sau prin centrifugare; sedimentație. ◊ (Med.) Viteză de sedimentare = intervalul de timp în care se depun globulele roșii dintr-o cantitate de sânge recoltat într-un tub de sticlă gradat, care permite depistarea unor procese infecțioase. – V. sedimenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentat
SEDIMENTÁT adj. v. FLIȘ. (Geol.) Ansamblu de terenuri constituite din conglomerate, gresii, argilă și marnă, sedimentate într-o mare în timpul când fundul acesteia se găsea într-o continuă ridicare spre a deveni un lanț muntos. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sedimentaţie
SEDIMENTÁȚIE, sedimentații, s. f. Sedimentare.- Din fr. sédimentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentație
SEDIMENTÁȚIE, sedimentații, s. f. Sedimentare.- Din fr. sédimentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentologie
SEDIMENTOLOGÍE s. f. Parte a geologiei care studiază modul de formare a sedimentelor și a rocilor sedimentare. – Din fr. sédimentologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedimentometrie
SEDIMENTOMETRÍE, sedimentometrii, s. f. (Fiz.) Metodă de determinare a dimensiunilor particulelor dintr-un amestec, bazată pe măsurarea vitezei de sedimentare. – Din fr. sédimentométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sediţios
SEDIȚIÓS, -OASĂ, sedițioși, -oase, adj. (Livr.) Care se revoltă împotriva unei autorități, care îndeamnă la răzvrătire, înclinat către răzvrătire, de răzvrătire. Strigăte sedițioase. [Pr.: -ți-os] – Din fr. seditieux, lat. seditiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedițios
SEDIȚIÓS, -OASĂ, sedițioși, -oase, adj. (Livr.) Care se revoltă împotriva unei autorități, care îndeamnă la răzvrătire, înclinat către răzvrătire, de răzvrătire. Strigăte sedițioase. [Pr.: -ți-os] – Din fr. seditieux, lat. seditiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sediţiune
SEDIȚIÚNE, sedițiuni, s. f. (Livr.) Răzvrătire, revoltă, răscoală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sédition, lat. seditio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedițiune
SEDIȚIÚNE, sedițiuni, s. f. (Livr.) Răzvrătire, revoltă, răscoală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sédition, lat. seditio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sediu
SÉDIU, sedii, s. n. Clădire sau loc unde își are administrația și unde își desfășoară activitatea o instituție sau o organizație. ♦ Fig. Centru, focar. Sediul reflexelor. – Din it. sedio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seducător
SEDUCĂTÓR, -OÁRE, seducători, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Persoană) care seduce, incită, captivează prin aspect, prin fel de a fi etc.; (persoană) fermecătoare, încântătoare. 2. S. m. Bărbat care abuzează de buna-credință a femeilor, ademenindu-le și seducându-le cu promisiuni înșelătoare; ademenitor, înșelător. – Seduce + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seduce
SEDÚCE, sedúc, vb. III. Tranz. 1. A incita, a captiva, a subjuga, a cuceri prin farmecul vorbelor, prin purtare etc. 2. (Despre bărbați) A abuza de buna-credință a unei femei sau a unei minore, ademenind-o și determinând-o să întrețină relații sexuale, cu promisiuni înșelătoare; a ademeni; a înșela, a amăgi; a corupe. – Din lat. seducere. Cf. fr. séduire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seducere
SEDUCÉRE, seduceri, s. f. Faptul de a seduce; seducție. – V. seduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seducţie
SEDÚCȚIE, seducții, s. f. Faptul de a seduce; atracție deosebită exercitată asupra cuiva; captivare. ♦ Corupție. ♦ (Jur.) Infracțiune constând în fapta unui bărbat care determină o minoră să aibă raporturi sexuale cu el. – Din fr. séduction, lat. seductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seducție
SEDÚCȚIE, seducții, s. f. Faptul de a seduce; atracție deosebită exercitată asupra cuiva; captivare. ♦ Corupție. ♦ (Jur.) Infracțiune constând în fapta unui bărbat care determină o minoră să aibă raporturi sexuale cu el. – Din fr. séduction, lat. seductio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sedus
SEDÚS, -Ă, seduși, -se, adj. 1. (Despre oameni) Care este cucerit prin frumusețea, prin vorbele etc. cuiva; fermecat (1), fascinat, încântat. 2. (Mai ales despre femei) Care este ademenit, înșelat, amăgit.- V. seduce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sef
SEF s. n. v. seif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sefard
SEFÁRD, -Ă, sefarzi, -de, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Evreu de rit spaniol care, expulzat din Spania, s-a refugiat în nordul Africii, în Orientul Apropiat și în unele țări europene. 2. Adj. Care aparține sefarzilor, de sefarzi; sefardit. – Din sp. sefardi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sefardit
SEFARDÍT, -Ă, sefardiți, -te, adj. Sefard. – Din sefard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sefterea
SEFTEREÁ s. f. v. safterea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seftian
SEFTIÁN s. n. v. saftian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segment
SEGMÉNT, (1, 2, 3) segmente, s. n. (4) segmenți, s. m. 1. S. n. Porțiune dintr-o figură, limitată cel puțin într-o parte de marginile ei. ◊ Segment de dreaptă = porțiune dintr-o dreaptă mărginită de două puncte. Segment de cerc = parte dintr-un cerc cuprinsă între o coardă și arcul subîntins. 2. S. n. Porțiune definită dintr-un întreg, nedetașată de acesta. Segment din coloana vertebrată. 3. S. n. Fiecare dintre inelele (sau părțile) care alcătuiesc corpul unor viețuitoare. 4. S. m. Garnitură metalică a unui piston, care servește la etanșarea spațiului liber dintre acesta și cilindrul în interiorul căruia se deplasează, sau la răzuirea uleiului de pe pereții interiori ai cilindrului. 5. S. n. (Ec.; în sintagma) Segment de piață = parte a unei întreprinderi din totalul ofertei sau cererii pe piață de produse și servicii, exprimată în procente sau în unități de măsură cantitative. – Din fr. segment, lat. segmentum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmenta
SEGMENTÁ, segmentez, vb. I. Tranz, A împărți, a tăia în segmente. – Din fr. segmenter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmenta
SEGMENTÁ, segmentéz, vb. I. Tranz. ~ 2. (Auto) A înlocui segmenții uzați de pe pistoanele unui motor sau compresor cu alții noi, adecvați cotei de reparație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

segmental
SEGMENTÁL, -Ă, segmentali, -e, adj. Referitor la segment, de segment. – Din fr., engl. segmental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmentare
SEGMENTÁRE, segmentări, s. f. 1. Faptul de a segmenta. ♦ Diviziune a celulei-ou sau a zigotului în celule din ce în ce mai mici, care se asociază între ele și formează foițele embrionare; segmentație. 2. (Fon.) Operație de izolare a unui segment dintr-o secvență sonoră pentru studiul lui auditiv, eliminându-se astfel influența contextului. – V. segmenta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmentare
SEGMENTÁRE, segmentări, s. f. ~ 3. (Auto) Operația de înlocuire a segmenților uzați de pe pistoanele unui motor sau compresor cu alții noi, adecvați cotei de reparație.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

segmentator
SEGMENTATÓR, segmentatoare, s. n. (Fon.) Aparat electronic folosit pentru segmentare. – Segmenta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmentaţie
SEGMENTÁȚIE, segmentații, s. f. Segmentare. – Din fr. segmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segmentație
SEGMENTÁȚIE, segmentații, s. f. Segmentare. – Din fr. segmentation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segrega
SEGREGÁ, pers. 3 segrégă, vb. I. 1. Intranz. (Despre elementele unui aliaj) A se separa neuniform prin răcire de la o temperatură înaltă, pe baza diferenței dintre punctele de topire ale elementelor. 2. Refl. (Despre componenții unui material) A se separa. – Din lat., it. segregare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segregare
SEGREGÁRE, segregări, s. f. 1. Faptul de a (se) segrega; segregație. ♦ Operație metalurgică de afinare a unui aliaj prin răcire selectivă prin care, la solidificare, unele impurități se concentrează și se pot îndepărta ușor. 2. Proces de izolare a minereurilor de masa rocilor înconjurătoare și de cristalizare în filoane distincte, cu forme precise. 3. (Constr.) Operație de separare a materialului granular din beton sau din mortar în straturi de consistență diferită. 4. Fenomen în hibridarea sexuală a plantelor, constând în separarea eredității materne de cea paternă, în anumite celule diferențiate. 5. Segregație rasială. – V. segrega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segregaţie
SEGREGÁȚIE, segregații, s. f. 1. Segregare (2); lipsă de omogenitate a compoziției chimice a unui aliaj solidificat, rezultată din segregare. 2. (În sintagma) Segregație rasială = politică de discriminare rasială constând în separarea persoanelor de origini sau rase diferite din interiorul aceleiași țări; discriminare rasială; segregare (5). [Var.: segregațiúne s. f.] – Din fr. ségrégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segregație
SEGREGÁȚIE, segregații, s. f. 1. Segregare (2); lipsă de omogenitate a compoziției chimice a unui aliaj solidificat, rezultată din segregare. 2. (În sintagma) Segregație rasială = politică de discriminare rasială constând în separarea persoanelor de origini sau rase diferite din interiorul aceleiași țări; discriminare rasială; segregare (5). [Var.: segregațiúne s. f.] – Din fr. ségrégation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segregaţiune
SEGREGAȚIÚNE s. f. v. segregație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

segregațiune
SEGREGAȚIÚNE s. f. v. segregație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seguidilla
SEGUIDILLA, seguidilla, s. f. Dans popular spaniol, cu mișcare vioaie, care se dansează cu acompaniament de chitară sau de castaniete, uneori însoțit de cântec; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: seghidilia] – Cuv. sp.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sehastru
SEHÁSTRU, -Ă s. m. și f. v. sihastru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sehăstrie
SEHĂSTRÍE s. f. v. sihăstrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sehelbă
SEHÉLBĂ s. f. v. selbă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seidicar
SEIDICÁR s. m. v. saidecar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seif
SEIF, seifuri, s. n. Dulap sau ladă de fier în care se păstrează, de obicei într-o instituție bancară, bani, hârtii și obiecte de valoare; casă de bani. ♦ Încăpere specială, bine asigurată (la arhive sau la biblioteci publice), în care se păstrează manuscrise, documente și alte obiecte de valoare. [Var.: safé, saféu, sef s. n.] – Din engl. safe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seigă
SEÍGĂ, seige, s. f. Aparat de recoltare a stufului, care se atașează unui tractor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seim
SEÍM, seimuri, s. n. Adunare reprezentativă pe stări în Polonia, denumită și Parlament sau Dietă. – Din pol. sejm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seimă
SEÍMĂ, seime, s. f. Crăpătură care apare uneori la copitele cailor și ale vitelor. – Din fr. seime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seimen
SEIMÉN, seimeni, s. m. (în sec. XVII-XVIII, în Țara Românească și în Moldova) Soldat din corpul de ostași mercenari pedeștri înarmați cu sânețe, a căror atribuție era paza Curții domnești. [Var.: silimén, simén s. m.] – Din tc. seğmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seimenesc
SEIMENÉSC, -EÁSCĂ, seimenești, adj. (Înv.) Care aparține seimenilor, privitor la seimeni. – Seimen + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sein
SEÍN, -Ă, seini, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre lână, blană) De culoare cenușie-roșcată. 2. (Despre oi) Cu lâna cenușie-roșcată. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seism
SEÍSM, seisme, s. n. Cutremur de pământ. – Din fr. séisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismic
SEÍSMIC, -Ă, seismici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care se referă la seisme, care aparține seismelor. ◊ Unde seismice = unde elastice care se răspândesc în scoarța terestră, fiind provocate de cutremure sau de explozii artificiale. Stație seismică = complex de aparatură pentru înregistrarea undelor seismice. Regiune seismică = regiune în care cutremurele de pământ sunt frecvente și puternice. ♦ Care servește la înregistrarea și studierea oscilațiilor scoarței terestre. Aparate seismice. 2. S. f. Seismometrie. – Din fr. seismique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismicitate
SEISMICITÁTE s. f. Grad de frecvență și de intensitate a oscilațiilor seismice dintr-o zonă. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismogenic
SEISMOGÉNIC, -Ă, seismogenici, -ce, adj. Care determină apariția unui cutremur. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismogénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismograf
SEISMOGRÁF, seismografe, s. n. 1. Aparat care înregistrează grafic, în mod automat, momentul, durata și intensitatea mișcărilor seismice; seismometru. 2. Aparat folosit în prospecțiuni geofizice, cu ajutorul căruia se înregistrează vibrațiile produse de anumite explozii subterane provocate în scopuri științifice. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismografic
SEISMOGRÁFIC, -Ă, seismografici, -ce, adj. Privitor la seismografie, care aparține seismografiei. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismografie
SEISMOGRAFÍE s. f. Totalitatea procedeelor de utilizare a seismografului; parte a seismologiei care se ocupă cu înregistrarea undelor seismice și cu interpretarea acestor înregistrări. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismogramă
SEISMOGRÁMĂ, seismograme, s. f. înregistrare grafică a mișcărilor seismice cu ajutorul seismografului. [Pr.: se-i-] – Din fr. séismogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismolog
SEISMOLÓG, seismologi, s. m. Specialist în seismologie. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismologic
SEISMOLÓGIC, -Ă, seismologici, -ce, adj. Privitor la seismologie, care aparține seismologiei. Cercetări seismologice. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismologie
SEISMOLOGÍE s. f. Ramură a geofizicii aplicate care se ocupă cu studiul cutremurelor de pământ. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismometric
SEISMOMÉTRIC, -Ă, seismometrici, -ce, adj. De seismometrie. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismométrique, engl. seismometric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismometrie
SEISMOMETRÍE s. f. Parte a geofizicii aplicate care studiază modul și viteza de propagare a undelor seismice din scoarța Pământului, provocate prin explozii artificiale, mai ales în scopul prospectării diferitelor substanțe minerale utile și al detectării structurilor geologice favorabile acumulării acestora; seismică. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismometru
SEISMOMÉTRU, seismometre, s. n. Seismograf. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismonastie
SEISMONASTÍE, seismonastii, s. f. Mișcare a organelor unor plante superioare provocată de lovire sau de scuturare. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismonastie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismoscop
SEISMOSCÓP, seismoscoape, s. n. Instrument care pune în evidență cutremurele de pământ. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seismoterapie
SEISMOTERAPÍE s. f. (Med.) Procedeu terapeutic constând din vibrații rapide, regulate și de mică amplitudine, folosit în unele atonii funcționale; vibroterapie. [Pr.: se-is-. – Var.: sismoterapíe s. f.] – Din fr. séismothérapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seiş
SEÍȘ, seișuri, s. n. Pendulare ritmică a apei lacurilor, cu o perioadă variată, datorită schimbărilor bruște ale presiunii atmosferice, vântului sau unei ploi puternice căzute într-o porțiune a bazinului lacustru. [Pl. și: (f.) seișe] – Din fr. seiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seiș
SEÍȘ, seișuri, s. n. Pendulare ritmică a apei lacurilor, cu o perioadă variată, datorită schimbărilor bruște ale presiunii atmosferice, vântului sau unei ploi puternice căzute într-o porțiune a bazinului lacustru. [Pl. și: (f.) seișe] – Din fr. seiche.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seiz
SEÍZ, seizi, s. m. (Înv.) Rândaș, grăjdar (la Curtea domnească). – Din tc. seyis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sejur
SEJÚR, sejururi, s. n. Vacanță, concediu pe care cineva îl petrece într-o stațiune. – Din fr. séjour.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selacian
SELACIÁN, selacieni, s. m. (La pl.) Subclasă de pești marini cu scheletul cartilaginos, cu coada împărțită în două părți inegale, cu corpul acoperit de solzi și de țepi; (și la sg.) pește din această subclasă. ◊ (Adjectival) Pește selacian. [Pr.: -ci-an] – Din fr. sélacien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selamalâc
SELAMALẤC s. n. v. selamlâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selamlâc
SELAMLẤC, selamlâcuri, s. n. (Înv.) Parte rezervată bărbaților și musafirilor în casele turcești; încăperi destinate domnului și slugilor sale, precum și pentru recepții, în palatele domnilor români. [Var.: selamalấc s. n.] – Din tc. selâmlik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selandră
SELÁNDRĂ, selandre, s. f. Navă de transport din timpul cruciadelor. – Din fr. sélandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selbă
SÉLBĂ, selbe, s. f. (Rar) Pădure tânără (și deasă). [Var.: sehelbă s. f.] – Cf. lat. silva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seleaf
SELEÁF s. n. v. sileaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seleam-ceauş
SELEÁM-CEAÚȘ, seleam-ceauși, s. m. (Înv.) Reprezentant al domnului care mergea înainte și anunța tuturor sosirea acestuia. – Din tc. selâm-çavuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seleam-ceauș
SELEÁM-CEAÚȘ, seleam-ceauși, s. m. (Înv.) Reprezentant al domnului care mergea înainte și anunța tuturor sosirea acestuia. – Din tc. selâm-çavuș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

select
SELÉCT, -Ă, selecți, -te, adj. Ales, deosebit, distins. – Din fr. sélect, engl. select.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecta
SELECTÁ, selectez, vb. I. 1. Tranz. A selecționa după un criteriu stabilit. ◊ A-și arăta preferința, a aprecia, a distinge (dintre mai mulți). 2. Tranz. A separa, în vederea izolării dintr-o mulțime de obiecte, o serie de obiecte cu anumite caracteristici. 3. Intranz. (Despre aparatele de radiorecepție și de telegrafie) A recepționa clar diferitele unde sonore, diferitele posturi de emisie; a fi selectiv. ♦ A regla în așa fel un aparat de radiorecepție, încât undele apropiate ca lungime să nu deranjeze audiția. – Cf. selectiv, selector.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selectare
SELECTÁRE, selectări, s. f. Acțiunea de a selecta și rezultatul ei. – V. selecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selectat
SELECTÁT, -Ă, selectați, -te, adj. Care este ales dintr-un grup de obiecte, de ființe etc. după anumite criterii; p. ext. de calitate superioară. – V. selecta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selectiv
SELECTÍV, -Ă, selectivi, -e, adj. 1. (Despre sisteme fizico-chimice) Care are proprietatea de a efectua o alegere între mai multe elemente de același fel. ♦ (Despre radiorecepție; p. ext. despre aparate de radiorecepție) Care are proprietatea de a prinde oscilațiile a căror frecvență este egală cu frecvența pe care este acordat. 2. Care se efectuează prin selecție, care se bazează pe selecție. – Din fr. sélectif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selectivitate
SELECTIVITÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi selectiv. ♦ Capacitatea unui sistem tehnic sau fizico-chimic de a separa semnalul util din fondul de oscilații electromagnetice parazite. Selectivitatea unui aparat de radio. 2. Însușire a plantelor și animalelor de a face selecție naturală în procesul de fecundare și în comportarea față de condițiile de viață. – Din fr. sélectivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selector
SELECTÓR, selectoare, s. n. 1. Dispozitiv mecanic sau electric care permite alegerea unui obiect sau a unei direcții anumite dintr-o mulțime de obiecte sau de direcții accesibile dispozitivului. 2. Mașină agricolă alcătuită dintr-o vânturătoare și mai multe site, cu ajutorul căreia se separă semințele de impurități și se sortează pe calități. – Din fr. sélecteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selectron
SELECTRÓN, selectroane, s. n. Tub electronic din prima generație de calculatoare. – Din engl. selectron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţie
SELÉCȚIE, selecții, s. f. 1. Alegere efectuată după un anumit criteriu și cu un anumit scop; selecționare. ♦ Spec. (La pl.; în forma selecțiuni) Fragmente de mare popularitate sau valoare alese dintr-o operă muzicală. 2. Proces de supraviețuire a indivizilor dotați cu cele mai apte însușiri în lupta pentru existență. ◊ Selecție naturală = mecanism fundamental al evoluției în urma căruia în cadrul unei populații supraviețuiesc în lupta pentru existență indivizii cei mai bine adaptați la mediu. Selecție sexuală = alegere naturală și artificială care se face în urma eliminării de la actul reproducător a indivizilor slabi și rău înzestrați. Selecție artificială = metodă de ameliorare a speciilor animale și vegetale, constând în selecționarea, în vderea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități biologice. 3. Operație de extragere a unităților dintr-o colectivitate generală, după anumite principii; parte dintr-o colectivitate cu ajutorul căreia se cercetează diversele caracteristici ale întregii colectivități. [Var.: selecțiúne s. f.] – Din fr. sélection, lat. selectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecție
SELÉCȚIE, selecții, s. f. 1. Alegere efectuată după un anumit criteriu și cu un anumit scop; selecționare. ♦ Spec. (La pl.; în forma selecțiuni) Fragmente de mare popularitate sau valoare alese dintr-o operă muzicală. 2. Proces de supraviețuire a indivizilor dotați cu cele mai apte însușiri în lupta pentru existență. ◊ Selecție naturală = mecanism fundamental al evoluției în urma căruia în cadrul unei populații supraviețuiesc în lupta pentru existență indivizii cei mai bine adaptați la mediu. Selecție sexuală = alegere naturală și artificială care se face în urma eliminării de la actul reproducător a indivizilor slabi și rău înzestrați. Selecție artificială = metodă de ameliorare a speciilor animale și vegetale, constând în selecționarea, în vderea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități biologice. 3. Operație de extragere a unităților dintr-o colectivitate generală, după anumite principii; parte dintr-o colectivitate cu ajutorul căreia se cercetează diversele caracteristici ale întregii colectivități. [Var.: selecțiúne s. f.] – Din fr. sélection, lat. selectio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţiona
SELECȚIONÁ, selecționez, vb. I. 1. Tranz. A face o selecție, a alege, a tria după un anumit criteriu; a selecta; p. ext. a ameliora speciile animale și vegetale prin alegerea, în vederea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități. 2. Refl. A se supune procesului de selecție naturală. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționa
SELECȚIONÁ, selecționez, vb. I. 1. Tranz. A face o selecție, a alege, a tria după un anumit criteriu; a selecta; p. ext. a ameliora speciile animale și vegetale prin alegerea, în vederea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități. 2. Refl. A se supune procesului de selecție naturală. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionabil
SELECȚIONÁBIL, -Ă, selecționabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care poate fi selecționat, apt de a fi selecționat. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționabil
SELECȚIONÁBIL, -Ă, selecționabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care poate fi selecționat, apt de a fi selecționat. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionare
SELECȚIONÁRE, selecționări, s. f. Acțiunea de a selecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] -V. selecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționare
SELECȚIONÁRE, selecționări, s. f. Acțiunea de a selecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] -V. selecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionat
SELECȚIONÁT, -Ă, selecționați, -te, adj. Ales dintre mai mulți (după criterii de valoare); p. ext. de calitate superioară. ♦ (Substantivat) Persoană sau echipă aleasă prin selecție în vederea participării la competiții sportive, artistice etc. ♦ (Despre plante de cultură și animale domestice) Obținut prin metoda selecției artificiale; cu însușiri îmbunătățite prin selecție. [Pr.: -ți-o-] – V. selecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționat
SELECȚIONÁT, -Ă, selecționați, -te, adj. Ales dintre mai mulți (după criterii de valoare); p. ext. de calitate superioară. ♦ (Substantivat) Persoană sau echipă aleasă prin selecție în vederea participării la competiții sportive, artistice etc. ♦ (Despre plante de cultură și animale domestice) Obținut prin metoda selecției artificiale; cu însușiri îmbunătățite prin selecție. [Pr.: -ți-o-] – V. selecționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionator
SELECȚIONATÓR, -OÁRE, selecționatori, -oare, s. m. și f. Persoană care lucrează în domeniul ameliorării plantelor de cultură și animalelor domestice pe calea selecției artificiale. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționator
SELECȚIONATÓR, -OÁRE, selecționatori, -oare, s. m. și f. Persoană care lucrează în domeniul ameliorării plantelor de cultură și animalelor domestice pe calea selecției artificiale. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţioner
SELECȚIONÉR, -Ă, selecționeri, -e, s. m. și f. Persoană autorizată și competentă care triază sportivii în scopul alegerii celor mai valoroși pentru constituirea unor echipe (naționale) participante la o competiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționer
SELECȚIONÉR, -Ă, selecționeri, -e, s. m. și f. Persoană autorizată și competentă care triază sportivii în scopul alegerii celor mai valoroși pentru constituirea unor echipe (naționale) participante la o competiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionneur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionism
SELECȚIONÍSM s. n. Teorie care admite existența selecției naturale în biologie; darwinism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționism
SELECȚIONÍSM s. n. Teorie care admite existența selecției naturale în biologie; darwinism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionnisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţionist
SELECȚIONÍST, -Ă, selecționiști, -ste, s. m. și f. Persoană care aderă la teoria darwinistă a selecției naturale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecționist
SELECȚIONÍST, -Ă, selecționiști, -ste, s. m. și f. Persoană care aderă la teoria darwinistă a selecției naturale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecţiune
SELECȚIÚNE s. f. v. selecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selecțiune
SELECȚIÚNE s. f. v. selecție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selemet
SELEMÉT s. n. (Înv.; în expr.) A scoate (pe cineva) la selemet = a distruge din punct de vedere material, a ruina (pe cineva), a aduce la sapă de lemn. [Var.: silimét s. n.] – Din tc. selâmet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selena
Selena = Selene.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

selenar
SELENÁR, -Ă, selenari, -e, adj. Referitor la Lună, de Lună; lunar. – Din fr. sélenien (după lunar).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenaut
SELENAÚT, selenauți, s. m. Astronaut care călătorește spre Lună (I 1), care explorează Luna (I 1). – Selene (n. pr.) + [cosmo]naut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selene
Selene, la greci, zeița și personificarea Lunii din mitologia romană, identificată mai tîrziu cu Artemis (v. și Artemis). Selene era înfățișată ca o femeie strălucitor de frumoasă, purtată printre nouri într-un car de argint. Un episod cunoscut legat de numele ei era cel al dragostei sale pentru Endymion (v. și Endymion).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

seleniat
SELENIÁT, seleniați, s. m. Sare a acidului selenic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. séléniate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenic
SELÉNIC, -Ă, selenici, -ce, adj. Care conține seleniu. Acid selenic. – Din fir. sélénique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenifer
SELENIFÉR, -Ă, seleniferi, -e, adj. Care conține seleniu. – Din fr. sélénifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenit
SELENÍT^1, seleniți, s. m. Varietate de ghips semitransparent, de culoare galbenă-aurie, cu luciu mătăsos-sidefos, utilizată pentru confecționarea unor obiecte decorative. – Din fr. sélénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenit
SELENÍT^2, seleniți, s. m. (Livr.) Locuitor imaginar din Lună. – Din fr. sélénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seleniu
SELÉNIU s. m. Element chimic, metaloid negru-cenușiu care se găsește în natură în combinație cu sulful și care se utilizează în industria sticlei, a ceramicii și la fabricarea celulelor fotoelectrice. [Var.: selénium s. n.] – Din fr. sélénium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenium
SELÉNIUM s. n. v. seleniu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenodezie
SELENODEZÍE s. f. Disciplină care studiază forma și dimensiunile Lunii, câmpul său de gravitație etc. – Din fr. sélénodésie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenografie
SELENOGRAFÍE s. f. Parte a astronomiei care se ocupă cu studierea descriptivă a Lunii, a formațiilor și a constituției sale, a proceselor fizice etc. – Din fr. sélénographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenologic
SELENOLÓGIC, -Ă, selenologici, -ce, adj. Care aparține selenologiei, de selenologie. – Din fr. sélénologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenologie
SELENOLOGÍE s. f. Știință analoagă geologiei care studiază materia componentă a scoarței lunare și evoluția acesteia în timp. – Din fr. sélénologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selenostat
SELENOSTÁT, selenostate, s. n. Instrument care urmărește automat mișcările Lunii, trimițându-i imaginea în aceeași direcție cu ajutorul unui sistem de oglinzi. – Din fr. sélénostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfactor
SELFACTÓR, selfactoare, s. n. (Text.) Mașină cu funcționare intermitentă, folosită la toarcerea firelor de lână, de bumbac, de fibre sintetice, de vigonie sau de amestec din aceste fibre. – Din germ. Selfaktor, engl. selfactor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfcontrol
SELF-CONTROL subst. Autocontrol. [Pr.: -tról] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfinducţie
SELFINDUCȚÍE, selfinducții, s. f. (Fiz.) Inducție electromagnetică proprie; autoinducție – Din fr. self-induction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfinducție
SELFINDUCȚÍE, selfinducții, s. f. (Fiz.) Inducție electromagnetică proprie; autoinducție – Din fr. self-induction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfmademan
SELF-MADE-MAN, self-made-men, s. m. (Englezism) Persoană care este artizanul propriei sale reușite în viață. [Pr.: selfméĭdmen] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selfservice
SELF-SERVICE, self-service-uri, s. n. Magazin, restaurant etc. cu autoservire. [Pr.: selfservis] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selişte
SÉLIȘTE s. f. v. siliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seliște
SÉLIȘTE s. f. v. siliște.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selnic
SÉLNIC, selnice, s. n. Unealtă de pescărie asemănătoare cu leasa^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selsin
SELSÍN, selsinuri, s. n. Mașină electrică mică folosită ca traductor pentru transmiterea la distanță a deplasărilor unghiulare ale unor organe de mașină. [Pl. și: selsine] – Din fr. selsyn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

selvă
SÉLVĂ, selve, s. f. Pădure ecuatorială (virgină) veșnic verde, care acoperă bazinul Amazonului. – Din sp., port. selva, fr. selve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sem
SEM, seme, s. n. (Lingv.) Fiecare dintre trăsăturile semantice pertinente care intră în alcătuirea unui semem. – Din fr. seme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semafor
SEMAFÓR, semafoare, s. n. 1. Dispozitiv de semnalizare optică, alcătuit dintr-un stâlp fix, cu unul sau mai multe brațe mobile a căror poziție, în timpul zilei, sau a căror schimbare de lumină, în timpul nopții, indică diferite semnale referitoare la circulația pe căile ferate. 2. Dispozitiv de semnalizare optică folosit pentru a transmite vaselor din larg comunicări referitoare la navigație. 3. Indicator cu lumini colorate, pentru reglementarea circulației în orașe; stop. – Din fr. sémaphore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semaforic
SEMAFÓRIC, -Ă, semaforici, -ce, adj. (Rar; despre semnale) Care este emis de semafor. – Semafor + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semaforist
SEMAFORÍST, -Ă, semaforiști, -ste, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu întreținerea sau cu mânuirea unui semafor. – Din fr. sémaphoriste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semaforiza
SEMAFORIZÁ, semaforizez, vb. I. Tranz. A prevedea cu (sau a instala) semafoare (pe) o cale de rulare, o intersecție de drumuri. – Semafor + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semaforizare
SEMAFORIZÁRE, semaforizări, s. f. Acțiunea de a semaforiza și rezultatul ei. – V. semaforiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semaforizat
SEMAFORIZÁT, -Ă, semaforizați, -te, adj. Care a fost prevăzut cu semafoare. – V. semaforiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semantem
SEMANTÉM, semanteme, s. n. (Lingv.) Unitate de bază a cuvântului, în cadrul unei familii lexicale (egală, de obicei, cu rădăcina cuvântului), considerată ca purtătoare a sensului lexical. – Din fr. sémantème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semantic
SEMÁNTIC, -Ă, semantici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studierea sensurilor cuvintelor și a evoluției acestor sensuri; semasiologie, semantism. 2. (Log.) Teoria interpretării unui anumit sistem formalizat prin alt sistem formalizat. II. Adj. Care ține de semantică (I 1), care se referă la sensurile cuvintelor; semasiologic. – Din fr. sémantique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semantician
SEMANTICIÁN, -Ă, semanticieni, -e, s. m. și f. Semasiolog. [Pr.: -ci-an] – Din fr. sémanticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semanticism
SEMANTICÍSM s. n. (Astăzi rar) Curent neopozitivist care, pornind de la problemele filosofice ridicate de formalizare, contestă caracterul obiectiv al cunoașterii la nivelul treptei raționale. – Din rus. semantițism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semanticist
SEMANTICÍST, -Ă, semanticiști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al semanticismului. – Din engl. semanticist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semantism
SEMANTÍSM s. n. Semantică (I 1); p. ext. înțelesul, sensul unui cuvânt. – Din fr. sémantisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semasiolog
SEMASIOLÓG, -Ă, semasiologi, -ge, s. m. și f. (Rar) Lingvist specialist în semasiologie; semantician. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semasiologic
SEMASIOLÓGIC, -Ă, semasiologici, -ce, adj. (Rar) Semantic (II). [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semasiologie
SEMASIOLOGÍE s. f. (Rar) Semantică (I 1). [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semălui
SEMĂLUÍ, semắlui, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) asemăna, a (se) compara. – Din magh. számolni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semăna
SEMĂNÁ^1, sémăn, vb. I. Tranz. 1. A pune sau a arunca sămânța în pământul pregătit în prealabil pentru a o face să încolțească și să răsară; a însămânța. ♦ (Înv.) A pune în pământ, a îngropa. ♦ (Pop.) A arunca boabe de grâu, bomboane, stafide etc. în direcția unei persoane de Anul Nou sau la nuntă, însoțind gestul și de o urare. 2. A pune din loc în loc; a presăra, a împrăștia, a risipi. 3. Fig. A răspândi, a propaga idei, cunoștințe, vrajbă etc. – Lat. seminare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semăna
SEMĂNÁ^2, sémăn, vb. I. Intranz. 1. A avea trăsături, calități, defecte comune cu altcineva sau cu altceva; a se asemui, a se asemăna. ◊ Expr. A semăna cu cineva (sau cuiva) bucățică ruptă (sau tăiată) ori a semăna ca două picături (de apă) = a semăna perfect cu cineva, a fi leit cu altul. 2. A părea, a arăta, a face impresia de... – Lat. similare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănare
SEMĂNÁRE^1 s. f. (Înv.) Acțiunea de a semăna^1 și rezultatul ei; semănat. – V. semăna^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănare
SEMĂNÁRE^2 s. f. (Înv.) Asemănare. – V. semăna^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănat
SEMĂNÁT, semănaturi, s. n. Semănare^1; însămânțare. – V. semăna^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănat
SEMĂNÁT, -Ă, semănați, -te, adj. v. SEMĂNA^1. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semănător
SEMĂNĂTÓR, -OÁRE, semănători, -oare, s. m., s. f. 1. S. m. și f. Muncitor agricol care seamănă^1. ♦ Fig. Propovăduitor. 2. S. f. Mașină agricolă cu tracțiune animală sau mecanică cu care se introduc semințele în sol la o adâncime constantă, repartizându-le uniform. – Semăna^1 + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănătorism
SEMĂNĂTORÍSM s. n. v. sămănătorism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănătorist
SEMĂNĂTORÍST, -Ă s. m. și f., adj. v. sămănătorist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semănătură
SEMĂNĂTÚRĂ, semănături, s. f. 1. Însămânțare. 2. (La pl.) Plante ieșite din sămânța semănată. 3. Loc, teren însămânțat. – Semăna^1 + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semela
Semela = Semele.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

semele
Semele, fiica lui Cadmus și a Harmoniei. A fost iubită de către Zeus, cu care a avut un fiu, pe Dionysus. Trezind gelozia Herei, Semele a fost sfătuită în mod perfid de către aceasta să-i ceară lui Zeus să i se înfățișeze în toată splendoarea sa zeiască. Stăpînul zeilor i-a îndeplinit ruga dar, la vederea lui, Semele a căzut fulgerată și a murit (v. și Dionysus). Mai tîrziu ea a fost luată din Infern de către fiul ei și dusă în Olympus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

semem
SEMÉM, sememe, s. n. (Lingv.) Unitate de semnificație a unui cuvânt alcătuită din mai mult seme. – Din fr. sémème.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semen
SÉMEN^1 s. m. v. seamăn.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semen
SEMÉN^2, semeni, s. m. Drug de fier în patru muchii, cu vârf ascuțit și cu mâner de lemn, folosit de pescari la spargerea gheții. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semestrial
SEMESTRI'ÁL, -Ă, semestriali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se referă la un semestru; care se face sau se produce în fiecare semestru; care durează un semestru. [Pr.: -tri-al- – Din fr. semestriel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semestru
SEMÉSTRU, semestre, s. n. Perioadă de șase luni consecutive; o jumătate de an. ♦ O jumătate din anul școlar (universitar). – Din fr. semestre, lat. semestris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeţ
SEMÉȚ, -EÁȚĂ, semeți, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Mândru, falnic, măreț; trufaș, sfidător, obraznic. ◊ (Adverbial) Privește semeț. 2. Îndrăzneț, curajos; plin de avânt, de elan; avântat. [Var.: (reg.) suméț, -eáță adj.] – Cf. sl. sŭmĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeț
SEMÉȚ, -EÁȚĂ, semeți, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Mândru, falnic, măreț; trufaș, sfidător, obraznic. ◊ (Adverbial) Privește semeț. 2. Îndrăzneț, curajos; plin de avânt, de elan; avântat. [Var.: (reg.) suméț, -eáță adj.] – Cf. sl. sŭmĕti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeţi
SEMEȚÍ, semețesc, vb. IV. Refl. 1. A se făli, a se mândri, a se îngâmfa, a-și da importanță; a deveni trufaș, arogant. 2. A prinde curaj, a îndrăzni; a căpăta încredere. [Var.: (reg.) sumețí vb. IV] – Din semeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeți
SEMEȚÍ, semețesc, vb. IV. Refl. 1. A se făli, a se mândri, a se îngâmfa, a-și da importanță; a deveni trufaș, arogant. 2. A prinde curaj, a îndrăzni; a căpăta încredere. [Var.: (reg.) sumețí vb. IV] – Din semeț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeţie
SEMEȚÍE, s. f. 1. Mândrie, fală; trufie, îngâmfare, orgoliu. 2. Curaj, îndrăzneală; avânt. [Var.: (reg.) sumețíe s. f.] – Semeț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semeție
SEMEȚÍE, s. f. 1. Mândrie, fală; trufie, îngâmfare, orgoliu. 2. Curaj, îndrăzneală; avânt. [Var.: (reg.) sumețíe s. f.] – Semeț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semi
SEMI- Element de compunere însemnând „jumătate de”, „pe jumătate”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr., lat. semi-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiaderent
SEMIADERÉNT, -Ă, semiaderenți, -te, adj. Care nu aderă, nu se prinde bine de ceva. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. semi-adhérent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiafumat
SEMIAFUMÁT adj. v. CRACAUER. Varietate de salam semiafumat, preparat din carne de bovine, de porc și din slănină. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semianalfabet
SEMIANALFABÉT, -Ă, semianalfabeți, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care abia știe să scrie și să citească. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + analfabet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semianarhist
SEMIANARHÍST, -Ă, semianarhiști, -ste, adj. Care are, în parte, caracteristicile anarhismului. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + anarhist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiarbust
SEMIARBÚST, semiarbuști, s. m. Plantă cu partea de jos lemnoasă, iar cu cea superioară ierboasă. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + arbust.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiarhaic
SEMIARHÁIC, -Ă, semiarhaici, -ce, adj. Care are caractere, în parte, arhaice. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + arhaic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiarid
SEMIARÍD, -Ă, semiarizi, -de, adj. (Despre ținuturi) Cu climat tropical uscat, beneficiind totuși de precipitații. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + arid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiarticulaţie
SEMIARTICULÁȚIE, semiarticulații, s. f. Articulație între două piese care permite o deplasare relativă a acestora în lungul unei axe. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + articulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiarticulație
SEMIARTICULÁȚIE, semiarticulații, s. f. Articulație între două piese care permite o deplasare relativă a acestora în lungul unei axe. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + articulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiartizanat
SEMIARTIZANÁT, semiartizanate, s. n. Sistem de muncă industrială bazat în proporție de cincizeci la sută pe meseriași. [Pr. -mi-ar-] – Semi- + artizanat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiautomat
SEMIAUTOMÁT, -Ă, semiautomați, -te, adj. (Despre sisteme tehnice) Care efectuează automat numai unele dintre mișcările pe care este capabil să le execute, celelalte fiind dirijate prin intervenții din exterior; automatizat numai în parte. [Pr.: -mi-a-u-] – Semi- + automat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiautomatic
SEMIAUTOMÁTIC, -Ă, semiautomatici, -ce, adj. (Rar) Semiautomat. [Pr.: -mi-a-u-] – Din fr. semi-automatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiauxiliar
SEMIAUXILIÁR, semiauxiliare, adj. (în sintagma) Verb semiauxiliar (și substantivat, n.) = verb având rol sintactic asemănător cu al auxiliarelor propriu-zise, dar care dă acțiunii verbului „ajutat” o nuanță modală, care izvorăște din înțelesul său lexical. [Pr.: -mi-a-u-xi-li-ar] – Din fr. semi-auxiliaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiaxă
SEMIÁXĂ, semiaxe, s. f. 1. Porțiune dintr-o dreaptă mărginită de un punct și formată din toate punctele dreptei care se află într-o parte sau în cealaltă în raport cu originea. 2. Jumătate din lungimea axei unei curbe plane închise sau a unui corp de revoluție generat de o curbă plană închisă, cuprinsă în interiorul curbei sau al corpului respectiv. Semiaxa sferei. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + axă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semibarieră
SEMIBARIÉRĂ, semibariere, s. f. Barieră care închide numai jumătate din lățimea unei căi de acces peste calea ferată. [Pr.: -ri-e-] – Semi- + barieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semibursier
SEMIBURSIÉR, -Ă, semibursieri, -e, adj., s. m. și f. (Elev sau student) care primește doar o parte din cuantumul unei burse integrale. [Pr.: -si-er] – Semi- + bursier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semic
SÉMIC, -Ă, semici, -ce, adj. (Lingv.) Care aparține semelor, privitor la seme, care ia în considerație semele. – Din fr. sémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicalc
SEMICÁLC, semicalcuri, s. n. (Lingv.) Cuvânt sau expresie în care o parte reprezintă un calc, iar cealaltă parte o formă deja existentă în limbă. – Semi- + calc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicarbonizare
SEMICARBONIZÁRE, semicarbonizări, s. f. Proces de descompunere termică a cărbunilor la temperaturi de circa 500-600°C în absența aerului, prin care se obțin semicocs, gudron și gaze; semicocsificare. – Semi- + carbonizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicentenar
SEMICENTENÁR, semicentenare, s. n. Jumătatea unui centenar, împlinirea a cincizeci de ani de la producerea unui eveniment; celebrarea acestui eveniment. – Semi- + centenar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicentral
SEMICENTRÁL, -Ă, semicentrali, -e, adj. Care este situat în apropierea centrului unei localități. – Semi- + central.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicerc
SEMICÉRC, semicercuri, s. n. 1. Segment de cerc a cărei coardă este un diametru; figură geometrică formată dintr-o jumătate de cerc. ♦ (Sport) Linie care trasează și limitează o suprafață semicirculară privilegiată de reguli speciale de joc (la baschet, handbal etc.). 2. Șir de ființe sau de lucruri așezate în formă de semicerc (1); linie, mișcare arcuită. ◊ Loc. adv. În semicerc = în formă de semicerc (1). – Semi- + cerc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicilindric
SEMICILÍNDRIC, -Ă, semicilindrici, -ce, adj. Care este în formă de semi- cilindru. – Semi- + cilindric (după fr. hèmicylindrique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicilindru
SEMICILÍNDRU, semicilindri, s. m. Cilindru secționat pe jumătate. – Semi- + cilindru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicircular
SEMICIRCULÁR, -Ă, semicirculari, -e, adj. În formă de semicerc. ◊ Canale semicirculare = cele trei canale care alcătuiesc partea superioară a urechii interne. – Din fr. semi-circulaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicivilizat
SEMICIVILIZÁT, -Ă, semicivilizați, -te, adj. Care are un nivel insuficient de civilizație. – Semi- + civilizat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicivilizaţie
SEMICIVILIZÁȚIE, semicivilizații, s. f. Civilizație parțială, insuficientă. – Semi- + civilizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicivilizație
SEMICIVILIZÁȚIE, semicivilizații, s. f. Civilizație parțială, insuficientă. – Semi- + civilizație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiclandestin
SEMICLANDESTÍN, -Ă, semiclandestini, -e, adj. (Rar) în parte clandestin. – Semi- + clandestin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiclandestinitate
SEMICLANDESTINITÁTE s. f. (Rar) Situația de semiclandestin. – Semi- + clandestinitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicocs
SEMICÓCS, semicocsuri, s. n. Produs solid obținut prin semicarbonizarea huilei sau a cărbunilor inferiori, folosit drept combustibil sau la fabricarea cocsului metalurgic. – Semi- + cocs (după fr. semi-coke).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicocsificare
SEMICOCSIFICÁRE, semicocsificări, s. f. Semicarbonizare. – Semi- + cocsificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicoloană
SEMICOLOÁNĂ, semicoloane, s. f. (Arh.) Coloană care are jumătate din diametru îngropat în zid. – Semi- + coloană (după fr. demi-colonne).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicolonial
SEMICOLONIÁL, -Ă, semicoloniali, -e, adj. În stare de semicolonie. [Pr.: -ni-al] – Semi- + colonial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicolonie
SEMICOLONÍE, semicolonii, s. f. Stat formal independent, dar care, din punct de vedere economic și politic, depinde de un stat străin. – Semi- + colonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiconductor
SEMICONDUCTÓR, -OÁRE, semiconductori, -oare, s. n., adj. 1. S. n. Material a cărui conductibilitate electrică este mai slabă decât cea a conductoarelor (metalelor) și mai bună decât cea a izolatoarelor. ♦ P. ext. Component electronic activ. 2. Adj. (Despre materiale) Care are o rezistență electrică relativ mare în raport cu aceea a metalelor, dar mai mică în raport cu aceea a materialelor izolante; cu însușiri de semiconductor (1); (despre dispozitive) bazat pe utilizarea semiconductoarelor. – Din fr. semi-conducteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiconservă
SEMICONSÉRVĂ, semiconserve, s. f. Produs alimentar preparat prin procedeele obișnuite de conservare (sărare, afumare etc.), dar cu o durată de păstrare mai mică decât a conservelor. – Din fr. semi-conserve.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiconsoană
SEMICONSOÁNĂ, semiconsoane, s. f. Sunet intermediar între vocală și consoană, cu însușiri comune amândurora; semiconsonantă. – Din fr. semi-consonne.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiconsonantă
SEMICONSONÁNTĂ, semiconsonante, s. f. (Înv.) Semiconsoană. – Semi- + consonantă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicristal
SEMICRISTÁL, (2) semicristaluri, s. n. 1. Cristal de calitate inferioară. 2. Obiect din semicristal (1). [Pl. și: semicristale] – Din fr. semi-cristal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semicumpănă
SEMICÚMPĂNĂ, semicumpene, s. f. Brațul mobil al unei semibariere de cale ferată. – Semi- + cumpănă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semidecomandat
SEMIDECOMANDÁT, -Ă, semidecomandate, adj. (Despre apartamente) Care este parțial decomandat. – Semi- + decomandat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semideponent
SEMIDEPONÉNT, -Ă, semideponenți, -te, adj. (În sintagma) Verb semideponent = verb activ ca sens care are unele forme ce se conjugă după diateza activă, iar altele după diateza pasivă. – Din fr. semidéponent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semideşert
SEMIDEȘÉRT, semideșerturi, s. n. Regiune de tranziție între stepă și deșert, cu vegetație rară, formată din ierburi și semiarbuști, adaptată la uscăciune. – Semi- + deșert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semideșert
SEMIDEȘÉRT, semideșerturi, s. n. Regiune de tranziție între stepă și deșert, cu vegetație rară, formată din ierburi și semiarbuști, adaptată la uscăciune. – Semi- + deșert.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semidiurn
SEMIDIÚRN, -Ă, semidiurni, -e, adj. (Despre fenomene) Care durează (aproximativ) 12 ore. [Pr.: -di-um] – Semi- + diurn (după engl. semi-diurnal).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semidoct
SEMIDÓCT, -Ă, semidocți, -te, adj., s. m. și f. (Om) care are cunoștințe puține și superficiale (dar se crede cult); (om) puțin instruit. – Semi- + doct.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semidoctism
SEMIDOCTÍSM s. n. Stare de semidoct; p. ext. cultură superficială. – Semidoct + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semidreaptă
SEMIDREÁPTĂ, semidrepte, s. f. (Geom.) Segment de dreaptă mărginit la un singur capăt. – Semi- + dreaptă (după fr. semidroite).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiegiptean
SEMIEGIPTEÁN adj. v. ALEXANDRINISM (1). Ansamblu de manifestări ale civilizației elenistice, semigrecești, semiegiptene, cu centrul în orașul Alexandria (sec. III î.Hr. – III d.Hr.). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semifabricat
SEMIFABRICÁT, semifabricate, s. n. Produs cu un anumit grad de prelucrare, care se livrează altei secții sau altei întreprinderi pentru a fi prelucrat în continuare în vederea obținerii unui produs finit. – Semi- + fabricat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifeudal
SEMIFEUDÁL, -Ă, semifeudali, -e, adj. Care are o parte din caracteristicile feudalismului, care are rămășițe ale orânduirii feudale. [Pr.: -fe-u-]- Semi- + feudal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifin
SEMIFÍN, -Ă, semifini, -e, adj. Care este de finețe medie. – Semi- + fin (după fr. demi-fin).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifinală
SEMIFINÁLĂ, semifinale, s. f. Etapă intermediară într-o competiție sportivă, care precedă finala. – Semi- + finală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifinalist
SEMIFINALÍST, -Ă, semifinaliști, -ste, s. m. și f. Persoană calificată prin etape succesive într-o competiție sportivă până la faza care precedă finala; participant la o semifinală. – Semi- + finalist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifinisat
SEMIFINISÁT, -Ă, semifinisați, -te, adj. Care se află încă în stadiul de finisare, urmând a fi dat ulterior în vânzare sau în funcțiune. – Semi- + finisat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifinit
SEMIFINÍT, -Ă, semifiniți, -te, adj. Care este în curs de prelucrare definitivă pentru a fi comercializat. – Semi- + finit (după fr. semi-fini).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifluid
SEMIFLUÍD, -Ă, semifluizi, -de, adj. (Adesea substantivat, n.) Care este parțial fluid; puțin fluid. – Din fr. semi-fluide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifond
SEMIFÓND s. n. Denumire generală a probelor sportive (de atletism, natație, ciclism etc.) pe distanțe medii. – Semi- + fond (după fr. demi-fond).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semifondist
SEMIFONDÍST, -Ă, semifondiști, -ste, s. m. și f. Persoană specializată în probe sportive clasice pe distanțe medii; participant la o probă de semifond. – Semifond + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semigeneral
SEMIGENERÁL adj. v. PLAN (I. 5.). (Cinema) Element al montajului, reprezentând porțiunea de peliculă imprimată în timpul unei singure funcționări a aparatului de filmat (între o pornire și o oprire). ♦ Delimitare a mărimii încadraturii în raport cu mărimea omului în cadru prin stabilirea unor termeni convenționali. ◊ Prim plan = plan (I 5) care cuprinde bustul până sub umeri. Gros plan = reprezentarea pe peliculă a capului unui personaj. Plan american = plan (I 5) care cuprinde omul încadrat până la genunchi. Plan semigeneral = plan (I 5) care încadrează personajul în toată înălțimea. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semigrecesc
SEMIGRECÉSC adj. v. ALEXANDRINISM (1). Ansamblu de manifestări ale civilizației elenistice, semigrecești, semiegiptene, cu centrul în orașul Alexandria (sec. III î.Hr. – III d.Hr.). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semigreu
SEMIGRÉU, -GRÉA, semigrei, -grele, adj., s. m. 1. Adj. (în sintagma) Categorie semigrea (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri cu greutatea între 75 și 81 kg, halterofili cu greutatea între 90 și 100 kg și luptători cu greutatea între 90 și 100 kg. 2. S. m. Sportiv care aparține categoriei semigrele (1). – Semi- + greu (după fr. mi-lourd).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiindustrializa
SEMIINDUSTRIALIZÁ, semiindustrializez, vb. I. Tranz. A transforma parțial în produs industrial. [Pr.: -stri-a-] - Semi- + industrializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiindustrializare
SEMIINDUSTRIALIZÁRE, semiindustrializări, s. f. Acțiunea de a semiindustrializa. [Pr.: -stri-a-] – V. semiindustrializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiindustrializat
SEMIINDUSTRIALIZÁT, -Ă, semiindustrializați, -te, adj. Care a fost parțial industrializat. [Pr.: -stri-a-] – V. semiindustrializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiinelar
SEMIINELÁR adj. v. CUZINET (1). Piesă inelară sau din două bucăți semiinelare din metal moale, care îmbracă în interior lagărul și vine în contact direct cu fusul sau axul unei mașini. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semiinternat
SEMIINTERNÁT, semiinternate, s. n. Instituție anexă a unei școli care asigură masa de prânz și pentru elevii externi. [Pr.: -mi-in-] – Semi- + internat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiînălţime
SEMIÎNĂLȚÍME s. f. Înălțime medie. – Semi- + înălțime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiînălțime
SEMIÎNĂLȚÍME s. f. Înălțime medie. – Semi- + înălțime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiînchis
SEMIÎNCHÍS, -Ă, semiînchiși, -se, adj. (Despre spații) Care este parțial închis. - Semi-+ închis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiîntuneric
SEMIÎNTUNÉRIC s. n. Lumină slabă; semiobscuritate. – Semi- + întuneric.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semilaminat
SEMILAMINÁT, -Ă, semilaminați, -te, adj. Care este laminat parțial. – Semi- + laminat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semilemnos
SEMILEMNÓS adj. v. JALE^2. Nume dat mai multor plante din familia labiatelor (Salvia); spec. mic arbust cu tulpina semilemnoasă, aromată, cu frunze opuse, cu flori albastre, violete, galbene sau albe, cultivat ca plantă ornamentală și medicinală, salvie (Salvia officinalis). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semileşin
SEMILEȘÍN, semileșinuri, s. n. v. AMEȚEÁLĂ, amețeli, s. f. Stare de semileșin, în care omul își pierde simțul echilibrului. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semileșin
SEMILEȘÍN, semileșinuri, s. n. v. AMEȚEÁLĂ, amețeli, s. f. Stare de semileșin, în care omul își pierde simțul echilibrului. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semiliber
SEMILÍBER, -Ă, semiliberi, -e, adj. (Despre țărani) Care avea, în sclavagism, libertate parțială. – Semi + liber.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semilichid
SEMILICHÍD, -Ă, semilichizi, -de, adj. (Adesea substantivat, n.) Care este numai pe jumătate lichid; vâscos. – Din fr. semi-liquide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semilunar
SEMILUNÁR, -Ă, semilunari, -e, adj. În formă de semilună. – Din fr. semi-lunaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semilună
SEMILÚNĂ, (2) semiluni, s. f. 1. Parte a discului Lunii, în formă de semicerc, luminată de Soare în timpul uneia dintre fazele astrului; Luna privită în faza primului și a ultimului pătrar. 2. Semn simbolic al Islamului, reprezentând Luna în faza de creștere (în formă de seceră). ◊ Semiluna roșie = ramura musulmană a organizației internaționale a Crucii Roșii. ♦ Fig. Imperiul Otoman; turcii; mahomedanismul. – Semi- + lună.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semimaraton
SEMIMARATÓN, semimaratoane, s. n. Probă atletică de alergări pe o distanță de 21,0975 km, jumătate din distanța specifică maratonului. – Din pref. semi- + maraton.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semimat
SEMIMÁT, -Ă, semimați, -te, adj. Între transparent și mat. – Semi- + mat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semimetal
SEMIMETÁL, semimetale, s. n. Element chimic care posedă atât proprietăți caracteristice metalelor, cât și proprietăți specifice nemetalelor, făcând astfel trecerea între cele două clase de substanțe. – Semi- + metal (după ff. demi-metal).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semimetalic
SEMIMETÁLIC, -Ă, semimetalici, -ce, adj. Care are proprietăți de semimetal, de semimetal. – Semi- +metalic (după fr. demimétallique).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semimijlociu
SEMIMIJLOCÍU, -IE, semimijlocii, adj., s. m. 1. Adj. (În sintagma) Categorie semimijlocie (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri eu greutatea între 63,5 și 70 kg, halterofili cu greutatea între 81 și 100 kg și luptători între 74 și 82 kg. 2. S. m. Sportiv care aparține categoriei semimijlocii (1). – Semi- + mijlociu (după fr. mi-moyen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semimobil
SEMIMOBÍL adj. v. GRATIE. Fiecare dintre vergelele care se așază (paralel) în tocul (sau în fața) ușilor, ferestrelor, vitrinelor etc., alcătuind împreună un ansamblu fix sau semimobil, care servește ca măsură de siguranță sau ca motiv arhitectonic. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semimuscă
SEMIMÚSCĂ adj. invar., s. m. 1. Adj. invar. (În sintagmă) Categorie semimuscă (și substantivat, f.) = categorie sportivă în care intră boxeri cu greutatea între 45 și 48 kg. 2. S. m. Sportiv care aparține categoriei semimuscă (1). – Semi- + muscă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminal
SEMINÁL, -Ă, seminali, -e, adj. (Anat.) De spermă, care se referă la spermă, care aparține spermei. ♦ (Bot.) Care se referă la sămânța plantelor. – Din fr. séminal, lat. seminalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminar
SEMINÁR, seminare, s. n. 1. Formă de activitate didactică în cadrul învățământului superior prin care studenții fixează și adâncesc cunoștințele predate la curs sau execută lucrări practice sub conducerea unui profesor. ♦ Seminar pedagogic = stagiu practic obligatoriu pentru absolvenții unei facultăți care își alegeau cariera didactică. 2. Școală de grad mediu pentru pregătirea preoților. [Pl. și: seminarii] – Din fr. séminaire, lat. seminarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminarial
SEMINARIÁL, -Ă, seminariali, -e, adj. De seminar; seminaristic. [Pr.: -ri-al] – Seminar + suf. -(i)al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminarist
SEMINARÍST, seminariști, s. m. Elev al unui seminar (2). – Din fr. séminariste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminaristic
SEMINARÍSTIC, -Ă, seminaristici, -ce, adj. Seminarial. – Seminarist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminariza
SEMINARIZÁ, seminarizez, vb. I. Tranz. A prelucra, în cadrul unui Seminar, materia predată la curs sau o materie de studiu. – Seminar + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminarizare
SEMINARIZÁRE, seminarizări, s. f. Acțiunea de a seminariza și rezultatul ei. – V. seminariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semincer
SEMINCÉR, seminceri, s. m. 1. Arbore dintr-o pădure lăsat la tăierea pădurii pentru sămânță în vederea regenerării naturale a suprafeței din jur; plante lăsate neculese odată cu restul recoltei pentru a servi ca plante de sămânță. 2. Lot dintr-o cultură agricolă destinat producerii semințelor pentru asigurarea materialului necesar însămânțărilor. 3. Știulete de porumb nedezghiocat păstrat pentru sămânță. – Sămânță + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semincioară
SEMINCIOÁRĂ, semincioare, s. f. Diminutiv al lui sămânță. [Var.: sămâncioáră, sămincioáră s.f ] – Sămânță + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminifer
SEMINIFÉR, seminifere, adj. (Anat.; în sintagma) Canal seminifer = fiecare dintre micile canale glandulare situate în testicul și care transportă spontan sperma. – Din fr. séminifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminomad
SEMINOMÁD, -Ă, seminomazi, -de, adj., s. m. și f. (Persoană) care se află în stare de seminomadism. – Din fr. semi-nomade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminomadism
SEMINOMADÍSM s. n. Fel de viață care îmbină creșterea vitelor cu o agricultură sporadică, întâlnit mai ales la marginea deșerturilor. – Din fr. semi-nomadisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminţenie
SEMINȚÉNIE, semințenii, s. f. (Înv.) Seminție, neam. – Sămânță + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semințenie
SEMINȚÉNIE, semințenii, s. f. (Înv.) Seminție, neam. – Sămânță + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminţerie
SEMINȚERÍE, semințerii, s. f. (Rar) Prăvălie unde se vând semințe de flori și de legume. – Sămânță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semințerie
SEMINȚERÍE, semințerii, s. f. (Rar) Prăvălie unde se vând semințe de flori și de legume. – Sămânță + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminţie
SEMINȚÍE, seminții, s. f. 1. Neam, naționalitate, popor; gen (uman). 2. Totalitatea urmașilor care au același străbun; familie, trib; descendență. ♦ Termen utilizat în special în Vechiul Testament cu referire la cele 12 triburi ale lui Israel. 3. (Rar) Rasă, specie de animale. – Sămânță + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminție
SEMINȚÍE, seminții, s. f. 1. Neam, naționalitate, popor; gen (uman). 2. Totalitatea urmașilor care au același străbun; familie, trib; descendență. ♦ Termen utilizat în special în Vechiul Testament cu referire la cele 12 triburi ale lui Israel. 3. (Rar) Rasă, specie de animale. – Sămânță + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seminţiş
SEMINȚÍȘ, semințișuri, s. n. (Rar) Loc acoperit cu puieți răsăriți din semințe în mod natural. – Sămânță + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semințiș
SEMINȚÍȘ, semințișuri, s. n. (Rar) Loc acoperit cu puieți răsăriți din semințe în mod natural. – Sămânță + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiobscur
SEMIOBSCÚR, -Ă, semiobscuri, -e, adj. Care este, în parte, obscur, care se află în penumbră; insuficient luminat. [Pr.: -mi-ob-] – Semi- + obscur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiobscuritate
SEMIOBSCURITÁTE s. f. Stare a unui spațiu insuficient luminat; lumină slabă, care face ca obiectele să fie abia vizibile; penumbră, semiîntuneric. ♦ Fig. Lipsă de publicitate, de glorie. [Pr.: -mi-ob-] – Semi- + obscuritate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiocluzivă
SEMIOCLUZÍVĂ, semiocluzive, adj. (În sintagma) Consoană semiocluzivă (și substantivat, f.) = consoană africată, v. africată. [Scris și: semioclusivă. – Pr.: -mi-o-] - Semi- + ocluzivă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semioficial
SEMIOFICIÁL, -Ă, semioficiali, -e, adj. Care provine din surse oficiale, dar care nu are caracter oficial. [Pr.: -mi-o-fi-ci-al] – Din fr. semi-officiel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiolog
SEMIOLÓG, -Ă, semiologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în semiologie. [Pr.: -mi-o-] -Din fr. sémiologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiologic
SEMIOLÓGIC, -Ă, semiologici, -ce, adj. Privitor la semiologie, care aparține semiologiei. [Pr.:-mi-o-] – Din fr. sémiologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiologie
SEMIOLOGÍE s. f. 1. Parte a medicinei care se ocupă cu descrierea simptomelor și a semnelor diferitelor boli, precum și a metodelor de a le pune în evidență și de a le diagnostica; simptomatologie. 2. Știință care studiază semnele folosite în cadrul vieții sociale; semiotică. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiopac
SEMIOPÁC, -Ă, semiopaci, -ce, adj. Care este parțial opac; semitransparent. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + opac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiopacitate
SEMIOPACITÁTE, semiopacități, s. f. Calitatea de a fi parțial opac. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + opacitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semioptic
SEMIÓPTIC, -Ă, semioptici, -ce, adj. Care ajută parțial la vedere. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + optic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiotic
SEMIÓTIC, -Ă, semiotici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Semiologie (2). 2. Ramură a logicii simbolice (matematice) care se ocupă cu studiul general al semnelor. II. Adj. Referitor la semiotică (I), de semiotică. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiparazit
SEMIPARAZÍT, semiparaziți, s. m. Organism vegetal care, deși își poate prepara materia organică din cea minerală, își extrage o parte din hrană din altă plantă vie. – Semi- + parazit (după fr. demi-parasite).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiparazitism
SEMIPARAZITÍSM s. n. Mod de viață al organismelor semiparazite. – Semi- + parazitism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semipermeabil
SEMIPERMEÁBIL, -Ă, semipermeabili, -e, adj. (Despre un perete poros, o membrană) Care permite trecerea numai a unora dintre componentele unui amestec lichid sau gazos. [Pr.: -me-a-] – Din fr. semi-perméable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semipermeabilitate
SEMIPERMEABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi semipermeabil. [Pr.: -me-a-] – Semi- + permeabilitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiplan
SEMIPLÁN, semiplane, s. n. Mulțimea punctelor din plan situate de aceeași parte a unei drepte. [Pl. și: semiplanuri] – Semi- + plan (după fr. demi-plan).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiporţelan
SEMIPORȚELÁN s. n. Produs ceramic intermediar între gresia ceramică fină și porțelan, folosit la fabricarea pieselor pentru instalații sanitare. – Semi- + porțelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiporțelan
SEMIPORȚELÁN s. n. Produs ceramic intermediar între gresia ceramică fină și porțelan, folosit la fabricarea pieselor pentru instalații sanitare. – Semi- + porțelan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semipreparat
SEMIPREPARÁT, semipreparate, s. n. Produs culinar în parte pregătit, care urmează să fie preparat în continuare acasă. – Semi- + preparat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semipreţios
SEMIPREȚIÓS, -OÁSĂ, semiprețioși, -oase, adj. (în sintagma) Piatră semiprețioasă = mineral cristalizat transparent sau translucid, în culori variate, cu duritate mare, folosit la bijuterii de mai mică valoare. – Semi- + prețios (după fr. semi-précieux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiprețios
SEMIPREȚIÓS, -OÁSĂ, semiprețioși, -oase, adj. (în sintagma) Piatră semiprețioasă = mineral cristalizat transparent sau translucid, în culori variate, cu duritate mare, folosit la bijuterii de mai mică valoare. – Semi- + prețios (după fr. semi-précieux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiprodus
SEMIPRODÚS, semiproduse, s. n. Semifabricat. – Din fr. semi-produit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiramida
Semiramida = Semiramis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

semiramis
Semiramis, celebră regină a Babylonului și întemeietoarea mitică a imperiului Assyriei. Semiramis era fiica zeiței Derceto și a unui muritor de rînd. Abandonată de mama ei de mică, ea a fost găsită și crescută de păstori pînă în ziua în care, luată de nișe slujitori împărătești, a fost dusă la curte. Acolo, datorită frumuseții ei fără seamăn și agerimii minții, cîștigă dragostea regelui Ninus, care o ia în căsătorie. Curînd Ninus moare și Semiramis preia conducerea. Sub cîrmuirea ei pricepută, Assyria a cunoscut o înflorire extraordinară. În afara faptului că și-a extins hotarele mult spre răsăritul lumii, pînă în India, a fost împodobită de către regină cu numeroase construcții mărețe, printre care se numărau și faimoasele „grădini suspendate”. Se spunea că după moarte Semiramis ar fi fost metamorfozată într-o pasăre. Ea era identificată adesea cu zeița syriană Astarte.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

semirăpitor
SEMIRĂPITÓR adj. v. CORB (1). Pasăre semirăpitoare, omnivoră, mai mare decât cioara, cu penele negre, cu ciocul și picioarele puternice și cu penajul negru cu luciu metalic; croncan (Corvus corax). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semirecital
SEMIRECITÁL, semirecitaluri, s. n. Recital alcătuit din două părți, fiecare dintre ele fiind susținută de un alt artist. [Pl. și: semirecitale] – Semi- + recital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semirelief
SEMIRELIÉF, semireliefuri, s. n. Figură, motiv sculptat care se desprinde numai pe jumătate de fond; basorelief. [Pr.: -li-e] – Semi- + relief.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiremorcă
SEMIREMÓRCĂ, semiremorci, s. f. Remorcă cu o singură osie, a cărei parte frontală se sprijină pe partea din spate a vehiculului motor. – Din fr. semi-remorque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semirigid
SEMIRIGÍD, -Ă, semirigizi, -de, adj. (Teh.; despre ansambluri) Alcătuit din piese care se pot mișca sau depărta din poziția inițială. – Din fr. semi-rigide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semisferic
SEMISFÉRIC, -Ă, semisferici, -ce, adj. Care are forma unei jumătăți de sferă. – Semi- + sferic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semisimfonic
SEMISIMFÓNIC, -Ă, semisimfonici, -ce, adj. 1. (Despre orchestre) Care cuprinde și instrumente specifice orchestrelor de estradă. 2. (Despre concerte) Cu program cuprinzând, pe lângă piese simfonice, și piese de estradă. – Semi- + simfonic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semisolid
SEMISOLÍD, -Ă, semisolizi, -de, adj. Parțial solid. – Semi- + solid (după fr. semi-solide).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semison
SEMISÓN, -Ă, semisoni, -e, adj. (Despre vocale) Care nu are valoare silabică. – Semi- + son.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semispaţiu
SEMISPÁȚIU, semispații, s. n. Mulțimea punctelor din spațiu situate de aceeași parte a unui plan. – Semi- + spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semispațiu
SEMISPÁȚIU, semispații, s. n. Mulțimea punctelor din spațiu situate de aceeași parte a unui plan. – Semi- + spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semistabulaţie
SEMISTABULÁȚIE s. f. Procedeu de creștere și de întreținere a vitelor prin menținerea lor aproape tot timpul în grajd. – Semi- + stabulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semistabulație
SEMISTABULÁȚIE s. f. Procedeu de creștere și de întreținere a vitelor prin menținerea lor aproape tot timpul în grajd. – Semi- + stabulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semit
SEMÍT, -Ă, semiți, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din grupul de popoare, apropiate între ele prin limbă și prin aspect fizic, din sud-vestul Asiei, nordul și estul Africii, căruia îi aparțin astăzi arabii, sirienii, evreii etc. 2. Adj. Care aparține semiților (1), privitor la semiți; semitic. – Din fr. Sémite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitârâtor
SEMITÂRÂTÓR, -OÁRE, semitârători, -oare, adj., s. f. (Plantă) cu tulpina întinsă parțial pe pământ. – Semi- + târâtor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitic
SEMÍTIC, -Ă, semitici, -ce, adj. Semit (2). ◊ Limbi semitice = ramură a familiei de limbi hamito-semitice. – Din fr. sémitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitism
SEMITISM, semitisme, s. n. Expresie alcătuită după modelul unei limbi semitice sau împrumutată dintr-o asemenea limbă. – Din fr. sémitisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitolog
SEMITOLÓG, -Ă, semitologi, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în semitologie. – Din fr. semitologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitologic
SEMITOLÓGIC, -Ă, semitologici, -ce, adj. Referitor la semitologie, de semitologie. – Din fr. sémitologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitologie
SEMITOLOGÍE s. f. Știință care studiază cultura și limbile semitice. – Din fr. sémitologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiton
SEMITÓN, semitonuri, s. n. 1. (Muz.) Interval de o jumătate de ton; cel mai mic interval în gama diatonică. 2. Nuanță de culoare intermediară care face trecerea, în pictură și în artele decorative, de la un ton închis la unul deschis al aceleiași culori. – Din fr. semi-ton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitort
SEMITÓRT, (2) semitorturi, s. n. 1. Produs intermediar obținut în filaturi, format dintr-o bandă fibroasă. 2. Sortiment de semitort (1). – Semi- + tort.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semitransparent
SEMITRANSPARÉNT, -Ă, semitransparenți, -te, adj. Parțial transparent. – Semi- + transparent (după fr. semi-transparent).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiuncial
SEMIUNCIÁL, -Ă, semiunciali, -e, adj., s. f. (Literă de tipar) reprezentând jumătate din mărimea unei unciale. [Pr.: -mi-un-ci-al] – Semi- + uncial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiuncial
SEMIUNCIÁL, -Ă adj. Egal cu jumătate din mărimea unei unciale. [Pr.: -mi-un-ci-a-l] – Semi- + uncial.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

semiurban
SEMIURBÁN, -Ă, semiurbani, -e, adj. Parțial urbanizat. [Pr.: -mi-ur-] – Semi- + urban.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiuscat
SEMIUSCÁT, -Ă, semiuscați, -te, adj. Parțial uscat. [Pr.: -mi-us-] – Semi- + uscat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiuşor
SEMIUȘÓR, -OÁRĂ, semiușori, -oare, adj., s. m. 1. Adj. (în sintagma) Categorie semiușoară (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri a căror greutate este între 57 și 60 kg și halterofili a căror greutate este între 57 și 62 kg. 2. S. m. Sportiv care aparține categoriei semiușoare (1). [Pr.: -mi-u-] – Semi- + ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semiușor
SEMIUȘÓR, -OÁRĂ, semiușori, -oare, adj., s. m. 1. Adj. (în sintagma) Categorie semiușoară (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri a căror greutate este între 57 și 60 kg și halterofili a căror greutate este între 57 și 62 kg. 2. S. m. Sportiv care aparține categoriei semiușoare (1). [Pr.: -mi-u-] – Semi- + ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semivelin
SEMIVELÍN, -Ă, semivelini, -e, adj. (Despre hârtie, coli etc.) Care este în parte velin, de calitate mijlocie. – Semi- + velin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semivocală
SEMIVOCÁLĂ, semivocale, s. f. Sunet intermediar între vocală și consoană, cu însușiri comune amândurora. – Semi- + vocală (după fr. semi-voyelle).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semivocalic
SEMIVOCÁLIC, -Ă, semivocalici, -ce, adj. Referitor la semivocală, de semi- vocală. – Semi- + vocalic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semizeu
SEMIZÉU, semizei, s. m. (Mitol.) Erou mitologic, fiul al unui zeu și al unei muritoare sau al unei zeițe și al unui muritor. – Semi- + zeu (după fr. demi-dieu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semn
SEMN, semne, s. n. 1. Tot ceea ce arată, ceea ce indică ceva. ◊ Loc. adv. Pesemne = după cât se pare, după cât se vede; probabil. ♦ Manifestare exterioară a unui fenomen care permite să se presupună sau să se precizeze natura lui. ◊ Expr. (în superstiții) Semn bun (sau rău, prost) = fapt, fenomen căruia i se atribuie însușirea de a prevesti un bine (sau o nenorocire). A avea semne sau a i se face cuiva semn = a avea indicii în legătură cu o întâmplare viitoare. A da semn (sau semne) de viață = a se manifesta, a-și vădi existența, a face să se audă noutăți despre sine. ◊ Fenomen luminos care apare uneori pe cer, fiind interpretat de superstițioși ca o prevestire. ♦ Fiecare dintre cele douăsprezece simboluri grafice ale zodiei; zodiac. ♦ Probă, dovadă. ◊ Loc. adv. În (sau ca) semn de (sau ca)... = dând dovadă de..., ca probă că..., ca argument pentru... 2. Gest, mișcare care exprimă un gând, o intenție, o stare sufletească sau sugerează cuiva o acțiune. ♦ (Înv.) Semnal. Semnul de război. 3. Notă specifică, trăsătură distinctivă după care se recunoaște un lucru, o ființă; semnalment; însemnare făcută, pe un lucru sau pe un animal cu scopul de a-l deosebi de celelalte sau de a-l recunoaște. ♦ Pată de altă culoare decât restul trupului pe care o au unele animale. 4. Obiect așezat într-un loc sau într-un anumit fel pentru a marca sau a despărți ceva; indicator. ◊ Semn de hotar (sau de moșie) = piatră, stâlp etc. care marchează un hotar sau linia de demarcație a unui teren; p. ext. hotar. ♦ Însemnare făcută spre a nu uita ceva. Semn de carte = fâșie îngustă de mătase, de carton, de piele etc. (special lucrată) care se pune între paginile unei cărți pentru a indica pagina la care s-a întrerupt lectura. ♦ Loc marcat, țintă pentru tras cu arma. 5. Ceea ce se vede undeva sau pe ceva după o atingere sau apăsare; unnă, pată. ♦ Urmă, cicatrice rămasă pe piele după o boală, o lovire, o rană etc. 6. Unitatea dintre un sens și o indicație grafică. ◊ Semne grafice = totalitatea literelor, cifrelor, semnelor de punctuație folosite în scriere. Semne de punctuație = semne grafice (punct, virgulă, două puncte etc.) folosite pentru a despărți, în scris, părțile unei propoziții sau ale unei fraze sau propozițiile și frazele între ele. Semnele citării = ghilimele. Semne matematice = semne care servesc la indicarea operațiilor matematice. Semne convenționale = figuri simbolice folosite pentru a marca diferite notări pe hărți, planșe etc. Semn diacritic = semn adăugat unei litere, deasupra ei, dedesubt sau lateral, pentru a reda un sunet diferit de cel notat prin litera respectivă. Semn lingvistic = unitatea dintre un sens și un complex sonor. Semn moale = literă care indică, în scrierea limbii ruse, caracterul palatal al consoanei precedente. Semn tare = literă care indică, în scrierea limbii ruse, caracterul dur al consoanei precedente. Semn monetar = tot ceea ce se imprimă sau se gravează pe o monedă; p. ext. monedă. 7. Simbol, emblemă. ◊ Expr. Sub semnul (cuiva sau a ceva) = sub egida, sub auspiciile (cuiva sau a ceva). 8. Tot ceea ce evocă o persoană, un lucru sau un fapt; amintire. – Lat. signum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semna
SEMNÁ, semnez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A (se) iscăli pentru confirmare, a certifica punând o iscălitură. – Din fr. signer (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnal
SEMNÁL, semnale, s. n. 1. Semn convențional (sonor sau vizual) sau grup de astfel de semne folosite pentru a transmite la distanță o înștiințare, o informație, un avertisment, o comandă etc. ◊ Semnal topografic = construcție de lemn, de metal sau de piatră, vizibilă la distanță, care fixează poziția unui punct pe teren. Semnal luminos (sau electric) = nume dat tuturor dispozitivelor folosite pentru a dirija circulația în orașe, pe căile ferate etc. Semnal de cale ferată = semnal acustic, optic etc. prin care se transmite un ordin sau o comandă pentru circulația pe căile ferate. Semnal rutier = indicator de circulație. Semnal de alarmă = dispozitiv montat în fiecare vagon la trenurile de călători care, în caz de primejdie, poate fi acționat de orice călător. ♦ Sunet convențional de recunoaștere a diferitelor posturi de radio sau a diferitelor emisiuni ale unui post de radio. ◊ Semnal orar = emisiune radio care dă ora exactă cu mare precizie, după anumite scheme de emisiune. ♦ Sunet de corn sau împușcătură prin care se anunță începerea sau încetarea bătăii la vânătoare. 2. (Rar) Fluier mic de metal cu care se dau semnale (1); semnal dat cu acest fluier. 3. Fig. Tot ceea ce anunță sau determină începerea unei acțiuni ori îi servește ca impuls. ◊ Expr. A da semnalul = a lua inițiativa, a face începutul într-o acțiune, a da tonul. 4. (Psih.) Excitant sau stimul senzorial care declanșează un reflex condiționat. [Var.: signál, țignál s. n.] – Din fr. signal (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnala
SEMNALÁ, semnalez, vb. I. Tranz. A aduce ceva la cunoștință prin semne sau printr-un semnal de avertizare, a atrage atenția cuiva asupra unui lucru, a avertiza; a scoate în evidență, a releva, a menționa. – Din fr. signaler (după semnal).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnalare
SEMNALÁRE, semnalări, s. f. Acțiunea de a semnala și rezultatul ei. – V. semnala.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnaliza
SEMNALIZÁ, semnalizez, vb. I. Tranz. A da, a transmite semnale (la distanță); a comunica prin semnale. – Semnal + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnalizare
SEMNALIZÁRE, semnalizări, s. f. 1. Acțiunea de a semnaliza și rezultatul ei; înștiințare, comunicare prin semnale. 2. (Psih.) Activitate a emisferelor cerebrale prin care diferiți stimuli, asociindu-se cu stimuli care declanșează anumite reflexe înnăscute, pot deveni semnale ale acestora din urmă, declanșând aceleași reacții. ◊ Sistem de semnalizare = totalitatea semnalelor prin care organismul se pune în legătură cu mediul înconjurător, prin intermediul scoarței cerebrale. Primul sistem de semnalizare = activitatea de semnalizare legată de „semnalele directe”, adică de însușirile optice, acustice, olfactive etc. ale obiectelor din realitate. Al doilea sistem de semnalizare = activitatea de semnalizare specifică oamenilor, legată de cuvinte, considerate de Pavlov semnale ale semnalelor directe; limbajul. 3. (Concr.) Instalație pe un aerodrom, la o cale ferată, într-un port, la intersecțiile străzilor cu ajutorul căreia se fac comunicări prin semnale la distanță. – V. semnaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnalizator
SEMNALIZATÓR, -OÁRE, semnalizatori, -oare, adj., s. n., s. m. și f. 1. Adj. Care semnalizează. 2. S. n. Semafor. ♦ Indicator luminos folosit la autovehicule pentru a marca schimbarea direcției de mers a acestora. 3. S. m. și f. Persoană care transmite semnale, care semnalizează. – Semnaliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnalment
SEMNALMÉNT, semnalmente, s. n. Totalitatea datelor, caracteristicilor exterioare după care o persoană poate fi identificată. – Din fr. signalement (după semnal).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnare
SEMNÁRE, semnări, s. f. Acțiunea de a (se) semna și rezultatul ei; semnat. – V. semna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnat
SEMNÁT s. n. Semnare. – V. semna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnatar
SEMNATÁR, -Ă, semnatari, -e, s. m. și f. Persoană care semnează (în virtutea unei împuterniciri) un act, un tratat, o convenție, o scrisoare etc. – Din fr. signataire (după semna).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnătură
SEMNĂTÚRĂ, semnături, s. f. Numele unei persoane scris de propria mână sub textul unui act special, al unei scrisori etc.; iscălitură. – Semna + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnifica
SEMNIFICÁ, pers. 3 semnifică, vb. I. Intranz. și tranz. A avea înțelesul de..., a însemna. – Din fr. signifier, lat. significare (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificant
SEMNIFICÁNT, semnificanți, s. m. (Lingv.) Realizare materială a semnului lingvistic, complex sonor care constituie suportul unui sens. – Din fr. signifiant (după semn, semnificare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificare
SEMNIFICÁRE s. f. Acțiunea de a semnifica și rezultatul ei. – V. semnifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificat
SEMNIFICÁT, semnificate, s. n. (Lingv.) Concept, conținut, sens al unui cuvânt. – Din fr. signifié (după semn, semnifica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificativ
SEMNIFICÁTIV, -Ă, semnificativi, -e, adj. 1. Care exprimă (cu claritate) ceva, care are înțeles precis, care scoate în evidență ceva; care are o anumită semnificație. 2. Care exprimă ceva, care este concludent, fără a fi nevoie de vorbe; care face aluzie la ceva, plin de înțeles; expresiv. 3. Care are însemnătate; important. – Din fr. significatif (după semnifica).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificaţie
SEMNIFICÁȚIE, semnificații, s. f. 1. Conținut semantic al unui cuvânt; înțeles, sens, accepție. ♦ (În semiotică) Funcție a semnelor de a reprezenta ceva independent de ele; denotație. ♦ Valoare simbolică a unui lucru; înțeles, noimă, tâlc. 2. Însemnătate, importanță, valoare (a unui fapt, a unui obiect etc.). [Var.: semnificațiúne s. f.] – Din fr. signification (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificație
SEMNIFICÁȚIE, semnificații, s. f. 1. Conținut semantic al unui cuvânt; înțeles, sens, accepție. ♦ (În semiotică) Funcție a semnelor de a reprezenta ceva independent de ele; denotație. ♦ Valoare simbolică a unui lucru; înțeles, noimă, tâlc. 2. Însemnătate, importanță, valoare (a unui fapt, a unui obiect etc.). [Var.: semnificațiúne s. f.] – Din fr. signification (după semn).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificaţiune
SEMNIFICAȚIÚNE s. f. v. semnificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semnificațiune
SEMNIFICAȚIÚNE s. f. v. semnificație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semo
Semo v. Sancus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

semon
Semon = Semo.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sempervirescent
SEMPERVIRESCÉNT, -Ă, sempervirescenți, -te, adj. (Livr.; despre organele plantelor) Care este verde în tot timpul anului. – Cf. lat. sempervirens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sempitern
SEMPITÉRN, -Ă, sempiterni, -e, adj. (Livr.) Veșnic, nepieritor. – Din lat. sempiternus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

semui
SEMUÍ, semuiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Înv.) A asemăna; a compara. 2. (Pop.) A confunda. – De la semăna^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sen
SEN, seni, s. m. Monedă divizionară japoneză, valorând a suta parte dintr-un yen. – Din fr. sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senar
SENÁR, senare, adj. (în sintagma) Vers senar = vers latin de șase picioare. – Lat. senarius, fr. sénaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senarmontit
SENARMONTÍT s. n. Minereu de stibiu. – Din fr. sénarmontite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senat
SENÁT, senate, s. n. 1. (În Roma antică) Sfatul bătrânilor; (în timpul republicii) organul suprem al puterii de stat; (în timpul imperiului) consiliu consultativ cu rol politic minor. 2. Denumire a Camerei superioare a Parlamentului în unele state, în care acesta este bicameral. 3. (Și în sintagma senat universitar) Consiliu al profesorilor, cu rol în conducerea instituției. 4. Loc în care se întrunesc senatorii; sediul Senatului. – Din fr. sénat, lat. senatus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senator
SENATÓR, -OÁRE, senatori, -oare, s. m. și f. 1. S. m. Membru al senatului (1). 2. S. m. și f. Membru al Senatului (2). – Din fr. sénateur, lat. senator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senatorial
SENATORIÁL, -Ă, senatoriali, -e, adj. Care ține de senat sau de senatori, privitor la senat sau la senatori. [Pr.: -ri-al] – Din fr. sénatorial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senă
SÉNĂ s. f. Frunze uscate de siminichie, folosite ca purgativ și ca diuretic. – Din tc. sena. Cf. lat. sene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sendviş
SÉNDVIȘ s. n. v. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sendviș
SÉNDVIȘ s. n. v. sandvici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senectute
SENECTÚTE s. f. (Livr.) Bătrânețe. – Din lat. senectus, -utis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senegalez
SENEGALÉZ, -Ă, senegalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Senegalului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Senegalului sau senegalezilor (1), referitor la Senegal ori la senegalezi. – Din fr. Sénégalais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senescenţă
SENESCÉNȚĂ s. f. (Med.) Îmbătrânire a țesuturilor și a organismului. – Din fr. sénescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senescență
SENESCÉNȚĂ s. f. (Med.) Îmbătrânire a țesuturilor și a organismului. – Din fr. sénescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senet
SENÉT s. n. v. sinet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senil
SENÍL, -Ă, senili, -e, adj. Care ține de bătrânețe sau de senilitate care are caracteristicile bătrâneții ori senilității; caracteristic bătrânilor, de bătrân. – Din fr. sénile, lat. senilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senilitate
SENILITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este senil; stare patologică a vârstei înaintate, constând din modificări involutive fizice și psihice ale organismului, mai accentuate decât cele datorate proceselor normale de îmbătrânire. – Din fr. sénilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seniliza
SENILIZÁ, senilizez, vb. I. Refl. A deveni senil. – Din fr. séniliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senilizare
SENILIZÁRE s. f. Acțiunea de a se seniliza și rezultatul ei. – V. seniliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senilizat
SENILIZÁT, -Ă, senilizați, -te, adj. Care a devenit senil. – V. seniliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senin
SENÍN, -Ă, senini, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre cer) Fără nori, limpede, clar; liniștit. ♦ Luminos. 2. Fig. (Despre oameni, despre expresia figurii lor, despre manifestările lor) Care exprimă liniște, mulțumire sufletească; netulburat, luminos, liniștit, fericit. 3. S. n. Seninătate, limpezime, claritate (a cerului). ◊ Loc. adv. Din (chiar) senin = dintr-o dată, pe neașteptate, fără veste; fără motiv (vizibil). [Var.: (înv. și reg.) sărín, -ă adj.] – Lat. serenus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seninătate
SENINĂTÁTE s. f. 1. Calitate a cerului senin; limpezime, claritate. 2. Fig. Expresie liniștită a chipului, a ochilor. ♦ Calm, liniște sufletească. – Senin + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senineţe
SENINÉȚE s. f. (Rar) Seninătate [Var.: senineáță, (reg.) sănineáță s. f.] – Senin + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seninețe
SENINÉȚE s. f. (Rar) Seninătate [Var.: senineáță, (reg.) sănineáță s. f.] – Senin + suf. -ețe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senior
SENIÓR^1, seniori, s. m. (în Evul Mediu, în Apusul Europei) Stăpân al unui domeniu asupra căruia își exercită și unele atribute ale puterii de stat; p. ext. nobil. [Pr.: -ni-or] – Din lat. senior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senior
SENIÓR^2, -OÁRĂ, seniori, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj., s. m. și f. (Sportiv) care a depășit vârsta juniorilor, vârstă care variază de la sport la sport, de obicei peste 18 ani. 2. Adj., s. m. și f. (Persoană) mai în vârstă, mai bătrână. 3. S. m. (Pe lângă un nume propriu de persoană, în opoziție cu junior) Tatăl (considerat în raport cu fiul). [Pr.: -ni-or] – Din fr. senior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seniorat
SENIORÁT s. n. Vârstă a unui sportiv senior^2; perioadă în care cineva practică un sport în calitate de senior^2. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. séniorat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seniorial
SENIORIÁL, -Ă, seniorali, -e, adj. Care aparține seniorului^1, privitor la senior^1. [Pr.: -ni-o-ri-al] – Din fr. seigneurial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seniorie
SENIORÍE, seniorii, s. f. 1. Demnitatea de senior1. ♦ Titlu de onoare dat vechilor pairi ai Franței și membrilor Camerei Lorzilor din Anglia. 2. Domeniul unui senior1. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. seigneurie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senonian
SENONIÁN, -Ă, senonieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. Etaj al cretacicului superior, caracterizat prin faună de amoniți, echinide, lamelibranhiate, gasteropode, corali etc. 2. Adj. (Mre se referă la formațiunile sau la vârsta senonianului (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. sénonien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sens
SENS, sensuri, s. n. 1. Înțeles (al unui cuvânt, al unei expresii, al unei forme sau al unei construcții gramaticale); semnificație. ♦ (În semiotică) Înțelesul unui semn. ♦ Conținut noțional sau logic. Îmi spui cuvinte fără sens. 2. Temei rațional; logică, rost, rațiune, noimă. Sensul vieții. ♦ Rost, scop, menire. ♦ Loc. adv. Fără sens = fără rost, la întâmplare. Într-un anumit sens = privind lucrurile într-un anumit mod, dintr-un anumit punct de vedere, sub un anumit raport. În sensul cuiva = potrivit vederilor, părerilor cuiva. 3. Direcție, orientare. ◊ Sens unic = sistem de circulație a vehiculelor într-o singură direcție pe arterele cu mare afluență, putându-se folosi toată lățimea părții carosabile. 4. (Mat., Fiz.) Fiecare dintre cele două posibilități de succesiune a elementelor unui ansamblu continuu ordonat cu o singură dimensiune. – Din fr. sens, lat. sensus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibil
SENSÍBIL, -Ă, sensibili, -e, adj., s. f. I. Adj. 1. (Despre oameni) Care resimte puternic orice impresie fizică sau morală, care are o sensibilitate deosebită. ♦ Care poate fi ușor mișcat, impresionat; simțitor, emotiv. ♦ (Despre organisme) Care reacționează la cea mai ușoară excitație exterioară. 2. (Fil.; despre materie, lucruri, fenomene etc.) Care poate fi cunoscut cu ajutorul simțurilor. ♦ (Substantivat, n.) Domeniul lucrurilor sensibile (I 2). ♦ Care se poate ușor constata; vădit, simțitor, apreciabil. Temperatura a înregistrat o sensibilă scădere. 3. (Despre instrumente, aparate, materiale) Care reacționează la cele mai mici variații ale unor agenți externi. 4. (Despre materiale fotografice) Care are însușirea de a înregistra acțiunea luminii sub forma unei imagini latente ce poate fi făcută vizibilă prin developare. II. S. f. Treapta a șaptea a modurilor major și minor, situată la o septimă superioară față de tonică. ♦ Denumire dată acordului construit pe treapta a șaptea a modurilor major sau minor armonic. – Din fr. sensible, lat. sensibilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibile
SENSÍBILE adv. (Muz.; ca indicație de executare) Cu simțire, cu înduioșare. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibilitate
SENSIBILITÁTE, sensibilități, s. f. 1. Facultate de a simți, de a reacționa la excitații, de a-și schimba, într-o anumită măsură, starea inițială sub acțiunea unui agent exterior; acuitate a simțurilor; capacitatea de a percepe senzații. 2. Capacitate de reacție afectivă; intensitate afectivă; emotivitate, afectivitate. ♦ (În artă și literatură) Capacitatea de a transmite, de a provoca emoții artistice; receptivitate artistică. 3. Însușire a unui instrument sau a unui aparat de a reacționa la cele mai mici variații ale unor agenți externi (ca diferența de temperatură sau de greutate, schimbarea presiunii etc.). 4. (Chim.) Mărimea concentrației unei soluții în substanța de analizat, care produce, în timpul reacției de recunoaștere, un efect situat la pragul perceperii senzoriale. 5. Rezistență scăzută la agenți patogeni. 6. Calitate a materialelor fotografice de a fi sensibile (4). – Din fr. sensibilité, lat. sensibilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibiliza
SENSIBILIZÁ, sensibilizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A deveni sensibil sau a mări sensibilitatea unui țesut, a unui mușchi etc. față de acțiunea unui agent exterior; p. ext. (tranz.) a face (mai) sensibil pe cineva sau ceva. ♦ (Despre un material fotografic) A (se) face sensibil la acțiunea luminii. ♦ Tranz. A extinde intervalul de variație a unei mărimi în care un sistem fizico-chimic își menține o anumită sensibilitate. 2. (Rar) A (se) concretiza, a (se) materializa. – Din fr. sensibiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibilizare
SENSIBILIZÁRE, sensibilizări, s. f. Acțiunea de a (se) sensibiliza și rezultatul ei. ♦ Scădere a pragului de reactivitate a unei structuri vii (celulă, țesut, organ, organism) față de un anumit agent. ♦ Stare de receptivitate crescută, patologică a organismului față de un agent (fizic, chimic sau biologic), manifestată prin reacții locale sau generale. ♦ Mărire a sensibilității unui instrument de măsură, a unui aparat, a emulsiilor fotografice etc. – V. sensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibilizat
SENSIBILIZÁT, -Ă, sensibilizați, -te, adj. Care a devenit sensibil, căruia i s-a mărit sensibilitatea. – V. sensibiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensibilizator
SENSIBILIZATÓR, sensibilizatori, s. m. Substanță care, adăugată în stratul fotosensibil al unui material fotografic, mărește sensibilitatea la anumite culori, îndeosebi la cele din marginile spectrului luminii. – Din fr. sensibilisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensitometric
SENSITOMÉTRIC, -Ă, sensitometrici, -ce, adj. Referitor la sensitometrie, care aparține sensitometrului. – Din fr. sensitométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensitometrie
SENSITOMETRÍE, sensitometrii, s. f. Ansamblu de metode folosite pentru determinarea sensibilității materialelor fotografice în raport cu intensitatea și compoziția spectrală a radiației luminoase, cu durata și caracterul expunerii, precum și în raport cu modul de prelucrare a materialului. – Din fr. sensitométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensitometru
SENSITOMÉTRU, sensitometre, s. n. Instrument pentru determinarea sensibilității materialelor fotografice în raport cu durata de expunere. – Din fr. sensitometre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sensor
SENSÓR s. m. v. SENZÓR, senzori, s. m. (Fiz.) Dispozitiv (ultrasensibil) care sesizează un anumit fenomen. [Scris și: sensor] – Din engl. sensor, fr. senseur. – [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sentenţios
SENTENȚIÓS, -OÁSĂ, sentențioși, -oase, adj. (Despre stil, ton, fraze etc.) Care conține multe sentințe (2), maxime; p. ext. care are caracter, ton de sentință. ♦ (Despre oameni) Care se exprimă prin sentințe, prin maxime; p. ext. care folosește un ton emfatic; afectat, grav, pretențios. [Pr.: ți-os] – Din fr. sentencieux, lat. sententiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentențios
SENTENȚIÓS, -OÁSĂ, sentențioși, -oase, adj. (Despre stil, ton, fraze etc.) Care conține multe sentințe (2), maxime; p. ext. care are caracter, ton de sentință. ♦ (Despre oameni) Care se exprimă prin sentințe, prin maxime; p. ext. care folosește un ton emfatic; afectat, grav, pretențios. [Pr.: ți-os] – Din fr. sentencieux, lat. sententiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentenţiozitate
SENTENȚIOZITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi sentențios. [Pr.: -ți-o-] – Sentențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentențiozitate
SENTENȚIOZITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi sentențios. [Pr.: -ți-o-] – Sentențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentiment
SENTIMÉNT, sentimente, s. n. 1. Proces afectiv specific uman, care exprimă atitudinea omului față de realitate; simțământ. ♦ Afecțiune. 2. Facultatea de a simți, de a cunoaște, de a aprecia ceva; conștiință. ♦ Credință, impresie intimă; convingere. Avea sentimentul că l-a mai văzut undeva. [Var.: (înv.) simtimént s. n.] – Din fr. sentiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimental
SENTIMENTÁL, -Ă, sentimentali, -e, adj. 1. Care exprimă (sau trezește) sentimente duioase, nostalgice; (peior.) plin de sentimentalism; dulceag. ♦ Care se referă la sentimente. 2. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Care arată o sensibilitate accentuată, care se lasă ușor impresionat de sentimente duioase. – Din fr. sentimental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentalism
SENTIMENTALÍSM, (2) sentimentalisme, s. n. 1. Tendință de a exagera rolul și valoarea sentimentelor, de a aprecia lucrurile (numai) din punct de vedere afectiv sau de a da în mod obișnuit precădere acestui criteriu. 2. Gest, atitudine, comportare de om sentimental. 3. Curent preromantic în literatura rusă apărut la sfârșitul sec. XVIII ca o reacție împotriva clasicismului. – Din fr. sentimentalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentalist
SENTIMENTALÍST, -Ă, sentimentaliști, -ste, adj. (Rar) Sentimental (1). – Din fr. sentimentaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentalitate
SENTIMENTALITÁTE s. f. Caracter, fel de a fi al unei persoane sentimentale; predispoziție spre exagerarea sentimentelor. ♦ Reacție afectivă specifică a unei persoane față de realitățile vieții. – Din fr. sentimentalité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentaliza
SENTIMENTALIZÁ, sentimentalizez, vb. I. Tranz. A prezenta (ceva) în mod sentimental, a face să capete un caracter sentimental. – Sentimental + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentalizare
SENTIMENTALIZÁRE s. f. Acțiunea de a sentimentaliza și rezultatul ei. – V. sentimentaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentimentalizat
SENTIMENTALIZÁT, -Ă, sentimentalizați, -te, adj. Care este prezentat sentimental. – V. sentimentaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentinelă
SENTINÉLĂ s. f. v. santinelă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentinţă
SENTÍNȚĂ, sentințe, s. f. 1. Hotărâre, decizie a unui tribunal, pronunțată în primă instanță. ♦ Hotărâre a unei comisii de arbitraj. ♦ Fig. Stigmatizare, oprobriu, blam. 2. Maximă, aforism, adagiu. ♦ Deviză. – Din fr. sentence, lat. sententia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sentință
SENTÍNȚĂ, sentințe, s. f. 1. Hotărâre, decizie a unui tribunal, pronunțată în primă instanță. ♦ Hotărâre a unei comisii de arbitraj. ♦ Fig. Stigmatizare, oprobriu, blam. 2. Maximă, aforism, adagiu. ♦ Deviză. – Din fr. sentence, lat. sententia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzaţie
SENZÁȚIE, senzații, s. f. 1. Reflectare psihică a calităților distincte ale obiectelor din realitate care acționează nemijlocit asupra organelor de simț. Senzație vizuală. Senzație auditivă. ◊ Expr. A avea senzația că... = a simți, a i se părea că... ♦ Percepție. ♦ Simțire; sentiment. 2. Ceea ce are un caracter senzațional, impresionează în mod puternic simțurile, imaginația; ceea ce constituie un prilej de emoții violente. ◊ Loc. adj. De senzație = senzațional. ◊ Expr. A face senzație = a produce o impresie foarte puternică, a trezi un interes deosebit, a face vâlvă. [Var.: senzațiúne s. f.] – Din fr. sensation, lat. sensatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzație
SENZÁȚIE, senzații, s. f. 1. Reflectare psihică a calităților distincte ale obiectelor din realitate care acționează nemijlocit asupra organelor de simț. Senzație vizuală. Senzație auditivă. ◊ Expr. A avea senzația că... = a simți, a i se părea că... ♦ Percepție. ♦ Simțire; sentiment. 2. Ceea ce are un caracter senzațional, impresionează în mod puternic simțurile, imaginația; ceea ce constituie un prilej de emoții violente. ◊ Loc. adj. De senzație = senzațional. ◊ Expr. A face senzație = a produce o impresie foarte puternică, a trezi un interes deosebit, a face vâlvă. [Var.: senzațiúne s. f.] – Din fr. sensation, lat. sensatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzaţional
SENZAȚIONÁL, -Ă, senzaționali, -e, adj. Care impresionează puternic, uimește, emoționează, care interesează în cel mai mare grad. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sensationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzațional
SENZAȚIONÁL, -Ă, senzaționali, -e, adj. Care impresionează puternic, uimește, emoționează, care interesează în cel mai mare grad. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sensationnel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzaţiune
SENZAȚIÚNE s. f. v. senzație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzațiune
SENZAȚIÚNE s. f. v. senzație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzitiv
SENZITÍV, -Ă, senzitivi, -e, adj. 1. Senzorial (2). 2. Înzestrat cu sensibilitate; sensibil. ♦ (Bot.; substantivat, f.) Specie de mimoză. – Din fr. sensitif, lat. sensitivus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzor
SENZÓR, senzori, s. m. (Fiz.) Dispozitiv (ultrasensibil) care sesizează un anumit fenomen. [Scris și: sensor] – Din engl. sensor, fr. senseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzorial
SENZORIÁL, -Ă, senzoriali, -e, adj. 1. Care privește organele de simț, care se realizează prin simțuri. 2. (Fiziol., Psih.) Care are legătură cu producerea senzațiilor sau cu receptarea stimulilor externi sau interni; senzitiv (1). [Pr.: -ri-al] – Din fr. sensoriel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzorializare
SENZORIALIZÁRE s. f. v. senzorializa. [Dicționar ortografic]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

senzual
SENZUÁL, -Ă, senzuali, -e, adj. Care ține de simțuri, care desfată simțurile. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) înclinat spre plăcerile trupești, spre senzualitate. ♦ (Adesea adverbial) Care trădează, exprimă senzualitate. [Pr.: -zu-al] – Din fr. sensuel, lat. sensualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzualism
SENZUALÍSM s. n. 1. Doctrină filosofică bazată pe recunoașterea senzației ca singura sursă a cunoștințelor noastre despre lume. 2. Înclinare spre plăcerile simțurilor; erotism. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzualist
SENZUALÍST, -Ă, senzualiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține senzualismului (1), privitor la senzualism. 2. S. m. și f. Adept al senzualismului (1). [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

senzualitate
SENZUALITÁTE s. f. 1. Înclinare spre plăcerile trupești. 2. Sensibilitate senzorială. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepală
SEPÁLĂ, sepale, s. f. Fiecare dintre frunzele (modificate) care alcătuiesc caliciul unei flori. – Din fr. sépale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separa
SEPARÁ, sepár, vb. I. 1. Tranz. A face să nu mai fie împreună; a despărți, a desface, a izola. ♦ Refl. (Despre persoane) A se îndepărta, a se despărți; (despre soți) a divorța. 2. Refl. și intranz. (Fiz.; despre o substanță solidă dizolvată într-un lichid) A (se) depune sub formă de precipitat. – Din fr. séparer, lat. separare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separabil
SEPARÁBIL, -Ă, separabili, -e, adj. Care poate fi separat, care se poate despărți. – Din fr. séparable, lat. separabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separare
SEPARÁRE, separări, s. f. Acțiunea de a (se) separa și rezultatul ei; despărțire, izolare; diferențiere. – V. separa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separat
SEPARÁT, -Ă, separați, -te, adj. Care se găsește izolat, care nu comunică, nu se confundă cu alții, nu e în legătură cu alții; deosebit; care a fost izolat dintr-un complex. ◊ Pace separată = pace pe care o încheie un stat în mod izolat, fără aliații săi de război. – V. separa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separatism
SEPARATÍSM s. n. Tendință de separare, de desprindere dintr-un grup social (constituit); izolare, atitudine singuratică. – Din fr. séparatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separatist
SEPARATÍST, -Ă, separatiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care se separă, se izolează de majoritate; care este adept al separatismului. – Din fr. séparatiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separator
SEPARATÓR, -OÁRE, separatori, -oare, adj., s. n. I. Adj. Care are calitatea de a separa. II. S. n. 1. Dispozitiv, aparat sau mașină care servește la curățarea unei substanțe de altele sau la separarea unuia sau mai multor componenți dintr-un amestec. Separator de țiței. ◊ Separator de lapte = aparat centrifugal folosit pentru separarea smântânii din lapte. 2. Aparat electric folosit pentru conectarea și deconectarea vizibilă a unui circuit electric, manevrabil numai dacă circuitul este întrerupt. – Din fr. séparateur, lat. separator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separaţie
SEPARÁȚIE, separații, s. f. Despărțire, separare. ◊ Separația puterilor = principiu fundamental al democrației, potrivit căruia în stat există trei puteri (legiuitoare, executivă și judecătorească), exercitate de organe diferite, având o anumită interdependență și dreptul de control reciproc. Separație de domiciliu = dispensă premergătoare divorțului prin care se acordă soților dreptul de a avea domicilii legale diferite. Separație de bunuri = (în unele state) regim matrimonial caracterizat prin aceea că femeia își păstrează libera dispoziție a bunurilor sale aduse în căsătorie. Separație de patrimoniu = măsură luată la cererea creditorilor unei succesiuni ori a legatarilor cu titlu particular de sume de bani, pentru a împiedica confundarea patrimoniului succesoral cu cel al moștenitorului și a evita astfel eventuala concurență a creditorilor acestuia din urmă. – Din fr. séparation, lat. separatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separație
SEPARÁȚIE, separații, s. f. Despărțire, separare. ◊ Separația puterilor = principiu fundamental al democrației, potrivit căruia în stat există trei puteri (legiuitoare, executivă și judecătorească), exercitate de organe diferite, având o anumită interdependență și dreptul de control reciproc. Separație de domiciliu = dispensă premergătoare divorțului prin care se acordă soților dreptul de a avea domicilii legale diferite. Separație de bunuri = (în unele state) regim matrimonial caracterizat prin aceea că femeia își păstrează libera dispoziție a bunurilor sale aduse în căsătorie. Separație de patrimoniu = măsură luată la cererea creditorilor unei succesiuni ori a legatarilor cu titlu particular de sume de bani, pentru a împiedica confundarea patrimoniului succesoral cu cel al moștenitorului și a evita astfel eventuala concurență a creditorilor acestuia din urmă. – Din fr. séparation, lat. separatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separe
SEPARÉ s. n. v. separeu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

separeu
SEPARÉU, separeuri, s. n. Cameră, boxă, despărțitură, loc izolat într-un restaurant, într-o grădină de vară etc. [Var.: separé s. n.] – Din fr. séparé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepedon
SEPEDÓN, sepedoni, s. m. Insectă dipteră care trăiește pe unele plante acvatice (Sepedon sphegeus). – Din fr. sépédon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepia
SÉPIA s. f. v. sepia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepie
SÉPIE, (1) sepii, (3) sepia, s. f. 1. Moluscă marină cu corpul oval, prevăzut cu zece brațe acoperite cu numeroase ventuze și cu o cochilie calcaroasă internă și care, când este atacată, elimină o secreție negricioasă dintr-o „glandă de cerneală”, tulburând apa din jur (Sepia officinalis). 2. (În forma sepia) Vopsea de culoare cafenie-închis provenită din viscerele sepiei sau fabricată pe cale sintetică, folosită în pictură sau în grafică; culoare roșie-brună ◊ (Adjectival) Culoare sepia. 3. Desen colorat roșu-brun, realizat cu sepia (2). [Var.: sépia s. f.] – Din fr. sepia, lat. sepia, it. seppia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepion
SEPIÓN, sepioni, s. m. Cochilia internă rudimentară a sepiei, oval-alungită, turtită, cu aspect spongios; os de sepie. [Pr.: -pi-on] – Din fr. sépion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sept
SEPT, septuri, s. n. (Anat.) Perete despărțitor între două cavități. Sept nazal. – Din fr. septum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septembrie
SEPTÉMBRIE s. m. Numele lunii a noua a anului; răpciune. [Var.: septémvrie s. m.] – Din ngr. septémvrios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septemvir
SEPTEMVÍR, septemviri, s. m. (La romani) Fiecare dintre cei șapte preoți însărcinați cu organizarea serbărilor date în cinstea zeilor. – Din lat. septemvir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septemvrie
SEPTÉMVRIE s. m. v. septembrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septenar
SEPTENÁR, -Ă, septenari, -e, adj. (Rar) Care privește o perioadă de șapte zile, șapte ani. ♦ (Despre versuri) Compus din șapte picioare și jumătate. – Din fr. septénaire, lat. septenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septenat
SEPTENÁT, septenate, s. n. Mandat politic de șapte ani. – Din fr. septennat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septentrion
SEPTENTRIÓN s. n. (Livr.) Nord, miazănoapte. [Pr.: -tri-on] – Din fr. septentrion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septentrional
SEPTENTRIONÁL, -Ă, septentrionali, -e, adj. Boreal, nordic. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. septentrional, lat. septentrionalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septet
SEPTÉT, septete, s. n. Ansamblu format din șapte voci sau din șapte instrumente care execută împreună o piesă muzicală; p. ext. bucată compusă pentru a fi executată de un astfel de ansamblu. – Din germ. Septett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septic
SÉPTIC, -Ă, septici, -ce, adj. Infectat cu microbi; care produce infecție. ◊ Maladie septică = boală provocată de microbi. – Din fr. septique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septicemic
SEPTICÉMIC, -Ă, septicemiei, -ce, adj. (Med.) Referitor la septicemie, de septicemie. – Din fr. septicémique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septicemie
SEPTICEMÍE, septicemii, s. f. Infecție generalizată a sângelui, provocată de pătrunderea în sânge a germenilor proveniți dintr-un microb; piemie. – Din fr. septicémie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septicitate
SEPTICITÁTE, s. f. Toxicitate a microbilor. – Din fr. septicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septimă
SÉPTIMĂ^1, septime, s. f. Interval într-o gamă diatonică, cuprinzând șapte note consecutive; treapta a șaptea de la o treaptă dată. – Din germ. Septime, it. settima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septimă
SÉPTIMĂ^2, septime, s. f. Una dintre pozițiile de apărare la scrimă. – Din fr. septime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septogen
SEPTOGÉN, -Ă, septogeni, -e, adj. (Despre bacterii) Care produce putrefacție. – Din septic (după gazogen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septolet
SEPTOLÉT, septolete, s. n. Grup de șapte note de durată egală cu aceea a patru note obișnuite. – Din fr. septolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

septuagenar
SEPTUAGENÁR, -Ă, septuagenari, -e, s. m. și f., adj. (Persoană) care a împlinit vârsta de șaptezeci de ani sau are între șaptezeci și optzeci de ani. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. septuagénaire, lat septuagenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepulcral
SEPULCRÁL, -Ă, sepulcrali, -e, adj. (Livr.) 1. Care aparține mormântului, privitor la mormânt. 2. Ca de mort. – Din fr. sépulcral, lat. sepulcralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepulcru
SEPÚLCRU, sepulcre, s. n. (Livr.) Mormânt. – Din fr. sépulcre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sepultură
SEPULTÚRĂ, sepulturi, s. f. (Rar) Loc de înmormântare; mormânt. – Din fr. sépulture, lat. sepultura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sequoia
SEQUÓIA, sequoia, s. m. Arbore gigant din California care poate atinge înălțimea de 150 m, circumferința de peste 40 m și vârsta de 5.000 de ani (Sequoia gigantea). [Pr.: -cvo-ia] – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ser
SER, seruri, s. n. Partea lichidă a sângelui. ♦ Lichid extras din sânge sau preparat pe cale artificială care conține un anumit anticorp sau o secreție glandulară și este folosit în scopuri terapeutice. Ser sangvin = plasmă sangvină din care s-a extras fibrinogenul. Ser imun = ser sangvin provenit de la un animal vaccinat care, introdus în organism, conferă o imunitate pasivă. Ser fiziologic = soluție salină foarte diluată, apropiată de compoziția serului sangvin, folosită pentru a înlocui pierderile mari de lichide sau de sânge în diferite boli, pentru dizolvarea unor antibiotice etc. – Din fr. serum, lat. serum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seradelă
SERADÉLĂ, seradele, s. f. Plantă din familia leguminoaselor, cu tulpina subțire, înaltă, cu frunzele compuse, folosită ca plantă furajeră (Ornithopus sativus). – Din it. serradella, fr. serradelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serafic
SERÁFIC, -Ă, serafici, -ce, adj. (Ca) de serafim; îngeresc, serafimic; fig. pur, candid, neprihănit, nevinovat. – Din fr. séraphique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serafim
SERAFÍM, serafimi, s. m. 1. (În religia creștină) înger de rang superior situat ierarhic între arhangheli și heruvimi. 2. Prapur pe care sunt reprezentate chipuri de îngeri și care, după ritualul Bisericii ortodoxe, se poartă la procesiunile funebre. – Din sl. serafimŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serafimic
SERAFÍMIC, -Ă, serafimici, -ce, adj. (Rar) Serafic. – Serafim + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serafism
SERAFÍSM, serafisme, s. n. Atitudine, comportare serafică. – Serafi[c] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serai
SERÁI, seraiuri, s. n. 1. Palat al sultanului sau al marilor demnitari turci; p. restr. apartament destinat cadânelor într-un palat turcesc. ♦ P. gener. Palat. 2. (Reg.) Șură, șopron. ♦ Cămară, hambar. [Var.: sarái s. n.] – Din tc. saray, seray.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seral
SERÁL, -Ă, serali, -e, adj. De seară; (despre forme și instituții de învățământ) ale căror cursuri se țin seara. – Din it. serale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seralie
SERALÍE s. f. v. sarailie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seralist
SERALÍST, -Ă, seraliști, -ste, adj., s. m. și f. (Elev sau student) care urmează un curs seral. – Seral + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serapis
Serapis, veche divinitate de origine egipteană, al cărui cult a fost introdus de timpuriu în Grecia și ulterior la Roma. Serapis, confundat adeseori cu Apis, era socotit drept zeul vindecărilor miraculoase.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

seraschier
SERASCHIÉR, seraschieri, s. m. Comandant al armatei și ministru de război în Imperiul Otoman. [Var.: seraschír s. m.] – Din tc. serasker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seraschir
SERASCHÍR s. m. v. seraschier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serasir
SERASÍR s. n. (Înv.) Stofă țesută cu fir de aur; brocart. [Var.: sarasír s. n.] – Din tc. seraser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serat
SERÁT, -Ă, serați, -te, adj. (Despre frunze și alte organe ale plantelor) Care are marginile dințate, îndreptate către vârful organului respectiv. – Din fr. serré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serată
SERÁTĂ, serate, s. f. Reuniune, întrunire cu caracter muzical, literar etc.; spec. petrecere de seară cu dans. – Din it. serata.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seră
SÉRĂ, sere, s. f. Construcție specială cu acoperiș (și cu pereți) din sticlă sau din material plastic pentru adăpostirea și cultivarea plantelor care nu suportă frigul. – Din fr. serre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serba
SERBÁ, serbez, vb. I. Tranz. A sărbători (un fapt important, un eveniment memorabil etc.); fig. a omagia, a cinsti, a lăuda. ♦ A ține sărbătoare; a nu lucra, a prăznui. – Lat. servare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serbare
SERBÁRE, serbări, s. f. 1. Faptul de a serba; sărbătorire; p. ext. manifestare cu caracter solemn organizată cu scopul de a celebra un eveniment important; festivitate, petrecere. 2. (Rar) Sărbătoare (1). – V. serba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serbie
SERBÍE s. f. (în Evul Mediu) Condiție de dependență personală a țăranilor față de stăpânul lor; starea de șerb; iobăgie. – Șerb + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serclaj
SERCLÁJ, serclaje, s. n. (Med.) încercuire. ♦ Metodă chirurgicală de menținere pe loc a unui organ sau de strângere a unui orificiu prin fixarea cu un fir special. [Scris și: cerclaj] – Din fr. cerclage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serdar
SERDÁR, serdari, s. m. 1. (În sec. XVII-XVIII, în Țara Românească și Moldova) Comandant de oaste, mai ales de călărime. ◊ Marele serdar sau serdarul mare = comandant de oaste făcând parte dintre boierii de divan. Serdar de mazili = comandantul călărimii formate din boierii mazili. 2. (În sec. XVIII-XIX) Boier de rang mijlociu. – Din tc. serdār.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serdăreasă
SERDĂREÁSĂ, serdărese, s. f. Soție de serdar. – Serdar + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serdăresc
SERDĂRÉSC, -EÁSCĂ, serdărești, adj. Care aparține serdarului, privitor la serdar, de serdar. – Serdar + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serdărie
SERDĂRÍE, serdării, s. f. Funcția, demnitatea de serdar. – Serdar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serenadă
SERENÁDĂ, serenade, s. f. Compoziție muzicală, vocală sau instrumentală, alcătuită din mai multe părți, apropiată ca factură de divertisment, nocturnă etc., cu caracter liric, executată seara sau noaptea sub ferestrele cuiva, în semn de omagiu sau de dragoste. [Var.: serenátă s. f.] – Din fr. sérénade, it., sp. serenata, germ. Serenade.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serenată
SERENÁTĂ s. f. v. serenadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serenisim
SERENÍSIM, -Ă, serenisimi, -e, adj. Epitet onorific care se adăuga la unele titluri de noblețe sau bisericești din Europa Apuseană; prealuminat, mărit. – Din it. serenissimo, fr. sérénissime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sergent
SERGÉNT, sergenți, s.m, 1. Grad inferior în armată sau în poliție, imediat superior gradului de caporal; persoană care poartă acest grad. ◊ Sergent-major = grad militar superior sergentului și inferior plutonierului, primul grad de subofițer; persoană care are acest grad. 2. (În trecut) Gardist (1); gardian. – Din fr. sergent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serhat
SERHÁT, serhaturi, s. n. (Înv.) Cetate turcească la granița Țărilor Române. – Din tc. serhat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seria
SERIÁ, seriez, vb. I. Tranz. A așeza în serii sau pe serii; a clasa, a tria, a orândui mărfuri, obiecte etc., dându-le un număr de serie. [Pr.: -ri-a] – Din fr. sérier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serial
SERIÁL, -Ă, seriali, -e, (1) seriale, s. n., (2) adj. 1. S. n. Roman^1 sau film care apare pe fragmente prezentate succesiv. 2. Adj. (Cu caracter) de serie, în serie. ◊ Muzică serială = serialism. [Pr.: -ri-al. – Pl. și: (n.) serialuri] – Din engl. serial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serialism
SERIALÍSM s. n. Tehnică de compoziție constând în folosirea unei serii de 12 sunete ca material de construcție; muzică serială. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. sérialisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serializat
SERIALIZÁT adj. v. serializa. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

seriat
SERIÁT, -Ă, seriați, -te, adj. (Rar) Clasat, repartizat pe serii. [Pr.: ri-at] -V. seria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriator
SERIATÓR, -OÁRE, seriatori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care seriază, care clasează pe grupe, pe serii. [Pr.: -ri-a-] – Seria + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seric
SÉRIC, -Ă, serici, -ce, adj. Care se referă la ser (sangvin, imun, fiziologic). – Din fr. sérique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericeu
SERICÉU, -CÉE, sericei, -cee, adj. (Bot.; despre unele organe) Acoperit cu peri mătăsoși, moi la pipăit. – Din it. sericeo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericicol
SERICÍCOL, -Ă, sericicoli, -e, adj. Care ține de sericicultură, privitor la sericicultură. – Din fr. séricicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericicultor
SERICICULTÓR, -OÁRE, sericicultori, -oare, s. m. și f. Persoană care se ocupă cu sericicultura. – Din fr. sériciculteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericicultură
SERICICULTÚRĂ, sericiculturi, s. f. Ramură a zootehniei care are ca obiect creșterea și înmulțirea viermilor de mătase în vederea obținerii gogoșilor destinate prelucrării. – Din fr. sériciculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericigen
SERICIGÉN, -Ă, sericigeni, -e, adj. (Despre glandele unor viermi, insecte) Care secretă mătase. – Din fr. séricigène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericină
SERICÍNĂ, sericine, s. f. Proteină solubilă care acoperă firele de mătase naturală (și care este îndepărtată în cursul procesului de prelucrare). – Din fr. séricine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericit
SERICÍT s. n. Varietate solzoasă de mică albă, întâlnită frecvent în șisturile cristaline slab metamorfozate și în rocile eruptive. – Din fr. séricite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sericitizare
SERICITIZÁRE, sericitizări, s. f. Fenomen geologic de retransformare a feldspaților în sericit. – După fr. séricitisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serie
SÉRIE, serii, s. f. 1. Înșiruire de termeni care se succedă potrivit unei anumite legi; succesiune neîntreruptă de lucruri, de fapte etc. de același fel, care formează un ansamblu sau care sunt considerate astfel; șir; p. ext. mulțime, sumă. ◊ Loc. adj. De serie = (despre mărfuri, obiecte) fabricat, confecționat după același tip, împreună cu alte obiecte asemănătoare; comun, obișnuit, banal. ◊ Loc. adv. În serie = în multe exemplare după același tip, în număr mare. ♦ Grup, tranșă, categorie într-o succesiune sau într-o clasificare. 2. Expresie matematică formată dintr-o infinitate de termeni care se deduc unul din altul conform unei anumite reguli și care sunt legați între ei cu semnul plus sau minus. 3. (Chim.) Grup de compuși organici caracterizați prin faptul că fiecare are în molecula lui câte un atom de carbon și doi atomi de hidrogen mai mult decât compusul precedent al grupului. 4. Număr de ordine care se aplică pe mărfurile fabricate într-un număr mare de exemplare de același tip. ◊ Seria zero = primele cantități dintr-un produs nou, executate de o întreprindere în timpul însușirii fabricației în serie a produsului respectiv. ♦ Număr caracteristic unuia dintre tipurile de fabricație a unor produse finite. 5. Complex de strate care s-au depus în timpul unei epoci geologice. 6. Grup de sunete sau de foneme caracterizate printr-o trăsătură comună. – Din fr. série, lat. séries.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriere
SERIÉRE, serieri, s. f. (Rar) Acțiunea de a seria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. seria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serigrafie
SERIGRAFÍE s. f. Procedeu de imprimare (pe lemn, sticlă, textile etc.) cu ajutorul unui ecran de mătase. – Din fr. sérigraphie, gem. Serigraphie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seringă
SERÍNGĂ, seringi, s.f..Instrument medical folosit pentru a introduce sau pentru a scoate din organism un lichid, pentru a lua probe de sânge etc., care constă dintr-un cilindru de sticlă sau de material plastic cu un piston etanș, la care se adaptează un ac tubular. [Var.: siríngă s. f.] – Din fr. seringue, it. siringa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriograf
SERIOGRÁF, seriografe, s. n. Accesoriu al aparatului radiografie pentru executarea de radiografii în serie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. sériographe, engl. seriograph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriografic
SERIOGRÁFIC, -Ă, seriografici, -ce, adj. De seriografie. [Pr.: -ri-o-] – Din engl. seriographic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriografie
SERIOGRAFÍE, seriografii, s. f. înregistrare a unei serii de clișee cu ajutorul seriografului; imagine astfel obținută. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. sériographie, engl. seriography.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serios
SERIÓS, -OÁSĂ, serioși, -oase, adj., adv., s. n. I. Adj. 1. Care are un caracter grav, sobru; lipsit de superficialitate; care nu se ține de frivolități, de glume; așezat, ponderat. Care convinge, care corespunde unui caracter sobru. ♦ Care are o înfățișare gravă, un aer solemn, sever, rigid. ♦ Lipsit de zburdălnicie, de veselie. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Sobru. 2. Care obișnuiește să adâncească lucrurile, care procedează în acțiunile sale cu atenție, cu conștiinciozitate; p. ext. care are o înfățișare, o expresie vădind concentrare, preocupare. 3. Care trebuie privit cu seriozitate; pozitiv, real, adevărat. E lucru foarte serios. ♦ (Despre lucrări, activități etc.) Temeinic, adânc, conștiincios. Studii serioase în specialitate. ♦ Care poate avea urmări grave; primejdios. Boală serioasă. 4. De seamă, important. II. Adv. 1. Fără intenție de glumă sau de farsă; adevărat, drept. 2. Temeinic; stăruitor, hotărât cu tot dinadinsul. III. S. n. (Rar) Seriozitate. ◊ Loc. adv. Cu (tot) seriosul = cu toată seriozitatea, cu toată convingerea, fără glumă. ◊ Expr. A lua (pe cineva sau ceva) în serios = a acorda unei persoane sau unui lucru toată atenția, a-l socoti vrednic de luat în considerație. [Pr.: -ri-os] – Din fr. sérieux, lat. seriosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seriozitate
SERIOZITÁTE s. f. 1. Însușirea, calitatea de a fi serios; p. ext. comportare, ținută care denotă această însușire; gravitate, importanță, însemnătate. ◊ Loc. adv. Cu seriozitate sau cu toată seriozitatea = a) cu mare atenție, cu conștiinciozitate, temeinic; b) cu convingere, cu tărie, dinadins; c) (în construcție cu verbe ca „a zice”, „a spune” etc.) cu ton profund, cu gravitate, cu pătrundere, convins. ♦ Expresie a figurii lipsită de veselie, de zburdălnicie. 2. Profunzime, intensitate; temeinicie, autenticitate. ♦ Calitate a ceea ce necesită o deosebită atenție, o deosebită grijă; gravitate. Seriozitatea momentului. ♦ Calitatea a ceea ce este lucrat, executat cu conștiinciozitate, cu atenție. [Pr.: -ri-o-] – Serios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serj
SERJ, (2) serjuri, s. n. 1. Țesătură de mătase (amestecată cu bumbac) cu firul în diagonală, folosită pentru căptușit haine. 2. Sortiment de serj (1). – Din fr. serge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sermaia
SERMAIÁ, sermaiale, s. f. (Înv.) Capital; fond (de bani). [Var.: sermeá, sirmaiá s. f.] – Din tc. sermāye.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sermea
SERMEÁ s. f. v. sermaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serodiagnostic
SERODIAGNÓSTIC, serodiagnostice, s. n. Stabilire a diagnosticului unei boli infecțioase prin căutarea prezenței și evoluției anticorpilor specifici produși de microbii respectivi. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. sérodiagnostic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serologic
SEROLÓGIC, -Ă, serologici, -ce, adj. Privitor la serul sangvin, care se referă la serologie. Examen serologic. – Din fr. sérologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serologie
SEROLOGÍE s. f. 1. Știință care se ocupă cu studiul serurilor terapeutice, specifice sau nespecifice; capitol al imunologiei care cuprinde studiul metodelor pentru punerea în evidență a anticorpilor din serul sangvin, precum și studiul antigenelor microbiene și celulare și al toxinelor. 2. Studiu de laborator care constă în analizarea modificărilor serice din cursul diferitelor boli. – Din fr. sérologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seropozitiv
SEROPOZITÍV, -Ă, seropozitivi, -e, s. m. și f. (Persoană) care prezintă un serodiagnostic pozitiv, în special la virusul HIV; (ființă) al cărei ser sangvin conține anticorpi specifici, în special ai virusului HIV. – Din fr. séropositif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seroprofilaxie
SEROPROFILAXÍE s. f. Metodă terapeutică ce constă în injectarea cu ser specific, provenind de la un convalescent sau un animal imunizat, pentru prevenirea apariției unor boli infectocontagioase. – Ser + profilaxie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seroreacţie
SEROREÁCȚIE, seroreacții, s. f. (Med.) Reacție serologică. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. séro-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seroreacție
SEROREÁCȚIE, seroreacții, s. f. (Med.) Reacție serologică. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. séro-réaction.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seros
SERÓS, -OÁSĂ, seroși, -oase, adj. 1. De natura serului sau a serozității, având caracterul serozității. ◊ Sânge seros = sânge în compoziția căruia predomină serul. 2. (Despre țesuturi) Care secretă o serozitate. ◊ Membrană seroasă = membrană care înlesnește mișcările unui organ, fiind formată din două foi subțiri, una care aderă strâns la organ, cealaltă care căptușește cavitatea în care se găsește organul, spațiul dintre ele fiind umplut cu o serozitate; membrană care protejează articulațiile osoase. – Din fr. séreux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seroterapie
SEROTERAPÍE s. f. Metodă terapeutică pentru tratarea și prevenirea unor boli infecțioase prin administarea serului luat de la un animal imunizat împotriva acestor boli. – Din fr. sérotherapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serotonină
SEROTONÍNĂ s. f. (Fiziol.) Substanță prezentă în celulele tractului gastro-intenstinal, în creier, în plachetele sangvine ale unor mamifere, cu rol important în contracția musculaturii netede, în dilatarea capilarelor, în creșterea permeabilității vaselor mici. – Din fr. sérotonine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serovaccinare
SEROVACCINÁRE, serovaccinări, s. f. (Med.) Vaccinare cu adaos de ser specific vaccinului. – După fr. sérovaccination.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serozitate
SEROZITÁTE, serozități, s. f. Lichid alb-gălbui pe care îl secretă membranele seroase. ♦ Lichid seros sau purulent care se formează în unele afecțiuni. – Din fr. serosite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpasil
SERPASÍL s. n. (Farm.) Alcaloid vegetal cu acțiune sedativă și hipotensivă. – Denumire comercială.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpent
SERPÉNT, serpente, s. n. Instrument de suflat din sec. XVI, cu tonalitate gravă, înlocuit ulterior de tubă. – Din fr., engl. serpent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpentariu
SERPENTÁRIU, serpentarii, s. n. Loc special amenajat (într-o grădină zoologică) în care trăiesc șerpi în condiții asemănătoare cu cele din natură. – Din lat., engl. serpentarium, fr. serpentaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpentin
SERPENTÍN s. n. Mineral cu varietăți de diferite culori, rezultat prin hidroliza silicatului de magneziu. [Var.: serpentínă s. f.] – Din fr. serpentine, germ. Serpentine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpentină
SERPENTÍNĂ^1, serpentine, s. f. 1. Traseu șerpuit al unui drum care străbate un teren în pantă; fiecare dintre cotiturile unui astfel de traseu; p. ext. drum cotit, șerpuit. 2. Fâșie lungă și îngustă de hârtie colorată, înfășurată strâns, care, aruncată la distanță, se desfășoară în spirală și care se folosește ca mijloc de amuzament la petreceri. 3. Tub (sau țeavă) de metal sau de sticlă îndoit în formă de spirală sau de elice și folosit ca schimbător de căldură. – Din fr. serpentin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serpentină
SERPENTÍNĂ^2 s. f. v. serpentin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertaferta
SÉRTA-FÉRTA adv. (Înv.) De colo până colo, încoace și încolo, fără rost. – Din ngr. sírta-férta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertar
SERTÁR, sertare, s. n. 1. Parte a unei mobile (birou, scrin etc.) în formă de cutie, care se poate trage în afară. 2. Organ de mașină care, prin deplasările sale, permite intrarea și ieșirea agentului motor (abur, aer comprimat etc.) în și din cilindrul unui motor. ♦ Element în formă de placă folosit la construcția unor robinete pe care le închide și le deschide, deplasându-se într-o mișcare de translație în lungul axei lui; vană. [Var.: saltár s. n.] – Din ngr. sirtári.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertăraş
SERTĂRÁȘ, sertărașe, s. n. Diminutiv al lui sertar (1); sertărel. – Sertar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertăraș
SERTĂRÁȘ, sertărașe, s. n. Diminutiv al lui sertar (1); sertărel. – Sertar + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertărel
SERTĂRÉL, sertărele, s. n. Sertăraș. – Sertar + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertisaj
SERTISÁJ s. n. Sertizare. – Din fr. sertissage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertiza
SERTIZÁ, sertizez, vb. I. Tranz. 1. A fixa o piatră prețioasă sau ornamentală în montură metalică prin îndoirea marginilor monturii. 2. A asambla, a fixa două piese tubulare prin îndoirea pereților la capătul uneia dintre ele. – După fr. sertir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sertizare
SERTIZÁRE, sertizări, s. f. Acțiunea de a sertiza și rezultatul ei. – V. sertiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serv
SERV, -Ă, servi, -e, s. m. și f. 1. (În Evul Mediu) Țăran dependent de stăpânul de pământ; iobag, șerb. ♦ (Latinism înv.) Sclav, rob. 2. (Livr. înv.) Servitor, slujitor. – Din lat. servus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servaj
SERVÁJ s. n. (În Evul Mediu) Starea, situația de serv; iobăgie, șerbie. – Din fr. servage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servant
SERVÁNT, servanți, s. m. 1. Soldat care deservește o gură de foc sau un alt mijloc de luptă. 2. (Rar) Om de serviciu cu atribuții speciale în anumite instituții. – Din fr. servant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servantă
SERVÁNTĂ, servante, s. f. 1. (Livr.) Servitoare, slujnică. 2. Masă sau bufet pe care se pun tacâmurile și vasele de schimb necesare pentru servitul mesei. – Din fr. servante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

server
SÉRVER, servere, s. n. (Inf.) Computer sau program care conectează utilizatorii din rețea la o sursă centralizată sau la o bancă de date. – Din engl. server.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

server
SÉRVER, servere, s. n. Computer performant dedicat oferirii unor servicii în rețea (aplicații centralizate, intranet, baze de date etc.). – Din engl. server.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

servi
SERVÍ, servesc, vb. IV. 1. Tranz. A îndeplini anumite funcții, însărcinări, datorii față de cineva; a sluji. ♦ Intranz. A face serviciu, a funcționa ca... ♦ Intranz. A lucra în calitate de om de serviciu, a sluji. ♦ A lucra în interesul, în slujba cuiva; a susține, a sprijini. Îmi servesc prietenii. ♦ A fi de folos, util cuiva. Cu ce te pot servi? 2. Intranz. (Despre lucruri) A folosi la..., a fi utilizat ca..., a avea rolul de... ♦ Refl. (Despre oameni) A se folosi, a face uz de... 3. Tranz. A pune, a aduce la masă mâncare, băutură etc. ♦ A prezenta cuiva o mâncare ca să ia din ea, a trata pe cineva cu ceva; a da să mănânce. ♦ Refl. A lua să mănânce sau să bea. Se servi cu câteva bomboane. ♦ Fig. A da, a transmite. Încearcă să-i servească ultimele noutăți. ♦ (Despre vânzători, funcționari etc.) A oferi solicitanților cele cerute; a executa o comandă. ♦ A asigura o prestare de serviciu; a deservi. Ascensorul servește etajele de sus. 4. Tranz. (La unele jocuri sportive cu mingea și la jocul de cărți) A pune mingea sau cărțile în joc. ♦ A plăti, a furniza. A servi o rentă. – Din fr. servir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serviabil
SERVIÁBIL, -Ă, serviabili, -e, adj. Care își oferă cu plăcere și cu promptitudine serviciile; îndatoritor, săritor, binevoitor. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. serviable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serviabilitate
SERVIABILITÁTE s. f. (Rar) Însușirea de a fi serviabil. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. serviabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

service
SÉRVICE, service-uri, s. n. Stație de reparare și întreținere a autoturismelor sau a diverselor aparate. [Pr.: servis] – Din engl. service.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serviciu
SERVÍCIU, servicii, s. n. 1. Acțiunea, faptul de a servi, de a sluji; formă de muncă prestată în folosul sau în interesul cuiva. ◊ Expr. A fi (sau a se pune) în serviciul cuiva (sau a ceva) = a sluji, a servi unei persoane sau unui scop, unei idei etc. ♦ (În construcție cu verbele „a face”, „a aduce”) Faptă, acțiune care servește, avantajează pe cineva; îndatorire, obligație. ◊ Expr. A face un prost (sau un rău) serviciu cuiva = a face cuiva (fără voie) un rău. ♦ Scară de serviciu = scară secundară într-un imobil (pentru acces la dependințe). 2. Ocupație pe care o are cineva în calitate de angajat; slujbă. ♦ Îndatorire care revine cuiva în calitate de angajat; îndeplinirea acestei îndatoriri. ◊ Serviciu militar = stagiu la care sunt obligați, prin lege, cetățenii unui stat pentru a se instrui din punct de vedere militar în rândurile forțelor armate. Serviciu comandat = însărcinare, atribuție, misiune specială încredințată cuiva spre executare. Serviciu divin (sau religios) = cultul divinității exprimat prin cuvinte și gesturi ritualice. ◊ Expr. (Despre angajați, ostași, elevi) (A fi) de serviciu = (a fi) în tură de lucru la locul de muncă; de gardă. A intra în serviciu = a deveni salariat. ♦ Funcție. Serviciu de casier. 3. Subdiviziune, fără personalitate juridică, a unei întreprinderi sau instituții; p. ext. colectivul de muncă corespunzător. 4. Grup de obiecte care alcătuiesc un tot cu destinație specială. Serviciu de cafea. 5. Mulțime ordonată în timp a regimurilor succesive ale unui sistem tehnic. 6. (Sport) Punere în joc a mingii. – Din fr. service, lat. servitium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servietă
SERVIÉTĂ, serviete, s. f. Geantă (mare), mai ales de piele, cu una sau mai multe despărțituri, în care se poartă acte, cărți etc. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. serviette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servil
SERVÍL, -Ă, servili, -e, adj. (Livr.) 1. Slugarnic; lingușitor, supus. ♦ (Rar) Care ține de condiția de serv. 2. Care se conformează riguros, fără rezerve modelului; lipsit de originalitate. Imitare servilă. ♦ (Despre traduceri și traducători) Care se ține în mod formal de original, neglijând conținutul, ideile; literal. – Din fr. servile, lat. servilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servilism
SERVILÍSM s. n. (Livr.) Caracter servil, atitudine servilă; slugărnicie, servilitate. – Din fr. servilisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servilitate
SERVILITÁTE s. f. (Rar) Servilism. – Din fr. servilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servire
SERVÍRE s. f. Acțiunea de a (se) servi și rezultatul ei; servit^1. – V. servi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servit
SERVÍT^1 s. n. Servire. – V. servi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servit
SERVÍT^2, -Ă, serviți, -te, adj. Slujit, ajutat. ♦ (La unele jocuri cu mingea sau de noroc) Pus în joc. – V. servi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servitor
SERVITÓR, -OÁRE, servitori, -oare, s. m. și f. Persoană angajată în serviciul cuiva pentru treburi casnice; p. gener. orice persoană care muncește la stăpân; slugă. – Din fr. serviteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servitudine
SERVITÚDINE, servitudini, s. f. (Rar) Servitute. – Din lat. servitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servitute
SERVITÚTE, servituți, s. f. 1. (În Evul Mediu) Stare de dependență, de aservire față de stăpânul feudal; robie, servitudine. ♦ Obligație, constrângere. 2. (Jur.) Sarcină care grevează un imobil, denumit fond aservit, în favoarea altuia, denumit fond dominant, și care ia naștere prin voința proprietarilor celor două fonduri. – Din lat. servitus, -utis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

serviustullius
Servius Tullius, cel de-al șaselea rege al Romei, fiul lui Tarquinius Priscus și al unei sclave, pe nume Ocrisia. Crescut în palatul lui Tarquinius de către soția acestuia – regina Tanaquil – Servius Tullius a urmat la tron după moartea lui Tarquinius Priscus, cu a cărui fiică legitimă se căsătorise între timp.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

servo
SERVO- Element de compunere cu sensul „aservit”, „auxiliar”, care intră în denumirea unor sisteme tehnice (sau a unor mărimi caracteristice acestora). – Din fr. servo-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servocomandă
SERVOCOMÁNDĂ, servocomenzi, s. f. Comandă automată sau semiautomată la care forța de inițiere a comenzii este amplificată prin utilizarea energiei produse de o sursă auxiliară. – Din fr. servocommande.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servodirecţie
SERVODIRÉCȚIE, servodirecții, s. f. Dispozitiv de manevră a direcției pe autovehicule, care micșorează efortul conducătorilor. – Din fr. servodirection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servodirecție
SERVODIRÉCȚIE, servodirecții, s. f. Dispozitiv de manevră a direcției pe autovehicule, care micșorează efortul conducătorilor. – Din fr. servodirection.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servodirecţie
SERVODIRÉCȚIE, servodirecții, s. f. Sistem de direcție care diminuează la maxim efortul la volan necesar virării unui vehicul. – Din servo + direcție (cf. fr. servodirection).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

servodirecție
SERVODIRÉCȚIE, servodirecții, s. f. Sistem de direcție care diminuează la maxim efortul la volan necesar virării unui vehicul. – Din servo + direcție (cf. fr. servodirection).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

servoelement
SERVOELEMÉNT, servoelemente, s. n. Element al unui mecanism regulator dintr-un sistem tehnic cu ajutorul căruia se variază direct sau indirect o anumită mărime sau un anumit parametru al sistemului. [Pr.: -vo-e-] – Servo- + element.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servofrână
SERVOFRẤNĂ, servofrâne, s. f. Aparat de frânare care înlocuiește energia musculară necesară pentru frânare. – Servo- + frână (după fr. servofrein).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servomecanism
SERVOMECANÍSM, servomecanisme, s. n. Mecanism al unui regulator, prin care acesta acționează direct sau prin intermediul unui alt mecanism asupra mărimii sau parametrului de reglat. – Din fr. servomécanisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servomotor
SERVOMOTÓR, servomotoare, s. n. Motor (electric, hidraulic sau pneumatic) al unui sistem de comandă automată sau de reglare automată folosit pentru acționarea unui element de execuție al unui sistem tehnic, transformând un semnal aplicat la intrare într-o mișcare de cele mai multe ori de rotație și folosind o sursă auxiliară de energie. – Din fr. servomoteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servoreglare
SERVOREGLÁRE, servoreglări, s. f. Reglare automată prin care forța exercitată asupra elementului activ al regulatorului este adusă la valoarea necesară printr-un aport de energie auxiliară. – Servo- + reglare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

servus
SÉRVUS interj. (Reg.) Formulă familiară de salut. – Din germ. Servus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesam
SESÁM s. m. (Bot.) Susan. – Din fr. sesame.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesamoid
SESAMOÍD, -Ă, sesamoizi, -de, adj. Care seamănă cu un grăunte de susan. ◊ Oase sesamoide = oase mici, rotunjite, care se dezvoltă în mod normal în grosimea unor tendoane musculare, îndeosebi în dreptul articulațiilor carpiene și tarsiene. – Din fr. sésamoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sescviplan
SESCVIPLÁN, sescviplane, s. n. Avion biplan la care suprafața planului inferior este aproximativ jumătate din suprafața planului superior. – Din fr. sesquiplan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesie
SÉSIE, sesii, s. f. Denumire dată în Evul Mediu, în Transilvania, lotului de pământ, parte dintr-un domeniu, asupra căruia țăranul dependent avea drept de posesie în schimbul rentei către stăpânul feudal și care putea fi transmis ereditar. – Din lat. sessio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesil
SESÍL, -Ă, sesili, -e, adj. (Despre frunze) Lipsit de pețiol sau de peduncul. – Din fr. sessile, lat. sessilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesiune
SESIÚNE, sesiuni, s. f. Perioadă de timp în care membrii unui organ reprezentativ, ai unei organizații se întrunesc pentru a discuta și a rezolva diferite probleme; p. ext. ședințele ținute în această perioadă de timp. ◊ Sesiune de examene = (în învățământul superior) perioadă de timp în cursul căreia se țin examene. [Pr.: -si-u-] – Din fr. session, lat. sessio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesiza
SESIZÁ, sesizez, vb. I. Tranz. 1. A cuprinde cu mintea, a pricepe, a înțelege; p. ext. a observa, a descoperi. ♦ Refl. A lua cunoștință, a ține seamă, a-i păsa de cineva sau de ceva. 2. A înștiința o autoritate (în scris) despre un caz care trebuie cercetat; a se adresa unui organ de jurisdicție pentru rezolvarea unei pricini. – După fr. saisir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesizant
SESIZÁNT, -Ă, sesizanți, -te, adj. Care iese ușor în evidență; impresionant, frapant. – Din fr. saisissant (după sesiza).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesizare
SESIZÁRE, sesizări, s. f. Acțiunea de a (se) sesiza și rezultatul ei; pricepere, înțelegere; (concr.) încunoștințare, aviz. – V. sesiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesizor
SESIZÓR, sesizoare, s. n. Organ principal al unui regulator sau al unui aparat de măsură, care sesizează o anumită mărime în forma ei inițială pentru a fi transformată apoi într-o formă convenabilă. – Sesiza + suf. -or.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesotho
SESÓTHO s. n. Limbă aparținătoare familiei sotho (1), vorbită în Lesotho (cu statut de limbă națională) și în Africa de Sud (cu statut de limbă cooficială). (cf. engl. sesotho < sotho sesotho) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sesterţ
SESTÉRȚ, sesterți, s. m. Monedă romană de argint, mai târziu de bronz, subdiviziune a dinarului. [Var.: (înv.) sestérțiu s. n.] – Din lat. sestertius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesterț
SESTÉRȚ, sesterți, s. m. Monedă romană de argint, mai târziu de bronz, subdiviziune a dinarului. [Var.: (înv.) sestérțiu s. n.] – Din lat. sestertius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesterţiu
SESTÉRȚIU s. n. v. sesterț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sesterțiu
SESTÉRȚIU s. n. v. sesterț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

set
SET, seturi, s. n. 1. Parte dintr-o întâlnire sportivă, limitată de epuizarea unui timp sau de realizarea unui scor convențional (la volei sau la tenis). 2. Serie de obiecte sau de instrumente tehnice care se vând împreună. 3. Ansamblu de obiecte de îmbrăcăminte (în special pulover și jachetă) ale cărui piese sunt confecționate din același material; garnitură (3). – Din engl., fr. set.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seta
SETÁ, setez, vb. I. Tranz. A stabili, a selecta sau a configura parametrii de funcționare ai unui sistem tehnic computerizat, conform unei metodologii specifice și în acord cu o anumită opțiune de operare. – Din engl. set.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seta
SETÁ, setez, vb. I. tranz. (Inform.) A stabili, a selecta sau a configura parametrii de funcționare ai unui sistem tehnic computerizat (aparat, echipament, mașină, instalație etc.) conform unei metodologii specifice și în acord cu o anumită opțiune de operare. – Din engl. set.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

setare
SETÁRE, setări, s. f. (Inform.) Acțiunea de a seta și rezultatul ei. – V. seta.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

setaveraj
SETAVERÁJ, setaveraje, s. n. Raportul dintre numărul seturilor (1) câștigate și cele pierdute la anumite jocuri sportive (tenis, volei etc.). – Din engl. set-average.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setă
SÉTĂ, sete, s. f. (Bot.) Axă verticală protejată de o membrană care susține capsula cu spori la mușchiul de pământ. – Din lat. seta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setbol
SÉTBOL s. n. Minge la jocul de tenis, volei etc. servită la sfârșitul setului care, câștigată, asigură victoria în setul respectiv. – Din engl. set ball.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setcar
SETCÁR, setcari, s. m. (Reg.) Pescar care pescuiește cu setca. – Setcă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setcă
SÉTCĂ, setci, s. f. (Reg.) Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă de forme și dimensiuni variate, confecționată din ață subțire și care este fixată în apă cu ajutorul a două odgoane, cel superior cu plute, iar cel inferior cu greutăți, folosită mai ales pentru scrumbie și cegă. – Din rus. setka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sete
SÉTE s. f. Senzație fiziologică pe care o au oamenii, animalele sau păsările când simt nevoia să bea apă din cauza deshidratării țesuturilor organismului. ♦ Fig. Poftă, dorință arzătoare; dor. ◊ Loc. adv. Cu sete = cu pasiune, cu nesaț; p. ext. cu putere, cu violență, tare. – Lat. sitis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setos
SETÓS, -OÁSĂ, setoși, -oase, adj. Chinuit de sete; însetat. ♦ Fig. Avid, lacom, dornic de ceva. – Sete + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

setswana
SETSWÁNA s. n. v. tswana (2); sechuana. [Pr.: sețuána] (cf. engl. setswana < tswana setswana) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

setter
SÉTTER, setteri, s. m. Rasă de câini de vânătoare și de pază cu păr lung și ondulat și cu urechi mari, clăpăuge. Setter irlandez. [Scris și: seter] – Din engl., fr. setter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seu
SEU s. n. Grăsime animală obținută din țesuturile grase ale bovinelor, ovinelor și cabalinelor, folosită în industrie și, mai rar, în alimentație. ♦ Fig. Avere, bogăție, bunăstare personală. ◊ Expr. A trăi din seul său = a trăi numai din ceea ce a agonisit singur; a trăi din resurse proprii. A face (sau a prinde) seu = a se îmbogăți. A pune (sau a prinde etc.) seu = a se îngrășa. A avea seu la rărunchi = a fi înstărit, a avea avere; a-i merge foarte bine. – Lat. sebum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sevai
SEVÁI, (2) sevaiuri, s. n. (Înv.) 1. Țesătură de mătase cu fire de aur sau de argint. 2. Sortiment din această țesătură. [Var.: suvái s. n.] – Din tc. sevayi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sevas
SÉVAS s. n. (Înv.) Considerație, respect, venerație. – Din ngr. sévas.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sevă
SÉVĂ, seve, s. f. Suc nutritiv încărcat cu săruri minerale, care circulă în vasele plantelor și le hrănește. ♦ Fig. Izvor de energie; putere, vigoare, vlagă. – Din fr. sève.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sever
SEVÉR, -Ă, severi, -e, adj. 1. (Despre oameni; adesea adverbial) Care judecă și pedepsește fără indulgență; exigent, pretențios, riguros. Care nu admite abateri de la normele sau regulile stabilite, care nu admite circumstanțe atenuante; rigid. Lege severă. ♦ (Despre aspectul, expresia, manifestările oamenilor) Lipsit de blândețe, aspru, grav. ♦ P. ext. Solemn. 2. Fără multe ornamente; sobru, auster. – Din fr. sévère, lat. severus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

severinean
SEVERINEÁN, -Ă, severineni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Drobeta-Turnu Severin sau din județul Caraș-Severin. 2. Adj. Care aparține municipiului Drobeta-Turnu Severin sau județului Caraș-Severin ori severinenilor (1), referitor la municipiul Drobeta-Tumu Severin sau la județul Caraș-Severin ori la severineni. – [Turnu-]Severin (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

severineancă
SEVERINEÁNCĂ, severinence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Drobeta-Turnu Severin sau din județul Caraș-Severin. – Severinean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

severitate
SEVERITÁTE s. f. Însușirea de a fi sever (1); asprime, strășnicie; comportarea unei persoane severe; exigență, austeritate, rigiditate. – Din fr. sévérité, lat. severitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sevraj
SEVRÁJ s. n. 1. Încetare a alăptării unui sugar. 2. Privare a unui toxicoman de drogul său obișnuit. – Din fr. sévrage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sex
SEX, sexe, s. n. 1. Totalitatea caracteristicilor morfologice și fiziologice care deosebesc animalele și plantele în două categorii distincte, masculi și femele. 2. Fiecare dintre cele două categorii de viețuitoare diferențiate după organele genitale; bărbați sau femei, masculi sau femele. ◊ Sexul tare (sau viril) = bărbații. Sexul slab (sau frumos) = femeile. [Pl. și: sexuri] – Din fr. sexe, lat. sexus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sex-club
SEX-CLUB, sex-cluburi, s. n. Club cu programe erotice. – Din engl. sex club.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexagenar
SEXAGENÁR, -Ă, sexagenari, -e, s. m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care a împlinit vârsta de șaizeci de ani sau are între șaizeci și șaptezeci de ani. – Din fr. sexagénaire, lat. sexagenarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexagesimal
SEXAGESIMÁL, -Ă, sexagesimáli, -e, adj. (Despre modul de diviziune sau despre subdiviziuni) Care are la bază raportul dintre unu și șaizeci; care împarte un întreg în șaizeci de părți egale. – Din fr. sexagésimal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexappeal
SÉX-APPEAL s. n. Farmec, senzualitate a unei femei care provoacă dorință. [Scris și: sexapil. – Pr.: séxăpil] – Din engl. sex-appeal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexism
SEXÍSM s. n. Discriminare sexuală care funcționează, de regulă, în defavoarea femeilor și în favoarea bărbaților, la nivel individual, dar și instituțional. – Din fr. sexisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexist
SEXÍST, -Ă, sexiști, -ste, adj. Care aparține sexismului, privitor la sexism. – Din fr. sexiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexolog
SEXOLÓG, -Ă, sexologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în sexologie. – Din fr. sexologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexologie
SEXOLOGÍE s. f. Disciplină care studiază sexualitatea și problemele psihofiziologice. – Din fr. sexologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexshop
SEX-SHOP, sex-shopuri, s. n. Magazin specializat în vânzarea de publicații și materiale pornografice. [Pr. -șop] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexsimbol
SEX-SIMBÓL, sex-simboluri, s. n. Vedetă care reprezintă idealul senzualității, al sexualității unei țări, unei epoci etc. – Din fr. sexe-symbole, engl. sex symbol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextant
SEXTÁNT, sextante, s. n. Instrument optic format dintr-un arc gradat egal cu o șesime de cerc, prevăzut cu două oglinzi și cu o lunetă mică, care se utlilizează la măsurarea distanței unghiulare dintre două puncte și se folosește în astronomie, navigație și aviație. [ Pl. și: (m.) sextanți] – Din fr. sextant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextă
SÉXTĂ, sexte, s. f. 1. Treapta a șasea a gamei diatonice. 2. Intervalul de la orice notă dată până la cea de-a șasea, în ordinea gamei diatonice. – Din fr. sexte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextet
SEXTÉT, sextete, s. n. 1. Compoziție muzicală pentru șase voci sau șase instrumente. ♦ Ansamblu de șase voci sau șase instrumente care execută împreună o compoziție muzicală. 2. Echipă de volei sau de gimnastică alcătuită din șase jucători sau jucătoare. – Din germ. Sextett.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextilion
SEXTILIÓN, sextilioane, s. n. Număr egal cu zece la puterea douăzeci. [Pr.: -li-on] – Din fr. sextillion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextină
SEXTÍNĂ, sextine, s. f. Poezie cu formă fixă, alcătuită din șase strofe și jumătate, în care aceleași cuvinte revin la rimă într-o anumită ordine. ♦ Strofa de șase versuri. – Din fr. sextine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextolet
SEXTOLÉT, sextolete, s. n. Grup de șase note provenite din reunirea a două triolete. – Din fr. sextolet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextuor
SEXTUÓR, sextuoruri, s. n. Bucată muzicală care se execută la șase instrumente sau pe șase voci. [Pr.: -tu-or] – Din fr. sextuor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sextuplu
SEXTÚPLU, -Ă, sextupli, -e, adj. De șase ori mai mare, înșesit. – Din fr. sextuple, lat. sextuplus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexual
SEXUÁL, -Ă, sexuali, -e, adj. Care se referă la sex și îl caracterizează; care este privit din punctul de vedere al raportului dintre sexe. [Pr.: -xu-al] – Din fr. sexuel, lat. sexualis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexualism
SEXUALÍSM s. n. Senzualitate. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. sexualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexualitate
SEXUALITÁTE s. f. Calitate conferită de prezența caracterelor morfologice, fiziologice și psihologice legate de sex și de fenomenul sexual. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. sexualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexualizat
SEXUALIZÁT adj. v. sexualiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sexuat
SEXUÁT, -Ă, sexuați, -te, adj. Care are unul dintre cele două sexe. ♦ Reproducere sexuată = reproducere a organismelor prin organe sexuale. [Pr.: -xu-at] – Din fr. sexué.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sexy
SÉXY adj. invar. (Despre oameni) Cu sex-appeal. ♦ (Despre filme, publicații etc.) Cu caracter erotic. – Din engl. sexy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

seychellez
SEYCHELLÉZ, -Ă, seychellezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Republica Seychelles. 2. Adj. Care aparține Republicii Seychelles sau seychellezilor (1), referitor la Republica Seychelles ori la seychellezi. [Pr.: seișelez] – Seychell[es] (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezinar
SEZINÁR, -Ă, sezinari, -e, adj. (în sintagma) Moștenitor sezinar = moștenitor care se bucură de sezină. – Sezină + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezină
SEZÍNĂ, sezine, s. f. Posesiune de drept a bunurilor succesorale, în temeiul căreia anumiți moștenitori sunt îndreptățiți să perceapă uzufruct și să exercite dreptul la acțiune privitoare la aceste bunuri încă de la deschiderea succesiunii. – Din fr. saisine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezon
SEZÓN, sezoane, s. n. Perioadă de timp a anului corespunzând aproximativ unui anotimp. ♦ Perioadă a anului caracterizată prin apariția anumitor fenomene sau printr-o intensă activitate în unele domenii; timp al anului potrivit pentru a întreprinde anumite acțiuni condiționate de caracteristicile anotimpului. Sezon de băi. ◊ Loc. adj. De sezon = propriu, potrivit unui anumit sezon; fig. de actualitate. – Din fr. saison.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezonal
SEZONÁL, -Ă, sezonali, -e, adj. Sezonier. – Sezon + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezonier
SEZONIÉR, -Ă, sezonieri, -e, adj. 1. Care ține de un anumit sezon și durează cât sezonul, privitor la un anumit sezon. 2. (Substantivat) Lucrător angajat pentru un sezon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. saisonnier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sezonist
SEZONÍST, -Ă, sezoniști, -ste, s. m. și f. Persoană care face cură la o stațiune balneară sau climaterică; vilegiaturist. – Sezon + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfacel
SFACÉL, sfacele, s. n. (Med.) Porțiune de țesut mortificat care se detașează de țesuturile sănătoase învecinate și se elimină. – Din fr. sphacèle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfadă
SFÁDĂ, sfezi, s. f. (Pop.) Ceartă, gâlceavă. ♦ Conflict, neînțelegere, divergență; zâzanie. [Var.: svádă s. f.] – Din sl. sŭvada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfadnic
SFÁDNIC, -Ă, sfadnici, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Certăreț, arțăgos. – Din sl. sŭvadĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfalerit
SFALERÍT, sfalerite, s. n. (Min.) Blendă. – Din fr. sphalérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfanţ
SFANȚ, sfanți, s. m. Veche monedă austriacă de argint având valoarea de aproximativ doi lei, care a circulat și în Țările Române la începutul sec. XIX; sorocovăț; p. gener. monedă măruntă, ban, para. ◊ Expr. A nu avea niciun sfanț = a nu avea bani. [Var.: (înv.) sfánțih s. m.] – Din germ. Zwanzig[er].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfanț
SFANȚ, sfanți, s. m. Veche monedă austriacă de argint având valoarea de aproximativ doi lei, care a circulat și în Țările Române la începutul sec. XIX; sorocovăț; p. gener. monedă măruntă, ban, para. ◊ Expr. A nu avea niciun sfanț = a nu avea bani. [Var.: (înv.) sfánțih s. m.] – Din germ. Zwanzig[er].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfanţih
SFÁNȚIH s. m. v. sfanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfanțih
SFÁNȚIH s. m. v. sfanț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfară
SFÁRĂ s. f. (Pop.) Miros greu (și fum) rezultat din arderea grăsimilor sau a cărnii, de la lumânări de seu etc.; fum înecăcios. ◊ Expr. A da sfară în țară (sau, rar, în sat, în mahala etc.) = a da de știre, a răspândi o veste. [Var.: șfáră s. f.] – Din sl. skvara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfarâmat
SFARÂMÁT^2, -Ă, sfărâmați, -te, adj. (Despre lucruri) Făcut fărâme, zdrobit, fărâmițat; fig. destrămat, spulberat. ♦ Fig. (Despre colectivități) Nimicit, zdrobit, învins. [Var.: sfărmát, -ă adj.] – V. sfărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfarâmătură
SFARÂMĂTÚRĂ, sfărâmături, s. f. Obiect spart în bucăți (mici); fragment, bucată dintr-un astfel de obiect. [Var.: sfărmătúră s. f.] – Sfărâma + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfarog
SFARÓG, sfaroguri, s. n. (Pop.) Lucru uscat, întărit din cauza căldurii sau a vechimii. – Sfară + suf. -og.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfarogi
SFAROGÍ, sfarogesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se face sfarog, a se scoroji. – Din sfarog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfarogit
SFAROGÍT, -Ă, sfarogiți, -te, adj. (Pop.) Făcut sfarog, scorojit. – V. sfarogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfat
SFAT, sfaturi, s. n. 1. Vorbe, argumente spuse cuiva pentru a-l convinge să procedeze într-un anumit fel, într-o împrejurare dată; povață, îndemn, îndrumare. 2. Adunare de oameni întruniți pentru a delibera, a lua hotărâri sau (în trecut) a ajuta la conducerea țării. ◊ (În trecut) Sfat popular = denumire dată între 1950 și 1968, în organizarea administrativ-teritorială a României, organelor locale ale puterii de stat; clădirea în care își avea sediul acest organ. 3. Consfătuire, consiliu. ♦ (Pop.) Conversație, taifas. (în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Sfatul domnesc = consiliu format din reprezentanții marii boierimi care luau parte, alături de domn, la conducerea țării. 4. (Rar) Zvon, veste, vorbă. [Var.: svat s. n.] – Din sl. sŭvĕtŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfădălie
SFĂDĂLÍE, sfădălii, s. f. (Reg.) Sfadă (mare); discuție aprinsă, gâlceavă. – Sfadă + suf. -ălie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfădăuş
SFĂDĂÚȘ, -Ă, sfădăuși, -e, adj. (Reg.) Certăreț, gâlcevitor. – Sfădi + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfădăuș
SFĂDĂÚȘ, -Ă, sfădăuși, -e, adj. (Reg.) Certăreț, gâlcevitor. – Sfădi + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfădi
SFĂDÍ, sfădesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. și tranz. (Pop.) A (se) certa; a (se) dojeni, a (se) mustra. ♦ Refl. recipr. A se hărțui, a se tachina. ♦ Intranz. Fig. A face zgomot, zarvă, agitație. 2. Tranz. (Înv.) A înfrunta; a probozi. – Din sl. sŭvaditi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţişor
SFĂNȚIȘÓR, sfănțișori, s. m. Diminutiv al lui sfanț. – Sfanț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțișor
SFĂNȚIȘÓR, sfănțișori, s. m. Diminutiv al lui sfanț. – Sfanț + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţoaică
SFĂNȚÓAICĂ, sfănțoaice, s. f. (Înv.) Monedă care valora jumătate de sfanț. – Sfanț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțoaică
SFĂNȚÓAICĂ, sfănțoaice, s. f. (Înv.) Monedă care valora jumătate de sfanț. – Sfanț + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţui
SFĂNȚUÍ, sfănțuiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mitui. 2. A lua mită, a stoarce bani de la cineva; a înșela pe cineva. – Sfanț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțui
SFĂNȚUÍ, sfănțuiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mitui. 2. A lua mită, a stoarce bani de la cineva; a înșela pe cineva. – Sfanț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţuială
SFĂNȚUIÁLĂ, sfănțuieli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a sfănțui și rezultatul ei. – Sfănțui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțuială
SFĂNȚUIÁLĂ, sfănțuieli, s. f. (Fam.) Acțiunea de a sfănțui și rezultatul ei. – Sfănțui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţuică
SFĂNȚUÍCĂ, sfănțuici, s. f. (Înv.) Sfănțoaică. – Sfanț + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțuică
SFĂNȚUÍCĂ, sfănțuici, s. f. (Înv.) Sfănțoaică. – Sfanț + suf. -uică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănţuitor
SFĂNȚUITÓR, -OÁRE, sfânțuitori, -oare, s. m. și f. (Fam.) Persoană care sfănțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Sfănțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfănțuitor
SFĂNȚUITÓR, -OÁRE, sfânțuitori, -oare, s. m. și f. (Fam.) Persoană care sfănțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Sfănțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărăma
SFĂRĂMÁ, sfărấm, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) sparge, a (se) desface în bucăți mici; a (se) fărâmița, a (se) zdrobi. ◊ Expr. (Tranz.) A sfărâma lanțurile (robiei) = a cuceri libertatea. A-și sfărâma capul (sau mintea) = a depune eforturi deosebite, a se zbate, a se frământa pentru ceva. ♦ Fig. A (se) destrăma, a (se) spulbera, a (se) împrăștia, a (se) risipi. 2. Tranz. A omorî, a distruge, a nimici. 3. Refl. Fig. A se zbate, a se chinui, a se strădui să... [Var.: sfărmá vb. I] – Pref. s- + fărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărâmare
SFĂRÂMÁRE, sfărâmări, s. f. Acțiunea de a (se) sfărâma și rezultatul ei; sfărâmat^1. [Var.: sfărmáre s. f.] – V. sfărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărâmat
SFĂRÂMÁT^1 s. n. Sfărâmare. [Var.: sfărmát s. n.] – V. sfărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărâmă
SFĂRẤMĂ, sfărâme, s. f. (Rar) Sfărâmătură. – Cf. sfărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărâmător
SFĂRÂMĂTÓR, sfarămătoare, s. n. Mașină sau unealtă folosită pentru sfărâmarea diverselor materiale; berbec. – Sfărâma + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărâmicios
SFĂRÂMICIÓS, -OÁSĂ, sfărâmicioși, -oase, adj. Care se sfărâmă sau se poate sfărâma ușor, care la lovire se preface în părți (foarte) mici. [Var.: sfărmiciós, -oásă adj.] – Sfărâma + suf. -icios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărma
SFĂRMÁ vb. I v. sfărâma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărmare
SFĂRMÁRE s. f. v. sfărâmare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărmat
SFĂRMÁT^1 s. n. v. sfărâmat^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărmat
SFĂRMÁT^2, -Ă adj. v. sfărâmat^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărmătură
SFĂRMĂTÚRĂ s. f. v. sfărâmătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfărmicios
SFĂRMICIÓS, -OÁSĂ adj. v. sfărâmicios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătos
SFĂTÓS, -OÁSĂ, sfătoși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Căruia îi place să povestească; care vorbește cu înțelepciune, care este bun povățuitor; vorbăreț. – Sfat + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătoşenie
SFĂTOȘÉNIE s. f. Însușirea de a fi sfătos. – Sfătos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătoșenie
SFĂTOȘÉNIE s. f. Însușirea de a fi sfătos. – Sfătos + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătui
SFĂTUÍ, sfătuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A da cuiva un sfat (1): a povățui, a îndruma; a îndemna. 2. Refl. A cere cuiva părerea sau sfatul (1); a se consulta, a se înțelege cu cineva. 3. Intranz. (Pop.) A sta la vorbă, la taifas; a conversa. – Sfat + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătuială
SFĂTUIÁLĂ, sfătuieli, s. f. (Pop.) Sfătuire. [Pr.: -tu-ia-] – Sfătui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătuire
SFĂTUÍRE, sfătuiri, s. f. (Rar) Acțiunea de a (se) sfătui și rezultatul ei; sfătuială. – V. sfătui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfătuitor
SFĂTUITÓR, -OÁRE, sfătuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care dă sfaturi; povățuitor. [Pr.: -tu-i-] – Sfătui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfânt
SFÂNT, -Ă, sfinți, -te, adj., s. m., s. f. I. Adj. 1. Epitet dat divinității. ♦ Epitet dat celor sanctificați de Biserică. ◊ Sfântul Părinte = titlu dat papei de către catolici. ♦ (Rar; despre oameni) Care duce o viață curată și cucernică. 2. Care ține de divinitate, de religie, de cultul divin; care este considerat ca posedând harul divin. Sfânta slujbă = liturghia. Locurile sfinte = ținuturile menționate în textele religioase ca fiind acelea unde a trăit și a propovăduit Isus Hristos. Sfântul Mormânt = mormântul în care a fost depus Isus Hristos. Sfânta sfintelor = sanctuarul vechiului templu din Ierusalim. 3. Care constituie un obiect de cult, de venerație; care se cuvine cinstit, slăvit, venerat. 4. (Pop.) Epitet dat unor elemente ale naturii. Sfântul Soare. ♦ Epitet dat zilelor săptămânii. 5. Desăvârșit, perfect, infailibil. Ce-am vorbit e sfânt. ♦ (Substantivat, urmat de un substantiv introdus prin prep. „de” și exprimând ideea de superlativ) Strașnic, zdravăn. O sfântă de bătaie. II. S. m., s. f. 1. S. m. art. (Pop.) Dumnezeu. ◊ Expr. A-l vedea (pe cineva) sfântul = a) a o păți, a da de belea; b) a da peste un noroc neașteptat. A-l uita (pe cineva) sfântul, se spune când cineva zăbovește undeva prea mult (și degeaba). Ferit-a sfântul! = în niciun caz, nicidecum. 2. S. m. și f. Persoană recunoscută ca un exemplu desăvârșit al vieții creștine și consacrată ca atare, după moarte, de către Biserică. ◊ Expr. Până la Dumnezeu, te mănâncă sfinții = până să ajungi la cel mai mare, înduri multe de la slujbașii mai mici. A-l fura (pe cineva) sfinții = a ațipi, a adormi; a muri. A-i ieși (cuiva) un sfânt din gură = a vorbi foarte drept și înțelept, a spune o vorbă potrivită. A sta (ca un) sfânt = a sta nemișcat; (despre copii) a fi foarte cuminte. A se închina la sfinți sau a se ruga de toți sfinții = a se adresa la cei puternici cu rugăminți, a fi nevoit să solicite rezolvarea unui lucru în mai multe locuri și cu stăruințe. La sfântu-așteaptă = niciodată. ♦ Om care duce o viață curată și cucernică. 3. S. f. pl. art. (în credințele populare) Iele. 4. S. m. pl. Mucenici (2). – Din sl. sventŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfântuleţ
SFÂNTULÉȚ, sfântuleți, s. m. (Pop.) Sfințișor. – Sfânt + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfântuleț
SFÂNTULÉȚ, sfântuleți, s. m. (Pop.) Sfințișor. – Sfânt + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâr
SFÂR interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul produs de învârtirea sau de mișcarea cu repeziciune a unui obiect. 2. Cuvânt care imită zgomotul produs de încingerea pe foc a unei grăsimi sau de prăjirea alimentelor. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâi
SFÂRÂÍ, sfấrâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre obiecte în mișcare) A produce un zgomot ușor, caracteristic, provocat de viteza mișcării; p. ext. a se mișca, a se deplasa cu repeziciune. ◊ Expr. A-i sfârâi cuiva inima = a se zbate, a suferi (de dor, de dragoste etc.), a fi stăpânit de un sentiment puternic. A-i sfârâi cuiva călcâiele (după cineva) = a fi foarte îndrăgostit de cineva. A-i sfârâi (cuiva) călcâiele = a fugi foarte repede. 2. (Despre grăsimi și despre alimente care se prăjesc) A produce un zgomot șuierător caracteristic; p. ext. a se prăji. 3. (Despre insecte) A țârâi. ♦ (Despre păsări) A zbura cu bătăi de aripi repezi. – Sfâr + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâială
SFÂRÂIÁLĂ, sfârâieli, s. f. Sfârâit. [Pr.: -râ-ia-] – Sfârâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâire
SFÂRÂÍRE, sfârâiri, s. f. Acțiunea de a sfârâi și rezultatul ei. – V. sfârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâit
SFÂRÂÍT s. n. Faptul de a sfârâi; zgomotul produs de obiecte care sfârâie; sfârâială. – V. sfârâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâitor
SFÂRÂITÓR, -OÁRE, (1) sfârâitori, -oare, adj., (2) sfârăitori, s. f. 1. Adj. Care sfârâie. 2. S. f. Jucărie de copii care, prin învârtire, produce un sfârâit; bâzâitoare, zbâmâitoare. [Pr.: -râ-i-] – Sfârâi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârâitură
SFÂRÂITÚRĂ, sfârâituri, s. f. Sfârâit. [Pr.: -râ-i-] – Sfârâi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârc
SFÂRC, sfârcuri, s. n. 1. Vârful moale, (cartilaginos) și elastic al unor organe; spec. mamelon. ♦ Tendon cartilaginos care leagă între ele diferite oase ale corpului; zgârci. 2. Vârf flexibil (al mustăților, al cozii animalelor, al biciului). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcâi
SFÂRCÂÍ, sfấrcâi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A trece cu putere (și cu zgomot) aerul pe nas; a smârcâi, a smiorcăi. – Cf. smârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcâire
SFÂRCÂÍRE, sfărcâiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a sfârcâi și rezultatul ei. – V. sfârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcâit
SFÂRCÂÍT^1 s. n. (Reg.) Faptul de a sfârcâi. – V. sfârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcâit
SFÂRCÂÍT^2, -Ă, sfârcâiți, -te, adj. (Reg.) Care sfârcâie. – V. sfârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcui
SFÂRCUÍ, sfấrcui, vb. IV. Tranz. (Reg.) A plesni cu sfârcul biciului. – Sfârc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârcuire
SFÂRCUÍRE, sfârcuiri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a sfârcui și rezultatul ei. – V. sfârcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârlă
SFẤRLĂ, sfârle, s. f. (Reg.) 1. Bobârnac. 2. Bot, rât. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârlează
SFÂRLEÁZĂ, sfârleze, s. f. 1. Titirez (pentru copii). ♦ Fig. Persoană vioaie și harnică. 2. Capătul de jos al fusului, a cărui formă (conică) face ca acesta să se învârtească mai ușor; prâsnel. 3. Placă metalică fixată pe o axă de lemn, care se așază la țară pe acoperișul caselor, pentru a arăta direcția vântului. – Sfârlă + suf. -ează.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârloagă
SFÂRLOÁGĂ, sfârloage, s. f. (Reg.) încălțăminte proastă, ruptă. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârlogi
SFÂRLOGÍ, sfârlogesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se scoroji, a se sbârci. – Din sfârloagă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârnar
SFÂRNÁR, sfârnari, s. m. (Rar) Negustor (de vite). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârşeală
SFÂRȘEÁLĂ, sfârșeli, s. f. Stare, senzație de slăbiciune, de leșin. – Sfârși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârșeală
SFÂRȘEÁLĂ, sfârșeli, s. f. Stare, senzație de slăbiciune, de leșin. – Sfârși + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârşi
SFÂRȘÍ, sfârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A duce la capăt un lucru, o activitate; a termina, a isprăvi; a pune capăt la ceva, a încheia, a înceta. ◊ Loc. adv. Pe sfârșite = aproape gata, pe terminate. ◊ Expr. (Intranz.) A sfârși cu ceva = a nu se mai ocupa cu ceva, a nu mai vorbi de ceva. A sfârși cu cineva = a rupe relațiile cu cineva, a se supăra pe cineva. ♦ A termina de vorbit, a nu mai avea nimic de spus; a încheia cele spuse. ◊ (Reg.) A înfăptui, a realiza. ♦ A consemna până la sfârșit; a epuiza. 2. Refl. și intranz. A ajunge la capăt, a lua sfârșit, a se termina. ♦ (Despre obiecte) A se termina cu... ♦ Intranz. (Despre oameni) A ajunge într-un anume fel, într-o anumită situație; (urmat de un infinitiv precedat de prep. „prin”) a ajunge să... Ei sfârșeau prin a se convinge. 3. Refl. A-și pierde viața, a se prăpădi, a muri. ◊ Tranz. A omorî. 4. Refl. A avea o senzație de sfârșeală, de leșin; a fi istovit, sleit de puteri. – Din sl. sŭvŭršiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârși
SFÂRȘÍ, sfârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A duce la capăt un lucru, o activitate; a termina, a isprăvi; a pune capăt la ceva, a încheia, a înceta. ◊ Loc. adv. Pe sfârșite = aproape gata, pe terminate. ◊ Expr. (Intranz.) A sfârși cu ceva = a nu se mai ocupa cu ceva, a nu mai vorbi de ceva. A sfârși cu cineva = a rupe relațiile cu cineva, a se supăra pe cineva. ♦ A termina de vorbit, a nu mai avea nimic de spus; a încheia cele spuse. ◊ (Reg.) A înfăptui, a realiza. ♦ A consemna până la sfârșit; a epuiza. 2. Refl. și intranz. A ajunge la capăt, a lua sfârșit, a se termina. ♦ (Despre obiecte) A se termina cu... ♦ Intranz. (Despre oameni) A ajunge într-un anume fel, într-o anumită situație; (urmat de un infinitiv precedat de prep. „prin”) a ajunge să... Ei sfârșeau prin a se convinge. 3. Refl. A-și pierde viața, a se prăpădi, a muri. ◊ Tranz. A omorî. 4. Refl. A avea o senzație de sfârșeală, de leșin; a fi istovit, sleit de puteri. – Din sl. sŭvŭršiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârşire
SFÂRȘÍRE s. f. Acțiunea de a (se) sfârși și rezultatul ei; sfârșit^1. ◊ Loc. adv. (Rar) Fără sfârșire = necontenit, mereu. – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârșire
SFÂRȘÍRE s. f. Acțiunea de a (se) sfârși și rezultatul ei; sfârșit^1. ◊ Loc. adv. (Rar) Fără sfârșire = necontenit, mereu. – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârşit
SFÂRȘÍT^1, sfârșituri, s. n. 1. Faptul de a (se) sfârși, partea care sfârșește sau cu care se sfârșește ceva; moment final; fine. ◊ Loc. adj. Fără sfârșit = care nu se termină sau pare că nu se va termina niciodată. ◊ Loc. adv. În sfârșit = în cele din urmă, în fine. La sfârșit = la urmă. ◊ Expr. A face (sau a pune) sfârșit = a face să înceteze, a termina. A lua sfârșit = a se termina, a se isprăvi. 2. Moarte. ◊ Expr. A-și da sfârșitul (sau obștescul sfârșit) = a muri. 3. (Înv.) Scop, țintă. [Var.: (reg.) fârșít s. n.] – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârșit
SFÂRȘÍT^1, sfârșituri, s. n. 1. Faptul de a (se) sfârși, partea care sfârșește sau cu care se sfârșește ceva; moment final; fine. ◊ Loc. adj. Fără sfârșit = care nu se termină sau pare că nu se va termina niciodată. ◊ Loc. adv. În sfârșit = în cele din urmă, în fine. La sfârșit = la urmă. ◊ Expr. A face (sau a pune) sfârșit = a face să înceteze, a termina. A lua sfârșit = a se termina, a se isprăvi. 2. Moarte. ◊ Expr. A-și da sfârșitul (sau obștescul sfârșit) = a muri. 3. (Înv.) Scop, țintă. [Var.: (reg.) fârșít s. n.] – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârşit
SFÂRȘÍT^2, -Ă, sfârșiți, -te, adj. 1. Care a fost dus până la capăt; terminat. 2. Care a fost epuizat, consumat. 3. Istovit peste măsură, cu puterile sleite. – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârșit
SFÂRȘÍT^2, -Ă, sfârșiți, -te, adj. 1. Care a fost dus până la capăt; terminat. 2. Care a fost epuizat, consumat. 3. Istovit peste măsură, cu puterile sleite. – V. sfârși.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârteca
SFÂRTECÁ, sfấrtec, vb. I. Tranz. A sfâșia, a rupe în bucăți. [Var.: sfârticá vb. I] – Lat. *exfracticare (<fractus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârtecare
SFÂRTECÁRE, sfârtecări, s. f. Acțiunea de a sfârteca și rezultatul ei. [Var.: sfârticáre s. f.] – V. sfârteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârtecat
SFÂRTECÁT, -Ă, sfârtecați, -te, adj. Rupt, sfâșiat (în bucăți). [Var.: sfârticát, -ă adj.] – V. sfârteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârtica
SFÂRTICÁ vb. I v. sfârteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârticare
SFÂRTICÁRE s. f. v. sfârtecare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfârticat
SFÂRTICÁT, -Ă adj. v. sfârtecat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşia
SFÂȘIÁ, sfấșii, vb. I. Tranz. 1. A rupe cu mâna în bucăți, în fâșii, a sfârteca o pânză, o hârtie etc. fără a folosi instrumente tăioase. ♦ Fig. A chinui, a îndurera pe cineva. ◊ Expr. A sfâșia (sau, refl., a i se sfâșia) cuiva inima = a produce (sau a simți) o mare durere. ♦ (Despre animale) A mușca, a sfârteca^ a rupe pe cineva sau ceva cu colții, cu ghearele. 2. A ataca pe cineva cu îndârjire, cu răutate; a defăima, a bârfi. [Pr.: -și-a] – Lat. *exfasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșia
SFÂȘIÁ, sfấșii, vb. I. Tranz. 1. A rupe cu mâna în bucăți, în fâșii, a sfârteca o pânză, o hârtie etc. fără a folosi instrumente tăioase. ♦ Fig. A chinui, a îndurera pe cineva. ◊ Expr. A sfâșia (sau, refl., a i se sfâșia) cuiva inima = a produce (sau a simți) o mare durere. ♦ (Despre animale) A mușca, a sfârteca^ a rupe pe cineva sau ceva cu colții, cu ghearele. 2. A ataca pe cineva cu îndârjire, cu răutate; a defăima, a bârfi. [Pr.: -și-a] – Lat. *exfasciare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşiat
SFÂȘIÁT, -Ă, sfâșiați, -te, adj. Rupt în bucăți, în fâșii. [Pr.: -și-at] – V. sfâșia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșiat
SFÂȘIÁT, -Ă, sfâșiați, -te, adj. Rupt în bucăți, în fâșii. [Pr.: -și-at] – V. sfâșia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşiere
SFÂȘIÉRE, sfâșieri, s. f. Acțiunea de a sfâșia și rezultatul ei; sfâșietură. ♦ Locul unde s-a sfâșiat ceva; spărtură, gaură; sfâșietură. [Pr.: -și-e-] – V. sfâșia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșiere
SFÂȘIÉRE, sfâșieri, s. f. Acțiunea de a sfâșia și rezultatul ei; sfâșietură. ♦ Locul unde s-a sfâșiat ceva; spărtură, gaură; sfâșietură. [Pr.: -și-e-] – V. sfâșia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşietor
SFÂȘIETÓR, -OÁRE, sfâșietori, -oare, adj. Care sfâșie, care rupe în bucăți. ♦ Fig. Foarte trist; dureros, jalnic. [Pr.: -și-e-. – Var.: sfâșiitór, -oáre adj.] – Sfâșia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșietor
SFÂȘIETÓR, -OÁRE, sfâșietori, -oare, adj. Care sfâșie, care rupe în bucăți. ♦ Fig. Foarte trist; dureros, jalnic. [Pr.: -și-e-. – Var.: sfâșiitór, -oáre adj.] – Sfâșia + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşietură
SFÂȘIETÚRĂ, sfâșieturi, s. f. Locul unde s-a sfâșiat ceva; ruptură, gaură; bucată sfâșiată din ceva; sfâșiere. [Pr.: -și-e-] – Sfâșia + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșietură
SFÂȘIETÚRĂ, sfâșieturi, s. f. Locul unde s-a sfâșiat ceva; ruptură, gaură; bucată sfâșiată din ceva; sfâșiere. [Pr.: -și-e-] – Sfâșia + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâşiitor
SFÂȘIITÓR, -OARE adj. v. sfâșietor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfâșiitor
SFÂȘIITÓR, -OARE adj. v. sfâșietor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeclă
SFÉCLĂ, sfecle, s. f. Specie de plante erbacee cu frunze lucioase și cu rădăcina cărnoasă de culoare albă sau roșie, folosită ca aliment, ca plantă furajeră sau în industrie, pentru extragerea zahărului; nap (Beta). ◊ Sfeclă de zahăr = plantă cu rădăcină cilindrică sau conică alungită și frunze mari, oval-alungite cu uri conținut de 14-22% zahăr și utilizată în industria zahărului și a alcoolului (Beta vulgaris-saccharifera). Sfeclă furajeră = plantă cu rădăcină voluminoasă ovală, cilindrică sau sferică, cu un conținut de 4-5% zahăr, cultivată pentru hrana animalelor (Beta vulgaris) – Din sl. sveklŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfecli
SFECLÍ, sfeclesc, vb. IV. Tranz. (în expr.) A o sfecli = a ajunge într-o situație neplăcută, a o păți; a o băga pe mânecă. – Cf. sfeclă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfecliu
SFECLÍU, -ÍE, sfeclii, adj. (Pop.) Care este de culoarea rădăcinii de sfeclă. – Sfeclă + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfen
SFEN, sfenuri, s. n. Silicat natural de titan și de calciu cristalizat în sistemul monoclinic, de culoare galbenă-brună, lucios, frecvent în rocile eruptive. – Din fr. sphène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfenoid
SFENOÍD, sfenoide, s. n. Os nepereche, în formă de șa, situat la baza craniului între etmoid și occipital, care desparte cutia craniană de cavitățile vecine. ◊ (Adjectival) Os sfenoid. – Din fr. sphénoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfenoidal
SFENOIDÁL, -Ă, sfenoidali, -e, adj. Care aparține sfenoidului, privitor la sfenoid. [Pr.: -no-i-] – Din fr. sphénoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferă
SFÉRĂ, sfere, s. f. 1. Suprafață constituită de locul geometric al punctelor din spațiu egal depărtate de un punct dat, numit centru; corp geometric mărginit de o astfel de suprafață. ♦ Obiect care are aproximativ această formă. ♦ (Rar) Glob terestru. 2. (De obicei cu determinarea „cerească”) Regiune cerească unde se găsesc și se mișcă aștrii; boltă cerească. 3. Atmosferă. 4. Fig. Domeniul, limitele în cadrul cărora există, acționează sau se dezvoltă cineva sau ceva. Sferă de influență = a) domeniu, spațiu în cuprinsul căruia se exercită o anumită influență; b) zonă geografică sau grup de state asupra cărora o anumită putere își rezervă ori își exercită o anumită influență (economică, politică sau militară). ♦ Mediu (social). 5. Element logic care reprezintă capacitatea de referință a noțiunii la ansamblul de indivizi ce posedă însușirile reflectate în conținutul acesteia. – Din fr. sphère, lat. sphaera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferdecel
SFERDECÉL, sferdecei, s. m. (Reg.) Fiecare dintre cei doi drugi de dedesubt de la scaunul căruței. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferic
SFÉRIC, -Ă, sferici, -ce, adj. De forma unei sfere (1); rotund. – Din fr. sphérique, lat. sphaericus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfericitate
SFERICITÁTE s. f. Însușirea de a fi sferic. – Din fr. sphéricité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferoid
SFEROÍD, sferoide, s. n. Corp cu o formă apropiată de aceea a unei sfere (format prin rotirea unei elipse în jurul uneia dintre axele sale). – Din fr. sphéroïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferoidal
SFEROIDÁL, -Ă, sferoidali, -e, adj. Care are forma unui sferoid. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. sphéroïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferoidizare
SFEROIDIZÁRE, sferoidizări, s. f. Tratament termic aplicat unor obiecte din oțel pentru a se obține carburi în forme globulare. [Pr.: -ro-i-] – Cf. fr. s p h e r o ï d i s a t i o n.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sferometru
SFEROMÉTRU, sferometre, s. n. Instrument de forma unui trepied cu un șurub central, folosit pentru măsurarea grosimilor mici sau a curburii suprafețelor sferice. – Din fr. sphéromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfert
SFERT, sferturi, s. n. 1. Fiecare dintre cele patru părți egale în care se poate împărți un întreg; a patra parte dintr-un întreg; fârtai. ◊ Loc. adv. Pe sfert (sau pe trei sferturi) = (cam) cât a patra parte (sau cât trei părți) din întreg. ◊ Expr. Trei sferturi = poziție a capului intermediară între poziția din față și cea din profil. 2. (Înv.) Dare în bani reprezentând a patra parte din bir, care era plătită de patru ori pe an. [ Var.: (reg.) șfert s. n.] – Din sl. četvrŭtŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfertişor
SFERTIȘÓR, sfertișoare, s. n. Diminutiv al lui sfert; sfertuleț. – Sfert + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfertișor
SFERTIȘÓR, sfertișoare, s. n. Diminutiv al lui sfert; sfertuleț. – Sfert + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfertuleţ
SFERTULÉȚ, sfertulețe, s. n. Sfertișor. – Sfert + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfertuleț
SFERTULÉȚ, sfertulețe, s. n. Sfertișor. – Sfert + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeşnic
SFÉȘNIC, sfeșnice, s. n. Suport special pentru lumânări, cu unul sau cu mai multe brațe. [Var.: (reg.) șféșnic, féșnic s. n.] – Din sl. švestinikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeșnic
SFÉȘNIC, sfeșnice, s. n. Suport special pentru lumânări, cu unul sau cu mai multe brațe. [Var.: (reg.) șféșnic, féșnic s. n.] – Din sl. švestinikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeşnicar
SFEȘNICÁR, sfeșnicare, s. n. Măsuță, piedestal, suport pentru sfeșnice. – Sfeșnic + suf. ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeșnicar
SFEȘNICÁR, sfeșnicare, s. n. Măsuță, piedestal, suport pentru sfeșnice. – Sfeșnic + suf. ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeşnicel
SFEȘNICÉL, sfeșnicele, s. n. Diminutiv al lui sfeșnic. – Sfeșnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeșnicel
SFEȘNICÉL, sfeșnicele, s. n. Diminutiv al lui sfeșnic. – Sfeșnic + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeştanie
SFEȘTÁNIE, sfeștanii, s. f. (La ortodocși) Slujbă religioasă, constând din rugăciuni și stropirea cu apă sfințită, oficiată de preot în anumite împrejurări. [Var.: (reg.) feștánie s. f.] – Din sl. [o]svenštenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeștanie
SFEȘTÁNIE, sfeștanii, s. f. (La ortodocși) Slujbă religioasă, constând din rugăciuni și stropirea cu apă sfințită, oficiată de preot în anumite împrejurări. [Var.: (reg.) feștánie s. f.] – Din sl. [o]svenštenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeştoc
SFEȘTÓC, sfeștoace, s. n. Mănunchi de busuioc folosit pentru stropirea cu apă sfântă. – Cf. rus. svitok, bg. svităk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeștoc
SFEȘTÓC, sfeștoace, s. n. Mănunchi de busuioc folosit pentru stropirea cu apă sfântă. – Cf. rus. svitok, bg. svităk.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeteriseală
SFETERISEÁLĂ, sfeteriseli, s. f. (Fam.) Faptul de a sfeterisi. – Sfeterisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeterisi
SFETERISÍ, sfeterisesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și fam.) A sustrage, a-și însuși ceva prin mijloace incorecte; a șterpeli. – Din ngr. sfeterízome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeterisire
SFETERISÍRE, sfeterisiri, s. f. (Fam.) Acțiunea de a sfeterisi și rezultatul ei. – V. sfeterisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfeti
SFETÍ, sfetesc, vb. IV. (înv.) 1. Refl. și tranz. A (se) arăta, a (se) ivi. 2. Refl. (Despre acțiuni, situații) A lua o anumită întorsătură, a se lămuri, a se limpezi. ◊ Expr. (Mai ales în construcții negative) A i se sfeti (cuiva ceva) = a-i reuși (cuiva ceva). – Din sl. svĕtiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfetire
SFETÍRE, sfetiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a (se) sfeti și rezultatul ei. – V. sfeti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfetnic
SFÉTNIC, sfetnici, s. m. (Înv.) Înalt dregător sau boier cu care se sfătuia domnul țării în probleme de conducere; (astăzi) sfătuitor, consilier. [Var.: svétnic s. m.] – Din sl. sŭvĕtĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfială
SFIÁLĂ, (2) sfieli, s. f. 1. Lipsă de încredere în sine, timiditate, lipsă de îndrăzneală; sentiment de rușine, de jenă față de cineva sau de ceva, teamă, sfiiciune. 2. Atitudine sau purtare sfioasă. [Pr.: sfi-a-. – Var.: (reg.) sâiálă s. f.] – Sfii + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfic
SFIC s. n. (Reg.) Șfichiuială. – Cf. șfichiui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfida
SFIDÁ, sfidez, vb. I. Tranz. A înfrunta pe cineva cu dispreț, cu ostentație; a desfide. – Din it. sfidare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfidare
SFIDÁRE, sfidări, s. f. Acțiunea de a sfida și rezultatul ei. – V. sfida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfidător
SFIDĂTÓR, -OÁRE, sfidători, -oare, adj. Care sfidează; de sfidare. – Sfida + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfielnic
SFIÉLNIC, -Ă, sfielnici, -ce, adj. Sfios. [Pr.: sfi-el-] – Sfii + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfieţ
SFIÉȚ, SFIÁTĂ, sfieți, -e, adj. (Înv.) Sfios. [Pr.: sfi-eț] – Sfii + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfieț
SFIÉȚ, SFIÁTĂ, sfieți, -e, adj. (Înv.) Sfios. [Pr.: sfi-eț] – Sfii + suf. -eț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmograf
SFIGMOGRÁF, sfigmografe, s. n. Aparat care înregistrează bătăile pulsului. – Din fr. sphygmographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmogramă
SFIGMOGRÁMĂ, sfigmograme, s. f. Grafic obținut prin înregistrarea pulsului cu ajutorului sfigmografului. – Din fr. sphygmogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmomanometru
SFIGMOMANOMÉTRU, sfigmomanometre, s. n. Aparat folosit pentru măsurarea presiunii arteriale; sfigmotensiometru. – Din fr. sphygmomanomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmometrie
SFIGMOMETRÍE, sfigmometrii, s. f. (Med.) Măsurarea pulsului. – Din fr. sphygmométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmometru
SFIGMOMÉTRU, sfigmometre, s. n. (Med.) Tensiometru (2). – Din fr. sphygmomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfigmotensiometru
SFIGMOTENSIOMÉTRU, sfigmotensiometre, s. n. Sfigmomanometru. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sphygmotensiomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfii
SFIÍ, sfiesc, vb. IV. Refl. A fi reținut de timiditate sau de un sentiment de jenă, de rușine, de teamă, a nu avea îndrăzneală, a se jena să...; a se intimida, a se rușina de... – Din sl. svĕniti sen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfiicios
SFIICIÓS, -OÁSĂ, sfiicioși, -oase, adj. (Rar) Sfios. [Pr.: sfi-i-] – Sfii + suf. -cios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfiiciune
SFIICIÚNE, sfiiciuni, s. f. (Rar) 1. Caracter, fel de a fi timid, rușinos, sfios. 2. Atitudine, comportare lipsită de îndrăzneală. [Pr.: sfi-i-] – Sfii + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfiire
SFIÍRE, sfiiri, s. f. (Rar) Faptul de a se sfii, sfială. – V. sfii.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfincter
SFÍNCTER, sfinctere, s. n. Mușchi inelar care înconjoară un orificiu natural, reglându-i deschiderea în funcție de gradul de contracție sau de relaxare. – Din fr., lat. sphincter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinghe
SFÍNGHE, sfinghi, s. m. (Entom.) Sfinx (II). – Din it. sfinge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţenie
SFINȚÉNIE s. f. (Bis.) Calitate a ceea ce este sfânt. ◊ Loc. adv. Cu sfințenie = cu evlavie; p. ext. cu exactitate, cu scrupulozitate; corect. – Sfânt + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințenie
SFINȚÉNIE s. f. (Bis.) Calitate a ceea ce este sfânt. ◊ Loc. adv. Cu sfințenie = cu evlavie; p. ext. cu exactitate, cu scrupulozitate; corect. – Sfânt + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţi
SFINȚÍ, sfințesc, vb. IV. 1. Tranz. (Bis.) A trece pe cineva în rândul sfinților; a sanctifica. 2. Tranz. (Bis.) A efectua un ritual prin care se conferă unor obiecte caracter sacru. 3. Tranz. A tâmosi (o biserică). 4. Tranz. (Pop.) A hirotonisi un preot. 5. Tranz. A cinsti, a respecta, a venera, a slăvi. 6. Refl. (Reg.) A face ce vrea. Nu se sfințește el cu mine. – Din sl. sventiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinți
SFINȚÍ, sfințesc, vb. IV. 1. Tranz. (Bis.) A trece pe cineva în rândul sfinților; a sanctifica. 2. Tranz. (Bis.) A efectua un ritual prin care se conferă unor obiecte caracter sacru. 3. Tranz. A tâmosi (o biserică). 4. Tranz. (Pop.) A hirotonisi un preot. 5. Tranz. A cinsti, a respecta, a venera, a slăvi. 6. Refl. (Reg.) A face ce vrea. Nu se sfințește el cu mine. – Din sl. sventiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţie
SFINȚÍE, sfinții, s. f. (în forma articulată și urmat de un adjectiv posesiv) Epitet sau titlu de respect care se dă clericilor, sfinților și (rar) lui Dumnezeu. – Sfânt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinție
SFINȚÍE, sfinții, s. f. (în forma articulată și urmat de un adjectiv posesiv) Epitet sau titlu de respect care se dă clericilor, sfinților și (rar) lui Dumnezeu. – Sfânt + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţire
SFINȚÍRE, sfințiri, s. f. Acțiunea de a (se) sfinți și rezultatul ei. ◊ (Bis.) Ritual menit să confere unor lucruri un caracter sacru. ♦ (Înv.) Consfințire, consacrare. – V. sfinți^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințire
SFINȚÍRE, sfințiri, s. f. Acțiunea de a (se) sfinți și rezultatul ei. ◊ (Bis.) Ritual menit să confere unor lucruri un caracter sacru. ♦ (Înv.) Consfințire, consacrare. – V. sfinți^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţişor
SFINȚIȘÓR, sfințișori, s. m. 1. (Ir.) Diminutiv al lui sfânt (II 2). 2. (Reg.; la pl.) Mucenici (2). – Sfânt + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințișor
SFINȚIȘÓR, sfințișori, s. m. 1. (Ir.) Diminutiv al lui sfânt (II 2). 2. (Reg.; la pl.) Mucenici (2). – Sfânt + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţit
SFINȚÍT^1 s. n. v. asfințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințit
SFINȚÍT^1 s. n. v. asfințit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţit
SFINȚÍT^2, -Ă, sfințiți, -te, adj. (Bis.) 1. Asupra căruia a fost efectuat un ritual pentru a-i da un caracter sacru. 2. Epitet de onoare dat clericilor. – V. sfinți^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințit
SFINȚÍT^2, -Ă, sfințiți, -te, adj. (Bis.) 1. Asupra căruia a fost efectuat un ritual pentru a-i da un caracter sacru. 2. Epitet de onoare dat clericilor. – V. sfinți^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinţitură
SFINȚITÚRĂ, sfințituri, s. f. (Rar) Faptul de a sfinți1; (concr.) obiect sfințit. – Sfinți^1 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfințitură
SFINȚITÚRĂ, sfințituri, s. f. (Rar) Faptul de a sfinți1; (concr.) obiect sfințit. – Sfinți^1 + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinx
SFINX, sfincși, s. m. I. (În mitologia greacă) Personaj feminin malefic (leoaică înaripată cu cap și tors de femeie) care, stând la marginea drumurilor, le cerea trecătorilor să dezlege o enigmă sau o ghicitoare, ucigându-i pe cei care nu știau răspunsul; (în Egiptul Antic) monstru fabulos, cu corp de leu și cap de om, care întruchipa puterea regală; monument arhitectonic de piatră înfățișând acest animal. ♦ Fig. Personaj enigmatic. II. Nume dat mai multor specii de fluturi mari, care zboară în timpul serii și noaptea. – Din fr., lat. sphinx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfinx
Sfinx = Sphinx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sfios
SFIÓS, -OÁSĂ, sfioși, -oase, adj. Lipsit de îndrăzneală; timid, rușinos, rezervat, sfielnic, sfiicios; (despre manifestări, gesturi) care denotă timiditate, lipsă de îndrăzneală, nesiguranță, jenă. [Pr.: sfi-os] – Sfii + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfită
SFÍTĂ, sfite, s. f. Veșmânt preoțesc larg și fără mâneci, care se poartă în timpul slujbei peste celelalte haine. – Din sl. svita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfoară
SFOÁRĂ, sfori, s. f. 1. Fir lung obținut din împletirea sau răsucirea mai multor fibre textile (de in, cânepă, bumbac etc.) și folosit în special la legat. ◊ Expr. A întinde sfoara (prea tare sau prea mult) = a forța lucrurile, a exagera în ceva. A trage pe cineva pe sfoară = a înșela pe cineva (la socoteli). A trage sforile = a unelti în ascuns, cu abilitate. A da sfoară în țară = a da sfară în țară, v. sfară. Tras cu sfoara = foarte drept, aliniat. ♦ Fâșie fibroasă și flexibilă extrasă din anumite plante cu care se poate lega un obiect. 2. Măsură oficială folosită altădată pentru suprafețele de teren (a cărei valoare a variat după epoci). ♦ Bucată (mică) de teren agricol, de pământ de cultură. ◊ Expr. Sfoară de moșie = moșie mică, moșioară. 3. Figură de gimnastică executată șezând, cu picioarele întinse orizontal, unul înainte și altul înapoi. ◊ Sfoară în față = figura de gimnastică descrisă mai sus, executată cu picioarele depărtate lateral și cu pieptul înainte. [Var.: (reg.) șfáră, șfoáră s. f.] – Din ngr. sfóra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfoiag
SFOIÁG, (1) s. n., (2) sfoiegi, s. m. 1. S. n. (Reg.) Mucegai. 2. S. m. Larvă a unei specii de gândac (Tenebria molitar), de culoare gălbuie sau cafenie, care se dezvoltă și trăiește în faina de grâu, degradând-o și făcând-o inutilizabilă. ♦ Vierme asemănător cu râma, care trăiește prin pivnițe și prin casele umede. – Din bg. svojak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfoiegi
SFOIEGÍ, pers. 3 sfoiegește, vb. IV. Refl. (Reg.) A mucezi. [Pr.: sfo-ie-] – Din sfoiag.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfoiegit
SFOIEGÍT, -Ă, sfoiegiți, -te, adj. (Reg.) Muced, umed; p. ext. îngălbenit, sfrijit. [Pr.: sfo-ie-] – V. sfoiegi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfor
SFOR^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care sforăie în timpul somnului. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfor
SFOR^2 s. n. (Reg.) 1. Curent în mijlocul unei ape curgătoare; firul apei. 2. Loc de unde țâșnește din pământ apă, formând o mocirlă. – Din sb. svor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforac
SFORÁC s. n. (Reg.) Loc mocirlos; smârc. – Sfor^2 + suf. -ac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforaci
SFORÁCI, sforace, s. n. Fiecare dintre cele trei sfori cu care se leagă sacul de pescuit. – Sfoară + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforar
SFORÁR, sforari, s. m. Meseriaș care face sfori. ♦ Fig. Persoană abilă în uneltiri și aranjamente ascunse, persoană care umblă cu intrigi. – Sfoară + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăi
SFORĂÍ, sforăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre oameni) A respira greu în timpul somnului, producând un zgomot caracteristic; a horcăi, a horăi; p. ext. a dormi sforăind. 2. (Despre cai) A forăi. [Prez. ind. și: sforăiesc] – Sfor^1 + suf. -ăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăială
SFORĂIÁLĂ, sforăieli, s. f. 1. Acțiunea de a sforăi; zgomotul produs de cel care sforăie; sforăit, sforăitură, sforăire, horăit, horăitură. 2. Fig. Vorbărie goală și plină de ifose. – Sforăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăire
SFORĂÍRE s. f. Acțiunea de a sforăi și rezultatul ei; sforăială. – V. sforăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăit
SFORĂÍT s. n. 1. Faptul de a sforăi, zgomotul produs de cel care sforăie. 2. Zgomot pe care-l fac caii suflând neliniștiți pe nări. – V. sforăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăitor
SFORĂITÓR, -OÁRE, sforăitori, -oare, adj. 1. Care sforăie; cu sforăituri. 2. Fig. (Despre felul de exprimare al cuiva) Gol de conținut, declamator, emfatic. [Pr.: -ră-i-] – Sforăi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforăitură
SFORĂITÚRĂ, sforăituri, s. f. Sforăială. [Pr.: -ră-i-] – Sforăi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforărie
SFORĂRÍE, sforării, s. f. (Fam.) Uneltire, intrigă; aranjament (necinstit). – Sfoară + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforicică
SFORICÍCĂ, sforicele, s. f. Diminutiv al lui sfoară; sforișoară. – Sfoară + suf. -icică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforişoară
SFORIȘOÁRĂ, sforișoare, s. f. Sforicică. – Sfoară + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforișoară
SFORIȘOÁRĂ, sforișoare, s. f. Sforicică. – Sfoară + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforţa
SFORȚÁ, sforțez, vb. I. Refl. A face, a depune un efort fizic sau intelectual; a se opinti, a se sili, a se strădui. – Pref. s- + forța. Cf. it. sforzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforța
SFORȚÁ, sforțez, vb. I. Refl. A face, a depune un efort fizic sau intelectual; a se opinti, a se sili, a se strădui. – Pref. s- + forța. Cf. it. sforzare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforţare
SFORȚÁRE, sforțări, s. f. Acțiunea de a se sforța și rezultatul ei; opintire, efort, strădanie. – V. sforța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforțare
SFORȚÁRE, sforțări, s. f. Acțiunea de a se sforța și rezultatul ei; opintire, efort, strădanie. – V. sforța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sforzando
SFORZÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Făcând să iasă în evidență, prin accentuare, un anumit sunet; forțat. [Pr.: sforțándo] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfragistic
SFRAGÍSTIC, -Ă, sfragistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu studierea, descrierea și explicarea sigiliilor folosite în actele publice și particulare; sigilografie. 2. Adj. Referitor la sfragistică (1), de sfragistică. – Din fr. sphragistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfrancioc
SFRÁNCIOC s. m. v. sfrâncioc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfrâncioc
SFRÂNCIÓC, sfrâncioci, s. m. (Ornit.; la pl.) Gen de păsări răpitoare, călătoare, insectivore, din ordinul paseriformelor, mai mari decât vrăbiile, cu cioc încovoiat și cu gheare puternice (Lanius); (și la sg.) pasăre care face parte din acest gen. ◊ Sfrâncioc mare = pasăre cenușie pe spate, alburie pe pântece, cu pete negre pe coadă, pe aripi și în dreptul ochilor; lupul-vrăbiilor (Lanius excubitor). [Var.: sfrancióc s. m.] – Din sb. svračak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredel
SFRÉDEL, sfredele, s. n. 1. Unealtă în formă de bară, prevăzută la un capăt cu muchii ascuțite sau cu tăișuri și folosită pentru executarea găurilor; burghiu. 2. (Art.) Numele popular al unei constelații formate din trei stele. – Din bg. svredel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeleac
SFREDELEÁC, sfredeleacuri, s. n. (Reg.) Diminutiv al lui sfredel (1). – Sfredel + suf. -eac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeli
SFREDELÍ, sfredelesc, vb. IV. 1. Tranz. A găuri, a perfora (cu sfredelul). 2. Tranz. Fig. (Despre priviri, despre senzații dureroase etc.) A pătrunde, a străbate (ca un sfredel); a scormoni. ♦ A străpunge mediul înconjurător, străbătându-l, făcându-și drum. 3. Refl. Fig. A se mișca în spirale, a forma spirale. – Din sfredel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredelire
SFREDELÍRE, sfredeliri, s. f. Acțiunea de a (se) sfredeli și rezultatul ei. – V. sfredeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredelit
SFREDELÍT s. n. Faptul de a (se) sfredeli, găurire, perforare. – V. sfredeli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredelitor
SFREDELITÓR, -OÁRE, sfredelitori, -oare, adj. 1. Care sfredelește. 2. Fig. Care pătrunde, străbate (ca un sfredel); (despre ochi, privire) care privește atent, cercetător; pătrunzător, iscoditor, scormonitor. ♦ (Despre idei, sentimente) Care chinuiește, roade, macină. – Sfredeli + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredelitură
SFREDELITÚRĂ, sfredelituri, s. f. Gaură făcută cu sfredelul. – Sfredeli + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeluş
SFREDELÚȘ, sfredeluși, s. m. I. Diminutiv al lui sfredel (1). II. 1. (Ornit.) Pitulice. 2. (Entom.; și în compusul sfredelușul-lemnului) Larva răchitarului. – Sfredel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeluș
SFREDELÚȘ, sfredeluși, s. m. I. Diminutiv al lui sfredel (1). II. 1. (Ornit.) Pitulice. 2. (Entom.; și în compusul sfredelușul-lemnului) Larva răchitarului. – Sfredel + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeluşi
SFREDELUȘÍ, sfredelușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sfredeli (1); fig. a rezolva o dificultate (în chip dibaci), a face învârteli. – Din sfredeluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfredeluși
SFREDELUȘÍ, sfredelușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sfredeli (1); fig. a rezolva o dificultate (în chip dibaci), a face învârteli. – Din sfredeluș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfriji
SFRIJÍ, sfrijesc, vb. IV. Refl. A-și pierde vlaga; a deveni zbârcit, uscat; a slăbi, a se usca, a se jigări. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfrijit
SFRIJÍT, -Ă, sfrijiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Slab, jigărit, pipernicit. – V. sfriji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfrinţire
SFRINȚÍRE s. f. v. SFRINȚI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sfrințire
SFRINȚÍRE s. f. v. SFRINȚI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sfrunta
SFRUNTÁ, sfruntez, vb. I. Tranz. (Rar) A înfrunta (cu ostentație). – Din it. sfrontare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfruntare
SFRUNTÁRE, sfruntări, s. f. (Rar) Acțiunea de a sfrunta și rezultatul ei; p. ext. nerușinare, obrăznicie, impertinență. – V. sfrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfruntat
SFRUNTÁT, -Ă, sfruntați, -te, adj. (Rar) Nerușinat, obraznic. – V. sfrunta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sfumato
SFUMÁTO s. n. Mod de a estompa conturul în umbră al unei picturi, astfel încât imaginea pare văzută printr-un văl de fum. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sgraffito
SGRAFFÍTO s. n. Procedeu de a zgâria un desen într-un material colorat, lăsând să apară contrastant stratul de fond. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shaker
SHAKER, shakere, s. n. Recipient în care se agită (cu gheață) elementele unui cocteil. [Pr.: șeicăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shakespearian
SHAKESPEARIÁN, -Ă, shakespearieni, -e, adj. Referitor la Shakespeare, al lui Shakespeare; în maniera lui Shakespeare. [Pr.: șecspirian] – Shakespeare (n. pr.) + suf. -ian.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shakespearizare
SHAKESPEARIZARE s. f. v. shakespeariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

shakespearizat
SHAKESPEARIZAT adj. v. shakespeariza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

shaping
SHAPING subst. (Tehn.) Mașină de rabotat transversală. [Pr.: șeiping] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shetland
SHÉTLAND s. n. Lână de calitate superioară cu fire foarte lungi ♦ Pulover confecționat din acest fel de lână. ♦ Stofă fină, foarte moale, țesută din fire din această lână pieptănate și cardate. [Pr.: șétlănd] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shimmy
SHIMMY s. n. Numele unui dans modern asemănător cu foxtrotul; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: șimi. – Var.: șími] – Din engl. shimmy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shocking
SHOCKING adj. invar. Care impresionează neplăcut; șocant. [Pr.: șoching] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shoddy
SHODDY s. n. Material fibros obținut prin destrămarea resturilor de fire și de țesături de lână, folosit ca amestec în filatura de lână cardată. [Pr.: șodi] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shop
SHOP, shopuri, s. n. Magazin mic. [Pr.: șop] – Din engl. [tourist] shop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shopping
SHÓPPING s. n. Vizitare a magazinelor pentru a vedea vitrinele, galantarele și a face cumpărături. [Pr.: șoping] – Din engl. shopping.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

shortening
SHORTENING s. n. Specie de grăsimi animale sau vegetale de consistența unturii folosite în industria alimentară. [Pr.: șortning] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

show
SHOW, show-uri, s. n. Spectacol de varietăți susținut de o vedetă. ♦ Prestație a unui om politic, șef de stat etc. [Pr.: șou] – Din engl. show.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

showbiz
SHOWBIZ s. n. Industria, tehnica spectacolului. [Pr.: șóŭbiz] – Din engl. showbiz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

showroom
SHOWROOM, showroomuri, s. n. Local (sală) în care industriașii, comercianții etc. își expun noile produse. [Pr.: șóŭrum] – Din engl. showroom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

si
SI, si, s. m. Treapta a șaptea din gama majoră tip; sunetul și nota corespunzătoare. – Din it. si.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siaj
SIÁJ, siaje, s. n. Dâră lăsată pe apă de o navă care înaintează. [Pr.: si-aj] – Din fr. sillage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sial
SIÁL s. n. Înveliș extern al Pământului alcătuit din roci în care predomină silicații de aluminiu. [Pr.: si-al] – Din fr. sial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sialoree
SIALORÉE s. f. Secreție exagerată de salivă întâlnită în cursul gravidității, în unele boli nervoase etc. [Pr.: si-a-lo-re-e] – Din fr. sialorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siamez
SIAMÉZ, -Ă, siamezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Siam. 2. Adj. Care aparține Siamului sau siamezilor (1), privitor la Siam ori la siamezi. ◊ Frați siamezi sau surori siameze = gemeni care s-au născut cu corpurile lipite total sau parțial între ele; fig. grup format din doi prieteni nedespărțiți. Pisică siameză = specie de pisică originară din sud-estul Asiei, cu ochii albaștri, cu părul cafeniu, scurt, moale, mătăsos și cu coada scurtă. [Pr.: si-a-] – Siam (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibarit
SIBARÍT, -Ă, sibariți, -te, adj., s. m. și f. (Livr.) (Persoană) care trăiește în lux, lene și desfrâu. – Din fr. sybarite, lat. Sybarita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibaritism
SIBARITÍSM s. n. (Livr.) Lux excesiv și desfrâu. – Din fr. sybaritisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siberian
SIBERIÁN, -Ă, siberieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Siberia. 2. Adj. Care aparține Siberiei sau siberienilor (1), privitor la Siberia ori la siberieni. [Pr.: -ri-an] – Siberia (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. sibérien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibian
SIBIÁN, -Ă, sibieni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul sau județul Sibiu. 2. Adj. Care aparține municipiului sau județului Sibiu ori sibienilor (1), referitor la municipiul Sibiu ori la județul Sibiu sau la sibieni. [Pr.: -bi-an] – Sibiu (n. pr.) + suf. -an.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibiancă
SIBIÁNCĂ, sibience, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul sau județul Sibiu. [Pr.: -bi-an-] – Sibian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibiaş
SIBIÁȘ s. n. Ață groasă (folosită în cizmărie). [Pr.: -bi-aș] – Sibiu (n. pr.) + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibiaș
SIBIÁȘ s. n. Ață groasă (folosită în cizmărie). [Pr.: -bi-aș] – Sibiu (n. pr.) + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibilant
SIBILÁNT, -Ă, sibilante, adj. (în sintagmele) Consoană sibilantă sau sunet sibilant (și substantivat, f.) = consoană articulată prin apropierea vârfului limbii de alveola superioară; consoană șuierătoare sau siflantă. – Din fr. sibilant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibilă
SIBÍLĂ, sibile, s. f. (în Antichitatea greco-romană; la pl.) Preotese cărora li se atribuia darul profeției. – Din fr. sibylle, lat. Sibylla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibile
Sibile = Sibyllae.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sibilic
SIBÍLIC, -Ă, sibilici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care ține de sibilă, profetic; p. ext. enigmatic, vag, neclar; sibilin. – Din fr. sibyllique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibilin
SIBILÍN, -Ă, sibilini, -e, adj. (Rar) Sibilic. – Din fr. sibyllin, lat. sibyllinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibilinic
SIBILÍNIC, -Ă, sibilinici, -ce, adj. (Rar) Sibilic. – Sibilin + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibir
SIBÍR s. n. Țesătură groasă de bumbac, asemănătoare cu moltonul, folosită pentru căptușeli; pijamale etc. – Din rus. Sibir „Siberia”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sibyllae
Sibyllae, femei înzestrate cu darul profeției. În general, erau preotese ale lui Apollo, iat numărul lor de-a lungul timpurilor și în diverse locuri varia de la patru la zece. Cea mai vestită era sibila din Cumae, în Italia, pe care se credea că ar fi consultat-o și Aeneas. Ea a trăit nemăsurat de mult și, pe măsură ce îmbătrînea, devenea tot mai mică la trup. Se spunea că pe vremea lui Tarquinius Superbus i-a oferit acestuia „cărțile sibiline”, în care erau adunate toate oracolele, precum și o sumă de prescripții religioase, respectate la Roma pînă tîrziu, în vremea Republicii. În afara sibilei din Cumae, au mai existat sibile, la Erythrae – în Lydia, la Delphi, în Samos etc.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sic
SIC^1 adv. Cuvânt care înseamnă „așa”, scris, de obicei între paranteze (adesea urmat de semnul exclamării) și folosit ca indicație pentru ca cititorii să știe că o greșeală dintr-un text reprodus aparține originalului, adică autorului respectiv, și nu comentatorului. – Cuv. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sic
SIC^2 interj. v. sâc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicaiţă
SICÁIȚĂ, sicaițe, s. f. (Reg.) Instrument de fier, lung, subțire și ascuțit la vârf, cu care se descarcă plasa în timpul scoaterii năvodului; sacoviță. [Pr.: -ca-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicaiță
SICÁIȚĂ, sicaițe, s. f. (Reg.) Instrument de fier, lung, subțire și ascuțit la vârf, cu care se descarcă plasa în timpul scoaterii năvodului; sacoviță. [Pr.: -ca-i-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicar
SICÁR, sicari, s. m. (Rar) Asasin, ucigaș plătit. – Din it. sicario, fr. sicaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicativ
SICATÍV, -Ă, sicativi, -e, adj., s. m. 1. Adj. (Despre uleiuri) Care se usucă repede. 2. S. m. Substanță care se adaugă uleiurilor pentru a le face să se usuce repede. – Din fr. siccatif, lat. siccativus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicativitate
SICATIVITÁTE s. f. Calitatea de a fi sicativ. – Din fr. siccativité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sică
SÍCĂ, sici, s. f. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu frunze mari de culoare verde-închis dispuse în rozete și cu flori mici albăstrui sau roșietice în formă de spiculețe (Statice gmelini). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicelus
Sicelus, fiul lui Italus (sau al zeului Poseidon însuși), era un rege străvechi, considerat drept întemeietorul neamului sicilienilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sichaeus
Sichaeus (sau Sychaeus), preot fenician, slujitor al templului lui Heracles și posesor al unor bogății nemăsurate. S-a căsătorit cu prințesa Elissa (v. Dido) și a fost ucis de către cumnatul său, Pygmalion, care urmărea să-i fure averea.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sicharbas
Sicharbas v. Sichaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sichioraş
SICHIORÁȘ s. m. v. sichiraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sichioraș
SICHIORÁȘ s. m. v. sichiraș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sichiraş
SICHIRÁȘ, sichirași, s. m. (Reg.) Slugă, servitor, fecior. [Var.: sichioráș s. m.] – Din magh. szekeres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sichiraș
SICHIRÁȘ, sichirași, s. m. (Reg.) Slugă, servitor, fecior. [Var.: sichioráș s. m.] – Din magh. szekeres.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sici
SICI, sici, s. m. Partea ovală și fără adâncituri a arșicului. – Din tc. sik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicilian
SICILIÁN, -Ă, sicilieni, -e, s. m., s. f., adj. I. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Sicilia. 2. Adj. Care aparține Siciliei sau sicilienilor (I 1), privitor la Sicilia ori la sicilieni. 3. Adj. (în sintagma ) Apărare siciliană = numele unui sistem de apărare la jocul de șah. II. 1. S. n. (Geol.) Etaj al cuaternarului inferior din bazinul Mării Mediterane. 2. Adj. Care se referă la sicilian (II 1) și la stratele sale. III. S. f. Vechi dans italian cu o mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans, având un caracter foarte armonios și pastoral. [Pr.: -li-an] – Din fr. sicilien, it. siciliano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicitate
SICITÁTE s. f. (Livr.) Uscăciune; secetă. – Din fr. siccité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicofant
SICOFÁNT^1, sicofanți, s. m. Denunțător, delator; clevetitor. – Din fr. sycophante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicofant
SICOFÁNT^2, sicofanți, s. m. Insectă de culoare verde-aurie, cu miros de mosc, care trăiește în pădurile de conifere și stejari din Europa sudică și centrală (Calosoma sycophanta). – Din lat. sycophanta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicomor
SICOMÓR, sicomori, s. m. Arbore exotic gigant cu lemn tare și cu fructe comestibile, asemănătoare cu smochinele (Ficus sycomorus). – Din fr. sycomore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siconă
SICÓNĂ, sicone, s. f. Tip de fruct compus care se prezintă în forma unei urne cărnoase în care se află un mare număr de achene. – Din fr. sycone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicriaş
SICRIÁȘ, sicriașe, s. n. Diminutiv al lui sicriu. [Pr.: -cri-aș. – Var.: sicriuáș, secriáș s. n.] – Sicriu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicriaș
SICRIÁȘ, sicriașe, s. n. Diminutiv al lui sicriu. [Pr.: -cri-aș. – Var.: sicriuáș, secriáș s. n.] – Sicriu + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicrin
SICRÍN s. n. v. sicriu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicrinel
SICRINÉL, sicrinele, s. n. (Rar) Sicriaș. – Sicrin + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicriu
SICRÍU, sicrie, s. n. 1. Obiect în formă de ladă de lemn sau de metal, în care se așază mortul pentru a fi înmormântat; coșciug, raclă. 2. (Reg.) Ladă, cutie. ♦ Scrin, dulap. [Var.: săcríu, secríu, sicrín s. n.] – Din magh. szekrény.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicriuaş
SICRIUÁȘ s. n. v. sicriaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sicriuaș
SICRIUÁȘ s. n. v. sicriaș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sictir
SICTÍR, (2) sictiruri, s. n., interj. (Arg. și fam.) 1. Interj. (în expr.) Hai sictir! = pleacă! marș de aici! șterge-o! A da cu sictir = a sictiri. 2. S. n. înjurătură trivială. – Din tc. siktir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sictiri
SICTIRÍ, sictiresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A alunga pe cineva (înjurându-l); a înjura pe cineva. – Din sictir.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sida
SÍDA s. f. Boală infecțioasă și contagioasă, care se transmite pe cale sexuală sau sangvină, reprezentând faza finală a infectării cu virusul HIV. – Din fr. SIDA, abr. s[yndrome] i[mmunno] d[éficitaire].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidef
SIDÉF, (2) sidefuri, s. n. 1. Materie dură, albă, lucioasă și cu irizații, care formează stratul interior al cochiliei unor scoici și din care se fac nasturi, mânere, ornamente etc.; nacru. 2. Ornament, incrustație, obiect de sidef (1). – Din tc. sedef.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidefat
SIDEFÁT, -Ă, sidefați, -te, adj. Care imită sideful; ca de sidef. – Sidef + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidefiu
SIDEFÍU, -ÍE, (1) sidefii, adj., s. n. 1. Adj. De culoarea sidefului; ca sideful. 2. S. n. Culoarea sidefie (1). – Sidef + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidelcă
SIDÉLCĂ, sidelci, s. f. (Reg.) Perniță care se pune sub cureaua hamului de pe spinarea calului pentru ca animalul să nu se rănească. – Din ucr. sidelka, rus. sedelka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidera
SIDERÁ, siderez, vb. I. Tranz. (Livr.) A stupefia. – Din fr. sidérer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sideral
SIDERÁL, -Ă, siderali, -e, adj. Care ține de aștri, privitor la aștri, care vine de la aștri, în raport cu poziția acestora; astral. ◊ An sideral = interval de timp (de 365 de zile, 9 ore și 9 secunde) în care Soarele, în mișcarea lui aparentă, plecând de la o stea, ajunge iarăși acolo. Zi siderală = timp scurs între două treceri consecutive ale unei stele la același meridian. Oră siderală = a 24-a parte dintr-o zi siderală. Minut sideral = a 60-a parte dintr-o oră siderală. Secundă siderală = a 60-a parte dintr-un minut sideral. Timp sideral = timp a cărui unitate de măsură este ziua siderală. – Din fr. sidéral, lat. sideralis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sideraţie
SIDERÁȚIE, siderații, s. f. 1. (Rar) Pretinsă influență atribuită aștrilor asupra vieții sau sănătății unei persoane. 2. Scădere bruscă a forțelor vitale. ♦ Șoc nervos rezultat dintr-o variație bruscă a potențialului electric. – Din fr. sidération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderație
SIDERÁȚIE, siderații, s. f. 1. (Rar) Pretinsă influență atribuită aștrilor asupra vieții sau sănătății unei persoane. 2. Scădere bruscă a forțelor vitale. ♦ Șoc nervos rezultat dintr-o variație bruscă a potențialului electric. – Din fr. sidération.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderism
SIDERÍSM s. n. Cult al aștrilor. – Din fr. sidérisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderit
SIDERÍT^1, siderite, s. n. Sideroză (1). – Din fr. sidérite, lat. sideritis, germ. Siderit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderit
SIDERÍT^2, siderite, s. n. Meteorit constituit aproape în întregime din fier. – Din fr. sidérite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderofil
SIDEROFÍL, -Ă, siderofili, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Care, după unele ipoteze, se consideră că are un rol important în alcătuirea părții centrale a globului pământesc. – Din fr. sidérophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderografie
SIDEROGRAFÍE s. f. Arta gravării în fier. – Din fr. siderographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderolit
SIDEROLÍT, sideroliți, s. m. Meteorit de fier. – Din fr. sidérolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderostat
SIDEROSTÁT, siderostate, s. n. Aparat destinat observării aștrilor, care anulează deplasarea lor aparentă. – Din fr. sidérostat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sideroză
SIDERÓZĂ, (2) sideroze, s. f. 1. Minereu de fier de culoare cenușie, gălbuie sau brună și cu luciu sticlos, folosit în industria metalurgică; siderit. 2. Formă de pneumoconioză provenită din inhalarea de pulbere de fier sau de compuși ferici. – Din fr. sidérose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderurgic
SIDERÚRGIC, -Ă, siderurgici, -ce, adj. Care ține de siderurgie, privitor la siderurgie. – Din fr. sidérurgique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderurgie
SIDERURGÍE s. f. 1. Extragerea fierului din minereu, elaborarea aliajelor sale, precum și prelucrarea acestora în semifabricate (pentru laminare și forjare); metalurgia fierului. 2. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu studiul proprietăților fizice și chimice ale fierului și ale aliajelor lui și cu studiul metodelor siderurgiei (1). – Din fr. sidérurgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siderurgist
SIDERURGÍST, siderurgiști, s. m. Muncitor specializat în siderurgie. – Din fr. sidérurgiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sidilă
SIDÍLĂ s. f. v. sedilă^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sie
SÍE pron. refl. (Forma accentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile; înv.) Sieși. – Lat. sibi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siemens
SÍEMENS, siemenși, s. m. (Fiz.) Unitate de măsură a conductanței electrice, egală cu conductanța unui conductor a cărui rezistență electrică este de un ohm. [Pr.: zímăns] – Din germ. Siemens, fr. siemens.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sienit
SIENÍT, (2) sienite, s. n. 1. Rocă eruptivă alcătuită din feldspați alcalini și alte minerale, a cărei culoare este un amestec de roșu și verde și care se folosește ca material de construcție. 2. Varietate de sienit (1). [Pr.: si-e-] – Din fr. syénite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sieptru
SIÉPTRU, sieptre, s. n. (Reg.) Șerpar de piele (cu care se încing țăranii). [Pr.: si-ep-] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sierraleonez
SIERRALEONÉZ, -Ă, sierraleonezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația statului Sierra Leone sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține statului Sierra Leone sau sierraleonezilor (1); referitor la Sierra Leone ori la sierraleonezi. – Sierra Leone (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siestă
SIÉSTĂ, sieste, s. f. Odihna și somnul de după prânz. [Pr.: si-es-] – Din fr. sieste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sieşi
SÍEȘI pron. refl. (Forma accentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile) Lui însuși, ei însăși. [Pr.: si-eși] – Sie + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sieși
SÍEȘI pron. refl. (Forma accentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile) Lui însuși, ei însăși. [Pr.: si-eși] – Sie + și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifilidă
SIFILÍDĂ, sifilide, s. f. Erupție apărată pe piele și pe mucoase în faza a doua a sifilisului. – Din fr. syphilide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifilis
SÍFILIS, sifilisuri, s. n. Boală venerică contagioasă, provocată de un spirochet (Treponema pallidum), care se transmite prin contact direct sau prin ereditate și care se caracterizează în faza întâi prin apariția șancrului, în faza a doua prin apariția sifilidelor, iar în faza a treia prin leziuni la diferite organe (interne) ale corpului; lues. ◊ Sifilis congenital (sau ereditar) = formă de sifilis care apare la copil, de obicei după o naștere prematură, manifestându-se la început prin leziuni cutanate viscerale și pe mucoase, mai târziu prin tumori. – Din fr. syphilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifilitic
SIFILÍTIC, -Ă, sifilitici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Atins de sifilis; (despre leziuni, erupții) cauzate de sifilis. ♦ (Arg.) Nereușit; nepotrivit; neplăcut. – Din fr. syphilitique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifilom
SIFILÓM, sifiloame, s. n. Tumoare care apare în faza a treia a sifilisului. – Din fr. syphilome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siflant
SIFLÁNT, -Ă, siflanți, -te, adj. (Despre respirație) Șuierător; strident, zgomotos. ◊ Consoană siflantă sau sunet siflant (și substantivat, f.) = consoană constrictivă dentală, formată prin atingerea vârfului limbii de cele două șiruri de dinți sau numai de dinții incisivi inferiori; consoană sibilantă. – Din fr. sifflant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siflee
SIFLÉE, siflee, s. f. Fluier cu ajutorul căruia se dau diverse semnale la bordul navei. [Var.: siflíe s. f.] – Din fr. sifflet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siflie
SIFLÍE s. f. v. siflee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifon
SIFÓN, sifoane, s. n. 1. Tub în formă de U răsturnat folosit pentru a face ca un lichid să treacă de la un nivel la alt nivel, pe deasupra unui obstacol care împiedică scurgerea liberă a lichidului. 2. Dispozitiv în formă de S, de U sau de P montat la punctul de legare dintre un obiect de instalație sanitară și o conductă de canalizare, cu scopul de a opri, prin formarea unui dop de apă, trecerea gazelor din canal în instalație. 3. Butelie etanșă de sticlă, de material plastic etc,, cu pereții groși, folosită pentru păstrarea și debitarea sub presiune a apei acidulate cu dioxid de carbon; p. ext. apă gazoasă obținută prin saturarea cu dioxid de carbon, sub presiune, a apei potabile. 4. Aparat pentru spălarea și dezinfectarea anumitor cavități ale organismului (stomac, nas etc.). 5. Organ de locomoție sau de circulație în formă de pâlnie la unele animale acvatice inferioare. – Din fr. siphon, lat. sipho, -onis, germ. Siphon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifona
SIFONÁ, sifonez, vb. I Tranz. 1. A trece un lichid dintr-un vas în altul cu ajutorul sifonului (1). 2. A turna un material într-un tipar cu ajutorul sifonului (1). 3. A acidula un lichid cu dioxid de carbon. – Din fr. siphonner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifonar
SIFONÁR, sifonări, s. m. Persoană care fabrică apă gazoasă și încarcă sifoane (3) sau care vinde sifoane. – Sifon + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifonare
SIFONÁRE, sifonări, s. f. Acțiunea de a sifona și rezultatul ei. – V. sifona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifonat
SIFONÁT, -Ă, sifonați, -te, adj. (Despre lichide) Amestecat cu sifon (3). – V. sifona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifonărie
SIFONĂRÍE, sifonării, s. f. Magazin, loc în care se încarcă și se vând sifoane (3). – Sifon + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sifonofor
SIFONOFÓR, sifonofore, s. n. (La pl.) Ordin de animale celenterate care au un sifon (5) ca mijloc de locomoție (Siphonophora); (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. siphonophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigă
SÍGĂ s. f. Mineral alb sau roșu care se găsește în natură sub formă de bolovani sau de nisip și care se folosește la zugrăveli și în tăbăcărie. – Din sb. siga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sighişorean
SIGHIȘOREÁN, -Ă, sighișoreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Sighișoara. 2. Adj. Care aparține municipiului Sighișoara sau sighișorenilor (1), referitor la municipiul Sighișoara ori la sighișoreni. – Sighișoara (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sighișorean
SIGHIȘOREÁN, -Ă, sighișoreni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Sighișoara. 2. Adj. Care aparține municipiului Sighișoara sau sighișorenilor (1), referitor la municipiul Sighișoara ori la sighișoreni. – Sighișoara (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sighişoreancă
SIGHIȘOREÁNCĂ, sighișorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Sighișoara. – Sighișorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sighișoreancă
SIGHIȘOREÁNCĂ, sighișorence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Sighișoara. – Sighișorean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigil
SIGÍL s. n. v. sigiliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigila
SIGILÁ, sigilez, vb. I. Tranz. A pune, a aplica un sigiliu (2); a închide o scrisoare, un pachet, o încăpere etc. prin aplicare de sigilii (2); a pecetlui. – Din lat., it. sigillare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilare
SIGILÁRE, sigilări, s. f. Acțiunea de a sigila și rezultatul ei; pecetluire; sigilat^1. – V. sigila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilat
SIGILÁT^1 s. n. Sigilare. – V. sigila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilat
SIGILÁT^2, -Ă, sigilați, -te, adj. Care poartă un sigiliu; pecetluit. – V. sigila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilion
SIGILIÓN, sigilioane, s. n. (Înv.) Act prevăzut cu sigiliu (1). [Pr.: -li-on] – Din ngr. sigíllion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigiliu
SIGÍLIU, sigilii, s. n. 1. Placă (fixată pe un mâner) pe care este gravată o monogramă, o emblemă, o efigie etc. și care se aplică pe un act oficial, ca dovadă a autenticității lui. ♦ Semn imprimat pe ceva (cu tuș sau cu ceară roșie) prin aplicarea unui sigiliu (1). ♦ Fig. Semn distinctiv, marcă. 2. Pecete de ceară roșie pe care s-a imprimat prin apăsare o ștampilă și care servește la sigilarea unui lucru, a unei încăperi etc. pentru a evita desfacerea lui de către persoane neautorizate. [Var.: sigíl s. n.] – Din lat. sigillum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigillaria
SIGILLÁRIA s. f. Arbore fosil având aceleași dimensiuni ca și lepidodendronul, dar cu trunchiul neramificat. [Pr.: -ri-a] – După fr. sigillaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilografic
SIGILOGRÁFIC, -Ă, sigilografici, -ce, adj. Care se referă la sigiliu, la sigilografie. – Din fr. sigillographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigilografie
SIGILOGRAFÍE s. f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu studierea sigiliilor; sfragistică. – Din fr. sigillographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siglă
SÍGLĂ, sigle, s. f. Prescurtare convențională formată din litera inițială sau din grupul de litere inițiale folosite în inscripții, în manuscrise etc. pentru a evita cuvintele sau titlurile prea lungi. – Din fr. sigle, lat. sigla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigma
SÍGMA, sigma, s. m. Numele celei de-a optsprezecea litere a alfabetului grecesc corespunzând sunetului s. – Din ngr. sígma, fr. sigma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigmatic
SIGMÁTIC, -Ă, sigmatici, -ce, adj. Care se caracterizează prin prezența unui sigma. – Din fr. sigmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigmatism
SIGMATÍSM s. n. Defect de pronunție din cauza căruia nu se poate pronunța (bine) sunetul s. ♦ Repetiție greșită a siflantelor. – Din fr. sigmatisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigmoid
SIGMOÍD, -Ă, sigmoizi, -de, adj. Care este de forma literei sigma. ◊ Valvulă sigmoidă = fiecare dintre cutele membranoase situate la originea arterei aorte și a arterei pulmonare. – Din fr. sigmoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signal
SIGNÁL, signale, s. n. (Rar) 1. Semnal convențional emis de o sirenă, de un fluier etc. 2. Fluier mic de metal (cu care se dau aceste semnale convenționale). – Din fr. signal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signaletic
SIGNALÉTIC, -Ă, signaletici, -ce, adj. (Despre publicații sau bibliografii) Care semnalează succint lucrări, articole etc. – Din fr. signalétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signalment
SIGNALMÉNT, signalmente, s. n. (Înv.) Semnalment. – Din fr. signalement.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signatar
SIGNATÁR, -Ă, signatari, -e, s. m. și f. (Înv.) Semnatar. – Din fr. signataire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signatură
SIGNATÚRĂ, signaturi, s. f. (Rar) 1. Steluță, cifră sau alt semn pus pe prima pagină a fiecărei coli de tipar dintr-o carte, pentru a ușura legătorului numărătoarea colilor. 2. Tăietură la mijlocul corpului unei litere pentru a înlesni zețarului recunoașterea poziției ei. – Din fr. signature.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signătoare
SIGNĂTOÁRE, signători, s. f. Clapă de metal care servește pentru a fixa coala de hârtie când se introduce în mașina de tipar. – Cf. signatură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signet
SIGNÉT, signete, s. n. Panglică subțire atașată la cotorul unei cărți pentru a servi ca semn de carte. – Din fr. signet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

signorie
SIGNORÍE, signorii, s. f. 1. Formă de guvernământ instituită în unele orașe italiene în Evul Mediu târziu și în Renaștere. 2. Organ de conducere în unele orașe-republici italiene, în Evul Mediu, ales dintre membrii de vază ai breslelor. [Pr.: siniorie] – Din it. signoria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigur
SÍGUR, -Ă, (I) siguri, -e, (I) adj., (II) adv. I. Adj. 1. De a cărui realitate sau rezolvare nu se poate îndoi nimeni; neîndoielnic. 2. Convins, încredințat. ◊ Expr. A fi sigur (de ceva sau de cineva) = a avea deplină încredere (în ceva sau în cineva), a se baza (pe cineva sau ceva). 3. Care este demn de încredere, pe care te poți bizui. ◊ Expr. A fi sigur de sine (sau de el) = a se comporta și a acționa în mod neșovăielnic, a fi conștient de valoarea și de puterile proprii. (Fam.) A lua (pe cineva) la sigur = a ataca (pe cineva) de-a dreptul, cu dovezi evidente și cu precizie, fără a-i lăsa posibilitatea să se eschiveze. A merge (sau a se duce) la sigur = a merge drept la țintă, fără risc; a nu da greș. ♦ Care nu prezintă pericol, fără primejdie. Drum sigur. ◊ Expr. A pune (ceva sau pe cineva) la loc sigur = a pune (ceva sau pe cineva) într-un loc ferit de orice pericol; a ascunde. 4. Care nu dă greș; precis; fără defect. Judecată sigură. ♦ Hotărât, ferm. neșovăielnic. ♦ Care produce efectul dorit; eficace. Medicament sigur. II. Adv. 1. Da. 2. În mod precis, negreșit. ◊ Expr. (Fam.) Mai mult ca (sau decât) sigur = fără niciun fel de îndoială. – Din ngr. síghuros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siguranţă
SIGURÁNȚĂ, (3) siguranțe, s. f. 1. Lipsă de primejdie; sentiment de liniște și încredere pe care îl dă cuiva faptul de a se ști la adăpost de orice pericol; securitate. 2. Lipsă de îndoială, convingere neclintită, încredere nestrămutată; certitudine. ◊ Loc. adv. Cu siguranță = a) fără îndoială, desigur; sigur; b) cu încredere, cu hotărâre, ferm. ♦ Fermitate, precizie; pricepere, îndemânare. 3. Dispozitiv la armele de foc, care împiedică descărcarea accidentală a armei. ♦ Organ de mașină, aparat sau dispozitiv care protejează un material sau un sistem tehnic împotriva efectelor dăunătoare provocate de acțiuni interioare sau exterioare. ◊ Siguranță în funcționare = fiabilitate. ♦ Dispozitiv care întrerupe automat un circuit electric la trecerea unui curent electric prea intens. ◊ Siguranță automată = siguranță electrică de tipul unui întrerupător automat, care este repusă în funcțiune prin simpla apăsare a unui buton. ♦ Ac de siguranță = ac prevăzut cu o închizătoare care îi acoperă vârful, pentru a evita înțepătura sau pentru a împiedica desprinderea din locul unde este înfipt. ♦ Dispozitiv care se introduce în broasca unei uși, pentru ca ușa să nu poată fi deschisă cu o cheie falsă. 4. (În trecut) Organ de stat cu atribuții de a apăra ordinea și liniștea publică. [Var.: (înv.) siguránție s. f.] – Sigur + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siguranță
SIGURÁNȚĂ, (3) siguranțe, s. f. 1. Lipsă de primejdie; sentiment de liniște și încredere pe care îl dă cuiva faptul de a se ști la adăpost de orice pericol; securitate. 2. Lipsă de îndoială, convingere neclintită, încredere nestrămutată; certitudine. ◊ Loc. adv. Cu siguranță = a) fără îndoială, desigur; sigur; b) cu încredere, cu hotărâre, ferm. ♦ Fermitate, precizie; pricepere, îndemânare. 3. Dispozitiv la armele de foc, care împiedică descărcarea accidentală a armei. ♦ Organ de mașină, aparat sau dispozitiv care protejează un material sau un sistem tehnic împotriva efectelor dăunătoare provocate de acțiuni interioare sau exterioare. ◊ Siguranță în funcționare = fiabilitate. ♦ Dispozitiv care întrerupe automat un circuit electric la trecerea unui curent electric prea intens. ◊ Siguranță automată = siguranță electrică de tipul unui întrerupător automat, care este repusă în funcțiune prin simpla apăsare a unui buton. ♦ Ac de siguranță = ac prevăzut cu o închizătoare care îi acoperă vârful, pentru a evita înțepătura sau pentru a împiedica desprinderea din locul unde este înfipt. ♦ Dispozitiv care se introduce în broasca unei uși, pentru ca ușa să nu poată fi deschisă cu o cheie falsă. 4. (În trecut) Organ de stat cu atribuții de a apăra ordinea și liniștea publică. [Var.: (înv.) siguránție s. f.] – Sigur + suf. -anță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siguranţie
SIGURÁNȚIE s. f. v. siguranță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siguranție
SIGURÁNȚIE s. f. v. siguranță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigurarisire
SIGURARISÍRE s. f. v. sigurarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sigurarisit
SIGURARISÍT adj. v. sigurarisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

siguripsi
SIGURIPSÍ, siguripsesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) asigura împotriva unei primejdii, a unei neplăceri etc.; a pune la adăpost. – Din sigur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sigurisim
SIGURÍSIM, -Ă, sigurisimi, -e, adj. (Rar) Foarte sigur, absolut sigur. – Din sigur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siguritate
SIGURITÁTE s. f. (Înv.) Siguranță (1, 2). – Sigur + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sihastru
SIHÁSTRU, -Ă, sihaștri, -stre, s. m. și f. 1. Om care trăiește retras de lume în post și rugăciuni; pustnic, anahoret, eremit, schimnic. 2. Fig. Persoană care trăiește izolată, retrasă de societate. ♦ Animal sălbatic bătrân care trăiește singur. [Var.: sehástru, -ă s. m. și f.] – Din ngr. isihastís.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sihăstri
SIHĂSTRÍ, sihăstresc, vb. IV. 1. Intranz. A duce viață de sihastru; fig. a trăi izolat, retras, ca un sihastru. 2. Refl. și intranz: A se face, a deveni sihastru; fig. a se izola de societate. – Din sihastru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sihăstrie
SIHĂSTRÍE, (2) sihăstrii, s. f. 1. Faptul de a trăi ca sihastru; stare, viață de sihastru; fig. singurătate, pustietate. 2. Loc, schit unde trăiește un sihastru (1). [Var.: săhăstríe, sehăstríe s. f.] – Din sl. sihastirija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sihăstrire
SIHĂSTRÍRE s. f. Acțiunea de a (se) sihastri și rezultatul ei. – V. sihastri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sihăstrit
SIHĂSTRÍT, -Ă, sihăstriți, -te, adj. De sihastru, ca de sihastru. – V. sihăstri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siheu
Siheu = Sichaeus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sihlă
SÍHLĂ, sihle, s. f. Pădure deasă de copaci tineri; hățiș. [Var.: sílhă, țî́hlă s. f.] – Din sl. sŭhlĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siimen
SIIMÉN s. n. v. seimen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabaţie
SILABÁȚIE, silabații, s. f. Descompunere a cuvintelor în silabe. – Din fr. syllabation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabație
SILABÁȚIE, silabații, s. f. Descompunere a cuvintelor în silabe. – Din fr. syllabation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabă
SILÁBĂ, silabe, s. f. Segment fonetic alcătuit dintr-unul sau din mai multe foneme pronunțate printr-un singur efort expirator. ◊ Silabă închisă = silabă care se termină într-o vocală. – Din fr. syllabe, lat. syllaba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabic
SILÁBIC, -Ă, silabici, -ce, adj. Care ține de silabe, privitor la silabe; alcătuit din silabe. ◊ Scriere silabică (sau cu caracter silabic) = scriere în care semnele nu reprezintă sunete, ci silabe. Versificație silabică = versificație bazată pe numărul silabelor, independent de locul accentelor. – Din fr. syllabique, lat. syllabicus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabisi
SILABISÍ, silabisesc, vb. IV. Tranz. A pronunța sau a citi despărțind cuvintele în silabe; p. ext. a pronunța sau a citi rar; a bucheri. ♦ Fig. A descifra cu greutate o inscripție, un text etc. – Din ngr. sillávizo (după silabă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabisire
SILABISÍRE, silabisiri, s. f. Acțiunea de a silabisi și rezultatul ei. – V. silabisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabisit
SILABISÍT s. n. Faptul de a silabisi. – V. silabisi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silabism
SILABÍSM s. n. Sistem de scriere în care fiecare silabă este reprezentată printr-un semn. – Din fr. syllabisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silan
SILÁN, silani, s. m. Compus al siliciului cu hidrogenul. [Pl. și: (n.) silane] – Din fr., engl. silane, rus. silan, germ. Silan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silă
SÍLĂ, (2) sile, s. f. 1. Sentiment de dezgust, de scârbă, de neplăcere, de repulsie față de cineva sau de ceva; aversiune. ◊ Loc. adv. În (sau, rar, cu, înv. de) silă = fără tragere de inimă, fără interes, fără plăcere; din obligație. 2. Constrângere. ◊ Loc. adj. și adv. Cu (de-a) sila ori în (sau de, cu) silă = fără voie, în mod forțat. ◊ Loc. adv. De silă, de milă = fiind obligat sau nevoit să..., vrând-nevrând; de voie, de nevoie. ◊ Loc. vb. (Înv. și reg.) A face (cuiva) silă = a sili (1), a forța (pe cineva). ◊ Expr. (Înv. și reg.) A-și face silă = a-și da mare osteneală, a se strădui. ♦ Violență, abuz săvârșit împotriva cuiva. 3. (Înv.) Putere, forță. ♦ (Concr.) Armată, oaste. ♦ (Reg.; cu determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime de... – Din sl. sila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silcă
SÍLCĂ, silce, s. f. Sfoară cu care se leagă bucățelele de plută în frânghia carmacelor. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sileaf
SILEÁF, sileafuri, s. n. (Înv.) Brâu lat în care se purtau înfipte diferite arme. [Var.: sileáh, seleáf s. n.] – Din tc. silâh „armă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sileah
SILEÁH s. n. v. sileaf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silen
SILEN, sileni, s. m. (în mitologia greacă) Nume dat satirilor bătrâni; p. ext. persoană în vârstă care, sub o înfățișare grotescă, ascunde o înțelepciune ironică. – Din lat. Silenus, fr. Silene.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silen
Silen 1. Fiul lui Pan, era un semizeu din ceata lui Dionysus. Se spunea că l-ar fi crescut și educat pe acesta din urmă. Silenus avea darul profeției și era considerat drept inventatorul flautului. Era reprezentat ca un bătrîn caraghios și beat, călare pe un măgar. 2. Denumire purtată de satiri la bătrînețe (v. și Satyri).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silenic
SILÉNIC, -Ă, silenici, -ce, adj. (Rar) (Ca) de silen. – Silen + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silenţiator
SILENȚIATÓR, silențiatoáre, s. n. (La motoarele cu explozie) Amortizor de zgomot. [Pr.: -ți-a-] – Din it. silenziatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silențiator
SILENȚIATÓR, silențiatoáre, s. n. (La motoarele cu explozie) Amortizor de zgomot. [Pr.: -ți-a-] – Din it. silenziatore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silenţios
SILENȚIÓS, -OÁSĂ, silențioși, -oase, adj. (Livr.) Tăcut, liniștit. ♦ Care nu face zgomot. Tramvai silențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. silencieux, lat. silentiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silențios
SILENȚIÓS, -OÁSĂ, silențioși, -oase, adj. (Livr.) Tăcut, liniștit. ♦ Care nu face zgomot. Tramvai silențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. silencieux, lat. silentiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silenţiozitate
SILENȚIOZITÁTE s. f. Proprietate a unui aparat tehnic, a unui vehicul etc. de a funcționa fără să facă zgomot. [Pr.: -ți-o-] – Silențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silențiozitate
SILENȚIOZITÁTE s. f. Proprietate a unui aparat tehnic, a unui vehicul etc. de a funcționa fără să facă zgomot. [Pr.: -ți-o-] – Silențios + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silenţiu
SILÉNȚIU s. n. (Înv.) Liniște, tăcere. [Var.: (rar) silénțium s. n.] – Din lat. silentium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silențiu
SILÉNȚIU s. n. (Înv.) Liniște, tăcere. [Var.: (rar) silénțium s. n.] – Din lat. silentium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silenţium
SILÉNȚIUM s. n. v. silențiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silențium
SILÉNȚIUM s. n. v. silențiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silepsă
SILÉPSĂ, silepse, s. f. Construcție sintactică în care cuvintele se acordă după asociații logice și nu după regulile gramaticale obișnuite; p. ext. figură de stil în care se folosește o astfel de construcție sintactică și în care un cuvânt este luat atât în sensul propriu, cât și în cel figurat. – Din fr. syllepse, lat., ngr. syllepsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sileptic
SILÉPTIC, -Ă, sileptici, -ce, adj. Care aparține silepsei, privitor la silepsă. – Din fr. sylleptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silex
SÍLEX, (2) silexuri, s. n. 1. Rocă silicioasă foarte dură, de culoare cenușie, gălbuie sau brună. 2. Obiect, instrument făcut din silex (1), care datează din epoca de piatră. – Din fr. silex, lat. silex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silezian
SILEZIÁN, -Ă, silezieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Silezia. 2. Adj. Care aparține Sileziei sau silezienilor (1), referitor la Silezia ori la silezieni. [Pr.: -zi-an] – Din fr. Silésien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silf
SILF, -Ă, silfi, -e, s. m. și f. (Rar la f.; în mitologia popoarelor germanice) Duh aerian ușor, foarte agil, care, împreună cu silfida, întruchipa elementul aerului. – Din fr. sylphe, lat. sylphus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silfic
SÍLFIC, -Ă, silfici, -ce, adj. (Rar) Care aparține silfilor, privitor la silfi, care seamănă cu silfii, ca de silfi. – Silf + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silfidă
SILFÍDĂ, silfide, s. f. 1. (În mitologia popoarelor germanice) Duh aerian feminin, foarte ușor și agil, care, împreună cu silful, întruchipa elementul aerului. ♦ Fig. Femeie tânără, suplă, grațioasă. 2. (La pl.) Familie de insecte coleoptere cu mirosul foarte dezvoltat, ale căror larve se hrănesc cu cadavre și care provoacă pagube în culturi (Silphidae); (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. sylphide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silhă
SÍLHĂ s. f. v. sihlă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silhui
SILHÚI, -ÍE, silhui, -ie, adj. (Despre locuri) Acoperit cu sihle; p. ext. de nepătruns, neumblat, sălbatic. ♦ Fig. (Despre ființe) Cu mișcări dezordonate; zăpăcit, bezmetic, împrăștiat. – Silhă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sili
SILÍ, silesc, vb. IV. 1. Tranz. A obliga (prin violență) pe cineva să facă ceva; a constrânge, a forța. ♦ A determina, a convinge, a îndupleca. 2. Intranz. și refl. A da zor, a se grăbi. ◊ Tranz. fact. Începu să silească vitele. 3. Refl. și intranz. A-și da toată osteneala, a depune eforturi, a se strădui (pentru a realiza ceva). ◊ Expr. (Refl.; reg.) A se sili într-o părere = a se gândi în mod permanent la ceva. – Din sl. siliti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicagel
SILICAGÉL, silicageluri, s. n. Material granular cu porozitate mare obținut prin deshidratare în condiții speciale a gelului de dioxid de siliciu, folosit în tehnică, ca absorbant și ca purtător de catalizatori; gel de silice. – Din fr. silicagel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicat
SILICÁT, silicați, s. m. Sare a acidului silicic, care intră în compoziția unui mare număr de minerale și care se folosește în metalurgie, la fabricarea produselor refractare, a sticlei și a materialelor de construcție. – Din fr. silicate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicatare
SILICATÁRE, silicatări, s. f. Procedeu de consolidare și de impermeabilizare a terenurilor de fundații, a pereților săpăturilor și galeriilor etc., prin injectarea în pământ a unei soluții de silicat de sodiu și a unor soluții de electrolit. – Din silicat. Cf. fr. silicatation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicatizat
SILICATIZÁT adj. v. silicatiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

silică
SILÍCĂ, (2) silice, s. f. 1. Material refractar compus mai ales din dioxid de siliciu. 2. Cărămidă refractară silicioasă. – Din silice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silice
SILÍCE s. f. Corp solid, compus al siliciului cu oxigenul, dur, alb sau incolor, insolubil în apă, cu temperatura de topire foarte înaltă, care se găsește în natură în compoziția celor mai multe roci și care se folosește la fabricarea sticlei, a betonului etc.; dioxid de siliciu. – Din fr. silice, lat. silex, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicic
SILÍCIC adj. (în sintagma) Acid silicic = acid oxigenat al siliciului. – Din fr. [acide] silicique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicicol
SILICÍCOL, -Ă, silicicoli, -e, adj. (Despre plante) Care este adaptat la un sol bogat în dioxid de siliciu sau în roci silicioase. – Din fr. silicicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siliciere
SILICIÉRE, silicieri, s. f. Operație termochimică de îmbogățire superficială cu siliciu a unor piese de oțel sau de fontă, pentru a le face mai rezistente la coroziune; silicizare. [Pr.: -ci-e-] – Din siliciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicifiat
SILICIFIÁT, -Ă, silicifiați, -te, adj. Care a suferit procesul de silicifiere. [Pr.: -fi-at] – Din fr. silicifié.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicificare
SILICIFICÁRE, silicificări, s. f. Silicifiere. – Din siliciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicifiere
SILICIFIÉRE, silicifieri, s. f. Proces natural de îmbogățire relativă în siliciu a unei roci, a unui lemn, a unei plante etc.; silicificare; p. ext. (concr.) porțiune silicifiată a unei roci, a unui lemn etc. [Pr.: -fi-e-] – Din siliciu. Cf. fr. silicification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicios
SILICIÓS, -OÁSĂ, silicioși, -oase, adj. Care este format din siliciu, care conține siliciu. [Var.: (înv.) silicós, -oásă adj.] – Din fr. silicieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siliciu
SILÍCIU s. n. Element chimic, metaloid, cristalizat sau amorf, de culoare cenușie, cu proprietăți asemănătoare cu ale carbonului, care se găsește în natură sub formă de silice sau de silicați și se folosește pentru a da duritate și rezistență aliajelor fierului. – Din fr. silicium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siliciură
SILICIÚRĂ, siliciuri, s. f. Combinație a siliciului cu un metal. – Din fr. siliciure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicizare
SILICIZÁRE, silicizări, s. f. (Rar) Siliciere. – Din siliciu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicon
SILICÓN, siliconi, s. m. Compus macromolecular cu structură analoagă corpurilor organice, în stare fluidă sau sub formă de rășini, alcătuit din lanțuri sau cicluri de atomi de siliciu care alternează regulat cu atomi de oxigen. – Din fr. silicone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicos
SILICÓS, -OÁSĂ adj. v. silicios.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicotermie
SILICOTERMÍE, silicotermii, s. f. Procedeu de reducere a unor oxizi metalici greu reductibili, folosind ca agent de reducere pulberea de siliciu. – Din fr. silicothermie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicoză
SILICÓZĂ, silicoze, s. f. Boală pulmonară profesională cronică care apare la muncitorii din mine, din carierele de piatră, din industria metalurgică, din industria porțelanului și a sticlei etc., în urma inhalării prelungite a pulberilor de dioxid de siliciu. – Din fr. silicose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicuă
SILÍCUĂ s. f. v. silicvă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siliculă
SILÍCULĂ, silicule, s. f. Tip de fruct uscat dehiscent al unor plante crucifere, asemănător cu silicvă, dar mai scurt și cu un fals perete despărțitor în interior. – Din fr. silicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silicvă
SILÍCVĂ, silicve, s. f. Tip de fruct dehiscent în formă de păstaie, caracteristic plantelor din familia cruciferelor, împărțit în interior printr-o membrană subțire, pe care sunt prinse semințele. [Var.: (rar) silicúă s. f.] – Din lat. siliqua, fr. silique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silimanit
SILIMANÍT s. n. Silicat de aluminiu natural folosit în industria ceramică. – Din fr. silimanite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silimet
SILIMÉT s. n. v. selemet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silinţă
SILÍNȚĂ, silințe, s. f. Stăruință îndelungată, osteneală pentru a executa bine ceva, pentru a atinge un scop; efort susținut în muncă sau la învățătură; sârguință, străduință, strădanie, râvnă, zel. ◊ Loc. vb. A-ți da silința (sau toată silința ori toate silințele) = a se sili (3). – Sili + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silință
SILÍNȚĂ, silințe, s. f. Stăruință îndelungată, osteneală pentru a executa bine ceva, pentru a atinge un scop; efort susținut în muncă sau la învățătură; sârguință, străduință, strădanie, râvnă, zel. ◊ Loc. vb. A-ți da silința (sau toată silința ori toate silințele) = a se sili (3). – Sili + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silire
SILÍRE, siliri, s. f. Acțiunea de a (se) sili și rezultatul ei. – V. sili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silişte
SÍLIȘTE, siliști, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țările Române) Locul pe care fusese sau pe care era așezat un sat; vatra satului. ♦ (Reg.) Loc de casă. 2. (Pop.) Loc necultivat, bun pentru cultura cerealelor, sau loc plantat cu pomi (în apropierea sau în vatra satului). ♦ (Reg.) Pășune. [Acc. și: silíște. – Var.: (reg.) sấliște (acc. și: sălíște), séliște s. f.] – Din sl. selište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siliște
SÍLIȘTE, siliști, s. f. 1. (În Evul Mediu, în Țările Române) Locul pe care fusese sau pe care era așezat un sat; vatra satului. ♦ (Reg.) Loc de casă. 2. (Pop.) Loc necultivat, bun pentru cultura cerealelor, sau loc plantat cu pomi (în apropierea sau în vatra satului). ♦ (Reg.) Pășune. [Acc. și: silíște. – Var.: (reg.) sấliște (acc. și: sălíște), séliște s. f.] – Din sl. selište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silit
SILÍT^1 s. n. Material termorezistent, pe bază de carbură de siliciu. [ Var.: silítă s. f.] – Din engl. silite, germ. Silit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silit
SILÍT^2, -Ă, siliți, -te, adj. 1. Care este făcut fără voie, fără tragere de inimă, cu silă; forțat, constrâns, nevoit, obligat. ♦ Care este lipsit de sinceritate, nenatural; de formă. 2. (Despre acțiuni, mișcări etc.) Zorit^2, grăbit. – V. sili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silită
SILÍTĂ s. f. v. silit^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silitor
SILITÓR, -OÁRE, silitori, -oare, adj. Care își dă silința, care depune toate eforturile; sârguincios, harnic. ♦ (Reg.) Grăbit. – Sili + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silitră
SILÍTRĂ s. f. (Pop.) Azotat de potasiu. ♦ (Înv.) Praf de pușcă. – Din rus. selitra, pol. salitra, sb. šalitra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silitros
SILITRÓS, -OÁSĂ, silitroși, -oase, adj. (Rar) Care conține silitră; care este de natura silitrei. – Silitră + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sill
SILL s. n. Zăcământ de roci magmatice intruzive, care se prezintă sub forma unor spații lamelare umplute cu topituri magmatice. [Scris și: sil] – Din fr. sili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silmanal
SILMANÁL s. n. Aliaj feromagnetic pe bază de argint, mangan și aluminiu cu proprietatea de menținere a magnetismului permanent, oricare ar fi acțiunea câmpurilor magnetice ale altor magneți. – Din germ. Silmanal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silnic
SÍLNIC, -Ă, silnici, -ce, adj., s. m. și f. I. Adj. 1. Care se face în silă, de nevoie; care este impus, forțat, silit^2 (1). ◊ Muncă silnică = pedeapsă judiciară grea, care se aplica pentru fapte penale grave, constând din închisoare și muncă forțată (în ocnele de sare). ♦ Care este ilegal. 2. Greu de suportat, apăsător, penibil. 3. Care este nenatural; forțat. 4. Dificil, greoi, anevoios. ♦ (Rar) Silit^2 (2). II. S. m. și f. (Rar la f.) Numele a două plante erbacee din familia labialelor, cu tulpina târâtoare, cu flori albastre sau violete, ale căror flori și frunze se întrebuințează în medicina populară (Glechoma hederaceum și hirsutum). – Din sl. silĭnĭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silnici
SILNICÍ, silnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A constrânge, a forța, a sili pe cineva să facă ceva; a aplica forța, violența. ♦ Fig. A stâlci, a poci. – Din silnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silnicie
SILNICÍE, silnicii, s. f. 1. Constrângere, oprimare, violență; abuz, samavolnicie; silă (2). 2. (Înv.) Putere, forță. – Silnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silnicit
SILNICÍT, -Ă, silniciți, -te, adj. (Rar) Constrâns, forțat; oprimat. – V. silnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silogism
SILOGÍSM, silogisme, s. n. Tip de deducție în care o propoziție numită concluzie rezultă din două sau mai multe propoziții numite premise. – Din fr. syllogisme, lat. syllogismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silogistic
SILOGÍSTIC, -Ă, silogistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care aparține silogismului, privitor la silogism. 2. S. f. Parte a logicii clasice care se ocupă cu studiul silogismelor. – Din fr. syllogistique, lat. syllogisticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silon
SILÓN, siloane, s. n. Fibră textilă poliamidică folosită la fabricarea unor confecții. – Din germ. Silon (denumire comercială).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siloxid
SILOXÍD s. m. Varietate de sticlă de cuarț folosită la fabricarea vaselor de laborator. – Siliciu + oxid.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siloz
SILÓZ, silozuri, s. n. Construcție de mari dimensiuni înzestrată cu instalații speciale de uscare, de transport etc. care servește la depozitarea și păstrarea pe termen lung a unor cantități mari de produse agricole sau de alte materiale. ♦ Amenajare pentru însilozarea porumbului sau a altor plante destinate conservării prin murare; loc, groapă, șanț etc. unde se pune la macerat nutrețul pentru vite; p. ext. depozit de furaje macerate. ♦ (Adjectival) Care este pus la macerat într-o groapă, într-un șanț etc. special amenajate. Porumbul siloz. – Din it. silos, germ. Silo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siluetă
SILUÉTĂ, siluete, s. f. 1. Imagine, înfățișare reală (și oarecum neclară în amănuntele ei) a unei ființe, a unui lucru etc., de obicei proiectate (ca o umbră) pe un fond mai luminos; p. ext. ființă sau lucru astfel proiectate. ♦ Personaj abia schițat într-o operă literară. 2. Talie zveltă și bine proporționată a unei persoane; corp zvelt, suplu, bine proporționat al unei persoane; p. gener. talie; corp. **. Expr. (Fam.) A face siluetă = a deveni zvelt; a slăbi. 3. Desen unicolor, de obicei negru, lucrat în creion, în tuș sau decupat din hârtie, pânză etc. reprezentând contururile unei ființe sau ale unui lucru pe un fond de altă culoare. 4. Desen special de carton sau de placaj (reprezentând o siluetă (1) de om) pe care simt fixate țintele la tir. [Pr.: -lu-e-] – Din fr. silhouette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silui
SILUÍ, siluiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Rar) A uza de forță față de cineva sau de ceva; a constrânge, a obliga, a sili (1); a violenta. 2. Spec. A necinsti, a viola o femeie, o fată. 3. Fig. A încălca, a nesocoti; a denatura, a falsifica. – Din sl. silovati „a provoca”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siluire
SILUÍRE, siluiri, s. f. Acțiunea de a silui și rezultatul ei; constrângere, silnicie; spec. (înv.) violare (a unei femei, a unei fete). ♦ Fig. Denaturare, falsificare; folosire abuzivă, nerecomandabilă. – V. silui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siluit
SILUÍT, -Ă, siluiți, -te, adj. Forțat, silit, violentat. – V. silui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silumin
SILUMÍN s. n. Aliaj de aluminiu cu siliciu și cu alte adaosuri, din care se toarnă unele piese rezistente la coroziune sau la temperaturi înalte. – Din fr. silumin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siluminit
SILUMINÍT s. n. Material izolant fabricat din aluminiu și siliciu, foarte rezistent. – Din silumin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silur
SILÚR, siluri, s. m. Numele a două plante erbacee cu tulpina verticală, dintre care una cu florile de culoare albastru-deschis cu linii violete și cu o pată galbenă la mijloc (Euphrasia stricta), iar cealaltă cu flori albe, cu linii violete și cu o pată galbenă la mijloc (Euphrasia rostkoviana). – Din germ. Silur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silurian
SILURIÁN, -Ă, silurieni, -e, s. n., adj. 1. S. n. A treia perioadă a paleozoicului, care se caracterizează prin sedimentări de calcar, de gresie, de șisturi argiloase, prin apariția primelor plante terestre și prin dezvoltarea nevertebratelor marine. ◊ (Adjectival) Perioada siluriană. 2. S. n. Sistem de strate geologice din silurian (1). 3. Adj. Care aparține silurianului (1), care datează din această perioadă; care este caracteristic, propriu silurianului (1, 2); siluric. [Pr.: -ri-an] – Din fr. silurien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siluric
SILÚRIC, -Ă, silurici, -ce, adj. Silurian (3). – Din germ. silurisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvan
SILVÁN, silvani, s. m. Fiecare dintre divinitățile romane considerate drept protectoare ale pădurilor, imaginate cu o față bestială, cu corpul păros și cu picioare și coarne de țap. – Din lat. silvanus, fr. sylvain.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvan
Silvan = Silvanus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silvaner
SILVANÉR s. m. Soi de viță-de-vie cu ciorchini de mărime mijlocie, cu boabe albe dese. – Din germ. Silvaner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvanit
SILVANÍT s. n. Minereu de aur și de argint, moale, cu luciu metalic, de culoare argintie-cenușie, cristalizat în sistemul monoclinic. – Din germ. Sylvanit, fr. sylvanite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvanus
Silvanus, veche divinitate romană, adeseori confundată cu Faunus (și cu Pan din mitologia greacă). Silvanus era zeul pădurilor și al cîmpurilor, protectorul culturilor de orice fel.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silvă
SÍLVĂ, silve, s. f. (Rar) Pădure. – Din lat. silva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvestru
SILVÉSTRU, -Ă, silveștri, -stre, adj. (Livr.) 1. Păduros; sălbatic. 2. Care este specific regiunilor sau locuitorilor din regiunile păduroase. – Din lat. silvester, -tris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvia
Silvia v. Rea Silvia.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silvic
SÍLVIC, -Ă, silvici, -ce, adj. Care aparține pădurii sau silviculturii, privitor la pădure sau la silvicultură; care activează în domeniul silviculturii; forestier. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care lucrează în domeniul silviculturii. – Silvă + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvicol
SILVÍCOL, -Ă, silvicoli, -e, adj. Care ține de silvicultură, privitor la silvicultură. ♦ (Despre plante) Care crește (mai ales) în pădure. – Din fr. sylvicole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvicultor
SILVICULTÓR, -OÁRE, silvicultori, -oare, s. m. și f. Lucrător specializat în silvicultură; inginer silvic; specialist în silvicultura. – Din fr. sylviculteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvicultură
SILVICULTÚRĂ s. f. Știință care se ocupă cu studiul culturii, amenajării și exploatării pădurilor; ramură a economiei forestiere care, cuprinde amenajarea și protecția patrimoniului forestier, asigurând materia primă pentru industria forestieră. – Din fr. sylviculture.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvie
SÍLVIE, silvii, s. f. Nume dat mai multor păsări care se caracterizează prin cioc scurt și turtit, cu peri la colțuri, prin picioare puternice, aripi ascuțite și coada retezată (Sylvia). ◊ Compuse: Silvie-de-țărm (sau -de-țărmuri, -mătăsoasă) = pasăre cu gâtul alb pătat cu gri, care scoate un sunet caracteristic și trăiește în zăvoaiele din preajma râurilor (Locustella fluviatilis). Silvie-de-mlaștină (sau -mătăsoasă) = pasăre de culoare brună-roșiatică pe partea superioară și albă pe partea inferioara (Cettia cetti). – Din lat. Sylvia, denumirea științifică a păsării.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvin
SILVÍN s. n. v. silvină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvină
SILVÍNĂ s. f. Clorură naturală de potasiu, cristalizată în sistemul cubic. [Var.: silvín s. n.] – Din fr. sylvine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvinit
SILVINÍT s. n. Amestec natural de silvină și sare gemă, care se găsește în unele zăcăminte de săruri de potasiu și este întrebuințat ca îngrășământ agricol. – Din fr. sylvinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silviu
Silviu = Silvius.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silvius
Silvius, rege în cetatea Alba și urmașul lui Ascanius la tron. Era fiul acestuia din urmă (sau, după o altă tradiție, al lui Aeneas și al Laviniei). A avut o domnie lungă – de aproape cincizeci de ani.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

silvo
SILVO- Element de compunere care înseamnă „păduros”, „de pădure” și care servește la formarea unor substantive. – Din lat. silva.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvoamelioraţii
SILVOAMELIORÁȚII s. f. pl. Ansamblu de procedee și de lucrări pentru îmbunătățirea regimului hidrologic, pentru prevenirea și combaterea degradării solurilor pe terenurile patrimoniului forestier. [Pr.: -vo-a-] – Silvo- + ameliorații.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvoameliorații
SILVOAMELIORÁȚII s. f. pl. Ansamblu de procedee și de lucrări pentru îmbunătățirea regimului hidrologic, pentru prevenirea și combaterea degradării solurilor pe terenurile patrimoniului forestier. [Pr.: -vo-a-] – Silvo- + ameliorații.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvobiologic
SILVOBIOLÓGIC, -Ă, silvobiologici, -ce, adj. Referitor la silvobiologie, care ține de silvobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. sylvo-biologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvobiologie
SILVOBIOLOGÍE s. f. Ramură a silviculturii care studiază procesele și legile de viață ale pădurii. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. sylvo-biologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvologic
SILVOLÓGIC, -Ă, silvologici, -ce, adj. Referitor la silvologie, de silvologie. – Din fr. sylvologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvologie
SILVOLOGÍE s. f. Domeniu de cercetare care studiază pădurea ca fenomen natural. – Din fr. sylvologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvomecanizare
SILVOMECANIZÁRE s. f. Tehnică a exploatării pădurilor cu mijloace mecanice. – Silvo- + mecanizare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvostepă
SILVOSTÉPĂ, silvostepe, s. f. Zonă de tranziție între pădure și stepă, în care predomină vegetația ierboasă și arborii scunzi și rari; antestepă. [Scris și: silvo-stepă] – Silvo- + stepă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvotehnică
SILVOTÉHNICĂ s. f. Parte a silviculturii care se ocupă cu tehnica creării și a creșterii arboreturilor în vederea realizării obiectivelor economiei forestiere. – Silvo- + tehnică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

silvotundră
SILVOTÚNDRĂ, silvotundre, s. f. Regiune din sudul tundrei în care apare alternarea unor insule de pădure cu tundra. – Silvo- + tundră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sima
SÍMA s. f. Înveliș intern al Pământului alcătuit în special din compuși ai siliciului și ai magneziului. – Din fr. sima.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simandicos
SIMANDICÓS, -OÁSĂ, simandicoși, -oase, adj. 1. (Despre oameni; fam.) De vază^1, distins, respectabil, ilustru, important. ♦ (Despre atitudini ale oamenilor, p. ext. despre lucruri) Care corespunde gusturilor alese, care satisface pretenții rafinate, deosebite. 2. (înv.; despre sume, cantități etc.) Considerabil, mare, important. – Din ngr. simandikós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simandră
SIMÁNDRĂ, simandre, s. f. (Înv.) Toacă de metal sau de lemn atârnată la intrarea unei biserici, a unei mănăstiri, în clopotniță etc., în care se lovește cu un ciocan pentru a se anunța începerea slujbei. – Din fr. simandre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbiont
SIMBIÓNT, simbionți, s. m. Fiecare dintre organismele care trăiesc în simbioză; simbiot. [Pr.: -bi-ont] – Din germ. Symbiont.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbiot
SIMBIÓT, simbioți, s. m. (Biol.) Plantă sau animal care trăiește în simbioză. [Pr.: -bi-ot] – Din fr. symbiote.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbiotic
SIMBIÓTIC, -Ă, simbiotici, -ce, adj. Care se referă la simbioză sau la simbionți, privitor la simbioză sau la simbionți; care trăiește în simbioză, caracterizat prin simbioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. symbiotique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbioză
SIMBIÓZĂ, simbioze, s. f. Forma de conviețuire reciproc avantajoasă între două specii diferite de organisme. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. symbiose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbol
SIMBÓL, simboluri, s. n. 1. Semn, obiect, imagine etc. care reprezintă indirect (în mod convențional sau în virtutea unei corespondențe analogice) un obiect, o ființă, o noțiune, o idee, o însușire, un sentiment etc. ♦ (În literatură și în artă) Procedeu expresiv prin care se sugerează o idee sau o stare sufletească și care înlocuiește o serie de reprezentări. 2. Spec. Semn convențional sau grup de semne convenționale folosit în știință și tehnică și care reprezintă sume, cantități, operații, fenomene, formule etc. ◊ Simbol matematic = semn care reprezintă noțiuni, obiecte sau operații matematice. Simbol chimic = mod convențional de notare a atomilor elementelor chimice folosit în scrierea formulelor și a ecuațiilor chimice. 3. (Bis.: în sintagma) Simbolul credinței = rugăciune care reprezintă expunerea succintă a dogmelor fundamentale ale religiei creștine; Crezul. [Acc. și: símbol. – Pl. și: (rar) simboale] – Din lat. symbolum, fr. symbole, germ. Symbol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolic
SIMBÓLIC, -Ă, (1) simbolici, -ce, adj., (2, 3, 4) s. f. 1. Adj. Care constituie un simbol (1); care are caracter de simbol, exprimat printr-un simbol, care servește de simbol; care nu are eficacitate sau valoare în sine, ci prin ceea ce simbolizează. 2. S. f. Ansamblu de simboluri; exprimare (a unor idei sau a unor sentimente) prin simboluri; semnificație simbolică (1); simbolistică. 3. S. f. Teorie generală asupra simbolurilor (în care noțiunile logice și raporturile dintre ele sunt înlocuite prin semne convenționale). 4. S. f. Ramură a teologiei consacrată studiului comparativ al simbolurilor de credință ale diferitelor confesiuni. – Din fr. symbolique, lat. symbolicus, germ. symbolisch, Symbolik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolism
SIMBOLÍSM s. n. 1. Sistem de simboluri (1), reprezentare prin simboluri. ♦ Spec. Totalitate a simbolurilor proprii unei religii; reprezentare a dogmelor, a preceptelor religioase prin simboluri (1). 2. Curent literar și artistic, constituit în Franța în 1885 și răspândit apoi în toate literaturile europene, apărut ca o reacție la parnasianism și care, considerând lumea ca un ansamblu de simboluri, a căutat să le descifreze, intuind relațiile intime dintre lucruri, fenomene și sufletul omenesc; mod de exprimare, de manifestare propriu acestui curent. ◊ Simbolism fonetic = capacitate a structurii fonetice a unui cuvânt sau a unui grup de sunete de a sugera sau de a întări noțiunea pe care o desemnează sau o anumiță atitudine față de ea; legătură dintre un sunet sau un grup de sunete și o anumită idee. – Din fr. symbolisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolist
SIMBOLÍST, -Ă, simboliști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Rar la f.) Poet, literat, artist care aparține simbolismului (2); adept al simbolismului. 2. Adj. Care aparține simbolismului, privitor la simbolism, caracteristic simbolismului. – Din fr. symboliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolistică
SIMBOLÍSTICĂ s. f. Simbolică. – Simbol + suf. -istică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simboliza
SIMBOLIZÁ, simbolizez, vb. I. Tranz. A fi simbolul (1) a..., a constitui un simbol; a exprima, a reprezenta printr-un simbol. – Din fr. symboliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolizare
SIMBOLIZÁRE, simbolizări, s. f. Acțiunea de a simboliza și rezultatul ei; reprezentare, în artă și în literatură, a unei noțiuni, a unei idei sau a unui sentiment printr-un simbol. ♦ (În diverse științe) Reprezentare printr-un semn convențional sau printr-o cifră. – V. simboliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbolizator
SIMBOLIZATÓR, -OÁRE, simbolizatori, -oare, adj. Care simbolizează; care are valoare de simbol (1). – Simboliza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbologie
SIMBOLOGÍE s. f. Domeniu care studiază și explică simbolurile. – Din engl. symbology.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbriaş
SIMBRIÁȘ, -Ă, simbriași, -e, s. m. și f. (Pop. și fam.; rar la f.) Salariat. [Pr.: -bri-aș] – Simbrie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbriaș
SIMBRIÁȘ, -Ă, simbriași, -e, s. m. și f. (Pop. și fam.; rar la f.) Salariat. [Pr.: -bri-aș] – Simbrie + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbrie
SIMBRÍE, simbrii, s. f. 1. (Pop.) Plată în bani (sau în natură) care se dă unei persoane angajate pentru un timp în serviciul cuiva; salariu, leafă. ◊ Expr. A fi (sau a intra, a se tocmi etc.) slugă fără simbrie = a munci (din greu) pentru cineva fără niciun profit material. ♦ Spec. Soldă pe care o primeau soldații mercenari. ♦ Recompensă, răsplată (materială sau morală). 2. (Reg.) Slujbă plătită cu simbrie (1). 3. (Înv. și reg.) Arendă; chirie; plată dată pentru arendă sau chirie. – Sâmbră + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simbrioară
SIMBRIOÁRĂ, simbrioare, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui simbrie (1). [Pr.: -bri-oa-] – Simbrie + suf. -oară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simediană
SIMEDIÁNĂ, simediene, s. f. Dreaptă care trece printr-un vârf al unui trungbi și este simetrica medianei în raport cu bisectoarea interioară dusă prin același vârf al triunghiului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. symédiane.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simetric
SIMÉTRIC, -Ă, simetrici, -ce, adj. 1. (Despre lucruri sau forme) Care prezintă simetrie (1), care se caracterizează prin simetrie, ale cărui părți sunt așezate cu simetrie; (despre elemente care alcătuiesc un tot) care este așezat într-o anumită ordine; cu simetrie (1). 2. Spec. (Mat.; despre două puncte aparținând aceleiași figuri geometrice sau la două figuri diferite; p. ext. despre două figuri geometrice) Care prezintă simetrie (2). ♦ (Substantivat, n. și f.) Dreaptă sau punct așezat în simetrie cu altă dreaptă sau cu alt punct. ♦ Funcție simetrică = funcție a mai multor variabile care nu se schimbă, orice permutări ar suferi aceste variabile. – Din fr. symétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simetrie
SIMETRÍE, simetrii, s. f. 1. Proprietate a unui ansamblu spațial de a fi alcătuit din elemente reciproc corespondente și de a prezenta, pe această bază, anumite regularități; proporționalitate, concordanță, armonie între părțile unui tot, între elementele unui ansamblu etc.; distribuție egală, regulată, armonioasă a părților unui tot, a elementelor unui ansamblu; corespondență exactă (ca formă, poziție etc.) între părțile (opuse ale) unui tot. 2. Spec. Proprietate a două puncte aparținând aceleiași figuri geometrice sau la două figuri diferite de a fi așezate la aceeași distanță de un plan, de o dreaptă sau de un punct; proprietate corespunzătoare a două figuri geometrice; proprietate a două figuri geometrice de a se suprapune exact. – Din lat. symmetria, fr. symétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simetrizare
SIMETRIZÁRE s. f. Stabilire de simetrii. – După fr. symétrisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simetrizat
SIMETRIZÁT adj. v. simetriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

simeză
SIMÉZĂ, simeze, s. f. 1. Panou pe care se așază sau care susține tabloul într-o galerie de pictură. 2. (Arh.) Mulură la partea de sus a unei cornișe. – Din fr. cimaise.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfer
SIMFÉR s. n. Material feromagnetic constituit din pulbere de metal feromagnetic înglobată într-un material izolant. – Din germ. Simfer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfiza
SIMFIZÁ, pers. 3 simfizează, vb. I. Refl. (Med.) A se produce o simfiză (2). – Din simfiză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfiză
SIMFÍZĂ, simfize, s. f. 1. (Anat.) Tip de articulație între două oase caracterizat printr-o mobilitate redusă. 2. (Med.) Alipire, prin aderențe, a două membrane seroase care în mod normal se află separate. – Din fr. symphyse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfonic
SIMFÓNIC, -Ă, simfonici, -ce, adj. 1. (Despre creații muzicale) Care aparține simfoniei (1), privitor la simfonie; care are însușirile simfoniei. ♦ (Despre orchestre, formații etc.) Care execută simfonii (1). 2. Fig. Armonios, melodios, plăcut (ca o simfonie 1). – Din fr. symphonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfonie
SIMFONÍE, simfonii, s. f. 1. (În trecut) Ansamblu de sunete consonante sau de sunete muzicale; compoziție muzicală instrumentală (cu soliști, cor); (sens curent) compoziție muzicală amplă pentru orchestră, care cuprinde de obicei trei sau patru părți. ◊ Simfonie concertantă = compoziție muzicală rezultată din îmbinarea simfoniei și a concertului instrumental. 2. Fig. Ansamblu (armonios) de elemente care concură la producerea unui anumit efect; spec. îmbinare armonioasă de culori. – Din lat. symphonia, fr. symphonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfonietă
SIMFONIÉTĂ, simfoniete, s. f. Simfonie de proporții reduse. [Pr.: -ni-e-] – Din it. sinfonietta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfonism
SIMFONÍSM s. n. Totalitatea principiilor care stau la baza creației simfonice și a muzicii instrumentale în general. – Simfonie + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simfonist
SIMFONÍST, -Ă, simfoniști, -ste, s. m. și f. Compozitor de muzică simfonică. – Din fr. symphoniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simian
SIMIÁN, simieni, s. m., adj. 1. S. m. (La pl.) Subordin de mamifere primate cu encefalul foarte dezvoltat, orbita separată de cavitatea temporală, o pereche de mamele pectorale și fața expresivă (Simioidea); (și la sg.) mamifer care face parte din acest subordin. 2. Care aparține simienilor (1), referitor la simieni. [Pr.: -mi-an] – Din fr. simien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simigerie
SIMIGERÍE, simigerii, s. f. Local (prevăzut cu un cuptor de brutărie) în care se fac și se vând simiți, covrigi, plăcinte. – Simigiu + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simigiu
SIMIGÍU, simigii, s. m. Persoană care face sau vinde simiți, covrigi, plăcinte. – Din tc. simitçi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similar
SIMILÁR, similari, -e, adj. De aceeași natură, de același fel; asemănător, analog. – Din fr. similaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similaritate
SIMILARITÁTE s. f. Faptul de a fi similar. – Din fr. similarité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simile
SÍMILE adv. (Muz.; indică modul de executare) Cu aceeași intensitate, cu aceeași nuanță ca mai înainte. [Pr.: sí-] – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simili
SIMILI- Element de compunere care înseamnă „asemănător”, „la fel” și care servește la formarea unor substantive. – Din fr. simili-.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similidiamant
SIMILIDIAMÁNT, similidiamante, s. n. Sticlă sintetică folosită la imitarea diamantelor. [Pr.: -di-a-] – Din fr. similidiamant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similigravură
SIMILIGRAVÚRĂ, (2) similigravuri, s. f. 1. Procedeu de gravură foto prin care se obțin clișee pentru tipar înalt, împărțite în puncte. 2. (Concr.) Clișeu obținut prin acest procedeu. – Din fr. similigravure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similipiatră
SIMILIPIÁTRĂ s. f. Material artificial de construcție folosit pentru executarea tencuielilor și care, în forma finală, capătă aspectul pietrei naturale. – Simili- + piatră (după fr. similipierre).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

similitudine
SIMILITÚDINE, similitudini, s. f. 1. Potrivire, asemănare, identitate (între două lucruri sau două acțiuni). 2. (Fiz.; Tehn.) Proprietate a două fenomene de a putea fi puse într-o corespondență parțială sau totală, astfel încât valorile mărimilor caracteristice unuia dintre fenomene să poată fi obținute, printr-un calcul relativ simplu, din valorile cunoscute ale mărimilor corespondente caracteristice celuilalt fenomen. 3. (Mat.) Asemănare. – Din fr. similitude, lat. similitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siminic
SIMINÍC s. m. v. siminoc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siminichie
SIMINICHÍE s. f. Numele a două specii de arbuști mici din familia leguminoaselor, cu flori galbene, ale căror frunze și fructe uscate se folosesc ca purgativ și ca diuretic (Cassia acutifolia și angustifolia); p. restr. (colectiv) frunzele (sau fructele) uscate ale acestei plante. – Din tc. sinameki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siminoc
SIMINÓC, siminoci, s. m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori mici, galbene, dispuse în capitule, care își păstrează culoarea și aspectul natural și după ce se usucă (Helichrysum arenarium). [Var.: siminíc s. m.] – Cf. ucr. semenjak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simit
SIMÍT, simiți, s. m. Covrig turtit făcut din cocă mai moale, presărat cu semințe de susan. – Din tc. simit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simmental
SÍMMENTAL s. n. Rasă de taurine originară din Elveția, cu corpul alb cu pete mari brune-roșcate, cu greutatea de 700-1000 kg și care dă o mare producție de lapte. [Pr.: zímăntal. – Scris și: Simmenthal] – Din n. pr. Simmenthal. Cf. fr. [race du] Simmental.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simoniac
SIMONIÁC, -Ă, simoniaci, -ce, adj., s. m. și f. (Om) care se face vinovat de simonie. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. simoniaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simonie
SIMONÍE s. f. Trafic cu lucruri considerate de Biserică drept bunuri spirituale, sfinte și pedepsit cu excomunicarea, caterisirea etc. – Din fr. simonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatectomie
SIMPATECTOMÍE, simpatectomii, s. f. (Med.) Ablație a ganglionilor sau a fibrelor nervoase ale sistemului simpatic. – Din fr. sympathectomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatetic
SIMPATÉTIC, -Ă, simpatetici, -ce, adj. Care provoacă stări sufletești (tainice); sugestiv. – Din germ. sympathetisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatic
SIMPÁTIC, -Ă, simpatici, -ce, adj. 1. Care inspiră simpatie; plăcut, atrăgător. 2. (Înv.) Care dă dovadă de simpatie, plin de simpatie. ♦ (Rar) Favorabil, avantajos. 3. (În sintagma) Cerneală simpatică = cerneală incoloră, care devine vizibilă numai la căldură sau prin tratarea cu diferite soluții speciale (și care se folosește pentru a scrie texte secrete). 4. (Anat.; în sintagmele) Sistem nervos simpatic sau (substantivat) marele simpatic = sistem nervos format din ganglioni și din fibre nervoase care reglează, sub controlul scoarței cerebrale, funcțiile glandelor și ale organelor interne. Ganglioni (sau nervi etc.) simpatici = ganglioni (sau nervi etc.) care fac parte din sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpaticolitic
SIMPATICOLÍTIC, -Ă, simpaticolitici, -ce, adj., s. n. (Medicament, substanță) care paralizează sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathicolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpaticomimetic
SIMPATICOMIMÉTIC, -Ă, simpaticomimetici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care excită sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathicomimétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpaticotomie
SIMPATICOTOMÍE, simpaticotomii, s. f. Intervenție chirurgicală constând în secționarea și îndepărtarea unei părți a lanțului ganglionar simpatic. – Din fr. sympathicotomie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpaticotonie
SIMPATICOTONÍE s. f. Stare de dezechilibru a funcțiunii sistemului nervos vegetativ cauzată de exagerarea activității sistemului nervos simpatic. – Din fr. sympathicotonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatie
SIMPATÍE, simpatii, s. f. 1. Atracție, înclinare, afinitate pe care cineva o simte față de o persoană sau pe care o inspiră cuiva; afecțiune; p. ext. obiectul acestui sentiment. ♦ Aprobare; atașament; devotament. 2. (Fam.) Persoană față de care cineva simte afecțiune sau dragoste. 3. (Med.) Legătură, raport dintre (două) organe simetrice care face ca, atunci când unul este afectat, să sufere și celălalt. Ochii sunt organe care se îmbolnăvesc prin simpatie. – Din fr. sympathie, lat. sympathia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatină
SIMPATÍNĂ s. f. Substanță secretată de terminațiile fibrelor nervoase ale sistemului nervos simpatic, care mediază chimic acțiunea acestuia. – Din fr. sympathine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatiza
SIMPATIZÁ, simpatizez, vb. I. 1. Tranz. A avea sentimente de simpatie (1) față de cineva. ◊ Refl. recipr. Se simpatizează de multă vreme. 2. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „cu”) A împărtăși ideile, sentimentele cuiva, a avea aceleași aspirații, aceleași idealuri, aceleași convingeri cu cineva; a fi de partea unei grupări politice sau a unei mișcări (cunoscându-i și împărtășindu-i principiile, acțiunile etc.). – Din fr. sympathiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatizant
SIMPATIZÁNT, -Ă, simpatizanți, -te, s. m. și f. Persoană care împărtășește ideile, sentimentele și aspirațiile unei grupări politice, artistice, ale unei asociații sportive etc., fără a fi membrul ei. – Din fr. sympathisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatologic
SIMPATOLÓGIC, -Ă, simpatologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la simpatologie, de simpatologie. – Din fr. sympathologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatologie
SIMPATOLOGÍE s. f. (Med.) Studiu al reacțiilor simpatice (4) fiziologice sau patologice. – Din fr. sympathologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpatriot
SIMPATRIÓT, simpatrioți, s. m. (Înv.) Compatriot. [Pr.: -tri-ot] – Din ngr. simpatriótis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpetală
SIMPETÁLĂ, simpetale, adj. (Bot.; despre flori) Care are corola cu petale unite între ele. – Din germ. sympetal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplamente
SIMPLAMÉNTE adv. (Rar) Pur și simplu; propriu-zis. – Din fr. simplement (după simplu).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplex
SÍMPLEX s. n. 1. Sistem de telecomunicații care asigură legătura bilaterală simultană între două posturi. 2. Țesătură din tricot cu ambele părți lucrate pe față. – Din fr. simplex.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplicitate
SIMPLICITÁTE s. f. Simplitate. – Din fr. simplicité, lat. simplicitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplifica
SIMPLIFICÁ, simplific, vb. I. Tranz. A face să fie (mai) simplu (1, 2). ♦ A reduce o ecuație sau o fracție printr-un divizor comun; a transforma o egalitate într-o altă egalitate echivalentă cu formă mai simplă. – Din lat. simplificare, fr. simplifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplificare
SIMPLIFICÁRE, simplificări, s. f. Acțiunea de a simplifica și rezultatul ei; simplificație. – V. simplifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplificat
SIMPLIFICÁT, -Ă, simplificați, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) simplu (1, 2). 2. (Despre funcții și expresii algebrice) Asupra căruia s-a efectuat operația de reducere la un divizor comun; redus. – V. simplifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplificator
SIMPLIFICATÓR, -OÁRE, simplificatori, -oare, adj. Care simplifică. – Din fr. simplificateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplificaţie
SIMPLIFICÁȚIE, simplificații, s. f. (Rar) Simplificare. – Din fr. simplification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplificație
SIMPLIFICÁȚIE, simplificații, s. f. (Rar) Simplificare. – Din fr. simplification.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplism
SIMPLÍSM s. n. însușirea de a fi simplu sau simplist; mod unilateral și superficial de a considera lucrurile; judecată a omului simplist (2); nivel intelectual scăzut. – Din fr. simplisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplist
SIMPLÍST, -Ă, simpliști, -ste, adj. 1. (Despre concepții, raționamente, metode etc.) Care consideră lucrurile superficial, unilateral, neglijând uneori aspectele esențiale. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Care este lipsit de complicații și de subtilități intelectuale; care judecă în mod simplist (1) sau face dovada unei astfel de judecăți. – Din fr. simpliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplitate
SIMPLITÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi simplu; lipsă de formalitate, de complicații; p. ext. lipsă de artificialitate, de afectare, de prefăcătorie; simplicitate. ♦ Lipsă de podoabe inutile și căutate, de rafinament artificial (într-o operă de artă). 2. Credulitate, naivitate. ♦ Însușire a unei persoane de a se purta natural, liber, firesc; naturalețe. – Simplu + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplon
SIMPLÓN, simploane, s. n. Numele unui tren internațional rapid care trece prin tunelul Simplon. – Din fr. Simplon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simplu
SÍMPLU, -Ă, simpli, -e, adj. 1. Care este format dintr-un singur element sau din câteva elemente omogene; care nu se poate împărți în elemente de natură diferită; care nu este amestecat. ◊ Floare simplă = floare a cărei corolă este compusă dintr-un singur rând de petale și un rând de stamine. Frunză simplă = frunză alcătuită dintr-un singur limb. (Gram.) Timp simplu = timp verbal care se conjugă fără ajutorul verbelor auxiliare. (Gram.) Perfect simplu = timp verbal simplu al modului indicativ care exprimă o acțiune trecută, terminată de curând. 2. Care este lipsit de artificialitate, care nu este prefăcut; p. ext. care nu este complicat sau încărcat, care nu prezintă dificultăți, care este ușor de făcut, de înțeles, de rezolvat. 3. Care este într-un singur plan; care se întâmplă o singură dată. ♦ (Sport; despre o partidă) Care are loc între doi adversari; în care confruntarea are loc între adversari individuali. 4. Lipsit de podoabe, modest. ♦ Care este inferior ca preț sau calitate; p. ext. fără valoare. 5. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de rafinament, de afectare sau de prefăcătorie; sincer, cinstit. ♦ Lipsit de cultură; p. ext. (peior.) necioplit, bădăran. 6. (Precedând numele, înlocuiește un adverb) Numai, doar; nimic mai mult; sadea, curat. ◊ Expr. (Fam.) Simplu ca bună ziua = foarte simplu. Simplu muritor = om obișnuit. – Din fr. simple.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpodiu
SIMPÓDIU, simpodii, s. n. Tip de ramificație a tulpinii în care mugurele terminal dispare și creșterea în lungime a axului se produce prin mugurele axilar imediat inferior. – Din fr. sympode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simpozion
SIMPOZIÓN, simpozioane, s. n. 1. (În Antichitate) Continuare a unui banchet cu cântece, dansuri și discuții variate. 2. Discuție organizată, pe baza unor scurte expuneri asupra unei teme literare, filosofice, științifice etc. de actualitate, purtate de câțiva vorbitori în fața și cu participarea publicului. [Pr.: -zi-on. – Acc. și: simpózion] – Din ngr. simpósion, germ. Symposion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simptom
SIMPTÓM, simptome, s. n. Tulburare funcțională sau senzație anormală resimțite de o ființă și care pot indica prezența unei boli. ♦ Fig. Semn, indiciu al unei stări anormale, individuale sau sociale. [Pl. și: simptoame] – Din fr. symptôme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simptomatic
SIMPTOMÁTIC, -Ă, simptomatici, -ce, adj. Care indică simptomul unei boli; care se referă la simptom. ◊ Tratament simptomatic = tratament care urmărește vindecarea unei boli prin înlăturarea simptomelor și nu a cauzelor care o provoacă. ♦ Fig. Care indică existența unei anumite stări de lucruri; semnificativ. – Din fr. symptomatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simptomatologic
SIMPTOMATOLÓGIC, -Ă, simptomatologici, -ce, adj. Care ține de simptomatologie, privitor la simptomatologie. – Din fr. symptomatologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simptomatologie
SIMPTOMATOLOGÍE s. f. Totalitate a manifestărilor clinice și de laborator ale unei boli, care permit diagnosticarea bolii respective și diferențierea ei de alte afecțiuni; parte a medicinei care studiază simptomele bolilor; semiologie. – Din fr. symptomatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simtiment
SIMTIMÉNT s. n. v. sentiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţ
SIMȚ, simțuri, s. n. 1. Facultate a oamenilor și a animalelor de a percepe impresii din lumea exterioară cu ajutorul unor organe specifice; funcție a organismului prin care acesta recepționează și prelucrează o anumită categorie de stimuli externi sau interni; simțire. ◊ Organe de simț = organe periferice ale percepției senzoriale. ♦ (Mai ales la pl.) Instinct, pornire senzuală; senzualitate. ♦ Delectare a simțurilor; gust. 2. Capacitate a omului de a înțelege, de a judeca, de a aprecia; înclinare, aptitudine pentru ceva. Simț moral = facultatea de a deosebi binele de rău. Simț practic = îndemânare în rezolvarea diferitelor chestiuni concrete. – Din simți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simț
SIMȚ, simțuri, s. n. 1. Facultate a oamenilor și a animalelor de a percepe impresii din lumea exterioară cu ajutorul unor organe specifice; funcție a organismului prin care acesta recepționează și prelucrează o anumită categorie de stimuli externi sau interni; simțire. ◊ Organe de simț = organe periferice ale percepției senzoriale. ♦ (Mai ales la pl.) Instinct, pornire senzuală; senzualitate. ♦ Delectare a simțurilor; gust. 2. Capacitate a omului de a înțelege, de a judeca, de a aprecia; înclinare, aptitudine pentru ceva. Simț moral = facultatea de a deosebi binele de rău. Simț practic = îndemânare în rezolvarea diferitelor chestiuni concrete. – Din simți (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţământ
SIMȚĂMẤNT, simțăminte, s. n. (Rar) Sentiment. [Var.: (înv.) simțimấnt s. n.] – Simți + suf. -ământ (după fr. sentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțământ
SIMȚĂMẤNT, simțăminte, s. n. (Rar) Sentiment. [Var.: (înv.) simțimấnt s. n.] – Simți + suf. -ământ (după fr. sentiment).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţi
SIMȚÍ, simt, vb. IV. 1. Tranz. A avea, prin intermediul organelor de simț, senzația sau percepția unui lucru, a unui fapt, a unei calități, a percepe efectul unei excitații; a prezenta sensibilitate. ♦ Refl. A-și da seama de propria stare fizică. 2. Tranz. A băga de seamă, a prinde de veste, a observa prezența unei ființe sau o acțiune a acesteia, mai mult pe baza unui reflex la o excitație a simțurilor decât cu ajutorul judecății. ♦ (Despre animale) A adulmeca. 3. Tranz. A-și da seama, a fi conștient, a înțelege, a bănui o acțiune, o situație etc., bazându-se atât pe informații și elemente logice, cât și pe intuiție, instinct sau legături afective cu altă persoană. ♦ Refl. A fi conștient de o însușire, de o dispoziție sau de o stare proprie. ◊ Expr. A se simți în stare (de ceva sau să facă ceva) = a se ști, a se socoti, a se crede capabil (de ceva sau să facă ceva). 4. Refl. A avea, a da dovadă de bun-simț; a fi un om simțit (2). 5. Tranz. A fi cuprins de o stare afectivă, a încerca un sentiment, o emoție etc.; a fi mișcat, impresionat, tulburat de ceva. ◊ Expr. A simți lipsă (cuiva sau a ceva) = a suferi din cauză că cineva sau ceva lipsește. A simți nevoia să... = a dori să... ♦ A avea impresia că..., a încerca sentimentul că... ◊ Expr. (Refl.) A se simți la (sau în) largul lui sau (ca) acasă (la el) = a încerca un sentiment plăcut, a avea impresia că se află într-un mediu familiar, înconjurat de lucruri sau de oameni cunoscuți; a fi familiarizat cu ceva; a nu fi stânjenit sau jenat de nimic; a se simți bine. ♦ Refl. (Înv.) A se resimți de pe urma efectelor produse de un factor extern, de o situație etc. [Prez. ind. și: (reg.) simțesc, simț] – Lat. sentire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simți
SIMȚÍ, simt, vb. IV. 1. Tranz. A avea, prin intermediul organelor de simț, senzația sau percepția unui lucru, a unui fapt, a unei calități, a percepe efectul unei excitații; a prezenta sensibilitate. ♦ Refl. A-și da seama de propria stare fizică. 2. Tranz. A băga de seamă, a prinde de veste, a observa prezența unei ființe sau o acțiune a acesteia, mai mult pe baza unui reflex la o excitație a simțurilor decât cu ajutorul judecății. ♦ (Despre animale) A adulmeca. 3. Tranz. A-și da seama, a fi conștient, a înțelege, a bănui o acțiune, o situație etc., bazându-se atât pe informații și elemente logice, cât și pe intuiție, instinct sau legături afective cu altă persoană. ♦ Refl. A fi conștient de o însușire, de o dispoziție sau de o stare proprie. ◊ Expr. A se simți în stare (de ceva sau să facă ceva) = a se ști, a se socoti, a se crede capabil (de ceva sau să facă ceva). 4. Refl. A avea, a da dovadă de bun-simț; a fi un om simțit (2). 5. Tranz. A fi cuprins de o stare afectivă, a încerca un sentiment, o emoție etc.; a fi mișcat, impresionat, tulburat de ceva. ◊ Expr. A simți lipsă (cuiva sau a ceva) = a suferi din cauză că cineva sau ceva lipsește. A simți nevoia să... = a dori să... ♦ A avea impresia că..., a încerca sentimentul că... ◊ Expr. (Refl.) A se simți la (sau în) largul lui sau (ca) acasă (la el) = a încerca un sentiment plăcut, a avea impresia că se află într-un mediu familiar, înconjurat de lucruri sau de oameni cunoscuți; a fi familiarizat cu ceva; a nu fi stânjenit sau jenat de nimic; a se simți bine. ♦ Refl. (Înv.) A se resimți de pe urma efectelor produse de un factor extern, de o situație etc. [Prez. ind. și: (reg.) simțesc, simț] – Lat. sentire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţibilitate
SIMȚIBILITÁTE s. f. (Înv.) Sensibilitate. – Din simți (după fr. sensibilité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțibilitate
SIMȚIBILITÁTE s. f. (Înv.) Sensibilitate. – Din simți (după fr. sensibilité).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţiciune
SIMȚICIÚNE s. f. (Înv.) Sensibilitate; sentiment, simțire (2). – Simți + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțiciune
SIMȚICIÚNE s. f. (Înv.) Sensibilitate; sentiment, simțire (2). – Simți + suf. -iciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţimânt
SIMȚIMẤNT s. n. v. simțământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțimânt
SIMȚIMẤNT s. n. v. simțământ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţimântalism
SIMȚIMÂNTALÍSM s. n. (Înv.) Sentimentalism. – Din simțimânt (după fr. sentimentalisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțimântalism
SIMȚIMÂNTALÍSM s. n. (Înv.) Sentimentalism. – Din simțimânt (după fr. sentimentalisme).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţire
SIMȚÍRE, simțiri, s. f. 1. Faptul de a simți; sensibilitate (1). 2. Trăire afectivă, afect, sentiment. 3. Stare normală a organismului în care omul este pe deplin conștient de ceea ce se petrece în jurul lui, fiind stăpân pe simțurile și pe facultățile lui intelectuale. ◊ Loc. adj. Fără simțire = fără cunoștință; leșinat. ◊ Expr. A-și pierde simțirea (sau simțirile) = a leșina. A-și veni în simțire (sau în simțiri) = a-și reveni din leșin; a-și veni în fire; a-și recăpăta stăpânirea de sine. ♦ (Rar) Simț (1). 4. (Înv. și pop.; și în sintagma simțire de sine) Bun-simț, bună-cuviință. – V. simți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțire
SIMȚÍRE, simțiri, s. f. 1. Faptul de a simți; sensibilitate (1). 2. Trăire afectivă, afect, sentiment. 3. Stare normală a organismului în care omul este pe deplin conștient de ceea ce se petrece în jurul lui, fiind stăpân pe simțurile și pe facultățile lui intelectuale. ◊ Loc. adj. Fără simțire = fără cunoștință; leșinat. ◊ Expr. A-și pierde simțirea (sau simțirile) = a leșina. A-și veni în simțire (sau în simțiri) = a-și reveni din leșin; a-și veni în fire; a-și recăpăta stăpânirea de sine. ♦ (Rar) Simț (1). 4. (Înv. și pop.; și în sintagma simțire de sine) Bun-simț, bună-cuviință. – V. simți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţit
SIMȚÍT, -Ă, simțiți, -te, adj. 1. Pornit dintr-o stare afectivă puternică, dintr-un sentiment profund; plin de simțire, plin de sensibilitate; p. ext. emoționant. 2. (Despre persoane) Plin de bun-simț, cu bun-simț. – V. simți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțit
SIMȚÍT, -Ă, simțiți, -te, adj. 1. Pornit dintr-o stare afectivă puternică, dintr-un sentiment profund; plin de simțire, plin de sensibilitate; p. ext. emoționant. 2. (Despre persoane) Plin de bun-simț, cu bun-simț. – V. simți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţitor
SIMȚITÓR, -OÁRE, simțitori, -oare, adj. 1. Care este capabil să simtă (5), care se înduioșează, se impresionează ușor, înzestrat cu simțire (2), plin de sensibilitate (1); sensibil, impresionabil, emotiv. 2. (Adesea adverbial) Apreciabil, considerabil, important. A făcut o economie simțitoare. – Simți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțitor
SIMȚITÓR, -OÁRE, simțitori, -oare, adj. 1. Care este capabil să simtă (5), care se înduioșează, se impresionează ușor, înzestrat cu simțire (2), plin de sensibilitate (1); sensibil, impresionabil, emotiv. 2. (Adesea adverbial) Apreciabil, considerabil, important. A făcut o economie simțitoare. – Simți + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţivară
SIMȚIVÁRĂ, simțiveri, s. f. (Reg.) Specie de pițigoi (Parus major). – Simți + vară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțivară
SIMȚIVÁRĂ, simțiveri, s. f. (Reg.) Specie de pițigoi (Parus major). – Simți + vară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simţual
SIMȚUÁL, -Ă, simțuali, -e, adj. (Înv.) Care ține de simțuri; care se referă la simțuri; senzual. [Pr.: -țu-al] – Din simț (după fr. sensuel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simțual
SIMȚUÁL, -Ă, simțuali, -e, adj. (Înv.) Care ține de simțuri; care se referă la simțuri; senzual. [Pr.: -țu-al] – Din simț (după fr. sensuel).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simula
SIMULÁ, simulez, vb. I. Tranz. A face să pară adevărat ceva ireal; a da, în mod intenționat, o impresie falsă. ♦ A se preface bolnav, nebun, beat etc. (pentru a obține un avantaj sau a evita o sancțiune). – Din fr. simuler, lat. simulare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulacru
SIMULÁCRU, simulacre, s. n. Aparență înșelătoare; acțiune simulată; obiect care dă o falsă impresie a realității. – Din fr. simulacre, lat. simulacrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulant
SIMULÁNT, -Ă, simulanți, -te, s. m. și f. Persoană care simulează o boală, o nebunie etc. – Simula + suf. -ant. Cf. fr. s i m u l a t e u r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulare
SIMULÁRE, simulări, s. f. Faptul de a simula; prefăcătorie; falsificare; simulație. – V. simula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulat
SIMULÁT, -Ă, simulați, -te, adj. Care are o aparență înșelătoare; făcut în mod intenționat să dea o impresie falsă. – V. simula.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulatiune
SIMULATIÚNE s. f. v. simulație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulator
SIMULATÓR, simulatoare, s. n. 1. Sistem tehnic destinat rezolvării ecuațiilor care caracterizează un anumit obiect sau fenomen. 2. Ansamblu de aparate și dispozitive care simulează situațiile posibile într-o activitate, folosit pentru antrenarea și verificarea reacțiilor operatorilor umani. – Din fr. simulateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulaţie
SIMULÁȚIE, simulații, s. f. Simulare; spec. (Jur.) folosire de către o persoană a unui înscris constatator al unui act juridic care nu corespunde unei operații reale. [Var.: simulațiúne s. f.] – Din fr. simulation, lat. simulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simulație
SIMULÁȚIE, simulații, s. f. Simulare; spec. (Jur.) folosire de către o persoană a unui înscris constatator al unui act juridic care nu corespunde unei operații reale. [Var.: simulațiúne s. f.] – Din fr. simulation, lat. simulatio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simultan
SIMULTÁN, -Ă, simultani, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre acțiuni, fenomene și evenimente) Care are loc în același timp cu altul sau cu altele; concomitent. 2. S. n. Demonstrație a unui șahist cu o clasificare superioară care joacă în același timp cu mai mulți adversari de categorie inferioară. [Var.: (înv.) simultanéu, -ée adj.] – Din germ. simultan, fr. simultane, lat. simultaneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simultaneitate
SIMULTANEITÁTE s. f. Însușire a unor acțiuni, fenomene sau a unor evenimente de a fi simultane (1); existența, producerea mai multor acțiuni în același timp; coincidență în timp; sincronism. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. simultanéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simultaneu
SIMULTANÉU, -ÉE adj. v. simultan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

simun
SIMÚN s. n. Vânt puternic, fierbinte și uscat, încărcat cu nisip, care bate în Sahara și în Arabia, de la Sud la Nord. – Din fr. simoun.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sin
SIN^1 s. m. (Înv. și reg.; particulă care precedă prenumele tatălui și intră în componența numelui de familie al copiilor) Fiu, fiul lui... – Din sl. synŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sin
SIN^2 s. m. și n. v. sân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinafie
SINAFÍE, sinafii, s. f. Fenomen care se produce atunci când două versuri sunt strâns unite, astfel încât are loc eliziunea de la unul la altul sau același cuvânt termină primul vers și îl începe pe al doilea. – Din fr. synaphie, ngr. sináfia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinagogă
SINAGÓGĂ, sinagogi, s. f. Clădire destinată celebrării cultului mozaic; templu, havră. ♦ Organizație religioasă la mozaici asemănătoare parohiilor creștine, apărută în condițiile diasporei. [Pl. și: sinagoge] – Din fr. synagogue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinalagmatic
SINALAGMÁTIC, -Ă, sinalagmatici, -ce, adj. (Despre contracte juridice) Care impune obligații reciproce între părțile interesate chiar de la data încheierii. – Din fr. synallagmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinalefă
SINALÉFĂ, sinalefe, s. f. (Fon.) Fuziune (în timpul pronunțării) a două silabe într-una singură prin eliziune, sinereză sau contracție. – Din fr. synalèphe, lat. synalaepha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinalgie
SINALGÍE, sinalgii, s. f. (Med.) Formă a sinesteziei în care o durere se asociază cu altă senzație. – Din fr. synalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinantere
SINANTÉRE s. f. pl. v. sinanter.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sinantrop
SINANTRÓP, sinantropi, s. m. Om fosil descoperit în China, foarte apropiat de pitecantrop (Sinanthropus pechinensis). – Din fr. sinanthrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinapism
SINAPÍSM, sinapisme, s. n. Cataplasmă făcută din făină de muștar și apă, care se aplică pe o parte bolnavă a corpului cu scopul de a provoca un aflux al sângelui. – Din fr. sinapisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinapsă
SINÁPSĂ, sinapse, s. f. (Anat.) Punct de contact între doi neuroni, la nivelul căruia se face transmiterea influxului nervos de la o celulă nervoasă la alta. – Din fr. synapse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinaptic
SINÁPTIC, -Ă, sinaptici, -ce, adj. Referitor la sinapsă. – Din fr. synaptique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinarhie
SINARHÍE, sinarhii, s. f. Guvernare simultană a mai multor căpetenii, care conduc fiecare câte o parte a unui stat. – Din fr. synarchie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinarmonism
SINARMONÍSM s. n. (Fon.) Asimilare progresivă a vocalelor dintr-un cuvânt, întâlnită în limbile turco-tătare; armonie vocalică. – Din fr. synharmonisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinartroză
SINARTRÓZĂ, sinartroze, s. f. Articulație fixă între două oase. – Din fr. synarthrose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinaxar
SINAXÁR, sinaxare, s. n. Carte care cuprinde pe scurt viețile sfinților. ♦ Calendar creștin în care apar înregistrate numele sfinților (pe zile). – Din ngr. sinaxári(on).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinaxă
SINÁXĂ s. f. Nume dat adunărilor primilor creștini. – Din fr. synaxe, ngr. sínaxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinăian
SINĂIÁN, -Ă, sinăieni, -e, s. m., adj. 1. Persoană originară sau locuitor din orașul Sinaia. 2. Adj. Care aparține orașului Sinaia sau sinăienilor (1), privitor la orașul Sinaia ori la sinăieni. – Sinaia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinăiancă
SINĂIÁNCĂ, sinăience, s. f. Femeie originară sau locuitoare din orașul Sinaia. – Sinăian + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinălău
SINĂLẮU, sinălaie, s. n. (Reg.) Cuțit gros, puțin încovoiat, prevăzut cu două mânere, cu care tăbăcarii curăță părul de pe piei. – Din magh. szinelö.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinăluire
SINĂLUÍRE s. f. v. sinălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sincarpă
SINCÁRPĂ, sincarpe, adj. (Bot.; despre flori) Cu carpelele unite. – Din fr. syncarpe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincer
SÍNCER, -Ă, sinceri, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care exprimă întocmai ceea ce gândește, care acționează fără prefăcătorie sau gânduri ascunse; franc, leal, loial; cinstit, deschis. ♦ (Despre sentimente, acțiuni, manifestări ale oamenilor) Care reflectă sau dovedește sinceritate (1). 2. Conform cu anumite legi, cu anumite principii; corect. 3. (Rar; despre culori) Curat, pur. – Din fr. sincère, lat. sincerus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinceramente
SINCERAMÉNTE adv. (Rar) În mod sincer. – Din it. sinceramente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincerică
SINCERÍCĂ s. f. Plantă erbacee mică, cu frunze liniare, cu flori albe-verzui, fără petale, care crește pe locuri stâncoase și nisipoase (Scleranthus perennis). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinceritate
SINCERITÁTE, (2) sincerități, s. f. 1. Însușirea de a fi sincer (1); lipsă de prefăcătorie sau de viclenie; franchețe, loialitate. ◊ Loc. adv. Cu sinceritate = în mod sincer (1); din toată inima. 2. (Rar) Confidență, confesiune, destăinuire. – Din fr. sincerite, lat. sinceritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinchiseală
SINCHISEÁLĂ s. f. (Fam.; mai ales în construcții negative) Grijă, atenție, considerație față de cineva sau de ceva. – Sinchisi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinchisi
SINCHISÍ, sinchisesc, vb. IV. (Mai ales în construcții negative). 1. Refl. (Fam.) A-i păsa cuiva de cineva sau de ceva, a lua în seamă ceva sau pe cineva; a nu rămâne indiferent; a se neliniști, a se îngrijora. 2. Tranz. (Înv.) A incomoda, a deranja, a tulbura. – Din ngr. sinhízo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincipital
SINCIPITÁL, -Ă, sincipitali, -e, adj. (Anat.) Care ține de sinciput. – Din fr. sincipital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinciput
SINCIPÚT, sincipute, s. n. Parte din osul capului care reprezintă punctul cel mai înalt al cutiei craniene; creștetul capului. – Din fr., lat. sinciput.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinciţiu
SINCÍȚIU, sinciții, s. n. Masă de protoplasmă care conține un mare număr de nuclee, provenită din fuziunea mai multor celule sau dintr-o multiplicare foarte activă a celulelor. – Din fr. syncytium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincițiu
SINCÍȚIU, sinciții, s. n. Masă de protoplasmă care conține un mare număr de nuclee, provenită din fuziunea mai multor celule sau dintr-o multiplicare foarte activă a celulelor. – Din fr. syncytium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinclinal
SINCLINÁL, sinclinale, s. n. (Geol.) Cută a stratelor din scoarța Pământului care prezintă aspectul unei albii cu concavitatea îndreptată în sus. – Din fr. synclinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinclinoriu
SINCLINÓRIU, sinclinorii, s. n. (Geol.) Asociație de cute în care cele din partea centrală sunt mai coborâte decât cele din părțile laterale. – Din fir. synclinorium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincopa
SINCOPÁ, sincopez, vb. I. Tranz. și refl. A face să sufere sau a suferi o sincopă. – Din sincopă. Cf. fr. s y n c o p e r.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincopare
SINCOPÁRE, sincopări, s. f. Faptul de a (se) sincopa. – V. sincopa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincopat
SINCOPÁT, -Ă, sincopați, -te, adj. 1. (Despre muzică, în special despre muzica de jazz) Caracterizat prin folosirea sincopei (2). 2. (Fon.; despre vocale sau grupuri de vocale neaccentuate) Dispărut în interiorul unui cuvânt prin sincopă (3). – V. sincopa. Cf. fr. syncopè.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincopă
SINCÓPĂ, sincope, s. f. 1. Încetare subită (momentană sau definitivă) a funcției inimii, cu întreruperea respirației și pierderea sensibilității și a mișcărilor voluntare. 2. (Muz.) Efect ritmic, cu caracter dinamic, obținut prin mutarea accentului unei măsuri de pe timpul tare pe cel slab anterior. 3. Fenomen fonetic care constă în dispariția unei vocale sau a unui grup de vocale neaccentuate între două consoane ale unui cuvânt. 4. (Rar) întrerupere, pauză. – Din fr. syncope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincretic
SINCRÉTIC, -Ă, sincretici, -ce, adj. Care ține de sincretism, referitor la sincretism. – Din fr. syncrétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincretism
SINCRETÍSM, sincretisme, s. n. 1. Contopire a unor elemente eterogene aparținând unor arte diferite (literatură, muzică, dans etc.), caracteristică folclorului și mai ales fazelor primitive de dezvoltare a culturii, când diferitele arte nu erau încă diferențiate. 2. (Fil.) Reunire a unor elemente eterogene aparținând unor doctrine filosofice diferite sau unor religii diferite – Din fr. syncrétisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincretist
SINCRETÍST, -Ă, sincretiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Adept al sincretismului. – Din fr. syncrétiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincristalizare
SINCRISTALIZÁRE s. f. v. sincristaliza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sincrociclotron
SINCROCICLOTRÓN, sincrociclotroane, s. n. (Fiz.) Accelerator ciclic pentru particule grele cu sarcină electrică, mai puternic decât ciclotronul și având capacitatea de a menține sincronismul dintre mișcarea particulelor și variația tensiunii acceleratoare prin modificarea frecvenței acesteia; fazotron. – Din fr. synchrocyclotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincrofazotron
SINCROFAZOTRÓN, sincrofazotroane, s. n. (Fiz.) Accelerator ciclic pentru particule grele cu sarcină electrică, al cărui principiu de funcționare îmbină elemente ale sincrotronului cu elemente ale fazotronului. – Din fr. synchrophasotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincron
SINCRÓN, -Ă, sincroni, -e, adj. (Despre fapte, fenomene sau evenimente) Sincronic (1). ♦ (Despre sisteme fizice sau tehnice) Care este sediul unor fenomene periodice cu evoluție sincronică. ♦ Cameră sincronă = dispozitiv special folosit în cinematografie, în televiziune, pentru înregistrarea simultană a sunetului și a imaginii. Mașină sincronă = mașină electrică de curent alternativ (monofazat sau trifazat) a cărei turație de regim este constantă și proporțională cu frecvența tensiunii la borne. – Din fr. synchrone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronic
SINCRÓNIC, -Ă, sincronici, -ce, adj. 1. (Despre fapte, fenomene sau evenimente) Care există sau se petrec în același timp; simultan, concomitent, sincron. 2. Care se referă la fapte, fenomene sau evenimente existente sau petrecute în același timp. ◊ Tabele sincronice = tabele cronologice ale evenimentelor care au avut loc în același timp. ♦ (Fiz.; despre evoluția fenomenelor periodice) Care prezintă sincronism, care se produce în mod sincron. 3. (Despre metode de studiu sau puncte de vedere) Care nu se face în mod istoric; independent de evoluția istorică; static. – Din fr. synchronique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronicitate
SINCRONICITÁTE s. f. (Rar) Sincronie. – Din engl. synchronicity.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronie
SINCRONÍE s. f. Ansamblul fenomenelor lingvistice considerate într-o anumită perioadă a istoriei unei limbi. – Din fr. synchronie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronism
SINCRONÍSM, (2) sincronisme, s. n. 1. Existența în același timp sau desfășurarea paralelă a două sau a mai multor fapte, fenomene sau evenimente; simultaneitate. ◊ Sincronism sonor = simultaneitate a înregistrărilor sonore cu cele ale imaginilor, în cinematografie și televiziune, realizată cu ajutorul camerei sincrone. 2. Fenomen de sincronism (1). – Din fr. synchronisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronistic
SINCRONÍSTIC, -Ă, sincronistici, -ce, adj. (Despre scrieri cu caracter istoric) Care studiază sau expune evenimentele în mod sincronic. – Din fr. synchronistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincroniza
SINCRONIZÁ, sincronizez, vb. I. Tranz. A face ca două sau mai multe acțiuni, fapte sau evenimente, fenomene etc. să se petreacă în același timp. ♦ A efectua operațiile necesare pentru ca o mașină sincronă să fie adusă în stare de a funcționa în paralel cu o rețea electrică de curent alternativ. ♦ A realiza într-un film concordanța dintre imagine și sunet; a efectua montarea sincronă a benzii de imagine cu banda de sunet corespunzătoare.- Din fr. synchroniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronizare
SINCRONIZÁRE, sincronizări, s. f. Acțiunea de a sincroniza și rezultatul ei. – V. sincroniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronizator
SINCRONIZATÓR, sincronizatoare, s. n. 1. Aparat cu care se pune în concordanță pelicula cinematografică pe care este imprimată imaginea cu banda sonoră corespunzătoare. 2. Ansamblu de dispozitive folosit pentru sincronizarea automată a mașinilor sincrone. – Sincroniza + suf. -tor (după fr. synchroniseur).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronizor
SINCRONIZÓR, sincronizoare, s. n. (Biol.) Factor de ambianță care poate modifica unul dintre parametrii unui bioritm. – Din fr. synchroniseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincronoscop
SINCRONOSCÓP, sincronoscoape, s. n. 1. Instrument folosit pentru a indica dacă două fenomene periodice sunt sincrone. 2. Instrument folosit pentru determinarea momentului în care a fost realizată sincronizarea a două tensiuni electrice alternative. ♦ Instrument alcătuit dintr-un oscilograf catodic, folosit pentru reprezentarea vizuală a formelor de undă. – Din fr. synchronoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sincrotron
SINCROTRÓN, sincrotroane, s. n. Accelerator ciclic pentru electroni mai puternic decât betatronul de care se deosebește prin capacitatea de a menține sincronismul dintre mișcarea electronilor și variația tensiunii acceleratoare. – Din fr. synchrotron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindactilie
SINDACTILÍE s. f. Malformație congenitală a mâinii sau a piciorului constând în lipirea a două sau a mai multor degete între ele prin sudarea părților moi, oasele rămânând separate. – Din fr. syndactylie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindic
SÍNDIC, sindici, s. m. Persoană însărcinată cu administrarea patrimoniului unei instituții, corporații, societăți etc. ◊ Sindic (de bursă) = conducător al agenților de schimb ori al mijlocitorilor oficiali, care prezidează camera lor sindicală. [Acc. și: sindíc] – Din fr. syndic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindical
SINDICÁL, -Ă, sindicali, -e, adj. Care ține de sindicat, privitor la sindicat. – Din fr. syndical.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindicalism
SINDICALÍSM s. n. 1. Mișcare anticapitalistă din Europa Occidentală la sfârșitul sec. XIX, având legături cu anarhismul, și care consideră statul drept un sistem birocratic ineficient și opresiv, preconizând înlocuirea cu sindicatele ca unități de producție. 2. Sistem de organizare a muncitorilor prin mijlocirea sindicatelor; mișcare sindicală. – Din fr. syndicalisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindicalist
SINDICALÍST, -Ă, sindicaliști, -ste, s. m. și f. Persoană care face parte dintr-un sindicat. – Din fr. syndicaliste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindicaliza
SINDICALIZÁ, sindicalizez, vb. I Refl. A se uni într-un sindicat, a forma un sindicat. ♦ A intra într-un sindicat. – Sindical + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindicalizare
SINDICALIZÁRE s. f. Acțiunea de a se sindicaliza și rezultatul ei. – V. sindicaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindicat
SINDICÁT, sindicate, s. n. 1. Organizație a salariaților dintr-o întreprindere, înființată conform legii, al cărei scop este apărarea intereselor profesionale, economice și sociale ale membrilor ei. 2. Totalitatea membrilor unui sindicat (1); sediu al unei organizații sindicale. 3. Grup de persoane fizice sau de companii, reunite printr-un contract de asociere în scopul finanțării unei investiții. – Din fr. syndicat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindiotactic
SINDIOTÁCTIC, -Ă, sindiotactici, -ce, adj. (Chim.; despre polimeri) Care are o structură spațială regulată, în ale cărui lanțuri macromoleculare succesiunea unităților structurale se repetă constant de-a lungul lanțului, în poziția alternantă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. syndiotactique, engl. syndyotactic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindrofie
SINDROFÍE, sindrofii, s. f. 1. (Fam.) Reuniune de invitați, petrecere (în familie). ♦ Totalitatea participanților la o petrecere familială. 2. (Reg.) Prietenie, tovărășie. – Din ngr. sindrofía.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sindrom
SINDRÓM, sindroame, s. n. Totalitatea semnelor și a simptomelor care apar împreună în cursul unei boli, dându-i nota caracteristică. [Pl. și: sindromuri] – Din fr. syndrome.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sine
SINE pron. refl. (Forma accentuată de acuz. pers. 3 pentru toate genurile și numerele; uneori întărit prin „însuși”) 1. (Precedat de prep. „pe” sau, înv., „pre”, având funcție de complement direct al unui verb reflexiv) Numai pe sine nu se vede. 2. (Precedat de prepoziții, are funcție de atribut, de complement indirect sau de complement circumstanțial) Păstrează totul pentru sine însăși. ◊ Expr. De la sine = fără ajutorul sau intervenția cuiva, prin propriile forțe; din proprie inițiativă. (Substantivat) În sinea mea (sau a ta etc.) = în propria conștiință, în gând. – Lat. se (după mine, tine).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineală
SINEÁLĂ s. f. (Pop.) 1. Vopsea albastră; spec. albăstreală pentru rufe și var; p. ext. apă cu albăstreală în care se clătesc rufele albe pentru a căpăta o tentă albăstrie. 2. Culoare albastră. – Din bg. sinilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinecdocă
SINÉCDOCĂ, sinecdoce, s. f. Figură de stil care constă în lărgirea sau restrângerea sensului unui cuvânt prin folosirea întregului în locul părții (și invers), a particularului în locul generalului, a generalului în locul particularului, a materiei din care este făcut un lucru în locul lucrului însuși etc. [Acc. și: sinecdócă] – Din lat. synecdoche, ngr. sinekdohí, fr. synecdoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinechie
SINECHÍE s. f. (Med.) Aderență patologică a irisului în fața posterioară a corneei sau la cristalin; p. gener. orice aderență patologică între formațiuni anatomice vecine. – Din fr. synéchie, engl. synechie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinectică
SINÉCTICĂ s. f. Metodă de antrenare a unor indivizi sau grupuri de indivizi în vederea rezolvării creatoare a uneia sau a mai multe probleme prin stimularea intuiției, a fanteziei etc. – Din fr. synectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinecură
SINECÚRĂ, sinecuri, s. f. Slujbă, funcție bine retribuită, care cere munca minimă sau nu cere nicio muncă. – Din fr. sinécure.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinecurist
SINECURÍST, -Ă, sinecuriști, -ste, s. m. și f. (Rar) Persoană care deține o sinecură. – Sinecură + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinedie
SÍNE DÍE loc. adj., loc. adv. Fără a fixa o dată precisă. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinedriu
SINÉDRIU, sinedrii, s. n. (Înv.) Sfat, consiliu bisericesc. – Din ngr. synédhrion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineli
SINELÍ vb. IV v. sinili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinelit
SINELÍT, -Ă adj. v. sinilit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineliu
SINELÍU, -ÍE adj. v. siniliu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinelui
SINELUÍ, sineluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța cu sinălăul părul de pe pieile tăbăcite ale animalelor. – Din magh. szinelni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineluit
SINELUÍT s. n. (Reg.) Faptul de a sinelui. – V. sinelui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinereză
SINERÉZĂ, sinereze, s. f. Fenomen fonetic constând în fuziunea, într-un diftong ascendent, a două vocale învecinate prin transformarea primei vocale într-o semivocală. – Din fr. synérèse, lat. synaeresis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinergic
SINÉRGIC, -Ă, sinergici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la sinergie, al sinergiei. – Din fr. synergique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinergidă
SINERGÍDĂ, sinergide, s. f. (Bot.) Fiecare dintre cele două celule ale sacului embrionar situate de o parte și de alta a oosferei. – Din fr. synergide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinergie
SINERGÍE s. f. Asociație a mai multor organe sau țesuturi pentru îndeplinirea aceleiași funcții. – Din fr. synergie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinergism
SINERGÍSM s. n. (Fiz.) Intensificare a acțiunilor care se exercită în același sens. ♦ Intensificare a acțiunii a două substanțe prin asocierea acestora. – Din fr. synergisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinestalgie
SINESTALGÍE, sinestalgii, s. f. (Med.) Durere care apare la simpla atingere a unei zone îndepărtate de punctul dureros. – Din fr. synestalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinestezic
SINESTÉZIC, -Ă, sinestezici, -ce, adj. Referitor la sinestezie; cu caracter de sinestezie. – Din fr. synesthésique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinestezie
SINESTEZÍE, sinestezii, s. f. Asociație între senzații de natură diferită care dau impresia că sunt unul simbolul celuilalt. – Din fr. synesthesie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineşi
SÍNEȘI pron. refl. (Înv.) Sine. Își spune în sineși. – Sine + [î]și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineși
SÍNEȘI pron. refl. (Înv.) Sine. Își spune în sineși. – Sine + [î]și.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinet
SINÉT, sineturi, s. n. (Înv.) 1. Act, document; zapis, hrisov. 2. Adeverință, chitanță; poliță. [Var.: senét s. n.] – Din tc. senet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineţ
SINÉȚ, sineți, s. m. (Iht.; reg.) Plătică^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sineț
SINÉȚ, sineți, s. m. (Iht.; reg.) Plătică^1. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinfazic
SINFÁZIC, -Ă, sinfazici, -ce, adj. (Despre procese periodice) Care are aceeași fază. – Cf. fază.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singenetic
SINGENÉTIC, -Ă, singenetici, -ce, adj. (Despre mineralele din rocile sedimentare) Care s-a format concomitent cu sedimentele. – Din fr. syngénésique (după genetic).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singeneză
SINGENÉZĂ s. f. Stadiu în evoluția rocilor sedimentare corespunzând timpului de formare a sedimentelor. – Din fr. syngénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singhalez
SINGHALÉZ, -Ă, singhalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Popor de religie budistă care s-a constituit ca națiune în Sri Lanka; (și la sg.) persoană care aparține acestui popor. 2. Adj. Care aparține singhalezilor (1), privitor la singhalezi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă indo-europeană vorbită de singhalezi. – Din fr. syngalais.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singhel
SÍNGHÉL, singheli, s. m. Grad în ierarhia bisericească inferior protosinghelului; persoană care poartă acest grad. – Din ngr. sínkellos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

single
SINGLE, single-uri, s. n. (Muz.) Disc care conține câte o singură piesă pe fiecare față. ◊ (Adjectival) Disc single. [Pr.: singl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singspiel
SINGSPIEL s. n. Operă germană de tip popular în care muzica alternează cu episoadele vorbite. [Pr.: zîngșpíl] – Cuv. germ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singular
SINGULÁR, -Ă, singulari, -e, adj. 1. (Gram.; în sintagmele) Număr singular (și substantivat, n.) = categorie gramaticală care indică un singur exemplar dintr-o categorie de ființe, de obiecte etc. Persoana întâi (sau a doua, a treia) singular = persoană gramaticală care indică numărul singular (1). 2. Care aparține sau este caracteristic unui singur sau unui anumit exemplar dintr-o categorie, care se referă la un singur sau la un anumit exemplar dintr-o categorie; care se deosebește de alți indivizi, de alte fenomene etc. din aceeași categorie prin anumite trăsături distincte, individuale: care iese din comun în raport cu ceilalți indivizi, celelalte fenomene etc. din aceeași categorie; care este singur, izolat printre sau față de indivizii din aceeași categorie; care ocupă un loc aparte în cadrul aceleiași categorii; deosebit, aparte, neobișnuit; p. ext. ciudat, bizar, original. ◊ (Log.) Judecată singulară = judecată al cărei subiect este un nume individual. ♦ (Fil.; substantivat, n.; art.) Categorie care reflectă un singur exemplar dintr-o clasă de lucruri, în totalitatea însușirilor lui care îl deosebesc de celelalte lucruri din acea clasă; individual. – Din lat. singularis, fr. singulier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singularetantum
SINGULÁRE TÁNTUM, singularia tantum, loc. adj. (Despre substantive) Care are numai formă de singular; care este defectiv de plural. – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singularitate
SINGULARITÁTE s. f. (Rar) Calitatea de a fi singular; p. ext. ciudățenie, bizarerie. – Din fr. singularité, lat. singularitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singulariza
SINGULARIZÁ, singularizez, vb. I. Tranz. și refl. A scoate sau a ieși în evidență; a (se) deosebi, a (se) distinge printr-o trăsătură puțin obișnuită, ieșită din comun. – Din fr. singulariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singularizare
SINGULARIZÁRE s. f. Faptul de a se singulariza. – V. singulariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singularizat
SINGULARIZÁT, -Ă, singularizați, -te, adj. Care este ieșit în evidență, ieșit din comun prin ceva deosebit. – V. singulariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singulativ
SINGULATÍV s. n. (Gram.; în sintagma) Sufix de singulativ = sufix cu ajutorul căruia se formează, în unele limbi, singularul din tema de plural. – Din fr. singulatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singur
SÍNGUR, -Ă, singuri, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este însoțit de nimeni, fără niciun tovarăș, fără altcineva. ♦ Singuratic (1), solitar, izolat, retras; părăsit. 2. Prin forțele sale, fără ajutorul, intervenția, îndemnul, voia cuiva; din proprie inițiativă. ♦ De la sine. 3. (Precedând substantivul) Numai unul; unic. Singurul drum spre oraș. ♦ (În construcții negative) Niciun. Nu putea articula un singur cuvânt. ♦ (Adverbial) Numai, doar. Singur tu nu mi-ai plăcut. 4. (Determină subiectul sau obiectul; uneori ține locul numelui) (Eu sau tu, el etc.) însumi (însuți, însuși etc.) chiar eu (sau tu, el etc.) în persoană. Am eu singur grijă. – Lat. singulus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singuratec
SINGURÁTEC, -Ă adj. v. singuratic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singuratic
SINGURÁTIC, -Ă, singuratici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care trăiește departe de alte persoane, izolat de societate; retras, singur (1); (despre manifestările oamenilor) propriu, caracteristic pentru un om singuratic (1), de om singuratic. ♦ (Despre acțiuni omenești) Care este făcut în singurătate, fără să fie știut de cineva, tainic. ♦ (Rar) Unic, singur (3); izolat, singular (2). 2. (Despre lucruri, așezări omenești etc.) Care este izolat, care este departe de alte așezări omenești etc.; solitar; p. ext. liniștit. O căsuță singuratică. 3. (Gram.; înv.; și substantivat, n.) Singular (1). [Var.: singurátec, -ă adj.] – Singur + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singurătate
SINGURĂTÁTE, (2) singurătăți, s. f. 1. Faptul de a fi singur (1); starea celui care trăiește singuratic (1); spec. izolare morală. 2. Loc retras pe unde oamenii nu umblă deloc sau trec foarte rar; loc pustiu, lipsit de oameni (și de animale); pustietate; p. ext. izolare. – Singur + suf. -ătate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

singurel
SINGURÉL, -EÁ, -ÍCĂ, singurei, -ele, adj. Diminutiv al lui singur. ◊ Expr. Singur-singurel = cu desăvârșire singur. – Singur + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinie
SINÍE, sinii, s. f. 1. Tavă mare și rotundă de metal, folosită mai ales pentru copt plăcinte și prăjituri. 2. (Pop.) Masă țărănească joasă, rotundă, cu trei picioare. – Din tc. sini, bg. sinija.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinigrină
SINIGRÍNĂ s. f. Substanță chimică prezentă în semințele unei specii de muștar, în hrean și în ridichi, care constituie principiul activ al făinii de muștar. – Din fr. sinigrine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinili
SINILÍ, sinilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A clăti rufele, după spălare, în sineală; a albăstri. [Var.: (înv.) sinelí vb. IV] – Din sineală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinilit
SINILÍT, -Ă, siniliți, -te, adj. (Reg.; despre rufe) Clătit în sineală; albăstrit. [Var.: (înv.) sinelít, -ă adj.] – V. sinili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siniliu
SINILÍU, -ÍE, sinilii, adj. (Pop.) De culoarea sinelii; albăstrui. [Var.: (rar) sinelíu, -íe adj.] – Sineală + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinis
Sinis, tîlhar faimos din regiunea Corinthului, care ataca trecătorii și-i ucidea, spînzurîndu-i de vîrfurile brazilor de prin partea locului. A fost ucis de către Theseus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sinistrat
SINISTRÁT, -Ă, sinistrați, -te, adj., s. m. și f. (Persoană) care a suferit pagube însemnate de pe urma unui incendiu, a unei inundații sau a altei calamități. – Din fr. sinistré.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinistru
SINÍSTRU, -Ă, siniștri, -stre, adj., s. n. I. Adj. 1. Care trezește sentimente de spaimă, de groază; groaznic, înspăimântător. ♦ Care inspiră oroare; oribil. 2. Primejdios, lugubru, funest; criminal^2. II. S. n. Dezastru care aduce după sine mari pierderi materiale; calamitate. – Din fr. sinistre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinod
SINÓD, sinoade, s. n. 1. Adunare de ierarhi care constituie forul suprem al Bisericii (sau al unei eparhii) ortodoxe și care se întrunește periodic pentru a rezolva probleme de administrație bisericească. 2. Adunare episcopală care se convoacă ocazional pentru a lua (unele) hotărâri în probleme de dogmă, de morală și de administrație bisericească; sobor; (la catolici) conciliu. – Din sl. sinod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinodal
SINODÁL, -Ă, sinodali, -e, adj. Care aparține sinodului, privitor la sinod; care emană de la un sinod, care face parte dintr-un sinod; sinodic (2), sinodicesc. – Din fr. synodal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinodic
SINÓDIC, -Ă, sinodici, -ce, adj. 1. Referitor la intervalul de timp după care se repetă aceeași poziție relativă a Pământului, a Soarelui, a Lunii sau a unei planete. ◊ Perioadă sinodică = interval în care se face rotirea completă a unui corp ceresc în jurul altui corp ceresc în mișcare. Lună sinodică = interval în care Luna, aflată în una dintre fazele ei, face o mișcare de rotație completă în jurul Pământului și revine în faza de la care a plecat. 2. Care aparține sinodului, privitor la sinod, care emană de la sinod; care face parte dintr-un sinod; sinodal, sinodicesc. – Din fr. synodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinodicesc
SINODICÉSC, -EÁSCĂ, sinodicești, adj. (Înv.) Sinodal. – Sinodic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinolog
SINOLÓG, -Ă, sinologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în sinologie. – Din fr. sinologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinologic
SINOLÓGIC, -Ă, sinologici, -ce, adj. Care aparține sinologiei, privitor la sinologie. – Din fr. sinologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinologie
SINOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul istoriei, limbii și culturii chineze. – Din fr. sinologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinon
Sinon, fiul lui Aesimus și văr cu Odysseus, pe care l-a însoțit în războiul troian. Cînd, descurajați de a fi luptat timp de zece ani în fața zidurilor Troiei fără s-o poată cuceri, grecii au recurs la un șiretlic născocind calul troian ca să pătrundă cu ajutorul lui în cetate, ei l-au lăsat pe Sinon pe țărm și s-au prefăcut că pornesc în larg. Acesta a fost găsit de niște păstori și dus înaintea regelui Priamus. Pus anume de către greci să-i iscodească și să-i atragă în cursă pe troieni, Sinon s-a prefăcut a fi un fugar, învrăjbit cu grecii. Folosind cuvinte ticluite, el i-a îndemnat să dărîme zidurile ca să introducă în cetate calul, care – după spusele lui – era o ofrandă adusă de greci zeiței Athena. Apoi, în timpul nopții, cînd troienii dormeau beți de fericirea victoriei, Sinon a deschis pe ascuns ușa tainică din pîntecele calului și le-a dat drumul soldaților greci ascunși înăuntru. În același timp, el le-a făcut semne celor de pe mare cu o torță aprinsă, dînd semnalul începerii atacului. Figura lui Sinon a rămas ca prototip al iscoadei prefăcute.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sinonim
SINONÍM, -Ă, sinonimi, -e, adj., s. n. 1. Adj. (Despre cuvinte, expresii, afixe etc.) Care are (aproape) același înțeles cu alt cuvânt, cu altă expresie, cu alt afix etc. ♦ P. gener. Asemănător, identic, similar; corespunzător. 2. S. n. Cuvânt, expresie, afix etc. care are același (sau aproape același) înțeles cu alt cuvânt, cu altă expresie, cu alt afix etc. – Din fr. synonyme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinonimic
SINONÍMIC, -Ă, sinonimici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care ține de sinonime (2) sau de sinonimie, privitor la sinonime sau la sinonimie. ◊ Derivație sinonimică = procedeu stilistic potrivit căruia două sau mai multe cuvinte din aceeași sferă semantică ajung să desemneze, în sens figurat, același lucru. „Dovleac” și „tărtăcuță” desemnează, prin derivație sinonimică, „ cap ”. 2. S. f. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul sinonimelor (2) și al sinonimiei. ♦ Totalitatea sinonimelor (2) unei limbi; sistemul de sinonimie al unei limbi. – Din fr. synonymique, (2) și germ. Synonymik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinonimitate
SINONIMITÁTE s. f. (Rar) Sinonimie. – Sinonim + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinopa
Sinopa = Sinope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sinope
Sinope, fiica lui Asopus, zeul apei cu același nume. A fost iubită de către Apollo, care i-a făgăduit să-i împlinească orice dorință. Sinope i-a cerut să o lase să rămînă pururea fecioară și zeul i-a împlinit vrerea. El a dus-o pe coasta asiatică a Pontului Euxin și i-a dăruit o cetate, denumită de atunci, după numele ei, – Sinope.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sinopsis
SINÓPSIS, sinopsisuri, s. n. Rezumat foarte concentrat al subiectului (unui scenariu de film). [Scris și: synopsis] – Din engl. synopsis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinoptic
SINÓPTIC, -Ă, sinoptici, -ce, adj. (Despre rubrici, date, tabele etc.) Care este întocmit astfel încât permite o privire generală asupra tuturor părților componente. ◊ Hartă sinoptică = hartă cu date meteorologice culese simultan în diferite localități, servind la stabilirea timpului probabil pentru următoarele ore sau zile. – Din fr. synoptique. Cf. germ. synoptisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinorisire
SINORISÍRE s. f. v. sinorisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sinorisit
SINORISÍT adj. v. sinorisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sinostoză
SINOSTÓZĂ s. f. Sutură a oaselor craniene. – Din fr. synostose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinovial
SINOVIÁL, -Ă, sinoviali, -e, adj. Privitor la sinovie; care secretă sinovie. Membrană sinovială. [Pr.: -vi-al] – Din fr. synovial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinovie
SINOVÍE s. f. Lichid seros, transparent, de culoare galbenă, secretat de membranele situate în cavitatea articulațiilor cu scopul de a înlesni alunecarea oaselor unele peste altele. – Din fr. synovie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinovită
SINOVÍTĂ, sinovite, s. f. Boală care constă în inflamarea unei membrane sinoviale. – Din fr. synovite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintactic
SINTÁCTIC, -Ă, sintactici, -ce, adj. 1. Care se referă la sintaxă, care aparține sintaxei. 2. (Substantivat, f.; în sintagma) Sintactică poetică = sintaxă poetică, v. sintaxă. – Din ngr. sintaktikós, fr. syntactique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintagmatic
SINTAGMÁTIC, -Ă, sintagmatici, -ce, adj. Care se referă la sintagmă, al sintagmei. – Din fr. syntagmatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintagmă
SINTÁGMĂ, sintagme, s. f. Unitate semantico-sintactică stabilă, formată dintr-un grup de două sau de mai multe cuvinte între care există raporturi de subordonare; p. ext. locuțiune; expresie. – Din fr. syntagme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintalitate
SINTALITÁTE s. f. Totalitatea particularităților esențiale, edificatoare pentru profilul moral al unui grup; personalitate a unui colectiv. – Din fr. syntalité, engl. syntality.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintaxă
SINTÁXĂ, sintaxe, s. f. Parte a gramaticii care studiază funcțiile cuvintelor și ale propozițiilor în vorbire și care stabilește regulile de îmbinare a cuvintelor în propoziții și a propozițiilor în fraze. ◊ Sintaxă poetică = totalitatea procedeelor stilistice ale limbii literare care țin de topica propoziției și a frazei; sintactică poetică. ♦ Parte a logicii simbolice care constituie expunerea derivării expresiilor logice. – Din fr. syntaxe, lat. syntaxis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintează
SINTEÁZĂ, sinteaze, s. f. Enzimă din clasa sinteazelor. [Pr.: sin-te-a-ză].
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sinteriza
SINTERIZÁ, sinterizez, vb. I. Tranz. A efectua operația de sinterizare. – Cf. germ. Sinter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinterizare
SINTERIZÁRE s. f. Procedeu de lipire a pulberilor metalice, ceramice etc., în urma încălzirii și presării lor. ♦ Operație de realizare a unor piese prin încălzirea unor pulberi și presarea lor în forme speciale. – V. sinteriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetic
SINTÉTIC, -Ă, sintetici, -ce, adj. 1. Care ține de sinteză, privitor la sinteză; obținut prin sinteză. ◊ Spirit sintetic = spirit care operează mai mult prin sinteză decât prin analiză, care face ușor sinteza lucrurilor. Limbă sintetică = limbă în care raporturile gramaticale se exprimă, de obicei, prin adăugarea de afixe la tema cuvintelor. 2. (Despre produse chimice sau industriale) Fabricat pe cale artificială (din două sau din mai multe elemente). – Din fr. syrithetique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetism
SINTETÍSM s. n. Faptul, însușirea de a fi sintetic; caracter sintetic. – Sintet[ic] + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetiza
SINTETIZÁ, sintetizez, vb. I. Tranz. A face, a realiza o sinteză, a uni prin sinteză. – Din fr. synthétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetizare
SINTETIZÁRE, sintetizări, s. f. Acțiunea de a sintetiza și rezultatul ei; p. ext. generalizare. – V. sintetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetizat
SINTETIZÁT, -Ă, sintetizați, -te, adj. Rezultat dintr-o sinteză, expus într-o sinteză. – V. sintetiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetizator
SINTETIZATÓR, -OÁRE, sintetizatori, -oare, adj. Care sintetizează. – Sintetiza + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintetizor
SINTETIZÓR, sintetizoáre, s. n. 1. (Muz.) Instrument electronic complex folosit pentru generarea artificială a timbrurilor specifice instrumentelor clasice sau a unei infinități inedite de timbruri și a unor efecte sonore, lărgind posibilitățile de exprimare artistică. 2. (În sintagma) Sintetizor de vorbire = a) aparat electronic complex care simulează funcțiile aparatului fonator uman, în scopul producerii vocii și vorbirii pur artificiale; b) procesor electronic care reduce redundanța semnalelor vorbirii umane în scopul manipulării lor cu maximă eficiență în diferite sisteme. – Din fr. synthétiseur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinteză
SINTÉZĂ, sinteze, s. f. 1. Metodă științifică de cercetare a fenomenelor, bazată pe trecerea de la particular la general, de la simplu la compus, pentru a se ajunge la generalizare; îmbinare a două sau a mai multor elemente care pot forma un tot. ♦ (Concr.) Lucrare, operă care abordează datele esențiale ale unei probleme, ale unei discipline etc. 2. Operație prin care se obține formarea unui compus chimic pornind de la elementele chimice componente sau de la compuși mai simpli. 3. (Fiz.) Combinare a culorilor rezultate din amestecul sau din suprapunerea a două sau a mai multor culori. ♦ Recompunere a elementelor în care a fost descompusă imaginea transmisă la distanță. 4. (În sintagma) Sinteză a sunetelor = a) tehnică de generare pe cale electronică a sunetelor prin intermediul unor parametri relevanți; b) tehnică de procesare prin care se reduce redundanța semnalelor vorbirii umane. – Din fr. synthèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintonie
SINTONÍE s. f. Egalitate în frecvența oscilațiilor mai multor sisteme fizice oscilante. – Din fr. syntonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintoniza
SINTONIZÁ, sintonizez, vb. I. Tranz. A realiza o sintonie; a acorda pe aceeași frecvență. – Din fr. syntoniser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sintonizare
SINTONIZÁRE, sintonizări, s. f. Faptul de a sintoniza; acordare a două sisteme oscilante, în special de înaltă frecvență, pentru a oscila cu aceeași frecvență. – V. sintoniza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinucide
SINUCÍDE, sinucíd, vb. III. Refl. A-și lua singur viața, a se omorî; a-și face (singur) seama. – Sine + ucide (după fr. suicider).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinucidere
SINUCIDÉRE, sinucideri, s. f. Acțiunea de a se sinucide și rezultatul ei; suprimarea propriei vieți. – V. sinucide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinucigaş
SINUCIGÁȘ, -Ă, sinucigași, -e, s. m. și f. Persoană care și-a luat (sau a încercat să-și ia) singură viața. – Sine + ucigaș (după fr. suicidé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinucigaș
SINUCIGÁȘ, -Ă, sinucigași, -e, s. m. și f. Persoană care și-a luat (sau a încercat să-și ia) singură viața. – Sine + ucigaș (după fr. suicidé).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinuos
SINUÓS, -OÁSĂ, sinuoși, -oase, adj. Care are o linie șerpuitoare, plină de cotituri; cotit; șerpuitor. ♦ Fig. (Despre caracterul oamenilor) Schimbător, șovăielnic; plin de reticențe. [Pr.: -nu-os] – Din fr. sinueux, lat. sinuosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinuozitate
SINUOZITÁTE, sinuozități, s. f. (Adesea fig.) Curbă, cotitură a unui drum, a unui curs de apă etc. [Pr.: -nu-o-] – Din fr. sinuosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinus
SÍNUS^1, sinusuri, s. n. 1. Cavitate neregulată situată în grosimea unui os cranian. 2. Canal dilatat cu rol de colectare a sângelui venos sau arterial din regiunea respectivă. – Din fr., lat. sinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinus
SÍNUS^2, sinusuri, s. n. Funcție trigonometrică egală cu raportul dintre lungimea catetei opuse unghiului respectiv și lungimea ipotenuzei dintr-un triunghi dreptunghi. – Din fr. sinus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinusoidal
SINUSOIDÁL, -Ă, sinusoidali, -e, adj. Care aparține sinusoidei, privitor la sinusoidă; care are formă de sinusoidă. [Pr.: -so-i-] – Din fr. sinusoidal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinusoidă
SINUSOÍDĂ, sinusoide, s. f. Curbă care reprezintă valorile sinusului în funcție de valorile unghiului respectiv. – Din fr. sinusoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinuzal
SINUZÁL, -Ă, sinuzali, -e, adj. Care aparține sinusului^1, privitor la sinus^1. – Din fr. sinusal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sinuzită
SINUZÍTĂ, sinuzite, s. f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a mucoasei care căptușește sinusurile1 nazale. – Din fr. sinusite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sionism
SIONÍSM s. n. Mișcare politică și religioasă apărută în țările europene la sfârșitul sec. XIX, la baza căreia stă ideea întemeierii unui stat evreiesc pe teritoriul Palestinei. [Pr.: si-o-] – Din fr. sionisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sionism
SIONÍSM s. n. Mișcare politică și religioasă născută din nostalgia Sionului, prezent în permanență în conștiința evreilor după exil, cauzată în sec. al XIX-lea de către antisemitismul rusesc și polonez și accelerată de afacerea Dreyfus și care, având în vedere stabilirea unei vetre naționale evreiești pe pământul strămoșesc, și-a atins scopul în 1948 prin crearea statului Israel. ◊ Sionism religios, sionism socialist. (< împrum. din germ. Zionismus, cuv. creat de către scriitorul Nathan Birnbaum (1864-1937, pseudonim: Mathias A(s)cher) în 1886, în revista sa Selbstemancipation = autoemanciparea, deriv. prin interm. suf. -ismus = -ism, din Zion = Sion, numele uneia dintre colinele din Ierusalim, apoi, p.ext., al orașului însuși < ebr. biblică Țiyyōn; rabinul Mohilever este socotit întemeietorul sionismului) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sionist
SIONÍST, -Ă, sioniști, -ste, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al sionismului. 2. Adj. Care aparține sionismului sau adepților lui, privitor la sionism sau la adepții lui. [Pr.: si-o-] – Din fr. sioniste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sipet
SÍPET, sipete, s. n. Cufăr de lemn (înflorat sau vopsit simplu, cu capac boltit și ferecat cu cercuri de fier) în care se păstrează haine sau obiecte de valoare. [Acc. și: sipét] – Din tc. sepet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sipeţel
SIPEȚÉL, sipețele, s. n. Diminutiv al lui sipet. – Sipet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sipețel
SIPEȚÉL, sipețele, s. n. Diminutiv al lui sipet. – Sipet + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sipică
SIPÍCĂ, sipici, s. f. Numele a două plante erbacee, una cu tulpina ramificată, cu frunze păroase și cu flori albe-albăstrui (Cephalaria transsilvanica), cealaltă cu flori gălbui-roșietice, folosită în medicină (Scabiosa ochroleuca). – Cf. sl. š i p ŭ k ŭ „trandafir”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sir
SIR s. m. 1. (În Marea Britanie) Titlu care precedă prenumele cavalerilor și al baronilor; persoană având acest titlu. 2. (În țările de limbă engleză) Termen de adresare corespunzător lui „domnule”. [Pr.: sör] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sire
SÍRE s. m. voc. Titlu cu care cineva se adresează unui rege sau împărat. – Din fr. sire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sireac
SIREÁC, -Ă adj. v. sărac.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sireap
SIREÁP, -Ă, sirepi, -e, adj. 1. (Rar; despre cai) Iute, năvalnic, greu de stăpânit; sălbatic. 2. (Reg.; în sintagma) Floare sireapă = semn alb pe care îl au unii cai în frunte. [Var.: (reg.) sirép, sireápă adj.] – Din sl. sverĕpŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirec
SIRÉC, sirecuri, s. n. (Reg.) Rețea cu ochiuri largi care se adaugă volocului obișnuit pentru a prinde mai ușor peștele. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sireican
SIREICÁN, -Ă adj., s. m. și f. v. sărăcan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirenaj
SIRENÁJ, sirenaje, s. n. (Auto) Zgomot anormal apărut la unele cutii de viteze în anumite condiții de exploatare, zgomot care se manifestă ca un țiuit continuu în timpul mersului. – Din fr. sirénage.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sirenă
SIRÉNĂ, sirene, s. f. I. 1. Aparat (acționat cu aburi, cu aer comprimat etc.) care produce sunete de mare intensitate și cu care se dau semnale în fabrici, în navigație etc. ♦ Sunetul emis de un astfel de aparat. 2. Aparat format dintr-un disc prevăzut cu mai multe găuri, prin care se trece un curent de aer și care servește la determinarea înălțimii unui sunet prin comparare cu alte sunete. II. (În mitologia greacă) Ființă fabuloasă închipuită ca o femeie, cu picioare și aripi de pasăre, mai târziu cu coadă de pește, care, prin cântecele ei, ademenea pe corăbieri în locuri primejdioase, unde aceștia își găseau moartea. ♦ Fig. Femeie seducătoare. – Din fr. sirène, it. sirena, lat. siren, -enis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirene
Sirene = Sirenes.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sirenes
Sirenes, nimfe ale mării, înfățișate cu trup de păsări și chip de femei, care locuiau într-una din insulele Mării Mediterane. Ele aveau – se spunea – un glas atît de melodios, încît vrăjeau cu cîntecele lor pe toți corăbierii care se abăteau prin apropierea insulei lor și-i făceau să-și zdrobească navele de stînci. Cînd argonauții au trecut prin dreptul sirenelor, ei erau cît pe ce să le cadă victime de n-ar fi fost Orpheus, care – cu cîntecele sale minunate, întrecîndu-le în măiestrie – i-a determinat să nu-și plece urechea la chemările lor. Mai tîrziu, cînd s-a abătut prin partea locului, Odysseus, îndemnat de Circe, le-a poruncit corăbierilor săi să-și astupe urechile cu ceară și să vîslească din toate puterile prin locurile acelea. El singur a stat să asculte cîntecele sirenelor, dar nu le-a putut urma chemarea, căci era legat de catarg, așa cum le ceruse mai înainte tovarășilor săi. Și, fiindcă sirenelor le era sortit să trăiască numai pînă în ziua în care un muritor avea să treacă teafăr dincolo de ele, se spunea că – Odysseus scăpînd – acestea au fost metamorfozate în stînci.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sirenian
SIRENIÁN, sirenieni, s. m. (La pl.) Ordin de mamifere acvatice cu corpul în formă de torpilă, cu coada dispusă în plan orizontal și cu membrele anterioare transformate în lopeți înotătoare (Sirenia); (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -ni-an] – Din fr. sirénien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirep
SIRÉP, SIREÁPĂ adj. v. sireap.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siriacă
SIRIÁCĂ s. f. 1. Limbă literară bazată pe un dialect arameic răsăritean, întrebuințată în literatură și liturghie de către numeroase biserici creștine răsăritene. 2. Arameica vorbită de către comunitățile creștine. (din lat. syriacus = sirian < gr. syriakós = din vechea Sirie, situată în SV Asiei, învecinându-se cu Marea Mediterană și acoperind teritoriile actuale ale Siriei, Libanului, Israelului și Iordaniei)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sirian
SIRIÁN, -Ă, sirieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Siriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Siriei sau sirienilor (1), privitor la Siria ori la sirieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de sirieni (1). [Pr.: -ri-an] – Siria (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. syrien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siriman
SIRIMÁN, -Ă adj. v. sărman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siringă
SIRÍNGĂ s. f. v. seringă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirinx
SÍRINX, sirinxuri, s. n. Organ al păsărilor cu rol în producerea sunetelor. – Din fr. syrinx.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirinx
Sirinx = Syrinx.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sirmaia
SIRMAIÁ s. f. v. sermaia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirman
SIRMÁN adj. v. SĂRMAN. 1. (Adesea substantivat) Sărac (1). 2. (Înv. și reg.) Orfan. 3. (Adesea substantivat; exprimă compătimire față de cineva sau de ceva) Biet, nenorocit, sărac (7). [Var.: (reg.) sărimán, -ă, sirimán, -ă, sirmán, -ă adj.] [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

siroco
SIRÓCO s. n. Vânt cald și uscat care bate pe coastele Mării Mediterane dinspre deșerturile Africii de Nord. [Scris și: sirocco] – Din fr. sirocco.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirolog
SIROLÓG, -Ă, sirologi, -ge, s. m. și f. Specialist în sirologie. – Din germ. Syrolog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirologie
SIROLOGÍE s. f. Studiu al limbii, istoriei și antichităților siriene. – Din germ. Syrologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sirop
SIRÓP, (2) siropuri, s. n. 1. Soluție densă, obținută din zahăr și apă sau din suc de fructe ori de plante, folosită ca băutură răcoritoare (în amestec cu sifon), ca adaos la pregătirea unor dulciuri sau, în farmacie, la prepararea unor medicamente. 2. Sort, porție de sirop (1). – Din fr. sirop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siropa
SIROPÁ, siropez, vb. I. Tranz. A îmbiba, a amesteca cu sirop. – Din sirop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siropare
SIROPÁRE, siropări, s. f. (Rar) Acțiunea de a siropa. – V. siropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siropat
SIROPÁT, -Ă, siropați, -te, adj. (Rar) Însiropat. – V. siropa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siropos
SIROPÓS, -OÁSĂ, siropoși, -oase, adj. Care are gustul sau consistența siropului. ♦ Fig. (Peior.) Plin de sentimentalism dulceag; fad. – Sirop + suf. -os (după fr. sirupeux).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sisal
SISÁL, sisali, s. m. Plantă textilă cultivată în regiunile tropicale, cu tulpina foarte scurtă și frunze lungi crescute în rozetă, din care se extrag fibre foarte rezistente (Agave sisalana). ♦ Fibră textilă asemănătoare cu manila, obținută din frunzele plantei descrise mai sus și folosită pentru confecționarea sforilor, a funiilor etc. – Din fr. sisal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sisif
Sisif = Sisyphus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sisific
SISIFÍC, -Ă, sisifici, -ce, adj. Care cere eforturi îndelungate, istovitoare și zadarnice. – Sisif (n. pr.) + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sisinel
SISINÉL, sisinei, s. m. (Mai ales la pl.) 1. (Și în sintagma sisinel de munte) Plantă erbacee cu floare solitară albă (Pulsatilla alba). 2. Dedițel (Pulsatilla pratensis, Pulsatilla vulgaris). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sismoterapie
SISMOTERAPÍE s. f. v. seismoterapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sista
SISTÁ, sistez, vb. I. Tranz. A înceta (vremelnic sau definitiv) o activitate; a întrerupe, a suspenda, a opri. – Din lat. sistere, germ. sistieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistare
SISTÁRE, sistări, s. f. Acțiunea de a sista și rezultatul ei; oprire, încetare, întrerupere, suspendare. – V. sista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistem
SISTÉM, sisteme, s. n. 1. Ansamblu de elemente (principii, reguli, forțe etc.) dependente între ele și formând un întreg organizat, care pune ordine într-un domeniu de gândire teoretică, reglementează clasificarea materialului într-un domeniu de științe ale naturii sau face ca o activitate practică să funcționeze potrivit scopului urmărit. ◊ Sistem informațional = ansamblu de procedee și mijloace de colectare, prelucrare și transmitere a informației necesare procesului de conducere a întreprinderilor, instituțiilor, ministerelor etc. ♦ Totalitatea relațiilor pe baza cărora este constituit un sistem (1). 2. Totalitatea depozitelor formate în decursul unei perioade geologice. 3. Metodă de lucru, mod de organizare a unui proces, a unei operații, fel de a lucra; normă, obicei. ◊ Sistem Braille = metodă de scriere pentru orbi, cu litere tipografice speciale scoase în relief pentru a putea fi pipăite. 4. Model, tip, tipar; marcă (de fabrică). 5. (În sintagma) Sistem audio = combină muzicală. [Var.: (rar) sistémă s. f.] – Din fr. système, lat. systema.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistematic
SISTEMÁTIC, -Ă, sistematici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. Care se bazează pe un anumit sistem sau are în vedere constituirea unui sistem, care se referă la un sistem sau este alcătuit după un anumit sistem. ♦ (Substantivat, f.) Mod de împărțire, de sistematizare. ♦ (Adesea adverbial) Care se efectuează după un plan, după o metodă dinainte gândită; metodic, organizat; p. ext. care se exercită cu stăruință și cu perseverență. 2. S. f. (Biol.) Știință care studiază diversitatea organismelor vegetale și animale, diferențele și înrudirile dintre ele; taxonomie. – Din fr. systématique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistematician
SISTEMATICIÁN, -Ă, sistematicieni, -e, s. m. și f. Specialist în sistematică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. systématicien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistematiza
SISTEMATIZÁ, sistematizez, vb. I. Tranz. A dispune elementele unei științe, ale unei doctrine, ale unei expuneri într-un tot unitar, organizat, într-un sistem; a efectua o sistematizare. ♦ A organiza o activitate practică după o metodă rațională sau după un plan bine chibzuit. ♦ A transforma și a organiza un sistem tehnic existent, pentru a corespunde anumitor cerințe moderne. – Din fr. systématiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistematizare
SISTEMATIZÁRE, sistematizări, s. f. Acțiunea de a sistematiza și rezultatul ei; aranjare, ordonare, clasare (a unui material) după un anumit sistem. ♦ Ansamblu de măsuri tehnice, economice și legislative referitoare la spațiile de locuit, la desfășurarea activității, la repaus, la circulația oamenilor etc., care au drept scop asigurarea unor condiții de viață optime pentru populația de pe un anumit teritoriu. ♦ Ramură a urbanismului care se ocupă cu proiectarea și reorganizarea științifică a așezărilor urbane și rurale în scopul creării condițiilor optime de viață pentru populație. – V. sistematiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistematizat
SISTEMATIZÁT, -Ă, sistematizați, -te, adj. Care este organizat, reunit, dispus într-un sistem. Noțiuni sistematizate. ♦ (Despre orașe) înzestrat cu lucrări edilitare efectuate după un plan vast. – V. sistematiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistemă
SISTÉMĂ s. f. v. sistem.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistolă
SÍSTOLĂ, sistole, s. f. Contracție fiziologică periodică, ritmică a musculaturii inimii, în timpul căreia sângele este expulzat din ventricule în artera pulmonară și în aortă, iar din auricule în ventricule. – Din fr. systole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistolic
SISTÓLIC, -Ă, sistolici, -ce, adj. Care ține de sistolă, privitor la sistolă; care are loc în timpul sistolei. – Din fr. systolique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistru
SÍSTRU, sistre, s. n. Instrument muzical la vechii egipteni, alcătuit dintr-o lamă metalică curbată în formă ovoidală, cu capetele unite, prevăzute cu un mâner și având, de-a curmezișul curburii, bare metalice mobile care, prin atingere sau lovire cu o vergea de fier, produceau sunete. – Din fr. sistre, lat. sistrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sistuozitate
SISTUOZITÁTE s. f. v. șistozitate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sisyphus
Sisyphus, fiul lui Aeolus, întemeietor și rege al cetății Corinthus. Cu Merope, fiica lui Atlas, a avut mai mulți copii: pe Glaucus, Halmus și Thersander. (După o versiune, ar fi fost și tatăl lui Odysseus). Pentru vina de a fi dat în vileag răpirea Aeginei de către Zeus, Sisyphus și-a atras asupră-și mînia acestuia din urmă și a fost supus în Infern la o caznă perpetuă: el a fost sortit să urce un deal împingînd veșnic o stîncă uriașă, care o dată ajunsă în vîrf, se rostogolea din nou la vale și cazna era reluată de la început.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sit
SIT, situri, s. n. 1. Peisaj pitoresc. 2. Configurația unui loc ocupat de un oraș. ◊ Sit arheologic = șantier unde au loc săpături și cercetări arheologice. Sit de conservare = arie naturală protejată. – Din fr., engl. site.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sit
SIT, síturi, s. n. ~ 3. (În sint.) Sit arheologic = așezare arheologică; loc în care se efectuează săpături arheologice. (cf. fr. site archéologique) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sitar
SITÁR^1, sitari, s. m. Pasăre călătoare de mărimea unui porumbel, cu ciocul lung, drept și subțire și cu pene cafenii, căutată de vânători pentru carnea ei gustoasă (Scolopax rusticola). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitar
SITÁR^2, sitari, s. m. Meseriaș care face site; vânzător de site. – Sită + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitav
SITÁV, -Ă adj. v. siteav.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sită
SÍTĂ, site, s. f. 1. Țesătură de fire metalice sau textile ori tablă perforată, cu ochiuri de dimensiuni foarte mici, prinsă pe un cadru și folosită la separarea prin cernere a materialelor granuloase sau pulverulente. ♦ Spec. Obiect de gospodărie format dintr-o țesătură de fire metalice sau textile fixată într-un cadru circular de lemn sau de metal și care servește la cernut făină, mălai, la pasat legume ori fructe, la strecurat lichide etc. ◊ Expr. A ploua ca prin sită = a ploua mărunt și des. A vedea (sau a zări) ca prin sită = a vedea neclar, încețoșat, ca printr-o pânză. A trece (pe cineva sau ceva) prin sită = a examina (pe cineva sau ceva) în mod temeinic, cu de-amănuntul și în mod critic. ♦ Os cu sită = bucată de os de vită cu aspect poros. ♦ Pânză deasă de sârmă, așezată ca protecție la ferestre, la dulapuri, la ventilatoare etc. 2. Manșon făcut dintr-o țesătură de bumbac impregnată cu o soluție chimică, care se aplică deasupra flăcării la lămpile cu gaz aerian, pentru a obține o lumină mai vie. ♦ Grilă (la lămpile de radio). 3. (În sintagma) Sită fotografică = dispozitiv optic format dintr-o combinație de linii sau de puncte trasate pe o placă de sticlă și care se așază în fața peliculei sau a plăcii fotografice pentru divizarea imaginii. 4. (Bot.; în compusul) Sita-zânelor = plantă erbacee cu flori albe păroase și cu țepi la extremități (Carlina acanthifolia). – Din sl. sito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sităruş
SITĂRÚȘ, sităruși, s. m. Diminutiv al lui sitar^1. – Sitar^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sităruș
SITĂRÚȘ, sităruși, s. m. Diminutiv al lui sitar^1. – Sitar^1 + suf. -uș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

site
SITE, site-uri, s. n. Loc în care se pot accesa informații utile (texte, imagini, sunete, programe) într-o rețea de calculatoare, de obicei internet. [Pr.: sait] – Din engl. site.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siteav
SITEÁV, -Ă, siteavi, -e, adj. (Reg.; despre glas; p. ext. despre oameni) Răgușit. [Var.: sitáv, -ă adj.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitiofobie
SITIOFOBÍE s. f. v. sitofobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitiomanie
SITIOMANÍE s. f. v. sitomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitişcă
SITÍȘCĂ, sitiști, s. f. (Reg.) Vas de forma unui trunchi de con, cu fundul perforat, folosit în gospodărie la strecurarea laptelui și a altor lichide; strecurătoare. ♦ Strecurătoare pentru ceai. – Sită + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitișcă
SITÍȘCĂ, sitiști, s. f. (Reg.) Vas de forma unui trunchi de con, cu fundul perforat, folosit în gospodărie la strecurarea laptelui și a altor lichide; strecurătoare. ♦ Strecurătoare pentru ceai. – Sită + suf. -ișcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitişoară
SITIȘOÁRĂ, sitișoare, s. f. Diminutiv al lui sită; sitiță. – Sită + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitișoară
SITIȘOÁRĂ, sitișoare, s. f. Diminutiv al lui sită; sitiță. – Sită + suf. -ișoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitiţă
SITÍȚĂ, sitițe, s. f. (Rar) Sitișoară. – Sită + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitiță
SITÍȚĂ, sitițe, s. f. (Rar) Sitișoară. – Sită + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitofobie
SITOFOBÍE, sitofobii, s. f. Stare patologică care constă în frica de mâncare și care apare în unele boli mintale. [Var.: sitiofobíe s. f.] – După fr. sitiophobie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitologie
SITOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul alimentelor. – După fr. sitiologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitomanie
SITOMANÍE, sitomanii, s. f. Stare patologică manifestată prin dorința de a mânca continuu. [Var.: sitiomaníe s. f.] – După fr. sitiomanie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sitronadă
SITRONÁDĂ s. f. v. citronadă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situa
SITUÁ, situez, vb. I. Refl. A ocupa un anumit loc într-o ordine, într-o ierarhie; p. ext. a lua o anumită atitudine față de o problemă dată; a acționa de pe o anumită poziție. ♦ Tranz. A așeza într-un anumit loc; a indica, a desemna locul cuiva. [Pr.: -tu-a] – Din fr. situer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situare
SITUÁRE, situări, s. f. Acțiunea de a (se) situa și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. situa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situat
SITUÁT, -Ă, situați, -te, adj. (Despre oameni) Cu o bună situație materială; bogat, cu avere. [Pr.: -tu-at] -V. situa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situaţie
SITUAȚÍE, situații, s. f. 1. Totalitatea împrejurărilor care determină la un moment dat condițiile existenței unei ființe, a unei colectivități, a unei activități; stare de fapt care decurge de aici pentru cineva sau ceva. ◊ Expr. A fi la înălțimea situației = a corespunde pe deplin unei misiuni încredințate. A te pune în situația cuiva = a încerca să înțelegi împrejurările în care se află altul, pentru a-ți da seama de modul lui de a gândi sau de a reacționa. A fi stăpân (sau călare) pe situație = a domina o situație în împrejurări critice, a fi sigur de ceva, a ști să se descurce (într-o situație dificilă). ♦ (În sintagma) Situație limită = situație excepțională, la extremă, aparent fără ieșire, care impune luarea fără întârziere a unei hotărâri radicale. ♦ Poziție socială, materială sau morală în care se află cineva. ◊ Expr. A-i face cuiva o situație = a ajuta pe cineva să ajungă la o poziție socială, materială și morală bună. ♦ (Concr.) Avere. ♦ Fig. Dispoziție, stare sufletească. 2. Prezentare detaliată a unor date privind rezultatele unei activități economice sau financiare dintr-un domeniu (comparativ cu sarcinile planificate); raport; inventar. ♦ Document în care se prezintă o stare de lucruri, mersul unor lucrări etc. 3. (Rar) Așezare, poziție a unui teren, a unei localități etc. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) situațiúne s. f.] – Din fr. situation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situație
SITUAȚÍE, situații, s. f. 1. Totalitatea împrejurărilor care determină la un moment dat condițiile existenței unei ființe, a unei colectivități, a unei activități; stare de fapt care decurge de aici pentru cineva sau ceva. ◊ Expr. A fi la înălțimea situației = a corespunde pe deplin unei misiuni încredințate. A te pune în situația cuiva = a încerca să înțelegi împrejurările în care se află altul, pentru a-ți da seama de modul lui de a gândi sau de a reacționa. A fi stăpân (sau călare) pe situație = a domina o situație în împrejurări critice, a fi sigur de ceva, a ști să se descurce (într-o situație dificilă). ♦ (În sintagma) Situație limită = situație excepțională, la extremă, aparent fără ieșire, care impune luarea fără întârziere a unei hotărâri radicale. ♦ Poziție socială, materială sau morală în care se află cineva. ◊ Expr. A-i face cuiva o situație = a ajuta pe cineva să ajungă la o poziție socială, materială și morală bună. ♦ (Concr.) Avere. ♦ Fig. Dispoziție, stare sufletească. 2. Prezentare detaliată a unor date privind rezultatele unei activități economice sau financiare dintr-un domeniu (comparativ cu sarcinile planificate); raport; inventar. ♦ Document în care se prezintă o stare de lucruri, mersul unor lucrări etc. 3. (Rar) Așezare, poziție a unui teren, a unei localități etc. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) situațiúne s. f.] – Din fr. situation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situaţional
SITUAȚIONÁL, -Ă, situaționali, -e, adj. Care se referă la o situație, care este legat de o circumstanță. [Pr.: -tu-a-ți-o-] – Din fr. situationel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situațional
SITUAȚIONÁL, -Ă, situaționali, -e, adj. Care se referă la o situație, care este legat de o circumstanță. [Pr.: -tu-a-ți-o-] – Din fr. situationel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situaţiune
SITUAȚIÚNE s. f. v. situație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situațiune
SITUAȚIÚNE s. f. v. situație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

situlă
SITÚLĂ, situle, s. f. (Rar) Vas cu toartă pentru scos apă. – Din lat. situla, fr. situle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

siv
SIV, -Ă, sivi, -e, adj. (Reg.) De culoare cenușie, sură; (despre părul oamenilor) cărunt. – Din bg., sb. siv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sixtă
SÍXTĂ, sixte, s. f. Poziție a brațului înarmat, întâlnită în scrimă, la probele de floretă și de spadă. – Din fr. sixte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sizigie
SIZIGÍE s. f. (Astron.) Conjuncția sau opoziția unei planete cu Soarele. ◊ Maree de sizigie = maree care coincide cu Luna nouă sau plină. – Din fr. syzygie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skanderbeg
skanderbeg s.n. – Întrecere sportivă în care doi adversari își măsoară forța brațelor. Cuvântul derivă de la Skanderbeg – porecla lui George Castriota sau Kastrioti (1405-1468), patriot albanez. Luat de otomani de la vârsta de 7 ani, a fost crescut ca musulman și a devenit comandantul favorit al sultanului Murad II (a domnit între 1421-1451), care i-a dat porecla, o combinație între Iskander (Alexandru) și funcția de bei. În 1443 a trecut de partea opusă, a renunțat la islamism și i-a îndepărtat pe turci din Albania. A menținut independența Albaniei timp de douăzeci de ani, dar după moartea sa opoziția față de turci s-a destrămat. Skanderbeg a fost contemporan cu Mircea cel Bătrân și era supranumit în epocă „Braț de Fier”. De aici și denumirea sportului. [după Dicționar de eponime – O. Laiu-Despău, ed. Saeculum I.O. 2006]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

skate
SKATE, skate-uri, s. n. Patină pe rotile. [Pr.: scheĭt] – Din engl. skate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skateboard
SKATEBOARD, skateboarduri, s. n. Planșă alungită, prevăzută cu role, utilizată pentru deplasarea rapidă prin alunecare, în scop de agrement și sport. [Pr.: scheĭtbord] – Din engl. skateboard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skating
SKATING, (2) skatinguri, s. n. 1. Patinaj cu patine pe rotile. 2. P. restr. Skateboard. [Scris și: scheting. – Pr.: scheĭting] – Din engl., fr. skating.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skeet
SKEET s. n. (Sport) Probă de tir constând în ochirea talerelor aruncate din șanț. [Pr.: schit] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skinhead
SKÍNHEAD, skinhead, s. n. Tânăr ras în cap, în semn de adeziune la ideologiile războinice, care adoptă un comportament agresiv, xenofob și rasist. [Pr.: -hed] – Din engl. skinhead.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

skleron
SKLERÓN s. n. Aliaj ușor și dur pe bază de aluminiu. – Din germ. Skleron.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slab
SLAB, -Ă, slabi, -e, adj. 1. (Despre oameni și animale sau despre părți ale corpului lor) Care nu are un strat (consistent) de grăsime sub piele; uscățiv. ♦ (Despre carne) Fără grăsime; macră. ♦ (Despre mâncăruri, alimente) Care conține sau are puțină grăsime; sărac în grăsimi. 2. (Despre ființe) Lipsit de putere fizică, de rezistență; debil. ♦ (Despre organe ale corpului, despre facultăți intelectuale etc.) Care nu funcționează normal, care nu-și îndeplinește bine funcția. Memorie slabă. Vedere slabă. ♦ Fig. Lipsit de tărie morală, de fermitate, de energie. ◊ Expr. Slab de fire (sau, rar, de caracter, de inimă, de duh) = fără voință, ușor influențabil. Slab de înger = lipsit de energie morală, care se pierde ușor cu firea; fricos. 3. Lipsit de tărie, de intensitate; cu intensitate redusă. ♦ (Despre obiecte) Lipsit de trăinicie, de soliditate, puțin rezistent. ◊ Expr. Slabă nădejde! = puțin probabil, puține șanse de reușită. ♦ (Despre soluții, amestecuri) Care cuprinde elementele caracteristice în cantitate redusă; diluat. Acid slab. 4. Fig. (Despre creații artistice, științifice) Lipsit de valoare, de calități; mediocru. ♦ Care nu convinge, lipsit de temei. ♦ (Despre oameni; cu determinări introduse prin prep. „la” indicând domeniul) Care este puțin pregătit, puțin înzestrat pentru... 5. (Rar; despre pământ) Neroditor. – Din sl. slabŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slad
SLAD s. n. (Reg.) Malț. – Din bg., sb. slad.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sladniţă
SLÁDNIȚĂ, sladnițe, s. f. (Reg.) Loc adăpostit, pivniță unde se păstrează sau se usucă sladul. – Slad + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sladniță
SLÁDNIȚĂ, sladnițe, s. f. (Reg.) Loc adăpostit, pivniță unde se păstrează sau se usucă sladul. – Slad + suf. -niță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slai
SLAI, slaiuri, s. n. (Pop.) 1. Fiecare dintre cele două scânduri care leagă tălpile unei sănii; oplean. 2. Fiecare dintre scândurile care formează părțile laterale ale unei ambarcațiuni. ♦ Scândura care formează marginea de sus a unei luntre. 3. Poliță în perete pe care se țin lucruri de gospodărie. 4. Fiecare dintre stâlpii care susțin podul morii. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slalom
SLÁLOM, slalomuri, s. n. Coborâre pe schiuri într-o succesiune de viraje. ♦ Probă din schiul alpin care constă în coborârea în două manșe a unei pante, prin ammite puncte de trecere obligatorii (denumite porți). ◊ Slalom nautic = ramură din sportul nautic care constă în parcurgerea unui traseu, cu caiacul sau cu canoia, pe ape curgătoare și tumultuoase, printre obstacole suspendate deasupra apei. – Din fr. slalom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slalomist
SLALOMÍST, -Ă, slalomiști, -ste, s. m. și f. Schior specializat în slalom. – Slalom + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slană
SLÁNĂ, slane, s. f. (Reg.) Slănină. – Cf. magh. szalonna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slap
SLAP s. n. (Muz.) Efect sonor obținut la contrabas prin lovirea gâtului instrumentului. [Pr.: slep] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slash
SLASH, slash-uri, s. n. Semn grafic (și de punctuație) sub forma unei bare oblice având înălțimea unei litere majuscule. [Pr.: sleș] – Din engl. slash.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slatină
SLÁTINĂ, slatine, s. f. 1. Izvor de apă (minerală) sărată; saramură. ♦ Teren mlăștinos și sărat. 2. Mâncare prea sărată. – Din sl. slatina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slav
SLAV, -Ă, slavi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Rusia, Ucraina, Bielorusia, Polonia, Bulgaria, Cehia, Slovacia, Serbia; slavon (1). 2. Adj. Care aparține slavilor (1), care se referă la slavi; slavic, slavonesc, slavon (2), slavonicesc. ◊ Limba slavă (și substantivat, f.) = a) limba slavonă; b) fiecare dintre limbile popoarelor slave (2). ♦ (Substantivat, f.; în sintagma) Slavă veche (bisericească) = limba textelor slave religioase (traduceri slave din cărțile grecești de cult din sec. IX-XI). – Din fr. slave.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavă
SLÁVĂ, slăvi, s. f. 1. (Mai ales la sg.) Glorie, faimă, renume. ♦ Laudă, preamărire, proslăvire. ◊ Expr. Slavă Domnului sau slavă ție, Doamne! exclamație prin care cineva își exprimă satisfacția pentru reușita unui lucru. 2. Înaltul cerului, văzduh. ◊ Expr. A ridica casa în slavă = a face zgomot, tărăboi. 3. (Bis.) Măreție, grandoare a divinității. 4. (Înv; construit cu dativul; cu valoare de prepoziție) Grație..., datorită..., mulțumită... – Din sl. slava.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavic
SLÁVIC, -Ă, slavici, -ce, adj. (Înv.) Slav (2). – Slav + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavism
SLAVISM, slavisme, s. n. Cuvânt, expresie, construcție împrumutate dintr-o limbă slavă de altă limbă (și neasimilate). – Din fr. slavisme, germ. Slawismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavist
SLAVÍST, -Ă, slaviști, -ste, s. m. și f. Specialist în slavistică. – Din fr. slaviste, germ. Slawist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavistică
SLAVISTÍCĂ s. f. Știință care studiază limba, literatura, cultura, istoria și felul de viață al popoarelor slave. – Din germ. Slawistik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slaviza
SLAVIZÁ, slavizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face pe cineva să devină slav, a adopta sau a face pe cineva să adopte limba și obiceiurile slavilor. – Din fr. slaviser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavizare
SLAVIZÁRE s. f. Acțiunea de a (se) slaviza și rezultatul ei. – V. slaviza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavofil
SLAVOFÍL, -Ă, slavojîli, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care are simpatie deosebită pentru popoarele slave, pentru cultura și civilizația lor; care este partizan al apropierii culturale și politice de popoarele și statele slave. 2. S. m. și f. Simpatizant al culturii și civilizației slave. – Din fr. slavophile.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavofob
SLAVOFÓB, -Ă, slavofobi, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care este potrivnic slavilor. 2. S. m. și f. Adversar al apropierii culturale, economice și politice de popoarele și statele slave. – Din fr. slavophobe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavon
SLAVÓN, -Ă, slavoni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. (Înv.) Slav (1). 2. Adj. Care aparține slavilor (1), referitor la slavi; slav (2), slavic, slavonesc, slavonicesc. ◊ Limba slavonă (și substantivat, f.) = limba slavă bisericească și literară dezvoltată din slava veche bisericească și utilizată în Evul Mediu ca limbă liturgică și de cancelarie în Rusia, Serbia, Bulgaria și în Țările Române. ♦ (Despre caractere grafice) Chirilic. – Din fr. slavon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavonesc
SLAVONÉSC, -EÁSCĂ, slavonești, adj. (Înv.) Slavon (2). – Slavon + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavoneşte
SLAVONÉȘTE adv. În limba slavonă. – Slavon + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavonește
SLAVONÉȘTE adv. În limba slavonă. – Slavon + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavonicesc
SLAVONICÉSC, -EÁSCĂ, slavonicești, adj. (Înv.) Slavon (2). – Slavon + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavonie
SLAVONÍE s. f. (Înv.; în loc. adv.) Pe slavonie = în limba slavonă. – Slavon + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavonism
SLAVONÍSM, (1) slavonisme, s. n. 1. Element de limbă de origine slavonă pătruns în altă limbă (și neasimilat). 2. Influență slavonă asupra limbii, literaturii, culturii unui popor. – Slavon + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slavoslovi
SLAVOSLOVÍ, slavoslovesc, vb. IV. Tranz. (Bis.) A slăvi, a preamări pe Dumnezeu. – Din sl. slavosloviti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbăciune
SLĂBĂCIÚNE s. f. v. slăbiciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbănog
SLĂBĂNÓG, -OÁGĂ, slăbănog, -oage, adj., s. m. I. Adj. 1. (Adesea substantivat) Slab la trup, uscățiv. 2. Lipsit de putere, de vlagă; debil. II. S. m. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cărnoasă, cu frunze ovale dințate și cu flori galbene punctate cu roșu, cu un pinten, folosită în medicină (Impatiens noli-tangere). – Din bg. slabonoga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbănogi
SLĂBĂNOGÍ, slăbănogesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Înv.) A-și pierde puterea, vigoarea; a slăbi (2). – Din slăbănog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbănogit
SLĂBĂNOGÍT, -Ă, slăbănogiți, -te, adj. (Înv.) Care și-a pierdut puterea, vigoarea; slăbit, istovit. ♦ (Rar; despre glas, sunete) Lipsit de intensitate, stins. – V. slăbănogi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbătură
SLĂBĂTÚRĂ, slăbături, s. f. (Fam.) Om (sau animal) foarte slab, lipsit de putere, de vlagă. – Slab + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbi
SLĂBÍ, slăbesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre ființe) A pierde din greutate, a deveni (mai) slab (1). 2. Intranz. (Despre ființe) A pierde din forță, din putere, din rezistență. ♦ (Despre organe ale corpului, despre facultăți fizice, psihice etc.) A nu mai funcționa normal. ♦ (Despre abstracte) A pierde din intensitate, a se diminua; (despre procese, acțiuni) a-și încetini ritmul, a se domoli. 3. Tranz. A face să fie mai puțin strâns, mai puțin încordat, a da drumul din strânsoare; a lăsa liber, a slobozi. ◊ Expr. A nu slăbi pe cineva = a nu lăsa în pace pe cineva; a urmări de aproape, a ține din scurt. – Din slab. Cf. bg. slabja, sb. slabiți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbiciune
SLĂBICIÚNE, (3, 4) slăbiciuni, s. f. 1. Faptul de a fi slab (1), uscățiv; p. ext. lipsă de forță fizică. ♦ Stare, senzație (trecătoare) de sleire, de pierdere a puterilor; sfârșeală. 2. Fig. Lipsă de energie, de fermitate. 3. Fig. (Mai ales la pl.) Defect, lipsă, scădere, cusur. 4. Fig. Pornire, înclinație pentru cineva sau ceva; afecțiune: p. ext. pasiune. 5. (Rar) Lipsă de valoare, de merite, de pregătire. [Var.: slăbăciúne s. f.] – Slăbi + suf. -ciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbire
SLĂBÍRE, slăbiri, s. f. Faptul de a slăbi; pierdere a greutății sau a puterii; slăbit^1.- V. slăbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbit
SLĂBÍT^1 s. n. Faptul de a slăbi; slăbire. – V. slăbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbit
SLĂBÍT^2, -Ă, slăbiți, -te, adj. 1. Care a pierdut din grăsime, din greutate; care a devenit slab. 2. Lipsit de putere, de energie; istovit. ♦ (Despre organe ale corpului, facultăți ale omului etc.) Care nu-și mai îndeplinește bine funcția, atins de o infirmitate; debilitat. – V. slăbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbuţ
SLĂBÚȚ, -Ă, slăbuți, -e, adj. Diminutiv al lui slab. – Slab + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăbuț
SLĂBÚȚ, -Ă, slăbuți, -e, adj. Diminutiv al lui slab. – Slab + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slădărie
SLĂDĂRÍE, slădării, s. f. (Reg.) Clădire, încăpere special amenajată în care se prepară sladul. – Slad + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slănină
SLĂNÍNĂ, slănini, s. f. Strat de grăsime între pielea și carnea porcului; parte, bucată din această grăsime, conservată și preparată ca aliment (cu adaos de sare ori de boia sau afumată) sau care se topește, devenind untură. [Pl. și: slănine] – Din bg., sb. slanina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăninuţă
SLĂNINÚȚĂ, slăninuțe, s. f. Diminutiv al lui slănină. – Slănină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăninuță
SLĂNINÚȚĂ, slăninuțe, s. f. Diminutiv al lui slănină. – Slănină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slătinean
SLĂTINEÁN, -Ă, slătineni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Slatina. 2. Adj. Care aparține municipiului Slatina sau slătinenilor (1), referitor la municipiul Slatina ori la slătineni. – Slatina (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slătineancă
SLĂTINEÁNCĂ, slătinence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Slatina. – Slătinean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăvi
SLĂVÍ, slăvesc, vb. IV. Tranz. 1. A glorifica pentru merite deosebite; a preamări, a lăuda. 2. A iubi peste măsură, a venera, a adora. – Din sl. slaviți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăvire
SLĂVÍRE, slăviri, s. f. Faptul de a slăvi; preamărire, laudă; adorare, venerare. – V. slăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slăvit
SLĂVÍT, -Ă, slăviți, -te, adj. 1. Preamărit pentru merite deosebite; glorificat. ◊ (Ca formulă de reverență) Slăvite stăpâne. 2. Renumit, vestit; celebru. – V. slăvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slei
SLEÍ, sleiesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre substanțe grase; la pers. 3) A se închega, a se solidifica (prin răcire). ♦ (Pop.; despre apă și alte lichide) A îngheța. 2. Tranz. A seca o fântână (pentru a o curăța). ♦ Fig. A secătui pe cineva sau ceva de...; a istovi, a epuiza. – Din sl. sulijati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sleire
SLEÍRE, sleiri, s. f. Faptul de a (se) slei; fig. istovire, extenuare, epuizare. – V. slei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sleit
SLEÍT^1 s. n. Scoatere a apei dintr-o fântână (pentru a o curăța). – V. slei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sleit
SLEÍT^2, -Ă, sleiți, -te, adj. 1. (Despre substanțe grase) Solidificat prin răcire, închegat. ♦ (Despre mâncăruri grase) Cu grăsimea sleită (1) prin răcire. ♦ (Pop.; despre lichide) înghețat. 2. (Reg.; despre fasole, mazăre) Frecat^2, făcăluit^2. 3. (Despre fântâni) Secat, golit de apă (pentru curățare). ♦ Fig. Secătuit de puteri; sfârșit^2. – V. slei.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slim
SLIM s. n. v. slin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slimui
SLIMUÍ, slimuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A pune la cale; a întocmi, a urzi. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slimuire
SLIMUÍRE, slimuiri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a slimui și rezultatul ei. – V. slimui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slimuit
SLIMUÍT, -Ă, slimuiți, -te, adj. (Înv.) întocmit, urzit, pus la cale. – V. slimui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slin
SLIN, slinuri, s. n. (Reg.) Strat de murdărie de pe pielea nespălată, de pe îmbrăcămintea purtată mult și neîngrijită sau de pe obiectele mult folosite și necurățate; jeg. [Var.: slim s. n.] – Din sb. slina.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slinos
SLINÓS, -OÁSĂ, slinoși, -oase, adj. Plin de slin; jegos, soios. – Slin + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slip
SLIP, slipuri, s. n. 1. Chiloți de baie foarte scurți. 2. Plan înclinat folosit pentru lansarea hidroavioanelor de pe sol pe apă. – Din fr., engl. slip.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slipmetru
SLIPMÉTRU, slipmetre, s. n. Sistem folosit la măsurarea mecanică a alunecării motoarelor asincrone. – Din fr. slipmètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobod
SLOBÓD, -Ă, slobozi, -de, adj. (Pop.; în concurență cu liber) 1. (Despre oameni) Care se bucură de deplinătatea drepturilor politice și cetățenești; liber. ♦ (Despre popoare, state) Independent, neatârnat. ♦ (Despre orașe) Autonom. 2. (Despre oameni) Care se găsește în stare de libertate, care nu este închis, întemnițat. ♦ (Despre animale) Lăsat în libertate. 3. Care nu este supus nici unei constrângeri, nici unei îngrădiri; care are posibilitatea de a acționa în anumite împrejurări după propria sa voință sau dorință, care nu este împiedicat să facă un anumit lucru. ◊ Expr. E slobod = e permis, e îngăduit. A avea mână slobodă = a fi darnic, generos. Cu inima slobodă = liniștit, împăcat. A rămâne pe voia slobodă a cuiva sau a ceva = a fi la dispoziția cuiva sau a ceva. ♦ (Adverbial) în voie, nestingherit. 4. (Despre oameni și manifestările, cuvintele lor) Lipsit de rezervă, de măsură; prea familiar; indecent, licențios. ◊ Expr. A fi slobod la (sau de) gură = a vorbi prea mult și fără sfială, depășind limitele bunei-cuviințe. 5. (Despre drumuri) Pe care se poate trece fără obstacole; pe care nu sunt impuse restricții. ♦ (Despre locuri, scaune) Pe care nu l-a ocupat nimeni; gol. 6. (Despre timp) De care se poate dispune, în care ești scutit de obligațiile obișnuite. 7. (Despre lucruri care leagă, fixează, strâng etc.) Care permite mișcări, care nu strânge; p. ext. larg. ◊ Expr. A da (cuiva) frâu slobod = a da (cuiva) libertate, a lăsa (pe cineva) în voie, să facă ce dorește. 8. (Substantivat, f.; în loc. adv.) Cu sloboda = fără bagaj, fără greutate sau încărcătură. – Din bg. sloboden.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozean
SLOBOZEÁN, -Ă, slobozeni, -e, s. m., adj. 1. S. m. Persoană originară sau locuitor din municipiul Slobozia. 2. Adj. Care aparține municipiului Slobozia sau slobozenilor (1); referitor la municipiul Slobozia ori la slobozeni. – Slobozia (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozeancă
SLOBOZEÁNCĂ, slobozence, s. f. Femeie originară sau locuitoare din municipiul Slobozia. – Slobozean + suf. -că.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozenie
SLOBOZENÍE s. f. (Pop.) 1. Libertate. ◊ Loc. adv. (Înv.) Cu slobozenie = cu sinceritate, cu franchețe. 2. Permisiune, îngăduință, voie. – Slobozi + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozi
SLOBOZÍ, slobód, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A pune în libertate; a elibera. ♦ A elibera dintr-o strânsoare, dintr-o legătură care imobilizează. ♦ Refl. (Despre obiectul care leagă) A se slăbi, a se desface. 2. A lăsa un animal în libertate. 3. A permite cuiva să plece, a da voie să se depărteze. ◊ A nu-l slobozi (pe cineva) inima să... = a nu se îndura să facă un lucru. ♦ (Rar) A concedia. ♦ (Reg.) A elibera după terminarea serviciului militar; a lăsa la vatră. 4. A da drumul, a lăsa să cadă. 5. A descărca o armă de foc; a arunca săgeți dintr-un arc. 6. A răspândi, a emana, a degaja. ♦ A emite un sunet, un strigăt, un cuvânt. – Din slobod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozie
SLOBOZÍE, slobozii, s. f. (Înv.) Sat de coloniști (băștinași sau străini) care aveau pe o perioadă oarecare scutire de bir sau de prestații. – Slobod + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozire
SLOBOZÍRE, sloboziri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a (se) slobozi și rezultatul ei. – V. slobozi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozit
SLOBOZÍT, -Ă, sloboziți, -te, adj. (Pop.) Pus în libertate, eliberat. – V. slobozi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slobozitor
SLOBOZITÓR, slobozitoare, s. n. (Pop.) Parte a războiului de țesut formată dintr-un ax de lemn lung care fixează sulul de dinapoi și care permite (când este înlăturat) desfășurarea urzelii de pe sul. – Slobozi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slodun
SLODÚN, sloduni, s. m. v. ȘLĂDÚN, șlăduni, s. m. (Reg.) Gorun. [Var.: slodún s. m.] – Sb. sladun. – [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

slogan
SLOGÁN, sloganuri, s. n. Formulă pregnantă, concludentă care exprimă, în chip lapidar, țelurile politice, economice ale unor grupuri, organizații etc. sau o problemă de actualitate. [Pl. și: slogane] – Din fr., engl. slogan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sloi
SLOI, sloiuri, s. n. 1. Bloc de gheață care plutește pe apele curgătoare și stătătoare, înainte ca acestea să înghețe cu totul sau în timpul dezghețului. ◊ Expr. A-i trece (cuiva) un sloi (de gheață) prin inimă (sau pe spinare, rar, peste obraz) = a-l trece (pe cineva) fiori de spaimă. A fi sloi = a-i fi cuiva foarte frig, a fi înghețat. ♦ Fig. Om rece, nepăsător, necomunicativ, lipsit de căldură sufletească. 2. (Rar) Țurțur de gheață. – Din bg. sloj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slomni
SLOMNÍ, slomnesc, vb. IV. (înv. și reg.) 1. Tranz. A rosti vorbele cu oarecare greutate, a îngăima. 2. Intranz. (Despre lumini, culori) A se ivi, a se distinge (încet, cu greutate); a apărea, a se arăta; a miji. – Din sl. sŭlognja „silabă”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slomnire
SLOMNÍRE, slomniri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a slomni și rezultatul ei. – V. slomni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slops
SLOPS, slopsuri, s. n. Produs petrolier de calitate inferioară, care trebuie prelucrat din nou pentru a putea fi folosit. – Din fr., engl. slops, germ. Slops.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slovac
SLOVÁC, -Ă, slovaci, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Slovaciei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Slovaciei sau slovacilor (1), referitor la Slovacia ori la slovaci. ♦ (Substantivat, f.) Limbă slavă din grupul occidental, vorbită de slovaci. – Din fr. slovaque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slovă
SLÓVĂ, (1) slove, s. f. (Pop.) 1. Literă (chirilică). ♦ Scriere; alfabet. 2. Scrisul cuiva, cu caracteristicile lui, după care poate fi identificat. 3. Știință de carte; învățătură. – Din sl. slovo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sloven
SLOVÉN, -Ă, sloveni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Sloveniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Sloveniei sau slovenilor (1), referitor la Slovenia ori la sloveni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă slavă meridională vorbită de sloveni. – Din sb. sloven.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sloveneşte
SLOVENÉȘTE adv. În felul slovenilor (1), ca slovenii; în limba slovenă (2). ♦ (Înv.) Slavonește. – Sloven + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slovenește
SLOVENÉȘTE adv. În felul slovenilor (1), ca slovenii; în limba slovenă (2). ♦ (Înv.) Slavonește. – Sloven + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sloveni
SLOVENÍ, slovenesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A citi cu greu, pronunțând literă cu literă sau silabă cu silabă; a silabisi. – Cf. slomni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slovenie
SLOVENÍE s. f. (Înv.) Limba slavonă. – Sloven + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slovenire
SLOVENÍRE, sloveniri, s. f. (Înv.) Acțiunea de a sloveni și rezultatul ei; silabisire. – V. sloveni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slow
SLOW, slow-uri, s. n. Dans modern, cu mișcări lente; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: slăŭ] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slow-fox
SLOW-FOX, slow-foxuri, s. n. Dans modern mai lent decât foxtrotul. [Pr.: slăŭfox] – Din engl. slow-fox.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugarnic
SLUGÁRNIC, -Ă, slugarnici, -ce, adj. (Despre oameni) Care are o atitudine umilă, lipsită de demnitate față de cei pe care îi slujește sau de care depinde; (despre manifestări ale oamenilor) care decurge dintr-o astfel de atitudine; servil. – Slugar (înv. „slugă” < bg.) + suf. -nic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugă
SLÚGĂ, slugi, s. f. I. 1. Persoană angajată pentru a munci în gospodăria sau în mica întreprindere a altuia, fiind plătită în bani sau în natură. ◊ Expr. (Înv.) Sluga dumitale (sau dumneavoastră), formulă de salut sau de răspuns la salut. ♦ Fig. Persoană care susține sau apără orbește interesele altuia în schimbul unor avantaje materiale. 2. Fig. Persoană subordonată alteia și obligată, din cauza condițiilor sociale în care se află, să-i execute voința. 3. (Înv.) Slujitor înarmat de pe lângă casa sau din suita unui boier. II. (Rar) Aparat simplu, format dintr-o scândură scobită la un capăt, care se folosește la scoaterea cizmelor fără ajutorul cuiva; trăgătoare. – Din sl. sluga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugăreală
SLUGĂREÁLĂ s. f. (Rar) Faptul de a slugări; slugărie. ◊ Loc. adj. De slugăreală = bun pentru a deveni slugă, pentru a fi folosit la diferite servicii. – Slugări + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugăresc
SLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, slugărești, adj. (Rar) De slugă, al slugilor. – Slugar (înv. „slugă” < bg.) + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugăreşte
SLUGĂRÉȘTE adv. (Rar) În chip josnic, servil. – Slugar (înv. „slugă” < bg.) + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărește
SLUGĂRÉȘTE adv. (Rar) În chip josnic, servil. – Slugar (înv. „slugă” < bg.) + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugări
SLUGĂRÍ, slugăresc, vb. IV. 1. Intranz. A munci ca slugă la un stăpân; a argăți, a sluji, a slugărnici. ♦ Fig. A fi servil față de cineva; a se înjosi, a se umili. 2. Tranz. A servi pe cineva, stând în preajma lui (executându-i cu umilință ordinele, împlinindu-i dorințele); a fi la discreția cuiva. – Din slugar (înv. „slugă” < bg.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărie
SLUGĂRÍE s. f. 1. Faptul de a slugări; condiție de slugă; slugărit. 2. Fig. Lipsă de demnitate; servilism, slugărnicie, ploconeală. – Slugar (înv. „slugă’’ < bg.) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărime
SLUGĂRÍME s. f. (Rar; colectiv) Mulțime de slugi; slujitorime, argățime. – Slugă + suf. -ărime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărire
SLUGĂRÍRE s. f. Acțiunea de a slugări și rezultatul ei. – V. slugări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărit
SLUGĂRÍT s. n. Faptul de a slugări; slugăreală. – V. slugări.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărnici
SLUGĂRNICÍ, slugărnicesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A slugări. – Din slugarnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărnicie
SLUGĂRNICÍE, slugărnicii, s. f. Atitudine de lingușire în raporturile cu oamenii de la care se primesc sau de la care se așteaptă avantaje materiale; servilism, ploconeală. – Slugarnic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugărnicire
SLUGĂRNICÍRE, slugărniciri, s. f. (Reg.) Acțiunea de a slugărnici și rezultatul ei. – V. slugărnici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluger
SLÚGER, slugeri, s. m. Dregător în Țările Române însărcinat cu aprovizionarea Curții domnești și a armatei (rangul și atribuțiile variind de la o epocă la alta și de la un principat la altul); rang, titlu purtat de acest dregător. [Var.: súlger s. m.] – Cf. sb. služar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugerie
SLUGERÍE s. f. (Înv.) Demnitate de sluger. – Sluger + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slugoi
SLUGÓI, slugoi, s. m. Augmentativ al lui slugă; om slugarnic, de o supunere josnică, lipsit de demnitate. – Slugă + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluguliţă
SLUGULÍȚĂ, slugulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui slugă; sluguță. – Slugă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluguliță
SLUGULÍȚĂ, slugulițe, s. f. (Pop.) Diminutiv al lui slugă; sluguță. – Slugă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluguţă
SLUGÚȚĂ, sluguțe, s. f. (Reg.) Sluguliță. – Slugă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluguță
SLUGÚȚĂ, sluguțe, s. f. (Reg.) Sluguliță. – Slugă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluis
SLÚIS, sluisuri, s. n. Jgheab de lemn prevăzut la bază cu o căptușeală de bolovani, grinzi de lemn, material poros etc., folosit la spălarea nisipurilor care conțin aur, platină, staniu etc. – Din engl. sluis, fr. sluice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluj
SLUJ s. n. (în expr.) A face (sau a sta) sluj = a) (despre câini sau despre alte animale) a se ridica în două labe; b) fig. (despre oameni) a avea o atitudine lingușitoare, slugarnică; a face cuiva temenele; a se ploconi, a se umili. – Din pol. sluz’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbaş
SLUJBÁȘ, -Ă, slujbași, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană angajată într-o slujbă (I 1). – Slujbă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbaș
SLUJBÁȘ, -Ă, slujbași, -e, s. m. și f. (Rar la f.) Persoană angajată într-o slujbă (I 1). – Slujbă + suf. -aș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbă
SLÚJBĂ, slujbe, s. f. I. 1. Activitate, îndeletnicire, muncă de oarecare durată și limitată la un orar de lucru, pe care cineva o are ca angajat la o întreprindere de stat sau particulară și care este remunerată cu o anumită sumă de bani; serviciu, funcție, post. ◊ Expr. A fi (sau a se pune) în slujba cuiva (sau a ceva) = a fi sau a se pune la dispoziția cuiva; a servi interesele cuiva sau a susține o anumită cauză. (înv.) A-i fi cuiva de slujbă = a-i fi cuiva de folos. ♦ (Pop.) Stagiu militar. 2. (Rar) Misiune, sarcină, însărcinare. ♦ (Înv.) Serviciu făcut cuiva. II. Îndeplinire solemnă de către preot a ritualurilor prevăzute în canoanele bisericești pentru anumite ocazii și sărbători; oficiere; serviciu religios, serviciu divin. – Din sl. služĭba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbuliţă
SLUJBULÍȚĂ, slujbulițe, s. f. Diminutiv al lui slujbă; slujbușoară. – Slujbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbuliță
SLUJBULÍȚĂ, slujbulițe, s. f. Diminutiv al lui slujbă; slujbușoară. – Slujbă + suf. -uliță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbuşoară
SLUJBUȘOÁRĂ, slujbușoare, s. f. (Rar) Slujbuliță. – Slujbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujbușoară
SLUJBUȘOÁRĂ, slujbușoare, s. f. (Rar) Slujbuliță. – Slujbă + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluji
SLUJÍ, slujesc, vb. IV. Intranz. I. 1. A fi angajat, a munci în gospodăria sau în familia cuiva; (înv.) a ocupa o funcție publică. ♦ (Pop.) A-și face serviciul militar. ♦ Tranz. A munci pentru altul, a fi la dispoziția unui stăpân. ♦ Refl. A se servi, a se folosi de cineva sau de ceva. 2. (Despre obiecte și despre abstracte) A servi la ceva; a folosi. II. A oficia o slujbă religioasă. – Din sl. služiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujire
SLUJÍRE s. f. (Rar). Faptul de a sluji. – V. sluji.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujitor
SLUJITÓR, -OÁRE, slujitori, -oare, s. m. și f. 1. Persoană care slujește (pe cineva); servitor, slugă. 2. (Înv.) Oștean în slujba domnului țării sau a unui boier. ♦ Reprezentant înarmat al stăpânirii; poteraș, jandarm. – Sluji + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujitorime
SLUJITORÍME s. f. (Rar;, cu sens colectiv) Mulțime de slujitori; totalitate a slujitorilor. – Slujitor + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujnicar
SLUJNICÁR, slujnicari, s. m. (Înv.) Bărbat care se lasă întreținut de slujnice, amant al slujnicelor. – Slujnică + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujnică
SLÚJNICĂ, slujnice, s. f. (Înv.) Femeie angajată pentru a munci în familia sau în gospodăria altuia; slugă, servitoare. – Din sl. služĭnikŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujnicuţă
SLUJNICÚȚĂ, slujnicuțe, s. f. Diminutiv al lui slujnică. – Slujnică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slujnicuță
SLUJNICÚȚĂ, slujnicuțe, s. f. Diminutiv al lui slujnică. – Slujnică + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slut
SLUT, -Ă, sluți, -te, adj., s. m. și f. (Om) mutilat, schilodit, infirm, diform, pocit; p. ext. (om) foarte urât, hâd. – Cf. ucr. slutyj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slutenie
SLUTÉNIE s. f. v. sluțenie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluti
SLUTÍ vb. IV v. sluți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slutişor
SLUTIȘÓR, -OÁRĂ, slutișori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui slut; cam slut. – Slut + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slutișor
SLUTIȘÓR, -OÁRĂ, slutișori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui slut; cam slut. – Slut + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

slutit
SLUTÍT, -Ă adj. v. sluțit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţenie
SLUȚÉNIE, (2) sluțenii, s. f. 1. Faptul de a fi slut; schilodeală, infirmitate, diformitate; p. ext. urâțenie mare (fizică sau morală); hidoșenie, sluție. 2. (Concr.) Ființă schiloadă, diformă sau foarte urâtă; pocitanie, sluțitură, monstru. [Var.: (înv.) sluténie s. f.] – Sluți + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluțenie
SLUȚÉNIE, (2) sluțenii, s. f. 1. Faptul de a fi slut; schilodeală, infirmitate, diformitate; p. ext. urâțenie mare (fizică sau morală); hidoșenie, sluție. 2. (Concr.) Ființă schiloadă, diformă sau foarte urâtă; pocitanie, sluțitură, monstru. [Var.: (înv.) sluténie s. f.] – Sluți + suf. -enie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţi
SLUȚÍ, sluțesc, vb. IV. Tranz. A face să devină schilod, infirm, desfigurat; a mutila; a ciopârți. Tranz. și refl. A (se) poci, a (se) urâți. ♦ Refl. A se strâmba, a se schimonosi. [Var.: (reg.) slutí vb. IV] – Din slut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluți
SLUȚÍ, sluțesc, vb. IV. Tranz. A face să devină schilod, infirm, desfigurat; a mutila; a ciopârți. Tranz. și refl. A (se) poci, a (se) urâți. ♦ Refl. A se strâmba, a se schimonosi. [Var.: (reg.) slutí vb. IV] – Din slut.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţie
SLUȚÍE s. f. (Rar) Sluțenie. – Slut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluție
SLUȚÍE s. f. (Rar) Sluțenie. – Slut + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţire
SLUȚÍRE, sluțiri, s. f. Acțiunea de a (se) sluți și rezultatul ei. – V. sluți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluțire
SLUȚÍRE, sluțiri, s. f. Acțiunea de a (se) sluți și rezultatul ei. – V. sluți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţit
SLUȚÍT, -Ă, sluțiți, -te, adj. (Despre ființe) Care a rămas slut; p. ext. care a devenit pocit, foarte urât. [Var.: (înv.) slutít, -ă adj.] – V. sluți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluțit
SLUȚÍT, -Ă, sluțiți, -te, adj. (Despre ființe) Care a rămas slut; p. ext. care a devenit pocit, foarte urât. [Var.: (înv.) slutít, -ă adj.] – V. sluți.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluţitură
SLUȚITÚRĂ, sluțituri, s. f. (Rar) Ființă schiloadă, diformă sau, p. ext., foarte urâtă; pocitanie, sluțenie. – Sluți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sluțitură
SLUȚITÚRĂ, sluțituri, s. f. (Rar) Ființă schiloadă, diformă sau, p. ext., foarte urâtă; pocitanie, sluțenie. – Sluți + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smac
SMAC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o mișcare precipitată. – Onomatopee.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smalt
SMALT s. n. v. smalț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smaltină
SMALTÍNĂ s. f. Minereu de cobalt de culoare albă-argintie, cristalizat în sistemul cubic. – Din fr. smaltine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smalţ
SMALȚ, (2) smalțuri, s. n. 1. Masă sticloasă formată din diverși oxizi anorganici, cu care se acoperă suprafața obiectelor de ceramică sau de metal pentru a le face impermeabile, a le feri de oxidare sau a le înfrumuseța; email. 2. Material sticlos sau obiect făcut dintr-un astfel de material. 3. Substanță albă și lucioasă care acoperă suprafața vizibilă a dinților. [Var.: (înv.) smalt s. n.] – Din ngr. smálto(n), germ. Schmalz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smalț
SMALȚ, (2) smalțuri, s. n. 1. Masă sticloasă formată din diverși oxizi anorganici, cu care se acoperă suprafața obiectelor de ceramică sau de metal pentru a le face impermeabile, a le feri de oxidare sau a le înfrumuseța; email. 2. Material sticlos sau obiect făcut dintr-un astfel de material. 3. Substanță albă și lucioasă care acoperă suprafața vizibilă a dinților. [Var.: (înv.) smalt s. n.] – Din ngr. smálto(n), germ. Schmalz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smaragd
SMARÁGD s. n. v. smarald.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smarald
SMARÁLD, smaralde, s. n. Piatră prețioasă strălucitoare (varietate de beril), de culoare verde, foarte transparentă. [Var.: smarágd, (reg.) smaránd s. n.] – Din it. smeraldo, ngr. smáragdos.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smarand
SMARÁND s. n. v. smarald.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smarid
SMARÍD, smarizi, s. m. Pește marin migrator, lung până la 20 cm, cu corpul alungit, ușor turtit lateral, cu botul ascuțit și gura largă (Spicara smaris flexuosa). – Din lat. smaris, -idis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smash
SMASH s. n. v. smeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smăltui
SMĂLTUÍ vb. IV v. smălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălţa
SMĂLȚÁ, smălțez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi, a împestrița cu diferite culori; a smălțui (2). – Din smalț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălța
SMĂLȚÁ, smălțez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi, a împestrița cu diferite culori; a smălțui (2). – Din smalț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălţui
SMĂLȚUÍ, smălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi un obiect cu un strat de smalț; a emaila. 2. Fig. A smălța. [Var.: (înv.) smăltuí vb. IV] – Smalț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălțui
SMĂLȚUÍ, smălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi un obiect cu un strat de smalț; a emaila. 2. Fig. A smălța. [Var.: (înv.) smăltuí vb. IV] – Smalț + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălţuire
SMĂLȚUÍRE, smălțuiri, s. f. Acțiunea de a smălțui și rezultatul ei; emailare. – V. smălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălțuire
SMĂLȚUÍRE, smălțuiri, s. f. Acțiunea de a smălțui și rezultatul ei; emailare. – V. smălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălţuit
SMĂLȚUÍT, -Ă, smălțuiți, -te, adj. (Despre obiecte de metal sau de ceramică) Acoperit cu un strat de smalț; emailat. – V. smălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălțuit
SMĂLȚUÍT, -Ă, smălțuiți, -te, adj. (Despre obiecte de metal sau de ceramică) Acoperit cu un strat de smalț; emailat. – V. smălțui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălţuitor
SMĂLȚUITÓR, -OÁRE, smălțuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu smălțuirea obiectelor; emailor. [Pr.: -țu-i-] – Smălțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smălțuitor
SMĂLȚUITÓR, -OÁRE, smălțuitori, -oare, s. m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu smălțuirea obiectelor; emailor. [Pr.: -țu-i-] – Smălțui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smâceală
SMÂCEÁLĂ s. f. v. smuceală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smâci
SMÂCÍ vb. IV v. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smânci
SMÂNCÍ vb. IV v. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smâncit
SMÂNCÍT, -Ă adj. v. smucít^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântână
SMÂNTẤNĂ s. f. 1. Produs alimentar gras, de culoare albă-gălbuie, care se formează la suprafața laptelui nefiert, după ce a fost lăsat câtva timp la temperatura obișnuită, sau care se separă din lapte cu o mașină centrifugă specială. ♦ (Reg.) Caimac. 2. Fig. Partea cea mai bună, cea mai valoroasă dintr-un lucru. – Cf. bg., ucr. smetana.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântâni
SMÂNTÂNÍ, smântânesc, vb. IV. Tranz. A aduna smântână de pe lapte; a extrage smântână din lapte. – Din smântână.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântânică
SMÂNTÂNÍCĂ, (2) smântânici, s. f. 1. Diminutiv al lui smântână. 2. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri lungi și aspri, cu flori galbene, plăcut mirositoare și cu fructe înguste așezate câte patru la un nod (Gallium cruciata). – Smântână + suf. -ică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântânire
SMÂNTÂNÍRE, smântăniri, s. f. Acțiunea de a smântâni și rezultatul ei. – V. smântâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântânit
SMÂNTÂNÍT^1 s. n. Faptul de a smântâni. – V. smântâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântânit
SMÂNTÂNÍT^2, -Ă, smântâniți, -te, adj. (Despre lapte) De pe care s-a luat sau din care s-a extras smântână. – V. smântâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smântânos
SMÂNTÂNÓS, -OÁSĂ, smăntânoși, -oase, adj. Ca smântână, asemănător cu smântână; cu multă smântână. – Smântână + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârc
SMÂRC, smârcuri, s. n. 1. Loc mocirlos (acoperit cu vegetație); ochi de apă pe un teren mlăștinos. ♦ (La pl.; în basme) Loc îndepărtat și primejdios, de unde își trage marea izvoarele. 2. (Reg.) Unealtă primitivă făcută dintr-o tigvă, care servește pentru a scoate lichidul dintr-un butoi. ♦ Pompă de fântână. – Din sl. smrŭkŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârcâi
SMÂRCÂÍ, smấrcâi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A smiorcăi. – Din sl. smrŭkati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârcâială
SMÂRCÂIÁLĂ, smârcâieli, s. f. (Reg.) Smiorcăit^1. – Smârcâi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârcâit
SMÂRCÂÍT^1 s. n. (Reg.) Smiorcăit^1. – V. smârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârcâit
SMÂRCÂÍT^2, -Ă, smârcâiți, -te, adj. Smiorcăit^2, scâncit, plângăreț. – V. smârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârcos
SMÂRCÓS, -OÁSĂ, smârcoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Plin de smârcuri; mlăștinos. – Smârc + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârd
SMÂRD, -Ă, smârzi, -de, adj. (Reg.; despre oameni) Murdar; scârbos. – Din sl. smrŭdŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smârdoare
SMÂRDOÁRE, smârdori, s. f. (Reg.) Ființă scârboasă și urâtă. – Smârd + suf. -oare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smead
SMEAD^1 s. n. Mâncare specială aruncată în apă ca nadă pentru pești, înainte de a băga undița. – Cf. rus. s n e d'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smead
SMEAD^2, -Ă, smezi, -de, adj. (Despre oameni) Cu fața negricioasă și palidă; (despre fața oamenilor) negricios și palid. – Din sl. smĕdŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smeci
SMECI s. n. v. smeș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smectic
SMÉCTIC, -Ă, smectici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are proprietatea de a scoate grăsimile. – Din fr. smectique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smedior
SMEDIÓR, -OÁRĂ, smediori, -oare, adj. (Reg.) Diminutiv al lui smead^2; smedișor. [Pr.: -di-or] – Smead^2 + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smedişor
SMEDIȘÓR, -OÁRĂ, smedișori, -oare, adj. (Rar) Smedior. – Smead^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smedișor
SMEDIȘÓR, -OÁRĂ, smedișori, -oare, adj. (Rar) Smedior. – Smead^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smerenie
SMERÉNIE s. f. Atitudine umilă, supusă, respectuoasă; comportare modestă, plină de bună-cuviință. ♦ (Bis.) Evlavie, cucernicie, pioșenie. – Din si. sŭmĕrjenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smeri
SMERÍ, smeresc, vb. IV. Refl. A avea o atitudine umilă, modestă, supusă, plină de respect. ♦ (Bis.) A se arăta plin de cucernicie, de evlavie față de Dumnezeu. ♦ Tranz. (Înv.) A înfrânge mândria cuiva; a umili. – Din sl. sŭmĕriti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smerire
SMERÍRE s. f. (Înv.) Faptul de a (se) smeri; atitudine umilă, supusă, cucernică, evlavioasă, pioasă. – V. smeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smerit
SMERÍT, -Ă, smeriți, -te, adj. Umil, supus, respectuos; modest. ♦ (Bis.) Cucernic, evlavios, pios. – V. smeri.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smeş
SMEȘ, smeșuri, s. n. Lovitură de atac la tenis, prin care o minge înaltă primită este expediată cu putere în terenul adversarului. [Var.: smash (pl. smash-uri); smeci s. n.] – Din engl., fr. smash.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smeș
SMEȘ, smeșuri, s. n. Lovitură de atac la tenis, prin care o minge înaltă primită este expediată cu putere în terenul adversarului. [Var.: smash (pl. smash-uri); smeci s. n.] – Din engl., fr. smash.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smicea
SMICEÁ, smicele, s. f. (Bot.) Ramură roditoare, specifică mărului și părului, subțire, flexibilă, lungă până la 30 cm, cu toți mugurii vegetativi; p. gener. mlădiță, rămurică (ruptă) dintr-o plantă sau dintr-un arbore. – Probabil lat. *sumicella „vârfuleț”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smid
SMID s. n. v. smidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smidar
SMIDÁR, smidare, s. n. Loc cu smidă. – Smidă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smidă
SMÍDĂ, smide, s. f. Desiș format din arbori tineri sau din tufe de spini, de zmeură etc. [Var.: (reg.) smid s. n.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sminteală
SMINTEÁLĂ, sminteli, s. f. 1. Tulburare a minții, scrânteală, nebunie; p. ext. greșeală, abatere. 2. (Înv. și pop.) Stricăciune, pierdere, pagubă; neplăcere. ♦ Loc. adv. Fără sminteală = în mod absolut, negreșit. ◊ Expr. A da (pe cineva) de sminteală = a face (pe cineva) de râs; a da de gol. – Sminti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sminteu
Sminteu = Smintheus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

smintheus
Smintheus, denumire sub care frigienii îl desemnau pe Apollo. Ea se datora, probabil, faptului că o dată zeul a stîrpit o mulțime de șoareci care invadaseră pămîntul Phrygiei.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

sminti
SMINTÍ, smintesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă dreapta judecată; a înnebuni. ◊ Expr. (Tranz.) A sminti (pe cineva) în bătaie = a bate foarte tare (pe cineva). 2. Tranz. (Pop.) A induce în eroare; a păcăli, a înșela. ♦ A împiedica pe cineva să facă ceva. 3. Intranz. (Reg.) A greși. 4. Tranz. (Pop.) A mișca din loc, a clinti, a deplasa. ♦ A strica; a vătăma. ♦ Fig. A răstălmăci spusele, cuvintele cuiva. – Din sl. sŭmensti, sŭmenton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smintire
SMINTÍRE, smintiri, s. f. (Rar) Faptul de a (se) sminti; sminteală, nebunie. – V. sminti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smintit
SMINTÍT, -Ă, smintiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care și-a pierdut dreapta judecată sau care se comportă ca și cum și-ar fi pierdut-o; ieșit din minți; nebun. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care denotă lipsă de judecată, nechibzuință, nebunie; nechibzuit, nebunesc. – V. sminti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smiorcăi
SMIORCĂÍ, smiórcăi, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Intranz. A trage (în mod repetat) aerul pe nas (din cauza plânsului, a unui tic nervos etc.), producând un zgomot caracteristic. 2. Intranz. și refl. A plânge (alintat și prefăcut) sau a se preface că plânge; a scânci. – Cf. smârcâi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smiorcăială
SMIORCĂIÁLĂ, smiorcăieli, s. f. Smiorcăit^1. [Pr.: -că-ia-] – Smiorcăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smiorcăire
SMIORCĂÍRE, smiorcăiri, s. f. Acțiunea de a (se) smiorcăi și rezultatul ei. – V. smiorcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smiorcăit
SMIORCĂÍT^1, smiorcăituri, s. n. Faptul de a (se) smiorcăi; zgomot specific produs de cel care (se) smiorcăie; smiorcăială, smârcâială, smârcâit^1. – V. smiorcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smiorcăit
SMIORCĂÍT^2, -Ă, smiorcăiți, -te, adj. Plângăreț, scâncit. – V. smiorcăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smirdar
SMIRDÁR, smirdari, s. m. (Bot.) 1. Mic arbust din regiunea alpină, cu flori roșietice, plăcut mirositoare și cu frunze lucioase, persistente; rododendron, bujor-de-munte (Rhododendron kotschyi). 2. Merișor^1. – Cf. sb. smrdeli, bg. smradljak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smirna
SMÍRNA adv. v. smirnă^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smirna
Smirna = Smyrna.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

smirnă
SMÍRNĂ^1 adv. În poziție de drepți; (stând) nemișcat, țeapăn (de frică, de respect). [Var.: smírna adv.] – Din rus. smirno.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smirnă
SMÍRNĂ^2 s. f. Rășină extrasă din scoarța unui arbore exotic (Styrax benzoin), care arde răspândind un miros caracteristic și care se folosește în medicină, în parfumerie, la ceremoniile religioase și la îmbălsămare. – Din sl. smirna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smithsonit
SMITHSONÍT s. n. Carbonat de zinc natural, sub formă de cristale, care se folosește ca minereu de zinc sau pentru obiecte de podoabă. [Pr.: smi-so-nit] – Din fr., engl. smithsonite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoală
SMOÁLĂ s. f. Substanță neagră, vâscoasă, casantă, care rămâne de la distilarea păcurii sau a gudronului de cărbuni și care se folosește la pavaje, în industria chimică etc. – Din sl. smola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoc
SMOC, smocuri, s. n. 1. Mănunchi de păr sau de pene pe care îl au unele animale pe urechi, pe cap, la coadă etc. 2. Cantitate de fire (de păr, de lână, de iarbă etc.) care se poate prinde sau smulge deodată cu mâna sau (de către animale) cu gura. – Cf. sb. smotak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochin
SMOCHÍN, smochini, s. m. Arbore cu frunzele lobate, cu numeroase flori închise într-un receptacul globulos, care la maturitate devine un fruct comestibil cărnos, dulce și suculent (Ficus carica). – Din smochină (derivat regresiv) sau din sl. smokĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochină
SMOCHÍNĂ, smochine, s. f. Fructul smochinului. – Din sl. smokina, bg. smokinja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoching
SMÓCHING, smochinguri, s. n. Haină bărbătească de gală (de culoare neagră), făcută după o croială specială, foarte deschisă în față și cu reverele de mătase. – Din engl. smoking.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochini
SMOCHINÍ, smochinesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se zbârci^1, a se încreți (ca o smochină). – Din smochină.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochinire
SMOCHINÍRE, smochiniri, s. f. (Fam.) Faptul de a se smochini. – V. smochini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochinit
SMOCHINÍT, -Ă, smochiniți, -te, adj. (Fam.) Încrețit^2, zbârcit (ca o smochină). – V. smochini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochinuţă
SMOCHINÚȚĂ, smochinuțe, s. f. Diminutiv al lui smochină. – Smochină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smochinuță
SMOCHINÚȚĂ, smochinuțe, s. f. Diminutiv al lui smochină. – Smochină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoculeţ
SMOCULÉȚ, smoculețe, s. n. Diminutiv al lui smoc; smocușor. – Smoc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoculeț
SMOCULÉȚ, smoculețe, s. n. Diminutiv al lui smoc; smocușor. – Smoc + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smocuşor
SMOCUȘÓR, smocușoare, s. n. Smoculeț. – Smoc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smocușor
SMOCUȘÓR, smocușoare, s. n. Smoculeț. – Smoc + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smog
SMOG s. n. Ceață deasă, amestecată cu fum și cu praf industrial, formată în regiunile industrializate sau în marile orașe, cu efecte dăunătoare asupra sănătății populației. – Din engl. smog.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smoli
SMOLÍ, smolesc, vb. IV. Tranz. A unge sau a acoperi ceva cu smoală topită; a cătrăni. – Din smoală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smolire
SMOLÍRE, smoliri, s. f. Acțiunea de a smoli și rezultatul ei; cătrănire. – V. smoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smolit
SMOLÍT, -Ă, smoliți, -te, adj. 1. Uns sau acoperit cu smoală topită. 2. Negricios, oacheș, brunet. – V. smoli.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smomi
SMOMÍ, smomesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A ademeni, a amăgi, a înșela. – Din momi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smomire
SMOMÍRE, smomiri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a smomi și rezultatul ei. – V. smomi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smotoceală
SMOTOCEÁLĂ, smotoceli, s. f. (Pop.) Acțiunea de a smotoci și rezultatul ei; păruială, chelfăneală. – Smotoci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smotoci
SMOTOCÍ, smotocesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A da, a trage cuiva o bătaie bună; a părui, a chelfani, a scărmăna. – Cf. sb. smotok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smotocire
SMOTOCÍRE, smotociri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a smotoci și rezultatul ei. – V. smotoci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smredui
SMREDUÍ, smreduiesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) molipsi, a (se) contamina. – Din sl. smurŭdĕtĭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smreduire
SMREDUÍRE, smreduiri, s. f. (Înv.) Faptul de a (se) smredui; molipsire, contaminare; p. ext. boală, suferință. – V. smredui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smreduit
SMREDUÍT, -Ă, smreduiți, -te, adj. (Înv.) Molipsit, contaminat. – V. smredui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smreduitor
SMREDUITÓR, -OÁRE, smreduitori, -oare, adj. (Înv.) Care molipsește, care contaminează. [Pr.: -du-i-] – Smredui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuceală
SMUCEÁLĂ, smuceli, s. f. Smucitură. [Var.: smânceálă, smunceálă s. f.] – Smuci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuci
SMUCÍ, smucesc, vb. IV. 1. Tranz. A trage brusc și cu putere pentru a scoate, a smulge, a desprinde, a deplasa ceva sau pe cineva din locul unde se află. ♦ Intranz. (Despre arme de foc) A izbi înapoi la descărcare, a avea recul. 2. Refl. A se zbate, a face mișcări repezi încolo și încoace spre a scăpa din locul unde este prins sau legat. [Var.: (pop.) smâcí, smâncí, smuncí vb. IV] – Din sl. smučati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smucire
SMUCÍRE s. f. Acțiunea de a (se) smuci; smucit^1. – V. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smucit
SMUCÍT^1 s. n. Faptul de a (se) smuci; mișcare bruscă și scurtă; smuceală, smucire, smucitură. – V. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smucit
SMUCÍT^2, -Ă, smuciți, -te, adj. 1. (În sintagme și expr.) Vorbă smucită = vorbă spusă grăbit (pe un ton aspru și repezit). A fi smucit la vorbă = a vorbi iute, repezit (și împiedicat). 2. (Fam.) Trăsnit, țicnit, nebun. [Var.: (pop.) smuncít, -ă, smâncít, -ă adj.] – V. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smucitură
SMUCITÚRĂ, smucituri, s. f. Faptul de a (se) smuci; mișcare repezită, bruscă; smuceală, smucit^1. [Var.: (pop.) smuncitúră s. f.] – Smuci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smulge
SMÚLGE, smulg, vb. III. 1. Tranz. A trage cu putere pentru a scoate sau a deplasa din locul unde se află. ◊ Expr. A-și smulge părul (din cap) sau a-și smulge barba = a-și manifesta puternic durerea sau disperarea; a fi foarte supărat. ♦ (Reg.) A jumuli o pasăre de pene. ♦ Tranz. și refl. A (se) desprinde (brusc) din locui unde se află. 2. Tranz. Fig. A obține ceva cu mari eforturi; a lua cu forța ◊ Expr. A smulge (pe cineva) din ghearele morții = a salva (pe cineva) de la moarte. 3. Tranz. și refl. A (se) da la o parte, a (se) îndepărta, a (se) retrage cu o mișcare bruscă. 4. Tranz. și refl. A (se) despărți, a (se) dezlipi. [Perf. s. smulsei, part. smuls și (înv. și reg.) smult] – Lat. *exmulgere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smulgere
SMULGÉRE, smulgeri, s. f. Acțiunea de a (se) smulge și rezultatul ei; smuls^1. – V. smulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuls
SMULS^1 s. n. Smulgere. – V. smulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuls
SMULS^2, -Ă, smulși, -se, adj. 1. (Despre plante) Care este tras afară din pământ (cu rădăcină). 2. (Despre obiecte) Desprins, deplasat cu brutalitate din locul în care se află fixat. ♦ (Haltere; despre stiluri) Care constă în ridicarea halterei (1) cu ambele brațe printr-o singură mișcare continuă. ◊ (Substantivat, n.) S-a calificat la smuls în finală. – V. smulge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smunceală
SMUNCEÁLĂ s. f. v. smuceală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smunci
SMUNCÍ vb. IV v. smuci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuncit
SMUNCÍT, -Ă adj. v. smucit^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smuncitură
SMUNCITÚRĂ s. f. v. smucitură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

smyrna
Smyrna 1. Una dintre amazoane, întemeietoarea cetății cu același nume. 2. Mama lui Adonis, cunoscută și sub numele de Myrrha (v. și Adonis).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

snack
SNACK, snackuri, s. n. Aperitiv, gustare (între mesele principale). [Pr.: snec] – Din engl. snack.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snackbar
SNACK-BAR, snack-baruri, s. n. Mic restaurant deschis permanent în hoteluri, în gări etc. unde se servesc aperitive, gustări etc. [Pr.: snécbar] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snamenie
SNAMÉNIE, snamenii, s. f. (Reg.) Ființă (imaginară) urâtă și rea; iazmă. [Var.: znaménie s. f.] – Cf. sb. znamenje „semn”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snoavă
SNOÁVĂ, snoave, s. f. Scurtă povestire folclorică, orală, cu conținut anecdotic, inspirată din viața de toate zilele. – Din sl. iznova „din nou”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snob
SNOB, SNOÁBĂ, snobi, snoabe, s. m. și f., adj. (Persoană) care admiră și adoptă fără discernământ și cu orice preț tot ce este la modă. – Din fr. snob.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snobism
SNOBÍSM s. n. Atitudine, conduită specifică snobului. – Din fr. snobisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snop
SNOP, snopi, s. m. 1. Legătură mare făcută din mănunchiuri de cereale păioase (secerate). |2. Grup de lucruri de același fel care formează un mănunchi, o legătură. ♦ Fig. Fascicul de lumină, de raze luminoase etc. 3. Schije, alice sau gloanțe trase o dată cu o armă și răspândite într-o anumită direcție. – Din sl. snopŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopeală
SNOPEÁLĂ, snopeli, s. f. Bătaie strașnică; chelfăneală. – Snopi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopi
SNOPÍ, snopesc, vb. IV. Tranz. 1. (Reg.) A strânge și a lega cerealele păioase în snopi, a face snopi. 2. Fig. (Fam.) A bate foarte rău pe cineva. ♦ Refl. (Rar) A se obosi foarte tare (din cauza unei munci grele); a se istovi. – Din snop.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopire
SNOPÍRE, snopiri, s. f. Acțiunea de a (se) snopi și rezultatul ei. – V. snopi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopuleţ
SNOPULÉȚ, snopuleți, s. m. Snopușor. – Snop + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopuleț
SNOPULÉȚ, snopuleți, s. m. Snopușor. – Snop + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopuşor
SNOPUȘÓR, snopușori, s. m. Diminutiv al lui snop; snopuleț. – Snop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snopușor
SNOPUȘÓR, snopușori, s. m. Diminutiv al lui snop; snopuleț. – Snop + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

snow-board
SNOW-BOARD, snow-boarduri, s. n. Planșă de forma unui schi mai lat, cu care se execută alunecări periculoase și cu viteză mare pe zăpadă. [Pr.: snắubord] – Din engl. snow-board.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soacră
SOÁCRĂ, soacre, s. f. Mama unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. ♦ Soacră-mare = mama mirelui. Soacră-mică = mama miresei. – Lat. socra (= socrus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soamne
SOÁMNE formă verbală în expr. v. TRAGE (IV. 2.). (Fam.) A face ceva cu plăcere, cu multă energie, cu pasiune. ◊ Expr. A trage un (pui de) somn sau a trage la soamne (ori la aghioase) = a dormi adânc. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

soarbă
SOÁRBĂ, soarbe, s. f. Fructul sorbului1, de mărimea unei cireșe, cărnos și de culoare brună-gălbuie cu pete albe, cu gust acrișor. – Din sorb^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soare
SOÁRE, (2) sori, s. m. 1. Corp ceresc central al sistemului nostru planetar, incandescent și luminos, în jurul căruia gravitează și se învârtesc Pământul și celelalte planete ale sistemului. ◊ Loc. adv. Sub (sau pe sub) soare = pe pământ, în lume. ◊ Expr. (Fam.) (A fi) soare cu dinți = (a fi) frig pe vreme senină. (A fi) rupt din soare = (a fi) foarte frumos, de o deosebită frumusețe. (în basme) La soare te poți uita, dar la dânsa (sau la dânsul) ba, se spune spre a arăta că cineva este de o frumusețe excepțională. A se uita (la cineva) ca la soare = a privi (pe cineva) cu multă dragoste, a iubi foarte mult (pe cineva). A i se pune (cuiva) soarele drept inimă = a i se face foame. ◊ Compuse: (pop.) soare-răsare = răsărit^1, est, orient; p. ext. vremea când răsare Soarele; soare-apune (sau -scapătă) = apus^1, vest, occident; p. ext. vremea când apune Soarele. ♦ Lumină (și căldură) care vine de la Soare (1). ◊ Loc. adv. Cu soare = cât mai e ziuă, cât mai e lumină. 2. Nume dat aștrilor care, ca și Soarele (1), au lumină proprie. 3. Fig. Fericire, bucurie; bunăstare. – Lat. sol, -is.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soarea
SOAREÁ, soarele s. f. (Înv.) Serată. – Din fr. soirée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soartă
SOÁRTĂ, sorți, s. f. 1. (În superstiții) Forță (sau voință) supranaturală despre care se crede că hotărăște tot ce se petrece în viață; destin, fatalitate, noroc, scrisă, ursită. 2. Situație, concurs de împrejurări existente la un moment dat. ♦ Evoluție, desfășurare (a unei acțiuni); deznodământ. – Lat. sors, -tis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soartei
SOÁRTEI s. f. g.-d. art. în expr. v. SOARTĂ. g.-d. art. sórții (în expr. și: soártei) [DOOM 2]; v. IRONIE (1). Cuvânt, frază conținând o ușoară batjocură, folosind semnificații opuse sensului lor obișnuit; zeflemea, persiflare. ◊ Ironia soartei = situație intervenită contrar tuturor așteptărilor, ca un joc neașteptat al întâmplării. [DN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

soaţă
SOÁȚĂ, soațe, s. f. 1. (Rar) Soție, nevastă. 2. (Înv.) Tovarășă; colaboratoare; prietenă. 3. (Înv.) Persoană, obiect, faptă asemănătoare alteia; pereche. – Lat. socia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soață
SOÁȚĂ, soațe, s. f. 1. (Rar) Soție, nevastă. 2. (Înv.) Tovarășă; colaboratoare; prietenă. 3. (Înv.) Persoană, obiect, faptă asemănătoare alteia; pereche. – Lat. socia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobar
SOBÁR, sobari, s. m. Meseriaș care construiește sau repară sobe^1. – Sobă^1 + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobă
SÓBĂ^1, sobe, s. f. Instalație pentru încălzit (cu lemne, cărbuni, gaze etc.) încăperile de locuit sau pentru gătit, construită din cărămidă, din teracotă, din fier sau din fontă. – Din tc. soba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobă
SÓBĂ^2, sobe, s. f. (Reg.) Cameră, odaie de locuit. – Din magh. szoba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobiţă
SOBÍȚĂ, sobițe, s. f. Diminutiv al lui sobă^1; sobușoară. – Sobă^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobiță
SOBÍȚĂ, sobițe, s. f. Diminutiv al lui sobă^1; sobușoară. – Sobă^1 + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobol
SOBÓL, soboli, s. m. (Zool.) 1. Cârtiță. 2. (Înv.) Samur; p. restr. blană de samur. – Din (1) bg. sobolec, (2) rus., ucr. sobol’.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobor
SOBÓR, soboare, s. n. 1. (Înv.) Adunare, întrunire, consfătuire; sfat. ♦ (Bis.) Sinod. 2. Slujbă religioasă ortodoxă oficiată de un număr mare de clerici. – Din sl. sŭborŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobornic
SOBÓRNIC, -Ă, sobornici, -ce, adj. (Înv.) Ecumenic; sinodal. – Din sl. sŭborĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobornicesc
SOBORNICÉSC, -EÁSCĂ, sobornicești, adj. (Înv.) întemeiat pe hotărârile sinoadelor ecumenice; p. gener. ecumenic; sinodal. – Sobornic + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobrietate
SOBRIETÁTE s. f. 1. Însușirea de a fi sobru; simplitate, concizie, austeritate (în aspect, în felul de a fi). 2. Cumpătare, moderație în felul de a mânca, de a bea, de a se îmbrăca etc. [Pr.: -bri-e-] – Din fr. sobriété, lat. sobrietas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobru
SÓBRU, -Ă, sobri, -e, adj. 1. Lipsit de ornamente inutile; simplu. 2. Care păstrează măsura, care nu face excese; cumpătat, moderat. – Din fr. sobre, lat. sobrius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobuşoară
SOBUȘOÁRĂ, sobușoare, s. f. Sobiță. – Sobă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sobușoară
SOBUȘOÁRĂ, sobușoare, s. f. Sobiță. – Sobă^1 + suf. -ușoară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soc
SOC, soci, s. m. Nume dat mai multor specii de arbuști de dimensiuni mici, cu flori hermafrodite grupate în inflorescențe, care au proprietăți sudorifice, și cu fructe (boabe negre sau roșii), scoarță și rădăcini cu proprietăți laxative și diuretice (Sambucus). – Lat. sabucus (= sambucus).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socată
SOCÁTĂ, socate, s. f. Băutură răcoritoare preparată din flori de soc, zahăr, lămâie și apă. – Soc + suf. -ată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socăcit
SOCĂCÍT, -Ă, socăciți, -te, adj. v. SOCĂCI. – [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

soccer
SOCCER s. n. Fotbal. [Pr.: sócăr] – Din engl. amer. soccer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociabil
SOCIÁBIL, -Ă, sociabili, -e, adj. Capabil să trăiască în relații permanente cu semenii săi, în societate. ♦ Căruia îi plac relațiile cu semenii săi, care se împrietenește ușor cu alții; comunicativ, apropiat, prietenos. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociable, lat. sociabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociabilitate
SOCIABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi sociabil; comunicativitate. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

social
SOCIÁL, -Ă, sociali, -e, adj. 1. Creat de societate, propriu societății; care este legat de viața oamenilor în societate, de raporturile lor în societate sau față de societate; care privește societatea omenească. 2. Propriu unui anumit tip de societate; legat de apartenența la o anumită categorie socială, la un anumit grup social. [Pr.: -ci-al] – Din fr. social, lat. socialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialdemocrat
SOCIÁL-DEMOCRÁT, -Ă, social-democrați, -te, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Membru sau simpatizant al unui partid social-democrat; adept al unor concepții politice și ideologice social-democrate. 2. Adj. Care aparține social-democrației sau social-democraților (1), privitor la social-democrație sau la social-democrați. [Pr.: -ci-al] – Din fr. social-démocrate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialdemocratism
SOCIÁL-DEMOCRATÍSM s. n. Ideologia și tactica social-democrației. [Pr.: -ci-al] – Social-democrat + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialdemocraţie
SOCIÁL-DEMOCRAȚÍE s. f. Grupare de curente politice de orientare centru-stânga, cu caracter parlamentar și reformist. [Pr.: -ci-al] – Din germ. Sozial-demokratie, fr. social-démocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialdemocrație
SOCIÁL-DEMOCRAȚÍE s. f. Grupare de curente politice de orientare centru-stânga, cu caracter parlamentar și reformist. [Pr.: -ci-al] – Din germ. Sozial-demokratie, fr. social-démocratie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialism
SOCIALÍSM s. n. Sistem economic și politic bazat pe dominația proprietății statului în economie și pe conducerea centralizată în toate domeniile de activitate, exercitată de partidul unic. ◊ Socialism științific = ansamblul concepțiilor marxist-leniniste privitoare la structura și dinamica proceselor trecerii societății de la orânduirea capitalistă la orânduirea comunistă. Socialism utopic = doctrină economică, politică, socială care urmărea instaurarea egalității economice și sociale între oameni. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialisme, germ. Sozialismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialist
SOCIALÍST, -Ă, socialiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Întemeiat pe principiile socialismului; privitor la socialism. 2. S. m. și f. Membru sau simpatizant al unui partid socialist; adept al unor concepții politice și ideologice socialiste. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialiste, germ. sozialist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socializa
SOCIALIZÁ, socializez, vb. I. 1. Tranz. A trece în proprietatea statului. 2. Refl. A dobândi caracter social. 3. Tranz. și refl. A (se) integra într-un grup social. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socializant
SOCIALIZÁNT, -Ă, socializanți, -te, adj. Care socializează. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socializare
SOCIALIZÁRE, socializări, s. f. 1. Faptul de a (se) socializa. 2. Proces de integrare socială a unui individ într-o colectivitate. [Pr.: -ci-a-] – V. socializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socializat
SOCIALIZÁT, -Ă, socializați, -te, adj. (Despre persoane) Care s-a integrat comportamental, moral etc. într-un grup social. [Pr.: -ci-a-] – V. socializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socialmente
SOCIALMÉNTE adv. Din punct de vedere social, sub raport social. [Pr.: -ci- al-] – Din fr. socialement, it. socialmente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociativ
SOCIATÍV, -Ă, sociativi, -e, adj. (Despre complemente circumstanțiale) Care arată ființa sau lucrul ce însoțește subiectul sau complementul direct în săvârșirea unei acțiuni. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

societar
SOCIETÁR, -Ă, societari, -e, s. m. și f. 1. Membru al unei societăți literare, muzicale, teatrale; (în special) actor al unui teatru care primește o cotă-parte din veniturile teatrului. ◊ Societar de onoare = actor care primește salariu pe tot timpul vieții din partea teatrului la care este angajat. 2. Persoană care deține acțiuni emise de o societate anonimă pe acțiuni; asociat într-o întreprindere comercială particulară. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. sociétaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

societate
SOCIETÁTE, societăți, s. f. 1. Totalitatea oamenilor care trăiesc laolaltă, fiind legați între ei prin anumite raporturi economice. ♦ Ansamblu unitar, sistem organizat de relații între oameni istoricește determinate, bazate pe relații economice și de schimb; p. ext. sistem social. ♦ Cerc limitat de oameni de prim rang (prin poziție socială, situație materială etc.). 2. Asociație de persoane constituită într-un anumit scop (științific, literar, sportiv etc.). 3. (Comerț) Asociație de oameni de afaceri alcătuită pe baza unor investiții de capital, în vederea obținerii unor beneficii comune. ◊ Societate în nume colectiv = asociație între un număr limitat de persoane, care întemeiază o întreprindere comercială sau industrială, depunând fiecare capital și contribuție în muncă și răspunzând solidar și nelimitat la obligațiile pe care și le-au asumat. Societate anonimă pe acțiuni = întreprindere industrială, comercială sau financiară, formată prin asociere de capital. 4. Grup de oameni care petrec un anumit timp împreună; tovărășie, companie. ◊ Expr. În societate = între oameni, în lume. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. société, lat. societas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socioafectiv
SOCIOAFECTÍV, -Ă, socioafectivi, -e, adj. Referitor la motivațiile afective ale relațiilor interpersonale și sociale. [Pr.: -ci-o-a-] – Socio[logic] + afectiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociocognitiv
SOCIOCOGNITÍV, -Ă, sociocognitivi, -e, adj. Referitor la aspectul social al procesului cognitiv. [Pr.: -ci-o-] – Socio[logic] + cognitiv.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociodramatic
SOCIODRAMÁTIC, -Ă, sociodramatici, -ce, adj. Referitor la sociodramă, de sociodramă. [Pr.: -ci-o-] – Din fir. sociodramatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociodramă
SOCIODRÁMĂ, sociodrame, s. f. Test sociometric bazat pe improvizarea unui scenariu pe o temă dată în care fiecare subiect primește un anumit rol. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociodrame, engl. sociodrama.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociogonic
SOCIOGÓNIC, -Ă, sociogonici, -ce, adj. Referitor la sociogonie, de sociogonie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociogonie
SOCIOGONÍE, sociogonii, s. f. Totalitatea miturilor, teoriilor etc. privitoare la apariția civilizațiilor umane. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociografie
SOCIOGRAFÍE s. f. 1. Observare, înregistrare și descriere a societăților ca entități istorice concrete. 2. Curent care susține că sociologia trebuie să se reducă la simpla descriere a faptelor, fără interpretarea lor teoretică. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociogramă
SOCIOGRÁMĂ, sociograme, s. f. Reprezentare grafică a datelor obținute prin testul sociometric. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociolingvist
SOCIOLINGVÍST, -Ă, sociolingviști, -ste, s. m. și f. Specialist în sociolingvistică. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociolinguiste, engl. sociolinguist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociolingvistic
SOCIOLINGVÍSTIC, -Ă, sociolingvistici, -ce, s. f., adj. 1. S. f. Domeniu al lingvisticii care studiază covariația sistematică a sistemelor lingvistice și sociale. 2. Adj. Referitor la sociolingvistică (1). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociolinguistique, engl. sociolinguistics.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociolog
SOCIOLÓG, -Ă, sociologi, -ge, s. m. și f. (Rar) Specialist în sociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociologic
SOCIOLÓGIC, -Ă, sociologici, -ce, adj. Care aparține sociologiei, privitor la sociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociologie
SOCIOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul descrierii structurii și fiziologiei societății, al relațiilor interumane în cadrul grupurilor sociale, precum și al instituțiilor din societatea dată. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociologism
SOCIOLOGÍSM s. m. Orientare care exagerează rolul sociologiei, căreia îi subordonează celelalte științe sociale. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologisme, rus. soțiologhizm.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociologistă
SOCIOLOGÍST -Ă, sociologiști, -ste, s. m. și f. Adept al sociologismului. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociologizant
SOCIOLOGIZÁNT, -Ă, sociologizanți, -te, adj. Care reduce orice interpretare a fenomenului literar la sociologie; care exagerează importanța sociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologisant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociometric
SOCIOMÉTRIC, -Ă, sociometrici, -ce, adj. Referitor la sociometrie, de sociometrie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociometrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociometrie
SOCIOMETRÍE s. f. Metodă folosită pentru studierea cantitativă a relațiilor umane (în cadrul unor grupuri sociale mici). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociomoral
SOCIOMORÁL adj. v. PSIHAGOGIE. Ramură a psihopedagogiei reeducării și a psihoterapiei care se ocupă de recuperarea personalității deformate, potrivit exigențelor și normelor sociomorale. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sociopsihiatrie
SOCIOPSIHIATRÍE s. f. Domeniu interdisciplinar care studiază acțiunea patogenă a mediului asupra vieții psihice. [Pre. -ci-o-psi-hi-a-] – Din engl. sociopsychiatry.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sociopsihologie
SOCIOPSIHOLOGÍE s. f. v. IMAGOLOGIE. Ramură a sociopsihologiei care cercetează sistematic reprezentările pe care le au popoarele sau clasele sociale despre ele însele. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

soclu
SÓCLU, socluri, s. n. 1. Suport sau postament (din piatră) care susține o coloană, o statuie etc. ♦ Partea de jos (mai proeminentă) a unei clădiri, a unui grilaj de fier etc. 2. Partea de metal a unui bec electric care se fixează în dulie. ♦ Piesă prin intermediul căreia se fixează tuburile electronice de șasiul aparatelor în care sunt montate. 3. (Geogr.; în sintagma) Soclu continental = zonă a uscatului, afundată cu pantă lină sub apele mării, până la adâncimea de 200 de metri. – Din fr. socle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socoteală
SOCOTEÁLĂ, socoteli, s. f. 1. Calculare, calcul numeric, evaluare numerică. * Expr. A face (sau a da cuiva) socoteală = a plăti (cuiva) ceea ce i se cuvine, ceea ce are de primit. Pe socoteala mea (sau a ta etc.) = pe cheltuiala mea (sau a ta etc.) A-și greși socotelile = a se înșela în așteptări; a nu izbuti. A ieși la socoteală (cu ceva sau cu cineva) = a ajunge la o rezolvare convenabilă, favorabilă (în legătură cu ceva sau cu cineva). A pune (ceva) la socoteală = a lua în considerație (ceva). A pune (ceva) în socoteala cuiva = a obliga pe cineva să plătească (ceva); a imputa cuiva (ceva). ♦ Cont, situație (de venituri și cheltuieli). ♦ (Fam.) Fiecare dintre cele patru operații aritmetice fundamentale. ♦ Sumă de bani datorată (pentru o consumație, o cumpărătură etc.); notă de plată. ♦ Privire asupra unor fapte din trecut; bilanț. 2. Proiect, plan, gând, idee. ◊ Expr. A-i veni (cuiva) la socoteală = a-i fi (cuiva) pe plac; a-i conveni. (Pop.) A-și da cu socoteala (că)... = a fi de părere că...; a crede că... 3. (În expr.) A da socoteală cuiva (de ceva) = a răspunde în fața cuiva (de ceva). A ține socoteală de... = a lua în considerare, a avea în vedere. Pe socoteala cuiva = în legătură cu cineva. 4. Rost, rațiune; măsură. ◊ Loc. adv. și adj. Cu (sau fără) socoteală = (ne)chibzuit, cu (sau fără) motiv. 5. (Fam.) Treabă, lucru. – Socoti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socoti
SOCOTÍ, socotesc, vb. IV. 1. Tranz. A face socoteală (1); a calcula. ♦ A număra. ♦ Refl. recipr. A ajunge la o înțelegere cu cineva asupra unei datorii, obligații etc. ♦ Refl. recipr. Fig. A lichida un diferend cu cineva, a trage la răspundere pe cineva; a se răfui. 2. Tranz. A avea ceva de gând; a plănui, a intenționa. 3. Tranz. și refl. A analiza ceva cumpănind toate eventualitățile; a (se) gândi. 4. Tranz. și refl. A-și închipui. ♦ Tranz. A fi de părere, a găsi de cuviință. 5. Tranz. A lua în seamă; a aprecia, a prețui. ♦ Tranz. și refl. A (se) considera, a (se) privi (ca...), a (se) crede. 6. Tranz. (Rar) A pune ceva în socoteala cuiva; a atribui, a imputa. [Prez. ind. și: (pop.): socot] – Cf. ucr. sokotyty.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotinţă
SOCOTÍNȚĂ, socotințe, s. f. (Înv. și pop.) 1. Punct de vedere, opinie, părere. ♦ Idee, gând. 2. Considerație, stimă, prețuire. 3. Judecată sănătoasă, chibzuială, cumpăt, măsură. 4. Minte, rațiune. 5. Hotărâre, voință. – Socoti + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotință
SOCOTÍNȚĂ, socotințe, s. f. (Înv. și pop.) 1. Punct de vedere, opinie, părere. ♦ Idee, gând. 2. Considerație, stimă, prețuire. 3. Judecată sănătoasă, chibzuială, cumpăt, măsură. 4. Minte, rațiune. 5. Hotărâre, voință. – Socoti + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotire
SOCOTÍRE, socotiri, s. f. Acțiunea de a (se) socoti și rezultatul ei. – V. socoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotit
SOCOTÍT^1 s. n. Faptul de a (se) socoti; calcul, socoteală. – V. socoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotit
SOCOTÍT^2, -Ă, socotiți, -te, adj. (Despre oameni) Chibzuit, cumpătat, măsurat. – V. socoti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socotitor
SOCOTITÓR, -OÁRE, socotitori, -oare, s. m. și f. (Înv. și pop.) Persoană care face socoteli, calcule; contabil. – Socoti + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socratic
SOCRÁTIC, -Ă, socratici, -ce, adj. Care ține de Socrate, care aparține doctrinei lui Socrate. – Din fr. socratique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socratizare
SOCRATIZÁRE s. f. v. socratiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

socri
SOCRÍ, socresc, vb. IV. Tranz. (Fam. și reg.) A stărui cu insistență supărătoare pe lângă cineva; a bate la cap, a cicăli. – Din socru.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

socru
SÓCRU, socri, s. m. Tatăl unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. ◊ Socru-mare = tatăl mirelui. Socru-mic = tatăl miresei. ♦ (La pl.) Părinții unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. – Lat. socrus (= socer).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodalit
SODALÍT, sodalite, s. n. Alumosilicat natural de sodiu, incolor, cenușiu sau albăstrui, sticlos, constituent al unor roci eruptive alcaline. – Din fr. sodalite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodă
SÓDĂ s. f. Carbonat neutru de sodiu (cristalizat), folosit mai ales la spălatul rufelor, vaselor etc. ◊ Sodă calcinată = carbonat de sodiu în stare anhidră. Sodă cristalizată = carbonat de sodiu cristalizat. Sodă caustică = hidroxid de sodiu. – Din germ. Soda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodic
SÓDIC, -Ă, sodici, -ce, adj. Care conține sodiu, făcut pe bază de sodiu. – Din fr. sodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodiu
SÓDIU s. n. Element chimic alcalin, metal moale, alb-argintiu, maleabil și ductil, foarte reactiv; natriu. – Din fr. sodium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodom
SODÓM s. n. (Pop.) Mulțime, sumedenie (de oameni, de animale); cantitate mare (din ceva), Prăpăd, nenorocire, pustiire; p. ext. potop. – Din sl. Sodomŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomi
SODOMÍ, sodomesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) nimici, a (se) prăpădi, a (se) distruge. – Din sodom.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomic
SODÓMIC, -Ă, sodomici, -ce, adj. (Rar) Referitor la sodomie, de sodomie; p. ext. desfrânat. – Din fr. sodomique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomie
SODOMÍE, sodomii, s. f. (Înv. și pop.) Relații sexuale anormale. – Din ngr. sodomia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomist
SODOMÍST, -Ă, sodomiști, -ste, s. m. și f. (Rar) Sodomit. – Sodomie + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomit
SODOMÍT, -Ă, sodomiți, -te, s. m. și f. Persoană care practică sodomia; (rar) sodomist. – Din fr. sodomite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomiza
SODOMIZÁ, sodomizez, vb. I. Tranz. A supune unei sodomii. – Din fr. sodomiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sodomizare
SODOMIZÁRE s. f. v. sodomiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sodomizat
SODOMIZÁT adj. v. sodomiza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sofa
SOFÁ, sofale, s. f. Divan îngust, de obicei cu un căpătâi mai ridicat. – Din tc. sofa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soffioni
SOFFIÓNI s. m. pl. (Geol.) Emanații de vapori și de ape fierbinți însoțite de diferite gaze, legate de activitatea magmatică. [Pr.: -fi-oni] – Din it. soffioni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofism
SOFÍSM, sofisme, s. n. Silogism sau raționament corect din punct de vedere formal, dar greșit din punctul de vedere al conținutului (fiind bazat pe un echivoc, pe utilizarea aspectelor neesențiale ale fenomenelor etc.), adesea folosit pentru a induce în eroare; p. gener. argument, afirmație etc. false. – Din fr. sophisme, lat. sophisma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofist
SOFÍST, -Ă, sofiști, -ste, s. m. și f. 1. (La m.) Denumire dată în Grecia antică, în perioada clasică (sec. V î. H.) profesorilor (plătiți) de retorică și de filosofie, care foloseau ca metodă de discuție argumentarea sofistică. 2. S. m. și f. P. gener. Persoană care folosește sofismele, argumentație sofistică. – Din fr. sophiste, lat. sophista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofistic
SOFÍSTIC, -Ă, sofistici, -ce, adj., s. f. 1. Adj. (Despre raționamente, teorii etc.) întemeiat pe sofisme; p. gener. (despre afirmații, argumente etc.) fals, eronat. 2. S. f. Denaturare (intenționată) a unui silogism, a unui raționament, a unei afirmații, adesea cu scopul de a înșela; argumentație falsă. – Din fr. sophistique, lat. sophisticus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofistica
SOFISTICÁ, sofistichez, vb. I. Tranz. 1. A folosi în mod conștient raționamente false, care denaturează adevărul. 2. A da un caracter căutat, artificial, complicat sau prețios. – Din fr. sophistiquer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofisticare
SOFISTICÁRE, sofisticări, s. f. Acțiunea de a sofistica și rezultatul ei; rafinament căutat, artificial, prețios. – V. sofistica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofisticat
SOFISTICÁT, -Ă, sofisticați, -te, adj. (Despre limbaj, stil, aspect etc.) Căutat, artificial, complicat sau prețios; (despre oameni) care se manifestă artificial, complicat, prețios. – V. sofistica. Cf. fr. sophistique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofisticărie
SOFISTICĂRÍE, sofisticării, s. f. (Fam.) Faptul de a uza (și de a abuza) de sofisme; argumentație, afirmație plină de sofisme, falsă. – Din fr. sophistiquerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofită
SOFÍTĂ, sofite, s. f. Lampă electrică cu incandescență în formă de tub, legată la circuitul electric prin ambele capete. [Var.: sufítă s. f.] – Din germ. Soffitten[lampe].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofra
SOFRÁ, sofrale, s. f. (Înv.) Masă mică, circulară și foarte joasă, la care se mânca stând pe divan. – Din tc. sofra.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofragerie
SOFRAGERÍE s. f. v. sufragerie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sofragiu
SOFRAGÍU s. m. v. sufragiu^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soft
SOFT^1 s. n. Fire de bumbac sau de celofibră puțin răsucite și moi, folosite ca bătătură pentru unele țesături scămoșate. – Din engl. soft.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soft
SOFT^2, softuri, s. n. (Inform.; fam.) Software. – Abr. de la soft[ware].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

software
SOFTWARE s. n. (Inform.) Set de informații necesare funcționării unui computer (sistemul de operare, limbaje de programare, programe-aplicații etc.); soft^2. [Pr.: softŭer] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soharici
SOHARÍCI, soharici, s. m. (Înv.) Sortiment de pesmet negru și tare, pentru soldați. – Cf. rus. suhari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sohodol
SOHODÓL, sohodoale, s. n. (Reg.) Vale seacă în regiuni calcaroase. – Din sl. sohodolŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soi
SOI^1, soaie, s. n. (Pop.) Strat de murdărie depus pe obiecte; slin. – Et. nec. Cf. zoaie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soi
SOÍ^2, soiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) murdări, a (se) umple cu soi^1. – Din soi^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soi
SOI^3, soiuri, s. n. Grup de plante sau de animale care aparțin aceleiași specii ori varietăți, cu anumite însușiri morfologice sau fiziologice ereditare comune; plantă sau animal care aparține unui asemenea grup. – Loc. adj. De soi = de bună calitate, ales. ♦ (Fam.) Varietate, gen, fel, categorie de oameni sau de obiecte. – Din tc. soy.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soia
SÓIA s. f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori mici, albe sau violete și cu fructul în formă de păstaie, având semințele bogate îii grăsimi și protide, folosite în industria alimentară, în farmacie etc. (Glycine hispida). – Din fr. soja, soya, germ. Soja.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soios
SOIÓS, -OÁSĂ, soioși, -oase, adj. Mânjit, murdar (cu pete de grăsime); slinos. – Soi^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soitar
SOITÁR s. m. v. soitariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soitariu
SOITARÍU, soitarii, s. m. Fiecare dintre cei patru măscărici ai domnilor (fanarioți) din Țările Române, care însoțeau pe domn la parade, la petreceri etc. [Var.: soitár, (înv.) suitár s. m.] – Din tc. soytari.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
SOL^1, sol, s. m. (Muz.) 1. Unul dintre cele șapte sunete ale gamei; notă corespunzătoare acestui sunet. 2. Nume dat uneia dintre chei. – Din it., fr. sol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
SOL^2, soli, s. m. Persoană trimisă (oficial) undeva cu o misiune; spec. emisar însărcinat să ducă tratative oficiale în numele unei țări sau al unui suveran (din Evul Mediu). ♦ Vestitor. ♦ (La nunțile țărănești) Flăcău trimis de mire în satul sau la casa miresei spre a-i vesti sosirea. – Din sl. solŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
SOL^3, soli, s. m. Unitate monetară din Peru. – Din fr. sol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
SOL^4 s. n. (Chim.) Soluție coloidală. – Din fr. sol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
SOL^5, soluri, s. n. 1. Strat afânat, moale și friabil de la suprafața scoarței pământești, care (împreună cu atmosfera din jur) constituie mediul de viață al plantelor; suprafața pământului; p. ext. pământ, teren. 2. (Și în sintagma exercițiu la sol) Probă de gimnastică executată la nivelul podelei. – Din fr. sol, lat. solum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sol
Sol, la romani, veche divinitate de origine sabină, identificată cu Helios din mitologia greacă (v. Helios).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

solanacee
SOLANACÉE, solanacee, s. f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate erbacee bianuale sau perene, caracterizate prin frunze simple, flori solitare sau grupate în inflorescențe și prin fructe bace sau capsule; (și la sg.) plantă care face parte din această familie; solanee. ◊ (Adjectival) Plantă solanacee. – Din fr. solanacée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solanee
SOLANÉE, solanee, s. f. (Bot.) Solanacee. – Din fr. solanée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solanină
SOLANÍNĂ s. f. Substanță extrasă din unele plante solanacee, cu acțiune toxică asupra organismului animal. – Din fr. solanine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solar
SOLÁR^1 s. n. v. solariu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solar
SOLÁR^2, -Ă, solari, -e, adj. Care aparține Soarelui, emis de Soare, privitor la Soare; care este în raport cu Soarele. ◊ An solar = interval de timp în care se efectuează o revoluție completă a Pământului în jurul Soarelui. – Din fr. solaire, lat. solaris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solarigraf
SOLARIGRÁF, solarigrafe, s. n. Aparat pentru măsurarea și înregistrarea radiației solare globale; solarimetru. – Din fr. solarigraphe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solarimetru
SOLARIMÉTRU, solarimetre, s. n. Solarigraf. – Din fr. solarimètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solariu
SOLÁRIU, solarii, s. n. 1.. Teren sau încăpere (special amenajate) unde se fac băi de soare. 2. (Mai ales la pl.; în forma solar) Teren agricol, împrejmuit și acoperit cu folii transparente de polietilenă, pentru cultivarea legumelor și zarzavaturilor timpurii. [Var.: solár (pl. solare) s. n.] – Din fr., lat. solarium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solarizare
SOLARIZÁRE, solarizări, s. f. Supraexpunere puternică a unei plăci sau a unui film fotografic. – După fr. solarisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solă
SÓLĂ^1, sole, s. f. Suprafață de teren cultivată cu aceeași specie de plante agricole, în cadrul unui asolament. – Din fr. sole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solă
SÓLĂ^2, sole, s. f. Nume dat mai multor specii de pești marini plați, ovali, acoperiți cu solzi fini, care trăiesc pe fundul nisipos al mărilor, la mică adâncime (Solea). – Din fr. sole.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solbanc
SOLBÁNC, solbancuri, s. n. Element de construcție executat deasupra părții exterioare a parapetelor ferestrelor sau a ușilor pentru protejarea lor de scurgerea apei de ploaie. – Din germ. Sohlbank.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solbă
SÓLBĂ, solbe, s. f. (Pop.) Arșic de capră. – Lat. subalba.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sold
SOLD, solduri, s. n. 1. Diferență între totalul sumelor înscrise în debitul unui cont și totalul sumelor înscrise în creditul aceluiași cont. ♦ Rest de plată la lichidarea unei obligații. 2. Marfă rămasă nevândută (și care se desface cu preț redus). – Din fr. solde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solda
SOLDÁ, soldez, vb. I. Tranz. 1. A calcula soldul unui cont. ♦ Refl. Fig. (Despre tratative, întreceri sportive, acțiuni etc.) A se încheia cu..., a avea drept rezultat.... 2. A lichida o socoteală, o datorie. 3. A vinde un rest de marfă cu reducere de preț. - Din fr. solder, it. soldare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldare
SOLDÁRE, solduri, s. f. Acțiunea de a (se) solda și rezultatul ei. – V. solda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldat
SOLDÁT^1, -Ă, soldați, -te, adj. 1. (Despre conturi) Care nu mai are sold. 2. (Despre mărfuri) Scos la vânzare. – V. solda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldat
SOLDÁT^2, soldați, s. m. Militar care nu are niciun grad; militar care are cel mai mic grad într-o armată; p. gener. militar care își execută stagiul. ♦ Fig. Luptător, militant. – Din fr. soldat, it. soldato, germ. Soldat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldă
SOLDĂ, solde, s. f. Sumă de bani plătită militarilor și personalului civil din armată. – Expr. A fi în solda cuiva = a susține cauza cuiva din interes material (și nu din convingere). – Din fr. solde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţel
SOLDĂȚEL, soldăței, s. m. Diminutiv al lui soldat. – Soldat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldățel
SOLDĂȚEL, soldăței, s. m. Diminutiv al lui soldat. – Soldat + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţesc
SOLDĂȚÉSC, -EÁSCĂ, soldățești, adj. Care aparține soldaților, privitor la soldați, de soldat; ostășesc; p. gener. militar. – Soldat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldățesc
SOLDĂȚÉSC, -EÁSCĂ, soldățești, adj. Care aparține soldaților, privitor la soldați, de soldat; ostășesc; p. gener. militar. – Soldat + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţeşte
SOLDĂȚÉȘTE adv. Ca soldații; ostășește; p. gener. militărește. – Soldat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldățește
SOLDĂȚÉȘTE adv. Ca soldații; ostășește; p. gener. militărește. – Soldat + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţie
SOLDĂȚÍE s. f. (Rar) Stare, viață, calitate, serviciu de soldat sau, p. gener., de militar. – Soldat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăție
SOLDĂȚÍE s. f. (Rar) Stare, viață, calitate, serviciu de soldat sau, p. gener., de militar. – Soldat + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţime
SOLDĂȚÍME s. f. Mulțime de soldați, totalitatea soldaților; ostășime. – Soldat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldățime
SOLDĂȚÍME s. f. Mulțime de soldați, totalitatea soldaților; ostășime. – Soldat + suf. -ime.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldăţoi
SOLDĂȚÓI, soldățoi, s. m. (Fam.) Augmentativ al lui soldat. – Soldat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldățoi
SOLDĂȚÓI, soldățoi, s. m. (Fam.) Augmentativ al lui soldat. – Soldat + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soldiu
SÓLDIU, soldii, s. m. Monedă italienească veche, de valoare redusă, care a circulat în trecut și în Țările Române; p. gener. monedă de mică valoare. – Din it. soldo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solear
SOLEÁR, soleari, s. m. Mușchi situat în partea posterioară a gambei, care leagă tibia și peroneul de călcâi. [Pr.: -le-ar] – Din fr. soléaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solecism
SOLECÍSM, solecisme, s. n. Greșeală de sintaxă (neadmisă de normele limbii literare). – Din fr. solécisme, lat. soloecismus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soleil
SOLEÍL adv. (Despre obiecte plisate) în formă de raze. ◊ (Adjectival) Fustă soleil. [Pr.: soléi] – Cuv. fr.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solemn
SOLÉMN, -Ă, solemni, -e, adj. (Adesea adverbial) 1. Care are loc după un anumit ceremonial; cu fast, sărbătoresc. 2. Important; grav, serios. ♦ Desăvârșit; intens, profund. ♦ Sfânt, sacru. ♦ Măreț, grandios, maiestuos. 3. (Despre acte juridice) Care trebuie să respecte anumite forme pentru a fi considerat valabil. – Din lat. sollemnis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solemnitate
SOLEMNITÁTE, (2) solemnități, s. f. 1. Însușire a ceea ce este solemn; ceremonial care însoțește îndeplinirea unui act solemn. ♦ Măreție, seriozitate, gravitate, sobrietate. 2. Act solemn săvârșit cu fast. ♦ Ceremonie publică pentru sărbătorirea sau comemorarea unui eveniment ori a unei persoane. 3. Îndeplinire a unor forme care fac valabile actele juridice. – Din lat. sollemnitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solenaţie
SOLENÁȚIE, solenații, s. f. Mărime egală cu suma algebrică a curenților electrici de conducție din conductoarele care îmbrățișează o curbă închisă. – Din fr. solénation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solenație
SOLENÁȚIE, solenații, s. f. Mărime egală cu suma algebrică a curenților electrici de conducție din conductoarele care îmbrățișează o curbă închisă. – Din fr. solénation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solenoid
SOLENOÍD, solenoizi, s. m. Bobină electrică cilindrică fără miez feromagnetic. – Din fr. solénoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solenoidal
SOLENOIDÁL, -Ă, solenoidali, -e, adj. (Elt.) Care aparține solenoidului, care se referă la solenoid. [Pr.: -no-i-] – Din fr. solénoïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solfatară
SOLFATÁRĂ, solfatare, s. f. (Înv.) Emanație vulcanică constituită mai ales din vapori de apă, hidrogen sulfurat și dioxid de carbon. – Din fr. solfatare, it. solfatara.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solfegia
SOLFEGIÁ, solfegiez, vb. I. Intranz. A executa un solfegiu, a cânta o melodie numind fiecare notă. [Pr.: -gi-a] – Din it. solfeggiare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solfegiere
SOLFEGIÉRE, solfegieri, s. f. Acțiunea de a solfegia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. solfegia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solfegiu
SOLFÉGIU, solfegii, s. n. Mică piesă muzicală fără cuvinte, compusă în vederea exercițiilor; exercițiu vocal executat fără cuvinte, menit să dezvolte auzul și deprinderea de a citi notele muzicale. – Din it. solfeggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soli
SOLÍ, solesc, vb. IV. Intranz. (Înv., rar) A comunica cuiva ceva printr-un sol^2. – Din sol^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solicita
SOLICITÁ, solícit, vb. I. Tranz. 1. A cere (cu stăruință) să i se acorde ceva, a se adresa cuiva cu o cerere. ♦ A ruga, a apela la..., a invita să... 2. A provoca, a trezi; a atrage. 3. A supune un corp unei acțiuni fizice (de tracțiune, torsiune, apăsare etc.) care l-ar putea distruge dacă ar depăși o anumită valoare. [Acc. și: (prez. ind.) solicít] – Din fr. solliciter, lat. sollicitare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solicitare
SOLICITÁRE, solicitări, s. f. Acțiunea de a solicita și rezultatul ei; cerere stăruitoare. ♦ Proces fizic prin care se produc tensiuni și deformații în interiorul unui corp solid. – V. solicita.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solicitator
SOLICITATÓR, -OÁRE, solicitatori, -oare, s. m. și f. Solicitant. – Solicita + suf. -tor. Cf. lat. sollicitator, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solicitudine
SOLICITÚDINE s. f. Atitudine plină de grijă, de bunăvoință, de prietenie față de cineva sau de ceva; atenție prevenitoare. – Din fr. sollicitude, lat. sollicitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solid
SOLÍD^1, solizi, s. m. 1. Monedă de aur care a circulat în Imperiul Roman și în Imperiul Bizantin. 2. Monedă mică de argint sau de bronz emisă și în Țările Române în sec. XVII. – Din lat. solidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solid
SOLÍD^2, -Ă, solizi, -de, adj., s. n. 1. Adj., s. n. (Corp) care posedă capacitatea de a-și menține forma și dimensiunile, de a se opune forțelor deformatoare, având o structură compactă și o mare coeziune; p. ext. (corp) dur, tare, rigid, rezistent. 2. Adj. Care este astfel făcut încât să reziste mult timp; rezistent, trainic, durabil. 3. Adj. Mare (ca dimensiuni și greutate); (fam., despre ființe) voinic, robust. 4. Adj. Fig. Temeinic, serios; p. ext. sigur, statornic. ♦ Care înfruntă cu tărie greutățile; dârz. – Din fr. solide, lat. solidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidar
SOLIDÁR, -Ă, solidari, -e, adj. 1. Legat (de cineva sau de ceva) printr-o responsabilitate și un interes comun; unit. ♦ De care răspund în egală măsură și împreună mai multe persoane; spec. care leagă între ei într-un raport de obligații mai mulți creditori și un debitor sau mai mulți debitori și un creditor. 2. Care este legat prin construcție de altă piesă sau de alt obiect, formând împreună un tot unic. – Din fr. solidaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidarism
SOLIDARÍSM s. n. Concepție social-politică potrivit căreia principiul fundamental al existenței societății este solidaritatea tuturor membrilor ei. – Din fr. solidarisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidaritate
SOLIDARITÁTE s. f. Faptul de a fi solidar (cu cineva sau cu ceva); sentiment care îi determină pe oameni să-și acorde ajutor reciproc. – Din fr. solidarite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidariza
SOLIDARIZÁ, solidarizez, vb. I. 1. Refl. A se declara solidar (1) cu cineva sau cu ceva, a manifesta sentimente de solidaritate (față de cineva), a se uni cu cineva într-o acțiune. 2. Tranz. A lega între ele (prin construcție) două sau mai multe piese sau obiecte, astfel încât să formeze un tot, să preia în ansamblu solicitările. – Din fr. solidariser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidarizare
SOLIDARIZÁRE, solidarizări, s. f. Acțiunea de a (se) solidariza și rezultatul ei. – V. solidariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidarizat
SOLIDARIZÁT, -Ă, solidarizați, -te, adj. Declarat solidar cu cineva, unit. – V. solidariza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidifica
SOLIDIFICÁ, solidific, vb. I. Refl. și tranz. A trece sau a face să treacă un corp din stare lichidă în stare solidă, prin răcire sub o temperatură dată; p. ext. a îngheța. ♦ Refl. (Despre grăsimi) A se slei. ♦ Refl. A se întări. – Din fr. solidifier, it. solidificare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidificare
SOLIDIFICÁRE, solidificări, s. f. Faptul de a (se) solidifica. – V. solidifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidificat
SOLIDIFICÁT, -Ă, solidificați, -te, adj. Care a devenit solid sau care s-a întărit. – V. solidifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliditate
SOLIDITÁTE s. f. Stare a corpurilor solide; proprietate a corpurilor solide de a opune rezistență la schimbarea formei și a volumului lor; tărie, duritate, rezistență. ♦ Fig. Temeinicie, seriozitate. – Din fr. solidité, lat. soliditas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solidus
SOLIDÚS s. n. (Fiz.) Curbă, loc geometric al punctelor dintr-o diagramă de faze, care reprezintă terminarea solidificării. – Din fr. solidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solie
SOLÍE, solii, s. f. 1. Misiunea unui sol^2. ◊ Expr. (Înv.) A-și da solia = a expune obiectul misiunii sale, a-și îndeplini însărcinarea de sol^2; a da socoteală de misiunea avută. ♦ P. gener. Misiune, însărcinare, sarcină. ♦ Fig. Menire. 2. (Concr.) Veste, mesaj (adus de un sol^2). 3. (Concr.) Grup de persoane trimise ca soli^2; delegație. – Sol^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliflucţiune
SOLIFLUCȚIÚNE s. f. v. solifluxiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliflucțiune
SOLIFLUCȚIÚNE s. f. v. solifluxiune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solifluxiune
SOLIFLUXIÚNE s. f. Proces de alunecare lentă a solului pe pantele mici ca urmare a îmbibării cu apă a depozitelor superficiale. [Pr.: -xi-u-. – Var.: soliflucțiúne s. f.] – Din fr. solifluction, solifluxion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliloc
SOLILÓC s. n. v. solilocviu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solilocviu
SOLILÓCVIU, solilocvii, s. n. (Livr.) Monolog; operă scrisă sub formă de monolog. [Var.: solilóc s. n.] – Din fr. soliloque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliped
SOLIPÉD, -Ă, solipezi, -de, adj., s. n. (Animal) care are piciorul alcătuit dintr-un singur deget (terminat cu o copită). – Din fr. solipède.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solipsism
SOLIPSÍSM s. n. Concepție filosofică idealist-subiectivă potrivit căreia singura realitate ar fi eul, conștiința individuală, întreaga lume exterioară existând numai în această conștiință. – Din fr. solipsisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solipsist
SOLIPSÍST, -Ă, solipsiști, -ste, s. m. și f., adj.. 1. S. m. și f. Adept al solipsismului. 2. Adj. Care aparține solipsismului, privitor la solipsism. – Din fr. solipsiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solistic
SOLÍSTIC, -Ă, solistici, -ce, adj. Care pune accentul pe interpretarea solistului; care se execută de un solist. – Solist + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solitar
SOLITÁR, -Ă, solitari, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care se găsește singur; izolat, singuratic. ◊ Floare (sau frunză etc.) solitară = floare (sau frunză etc.) care crește singură pe tulpină. ♦ (Despre locuri) Pustiu, neumblat. ♦ (Despre ființe; adesea substantivat) Care trăiește sau căruia îi place să trăiască singur, izolat, departe de societate. 2. S. n. Diamant mare montat singur la o bijuterie (sau ieșind în evidență într-o montură dintr-un grup de pietre mai mici). – Din fr. solitaire, lat. solitarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solitarism
SOLITARÍSM s. n. (Livr.) Tendință, înclinație a cuiva de a se izola de oameni, de a trăi în izolare. – Solitar + suf. -ism.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soliton
SOLITÓN s. n. (Cib., Med.) Undă de conductibilitate nervoasă caracterizată prin propagarea fără deformări și cu viteză fixă. – Din fr., engl. soliton.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solitudine
SOLITÚDINE s. f. (Livr.) Singurătate, izolare (în care se află cineva). – Din fr. solitude, lat. solitudo, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solmizaţie
SOLMIZÁȚIE s. f. Sistem medieval de intonare silabică a notelor. ♦ Citire ritmică a notelor, fără intonarea lor. – Din fr. solmisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solmizație
SOLMIZÁȚIE s. f. Sistem medieval de intonare silabică a notelor. ♦ Citire ritmică a notelor, fără intonarea lor. – Din fr. solmisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solniţă
SÓLNIȚĂ, solnițe, s. f. 1. Vas mic în care se servește sarea (și piperul) la masă; conținutul acestui vas. ♦ (Pop.) Vas (de lemn) în care se păstrează sarea la bucătărie. 2. (Pop.) Cavitate situată deasupra ochilor la cai. – Din bg., sb. solnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solniță
SÓLNIȚĂ, solnițe, s. f. 1. Vas mic în care se servește sarea (și piperul) la masă; conținutul acestui vas. ♦ (Pop.) Vas (de lemn) în care se păstrează sarea la bucătărie. 2. (Pop.) Cavitate situată deasupra ochilor la cai. – Din bg., sb. solnica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solo
SOLO, (I) solouri, s. n., (II) s. m. I. S. n. 1. Compoziție muzicală (sau parte a ei) concepută pentru un singur instrument sau pentru o singură voce. ♦ (Adjectival) Care se execută fără acompaniament. 2. Dans (sau parte dintr-un dans) executat de o singură persoană. II. S. m. Solist. – Din it. solo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solomonar
SOLOMONÁR, solomonari, s. m. (Pop.) 1. Astronom care prevestește vremea și face calendare. 2. Înțelept sau magician, după credințele populare, cu puteri supranaturale, care poate provoca sau împiedica diverse fenomene naturale; p. gener. vrăjitor. [Var.: (reg.) șolomănár s. m., șolomonár s. m.] – Solomon (n. pr.) + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solomoni
SOLOMONÍ, solomonesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A vrăji, a fermeca. – Din n. pr. Solomon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solomonian
SOLOMONIÁN, -Ă, solomonieni, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Insulele Solomon. 2. Adj. Care aparține Insulelor Solomon sau solomonienilor (1), privitor la Insulele Solomon sau la solomonieni. – [Insulele] Solomon (n. pr.) + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solomonie
SOLOMONÍE, solomonii, s. f. (Pop.) Vrăjitorie, farmec. ♦ Vicleșug, șiretlic. – Solomon (n. pr.) + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solomonire
SOLOMONÍRE, solomoniri, s. f. (Pop.) Acțiunea de a solomoni și rezultatul ei. – V. solomoni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solonceac
SOLONCEÁC, solonceacuri, s. n. (Geol.) Sol salin de suprafață cu conținut ridicat de săruri. – Din rus. solonceak.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soloneţ
SOLONÉȚ, solonețuri, s. n. Grup de soluri caracterizate printr-un bogat conținut de sodiu și o fertilitate naturală foarte scăzută. – Din rus. soloneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soloneț
SOLONÉȚ, solonețuri, s. n. Grup de soluri caracterizate printr-un bogat conținut de sodiu și o fertilitate naturală foarte scăzută. – Din rus. soloneț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solstiţial
SOLSTIȚIÁL, -Ă, solstițiali, -e, adj. Care ține de solstițiu, privitor la solstițiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. solsticial, lat. solstitialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solstițial
SOLSTIȚIÁL, -Ă, solstițiali, -e, adj. Care ține de solstițiu, privitor la solstițiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. solsticial, lat. solstitialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solstiţiu
SOLSTÍȚIU, solstiții, s. n. Fiecare dintre cele două momente ale anului când Soarele se află la cea mai mare înălțime față de ecuator; datele calendaristice corespunzătoare acestor momente (21 iunie și 22 decembrie), marcând ziua cea mai lungă, respectiv, cea mai scurtă din an. – Din lat. solstitium, fr. solstice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solstițiu
SOLSTÍȚIU, solstiții, s. n. Fiecare dintre cele două momente ale anului când Soarele se află la cea mai mare înălțime față de ecuator; datele calendaristice corespunzătoare acestor momente (21 iunie și 22 decembrie), marcând ziua cea mai lungă, respectiv, cea mai scurtă din an. – Din lat. solstitium, fr. solstice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solubil
SOLÚBIL, -Ă, solubili, -e, adj. 1. (Despre substanțe sau elemente chimice) Care se poate dizolva într-un solvent. 2. Fig. (Rar) Care se poate rezolva, dezlega, explica. – Din fr. soluble, lat. solubilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solubilitate
SOLUBILITÁTE, solubilități, s. f. Proprietate a unor săruri de a se putea dizolva într-uri solvent. ♦ Cantitate maximă de substanță, exprimată în grame, conținută într-o anumită cantitate de solvent la o temperatură determinată. – Din fr. solubilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solubiliza
SOLUBILIZÁ, solubilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni solubil. – Din fr. solubiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solubilizare
SOLUBILIZÁRE, solubilizări, s. f. Proces de transformare a unei substanțe greu solubile într-una ușor solubilă, în urma unui proces fizic sau a unei reacții chimice. – V. solubiliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solunar
SOLUNÁR, -Ă, solunari, -e, adj. Care se referă simultan la Soare și la Lună. ◊ Ore solunare = ore favorabile pescuitului stabilite în funcție de poziția simultană a Soarelui și a Lunii. – Din fr. solunaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluţie
SOLÚȚIE, soluții, s. f. 1. Amestec omogen compus din două sau mai multe substanțe chimice (dintre care una este de obicei lichidă) dispersate la scară moleculară în diverse proporții. 2. Modalitate de a rezolva o dificultate, o problemă, de a ieși dintr-un impas etc. ♦ Răspuns la o problemă. 3. (În sintagma) Soluție de continuitate = întrerupere a continuității; separare a părților care mai înainte erau legate între ele sau continue. [Var.: (înv.) soluțiúne s. f.] – Din fr. solution, lat. solutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluție
SOLÚȚIE, soluții, s. f. 1. Amestec omogen compus din două sau mai multe substanțe chimice (dintre care una este de obicei lichidă) dispersate la scară moleculară în diverse proporții. 2. Modalitate de a rezolva o dificultate, o problemă, de a ieși dintr-un impas etc. ♦ Răspuns la o problemă. 3. (În sintagma) Soluție de continuitate = întrerupere a continuității; separare a părților care mai înainte erau legate între ele sau continue. [Var.: (înv.) soluțiúne s. f.] – Din fr. solution, lat. solutio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluţiona
SOLUȚIONÁ, soluționez, vb. I. Tranz. A găsi, a da o soluție (2); a dezlega, a rezolva. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. solutionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluționa
SOLUȚIONÁ, soluționez, vb. I. Tranz. A găsi, a da o soluție (2); a dezlega, a rezolva. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. solutionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluţionare
SOLUȚIONÁRE, soluționări, s. f. Acțiunea de a soluționa și rezultatul ei; dezlegare, rezolvare. [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluționare
SOLUȚIONÁRE, soluționări, s. f. Acțiunea de a soluționa și rezultatul ei; dezlegare, rezolvare. [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluţionat
SOLUȚIONÁT, -Ă, soluționați, -te, adj. 1. Pentru care s-a găsit o soluție (convenabilă); rezolvat (1). 2. (Despre controverse, litigii, conflicte) Căruia i s-a pus capăt; rezolvat (2). [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluționat
SOLUȚIONÁT, -Ă, soluționați, -te, adj. 1. Pentru care s-a găsit o soluție (convenabilă); rezolvat (1). 2. (Despre controverse, litigii, conflicte) Căruia i s-a pus capăt; rezolvat (2). [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluţiune
SOLUȚIÚNE s. f. v. soluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soluțiune
SOLUȚIÚNE s. f. v. soluție.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvabil
SOLVÁBIL, -Ă, solvabili, -e, adj. Care dispune de suficiente mijloace bănești sau bunuri pentru a-și îndeplini la termen obligațiile; care plătește prompt, bun de plată; solvent^2. – Din fr. solvable.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvabilitate
SOLVABILITÁTE s. f. însușirea de a fi solvabil; solvență. – Din fr. solvabilité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvat
SOLVÁT, solvați, s. m. (Chim.) Dizolvat (2). – Din fr. solvate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvata
SOLVATÁ, solvatez, vb. I. Intranz. (Chim.) A produce o solvatare. – Cf. solvatare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvatare
SOLVATÁRE s. f. Fenomen care însoțește dizolvarea substanțelor într-un solvent și care constă în stabilirea unor legături între ionii sau moleculele substanței dizolvate și moleculele dizolvantului. – După fr. solvatation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvent
SOLVÉNT^1, solvenți, s. m. Substanță chimică (lichidă) care are proprietatea de a dizolva în masa ei alte substanțe; dizolvant. – Din engl. solvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvent
SOLVÉNT^2, -Ă, solvenți, -te, adj. 1. (Despre elevi, studenți; adesea substantivat) Care plătește taxe de frecvență sau de internat, care nu este bursier. 2. Solvabil. – Din germ. Solvent.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvenţă
SOLVÉNȚĂ, solvențe, s. f. Solvabilitate. – Din germ. Solvenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvență
SOLVÉNȚĂ, solvențe, s. f. Solvabilitate. – Din germ. Solvenz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvi
SOLVÍ, solv, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) dizolva. [Prez. ind. și: solvesc] – Din lat. solvere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvire
SOLVÍRE, solviri, s. f. Acțiunea de a (se) solvi și rezultatul ei; dizolvare. – V. solvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solvit
SOLVÍT, -Ă, solviți, -te, adj. Dizolvat. – V. solvi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solz
SOLZ, solzi, s. m. 1. Fiecare dintre plăcile mici, dure și lucioase, de natură tegu- mentară, care, suprapunându-se parțial, acoperă corpul celor mai mulți pești, al celor mai multe reptile, picioarele păsărilor și anumite părți ale corpului unor mamifere. ♦ Fiecare dintre micile plăci de metal din care sunt făcute armurile sau anumite obiecte de podoabă. 2. Fiecare dintre frunzulițele care acoperă și apără bulbii, mugurii și alte organe ale plantelor. 3. Stratul exterior pe care-l prezintă o secțiune transversală făcută într-o fibră de lână. 4. Fig. (Pop.) Murdărie, jeg care se depune pe piele, în formă de mici cruste. 5. (În sintagma) Solz de pește = un fel de instrument muzical popular, format dintr-un solz de pește, maleabil, pe care executantul îl introduce între buza de jos și partea inferioară a dinților, punându-1 în vibrație prin coloană de aer a respirației. – Refăcut din *soldzi (pl. lui *soldu < lat. solidus „monedă de aur”).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solzărie
SOLZĂRÍE s. f. (Rar) Totalitatea solzilor care acoperă corpul unui animal; mulțime de solzi. – Solz + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solzişor
SOLZIȘÓR, solzișori, s. m. Diminutiv al lui solz. – Solz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solzișor
SOLZIȘÓR, solzișori, s. m. Diminutiv al lui solz. – Solz + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

solzos
SOLZÓS, -OÁSĂ, solzoși, -oase, adj. Acoperit cu solzi. ♦ Care are aspect de solzi, care se poate desface ca niște solzi. – Solz + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soma
SÓMA^1 s. f. Totalitatea celulelor nereproducătoare ale organismului viu. – Din fr. soma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soma
SOMÁ^2, somez, vb. I. Tranz. A cere (cuiva) imperios (și sub amenințare) să îndeplinească ceva. ♦ (Jur.) A pune cuiva în vedere, cu forme legale, să execute (sau să nu execute) ceva. – Din fr. sommer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somalez
SOMALÉZ, -Ă, somalezi, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Somaliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Somaliei sau somalezilor (1), privitor la Somalia ori la somalezi. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de somalezi (1). – Somalia (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somali
SOMÁLI s. f. Limbă afro-asiatică oficială în Somalia. – Din fr. somali.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somare
SOMÁRE, somări, s. f. Acțiunea de a soma^2 și rezultatul ei; avertizare, avizare, înștiințare. – V. soma^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somat
SOMÁT, -Ă, somați, -te, adj. Căruia i s-a cerut (sub amenințare, cu forme legale etc.) să execute ceva; care a primit o somație, avertizat, avizat. – V. soma^2.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somatic
SOMÁTIC, -Ă, somatici, -ce, adj. (Biol.) Care aparține sau care se referă la corpul organismelor vii. ◊ Celule somatice = celulele corpului (cu excepția celor sexuale). – Din fr. somatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somatologie
SOMATOLOGÍE s. f. Știință care se ocupă cu studiul anatomic și fiziologic al corpului omenesc viu. – Din fr. somatologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somatometrie
SOMATOMETRÍE s. f. Ansamblul măsurătorilor efectuate pentru a determina forma și dimensiunile corpului (animalelor). – Din fr. somatométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somatotrop
SOMATOTRÓP, -Ă, somatotropi, -e, adj. Care acționează asupra corpului. ◊ Hormon somatotrop = hormon secretat de lobul anterior al hipofizei, care stimulează creșterea organismului. – Din fr. somatotrope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somaţie
SOMÁȚIE, somații, s. f. Faptul de a soma; invitație prin care se pune cuiva în vedere să execute (sau să nu execute) ceva; ordin scris emanat de la o autoritate prin care se ordonă cuiva să execute (sau să înceteze de a executa) o acțiune. [Var.: (înv.) somațiúne s. f.] – Din fr. sommation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somație
SOMÁȚIE, somații, s. f. Faptul de a soma; invitație prin care se pune cuiva în vedere să execute (sau să nu execute) ceva; ordin scris emanat de la o autoritate prin care se ordonă cuiva să execute (sau să înceteze de a executa) o acțiune. [Var.: (înv.) somațiúne s. f.] – Din fr. sommation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somaţiune
SOMAȚIÚNE s. f. v. somație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somațiune
SOMAȚIÚNE s. f. v. somație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sombrero
SOMBRÉRO, sombrero, s. n. Pălărie de fetru, stofa, pai etc. cu boruri largi, purtată mai ales în Spania și în America Latină. – Din sp., fr. sombrero.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

someşeana
SOMEȘEÁNA s. f. art. Numele unui dans popular (sau al unui ciclu de dansuri populare) din Transilvania, din zona Năsăudului; melodie după care se execută acest dans. – Someș (n. pr.) + suf. -ană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

someșeana
SOMEȘEÁNA s. f. art. Numele unui dans popular (sau al unui ciclu de dansuri populare) din Transilvania, din zona Năsăudului; melodie după care se execută acest dans. – Someș (n. pr.) + suf. -ană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somieră
SOMIÉRĂ, somiere, s. f. 1. Rețea elastică de sârmă, de arcuri etc. fixată pe cadrul patului, peste care se așază salteaua; p. ext. parte a unui pat formată dintr-un schelet care susține un ansamblu de elemente elastice, un material de umplutură și o țesătură de acoperire. 2. Bloc de piatră care susține o boltă. 3. Fiecare dintre grinzile principale pe care sunt rezemate grinzile secundare ale unui planșeu. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. sommier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somitate
SOMITÁTE, somități, s. f. Persoană de mare prestigiu, autoritate necontestată într-un anumit domeniu de activitate. – Din fr. sommité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somn
SOMN^1, somni, s. m. Pește teleostean răpitor cu corpul lung, fără solzi, lățit în partea dinainte, cu capul turtit, cu gura armată de dinți puternici și cu mustăți lungi (Silurus glanis). – Din sl. somŭ. Cf. bg., rus. s o m.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somn
SOMN^2 s. n. Stare fiziologică normală și periodică de repaus a ființelor, necesară redresării forțelor, caracterizată prin încetarea totală sau parțială a funcționării conștiinței, prin relaxare musculară, prin încetinirea circulației, a respirației și prin vise; starea celui care doarme. ♦ Somnul de veci (sau cel lung, veșnic) = moartea. ◊ Expr. A dormi somnul iepurelui = a dormi ușor, iepurește. A trage un (pui de) somn = a dormi (bine). A-l fura (pe cineva) somnul = a ațipi. Somn ușor, formulă prin care se dorește cuiva care se culcă somn liniștit. A-l păli (sau a-l toropi pe cineva) somnul sau a pica (sau a nu mai putea) de somn = a nu mai putea rezista nevoii de a dormi. ♦ Fig. Stare de inerție; toropeală, amorțire. ♦ Necesitatea de a dormi; senzație provocată de această necesitate. – Lat. somnus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnambul
SOMNAMBÚL, -Ă, somnambuli, -e, s. m. și f. Persoană care suferă de somnambulism; noctambul. ◊ (Adjectival) Ființă somnambulă. – Din fr. somnambule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnambulic
SOMNAMBÚLIC, -Ă, somnambulici, -ce, adj. Care aparține somnambulului sau somnambulismului, privitor la somnambul sau la somnambulism. – Din fr. somnambulique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnie
SOMNÍE s. f. (Rar) Somnolență. – Somn^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnifer
SOMNIFÉR, -Ă, somniferi, -e, adj., s. n. (Medicament, substanță) care provoacă somn; soporific, hipnotic, narcotic. – Din fr. somnifère, lat. somnifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnişor
SOMNIȘÓR^1, somnișori, s. m. Diminutiv al lui somn^1; somnuleț^1. – Somn^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnișor
SOMNIȘÓR^1, somnișori, s. m. Diminutiv al lui somn^1; somnuleț^1. – Somn^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnişor
SOMNIȘÓR^2, (1) s. n., (2) somnișori, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui somn^2; somnuleț^2. 2. S. m. (Bot.) Mac de grădină. – Somn^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnișor
SOMNIȘÓR^2, (1) s. n., (2) somnișori, s. m. 1. S. n. Diminutiv al lui somn^2; somnuleț^2. 2. S. m. (Bot.) Mac de grădină. – Somn^2 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnola
SOMNOLÁ, somnolez, vb. I. Intranz. (Înv.) A dormita, a picoti, a moțăi. – Din fr. somnoler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnolare
SOMNOLÁRE s. f. (Rar) Acțiunea de a somnola și rezultatul ei. – V. somnola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnolent
SOMNOLÉNT, -Ă, somnolenți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este în stare de somnolență sau trădează somnolență; care dormitează (sau pare că dormitează); toropit, moleșit (de somn). – Din fr. somnolent, lat. somnolentus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnolenţă
SOMNOLÉNȚĂ s. f. Stare intermediară între somn și veghe, în care diverse funcții și reacții ale organismului sunt diminuate; moleșeală, toropeală, somnie, somnoroșie. – Din fr. somnolence, lat. somnolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnolență
SOMNOLÉNȚĂ s. f. Stare intermediară între somn și veghe, în care diverse funcții și reacții ale organismului sunt diminuate; moleșeală, toropeală, somnie, somnoroșie. – Din fr. somnolence, lat. somnolentia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnoros
SOMNORÓS, -OÁSĂ, somnoroși, -oase, adj., s. f. I. Adj. 1. Căruia îi este somn; amețit, toropit de somn; adormit. ♦ (Adesea substantivat) Căruia îi place să doarmă mult. 2. Fig. Lipsit de vioiciune, de vigoare, de intensitate, de strălucire; fără viață, slab, șters, stins. II. S. f. (Bot.) 1. Plantă erbacee cu flori albe, cu frunzele și fructele acoperite cu peri aspri (Laserpitium prutenicum). 2. Pidosnic. [Var.: (reg.) somnurós, -oásă adj.] – Somn^2 + suf. -uros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnoroşie
SOMNOROȘÍE s. f. (Înv.) Somnolență. – Somnoros + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnoroșie
SOMNOROȘÍE s. f. (Înv.) Somnolență. – Somnoros + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnoterapie
SOMNOTERAPÍE s. f. Metodă de tratament al unor boli prin somn^2 prelungit cu hipnotice, hipnoză sau curent electric. – Somn^2 + terapie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnuleţ
SOMNULÉȚ^1, somnuleți, s. m. Somnișor^1. – Somn^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnuleț
SOMNULÉȚ^1, somnuleți, s. m. Somnișor^1. – Somn^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnuleţ
SOMNULÉȚ^2 s. n. Somnișor^2. – Somn^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnuleț
SOMNULÉȚ^2 s. n. Somnișor^2. – Somn^2 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnuros
SOMNURÓS, -OÁSĂ adj. v. somnoros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somnus
Somnus, în mitologia romană, zeul somnului. Era fiul Nopții (Nox) și frate cu Moartea (Mors).
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

somon
SOMÓN, somoni, s. m. Pește teleostean răpitor marin din familia salmonidelor, lung de 1-1,5 m și cu greutatea de 25-30 kg, cu carnea de culoare roz, foarte gustoasă, care migrează vara în fluvii pentru a-și depune icrele (Salmo salar). – Din fr. saumon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somotei
SOMOTÉI, somotei, s. m. Pui de somn^1, somn^1 mic (până la 1 kilogram). – Cf. somn^1.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somptuar
SOMPTUÁR, -Ă, somptuari, -e, adj. Referitor la cheltuieli. ◊ Legi somptuare = legi care, în vechea Romă, interziceau cheltuielile exagerate, în special pentru lux și risipă. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. somptuaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somptuos
SOMPTUÓS, -OÁSĂ, somptuoși, -oase, adj. Care este de o eleganță impunătoare și foarte costisitoare; fastuos, luxos, bogat. [Pr.: -tu-os] – Din fr. somptueux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

somptuozitate
SOMPTUOZITÁTE s. f. Însușirea a ceea ce este somptuos, fast, eleganță, lux; splendoare. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. somptuosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

son
SON, (1) soni, s. m., (2) sonuri, s. n. 1. S. m. Unitate de măsură a tăriei sunetelor. 2. S. n. (Livr., înv.) Sunet; ton. – Din fr. son, lat. sonus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sona
SONÁ, sonez, vb. I. Refl. (Fam.; despre oameni) A-și pierde judecata, a se țicni. – După fr. sonné.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonagraf
SONAGRÁF, sonagrafe, s. n. (Rar) 1. Aparat pentru înregistrarea și redarea sunetelor cu mare fidelitate. 2. Denumire comercială a unui spectograf folosit pentru analiza semnalelor sonore. – Din engl. sonagraph.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonagramă
SONAGRÁMĂ, sonagrame, s. f. Reprezentare a analizei spectrografice efectuate de către sonagraf; (concr.) hârtie pe care este înregistrată o astfel de reprezentare. – Din engl. sonagram.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonantă
SONÁNTĂ, sonante, s. f. Consoană a cărei emisie nu comportă niciun zgomot și care are unele caracteristici articulatorii și funcționale apropiate de vocale. ◊ (Adjectival) Consoană sonantă. – Din fr. sonnante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonar
SONÁR, sonare, s. n. Echipament pentru telecomunicații subacvatice, conținând elemente pentru emisia și recepția undelor sonore și folosit pentru reperarea unor obiecte submarine. – Din fr. sonar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonată
SONÁTĂ, sonate, s. f. Bucată muzicală pentru unul sau două instrumente, alcătuită din trei sau patru părți, deosebite între ele ca structură, tonalitate, ritm etc., dar care se completează într-o succesiune logică și unitară. – Din fr. sonate, it. sonata, germ. Sonate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonatină
SONATÍNĂ, sonatine, s. f. Sonată de proporții reduse. – Din fr. sonatine, it. sonatina, germ. Sonatine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonda
SONDÁ, sondez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta, a supune unui sondaj stratele unui teren, adâncimea sau fundul unei ape etc.; a explora. ♦ A cerceta sau a evacua o cavitate a organismului cu ajutorul unei sonde. 2. Fig. A încerca să afli gândurile, sentimentele, intențiile cuiva; a iscodi, a ispiti; a tatona. – Din fr. sonder.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondabil
SONDÁBIL, -Ă, sondabili, -e, adj. (Despre terenuri, ape) Care poate fi sondat. – Sonda + suf. -bil.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondaj
SONDÁJ, sondaje, s. n. Acțiunea de a sonda; sondare. 1. Cercetare a solului sau a subsolului pentru determinarea proprietății rocilor, găsirea (și extragerea) unor substanțe utile etc. ♦ Luare de probe dintr-un material compact. ♦ Introducere a unei sonde într-o plagă sau într-o cavitate naturală a organismului pentru a face posibilă evacuarea substanțelor nocive, pentru extragerea unei probe în vederea unei analize etc. 2. Fig. Cercetare, investigație, studiu. ◊ Sondaj de opinie = metodă psihologică folosită în vederea cunoașterii opiniei membrilor societății privind chestiuni (economice, politice, culturale, electorale etc.) devenite importante la un moment dat. – Din fr. sondage.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondare
SONDÁRE, sondări, s. f. Acțiunea de a sonda și rezultatul ei; sondaj, investigație, studiu, cercetare. – V. sonda.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondă
SÓNDĂ, sonde, s. f. 1. Gaură cilindrică forată în interiorul scoarței Pământului în vederea exploatării unui zăcământ de hidrocarburi fluide, a explorării unor strate etc. ♦ Instalație situată deasupra unei sonde (1). 2. Dispozitiv care servește la extragerea unei mici cantități dintr-un material compact sau granular (pământ, ciment, nisip etc.). ♦ Burghiu mare, acționat mecanic, cu care se fac foraje în sol (în scopul de a-l explora și a recunoaște natura stratelor). 3. Instrument chirurgical în formă de tub cilindric de metal, de cauciuc etc. care servește la explorarea sau la evacuarea unor canale sau cavități din organism ori la drenarea plăgilor. 4. Instrument cu ajutorul căruia se efectuează diferite observații hidrometrice ca măsurarea adâncimii unei ape, recoltarea de probe de pe fundul apelor etc. 5. Dispozitiv sensibil, asociat unui aparat de măsură, care poate fi plasat în diferite puncte din spațiu pentru explorarea unui câmp fizic. 6. (În sintagmele) Balon-sondă = balon prevăzut cu aparate de observație, care se lansează în atmosferă pentru diferite cercetări științifice. Sondă spațială = satelit artificial sau vehicul spațial fără oameni, lansat în spațiul cosmic pentru cercetarea lui directă. 7. Pahar de bere, lunguieț și subțire, mai îngust în partea de jos. – Din fr. sonde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondeză
SONDÉZĂ, sondeze, s. f. Instalație de foraj de mică adâncime. – Din fr. sondeuse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sondor
SONDÓR, sondori, s. m. Muncitor la o sondă (1). – Din fr. sondeur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonerie
SONERÍE, sonerii, s. f. 1. Dispozitiv de semnalizare sonoră care emite sunete (intermitente) cu ajutorul unui mic clopot atins de un ciocănel special; p. ext. sunet produs de acest dispozitiv. ◊ Sonerie electrică = sonerie în care ciocănelul este acționat de un electromagnet. 2. Buton care, prin apăsare, declanșează funcționarea unei sonerii (1). – Din fr. sonnerie, it. soneria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonet
SONÉT, sonete, s. n. Poezie cu formă prozodică fixă, alcătuită din 14 versuri repartizate în două catrene cu rimă îmbrățișată și două terține cu rimă liberă. – Din fr. sonnet, it. sonetto.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonetă
SONÉTĂ, sonete, s. f. Dispozitiv alcătuit dintr-un berbec (II 2) care alunecă pe un stâlp vertical, cu care se bat (manual sau mecanic) piloții în sol (de obicei pe fundul unei ape), menținându-i totodată în poziția prescrisă. – Din fr. sonnette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonetist
SONETÍST, -Ă, sonetiști, -ste, s. m. și f. Persoană care scrie sonete. – Din fr. sonnettiste, it. sonettista.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

song
SONG, songuri, s. n. Cântec, melodie. – Din engl. song.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonic
SÓNIC, -Ă, sonici, -ce, adj. Care ține de sunete, privitor la sunete. ♦ (Despre anumite fenomene) Care se manifestă cu o viteză apropiată de cea a sunetului. – Din fr. sonique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonicitate
SONICITÁTE s. f. Disciplină tehnică care se ocupă cu transmiterea prin vibrații și prin unde elastice longitudinale a energiei sau a puterii mecanice în masa corpurilor lichide și a corpurilor solide. – Sonic + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonolocaţie
SONOLOCÁȚIE s. f. Determinare a poziției unui obiect față de un anumit reper cu ajutorul undelor sonore. – Din fr. sonolocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonolocație
SONOLOCÁȚIE s. f. Determinare a poziției unui obiect față de un anumit reper cu ajutorul undelor sonore. – Din fr. sonolocation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoluminescenţă
SONOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Emisie slabă de lumină care însoțește fenomenul de formare a bulelor de gaze dintr-un lichid supus acțiunii ultrasunetelor. [Var.: sonoluminiscență s. f.] – Din fr. sonoluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoluminescență
SONOLUMINESCÉNȚĂ s. f. Emisie slabă de lumină care însoțește fenomenul de formare a bulelor de gaze dintr-un lichid supus acțiunii ultrasunetelor. [Var.: sonoluminiscență s. f.] – Din fr. sonoluminescence.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoluminiscenţă
SONOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. sonoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoluminiscență
SONOLUMINISCÉNȚĂ s. f. v. sonoluminescență.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonometric
SONOMÉTRIC, -Ă, sonometrici, -ce, adj. (Fon.) Referitor la sonometrie, de sonometrie. – Din fr. sonométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonometrie
SONOMETRÍE s. f. (Fon.) Tehnică de măsurare a sunetelor cu ajutorul sonometrului. – Din fr. sonométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonometru
SONOMÉTRU, sonometre, s. n. Instrument pentru verificarea legilor de vibrație a coardelor, pentru a compara înălțimea a două sunete sau pentru a măsura un interval. ♦ Aparat electronic pentru măsurarea intensității undelor sonore, de obicei a zgomotelor. – Din fr. sonomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonor
SONÓR, -Ă, sonori, -e, adj. 1. Care produce, prin vibrare, sunete (puternice); care răsună sau face să răsune. 2. (Adesea adverbial) Care are un sunet plăcut, armonios (și pătrunzător). 3. Care amplifică sunetele, care are rezonanță. 4. (Despre consoane) Care este rostit prin vibrarea coardelor vocale, glota fiind închisă; fonic. 5. (Despre filme cinematografice) Însoțit de vorbire și de muzică. ♦ (Substantivat, n.) Partea sonoră (5) a unui film cinematografic sau de televiziune. 6. Fig. Important, cu răsunet, renumit; p. ext. pretențios, emfatic. – Din fr. sonore, lat. sonorus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoritate
SONORITÁTE, sonorități, s. f. 1. Însușirea de a fi sonor. ♦ Muzicalitate. ♦ Sunet sau grup de sunete (caracteristice); nuanță. 2. Proprietate a unor corpuri de a propaga și de a amplifica sunetele; rezonanță. – Din fr. sonorité, lat. sonoritas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonoriza
SONORIZÁ, sonorizez, vb. I. Tranz. A face (să fie) sonor. ♦ Tranz. și refl. (Despre consoane surde) A (se) transforma în consoană sonoră. ♦ A adăuga unei producții cinematografice sau de televiziune partea sonoră. – Din fr. sonoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonorizare
SONORIZÁRE, sonorizări, s. f. Acțiunea de a (se) sonoriza și rezultatul ei; spec. partea sonoră a unui film. – V. sonoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sonosferă
SONOSFÉRĂ, sonosfere, s. f. Mică incintă acustică de formă sferică folosită în special în autoturisme. – Din fr. sonosphère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soponire
SOPONÍRE s. f. v. SOPONI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

soponit
SOPONÍT adj. v. SOPONI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sopor
SOPÓR s. n. (Med.) Stare patologică de somnolență. – Din fr. sopor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soporifer
SOPORIFÉR, -Ă, soporiferi, -e, adj., s. n. (Înv.) Somnifer. – Din fr. soporifère, lat. soporifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soporific
SOPORÍFIC, -Ă, soporifici, -ce, adj., s. n. Somnifer. – Din fr. soporifîque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sopran
SOPRÁN, -Ă, (1) s. n., (2) soprani, -e, s. m. și f., (3) adj. invar. 1. S. n. Cea mai înaltă dintre cele cinci categorii ale vocii omenești (de femeie sau de copil). 2. S. m. și f. Femeie sau copil cu voce de sopran (1). 3. Adj. invar. (Despre instrumente de suflat) Al cărui registru corespunde vocii de sopran (2). Saxofon sopran. [Var.: sopráno s. n.] – Din fr., it. soprano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soprano
SOPRÁNO s. n. v. sopran.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sor
SOR^1 s. f. v. soră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sor
SOR^2, sori, s. m. (Bot.) Grupare de sporangi situată pe fața inferioară a frunzelor la ferigi. – Din fr. sore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soran
Soran = Soranus.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

soranus
Soranus, zeu obscur din mitologia romană, identificat uneori cu Apollo. I se aduceau jertfe pe muntele Socrate.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

soră
SÓRĂ, surori, s. f. 1. Persoană de sex feminin considerată în raport cu copiii acelorași părinți sau ai aceluiași tată ori aceleiași mame. ◊ Soră bună = soră care are amândoi părinții comuni cu ai fraților săi. (Reg.) Soră de scoarță = fiica din altă căsătorie a unuia dintre soții recăsătoriți, considerată în raport cu copilul sau cu copiii celuilalt soț. Soră de lapte = fată care a supt o dată cu alt copil de la aceeași femeie, considerată în raport cu acel copil. ◊ Loc. adj. Soră cu moartea = grozav, zdravăn, foarte mare. ◊ Compuse: sora-soarelui = floarea-soarelui; sor-cu-frate = numele a două plante erbacee cu frunze ovale, cu flori galbene-aurii sau albastre-violete, cu fructul o capsulă (Melampyrum). 2. (Fam.; la voc.) Termen cu care cineva se adresează unei fete sau unei femei în semn de intimitate, de prietenie sau de dragoste; dragă. 3. Fig. Tovarășă, prietenă. ♦ Țară, limbă etc. de aceeași origine cu alta, cu afinități și trăsături comune. 4. Cel mai mic grad în ierarhia călugărească în mănăstirile de femei; femeie care are acest grad. 5. Infirmieră. [Var.: (pop.) suróră, sor s. f.] – Lat. soror, -oris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorb
SORB^1, sorbi, s. m. Arbore din familia rozaceelor înalt până la 15 m, cu frunze ovale, flori albe și fructe cărnoase, al cărui lemn se folosește la strungărie (Sorbus aria). – Lat. sorbus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorb
SORB^2, sorburi, s. n. 1. Vârtej de apă cu un ochi adânc la mijloc. ♦ Loc unde apa unui râu dispare de la suprafață, curgând în continuare printr-un curs subteran. 2. Vânt puternic care se propagă sub forma unui vârtej. 3. Piesă metalică perforată sau prevăzută cu sită care se montează la capătul introdus în lichid al conductei de aspirație a unei pompe pentru a împiedica pătrunderea în pompă a corpurilor străine, a impurităților; p. gener. țeavă, conductă aspiratoare. – Din sorbi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbestrea
SORBESTREÁ, sorbestrele, s. f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze lucioase, crestate pe margini și cu flori hermafrodite lipsite de corolă (Sanguisorba officinalis). – Cf. it sorbastrella.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbet
SORBÉT, sorbeturi, s. n. (Înv.) Băutură răcoritoare preparată din suc de fructe, zahăr și lichior sau apă. [Pl. și: sorbete] – Din fr. sorbet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbi
SORBÍ, sorb, vb. IV. Tranz. 1. A bea ceva trăgând în gură puțin câte puțin, cu buzele strânse (și cu zgomot). ♦ A bea repede și cu lăcomie, dintr-o singură înghițitură (golind vasul). ◊ Expr. A sorbi (pe cineva) într-o lingură (sau într-un pahar) de apă, se spune: a) când cineva se uită cu mare dragoste la altcineva; b) când cineva își manifestă antipatia față de altcineva. A sorbi cuvintele (sau vorbele, scrisul etc.) cuiva = a asculta sau a citi cu mare atenție și interes pe cineva sau ceva. 2. A înghiți. ♦ Fig. A preocupa, a captiva. 3. A trage în piept (cu nesaț), a inspira adânc (aer, vânt, miresme). – Lat. *sorbire (= sorbere).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbire
SORBÍRE, sorbiri, s. f. Acțiunea de a sorbi și rezultatul ei; sorbit, sorbitură. – V. sorbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbit
SORBÍT s. n. Sorbire. – V. sorbi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbită
SORBÍTĂ s. f. Constituent structural moale și maleabil al oțelului tratat termic. – Din fr. sorbite, germ. Sorbit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbitor
SORBITÓR, -OÁRE, sorbitori, -oare, adj. Care soarbe sau absoarbe. – Sorbi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbitură
SORBITÚRĂ, sorbituri, s. f. 1. Sorbire. ♦ Cantitate de lichid care se poate sorbi dintr-o dată; înghițitură, dușcă. 2. (Reg.) Mâncare lichidă; zeamă, supă, ciorbă. – Sorbi + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorboză
SORBÓZĂ s. f. Monozaharidă asemănătoare cu fructoza, folosită la sinteza vitaminei C. – Din fr. sorbose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbţie
SÓRBȚIE, sorbții, s. f. Denumire generală dată fenomenelor de absorbție, adsorbție și chemosorbție. – Din fr. sorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorbție
SÓRBȚIE, sorbții, s. f. Denumire generală dată fenomenelor de absorbție, adsorbție și chemosorbție. – Din fr. sorption.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcovă
SÓRCOVĂ, sorcove, s. f. 1. Bețișor sau rămurică împodobită cu flori artificiale de diferite culori, cu care copiii lovesc ușor pe spate pe părinții, cunoscuții etc. lor în dimineața zilei de Anul Nou, urându-le, în versuri speciale, sănătate și noroc. ◊ Expr. A fi ca o sorcovă = a fi îmbrăcat caraghios, împopoțonat. 2. Colind recitat de cei care urează cu sorcova (1). – Probabil din sorcovi (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcovăţ
SORCOVẮȚ s. m. v. sorocovăț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcovăț
SORCOVẮȚ s. m. v. sorocovăț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcoveală
SORCOVEÁLĂ, sorcoveli, s. f. Faptul de a sorcovi; sorcovit. – Sorcovi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcovi
SORCOVÍ, sorcovesc, vb. IV. Tranz. A colinda, a ura cu sorcova. ♦ Fig. A bate, a lovi. – Din bg. survakam.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorcovit
SORCOVÍT s. n. Sorcoveală. – V. sorcovi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sordid
SORDÍD, -Ă, sordizi, -de, adj. Murdar; dezgustător. ♦ Fig. Interesat în mod exagerat; meschin. – Din fr. sordide, lat. sordidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorean
SOREÁN, soreni, s. m. (Iht.; pop.) Obleț. – Soare + suf. -ean.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soredie
SORÉDIE, soredii, s. f. Parte a talului unui lichen care se detașează de el și poate reproduce planta. – Din fr. sorédie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorete
SORÉTE, soreți, s. m. (Reg.) Pește răpitor verde-albăstrui, cu pete portocalii (Lepomis gibbosus). – Soare + suf. -ete.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorg
SORG s. m. Plantă furajeră anuală din familia gramineelor, rezistentă la secetă, cu frunze lungi, mari și cu inflorescențe în formă de panicul (Sorghum vulgare). – Din fr. sorgho, it. sorgo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorginte
SORGÍNTE, sorginți, s. f. 1. (Livr.) Izvor, sursă (de informații); origine. 2. (Înv.) Izvor de apă. – Din it. sorgente.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sori
SORÍ, soresc, vb. IV. 1. Refl. (Despre ființe) A se încălzi la soare. 2. Tranz. A expune ceva la soare (pentru a face să se coacă sau să se usuce). – Din soare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorit
SORÍT^1, sorite, s. n. (Log.) Raționament compus dintr-o serie de silogisme așezate astfel încât atributul unuia să fie subiectul silogismului următor, concluzia având ca subiect subiectul primului silogism și ca atribut atributul penultimului silogism. – Din fr. sorite, lat. sorites.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorit
SORÍT^2, -Ă, soriți, -te, adj. (Pop.) Însorit. – V. sori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sormait
SORMAÍT, (2) sormaite, s. n. 1. Aliaj dur turnat pe bază de fier-crom, care conține și alte elemente precum și anumite cantități de carbon. 2. (La pl.) Tipuri de sormait (1). – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soroc
SORÓC, soroáce, s. n. (Înv. și pop.) 1. Termen fixat pentru săvârșirea unei acțiuni sau pentru îndeplinirea unei obligații; interval de timp în cuprinsul sau la sfârșitul căruia se efectuează un lucru. ◊ Loc. adv. (Pe) la soroace = din când în când; la zile mari. ◊ Expr. A sfinți sorocul = a respecta cu strictețe un termen de plată. A i se împlini (cuiva sau la ceva) sorocul = a ajunge la sfârșitul existenței, a înceta să mai existe; p. ext. a muri. ♦ Dată la care se întâmplă ceva. ♦ Epocă a anului când se coace și se strânge recolta; (concr.) recolta culeasă în această epocă. ♦ Menstruație. 2. Dată fixată de Biserica creștină, când se pomenesc morții; slujbă religioasă care se face cu acest prilej. 3. Margine, limită. ♦ Loc determinat. 4. Rost, socoteală, orânduială. ♦ (Reg.) Ursită, soartă; prevestire. – Din sl. sŭrokŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soroceală
SOROCEÁLĂ, soroceli, s. f. (Pop.) Sorocire. – Soroci + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soroci
SOROCÍ, sorocesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) 1. A fixa termenul la care urmează să se efectueze un lucru; p. gener. a hotărî, a fixa. 2. (În superstiții) A ursi, a sorti; a descânta, a meni. – Din soroc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorocire
SOROCÍRE, sorociri, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a soroci și rezultatul ei; soroceală. – V. soroci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorocovăţ
SOROCOVẮȚ, sorocoveți, s. m. Veche monedă de argint, a cărei valoare a variat în decursul timpului. [Var.: sorcovắț s. m.] – Din ucr. sorokovec'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorocovăț
SOROCOVẮȚ, sorocoveți, s. m. Veche monedă de argint, a cărei valoare a variat în decursul timpului. [Var.: sorcovắț s. m.] – Din ucr. sorokovec'.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soroză
SORÓZĂ, soroze, s. f. Tip de fruct compus, la care învelișurile florale devin cărnoase. – Din fr. sorose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sort
SORT, sorturi, s. n. Obiect, produs sau grup de obiecte ori de produse care aparțin ca varietăți unei categorii mai mari; fel, gen, varietate, categorie, calitate (de mărfuri, de produse). – Din fr. sorte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorta
SORTÁ, sortez, vb. I. Tranz. A alege, a aranja, a repartiza mărfuri, produse, materiale pe categorii, după calitate, dimensiuni, compoziție etc.; a împărți, a aranja pe sorturi. – Din germ. sortieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortare
SORTÁRE, sortări, s. f. Acțiunea de a sorta și rezultatul ei; sortat. – V. sorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortat
SORTÁT s. n. Sortare. – V. sorta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortator
SORTATÓR, -OÁRE, sortatori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care lucrează la sortarea materialelor și a produselor într-o fabrică, într-o uzină etc. 2. S. n. Mașină sau dispozitiv pentru sortarea diferitelor materiale și produse. – Sorta + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorti
SORTÍ, sortesc, vb. IV. Tranz. (În superstiții) A hotărî, a determina soarta cuiva; a ursi, a meni, a predestina. – Din soartă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortilegiu
SORTILÉGIU, sortilegii, s. n. (În superstiții) Ansamblu de vrăji, farmece, profeții. – Din it. sortilegio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortiment
SORTIMÉNT, sortimente, s. n. Ansamblu de mărfuri de același fel, de același gen; p. ext. sort. – Din germ. Sortiment.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortimental
SORTIMENTÁL, -Ă, sortimentali, -e, adj. Referitor la sortiment. – Sortiment + suf. -al.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortire
SORTÍRE s. f. Acțiunea de a sorti și rezultatul ei. – V. sorti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sortit
SORTÍT, -Ă, sortiți, -te, adj. Menit, ursit, predestinat. – V. sorti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorţ
SORȚ, sorți, s. m. (Pop.; de obicei la pl.) Sistem de alegere, de desemnare, de repartiție prin aruncarea unor zaruri, prin tragerea unor bilete etc., care lasă să decidă întâmplarea, dând șanse egale tuturor participanților; zar sau bilet folosit la această operație. ◊ Expr. A trage la sorți = a) a hotărî, prin sorți, o împărțeală, un câștig etc.; a participa, ca parte interesată, la o alegere prin sorți; b) (În vechiul sistem de recrutare) a recruta pentru îndeplinirea serviciului militar prin sistemul sorților. A cădea (sau a ieși) la sorți = a fi ales sau desemnat prin sorți. A se alege sorții = a se ajunge la un rezultat, a se clarifica o situație. Sorți de izbândă = posibilități de reușită; șansă. – Refăcut din sorți (pl. lui soartă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorț
SORȚ, sorți, s. m. (Pop.; de obicei la pl.) Sistem de alegere, de desemnare, de repartiție prin aruncarea unor zaruri, prin tragerea unor bilete etc., care lasă să decidă întâmplarea, dând șanse egale tuturor participanților; zar sau bilet folosit la această operație. ◊ Expr. A trage la sorți = a) a hotărî, prin sorți, o împărțeală, un câștig etc.; a participa, ca parte interesată, la o alegere prin sorți; b) (În vechiul sistem de recrutare) a recruta pentru îndeplinirea serviciului militar prin sistemul sorților. A cădea (sau a ieși) la sorți = a fi ales sau desemnat prin sorți. A se alege sorții = a se ajunge la un rezultat, a se clarifica o situație. Sorți de izbândă = posibilități de reușită; șansă. – Refăcut din sorți (pl. lui soartă).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorţar
SORȚÁR, sorțari, s. m. (Pop.) Tânăr care (potrivit unui vechi sistem de recrutare) trăgea la sorți pentru a fi repartizat la o anumită armă. – Sorț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sorțar
SORȚÁR, sorțari, s. m. (Pop.) Tânăr care (potrivit unui vechi sistem de recrutare) trăgea la sorți pentru a fi repartizat la o anumită armă. – Sorț + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sos
SOS^1, sosuri, s. n. Preparat culinar lichid sau vâscos (de obicei condimentat) cu care se pregătesc sau cu care se servesc unele mâncăruri. – Din fr. sauce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sos
SOS^2, SOS-uri, s. n. Apel internațional radiotelegrafic transmis de o navă în pericol de scufundare. ♦ P. gener. Apel, semnal prin care se cere ajutor în caz de pericol. [Citit: esoés sau se-o-se] – Din engl., fr. SOS.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosi
SOSÍ, sosesc, vb. IV. 1. Intranz. A ajunge într-un anumit loc (și într-un anumit moment). ♦ (Despre termene, anotimpuri, intervale) A începe să se desfășoare. ◊ Loc. adv. Pe sosite = pe punctul de a ajunge undeva. ◊ Expr. A-i sosi (cuiva) ceasul (sau veleatul) = a-i veni cuiva timpul să moară. 2. Tranz. (Pop.) A prinde pe cineva fără veste; a surprinde. 3. Intranz. (Rar) A fi în situația să...; a se întâmpla să... – Din ngr. sóso (viit. lui sóno).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosie
SOSÍE, sosii, s. f. Persoană care seamănă perfect cu alta, încât nu pot fi deosebite fizic. – Din fr. sosie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosieră
SOSIÉRĂ, sosiere, s. f. Vas în care se servește sosul^1 la masă. [Pr.: -si-e-] – Din fr. saucière.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosire
SOSÍRE, sosiri, s. f. Faptul de a sosi; venire, ajungere. ♦ Loc în care sosește un sportiv la sfârșitul cursei. – V. sosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosit
SOSÍT s. n. (În expr.) Bun sosit, formulă de salut cu care este întâmpinat cineva care sosește undeva. – V. sosi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sositor
SOSITÓR, -OÁRE, sositori, -oare, adj. (Pop.) Care sosește, care vine, ajunge undeva. ◊ Bob sositor = bob (folosit în ghicitul cu bobii) care cade stingher în partea dreaptă a ciurului și care este socotit că prevestește sosirea cuiva; p. ext. musafir care sosește pe neașteptate. – Sosi + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sosma
SOSMÁ, sosmale, s. f. (Reg.) Copcă mare în continuarea unui șir de copci mai mici, care servește pentru întinderea năvodului sub gheață. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sostenuto
SOSTENÚTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Riguros, precis din punctul de vedere al mișcării, al ritmului. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sotare
SOTÁRE s. f. Acțiunea de a sota și rezultatul ei. (din sota)
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sote
SOTÉ, soteuri, s. n. Mâncare preparată din legume fierte la foc mic și înăbușite cu unt. – Din fr. sauté.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soteriologic
SOTERIOLÓGIC, -Ă, soteriológici, -e, adj. Referitor la soteriologie. (cf. fr. sotériologique < sotériologie + suf. -ique = -ic) [TLF]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sotho
SÓTHO subst. 1. S. n. Familie de limbi bantu, incluzând tswana (2), vorbită în sudul Africii. ♦ (p. ext.) Oricare dintre limbile aparținătoare familiei sotho. 2. S. m. Membru al populației vorbitoare a limbilor sotho (1). (cf. engl. sotho < sotho sotho) [AHDEL]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sotnic
SÓTNIC, sotnici, s. m. Comandant al unei sotnii. – Din rus. sotnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sotnie
SÓTNIE, sotnii, s. f. Veche unitate de cavalerie căzăcească compusă din o sută de soldați. – Din rus. sotnea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sottovoce
SÓTTO-VÓCE adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în surdină, cu voce scăzută, discret. [Scris și: soto-] – Loc. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soţ
SOȚ, soți, s. m. 1. Bărbat căsătorit considerat în raport cu soția lui; bărbat. ♦ (La pl.) Cele două persoane de sex opus unite prin căsătorie. ♦ (Înv.) Soție, nevastă. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; asociat. 3. Obiect care, împreună cu altul (similar), formează o pereche. ◊ Loc. adj. și adv. Cu (sau fără) soț = cu (sau fără) pereche, în număr pereche (sau nepereche), par (sau impar). – Lat. socius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soț
SOȚ, soți, s. m. 1. Bărbat căsătorit considerat în raport cu soția lui; bărbat. ♦ (La pl.) Cele două persoane de sex opus unite prin căsătorie. ♦ (Înv.) Soție, nevastă. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; asociat. 3. Obiect care, împreună cu altul (similar), formează o pereche. ◊ Loc. adj. și adv. Cu (sau fără) soț = cu (sau fără) pereche, în număr pereche (sau nepereche), par (sau impar). – Lat. socius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soţie
SOȚÍE, soții, s. f. 1. Femeie căsătorită considerată în raport cu bărbatul ei; nevastă, soață. ♦ (Înv.) Soț, bărbat. ♦ (Pop.) Perechea unui animal. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; prieten. 3. (Pop.) Soț (3). – Soț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soție
SOȚÍE, soții, s. f. 1. Femeie căsătorită considerată în raport cu bărbatul ei; nevastă, soață. ♦ (Înv.) Soț, bărbat. ♦ (Pop.) Perechea unui animal. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; prieten. 3. (Pop.) Soț (3). – Soț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soţioară
SOȚIOÁRĂ, soțioare, s. f. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui soție. [Pr.: -ți-oa-] – Soție + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soțioară
SOȚIOÁRĂ, soțioare, s. f. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui soție. [Pr.: -ți-oa-] – Soție + suf. -ioară.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soţior
SOȚIÓR, soțiori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui soț. [Pr.: -ți-or] – Soț + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soțior
SOȚIÓR, soțiori, s. m. (Pop.) Diminutiv al lui soț. [Pr.: -ți-or] – Soț + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soul
SOUL adj. invar. (Despre stilul de muzică populară apărut în comunitățile afro-americanilor din anii ’60) Care combină bluesul cu fervoarea cântecelor religioase. [Pr.: săŭl] – Din engl. soul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soundblaster
SOUND BLÁSTER, sound blastere, s. n. Placă de sunet. [Pr.: saŭnd blastăr] – Din engl. sound.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovârf
SOVẤRF, sovârfi, s. m. Plantă erbacee perenă aromatică, cu tulpina păroasă, cu flori roșii-purpurii, folosită la vopsit și în farmacie; savur (Origanum vulgare). [Var.: sovấrv, șovấrf s. m.] – Din sb. suhovrh.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovârv
SOVẤRV s. m. v. sovârf.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovârvariţă
SOVÂRVÁRIȚĂ, sovârvarițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze mari, ovale și cu flori galbene (Hypericum acutum). – Sovârv + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovârvariță
SOVÂRVÁRIȚĂ, sovârvarițe, s. f. Plantă erbacee cu frunze mari, ovale și cu flori galbene (Hypericum acutum). – Sovârv + suf. -ariță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovhoz
SOVHÓZ, sovhozuri, s. n. (În fosta URSS) Gospodărie agricolă de stat. – Din rus. sovhoz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

soviet
SOVIÉT, soviete, s. n. (În fosta URSS) Organ al puterii de stat centrale și locale format din deputați aleși de cetățeni. [Pr.: -vi-et] – Din rus. sovet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovietic
SOVIÉTIC, -Ă, sovietici, -ce, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația fostei URSS sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține fostei URSS sau sovieticilor (1), privitor la fosta URSS ori la sovietici. ♦ Care aparținea sovietelor, privitor la soviete; propriu sovietelor. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. soviétique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovietiza
SOVIETIZÁ, sovietizez, vb. I. Tranz. A supune fostei URSS și influenței sale; a organiza după modelul sovietic. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. soviétiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sovon
SOVÓN, sovoane, s. n. (Pop.) 1. Văl purtat de femei ca podoabă; spec. văl de mireasă. ♦ Pânză albă care se pune mirilor pe cap, la cununie. 2. Pânză cu care se acoperă trupul mortului; giulgiu. 3. (La pl.) Veșminte, podoabe de prisos; zorzoane. [Var.: zovón s. n.] – Cf. bg. savan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spadasin
SPADASÍN, spadasini, s. m. 1. Persoană care luptă înarmată cu spada. ♦ Persoană căreia îi place să se dueleze; duelgiu; p. ext. ucigaș. 2. Sportiv specializat în probele de spadă (2). – Din fr. spadassin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spadă
SPÁDĂ, spade, s. f. 1. Armă formată dintr-o lamă dreaptă cu două tăișuri, din gardă și mâner, cu care se poate tăia și împunge. 2. (Sport) Probă de scrimă care se practică cu spada (1). – Din it. spada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spadice
SPADÍCE, spadice, s. n. Inflorescență în formă de spic al cărei peduncul comun este îngroșat și cărnos. [Acc. și: spádice. – Var.: spadíx s. n.] – Din fr. spadice, lat. spadix, -icis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spadicifloră
SPADICIFLÓRĂ, spadiciflore, s. f. (La.pl.) Ordin de plante erbacee perene, monocotiledonate, care au inflorescențe în formă de spic (spadice) (Aroles); (și la sg.) plantă din acest ordin. – După fr. spadiceflore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spadix
SPADÍX s. n. v. spadice.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spagat
SPAGÁT, spagate, s. n. 1. Sfoară groasă, cu o împletitură specială. 2. Poziție acrobatică în gimnastică, în care picioarele se deplasează până la 180°, în prelungire, pe pământ sau în aer, în poziție verticală sau orizontală; sfoară (2). [Var.: șpagát s. n.] – Din germ. Spagat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spagat
SPAGÁT s. n. v. șpagat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spagă
SPÁGĂ s. f. v. spangă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaghete
SPAGHÉTE s. f. pl. Paste făinoase lungi și subțiri. – Din it. spaghetti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spahiu
SPAHÍU^1, spahii, s. m. Soldat dintr-un corp de cavalerie otomană recrutat din rândurile aristocrației militare. – Din tc. sipahi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spahiu
SPAHÍU^2, spahii, s. m. Militar din vechea cavalerie indigenă a coloniilor franceze din nordul Africii. – Din fr. spahi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaimă
SPÁIMĂ, spaime, s. f. 1. Teamă puternică și violentă provocată de o emoție, de ceva neprevăzut și primejdios; groază. ◊ Loc. adj. și adv. De spaimă = înfiorător, îngrozitor; extraordinar, neobișnuit. ◊ Loc. vb. A băga spaima (în cineva) = a înfricoșa, a înspăimânta (pe cineva). A da spaima în cineva = a se înfricoșa, a se înspăimânta. ◊ Expr. A intra spaima în cineva, se spune când cineva e mereu înspăimântat, se sperie ușor (după ce a trecut printr-o sperietură mare). A trăi cu spaima-n sân = a fi stăpânit continuu de frică. A trage o spaimă = a trece printr-o sperietură mare. ♦ (Pop.) Frică bolnăvicioasă; nevroză. 2. Ființă, lucru, fenomen care înfricoșează. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spalier
SPALIÉR, spaliere, s. n. 1. Suport format din stâlpi între care sunt întinse, orizontal și paralel, fire de sârmă zincată pentru susținerea anumitor plante agățătoare sau a ramurilor unor pomi a căror creștere este dirijată de om. 2. Șir de tufe sau de arbuști cu ramurile tunse după un anumit sistem, formând un fel de perete de verdeață de-a lungul unei alei. ♦ Alee mărginită de un asemenea perete de verdeață. 3. Aparat de gimnastică în formă de scară largă, fixat pe perete. [Pr.: -li-er] – Din germ. Spalier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spanac
SPANÁC, (1) (rar) spanace, (2) spanacuri, s. n. 1. Plantă erbacee legumicolă cultivată pentru frunzele sale mari, cărnoase, comestibile, de un verde-închis (pinacia oleracea). 2. (Fam.) Lucra banal, fără valoare; fleac. ◊ Expr. (E un) spanac = (e un) lucru lipsit de importanță, un fleac, un vax. ◊ Compuse: spanac-porcesc = plantă erbacee cu flori verzi (Chenopodium hybridum); spanac-sălbatic = plantă erbacee cu frunze romboidale și cu flori albicioase (Chenopodium album); spanacul-ciobanilor = plantă erbacee cu frunze triunghiulare, cu flori verzi dispuse în ghemulețe (Chenopodium bonus henricus). – Din ngr. spanáki.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spancă
SPÁNCĂ, spance, adj., s. f. 1. Adj., s. f. (Varietate de oaie) cu coada lungă, cu lână albă, subțire și deasă, care se obține din încrucișarea rasei țigaie cu rasa merinos. 2. Adj. (Despre lână) Care se obține din oaia spancă (1). – Din rus. șpanka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spanchiu
SPANCHÍU, ÍE adj. v. zbanghiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spangă
SPÁNGĂ, spăngi, s. f. (Înv.) Spadă. ♦ Baionetă. [Var.: spágă, șpágă, șpángă s. f.] – Cf. rus. șpaga.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaniol
SPANIÓL, -Ă, spanioli, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația Spaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Spaniei sau spaniolilor (1), referitor la Spania ori la spanioli; spaniolesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de spanioli (1). [Pr.: -ni-ol] – Din fr. espagnol, it. spagnolo (după Spania).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaniolesc
SPANIOLÉSC, -EÁSCĂ, spaniolești, adj. Spaniol (2). [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spanioleşte
SPANIOLÉȘTE adj. Ca spaniolii, în felul spaniolilor. ♦ În limba spaniolă. [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaniolește
SPANIOLÉȘTE adj. Ca spaniolii, în felul spaniolilor. ♦ În limba spaniolă. [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -ește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spanioloaică
SPANIOLOÁICĂ, spanioloaice, s. f. (Fam.) Spaniolă. [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -oaică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sparanghel
SPARÁNGHEL s. m. Plantă erbacee leguminoasă cu rădăcini cărnoase și cu frunze nedezvoltate, asemănătoare unor solzișori, cultivată pentru lăstarii ei tineri, foarte gustoși (Asparagus officinalis). – Din ngr. sparánghi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sparcetă
SPARCÉTĂ, sparcete, s. f. Plantă erbacee leguminoasă cu frunze imparipenate, cu flori roșii-trandafirii și cu fructul în formă de păstaie, cultivată ca plantă de nutreț (Onobrychis viciaefolia). [Var.: sparchétă s. f.] – După fr. esparcette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sparchetă
SPARCHÉTĂ s. f. v. sparcetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spardec
SPARDÉC, spardecuri, s. n. Punte continuă pe velierele vechi. ♦ Punte ușoară deasupra cabinelor și saloanelor de sus ale vapoarelor. – Din fr., engl. spardeck.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sparge
SPÁRGE, sparg, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) preface în bucăți, în cioburi; a face să plesnească sau a plesni, a (se) crăpa. ◊ Expr. (Refl.) A se sparge în capul cuiva, se spune despre cineva obligat să suporte consecințele neplăcute ale unor fapte de care nu este vinovat. ♦ A (se) lovi la cap, producând o rană (și fractura osului). ♦ Refl. Fig. (Despre voce) A deveni răgușit, a se altera. ♦ Tranz. A tăia, a despica lemne, butuci etc. în mai multe bucăți. 2. Tranz. A sfărâma, a distruge învelișul unui lucru pentru a extrage și a folosi conținutul. ♦ Intranz. și refl. (Despre abcese) A se deschide. 3. Tranz. A distruge, a nărui, a nimici. ◊ Expr. A sparge norma = a depăși norma. A sparge frontul = a pătrunde forțat în liniile inamicului. ♦ Tranz. și refl. (Pop.) A (se) găuri; a (se) uza. ◊ Expr. (Tranz.) Pe unde și-a spart dracul opincile = prin locuri foarte depărtate, la dracu-n praznic. 4. Tranz. A deschide prin forțare o ușă, o încuietoare; p. ext. a jefui, a prăda. 5. Tranz. A împunge, a străpunge cu un obiect ascuțit sau tăios; p. ext. a ucide. ♦ Refl. (Fam.) A muri. ♦ Refl. Fig. A striga tare; a răcni, a zbiera. 6. Refl. Fig. (Despre concentrări de oameni și despre acțiuni la care participă aceștia) A lua sfârșit, a se termina; a se întrerupe (prin împrăștierea participanților). ♦ Tranz. A produce o disensiune; a dezbina. ◊ Expr. A sparge cuiva casa = a contribui efectiv la destrămarea căsniciei cuiva. 7. Tranz. Fig. (Înv.) A răzleți o oaste; a birui, a înfrânge; a împrăștia. [Perf. s. spărsei, part. spart] – Lat. spargere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spargere
SPÁRGERE, spargeri, s. f. Acțiunea de a (se) sparge și rezultatul ei; spart. ♦ Furt prin efracție. – V. sparge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spargheţ
SPARGHÉȚ, sparghețuri, s. n. Construcție în formă de pinten care servește la apărarea picioarelor unui pod de bușteni, de sloiurile aduse de apă etc. – Sparge + gheață (după fr. brise-glace).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spargheț
SPARGHÉȚ, sparghețuri, s. n. Construcție în formă de pinten care servește la apărarea picioarelor unui pod de bușteni, de sloiurile aduse de apă etc. – Sparge + gheață (după fr. brise-glace).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sparringpartner
SPÁRRINGPARTNER, sparringpartneri, s. m. Sportiv sau echipă care servește ca partener de antrenament și de pregătire altui sportiv sau altei echipe. [Pr.: -partnăr] – Din fr. sparring-partner (după partener).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spart
SPART^1 s. n. 1. Spargere. 2. (Pop.) Sfârșit, încheiere a unei activități. ◊ Expr. A ajunge la spartul târgului (sau iarmarocului) = a ajunge undeva prea târziu, când lucrurile sunt pe lichidate. – V. sparge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spart
SPART^2, -Ă, sparți, -te, adj. 1. Prefăcut în bucăți, în cioburi; plesnit, crăpat; găurit. ◊ Expr. (A fi) mână spartă = (a fi) risipitor. A mânca de parc-ar fi spart, se spune cuiva sau despre cineva care mănâncă foarte mult și cu lăcomie. ♦ (Despre lemne) Tăiat în bucăți mici (potrivite pentru a fi arse în sobă). ♦ (Despre pământ) Răscolit, plin de gropi. ♦ (Rar; despre butoaie) Desfundat. ♦ Fig. (Despre sunete) Lipsit de sonoritate, răgușit, dogit. 2. (Despre ziduri, clădiri) Stricat, dărăpănat, ruinat. ♦ (Despre obiecte de încălțăminte, de îmbrăcăminte) Rupt, uzat, tocit. – V. sparge.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spartachiadă
SPARTACHIÁDĂ, spartachiade, s. f. (Ieșit din uz) Competiție sportivă de amploare care cuprindea mai multe sporturi și care se desfășura în mai multe etape eliminatorii. [Pr.: -chi-a-] – Din rus. spartakiada.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spartan
SPARTÁN, -Ă, spartani, -e, s. m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care făcea parte din populația vechiului oraș grecesc Sparta. ♦ Fig. Persoană cu concepții și moravuri austere. 2. Adj. Care aparținea Spartei sau spartanilor (1), privitor la Sparta sau la spartani; propriu Spartei sau spartanilor. ♦ Fig. Aspru, sever, auster. – Din lat. Spartanus, it. spartano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasm
SPASM, spasme, s. n. Contracție involuntară bruscă (și violentă) a unui mușchi sau a unui grup de mușchi; convulsie. ♦ Grimasă. [Pl. și: spasmuri] – Din fr. spasme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasmodic
SPASMÓDIC, -Ă, spasmodici, -ce, adj. Privitor la spasm, specific spasmului; care se manifestă prin spasme, însoțit de spasme; spastic. – Din fr. spasmodique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasmofilic
SPASMOFÍLIC, -Ă, spasmofilici, -ce, adj., s. m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de spasmofilie. – Din fr. spasmophilique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasmofilie
SPASMOFILÍE s. f. (Med.) Predispoziție la convulsii din cauza unei excitabilități exagerate a sistemului nervos muscular. – Din fr. spasmophilie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasmogen
SPASMOGÉN, -Ă, spasmogeni, -e, adj. Care provoacă spasme. – Din fr. spasmogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spasmolitic
SPASMOLÍTIC, -Ă, spasmolitici, -ce, adj., s. n. (Medicament) care suprimă starea spasmodică. – Din fr. spasmolytique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spastic
SPÁSTIC, -Ă, spastici, -ce, adj. (Med.) Spasmodic. – Din fr. spastique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spat
SPAT, spaturi, s. n. (în sintagma) Spat de Islanda = varietate de calcit caracterizată prin dimensiunile mari și prin transparența perfectă a cristalelor, utilizată la instrumentele optice. – Din fr. spath, germ. Spat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spată
SPÁTĂ, (I, III) spate, (II) spete, s. f. I. Piesă la războiul de țesut formată dintr-un sistem de lamele paralele fixate la ambele capete, formând un fel de pieptene montat în vatală, prin care trec firele de urzeală. ♦ Bețișor peste care se petrec ochiurile când se împletește o rețea sau o plasă. II. 1. Porțiune a scapulei care susține articulația umărului; p. ext. regiunea corespunzătoare a corpului. ◊ Loc. adj. Lat în spete = cu umerii largi, spătos, voinic. ♦ Os lat care susține articulația membrelor la animalele patrupede; p. ext. regiunea corespunzătoare a corpului. 2. (Reg.) Spătarul scaunului. III. (Înv.) Sabie cu lamă lungă, dreaptă și lată, cu două tăișuri. – Lat. spatha.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spate
SPÁTE, spate, s. n. 1. Partea posterioară a corpului omenesc, de la umeri până la șale; partea superioară a corpului animalelor, cuprinzând regiunea coloanei vertebrale dintre articulațiile membrelor; spinare. ◊ Loc. adv. În (sau pe) spate = pe umeri sau pe partea dorsală a corpului; în spinare. Pe spate = a) culcat cu fața în sus; b) spre ceafă. Din (sau la, pe la, de la, în) spate = în (sau din) urmă. ◊ Expr. A întoarce (cuiva) spatele = a nu mai vrea să știe de cineva sau de ceva; a deveni indiferent. A-l strânge pe cineva în spate = a) se spune când o haină este prea mică pentru cineva; b) se spune când cineva se înfioară de frig sau de spaimă ori când este preocupat de un lucru dificil. A nu ști nici cu spatele = a nu ști nimic despre ceva, a nu avea habar. A avea spate (tare) = a avea sprijin, protecție. A da (un pahar cu băutură) pe spate = a bea repede și dintr-odată, pe nerăsuflate. A arunca ceva pe (sau în) spatele cuiva = a arunca vina, responsabilitatea pe cineva. (Fam.) Mă doare în spate = puțin îmi pasă, mă lasă indiferent. ♦ Procedeu de înot pe spate (1); probă sportivă de înot care folosește acest procedeu. 2. Parte a unor obiecte opusă feței; parte a unei așezări, formațiuni etc. opusă direcției spre care este orientată. ♦ Parte a unei haine care acoperă spatele (1). ♦ Ceea ce se află în spatele (2) unei așezări, unui obiect etc. 3. Spătarul, speteaza scaunului; rezemătoare. [Pl. și: spete] – Lat. spathae (pl. lui spatha).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spatie
SPATÍE, spatii, s. f. (La cărțile de joc) Treflă. – Din ngr. spathí.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spatulat
SPATULÁT, -Ă, spatulați, -te, adj. (Livr.) în formă de spatulă, de lopățică. – Din fr. spatule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spatulă
SPATÚLĂ, spatule, s. f. Mică unealtă în formă de lopățică, folosită în sculptură, farmacie etc. pentru a lua, a amesteca și a întinde diferite substanțe pulverulente sau vâscoase. [Acc. și: spátulă] – Din fr. spatule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţ
SPAȚ, spațuri, s. n. Spațiu între sulul dinainte și spată la războiul de țesut. – Lat. spatium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaț
SPAȚ, spațuri, s. n. Spațiu între sulul dinainte și spată la războiul de țesut. – Lat. spatium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţia
SPAȚIÁ, spațiez, vb. I. Tranz. A rări, a distanța, a despărți prin spații mai mari (cuvinte, rânduri, obiecte). [Pr.: -ți-a] – Din spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spația
SPAȚIÁ, spațiez, vb. I. Tranz. A rări, a distanța, a despărți prin spații mai mari (cuvinte, rânduri, obiecte). [Pr.: -ți-a] – Din spațiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţial
SPAȚIÁL, -Ă, spațiali, -e, adj. Care ține de spațiu, privitor la spațiu, din spațiu. ◊ Cabină spațială = capsulă cosmică. ♦ Spec. Referitor la spațiul cosmic, interplanetar. [Pr.: -ți-al] – Din fr. spatial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațial
SPAȚIÁL, -Ă, spațiali, -e, adj. Care ține de spațiu, privitor la spațiu, din spațiu. ◊ Cabină spațială = capsulă cosmică. ♦ Spec. Referitor la spațiul cosmic, interplanetar. [Pr.: -ți-al] – Din fr. spatial.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţialitate
SPAȚIALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este spațial; lărgime, spațiu deschis. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațialitate
SPAȚIALITÁTE s. f. Caracterul a ceea ce este spațial; lărgime, spațiu deschis. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţializa
SPAȚIALIZÁ, spațializez, vb. I. Tranz. A reprezenta în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațializa
SPAȚIALIZÁ, spațializez, vb. I. Tranz. A reprezenta în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţializare
SPAȚIALIZÁRE, spațializări, s. f. Acțiunea de a spațializa. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațializare
SPAȚIALIZÁRE, spațializări, s. f. Acțiunea de a spațializa. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţializat
SPAȚIALIZÁT, -Ă, spațializați, -te, adj. Care a fost reprezentat în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațializat
SPAȚIALIZÁT, -Ă, spațializați, -te, adj. Care a fost reprezentat în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţiat
SPAȚIÁT, -Ă, spațiați, -te, adj. Rărit, distanțat, despărțit prin spații (mai mari). [Pr.: -ți-at] – V. spația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațiat
SPAȚIÁT, -Ă, spațiați, -te, adj. Rărit, distanțat, despărțit prin spații (mai mari). [Pr.: -ți-at] – V. spația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţiere
SPAȚIÉRE, spațieri, s. f. Acțiunea de a spația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. spația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațiere
SPAȚIÉRE, spațieri, s. f. Acțiunea de a spația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. spația.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţiona
SPAȚIONÁ, spaționez, vb. I. Tranz. (Tipogr.; rar) A spația. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. spationieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaționa
SPAȚIONÁ, spaționez, vb. I. Tranz. (Tipogr.; rar) A spația. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. spationieren.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţionare
SPAȚIONÁRE, spaționări, s. f. Acțiunea de a spaționa; spațiere. [Pr.: -ți-o-] – V. spaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaționare
SPAȚIONÁRE, spaționări, s. f. Acțiunea de a spaționa; spațiere. [Pr.: -ți-o-] – V. spaționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţios
SPAȚIÓS, -OÁSĂ, spațioși, -oase, adj. Care ocupă o suprafață mare, cu mult spațiu; larg, încăpător; vast. [Pr.: -ți-os] – Din fr. spacieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațios
SPAȚIÓS, -OÁSĂ, spațioși, -oase, adj. Care ocupă o suprafață mare, cu mult spațiu; larg, încăpător; vast. [Pr.: -ți-os] – Din fr. spacieux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spaţiu
SPÁȚIU, spații, s. n. 1. (Fil.; la sg.) Formă obiectivă și universală a existenței materiei, inseparabilă de materie, care are aspectul unui întreg neîntrerupt cu trei dimensiuni și exprimă ordinea coexistenței obiectelor lumii reale, poziția, distanța, mărimea, forma, întinderea lor. ♦ (Mat.) Mulțime de puncte care prezintă anumite proprietăți. ◊ Geometrie în spațiu = ramură a geometriei care studiază figurile ale căror elemente sunt situate în planuri diferite. 2. Întindere nemărginită care cuprinde corpurile cerești; văzduh; porțiune din atmosferă; întinderea, locul care ne înconjoară. ◊ Spațiu aerian = porțiune din atmosferă corespunzătoare limitelor teritoriale ale unui stat și în care acesta își exercită suveranitatea. Spațiu cosmic = întindere nemărginită situată dincolo de atmosfera Pământului. ♦ Perspectivă vastă, orizont larg. 3. Loc, suprafață, întindere limitată. ♦ Limitele între care se desfășoară o acțiune; cadru. ♦ Lungime luată de-a lungul traiectoriei unui corp mobil. 4. Loc (liber) între două obiecte; distanță, interval. ◊ Spațiu verde = suprafață acoperită de vegetație în perimetrul unei așezări. ♦ (Tipogr.) Interval alb lăsat între cuvintele sau rândurile culese; p. ext. unealtă cu care se realizează acest interval. ♦ (Muz.) Interval între liniile unui portativ. 5. Interval de timp, răstimp. – Din lat. spatium, fr. espace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spațiu
SPÁȚIU, spații, s. n. 1. (Fil.; la sg.) Formă obiectivă și universală a existenței materiei, inseparabilă de materie, care are aspectul unui întreg neîntrerupt cu trei dimensiuni și exprimă ordinea coexistenței obiectelor lumii reale, poziția, distanța, mărimea, forma, întinderea lor. ♦ (Mat.) Mulțime de puncte care prezintă anumite proprietăți. ◊ Geometrie în spațiu = ramură a geometriei care studiază figurile ale căror elemente sunt situate în planuri diferite. 2. Întindere nemărginită care cuprinde corpurile cerești; văzduh; porțiune din atmosferă; întinderea, locul care ne înconjoară. ◊ Spațiu aerian = porțiune din atmosferă corespunzătoare limitelor teritoriale ale unui stat și în care acesta își exercită suveranitatea. Spațiu cosmic = întindere nemărginită situată dincolo de atmosfera Pământului. ♦ Perspectivă vastă, orizont larg. 3. Loc, suprafață, întindere limitată. ♦ Limitele între care se desfășoară o acțiune; cadru. ♦ Lungime luată de-a lungul traiectoriei unui corp mobil. 4. Loc (liber) între două obiecte; distanță, interval. ◊ Spațiu verde = suprafață acoperită de vegetație în perimetrul unei așezări. ♦ (Tipogr.) Interval alb lăsat între cuvintele sau rândurile culese; p. ext. unealtă cu care se realizează acest interval. ♦ (Muz.) Interval între liniile unui portativ. 5. Interval de timp, răstimp. – Din lat. spatium, fr. espace.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spavan
SPAVÁN, spavane, s. n. Tumoare osoasă care se formează la încheietura piciorului de dinapoi la cai sau la boi, făcându-i să șchiopăteze; os mort. – Din it. spavano.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimânta
SPĂIMÂNTÁ, spăimấnt, vb. I. Refl. și tranz. (Înv. și pop.) A (se) înspăimânta. – Lat. *expavimentare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimântare
SPĂIMÂNTÁRE, spăimântări, s. f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) spăimânta și rezultatul ei; înspăimântare. – V. spăimânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimântat
SPĂIMÂNTÁT, -Ă, spăimântați, -te, adj. (Înv. și pop.) Înspăimântat. – V. spăimânta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimântător
SPĂIMÂNTĂTÓR, -OÁRE, spăimântători, -oare, adj. (Înv. și pop.) Înspăimântător. – Spăimânta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimântos
SPĂIMÂNTÓS, -OÁSĂ, spâimântoși, -oase, adj. (Înv.) înspăimântător. – Spăimânta + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăimos
SPĂIMÓS, -OÁSĂ, spăimoși, -oase, adj. (Pop.) Care se sperie ușor; fricos, sperios. ♦ Care provoacă spaimă; înspăimântător, înfricoșător. – Spaimă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăla
SPĂLÁ, spăl, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) curăța folosind apă, săpun, detergenți etc. ◊ Expr. (Tranz.) A spăla pe cineva (pe cap) = a mustra tare pe cineva, a-l ocărî. A-și spăla obrazul = a face față unei situații, a scăpa de rușine; a ieși cu bine dintr-o încurcătură. (Fam.) Iese la spălat, se spune ca o consolare glumeață celui care are o supărare, un necaz (mărunt). (Refl.) Spală-te (sau spălați-vă) sau să se spele pe cap = descurcă-te (sau descurcați-vă) sau să se descurce cu propriile puteri. ♦ Tranz. (Fam.) A purta cuiva de grijă (spălându-i rufele). ♦ Tranz. Fig. A face să se șteargă, să dispară o greșeală, un rău, o insultă. 2. Tranz. (Despre ploaie, râuri, șuvoaie etc.) A roade pământul, a-l lua și a-l duce cu sine; a produce o eroziune; a mânca, a săpa. ♦ (Despre ape, valuri) A uda, a scălda un țărm. 3. Tranz. A supune un minereu unui curent de apă pentru a separa unii dintre componenții lui. – Lat. *expellavare (= ex-per-lavare).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălare
SPĂLÁRE, spălări, s. f. Acțiunea de a (se) spăla și rezultatul ei. – V. spăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălat
SPĂLÁT^1, spălaturi, s. n. Faptul de a (se) spăla. – V. spăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălat
SPĂLÁT^2, -Ă, spălați, -te, adj. 1. Curățat cu ajutorul apei, săpunului, detergenților etc.; curat. 2. (Despre oameni și corpul lor) îngrijit, dichisit. ♦ Fig. Cu educație îngrijită, cu maniere alese, bine-crescut. – V. spăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăci
SPĂLĂCÍ, spălăcesc, vb. IV. Refl. A-și pierde culoarea inițială, a deveni mai șters, a se decolora (la spălat sau la soare). – Din spăla.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăcioasă
SPĂLĂCIOÁSĂ, spălăcioase, s. f. Mică plantă erbacee cu tulpina păroasă, cu frunzele lunguiețe și crestate și cu florile galbene (Senecio vernalis). – Spălăci + suf. -oasă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăcire
SPĂLĂCÍRE, spălăciri, s. f. Faptul de a se spălăci; decolorare. – V. spălăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăcit
SPĂLĂCÍT, -Ă, spălăciți, -te, adj. Care este lipsit de culori vii, ale cărui culori s-au șters; decolorat. ♦ Palid, searbăd, fad; p. ext. lipsit de expresie, de vioiciune; ofilit. – V. spălăci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăcitură
SPĂLĂCITÚRĂ, spălăcituri, s. f. (Rar) Obiect spălăcit, decolorat. – Spălăci + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălător
SPĂLĂTÓR, (I) spălătoare, s. n. (II) spălători, s. m. I. S. n. 1. Obiect sau instalație sanitară care servește la spălatul oamenilor. ♦ Chiuvetă specială în care se spală vasele de bucătărie. 2. Bucată de pânză, de sârmă etc. cu ajutorul căreia se freacă și se spală vasele. 3. Instalație specială, în anumite întreprinderi, unde se spală materiile prime sau semifabricate. II. S. m. Muncitor dintr-o întreprindere care se ocupă cu spălatul anumitor materiale. – Spăla + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălătoreasă
SPĂLĂTOREÁSĂ, spălătorese, s. f. Femeie care se ocupă cu spălatul rufelor. – Spălător + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălătorie
SPĂLĂTORÍE, spălătorii, s. f. 1. Încăpere sau clădire special amenajată în care se spală rufe. 2. Instalație de spălare și de înnobilare a unor substanțe minerale. – Spălător + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălătură
SPĂLĂTÚRĂ, spălături, s. f. Faptul de a (se) spăla. 1. Curățare a cuiva sau a ceva cu ajutorul apei, săpunului, detergenților etc. ♦ Apa murdară în care s-a spălat ceva; lături. ♦ Introducere a unui lichid (medicamentos) într-o cavitate a organismului pentru a o curăța sau a o dezinfecta. 2. Acțiune de eroziune a pământului cauzată de șuvoaie; loc unde se produce o astfel de eroziune, urmă lăsată de șuvoaie. ♦ Pietriș adus de ape; loc acoperit cu acest pietriș. – Spăla + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălăţel
SPĂLĂȚÉL, -ÍCĂ, spălăței, -ele, adj. (Fam.) Cu aspect și ținută îngrijită, curat îmbrăcat, prezentabil; curățel. – Spălat^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spălățel
SPĂLĂȚÉL, -ÍCĂ, spălăței, -ele, adj. (Fam.) Cu aspect și ținută îngrijită, curat îmbrăcat, prezentabil; curățel. – Spălat^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spărgăluire
SPĂRGĂLUÍRE s. f. v. spărgălui. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spărgător
SPĂRGĂTÓR, -OÁRE, spărgători, -oare, adj., s. n., s. m. și f. I. Adj. Care sparge, care sfărâmă (piatră, cărbuni etc.). II. S. n. Instrument care se folosește la spargerea unor materiale, a anumitor fructe cu coaja tare etc. ◊ Spărgător de gheață = navă special construită pentru a sparge gheața într-o apă navigabilă și a face posibilă navigația în lunile de îngheț. III. S. m. și f. 1. Hoț care intră undeva cu forța (spărgând uși, încuietori etc.) pentru a jefui. 2. (În sintagma) Spărgător de grevă = agent plătit al unui patron care vine să lucreze în locul muncitorilor greviști pentru a zădărnici o grevă. – Sparge + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spărtură
SPĂRTÚRĂ, spărturi, s. f. 1. Crăpătură, gaură, deschizătură produsă prin spargere. 2. Ciob, așchie (produse prin spargere). 3. Fig. Dezbinare, disensiune, ruptură. – Spart^2 + suf. -ură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăsenie
SPĂSÉNIE s. f. (Înv. și pop.) Atitudine de pocăință și de smerenie; atitudine de modestie și de nevinovăție (prefăcută). – Din sl. sŭpasenije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăsi
SPĂSÍ, spăsesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se pocăi; p. ext. a se căi. [Var.: spășí vb. IV] – Din v. sl. sŭpasiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăsit
SPĂSÍT, -Ă, spăsiți, -te, adj. (Înv. și fam.; despre oameni) Care se arată pocăit, smerit sau nevinovat. – Cf. sl. sŭpasiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăşi
SPĂȘÍ vb. IV v. spăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spăși
SPĂȘÍ vb. IV v. spăsi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătar
SPĂTÁR^1, spătare, s. n. Parte mai înaltă a unui scaun, fotoliu etc., care servește pentru a sprijini spatele persoanei care stă pe ele; rezemătoare, spetează. – Spată + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătar
SPĂTÁR^2, spătari, s. m. (în Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător la Curtea domnească care purta la ceremonii sabia și buzduganul domnului, iar mai târziu avea comanda cavaleriei. ◊ Mare spătar = comandant suprem al armatei țării în lipsa domnului. – Din ngr. spathários.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătărel
SPĂTĂRÉL, spătărei, s. m. (În Evul Mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător de rang mic care avea însărcinarea de a păzi ordinea la sate, în timp de pace, și atribuții militare, în timp de război. – Spătar^2 + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătăresc
SPĂTĂRÉSC, -EÁSCĂ, spătărești, adj. Care aparținea spătarului^2 sau spătăriei, privitor la spătar^2 sau la spătărie. – Spătar^2 + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătărie
SPĂTĂRÍE, spătării, s. f. 1. Demnitatea, rangul de (mare) spătar^2. ♦ Instituție condusă de (marele) spătar^2; clădire în care funcționa această instituție. 2. Sală din palatul domnesc unde aveau loc unele ceremonii și unde era așezat tronul. ◊ Spătăria (cea) mică = camera de lucru a domnului. – Spătar^2 + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spătoi
SPĂTÓI, spătoaie, s. n. Ie (reg., Crișana).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spătos
SPĂTÓS, -OÁSĂ, spătoși, -oase, adj. (Despre oameni) Cu umerii largi, lat în spete; robust, voinic. – Spată + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spân
SPÂN, -Ă, spâni, -e, adj. (Despre bărbați sau despre fața lor; adesea substantivat) Care este (biologic) lipsit de barbă și de mustăți. – Lat. *spanus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânatec
SPÂNÁTEC, -Ă adj. v. spânatic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânatic
SPÂNÁTIC, -Ă, spânatici, -ce, adj. (Despre bărbați sau despre fața lor) Cu barba și cu mustața rară. [Var.: spânátec, -ă, adj.] – Spân + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânţ
SPÂNȚ s. m. v. spânz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânț
SPÂNȚ s. m. v. spânz.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânţui
SPÂNȚUÍ vb. IV v. spânzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânțui
SPÂNȚUÍ vb. IV v. spânzui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânz
SPÂNZ, spânzi, s. m. Plantă erbacee toxică cu rizomul gros și ramificat în numeroase fibre lungi, cu frunze palmate, cu florile roșii aplecate în jos, care se folosește în medicină (Helleborus purpurescens). [Var.: (reg.) spânț s. m.] – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzui
SPÂNZUÍ, spânzuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A trata cu spânz un animal bolnav. [Var.: spânțuí vb. IV] – Spânz + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzura
SPÂNZURÁ, spấnzur, vb. I. 1. Tranz. A omorî, a executa pe cineva (în urma unei condamnări) prin strangulare, cu ajutorul spânzurătorii (2). ◊ Expr. (Absol.) A tăia și a spânzura, se spune despre o persoană care abuzează (în mod nelimitat) de puterea, de autoritatea sa. ♦ Refl. A se sinucide, strangulându-se. 2. Tranz. A agăța un obiect de unul dintre capete, lăsând restul să atârne liber în jos. ◊ Expr. (Fam.) A spânzura (cuiva) lingurile la brâu (sau de gât) = a nu da mâncare celui care vine târziu la masă. ♦ Refl. A se agăța, a se prinde (și a se ține strâns) de cineva sau de ceva; a se atârna. ♦ Intranz. A atârna, a cădea liber în jos (fiind prins sau agățat de ceva). 3. Intranz. (Înv. și pop.; în expr.) A spânzura de... (sau de la...) = a depinde de..., a fi condiționat de... 4. Tranz. Fig. (Fam.) A cheltui o sumă de bani (fără rost, pe lucruri care nu sunt strict necesare). – Probabil lat. *expendiolare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzurare
SPÂNZURÁRE, spânzurări, s. f. Acțiunea de a (se) spânzura și rezultatul ei; spânzurat^1, spânzurătoare. – V. spânzura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzurat
SPÂNZURÁT^1 s. n. (Rar) Spânzurare. – V. spânzura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzurat
SPÂNZURÁT^2, -Ă, spânzurați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care a fost omorât sau s-a sinucis prin spânzurare. ♦ (Fam.; substantivat) Epitet dat unui copil sau unui tânăr care se ține de pozne, de nebunii; ștrengar, neastâmpărat. 2. Agățat, atârnat, suspendat. – V. spânzura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spânzurătoare
SPÂNZURĂTOÁRE, (2) spânzurători, s. f. 1. Spânzurare. 2. Instrument de execuție alcătuit de obicei dintr-un stâlp de care se atârnă o funie prevăzută cu un laț în care se introduce capul condamnatului la moarte. – Spânzura + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spârc
SPÂRC, (1) spârcuri s. n., (2) spârci, s. m. 1. S. n. (Pop.) Bucată mică (și nefolositoare) din ceva. 2. S. m. (Fam.) Epitet dat unui tânăr sau unui copil. [Var.: spârci s. m.] – Cf. ucr. špyrka, pol. szperka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spârcaci
SPÂRCÁCI s. m. v. spurcaci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spârci
SPÂRCI s. m. v. spârc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spârcui
SPÂRCUÍ, spârcuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A rupe în bucăți; a sfâșia, a sfârtica, a ciopârți. ♦ A distruge, a nimici; a pune pe fugă, a risipi, a împrăștia. ♦ Refl. A evacua fecalele în mici cantități (și des). [Prez. ind. și: spấrcui] – Spârc + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spârcuire
SPÂRCUÍRE, spârcuiri, s. f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) spârcui și rezultatul ei. – V. spârcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speaker
SPEAKER, speakeri, s. m. Președintele Camerei Comunelor în Marea Britanie și al Camerei Reprezentanților în SUA. [Pr.: spicăr] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

special
SPECIÁL, -Ă, speciali, -e, adj. Care se deosebește de alte lucruri asemănătoare prin trăsături care îi sunt proprii; care se află numai la un lucru sau la o anumită categorie de lucruri; (adesea adverbial) care este făcut, destinat, rezervat pentru a corespunde unui anumit scop; p. ext. ieșit din comun, deosebit de bun, de valoros; excepțional. ◊ Loc. adv. În special = mai ales, îndeosebi; în mod particular; în speță. ♦ (Despre ediții de presă, publicații) Publicat cu o ocazie deosebită sau la o dată festivă. ♦ Care aparține unei anumite specialități (1), de strictă specialitate. [Pr.: -ci-al] – Din fr. spécial, lat. specialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specialist
SPECIALÍST, -Ă, specialiști, -ste, s. m. și f. Persoană care cunoaște temeinic o disciplină, o problemă în domeniul căreia profesează. ◊ Medic specialist = prima treaptă în ierarhia medicală; persoană aflată pe această treaptă. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spécialiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specialitate
SPECIALITÁTE, specialități, s. f. 1. Ramură a științei, a tehnicii, a artei etc. din studiul și din aplicarea căreia cineva își face o profesie. ◊ Loc. adv. De specialitate = care aparține unui domeniu special; (despre persoane) Care este competent într-o anumită ramură de activitate. 2. Produs sau preparat făcut din anumite rețete sau metode de fabricație deosebite. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spécialité, lat. specialitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specializa
SPECIALIZÁ, specializez, vb. I. 1. Refl. A se consacra studiului și aplicării unei anumite ramuri din știință, din tehnică etc; a deveni specialist. 2. Tranz. A face să capete trăsături specifice, a imprima caractere speciale. 3. Tranz. și refl. A (se) limita la fabricarea anumitor produse. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spécialiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specializare
SPECIALIZÁRE, specializări, s. f. Acțiunea de a (se) specializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. specializa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speciaţie
SPECIÁȚIE s. f. Formare a unor specii noi de plante sau de animale ca urmare a unor procese biologice. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spéciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speciație
SPECIÁȚIE s. f. Formare a unor specii noi de plante sau de animale ca urmare a unor procese biologice. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spéciation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specie
SPÉCIE, specii, s. f. 1. (Biol.) Categorie sistematică fundamentală subordonată genului, care cuprinde animale și plante cu trăsături și însușiri comune. 2. Soi, fel, varietate; clasă, categorie. 3. (Log.) Noțiune care cuprinde un grup de obiecte cu însușiri esențiale comune și care se subordonează genului. – Din lat. species. Cf. fr. espèce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specific
SPECÍFIC, -Ă, specifici, -ce, adj., s. n. 1. Adj. Care este propriu, caracteristic unei ființe, unui lucru sau unui fenomen; particular, distinct. ♦ Care se raportează la o unitate, la o cantitate (dintr-un material). 2. S. n. Caracterul propriu, particular, special al cuiva sau a ceva; specificitate, notă distinctivă. – Din fr. spécifique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specifica
SPECIFICÁ, specífic, vb. I. Tranz. A arăta, a menționa, a indica ceva în mod precis. – Din lat. specificare, fr. spécifier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificare
SPECIFICÁRE, specificări, s. f. Acțiunea de a specifica și rezultatul ei; indicație, mențiune, specificație. – V. specifica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificativ
SPECIFICATÍV, -Ă, specificativi, -e, adj. (Rar) Care specifică, în care se specifică ceva; specificator. – Din fr. spécificatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificator
SPECIFICATÓR, -OÁRE, specificatori, -oare, adj. (Rar) Specificativ. – Specifica + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificaţie
SPECIFICÁȚIE, specificații, s. f. Specificare. – Din fr. spécification, lat. specificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificație
SPECIFICÁȚIE, specificații, s. f. Specificare. – Din fr. spécification, lat. specificatio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specificitate
SPECIFICITÁTE s. f. Specific (2). – Din fr. spécificité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specimen
SPECIMÉN, specimene, s. n. (Adesea fig.) Exemplar, model, exemplu care ilustrează un gen, o specie, un obiect etc. – Din fr. spécimen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specios
SPECIÓS, -OÁSĂ, specioși, -oase, adj. (Livr.) Care are doar aparențe favorabile, plăcute; amăgitor, înșelător. [Pr.: -ci-os] – Din fr. spécieux, lat. speciosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectacol
SPECTÁCOL, spectacole, s. n. 1. Reprezentație (teatrală, cinematografică etc.). 2. Ansamblu de elemente, de lucruri, de fapte care atrag privirile sau atenția, care impresionează, care provoacă reacții. ◊ Expr. A se da în spectacol = a atrage atenția printr-o purtare nepotrivită, a se face de râs. – Din fr. spéctacle, lat. spectaculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectacol-coupe
SPECTÁCOL-COUPÉ, spectacole-coupé, s. n. Spectacol alcătuit din fragmente, din piese diverse. [Pr.: -cupé] – Din fr. spectacle-coupé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectacular
SPECTACULÁR, -Ă, spectaculari, -e, adj. (Livr.) Spectaculos. – Din fr. spectaculaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectaculos
SPECTACULÓS, -OÁSĂ, spectaculoși, -oase, adj. Care atrage privirile, care impresionează prin aspectul plăcut, prin strălucire; impresionant, spectacular. – Spectacol + suf. -os (după it. spettacoloso).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectaculozitate
SPECTACULOZITÁTE s. f. Însușirea de a fi spectaculos. – Spectaculos + suf. -itate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectator
SPECTATÓR, -OÁRE, spectatori, -oare, s. m. și f. Persoană care asistă la un spectacol, la o competiție sportivă, la o ceremonie etc. ♦ Martor ocular la o întâmplare, la un eveniment. – Din fr. spectateur, lat. spectator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectral
SPECTRÁL, -Ă, spectrali, -e, adj. 1. Care aparține spectrului (1), privitor la spectru; de culoarea spectrului; ca de spectru. ◊ Analiză spectrală = metodă de identificare a diferitelor elemente dintr-un corp cu ajutorul analizei spectrului luminii emise de corp. Instrument spectral = instrument optic folosit pentru a obține descompunerea unei radiații electromagnetice compuse în radiațiile monocromatice componente. 2. Cu aspect de fantomă; fantomatic. – Din fr. spectral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrofotometrie
SPECTROFOTOMETRÍE s. f. Ramură a opticii care se ocupă cu determinarea intensității radiațiilor monocromatice care constituie spectrul unei radiații compuse. – Din fr. spectrophotométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrofotometru
SPECTROFOTOMÉTRU, spectrofotometre, s. n. Instrument optic care servește la obținerea spectrelor de emisie sau de absorbție ale substanțelor, cu ajutorul căruia se determină atât lungimile de undă ale liniilor spectrale, cât și intensitățile acestor linii prin comparare cu liniile unui spectru cunoscut. – Din fr. spectrophotomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrograf
SPECTROGRÁF, spectrografe, s. n. 1. Instrument pentru înregistrarea prin fotografiere a spectrului luminii. 2. (În sintagma) Spectrograf de masă = instalație pentru determinarea și izolarea izotopilor unei substanțe. 3. Aparat specializat pentru analizarea spectrală a semnalelor complexe. – Din fr. spectrographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrografic
SPECTROGRÁFIC, -Ă, spectrografici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la spectrografie, de spectrografie. – Din fr. spectrographique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrografie
SPECTROGRAFÍE s. f. (Fiz.) Studiere a unui spectru cu ajutorul spectrografului. – Din fr. spectrographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrogramă
SPECTROGRÁMĂ, spectrograme, s. f. Fotografie sau desen care reproduce un spectru (1). – Din fr. spectrogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectroheliograf
SPECTROHELIOGRÁF, spectroheliografe, s. n. Aparat folosit pentru fotografierea Soarelui în lumină monocromatică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. spectrohéliographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrohelioscop
SPECTROHELIOSCÓP, spectrohelioscoape, s. n. (Astron.) Aparat pentru observarea Soarelui în lumină monocromatică [Pr.: -li-o-] – Din fr. spectrohélioscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrometric
SPECTROMÉTRIC, -Ă, spectrometrici, -ce, adj. Care aparține spectrometrului, privitor la spectrometru; care se efectuează cu spectrometrul. – Din fr. spectrométrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrometrie
SPECTROMETRÍE s. f. Ansamblul procedeelor de utilizare a spectrometrelor. ♦ Comparare a intensităților luminoase a două radiații monocromatice. – Din fr. spectrométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectrometru
SPECTROMÉTRU, spectrometre, s. n. Instrument optic folosit pentru studiul spectrelor (1) prin măsurarea intensității fiecărei radiații monocromatice din spectru. – Din fr. spectromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectromorfie
SPECTROMORFÍE, spectromorfii, s. f. „spectru” și „morphé”; 1. Concepție de analiză mobilă cu multiple aspecte de plurimorfism arhitectural. 2.(Muz.) Abordare analitică spectrală, ce pornește de la relevarea în sine, a bireferențialului de transcursivitate evaluantă -breșă / fluență, funcții / întreg-, explicitat prin investigări de natură relațională și procesuală, ale căror efecte morfice au ca rezultat un ansamblu de exprimări formale specifice unei aceleiași entități muzicale (ȚUȚUIANU, Teodor: Spectromorfii în partituri palestriniene și bachiene; Editura Vergiliu, București, 2005, pag. 10; ISBN 973-7600-05-3).
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spectroscop
SPECTROSCÓP, spectroscoape, s. n. Instrument optic cu care se examinează și se studiază vizual spectrul luminii. – Din fr. spectroscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectroscopic
SPECTROSCÓPIC, -Ă, spectroscopici, -ce, adj. Care aparține spectroscopiei, privitor la spectroscopie; care se face cu ajutorul spectroscopului. – Din fr. spectroscopique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectroscopie
SPECTROSCOPÍE s. f. Ramură a opticii care studiază spectrele (1). – Din fr. spectroscopie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spectru
SPÉCTRU, spectre, s. n. 1. Ansamblu de valori fizice pe care le poate lua, în condiții determinate, o mărime dată. ♦ Ansamblul imaginilor obținute prin descompunerea, cu un instrument optic, a radiației electromagnetice complexe. ♦ Totalitatea liniilor de fluid în mișcare, a liniilor de câmp dintr-un magnet etc. ♦ Totalitatea radiațiilor electromagnetice ale unui corp ceresc, dispuse în funcție de lungimea lor de undă sau de frecvență (și înregistrate). 2. Fantasmă, fantomă. ♦ Fig. Ceea ce produce îngrijorare, spaimă; pericol iminent. – Din fr. spectre, germ. Spektrum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specul
SPÉCUL, specule, s. n. Instrument chirurgical cu care se lărgesc și se examinează (într-o oglindă) anumite cavități ale organismului omenesc. [Var.: spéculum s. n.] – Din lat. speculum, fr. spéculum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specula
SPECULÁ, speculez, vb. I. 1. Tranz. A trage foloase dintr-o anumită situație, a avea un profit din ceva; a exploata, a înșela pe cineva (profitând de anumite împrejurări). ♦ A face speculă (1), a vinde cu suprapreț. 2. Tranz. A face tranzacții de valori. 3. Intranz. și tranz. A face speculații (1). – Din fr. spéculer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculant
SPECULÁNT, -Ă, speculanți, -te, s. m. și f. Persoană care face speculă (1). ◊ (Adjectival) Negustor speculant. – Din germ. Spekulant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

specularisire
SPECULARISÍRE s. f. v. specularisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

specularisit
SPECULARISÍT adj. v. specularisi. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

speculativ
SPECULATÍV, -Ă, speculativ, -e, adj. Care aparține speculației (1), care se ocupă numai de teorie fără legătură cu practica și cu experiența. – Din fr. spéculatif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculaţie
SPECULÁȚIE, speculații, s. f. 1. Studiu, cercetare abstractă, considerație pur teoretică asupra unei probleme. 2. Speculă în afaceri; afacere bazată pe înșelătorie. 3. Tranzacție bursieră de valori prin care se urmărește realizarea de profit. [Var.: speculațiúne s. f.] – Din fr. spéculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculație
SPECULÁȚIE, speculații, s. f. 1. Studiu, cercetare abstractă, considerație pur teoretică asupra unei probleme. 2. Speculă în afaceri; afacere bazată pe înșelătorie. 3. Tranzacție bursieră de valori prin care se urmărește realizarea de profit. [Var.: speculațiúne s. f.] – Din fr. spéculation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculaţiune
SPECULAȚIÚNE s. f. v. speculație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculațiune
SPECULAȚIÚNE s. f. v. speculație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculă
SPÉCULĂ, specule, s. f. 1. Comerț ilicit care constă în vinderea sau revinderea, cu prețuri exagerate, a unor mărfuri. 2. Tranzacție de bursă care constă în cumpărarea (și vânzarea) valorilor, cu scopul de a obține câștiguri din diferența de curs. – Din specula (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speculum
SPÉCULUM s. n. v. specul.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speech
SPEECH, speech-uri, s. n. Alocuțiune rostită de obicei ca răspuns la un toast. [Pr.: spič] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spelb
SPELB, -Ă, spelbi, -e, adj. (Pop.) 1. (Despre oameni sau despre fața lor) Palid; galben. ♦ (Despre ochi) Lipsit de o culoare precisă și de expresie; spălăcit. 2. (Despre băuturi) Fără gust; fad, searbăd. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spelcă
SPÉLCĂ, spelci, s. f. (Reg.) Ac de păr. [Var.: spílcă s. f.] – Din ucr. špyl'ka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spelcuţă
SPELCÚȚĂ, spelcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui spelcă. – Spelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spelcuță
SPELCÚȚĂ, spelcuțe, s. f. (Reg.) Diminutiv al lui spelcă. – Spelcă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speluncă
SPELÚNCĂ, spelunci, s. f. 1. Local public rău famat; bombă. 2. (Înv.) Peșteră, grotă. – Din lat. spelunca, fr. spélonque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spenţer
SPÉNȚER, spențere, s. n. 1. (Înv.) Haină scurtă (ca o vestă). 2. (Reg.) Surtuc fără pulpane, purtat de unii țărani. – Din germ. Spenzer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spențer
SPÉNȚER, spențere, s. n. 1. (Înv.) Haină scurtă (ca o vestă). 2. (Reg.) Surtuc fără pulpane, purtat de unii țărani. – Din germ. Spenzer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speolog
SPEOLÓG, -Ă, speologi, -ge, s. m. și f. (Rar la f.) Specialist în speologie. [Pr.: spe-o-] – Cf. fr. spéléologue.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speologic
SPEOLÓGIC, -Ă, speologici, -ce, adj. Care aparține speologiei, privitor la speologie. [Pr.: -spe-o-] – Speolog[ie] + suf. -ic. Cf. fr. spéléologique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speologie
SPEOLOGÍE s. f. Știință care are ca obiect explorarea și studiul complex al peșterilor. [Pr.: spe-o-] – Cf. fr. spéléologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spera
SPERÁ, sper, vb. I. Intranz. și tranz. A considera ca realizabilă o dorință, a avea speranță; a nădăjdui. – Din lat., it. sperare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speranţă
SPERÁNȚĂ, speranțe, s. f. Sentiment de încredere în rezolvarea favorabilă a unei acțiuni, în realizarea unei dorințe; nădejde, sperare. ◊ Expr. În speranța că... = nădăjduind că..., având încredere că... ♦ Încredere în viitorul, în reușita cuiva. ♦ Persoană tânără și talentată ori capabilă de la care se așteaptă realizări mari în viitor. – Din it. speranza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speranță
SPERÁNȚĂ, speranțe, s. f. Sentiment de încredere în rezolvarea favorabilă a unei acțiuni, în realizarea unei dorințe; nădejde, sperare. ◊ Expr. În speranța că... = nădăjduind că..., având încredere că... ♦ Încredere în viitorul, în reușita cuiva. ♦ Persoană tânără și talentată ori capabilă de la care se așteaptă realizări mari în viitor. – Din it. speranza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperare
SPERÁRE, sperări, s. f. (Înv.) Speranță. – V. spera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperat
SPERÁT, -Ă, sperați, -te, adj. Care este dorit și considerat ca realizabil. – V. spera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speria
SPERIÁ, spérii, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A (se) umple de frică, de spaimă; a (se) înspăimânta, a (se) înfricoșa. ◊ Expr. (Refl.) Se sperie și de umbra lui, se spune despre o ființă foarte fricoasă. 2. Tranz. A face ca o ființă sau un grup de ființe să se înfricoșeze (de o mișcare ori de o apariție bruscă și neașteptată) și să fugă; p. restr. a stârni un animal din culcuș. ◊ Expr. A-și speria (sau a-i speria cuiva) somnul = a rămâne (sau a face să rămână) treaz, a nu mai putea (sau a face să nu mai poată) adormi. 3. Tranz. (Fam.) A uimi (prin splendoare, frumusețe, calități). ◊ Loc. adj. și adv. De speriat = ieșit din comun, uimitor; extraordinar. [Pr.: -ri-a] – Lat. *expavorere (< pavor).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speriat
SPERIÁT^1 s. n. Faptul de a (se) speria; sperietură (1). ◊ Loc. adv. A băga (pe cineva) în sperieți (sau în toți sperieții) = a speria, a înspăimânta (pe cineva). 2. (În superstiții) Sperietură (2). [Pl.: (m., în loc. vb.) sperieți] – V. speria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speriat
SPERIÁT^2, -Ă, speriați, -te, adj. Cuprins de frică; înspăimântat, înfricoșat. ♦ Care exprimă spaimă. – V. speria.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperietoare
SPERIETOÁRE, sperietori, s. f. Persoană, lucru care sperie; spec. obiect, momâie, morișcă etc. pentru speriat păsările dăunătoare culturilor. [Pr.: -ri-e-] – Speria + suf. -ătoare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperietură
SPERIETÚRĂ, sperieturi, s. f. 1. Speriat^1 (1); spaimă. ◊ Expr. A trage o sperietură = a fi cuprins de spaimă, a trece printr-un pericol. 2. (În superstiții) Boală provenită din spaimă; speriat^1 (2). [Pr.: -ri-e-] – Speria + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperieţii
SPERIÉȚII formă verbală în loc. adv. v. SPERIAT^1 (1). Faptul de a (se) speria; sperietură (1). ◊ Loc. adv. A băga (pe cineva) în sperieți (sau în toți sperieții) = a speria a înspăimânta (pe cineva). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sperieții
SPERIÉȚII formă verbală în loc. adv. v. SPERIAT^1 (1). Faptul de a (se) speria; sperietură (1). ◊ Loc. adv. A băga (pe cineva) în sperieți (sau în toți sperieții) = a speria a înspăimânta (pe cineva). [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sperios
SPERIÓS, -OÁSĂ, sperioși, -oase, adj. (Despre ființe) Care se sperie ușor; fricos. ♦ (Despre oameni) Timid, sfios. ♦ Care exprimă frică, spaimă sau timiditate. [Pr.: -ri-os] – Speria + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sperjur
SPERJÚR, -Ă, (1) sperjuri, -e, s. m. și f., (2) sperjururi, s. n. 1. S. m. și f. Persoană care jură fals sau care își calcă jurământul. 2. S. n. (Rar) Faptul de a-și călca jurământul; nesocotire a unui jurământ făcut; jurământ fals făcut în fața justiției (și pedepsit de lege). – Din it. spergiuro (după jura).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermanţet
SPERMANȚÉT s. n. Substanță grasă de culoare albă, cu aspect de ceară, obținută din craniul de cașalot, de balenă, de delfin și folosită în cosmetică și la fabricarea lumânărilor; ceară de balenă. [Var.: spermanțétă s. f.] – Din ngr. spermatséto. Cf. bg., rus. spermacet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermanțet
SPERMANȚÉT s. n. Substanță grasă de culoare albă, cu aspect de ceară, obținută din craniul de cașalot, de balenă, de delfin și folosită în cosmetică și la fabricarea lumânărilor; ceară de balenă. [Var.: spermanțétă s. f.] – Din ngr. spermatséto. Cf. bg., rus. spermacet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermanţetă
SPERMANȚÉTĂ s. f. v. spermanțet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermanțetă
SPERMANȚÉTĂ s. f. v. spermanțet.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatecă
SPERMATÉCĂ, spermateci, s. f. (Biol.) Organ al insectei femele care înmagazinează spermatozoizii. – Din fr. spermathèque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatic
SPERMÁTIC, -Ă, spermatici, -ce, adj. Care aparține spermei, privitor la spermă, care conține sau produce spermă. – Din fr. spermatique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatidă
SPERMATÍDĂ, spermatide, s. f. (Biol.) Celulă germinală masculină rezultată prin diviziunea spermatocitului. – Din fr. spermatide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatie
SPERMATÍE, spermatii, s. f. (Bot.) Gamet masculin cu un singur nucleu. – Din fr. spermatie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatocit
SPERMATOCÍT, spermatocite, s. n. (Biol.) Celulă de reproducere masculină provenită din spermatogonii. – Din fr. spermatocyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatofită
SPERMATOFÍTĂ, spermatofite, s. f. (La pl.) Grup de plante superioare cu structura diferențiată în rădăcină, tulpină, frunze, flori și care produc semințe; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. – Din fr. spermatophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatofor
SPERMATOFÓR, spermatofori, s. m. (Biol.) Capsulă cu spermatozoizi la unele insecte, la cefalopode etc. – Din fr. spermatophore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatogen
SPERMATOGÉN, -Ă, spermatogeni, -e, adj. (Biol.) Care produce celule germinale masculine. – Din germ. spermatogen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatogeneză
SPERMATOGENÉZĂ s. f. Proces de formare a spermatozoizilor. – Din fr. spermatogénèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatogonie
SPERMATOGONÍE, spermatogonii, s. f. (Biol.) Celulă germinală producătoare de spermatii. – Din fr. spermatogonie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatoree
SPERMATORÉE, spermatoree, s. f. (Med.) Scurgere spontană de spermă prin uretră în afara actului sexual. – Din fr. spermatorrhée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermatozoid
SPERMATOZOÍD, spermatozoizi, s. m. Celulă sexuală mobilă a organismului animal și vegetal mascul. – Din fr. spermatozoïde.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermă
SPÉRMĂ s. f. Lichid fiziologic cu compoziție complexă, secretat de glandele sexuale masculine care conține ca elemente esențiale spermatozoizii. – Din fr. sperme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermicid
SPERMICÍD, spermicide, s. n. Substanță care distruge spermatozoizii aflați în spermă. – Din fr. spermicide.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spermogramă
SPERMOGRÁMĂ, spermograme, s. f. (Med.) Examen cantitativ și calitativ macroscopic și microscopic al spermei; diagrama rezultată în urma acestui examen. – Din fr. spermogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spes
Spes = Elpis.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

spese
SPÉSE s. f. pl. v. speze.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speteală
SPETEÁLĂ, speteli, s. f. (Pop.) Boală a animalelor de tracțiune, care constă în întinderea excesivă a ligamentelor și a țesuturilor spinării din cauza eforturilor și care se manifestă prin șchiopătări, mers greoi etc.; p. ext. (la oameni și la animale) durere acută în regiunea lombară (provenită din cauza unui efort prea mare). – Speti + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spetează
SPETEÁZĂ, speteze, s. f. 1. Parte mai înaltă a unui scaun, fotoliu etc., de care își reazemă spatele cel care șade; spătar^1, rezemătoare. 2. Bucată de scândură îngustă care servește ca element de sprijin sau de legătură între diverse părți ale unei construcții sau ale unui obiect: a) fiecare dintre aripile morii de vânt; b) fiecare dintre stinghiile care unesc obezile de la roata morii de apă; c) fiecare dintre piesele de lemn care leagă carâmbii loitrelor de la car; d) bucată de lemn care unește cele două coarne ale plugului; e) scândură cu care se ridică firele de urzeală când se țese cu alesături; f) fiecare dintre cele două brațe ale vatalelor la războiul de țesut; g) fiecare dintre scândurelele care alcătuiesc scheletul zmeului cu care se joacă copiii și care se fixează pe o coală de hârtie; h) fiecare dintre stinghiile care alcătuiesc scheletul stelei cu care colindă copiii și pe care se fixează hârtia și ornamentele. – Spată + suf. -ează.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speti
SPETÍ, spetesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de speteală. ♦ A munci sau a obliga să muncească până la istovire, a (se) istovi din cauza eforturilor depuse. ♦ Refl. (Despre oameni) A fi silit să facă față unor sarcini materiale copleșitoare, să cheltuiască sume care depășesc cu mult limita posibilităților. – Din spată.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spetit
SPETÍT, -Ă, spetiți, -te, adj. Bolnav de speteală; deșelat; (despre oameni) frânt de șale, istovit, sleit de puteri. – V. speti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speţă
SPÉȚĂ, spețe, s. f. 1. Specie. 2. Pricină adusă spre rezolvare înaintea unui organ de jurisdicție. ◊ Loc. adv. În speță = în cazul de față, în cazul dat. – Cf. germ. Spezies, fr. espèce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speță
SPÉȚĂ, spețe, s. f. 1. Specie. 2. Pricină adusă spre rezolvare înaintea unui organ de jurisdicție. ◊ Loc. adv. În speță = în cazul de față, în cazul dat. – Cf. germ. Spezies, fr. espèce.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

speze
SPÉZE s. f. pl. Cheltuieli (pe care le suportă cineva pentru o deplasare, pentru anumite servicii, pentru punerea în practică a unei inițiative etc.). ◊ Expr. A trăi pe spezele cuiva = a trăi din munca, pe spinarea altuia. [Var.: spése s. f. pl.] – Din it. spese.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sphinx
Sphinx (sau Sphinga), ființă monstruoasă, zămislită din unirea Echidnei cu Typhon (sau, după o altă versiune, cu Orthros), și trimisă de Hera să-i pedepsească pe tebani, al căror rege, Laius, își atrăsese asupră-și mînia zeiței. Sfinxul avea chip de femeie, aripi de pasăre, trup de cîine, coadă de șarpe și gheare de leu. Obișnuia să le pună tebanilor cîte o întrebare și, cum nu puteau răspunde, îi ucidea. Fiindcă devenise spaima ținutului, regele Creon a făgăduit coroana și mîna surorii sale, Iocasta, aceluia care avea să scape țara de urgia sfinxului. Cînd s-a înfățișat Oedipus (v. și Oedipus), Sfinxul l-a pus să dezlege următoarea enigmă: „Cine merge dimineața în patru picioare, la amiază în două și seara în trei?” Oedipus a izbutit să dea răspunsul cuvenit: el a ghicit că era vorba de om, care în copilărie, adică în zorii vieții, merge de-a bușilea, slujindu-se de mîini și de picioare, la amiază, adică în floarea vîrstei, merge în două picioare, iar seara, adică la bătrînețe, se sprijină și într-un baston. De îndată ce a auzit răspunsul lui Oedipus, Sfinxul s-a sinucis, aruncîndu-se din înaltul unei stînci.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

spic
SPIC, spice, s. n. 1. Inflorescență caracteristică plantelor graminee, alcătuită din mai multe flori mici cu peduncul scurt, dispuse pe o axă centrală lungă. ◊ Expr. A da în spic sau a-i da spicul, a face spic = (despre plante) a se apropia de maturitate, a ajunge în faza de dezvoltare în care apare spicul (1); a înspica. 2. Stilizare decorativă în formă de spic (1), frecventă în arta populară pe cusături, țesături etc. 3. Vârful firelor de păr, mai lungi (și de altă culoare) din blana unor animale. 4. (În sintagma) Spic de zăpadă (sau, rar, de ploaie) = fulgi mari de zăpadă amestecați cu stropi de ploaie, care cad pe pământ. 5. (Pop.) Vârf de munte; pisc. ♦ Partea cea mai înaltă a acoperișului casei. [Pl. și: spicuri] – Lat. spicum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiccato
SPICCÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale la instrumentele cu coarde) În mod sacadat, prin desprinderea arcușului de coarde după fiecare notă executată. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicher
SPÍCHER, spicheri, s. m. Crainic la o stație de radio sau de televiziune. [Var.: șpícher s. m.] – Din fr., engl. speaker.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicheriţă
SPÍCHERIȚĂ, spicherițe, s. f. Crainică la o stație de radio sau de televiziune. [Var.: șpícheriță s. f.] – Spicher + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicheriță
SPÍCHERIȚĂ, spicherițe, s. f. Crainică la o stație de radio sau de televiziune. [Var.: șpícheriță s. f.] – Spicher + suf. -iță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiciform
SPICIFÓRM, -Ă, spiciformi, -e, adj. Care are formă de spic (1). – Din fr. spiciforme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicui
SPICUÍ, spicuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A culege spice (1) din lan; a aduna spicele rămase după secerat. 2. Fig. A culege (de ici, de colo), a extrage (materiale documentare) din diferite izvoare (alegând dintr-o cantitate mai mare). [Prez. ind. și: spícui] – Spic + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuială
SPICUIÁLĂ, spicuieli, s. f. (Rar) Spicuire. – Spicui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuire
SPICUÍRE, spicuiri, s. f. Acțiunea de a spicui și rezultatul ei; spicuială. – V. spicui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuitor
SPICUITÓR, -OÁRE, spicuitori, -oare, s. m. și f. (Rar) Persoană care spicuiește. [Pr.: -cu-i-] – Spicui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicul
SPÍCUL, spicule, s. n. (Bot.; astăzi rar) Spiculeț (2). [Acc. și: spicúl. – Pl. și: (m.) spículi] – Din lat. spiculum, fr. spicule.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiculeţ
SPICULÉȚ, spiculețe, s. n. 1. Diminutiv al lui spic; spicușor, spicuț. 2. Fiecare dintre micile flori sau inflorescențe care împreună formează spicul (1) plantelor graminee. – Spic + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiculeț
SPICULÉȚ, spiculețe, s. n. 1. Diminutiv al lui spic; spicușor, spicuț. 2. Fiecare dintre micile flori sau inflorescențe care împreună formează spicul (1) plantelor graminee. – Spic + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuşor
SPICUȘÓR, spicușoare, s. n. Spiculeț. – Spic + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicușor
SPICUȘÓR, spicușoare, s. n. Spiculeț. – Spic + suf. -ușor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuţ
SPICÚȚ, spicuțuri, s. n. (Rar) Spiculeț. – Spic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spicuț
SPICÚȚ, spicuțuri, s. n. (Rar) Spiculeț. – Spic + suf. -uț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spihirisire
SPIHIRISÍRE s. f. v. spihirisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spilcă
SPÍLCĂ s. f. v. spelcă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spilcui
SPILCUÍ, spilcuiesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A-și îngriji în mod deosebit (și exagerat) înfățișarea și ținuta; a se găti, a se dichisi (excesiv). – Spilcă + suf. -ui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spilcuit
SPILCUÍT, -Ă, spilcuiți, -te, adj. (Fam.) Cu aspect (prea) îngrijit, (exagerat de) gătit; dichisit. – V. spilcui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spin
SPIN^1, spini, s. m. I. 1. Organ în formă de țeapă care crește pe tulpina, pe ramurile, pe frunzele, pe fructele etc. unor plante; ghimpe. ◊ Expr. A sta (sau a ședea) pe (sau ca pe) spini = a fi neliniștit, nerăbdător. A fi (sau a sta) ca un spin în ochii (sau în inima, în coasta) cuiva = a nu fi pe placul cuiva, a constitui o prezență neplăcută pentru cineva; a incomoda pe cineva. 2. Nume dat mai multor plante erbacee sau lemnoase care au spini^1 (I 1). ♦ Spec. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina spinoasă și ramificată, cu frunze dințate și spinoase și cu flori roșii, dispuse în capitule (Carduus acanthoides). II. 1. Parte în formă de spin^1 (I 1) a cârligului de undiță, situată în vârful acestuia. 2. Știft. – Lat. spinus „prun sălbatic”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spin
SPIN^2, spini, s. m. (Fiz.) Moment cinetic propriu electronului sau oricărei alte particule elementare. – Din engl., fr. spin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinal
SPINÁL, -Ă, spinali, -e, adj. Care aparține coloanei vertebrale sau spinării, privitor la coloana vertebrală sau la spinare. – Din fr. spinal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinalgie
SPINALGÍE, spinalgii, s. f. (Med.) Durere localizată în coloana vertebrală. – Din fr. spinalgie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinare
SPINÁRE, spinări, s. f. 1. (Anat.) Spate (1). ◊ Loc. adv. În (sau pe) spinare sau de-a spinare (sau spinarea), cu spinarea = ținând o povară peste umăr, pe spate, în spate. ◊ Expr. A cădea în spinarea cuiva = a cădea în grija sau în sarcina cuiva. A trăi pe spinarea cuiva = a trăi ca un parazit, din munca altuia. A arunca (ceva) în spinarea cuiva = a face pe cineva răspunzător de o vină (de obicei fără temei). 2. Parte a unui obiect de îmbrăcăminte care acoperă spatele omului. 3. Partea cea mai înaltă a unui munte, a unui deal, a unei stânci; culme prelungită; creastă, coamă. ♦ Creasta unui val de apă. – Lat. spinalis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spină
SPÍNĂ, spine, s. f. (Med.) Proeminență ascuțită a unui os. ◊ Spina bifida = malformație congenitală a coloanei vertebrale caracterizată prin lipsa de sudură a arcurilor vertebrale, situată de obicei în regiunea lombară și sacrală. – Din lat., fr. spina bifida.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinărie
SPINĂRÍE, spinării, s. f. Loc unde cresc mulți spini^1, desiș de spini^1; spinet, spiniș. – Spin^1 + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinăruşă
SPINĂRÚȘĂ, spinărușe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui spinare; spinăruță. – Spinare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinărușă
SPINĂRÚȘĂ, spinărușe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui spinare; spinăruță. – Spinare + suf. -ușă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinăruţă
SPINĂRÚȚĂ, spinăruțe, s. f. (Rar) Spinărușă. – Spinare + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinăruță
SPINĂRÚȚĂ, spinăruțe, s. f. (Rar) Spinărușă. – Spinare + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinel
SPINÉL, spineli, s. m. Minereu de magneziu cristalizat în sistemul cubic, divers colorat, cu luciu sticlos și duritate mare, cu varietăți folosite ca pietre prețioase. – Din fr. spinelle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinet
SPINÉT, spineturi, s. n. (Înv. și reg.) Spinărie. – Spin^1 + suf. -et.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinetă
SPINÉTĂ, spinete, s. f. Vechi instrument muzical cu clape și coarde, asemănător cu clavecinul. – Din it. spinetta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiniş
SPINÍȘ, spinișuri, s. n. (Reg.) Spinărie. – Spin^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiniș
SPINÍȘ, spinișuri, s. n. (Reg.) Spinărie. – Spin^1 + suf. -iș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinişor
SPINIȘÓR, spinișori, s. m. Diminutiv al lui spin^1. – Spin^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinișor
SPINIȘÓR, spinișori, s. m. Diminutiv al lui spin^1. – Spin^1 + suf. -ișor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinobulbar
SPINOBULBÁR, -Ă, spinobulbari, -e, adj. (Anat.) Care aparține măduvei spinării și bulbului; care se extinde în măduva spinării și în bulb. ◊ Cale spinobulbară = traiect al axonilor care străbat măduva spinării și bulbul rahidian. – Spin[ă] + bulbar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinocerebelos
SPINOCEREBELÓS, -OÁSĂ, spinocerebeloși, -oase, adj. (Anat.) Care aparține coloanei vertebrale și creierului, care se extinde în coloana vertebrală și în creier. ◊ Cale spinocerebeloasă = traiect al nervilor care străbat măduva spinării și a trunchiului cerebral. – Din engl. spinocerebellous.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinos
SPINÓS, -OÁSĂ, spinoși, -oase, adj. 1. (Despre plante) Cu spini^1; ghimpos; (despre locuri, terenuri) pe care cresc plante cu spini^1. 2. Fig. Care prezintă dificultăți; greu de parcurs, greu de efectuat; aspru. ♦ Fig. Complicat, dificil. – Spin^1 + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinotalamic
SPINOTALÁMIC, -Ă, spinotalamici, -ce, adj. (Anat.) Care aparține măduvei spinării și talamusului. ◊ Cale spinotalamică = traiect al fibrelor nervoase care străbat măduva spinării, bulbul, puntea și pedunculii cerebrali, ajungând la talamus. – Din fr. spinothalamique, engl. spinothalamic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spintariscop
SPINTARISCÓP, spintariscoape, s. n. (Fiz.) Instrument folosit pentru a observa scânteierile produse de unele particule alfa emise de o sursă radioactivă, când lovesc un ecran cu sulfură de zinc. – Din fr. spinthariscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinteca
SPINTECÁ, spíntec, vb. I. Tranz. 1. A despica cu un instrument ascuțit trupul (sau o parte a trupului) unei ființe, printr-o tăietură lungă și adâncă. ♦ Tranz. și refl. recipr. A (se) înjunghia, a (se) ucide (prin înjunghiere). ♦ A despica un material fibros, metalic etc. în lungul fibrelor, al direcției de orientare a cristalelor etc. 2. Fig. A străbate spațiul (cu iuțeală). 3. A sfâșia, a rupe (haine, stofe). – Lat. *expanticare (< pantex).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spintecare
SPINTECÁRE, spintecări, s. f. Acțiunea de a (se) spinteca. – V. spinteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spintecat
SPINTECÁT, -Ă, spintecați, -te, adj. Despicat, străpuns; înjunghiat; sfâșiat. ♦ Prevăzut cu o tăietură, cu o despicătură. – V. spinteca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spintecător
SPINTECĂTÓR, -OÁRE, spintecători, -oare, adj. Care spintecă. – Spinteca + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spintecătură
SPINTECĂTÚRĂ, spintecături, s. f. Tăietură lungă și adâncă; crăpătură, despicătură; (concr.) loc unde s-a făcut o asemenea tăietură; despicătură. – Spinteca + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinterometru
SPINTEROMÉTRU, spinterometre, s. n. Aparat cu care se măsoară valorile tensiunilor electrice înalte. – Din fr. spinthéromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinuţă
SPINÚȚĂ, spinuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori de culoare albastru-închis, rar albe, dispuse în capitule globuloase; bănică (Phyteuma orbiculare). – Spin^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spinuță
SPINÚȚĂ, spinuțe, s. f. Plantă erbacee cu flori de culoare albastru-închis, rar albe, dispuse în capitule globuloase; bănică (Phyteuma orbiculare). – Spin^1 + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spion
SPIÓN, -OÁNĂ, spioni, -oane, s. m., s. f. I. S. m. și f. 1. Persoană însărcinată să culeagă clandestin informații secrete privitoare la un stat și să le transmită altui stat; iscoadă. 2. Persoană care pândește, observă pe alții (pentru a furniza cuiva informații). II. S. m. Lamă de oțel cu o grosime variabilă, folosită la determinarea și la verificarea jocului sau a distanței dintre suprafețele a două piese asamblate. [Pr.: spi-on] – Din germ. Spion, it. spione. Cf. fr. espion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiona
SPIONÁ, spionez, vb. I. 1. Intranz. A culege în mod clandestin informații secrete privitoare la un stat și a le transmite altui stat. 2. Tranz. și refl. recipr. A (se) iscodi, a (se) pândi în scopul de a raporta cuiva cele aflate. ♦ A (se) privi, a (se) urmări pe furiș. [Pr.: spi-o-] – Din germ. spionieren, it. spionare. Cf. fr. espionner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spionaj
SPIONÁJ s. n. Faptul de a spiona (1); îndeletnicirea spionului (I 1). ♦ Iscodire, pândă, urmărire. [Pr.: spi-o-] – După fr. espionnage. Cf. it. spionaggio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spionare
SPIONÁRE, spionări, s. f. Acțiunea de a spiona. [Pr.: spi-o-] – V. spiona.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirai
SPIRÁI, spiraiuri, s. n. Capac cu geamuri construit în puntea unei nave (uneori înclinat și protejat cu grilaje), care servește la luminat și la aerisit. – Din it. spiraglio.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiral
SPIRÁL, -Ă, spirali, -e, s. f., adj. 1. S. f. Curbă plană deschisă care se rotește (sau se înfășoară) în jurul unui punct fix; p. ext. obiect care are această formă. 2. Adj. Care are formă de spirală (1); spiralat. – Din fr. spiral.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiralat
SPIRALÁT, -Ă, spiralați, -te, adj. În formă de spirală; spiral, spiroidal. – Din fr. spiralé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiralic
SPIRÁLIC, -Ă, spiralici, -ce, adj. Spiralat. – Spiral + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiralizare
SPIRALIZÁRE, spiralizări, s. f. Operație de deformare a unui material metalic, care capătă forma unei spirale sau a unei elice. – Din fr. spiralisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiralizat
SPIRALIZÁT adj. v. spiraliza. [NODEX]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spirant
SPIRÁNT, -Ă, spirante, adj. (În sintagma) Sunet spirant sau consoană spirantă (și substantivat, f.) = consoană constrictivă. – Din fr. spirante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiră
SPÍRĂ, spire, s. f. 1. Porțiune dintr-o spirală care corespunde unghiului de 360°. 2. Fiecare dintre buclele spiralei unei înfășurări electrice sau bobine. 3. Bobină sau înfășurare electrică formată din spire (2). – Din fr. spire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirea
SPIRÉA, spiree, s. f. Arbust din familia rozaceelor, înalt până la 2 m, cu ramurile arcuite și flori albe dispuse pe toată lungimea ramurilor, cultivat ca plantă ornamentală (Spiraea vanhouttei). [Pr.: -re-a] – Din fr. spirée, lat. spiraea.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiriduş
SPIRIDÚȘ, spiriduși, s. m. (în mitologia populară) Ființă supranaturală aflată în slujba vrăjitoarelor sau a diavolului. ♦ Fig. Copil zburdalnic, vioi, neastâmpărat. [Var.: (rar) spiritúș s. m.] – Din lat. spiritus. Cf. pol. spirytušek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiriduș
SPIRIDÚȘ, spiriduși, s. m. (în mitologia populară) Ființă supranaturală aflată în slujba vrăjitoarelor sau a diavolului. ♦ Fig. Copil zburdalnic, vioi, neastâmpărat. [Var.: (rar) spiritúș s. m.] – Din lat. spiritus. Cf. pol. spirytušek.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirifer
SPIRIFÉR, spirifere, s. n. (La pl.) Gen fosil de brahiopode articulate caracterizate prin valve de forma unor aripi; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. spirifer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiril
SPIRÍL, spirili, s. m. Nume generic dat bacteriilor în formă de fire în spirală cu unul sau mai mulți bacili la unul dintre capete. – Din fr. spirille.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirit
SPÍRIT, spirite, s. n. I. 1. Factor ideal al existenței (opus materiei); conștiință, gândire; p. ext. minte, rațiune, intelect. ♦ Inteligență, deșteptăciune, istețime; capacitate de imaginație, fantezie. ◊ Expr. (Om) de (sau cu) spirit = (om) cu minte ageră, inteligent; (om) spiritual, cu umor. ♦ (În filosofia idealistă și în concepțiile religioase) Element considerat ca factor de bază al Universului, opus materiei, identificat cu divinitatea sau cu spiritul (1). ♦ (În concepțiile religioase) Ființă imaterială, supranaturală, duh; (în superstiții) stafie, strigoi, fantomă. 2. Persoană considerată sub raportul capacității sale intelectuale sau din punctul de vedere al însușirilor morale, de caracter etc. ◊ Spirit universal (sau enciclopedic) = persoană care posedă cunoștințe (și se manifestă) în foarte multe domenii. 3. (La pl.) Societatea în întregul ei, oamenii considerați ca purtători ai unor idei, ai unor preocupări intelectuale; opinie publică. 4. Mod, fel de a gândi, de a se manifesta; părere, concepție împărtășită de un grup de oameni, de o colectivitate. ◊ Loc. prep. În spiritul... = în concordanță cu... 5. Caracter specific, trăsătură caracteristică a ceva. ♦ Sensul real a ceva. Spiritul legilor. 6. Înclinare, pornire, tendință care determină felul de a fi, de a gândi, de a se manifesta al cuiva. 7. Glumă, anecdotă, banc. II. Semn grafic în scrierea greacă care, adăugat unui sunet, arată cum se pronunță sunetul respectiv din punctul de vedere al aspirației. – Din lat. spiritus, it. spirito.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritism
SPIRITÍSM s. n. Concepție potrivit căreia spiritele sau sufletele morților supraviețuiesc, iar cei vii pot comunica cu ele prin diverse procedee. – Din fr. spiritisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritist
SPIRITÍST, -Ă, spiritiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care aparține spiritismului, privitor la spiritism. 2. S. m. și f. Persoană care practică spiritismul. – Din fr. spiritiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritual
SPIRITUÁL^1, -Ă, spirituali, -e, adj. 1. Care aparține spiritului (I 1), privitor la spirit; ideal, imaterial; sufletesc; intelectual; p. ext. cultural. 2. Inteligent, deștept, ager; dotat cu umor. ♦ Care oglindește, exprimă, denotă inteligență, istețime, umor. 3. Care aparține religiei sau bisericii; bisericesc, religios; duhovnicesc. ♦ (Substantivat, m.) Duhovnic. [Pr.: -tu-al] – Din fr. spirituel.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritual
SPIRITUAL^2 s. n. (Și în sintagma negro spiritual) Cântec religios al afro-americanilor care a constituit una dintre sursele jazzului. [Pr.: spírituăl] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualiceşte
SPIRITUALICÉȘTE adv. Din punct de vedere spiritual. [Pr.: -tu-a-] – Spiritual + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualicește
SPIRITUALICÉȘTE adv. Din punct de vedere spiritual. [Pr.: -tu-a-] – Spiritual + suf. -icește.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualism
SPIRITUALÍSM s. n. Concepție care afirmă că spiritul uman, sufletul constituie o realitate de sine stătătoare, independentă de materie sau că este baza întregii realități. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualist
SPIRITUALÍST, -Ă, spiritualiști, -ste, adj., s. m. și f. 1. Care aparține spiritualismului, privitor la spiritualism. 2. S. m. și f. Adept al spiritualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualiste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualitate
SPIRITUALITÁTE s. f. Calitatea, caracterul a ceea ce este spiritual. ♦ Spec. Ceea ce caracterizează o colectivitate umană din punctul de vedere al vieții sale spirituale, al specificului culturii sale. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualiza
SPIRITUALIZÁ, spiritualizez, vb. I. Tranz. A încerca să dea sau a da fenomenelor, lucrurilor etc. un caracter sau un conținut spiritual, a încerca să le detașeze de materie. ♦ Refl. A căpăta o anumită adâncime spirituală. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualizare
SPIRITUALIZÁRE, spiritualizări, s. f. Faptul de a spiritualiza. [Pr.: -tu-a] – V. spiritualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiritualizat
SPIRITUALIZÁT, spiritualizați, -te, adj. Care a căpătat un caracter spiritual; imaterial. ♦ Care a căpătat o anumită adâncime, care și-a adâncit conținutul sufletesc, intelectual. [Pr.: -tu-a-] – V. spiritualiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirituş
SPIRITÚȘ s. m. v. spiriduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirituș
SPIRITÚȘ s. m. v. spiriduș.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirochet
SPIROCHÉT, spirocheți, s. m. Nume dat mai multor bacterii în formă de filament subțire, spiralat, mobil, dintre care unele sunt patogene pentru om. – Din fr. spirochète.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirochetoză
SPIROCHETÓZĂ, spirochetoze, s. f. Boală infecțioasă provocată de spirocheți. – Din fr. spirochétose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirograf
SPIROGRÁF, spirografe, s. n. Aparat care înregistrează mișcările respiratorii și efectuează măsurarea cantitativă a oxigenului inspirat și a dioxidului de carbon expirat. – Din fr. spirographe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirografie
SPIROGRAFÍE, spirografii, s. f. (Med.) Înregistrare grafică a ventilației pulmonare. – Din fr. spirographie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirogramă
SPIROGRÁMĂ, spirograme, s. f. (Med.) Diagramă obținută la spirograf. – Din fr. spirogramme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiroidal
SPIROIDÁL, -Ă, spiroidali, -e, adj. Spiralat. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. spiroïdal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirometrie
SPIROMETRÍE, spirometrii, s. f. Stabilire a funcției și a capacității respiratorii pulmonare cu ajutorul spirometrelor sau al spirografelor. – Din fr. spirométrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirometru
SPIROMÉTRU, spirometre, s. n. Aparat pentru măsurarea capacității de respirație a plămânilor. – Din fr. spiromètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirt
SPIRT, spirturi, s. n. (Pop.) Alcool etilic (care se vinde în comerț); p. ext. băutură alcoolică tare. ◊ Spirt de lemn = alcool metilic obținut la distilarea uscată a lemnului. Spirt medicinal = spirt folosit în medicină, mai ales ca dezinfectant extern, făcut impropriu pentru consumul alimentar prin adăugarea unei substanțe toxice. Spirt denaturat = alcool etilic denaturat. ♦ Fig. (Adjectival) Extrem de harnic, de iute la treabă, de prompt. – Din rus. spirt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirtieră
SPIRTIÉRĂ, spirtiere, s. f. Mică lampă de gătit care funcționează cu spirt. [Pr.: -ti-e-] – Spirt + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spirtos
SPIRTÓS, -OÁSĂ, spirtoși, -oase, adj. (Despre băuturi) Care conține spirt; alcoolic. ◊ Bomboane spirtoase = bomboane fabricate cu esență de mentă. ♦ (Substantivat, f. pl.) Băuturi alcoolice (tari). – Spirt + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spital
SPITÁL, spitale, s. n. Instituție medicală curativă-profilactică în care sunt tratați bolnavii, accidentații sau răniții. [Pl. și: spitaluri] – Din germ. Spital.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spitalicesc
SPITALICÉSC, -EÁSCĂ, spitalicești, adj. Care aparține spitalului, privitor la spital, care se face în spital. – Spital + suf. -icesc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spitaliza
SPITALIZÁ, spitalizez, vb. I. Tranz. A interna pe cineva într-un spital pentru tratament medical. – Spital + suf. -iza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spitalizare
SPITALIZÁRE, spitalizări, s. f. Acțiunea de a spitaliza și rezultatul ei; timp cât cineva este internat și îngrijit într-un spital. – V. spitaliza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţă
SPÍȚĂ, spițe, s. f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn sau dintre barele subțiri de metal care leagă cercul sau obezile unei roți de butucul sau de centrul ei. ♦ Stinghie, spetează. 2. Fiecare dintre treptele unei scări; fuscel. 3. Fig. Grad de rudenie; neam; totalitatea persoanelor care descind din aceeași persoană; p. ext. origine. ◊ Spița neamului = arbore genealogic. 4. Unitate biologică formată din lanțuri de specii care au derivat una din alta în decursul istoriei lor. – Din bg., sb. spica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiță
SPÍȚĂ, spițe, s. f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn sau dintre barele subțiri de metal care leagă cercul sau obezile unei roți de butucul sau de centrul ei. ♦ Stinghie, spetează. 2. Fiecare dintre treptele unei scări; fuscel. 3. Fig. Grad de rudenie; neam; totalitatea persoanelor care descind din aceeași persoană; p. ext. origine. ◊ Spița neamului = arbore genealogic. 4. Unitate biologică formată din lanțuri de specii care au derivat una din alta în decursul istoriei lor. – Din bg., sb. spica.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţărat
SPIȚĂRÁT, -Ă, spițărați, -te, adj. (Reg.) Împodobit cu dantele, cu horbote. – Spițuri + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițărat
SPIȚĂRÁT, -Ă, spițărați, -te, adj. (Reg.) Împodobit cu dantele, cu horbote. – Spițuri + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţelnic
SPIȚÉLNIC, spițelnice, s. n. Sfredel cu care se fac găuri în butucul și în obezile roții pentru a se monta spițele; sfredel lung și subțire (pentru găuri mici); butelnic. – Spiță + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițelnic
SPIȚÉLNIC, spițelnice, s. n. Sfredel cu care se fac găuri în butucul și în obezile roții pentru a se monta spițele; sfredel lung și subțire (pentru găuri mici); butelnic. – Spiță + suf. -elnic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţer
SPIȚÉR, spițeri, s. m. (Înv. și pop.) Farmacist. – Din ngr. spets(i)éris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițer
SPIȚÉR, spițeri, s. m. (Înv. și pop.) Farmacist. – Din ngr. spets(i)éris.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţereasă
SPIȚEREÁSĂ, spițerese, s. f. (Înv. și pop.) 1. Farmacistă. 2. Soție de spițer. – Spițer + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițereasă
SPIȚEREÁSĂ, spițerese, s. f. (Înv. și pop.) 1. Farmacistă. 2. Soție de spițer. – Spițer + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţerie
SPIȚERÍE, spițerii, s. f. (Pop.) 1. Farmacie. ♦ (La pl.) Medicamente. 2. Știința farmaciei; profesia farmacistului. – Din ngr. spetsaría.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițerie
SPIȚERÍE, spițerii, s. f. (Pop.) 1. Farmacie. ♦ (La pl.) Medicamente. 2. Știința farmaciei; profesia farmacistului. – Din ngr. spetsaría.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spiţuri
SPÍȚURI s. n. pl. (Reg.) Dantelă sau colțișori de dantelă lucrați cu croșeta. – Cf. germ. Spitzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spițuri
SPÍȚURI s. n. pl. (Reg.) Dantelă sau colțișori de dantelă lucrați cu croșeta. – Cf. germ. Spitzen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splai
SPLÁI, splaiuri, s. n. Mal al unei ape înălțat, întărit și pietruit sau pavat; arteră de circulație amenajată pe acest mal, străjuită de pomi. – Cf. plai.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splanhnologie
SPLANHNOLOGÍE s. f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul organelor interne. – Din fr. splanchnologie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splau
SPLAU, splauri, s. n. Extremitate a unei punți așezată pe piloți, care poate fi ridicată sau coborâtă după nivelul apei și pe care stă pescarul cu sacoviștea. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spleen
SPLEEN s. n. Stare nemotivată de melancolie, manifestată prin plictiseală și dezgust față de orice. [Pr.: splin] – Din engl. spleen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splendid
SPLÉNDID, -Ă, splendizi, -de, adj. Foarte frumos, minunat; strălucitor, măreț. [Acc. și: splendíd] – Din fr. splendide, lat. splendidus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splendoare
SPLENDOÁRE, splendori, s. f. Frumusețe fără seamăn (și plină de fast, de strălucire); strălucire, măreție. ♦ (Concr.) Obiect, ființă, fenomen etc. splendid. – Din fr. splendeur, lat. splendor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splenic
SPLÉNIC, -Ă, splenici, -ce, adj. Care aparține splinei, privitor la splină. – Din engl. spleen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splină
SPLÍNĂ, spline, s. f. 1. Organ anatomic intern, moale și spongios, de culoare roșie-violetă, situat în partea superioară stângă a cavității abdominale, care produce limfocite, anticorpi, depozitează sângele etc. ◊ Loc. adj. Fără splină = (despre animale) care este rezistent la fugă, care nu obosește; (despre oameni) care muncește intens fără să obosească. ◊ Expr. A i se pune cuiva splina = a simți dureri acute la splină, din cauza fugii, a mersului repede etc. 2. Plantă erbacee din familia saxifragaceelor, cu frunze în formă de splină (1) și cu flori galbene-aurii; splinuță (1) (Chrysosplenium alternifolium). – Din ngr. splína.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splint
SPLINT, splinturi, s. n. (Tehn.) Cui de siguranță. – Din engl. splint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splinuţă
SPLINÚȚĂ, splinuțe, s. f. (Bot.; rar) 1. Splină (2). 2. Plantă erbacee meliferă din familia compozeelor, cu tulpină păroasă, cu flori galbene reunite în ciorchini (Solidago virgaurea). – Splină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

splinuță
SPLINÚȚĂ, splinuțe, s. f. (Bot.; rar) 1. Splină (2). 2. Plantă erbacee meliferă din familia compozeelor, cu tulpină păroasă, cu flori galbene reunite în ciorchini (Solidago virgaurea). – Splină + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spodumen
SPODÚMEN s. n. Silicat natural de litiu și de aluminiu, de culoare albă-cenușie, galbenă-verzuie sau violetă, cu luciu sidefiu. – Din fr. spodumène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoi
SPOI, spoiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi o suprafață cu un strat subțire de var; a vărui. 2. A acoperi un vas sau un obiect de metal cu un strat subțire dintr-un metal protector. ♦ Refl. Fig. A-și însuși în mod superficial maniere civilizate, noțiuni de cultură etc.. 3. A unge (pe deasupra). ♦ Tranz. și refl. (Peior.) A (se) farda. – Din sl. supojiti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoială
SPOIÁLĂ, spoieli, s. f. Faptul de a (se) spoi; spoit^1, văruială. ♦ (Concr.) Strat protector cu care se acoperă suprafața unui obiect. ♦ Fig. Însușire superficială a unor maniere civilizate, a unor noțiuni de cultură etc.; pospăială. ♦ (Peior.) Fard. [Pr.: spo-ia-] – Spoi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoiler
SPÓILER, spoilere, s. n. Panou deflector montat pe autoturism. [Sursa: Fișier auto-moto..., Editura tehnică, Buc. 1988]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spoire
SPOÍRE, spoiri, s. f. Acțiunea de a (se) spoi și rezultatul ei. – V. spoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoit
SPOÍT^1 s. n. Faptul de a (se) spoi. – V. spoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoit
SPOÍT^2, -Ă, spoiți, -te, adj. 1. Acoperit cu un strat subțire de var; văruit. 2. (Despre obiecte, vase metalice) Acoperit cu un strat subțire de metal protector. 3. (Peior.) Fardat. – V. spoi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoitor
SPOITÓR, -OÁRE, spoitori, -oare, s. m. și f., s. n. 1. S. m. și f. Persoană care se ocupă cu spoitul^1 (vaselor de aramă). 2. S. n. (Reg.) Bidinea. [Pr.: spo-i-] – Spoitor + suf. -easă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoitorie
SPOITORÍE s. f. Meseria spoitorului. [Pr.: spo-i-] – Spoitor + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spolia
SPOLIÁ, spoliez, vb. I. Tranz. (Livr.) A lua cuiva (în mod abuziv sau prin înșelăciune) averea sau, p. ext., a lipsi pe cineva de drepturi, de libertăți etc.; a prăda, a jefui. [Pr.: -li-a] – Din fr. spolier.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoliator
SPOLIATÓR, -OÁRE, spoliatori, -oare, s. m. și f. (Livr.) Persoană care spoliază; jefuitor. [Pr.: -li-a-] – Din fr. spoliateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoliaţie
SPOLIÁȚIE, spoliații, s. f. (Livr.) Spoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. spoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoliație
SPOLIÁȚIE, spoliații, s. f. (Livr.) Spoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. spoliation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoliere
SPOLIÉRE, spolieri, s. f. (Livr.) Acțiunea de a spolia și rezultatul ei; jefuire, prădare; înșelare; spoliație. [Pr.: -li-e-] – V. spolia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spolocanie
SPOLOCÁNIE s. f. (Pop.; în practicile religiei ortodoxe) Prima zi din Postul Paștelui. – Din ucr. spolokanje.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sponcă
SPÓNCĂ, sponci, s. f. 1. (Reg.) Copcă; agrafă; cataramă. 2. (Pop. și fam.; în loc. adv. și adj.) Pe sponci = (care este) în cantitate mică, puțin. – Din rus. sponka, ucr. špon'ka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sponci
SPONCI – V. sponcă.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spondaic
SPONDÁIC, spondaice, adj. (În versificația greco-latină; în sintagma) Vers spondaic = hexametru în care al cincilea picior este format dintr-un spondeu. [Pr.: -da-ic] – Din fr. spondaïque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spondeu
SPONDÉU, spondei, s. m. (În versificația greco-latină) Picior de vers compus din două silabe lungi. [Pl. și: (n.) spondee] – Din lat. spondeus, fr. spondée.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spondil
SPONDÍL, spondili, s. m. (La pl.) Gen de lamelibranhiate cu cochilia formată din două valve inegale și cu două urechiușe; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. spondyle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spondilită
SPONDILÍTĂ, spondilite, s. f. Inflamație (de natură tuberculoasă, infecțioasă, traumatică etc.) a coloanei vertebrale. – Din fr. spondylite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spondiloză
SPONDILÓZĂ, spondiloze, s. f. Boală localizată la coloana vertebrală (în totalitate sau la unele segmente ale ei), care se manifestă prin dureri și limitarea mobilității acesteia. – Din fr. spondylose.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spongie
SPÓNGIE, spongii, s. f. (Zool.) Burete. – Din lat. spongia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spongier
SPONGIÉR, spongieri, s. m. (La plural) Încrengătură de animale nevertebrate cu corpul alcătuit dintr-o rețea compactă de fibre elastice și rezistente; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -gi-er] – Din fr. spongiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spongios
SPONGIÓS, -OÁSĂ, spongioși, -oase, adj. Care este poros ca un burete; care are proprietatea de a suge lichidele. [Pr.: -gi-os] – Din fr. spongieux, lat. spongiosus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spongiozitate
SPONGIOZITÁTE s. f. Calitatea de a fi spongios. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. spongiosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spongită
SPONGÍTĂ, spongite, s. f. Piatră plină de porozități care imită buretele. – Din fr. spongite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sponsor
SPÓNSOR, sponsori, s. m. Persoană fizică sau juridică având calitatea de a sponsoriza pe cineva sau ceva. – Din engl. sponsor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sponsoriza
SPONSORIZÁ, sponsorizez, vb. I. Tranz. A susține, a finanța o acțiune, o activitate nelucrativă, de obicei în scop publicitar. – Din fr. sponsoriser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sponsorizare
SPONSORIZÁRE, sponsorizări, s. f. Acțiunea de a sponsoriza și rezultatul ei. – V. sponsoriza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spontan
SPONTÁN, -Ă, spontani, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se face sau se produce de la sine, fără vreo cauză exterioară aparentă; care se face de bunăvoie, fără a fi silit de nimeni; care apare brusc, pe neașteptate. ♦ Care acționează cu promptitudine. ♦ Care nu este conștient. [Var.: spontanéu, -ée adj.] – Din fr. spontané, lat. spontaneus.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spontaneitate
SPONTANEITÁTE s. f. Însușire a ceea ce este spontan. ♦ Vioiciune, promptitudine, naturalețe promptă în atitudini, în comportări etc. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. spontanéité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spontaneu
SPONTANÉU, -ÉE adj. v. spontan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spor
SPOR^1, spori, s. m. Organ microscopic al organismelor vegetale, care servește la înmulțire, la răspândire și, adesea, pentru supraviețuirea în condiții nefavorabile. ♦ (Zool.) Corpuscul reproducător la anumite protozoare. – Din fr. spore.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spor
SPOR^2, (3) sporuri, s. n. 1. Faptul de a progresa ușor, de a avea randament în muncă; progres. ◊ Loc. adj. și adv. Cu spor = cu mare randament; spornic; repede. Fără spor = fără randament; puțin; încet. ◊ Expr. A avea spor = a realiza, a produce mult în timp (relativ) scurt. Spor la lucru! formulă de urare adresată cuiva care lucrează sau merge la lucru. 2. Abundență, belșug, prosperitate; folos, câștig. 3. Creștere, mărire, majorare; adaos, supliment; (concr.) ceea ce reprezintă o creștere, o mărire, un adaos. – Din sl. sporŭ, bg. spor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporadic
SPORÁDIC, -Ă, sporadici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care apare, care se manifestă pe ici, pe colo sau din când în când; lipsit de continuitate; distanțat, rar; împrăștiat, dispersat, răzleț, izolat; întâmplător. – Din fr. sporadique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporadicitate
SPORADICITÁTE s. f. (Rar) Însușirea, calitatea de a fi sporadic. – Din fr. sporadicité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporange
SPORÁNGE, sporangi, s. m. Organ în formă de săculeț în care se dezvoltă sporii^1 la plantele criptogame. – Din fr. sporange.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spori
SPORÍ, sporesc, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A crește sau a face să crească; a (se) mări, a (se) înmulți. 2. Intranz. A progresa, a înainta, a avea spor^2. 3. Intranz. (Înv.) A-și da silința, a se zori. ♦ Tranz. A împinge, a îmboldi. 4. Tranz. (Reg.) A povesti (exagerând); a flecări, a sporovăi. – Din spor^2. Pentru sensul 4, cf. bg. sporja, sb. sporiti „a discuta”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporifer
SPORIFÉR, -Ă, sporiferi, -e, adj. Care poartă sau produce spori^1. – Din fr. sporifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporire
SPORÍRE, sporiri, s. f. Acțiunea de a (se) spori; creștere, înmulțire, mărire. – V. spori.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporitor
SPORITÓR, -OÁRE, sporitori, -oare, adj. (Rar) Care are spor^2, care progresează. – Spori + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spornic
SPÓRNIC, -Ă, spornici, -ce, adj. 1. Îmbelșugat, abundent, bogat, mult; productiv. ♦ (Despre alimente) Care ține mult, care nu se consumă repede; economic. ♦ Fig. (Pop.) Vorbăreț. Spornic la vorbă. 2. Care are spor^2 la treabă; harnic, vrednic. ♦ Care prilejuiește o acțiune cu spor^2, care se face cu spor^2; la care se lucrează cu spor^2. – Din sl. sporĭnŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporofilă
SPOROFÍLĂ, sporofile, s. f. Frunză pe care se formează sporangele. – Din germ. Sporophyl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporofit
SPOROFÍT, sporofiți, s. m. Organism vegetal care poartă spori^1. – Din fr. sporophyte.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporogen
SPOROGÉN, -Ă, sporogeni, -e, adj. (Biol.) Care produce spori. – Din fr. sporogène.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporogeneză
SPOROGENÉZĂ, sporogeneze, s. f. (Biol.) Proces de formare a sporilor^1. – Din fr. sporogenèse.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporogon
SPOROGÓN, sporogoni, s. m. Sporofit al mușchilor. – Din fr. sporogone.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporovăi
SPOROVĂÍ, sporovăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) A vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: (reg.) sporovoí vb. IV] – Probabil contaminare între spori și ciorovăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporovăială
SPOROVĂIÁLĂ, sporovăieli, s. f. (Pop. și fam.) Faptul de a sporovăi; flecăreală, trăncăneală; taifas. – Sporovăi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporovoi
SPOROVOÍ vb. IV v. sporovăi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporozoar
SPOROZOÁR, sporozoare, s. n. (La pl.) Clasă de protozoare caracterizată prin prezența stadiului de spor^1 în faza lor de dezvoltare, care trăiesc ca paraziți intracelulari, producând boli grave la oameni și la animale; (și la sg.) animal care aparține acestei clase. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. sporozoaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sport
SPORT, sporturi, s. n. Activitate fizică a cărei practică presupune un antrenament metodic, respectarea anumitor reguli și a unei anumite discipline, având la bază elementul competitiv și urmărind obținerea de performanțe; fiecare dintre formele particulare, reglementate ale acestei activități. ◊ Loc. adj. De sport = sportiv. ♦ (Adjectival) Care este specific unui sportiv. Haină sport. – Din fr. sport.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sportiv
SPORTÍV, -Ă, sportivi, -e, adj., s. m. și f. 1. Adj. Care ține de sport, privitor la sport; care servește la practicarea sporturilor; care este sau se comportă în conformitate cu regulile sporturilor. ◊ Întâlnire (sau întrecere) sportivă sau concurs sportiv = competiție sportivă la care participanții se întrec în vederea stabilirii unei ierarhii. ♦ Care demonstrează, denotă practicarea unui sport. Ținută sportivă. 2. S. m. și f., adj. (Persoană) care practică sportul. – Din fr. sportif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sportivitate
SPORTIVITÁTE s. f. Însușirea de a fi sportiv; disciplină, conduită, atitudine cinstită, leală, plină de respect a unui sportiv față de partenerii și de adversarii săi. – Din fr. sportivité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sportsman
SPÓRTSMAN s. m. v. sportsmen.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sportsmen
SPÓRTSMEN, sportsmeni, s. m. (Rar) Sportiv (2). [Var.: spórtsman s. m.] – Din engl., fr. sportsman.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporulat
SPORULÁT, -Ă, sporulați, -te, adj. (Despre plante) Care se înmulțește prin spori^1. – Din fr. sporulé.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporulaţie
SPORULÁȚIE s. f. (Bot.) Proces de formare a sporilor^1; mod de reproducere asexuată prin spori^1. – Din fr. sporulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sporulație
SPORULÁȚIE s. f. (Bot.) Proces de formare a sporilor^1; mod de reproducere asexuată prin spori^1. – Din fr. sporulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spot
SPOT, spoturi, s. n. 1. (Fiz.) Urmă luminoasă lăsată pe o scară gradată sau pe un ecran de o rază de lumină reflectată pe oglinda unui instrument de măsură, care servește ca indicator. ♦ Fascicul concentrat de lumină folosit pentru luminarea scenei sau a unui actor; proiector care produce acest fascicul. 2. Scurt anunț sau reclamă comercială prezentată la radio și televiziune. – Din fr. spot.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spovăduire
SPOVĂDUÍRE s. f. v. SPOVĂDUI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spovedanie
SPOVEDÁNIE, spovedanii, s. f. Faptul de a (se) spovedi; mărturisire. ♦ Spec. Ceremonia mărturisirii păcatelor în fața preotului. – Din sl. ispovĕdanije.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spovedi
SPOVEDÍ, spovedesc, vb. IV. Refl. (în ritualul ortodox și catolic) A mărturisi unui duhovnic greșelile făptuite spre a obține iertarea lor. ♦ Tranz. (Despre duhovnici) A asculta mărturisirea greșelilor făptuite de un credincios. ♦ Refl. și tranz. A mărturisi cuiva o taină; a (se) destăinui. [Var.: (înv.) ispovedí, ispoveduí, (reg.) spoveduí vb. IV] – Din sl. ispovĕdati.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spovedire
SPOVEDÍRE, spovediri, s. f. Acțiunea de a (se) spovedi; destăinuire, mărturisire. – V. spovedi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spoveduire
SPOVEDUÍRE s. f. v. spovedui. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

spoveduit
SPOVEDUÍT adj. v. spovedui. [DMLR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

sprafcă
SPRÁFCĂ, sprafce, s. f. 1. (Înv.) Cercetare (judecătorească); anchetă. 2. (Fam.; în expr.) A face sprafca (sau sprafcă) din... (sau de...) = a jefui, a risipi, a distruge. – Din rus. spravka.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spray
SPRAY, spray-uri, s. n. Substanță (cosmetică, insecticidă etc.) pulverizată de un atomizor; p. ext. atomizor. [Pr.: sprei] – Din engl. spray.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprânceană
SPRÂNCEÁNĂ, sprâncene, s. f. 1. Fire de păr scurte și dese crescute în linie arcuită deasupra orbitei ochiului (pentru a împiedica scurgerea transpirației în ochi). ◊ Expr. A încreți (sau a încrunta) sprâncenele = a fi posomorât sau nemulțumit. A ridica sprâncenele (sau din sprâncene) = a privi mirat, a arăta surprindere, nedumerire sau nemulțumire. A se uita (sau a pândi) pe sub sprâncene = a se uita pe furiș. A alege pe (sau după) sprânceană = a alege ce e mai bun, mai prețios etc. A fi cu ochi și cu sprâncene = a fi prea exagerat, prea bătător la ochi, prea evident (pentru a putea fi tăgăduit). 2. Fig. Muchie, culme, creastă, coamă (de deal). 3. Fig. Margine, poală; fâșie (de lumină). [Var.: sprinceánă s. f.] – Probabil lat. *supercina (< supercilia + gena).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprâncenat
SPRÂNCENÁT, -Ă, sprâncenați, -te, adj. (Adesea substantivat) Cu sprâncene (1) mari și dese. ◊ Expr. (Ir.) Călătorie sprâncenată! urare care arată lipsa de regret la plecarea cuiva. ♦ Fig. Împodobit, decorat (cu un chenar). – Sprânceană + suf. -at.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprâncenuţă
SPRÂNCENÚȚĂ, sprâncenuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui sprânceană [Var.: sprincenúță s. f.] – Sprânceană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprâncenuță
SPRÂNCENÚȚĂ, sprâncenuțe, s. f. (Rar) Diminutiv al lui sprânceană [Var.: sprincenúță s. f.] – Sprânceană + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spre
SPRE prep. 1. (Cu sens local) În direcția..., înspre, către, la. Pornesc spre școală. ♦ (În numeralele de la 11 la 19, formate prin compunere) Adăugat la..., peste. Unsprezece. 2. (Cu sens temporal) În apropierea..., aproape de..., cam la vremea..., pe la...Spre iarnă. ♦ Către ziua de...; dintre ziua de...; și ziua de... Luni spre marți. ♦ (Arată o acțiune ulterioară celei exprimate de verbul precedent, având valoare copulativă) După aceea, și apoi. 3. (Introduce un complement circumstațial de scop) în vederea..., pentru a..., ca să... Se duce spre a cerceta personal. ◊ Expr. Spre pildă = de pildă, de exemplu. 4. (Introduce un complement circumstanțial de mod) (În așa fel) încât (să producă, să cauzeze cuiva ceva). I-a dăruit o carte spre marea lui bucurie. 5. (Înv. și reg.; introduce un complement indirect) Echivalând cu..., drept, ca. Spre răsplată, cer două lucruri. – Lat. super.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprijin
SPRÍJIN, sprijine, s. n. 1. Ceea ce servește să susțină, să sprijine (1), să prindă ceva (ca să nu cadă). 2. Fig. Ajutor, asistență, ocrotire. ♦ (Concr.) Susținător, ocrotitor, sprijinitor. – Din sl. sŭprenženŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprijini
SPRIJINÍ, spríjin, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) susține, a (se) rezema, a (se) propti (ca să nu cadă). ♦ Fig. A pune bază pe ceva sau a constitui temeiul a ceva; a (se) întemeia pe... 2. Tranz. Fig. A ajuta pe cineva sau ceva, a ocroti, a proteja; a-și da concursul la ceva. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A ține piept unui atac; a rezista. – Din sprijin.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprijinire
SPRIJINÍRE, sprijiniri, s. f. Acțiunea de a (se) sprijini; sprijin, reazem. ♦ Fig. Ajutor, ocrotire, concurs (material sau moral) acordat cuiva sau la ceva. – V. sprijini.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprijinitoare
SPRIJINITOÁRE, sprijinitori, s. f. 1. Element de construcție care servește să susțină, să proptească ceva. – Sprijini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprijinitor
SPRIJINITÓR, -OÁRE, sprijinitori, -oare, adj., s. m., s. f. 1. Adj. (Element de construcție) care servește să susțină, să proptească ceva. 2. Adj., s. m. și f. Fig. (Persoană) care ajută, susține, ocrotește pe cineva sau își dă concursul la ceva. – Sprijini + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinceană
SPRINCEÁNĂ s. f. v. sprânceană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprincenuţă
SPRINCENÚȚĂ s. f. v. sprâncenuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprincenuță
SPRINCENÚȚĂ s. f. v. sprâncenuță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinkler
SPRÍNKLER, sprinklere, s. n. Dispozitiv automat montat la un extinctor pentru stingerea incendiilor în hale industriale. – Din fr., engl. sprinkler.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprint
SPRINT, sprinturi, s. n. Accelerare a vitezei de către un concurent (de obicei în ultima fază a parcursului) la unele întreceri sportive. ♦ Categorie de probe sportive pe distanță scurtă, caracterizată prin viteză foarte mare. – Din fr., engl. sprint.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinta
SPRINTÁ, sprintez, vb. I. Intranz. A-și mări viteza de deplasare în timpul unei probe sportive (de obicei în finalul ei); a se deplasa în fugă cu viteza maximă (într-o probă sportivă). – Din fr. sprinter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinteior
SPRINTEIÓR, -OÁRĂ, sprinteiori, -oare, adj. Sprintenel. [Pr.: -te-ior] – Sprinten + suf. -ior.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinten
SPRÍNTEN, -Ă, sprinteni, -e, adj. (Despre ființe; adesea adverbial) Care se mișcă repede și cu ușurință; vioi, iute; (despre mișcări, acțiuni ale ființelor) care arată vioiciune, iuțeală. ◊ Expr. Sprinten la minte = inteligent, deștept. ♦ Fig. (Rar; despre lucruri) Înalt, subțire, suplu, elegant. – Cf. sb. spretan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinteneală
SPRINTENEÁLĂ s. f. Însușirea de a fi sprinten; vioiciune, rapiditate și ușurință în mișcări. – Sprinten + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprintenel
SPRINTENÉL, -EÁ, -ÍCĂ, sprintenei, -ele, adj. Diminutiv al lui sprinten; sprinteior. – Sprinten + suf. -el.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinter
SPRÍNTER, -Ă, sprinteri, -e, s. m. și f. Atlet specializat în alergări pe distanțe scurte sau înzestrat cu capacitatea de a sprinta în finalul unei curse mai lungi. – Din fr., engl. sprinter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinţar
SPRINȚÁR, -Ă, sprințari, -e, adj. Plin de zburdălnicie; zglobiu, nebunatic. ♦ Sprinten, iute; jucăuș. ♦ Fig. Hoinar, nestatornic. ♦ (Despre oameni) Ușuratic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprințar
SPRINȚÁR, -Ă, sprințari, -e, adj. Plin de zburdălnicie; zglobiu, nebunatic. ♦ Sprinten, iute; jucăuș. ♦ Fig. Hoinar, nestatornic. ♦ (Despre oameni) Ușuratic. – Et. nec.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprinţăroi
SPRINȚĂRÓI, -OÁIE, sprințăroi, -oaie, adj. (Reg.) Augmentativ al lui sprințar; foarte sprințar. – Sprințar + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sprințăroi
SPRINȚĂRÓI, -OÁIE, sprințăroi, -oaie, adj. (Reg.) Augmentativ al lui sprințar; foarte sprințar. – Sprințar + suf. -oi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulber
SPÚLBER, spulbere, s. n. Spulberare; ninsoare spulberată; vânt puternic. ♦ Fig. Nimicire, prăpăd. – Din spulbera (derivat regresiv).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulbera
SPULBERÁ, spúlber, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) ridica în vârtej și a (se) duce departe (împrăștiindu-se); a (se) risipi, a (se) împrăștia. 2. Fig. A (se) nimici, a (se) distruge. – Lat. *expulverare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulberare
SPULBERÁRE, spulberări, s. f. Acțiunea de a (se) spulbera și rezultatul ei; împrăștiere, risipire; fig. nimicire. – V. spulbera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulberat
SPULBERÁT, -Ă, spulberați, -te, adj. (Despre zăpadă, praf, frunze etc.) Risipit, împrăștiat de vânt; (despre locuri) de pe care zăpada a fost luată de vânt. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Zăpăcit, neserios, distrat. ♦ Fig. (Despre oameni) Furios, mânios. – V. spulbera.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulberatic
SPULBERÁTIC, -Ă, spulberatici, -ce, adj. (Despre oameni sau comportarea lor) Ușuratic, flușturatic, nestatornic. – Spulbera + suf. -atic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulberător
SPULBERĂTÓR, -OÁRE, spulberători, -oare, adj. (Rar) Care spulberă; care este spulberat. – Spulbera + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spulberătură
SPULBERĂTÚRĂ, spulberături, s. f. (Rar) Zăpadă, praf, frunze etc. spulberate de vânt; p. ext. lucruri împrăștiate, răspândite în toate părțile. – Spulbera + suf. -ătură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spuma
SPUMÁ, spumez, vb. I. (De obicei la pers. 3) 1. Intranz. și refl. (Despre ape, valuri etc.) A face spumă (1); a spumega (1). 2. Intranz. (Despre animale, mai ales despre cai) A spumega (2). ◊ Expr. A spuma de furie (sau de ciudă) = a fi foarte mânios. – Din spumă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumant
SPUMÁNT, spumanți, s. m. (Adesea adjectival) Substanță care, dizolvată într-un lichid, formează în acesta o spumă stabilă. ♦ Soluție care conține o asemenea substanță. Spumant de baie. ♦ (Despre vin) Care face spumă când este deschisă sticla și se toarnă în pahare, datorată fermentării incomplete sau unui procedeu special de fabricație. – Spumă + suf. -ant. Cf. it. spumante.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumare
SPUMÁRE, spumări, s. f. Acțiunea de a (se) spuma și rezultatul ei. – V. spuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumat
SPUMÁT, -Ă, spumați, -te, adj. (Despre ape) Acoperit de spumă, spumos, care spumegă. ♦ (Despre animale, mai ales despre cai) Plin de spumă, acoperit cu clăbuci de sudoare. – V. spuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumă
SPÚMĂ, spume, s. f. 1. (Adesea fig.) Strat albicios care se formează la suprafața unui lichid agitat; sistem dispers format într-un lichid în care sunt răspândite bule de gaz separate între ele de lichidul respectiv. ♦ Fig. Ceea e este (sau se crede că este) mai bun, mai ales, mai de preț (din ceva). 2. Strat care se ridică deasupra unor alimente (lichide) în timpul fierberii sau al fermentației (și care trebuie îndepărtat). 3. Clăbuci de săpun, de sudoare, de salivă. ◊ Expr. A face spumă (sau spume) la gură = a se înfuria foarte tare, a face scandal mare. 4. Compus: spumă-de-mare = piatră ponce. – Lat. spuma.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumega
SPUMEGÁ, spúmeg, vb. I. Intranz. 1. (Despre lichide; la pers. 3) A face spume (1) (în urma agitării, a unei reacții etc.); a fi plin de spumă; a spuma. 2. (Despre animale, mai ales despre cai; la pers. 3) A se acoperi de spumă (3), a face clăbuci la gură; a spuma. ◊ Expr. A spumega de furie (sau de mânie) = a fi foarte mâniat. 3. Fig. A fi exuberant, a clocoti de viață. – Din spumă (după fumega).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumegai
SPUMEGÁI s. n. (Rar) Spumă murdară, urâtă. – Din spumă (după mucegai, putregai).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumegare
SPUMEGÁRE, spumegări, s. f. Acțiunea de a spumega; (concr.) lichid care spumegă. – V. spumega.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumegător
SPUMEGĂTÓR, -OÁRE, spumegători, -oare, adj., s. m. 1. Adj. (Rar) Care spumegă. 2. S. m. (Înv.; în sintagma) Spumegător de mare = pirat. – Spumega + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumegos
SPUMEGÓS, -OÁSĂ, spumegoși, -oase, adj. (Pop.; despre lichide) Care face spumă; spumos, înspumat. – Spumega + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumieră
SPUMIÉRĂ, spumiere, s. f. Lingură plată, prevăzută cu găuri, cu care se ia spuma de pe mâncărurile care fierb. [Pr.: -mi-e-] – Spumă + suf. -ieră.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumogen
SPUMOGÉN, spumogene, s. n. Substanță care produce o spumă specială, utilizată în stingătoarele de incendiu. – Din spumă (după fumigen).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumos
SPUMÓS, -OÁSĂ, spumoși, -oase, adj. (Despre lichide) Cu spumă, înspumat, spumegos. ◊ Vin spumos = vin spumant, v. spumant. ◊ Fig. Ca spuma; vaporos, diafan. ♦ Fig. (Despre felul de a se exprima al cuiva) Plin de vervă; viu, colorat, plastic. – Spumă + suf. -os.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spumozitate
SPUMOZITÁTE, spumozități, s. f. Calitatea a ceea ce este spumos. – Din fr. spumosité.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spune
SPÚNE, spun, vb. III. Tranz. 1. A exprima prin cuvinte un gând, o părere etc.; a rosti, a zice, a declara. ◊ Expr. Ce-ți spuneam eu! = ai văzut că a fost așa cum am afirmat? Nu mai spune! sau ce spui? formulă care exprimă mirarea, neîncrederea. ♦ Fig. A evoca, a provoca (sentimente, amintiri). Nu-ți spune nimic lucrul acesta? ◊ Expr. A-i spune cuiva inima = a avea o intuiție, a intui, a presimți. ♦ Fig. (Pop.) A exprima ceva prin cântec; a cânta. 2. A expune, a relata, a prezenta; a povesti, a istorisi, a nara. ♦ (Despre texte, scrieri) A cuprinde, a scrie, a consemna. Ce spun ziarele? ♦ A recita. 3. A destăinui, a mărturisi ceva cuiva. ♦ A pârî, a denunța pe cineva. 4. A explica cuiva un lucru, a lămuri pe cineva. 5. A numi; a porecli. ♦ Refl. impers. A se obișnui, a se zice într-un anumit fel. – Lat. exponere.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spunere
SPÚNERE, spuneri, s. f. (Rar) Faptul de a spune; ceea ce este spus; (pop.) zicală, proverb, sentință. – V. spune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurca
SPURCÁ, spurc, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) murdări, a (se) mânji. ♦ Refl. A-și evacua excrementele sau urina. ♦ Tranz. Fig. A pângări, a profana, a necinsti. ♦ Tranz. Fig. A înjura. 2. Tranz. A atinge o mâncare sau un vas de gătit de ceva murdar, scârbos sau oprit de biserică. 3. Refl. (În practicile religioase creștine) A mânca de dulce în timpul postului. ♦ Fig. A se deprinde la ceva rău (sau prea bun), la ceva care nu este îngăduit; a se dedulci. – Lat. spurcare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurcaci
SPURCÁCI, spurcaci, s. m. Pasăre migratoare, înrudită cu dropia, de mărimea unei găini, brună pe spate și albicioasă pe pântece (Otis tetrax). [Var.: spârcáci s. m.] – Spurc (reg. „excremente” < lat.) + suf. -aci.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurcare
SPURCÁRE s. f. Acțiunea de a (se) spurca; murdărire; fig. profanare, pângărire. – V. spurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurcat
SPURCÁT^1 s. n. 1. Faptul de a (se) spurca. 2. (Reg.; concr.) Excremente. – V. spurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurcat
SPURCÁT^2, -Ă, spurcați, -te, adj. 1. Murdar; respingător, scârbos, scârnav. ♦ Fig. (Despre vorbe) Trivial, vulgar. ◊ Expr. Spurcat la gură = care spune vorbe triviale, vulgare. 2. (Despre alimente) Care a venit în contact cu ceva scârbos, murdar și nu mai poate fi mâncat; (despre vase) în care (din același motiv) nu se pun alimente pentru oameni. ♦ Oprit, interzis de biserică (în posturi). 3. Fig. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Vrednic de dispreț; mârșav, ticălos. ♦ (Despre lucruri, fapte etc.) Odios, nesuferit; rău, nedrept. 4. Fig. (Adesea substantivat) Eretic, păgân. ♦ (Substantivat, m. art.) Dracul. – V. spurca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spurcăciune
SPURCĂCIÚNE, spurcăciuni, s. f. 1. Lucru spurcat^2 (1), grețos; scârnăvie, murdărie. ♦ Fig. Faptă sau vorbă murdară; trivialitate. 2. Termen de dispreț pentru o ființă respingătoare; p. ext. monstru. – Spurca + suf. -ăciune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spus
SPUS, -Ă, spuși, -se, adj., s. f. 1. Adj. Care a fost exprimat prin viu grai. 2. Adj. Care a fost relatat, povestit. 3. Adj. Care a fost menționat. 4. Adj. Care a fost destăinuit. 5. Adj. Care a fost explicat, lămurit. 6. S. f. (Mai ales la pl.) Vorbă. – V. spune.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spută
SPÚTĂ, spute, s. f. Mucozitate expectorată de cineva; flegmă. – Din lat. sputum, it. sputo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sputnic
SPÚTNIC, sputnici, s. m. Numele a zece sateliți artificiali ai Pământului lansați de fosta URSS. – Din rus. sputnik. Cf. fr. spoutnik.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spuză
SPÚZĂ, spuze, s. f. 1. Cenușă fierbinte (amestecată cu jăratic). ◊ Expr. A trage spuza pe turta sa = a încerca să-și creeze un avantaj, să profite de ceva (pe seama altuia). 2. Fig. Număr foarte mare, mulțime, droaie, grămadă; spuzeală. – Lat. *spudia (= spodium).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spuzeală
SPUZEÁLĂ, spuzeli, s. f. 1. (Pop.) Erupție care apare pe piele. 2. Fig. Spuză. (2). – Spuzi + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

spuzi
SPUZÍ, spuzesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) umple de bubulițe; p. gener. a (se) acoperi, a (se) umple de... 2. Intranz. Fig. A se produce, a se ivi, a apărea în număr mare. – Din spuză.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

squatterizare
SQUATTERIZÁRE s. f. v. squatteriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

squatterizat
SQUATTERIZÁT adj. v. squatteriza. [MDN]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

srilankez
SRILANKÉZ, -Ă, srilankezi, -e, adj., s. m. și f. 1. S. m. și f. Persoană originară sau locuitor din Sri Lanka. 2. Adj. Care aparține statului Sri Lanka sau srilankezilor (1), referitor la Sri Lanka ori la srilankezi. – Sri Lanka (n. pr.) + suf. -ez.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

ss
SS interj. v. st.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sst
SST interj. v. st.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

st
ST interj. Cuvânt prin care se cere cuiva să facă sau să păstreze liniște. [Var.: ss, sst interj.] – Formație onomatopeică.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

sta
STA, stau, vb. I. Intranz. I. 1. (Despre oameni și animale) A se opri din mers, a rămâne pe loc; a se întrerupe dintr-o acțiune, dintr-o mișcare, dintr-o activitate etc.; (despre aparate, mecanisme, dispozitive) a se opri din funcționare, a nu mai merge; p. ext. a se defecta. ◊ Expr. Stai că trag, formulă prin care cineva este somat să rămână pe loc, să nu se apropie (altfel riscând să fie împușcat). A sta țintuit (sau nemișcat) (pe loc) = a nu face nicio mișcare. A nu-i mai sta (cuiva) gura = a vorbi întruna, a nu mai tăcea. ♦ (La imperativ, având și valoare de interj.) Oprește! așteaptă! ◊ Expr. Stai să-ți spun (sau să vezi) = lasă-mă să-ți spun, ai răbdare, așteaptă. Stai puțin (sau un pic, cu binișorul etc.) = ai (puțină) răbdare, nu te grăbi. ♦ (Despre ploaie, vânt) A conteni, a înceta, a se opri. 2. A rămâne nemișcat într-un loc, a nu pleca, a nu se îndepărta de undeva; (despre vehicule) a staționa. ◊ Expr. A nu (putea) sta locului (sau pe loc) = a alerga încoace și încolo, a nu avea astâmpăr. A sta pe loc = a nu progresa, a stagna. Stai binișor! = șezi liniștit! astâmpără-te! fii cuminte! Ce (mai) stai? = ce (mai) aștepți? ce (mai) dorești? Stă ce stă și... = așteaptă cât așteaptă și... A sta la (sau pe) locul său = a) a nu pleca, a nu-și părăsi locul; b) a păstra măsura, a fi modest, rezervat. 3. A rămâne într-un serviciu, într-o slujbă, într-o ocupație. 4. A rămâne, a petrece un timp undeva sau cu cineva; a poposi; a întârzia, a zăbovi. II. 1. A se afla, a se găsi, a fi într-un anumit loc. ◊ Expr. A sta înaintea cuiva sau a-i sta (cuiva) înainte (sau în față) = a) a se găsi la mică distanță în fața cuiva, privindu-l, vorbindu-i, așteptând porunci; b) a se împotrivi, a înfrunta pe cineva; c) a servi pe cineva cu ceva, a-i oferi cuiva ceva. A-i sta cuiva în cale (sau în drum) ori a sta în calea (sau în drumul) cuiva = a) a ieși înaintea cuiva (împiedicându-l să înainteze); b) a împiedica pe cineva să facă ceva, a stingheri. A sta la baza unui lucru = a constitui baza, temelia unui lucru. A sta de față = a asista. A sta în fața cuiva = (despre sarcini, greutăți etc.) a trebui, a urma să fie realizat, rezolvat de cineva. A sta în umbră = a) a pândi dintr-un loc ascuns; b) a fi modest, retras. A sta deoparte = a) a fi la oarecare distanță de...; b) a nu interveni, a se ține în rezervă. A-i sta (cuiva) în coaste (ori în coastă) sau ca un ghimpe în coaste (sau în inimă, în ochi) = a-l stingheri (pe cineva), a constitui o permanentă amenințare (pentru cineva). (Fam.) A-i sta (cuiva) sub nas = a fi la îndemâna cuiva, în imediata sa apropiere. A-i sta (cuiva) pe limbă, se zice când cineva este gata să spună un lucru pe care n-ar trebui să-l spună sau când nu găsește termenul căutat și are totuși impresia că e pe punctul de a și-l aminti. A-i sta (cuiva) pe inimă = (despre gânduri, preocupări) a-l preocupa pe cineva, a-i produce grijă, neliniște. A sta (piatră) pe capul cuiva sau a-i sta (cuiva) pe cap = a împovăra, a incomoda, a agasa (pe cineva). A-i sta (cuiva) capul unde-i stau picioarele (sau tălpile) = a fi decapitat. 2. A trăi, a viețui; a locui. 3. (Pop.) A fi, a exista, a se afla. ♦ (Înv.) A avea loc, a se petrece. 4. A continua să fie; a dăinui, a se menține. III. 1. A avea o anumită poziție sau atitudine, a se ține, a se așeza sau a fi așezat într-un anumit fel. ◊ Loc. vb. A sta grămadă (sau roi) = a se îngrămădi, a se înghesui, a se îmbulzi. ◊ Expr. A sta piatră (sau țeapăn, înfipt în pământ) = a se ține drept și nemișcat. A sta cu mâinile în sân (sau încrucișate, la brâu, cu brațele încrucișate) = a) a sta în inactivitate; b) a nu lua nicio măsură, a nu întreprinde nimic, a nu interveni. A sta cu dinții la stele = a răbda de foame. A sta cu ochii pe cineva = a supraveghea pe cineva. A sta în pat = a zăcea (de boală). A sta (ca) pe ace (sau spini, ghimpi, jar, foc etc.) = a fi neliniștit, agitat, nerăbdător. Stai jos! formulă prin care cineva este invitat să ia loc. A sta la masă = a lua masa, a mânca. A sta ca o găină (sau curcă) plouată = a arăta necăjit, fără vlagă, fără chef. A sta în picioare = a nu se da bătut, a rezista. ♦ Fig. (Înv.) A se ține tare pe poziție, a nu da înapoi. ◊ Loc. vb. A sta împotrivă (sau împotriva cuiva) sau a-i sta cuiva împotrivă = a se împotrivi cuiva, a înfrunta pe cineva. A sta pavăză = a apăra pe cineva sau ceva. 2. A se îndeletnici, a se ocupa cu...; a lucra la...; a avea grijă de... ◊ Expr. A sta (de cineva) să... = a nu lăsa (pe cineva) în pace până ce nu..., a-i bate (cuiva) capul să... 3. A fi fixat, prins în ceva sau de ceva, a atârna de ceva. ◊ Expr. A-i sta (cuiva ceva) în cap = a preocupa pe cineva. A-i sta (cuiva ceva) în minte = a fi clar pentru cineva (ceva). A sta (ceva) în firea (cuiva) = a ține de felul normal de a fi al cuiva. A-i sta (cuiva) în putință = a-i fi cuiva (ceva) posibil. ♦ Fig. A consta. ♦ (Înv.) A fi format din... ♦ A se limita, a se reduce la... 4. A pluti la suprafața unui lichid. IV. 1. (În expr.) A-i sta cuiva bine (sau rău) = a (nu) i se potrivi cuiva ceva, a (nu) fi așa cum se cuvine, a-i veni bine (sau rău). 2. (Despre situații, treburi etc.) A fi într-un anumit fel, a se prezenta, a merge (bine sau rău), a se desfășura. V. (În locuțiuni verbale sau în legătură cu alt verb, dă acestora un aspect de durată) Stau și-mi aduc aminte. ◊ Expr. și loc. vb. A sta de (sau, rar, la) vorbă (sau la taifas, taclale, povești etc.) (cu cineva) = a vorbi cu cineva; p. ext. a petrece un timp vorbind cu cineva despre diverse lucruri. A sta la sfat (sau la sfaturi) cu cineva = a se sfătui cu cineva; a sta de vorbă cu cineva. A sta (dus, pierdut) pe gânduri = a fi absorbit de gânduri, a fi preocupat de ceva. A sta pe gânduri = a șovăi, a ezita. A sta la îndoială (sau în cumpănă) = a) a ezita înainte de a lua o hotărâre, a șovăi; b) a se îndoi de ceva. A sta de pază (sau de strajă) sau a sta strajă = a păzi. A sta la (sau de) pândă = a pândi. A sta la tocmeală = a se tocmi, a se târgui. VI. (Urmat de o propoziție secundară construită cu conjunctivul) A fi pe punctul de a..., a fi gata să... Stă să înceapă ploaia. [Prez. ind. pers. 3 stă, imperf. stăteam (reg. steteam) și stam, perf. s. stătui (reg. stetei)] – Lat. stare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabil
STABÍL, -Ă, stabili, -e, adj. 1. Care este bine așezat sau fixat, care nu se răstoarnă, care nu se clatină; trainic, solid. 2. Care nu se schimbă, care nu fluctuează; statornic; ferm. ♦ (Despre substanțe) Care nu se descompune de la sine; care nu poate fi descompus (decât cu greu) într-o reacție. ♦ (Despre populații) Care locuiește permanent în același loc. – Din lat. stabilis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabili
STABILÍ, stabilesc, vb. IV. 1. Tranz. A determina, a fixa; a hotărî, decide, a preciza. 2. Tranz. A aduce dovezi, a demonstra; p. ext. a descoperi. 3. Tranz. A înfăptui, a realiza; a întemeia, a înființa, a institui. ◊ Expr. A stabili legătura (sau legături) cu cineva = a comunica cu cineva. 4. Tranz. și refl. A (se) așeza (definitiv) într-un loc; a (se) statornici, a (se) instala. – Din lat., it. stabilire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabiliment
STABILIMÉNT, stabilimente, s. n. (Rar) Așezământ, instituție comercială, industrială etc.; p. ext. localul unui astfel de așezământ. – Din it. stabilimento.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilire
STABILÍRE s. f. Acțiunea de a (se) stabili; determinare, precizare, dovedire; descoperire; înfăptuire; așezare, instalare. – V. stabili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilit
STABILÍT, -Ă, stabiliți, -te, adj. 1. Care a fost hotărât, precizat, fixat. 2. Care s-a statornicit într-un anumit loc. – V. stabili.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilitate
STABILITÁTE s. f. Însușirea de a fi stabil, solid, trainic; soliditate, statornicie; fermitate. ♦ Durabilitate, trăinicie. ♦ Faptul de a-și păstra locul, de a nu fi mișcat din loc; fixitate. ♦ Spec. (Fiz.) Proprietate a unui corp de a-și menține poziția sau de a reveni în poziția inițială. ♦ Situație sigură, fermă. – Din fr. stabilité, lat. stabilitas, -atis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilivolt
STABILIVÓLT, stabilivolți, s. m. Tub electronic cu descărcare electrică în gaze, utilizat ca stabilizator de tensiune electrică. [Var.: stabilovólt s. m.] – Din engl. stabilovolt (după stabiliza).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabiliza
STABILIZÁ, stabilizez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să fie stabil; a (se) consolida, a (se) întări; a (se) statornici. 2. Tranz. A fixa puterea de cumpărare a monedei naționale la un anumit curs. – Din fr. stabiliser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilizant
STABILIZÁNT, stabilizanți, s. m. Stabilizator (6). – Stabiliza + suf. -ant.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilizare
STABILIZÁRE, stabilizări, s. f. Acțiunea de a (se) stabiliza și rezultatul ei; consolidare, întărire, statornicire. ♦ Fixare a valorii unei monede naționale la un anumit curs. – V. stabiliza. Cf. fr. stabilisation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilizator
STABILIZATÓR, -OÁRE, stabilizatori, -oare, adj., s. n., s. m. 1. Adj. Care face stabil, care dă stabilitate. 2. S. n. Organ dintr-un sistem tehnic care asigură stabilitatea sistemului. 3. S. n. Aparat sau dispozitiv pentru menținerea constantă a tensiunii surselor de alimentare cu energie electrică. 4. S. n. Partea fixă a ampenajului orizontal al unui avion. 5. S. n. Legătură elastică între capetele osiei unui autovehicul, care împiedică înclinările mari ale acestuia. 6. S. m. Substanță care se adaugă unei soluții pentru a-i mări stabilitatea sau pentru a o stabiliza; stabilizant. – Din fr. stabilisateur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilopod
STABILOPÓD, stabilopozi, s. m. Bloc de beton în formă de stea, cu patru suporturi prevăzuți la capete cu protuberanțe de forma unor creste rotunjite, constituind ansambluri stabile, folosit ia împingerea apei. – Din rus. stabilopod.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabilopod
STABILOPÓD, stabilopozi, s. m. Piesă de beton armat turnat prin compresie, folosită la consolidarea digurilor.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stabilovolt
STABILOVÓLT s. m. v. stabilivolt.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabor
STABÓR, staboruri, s. n. Sfat, tribunal al țiganilor. – Cuv. țig.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabulaţie
STABULÁȚIE s. f. Procedeu de întreținere și hrănire a animalelor prin menținerea lor în grajd pe perioada de iarnă sau pe întreaga perioadă de creștere, de îngrășare, de mulgere etc. – Din fr. stabulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stabulație
STABULÁȚIE s. f. Procedeu de întreținere și hrănire a animalelor prin menținerea lor în grajd pe perioada de iarnă sau pe întreaga perioadă de creștere, de îngrășare, de mulgere etc. – Din fr. stabulation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacan
STACÁN s. n. v. stacană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacană
STACÁNĂ, stacane, s. f. (Pop. și fam.) Cană de pământ, ceașcă sau pahar mare. ♦ Conținutul unui astfel de vas. [Var.: (reg.) stacán s. n.] – Din rus. stakan.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staccato
STACCÁTO adv. (Indică modul de executare a unei compoziții muzicale) Izolat prin pauze scurte de celelalte note; în mod sacadat. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în mod sacadat. – Cuv. it.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stachetă
STACHÉTĂ s. f. v. ștachetă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacoj
STACÓJ, stacoji, s. m. (Înv. și reg.) Homar; p. ext. rac. [Var.: (reg.) stacóș s. m.] – Din ngr. stakós.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacojiu
STACOJÍU, -ÍE, (1) stacojii, adj., s. n. 1. Adj. De culoare roșie-aprins (ca a stacojului sau ca a racului fiert). 2. S. n. Culoare stacojie (1). [Var.: (reg.) stacoșíu, -íe adj.] – Stacoj + suf. -iu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacoş
STACÓȘ s. m. v. stacoj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacoș
STACÓȘ s. m. v. stacoj.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacoşiu
STACOȘÍU, -ÍE adj. v. stacojiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stacoșiu
STACOȘÍU, -ÍE adj. v. stacojiu.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadial
STADIÁL, -Ă, stadiali, -e, adj., s. n. 1. Adj. Care se dezvoltă în etape, în faze. 2. Adj. (Biol.) Care se referă la stadiile de dezvoltare a organismelor. 3. S. n. (Geol.) Interval de scurtă durată în timpul unei glaciații, când, datorită unei scăderi mai accentuate a temperaturii medii anuale, s-a manifestat o extindere maximă a ghețarilor. [Pr.: -di-al] – Din germ. stadial, lat. stadialis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadie
STÁDIE, stadii, s. f. Miră sau riglă gradată în centimetri, folosită în topografie la măsurarea indirectă a distanțelor terestre sau a cotelor relative ale punctelor de pe teren. – Din fr. stadia.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadimetric
STADIMÉTRIC, -Ă, stadimetrici, -ce, adj. Care aparține stadimetriei, privitor la stadimetrie; care se folosește în stadimetrie. – Din fr. stadimétrique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadimetrie
STADIMETRÍE s. f. Operație topografică pentru întocmirea planurilor și a hărților, în care distanțele terestre se determină pe cale optică. – Din fr. stadimétrie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadimetru
STADIMÉTRU, stadimetre, s. n. Instrument topografic optic pentru măsurarea indirectă a distanțelor dintre două puncte terestre. – Din fr. stadimétre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadion
STADIÓN, stadioane, s. n. Teren amenajat pentru competiții sportive, cu tribune pentru spectatori. ♦ Spectatorii aflați în tribune, la o competiție sportivă. [Pr.: -di-on] – Din germ. Stadion.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stadiu
STÁDIU, stadii, s. n. 1. Fiecare dintre perioadele distincte în evoluția unui proces istoric, social, politic etc. sau a unui fenomen din natură; fază, etapă. 2. Veche unitate de măsură pentru lungime la greci, care varia între 147 și 192 de metri. – Din fr. stade, lat. stadium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staff
STAFF, staffuri, s. n. Grup de persoane cu atribuții speciale, de conducere a unei întreprinderi, a unei organizații etc. – Din engl. staff.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staffordian
STAFFORDIÁN s. n. (Min.) Grup de tranziție în carboniferul britanic, între cel de mijloc și cel superior. (după Staffordshire, regiune din centrul Angliei) [MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stafidă
STAFÍDĂ, stafide, s. f. Boabă uscată și fără semințe a anumitor specii de struguri (folosită la prepararea unor mâncăruri și prăjituri). [Var.: strafídă s. f.] – Din ngr. stafída.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafidi
STAFIDÍ, stafidesc, vb. IV. Refl. (Despre boabele de struguri) A se usca; a deveni stafide. ♦ Fig. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) A se zbârci, a se încreți (ca o stafidă) din cauza slăbirii excesive, a bătrâneții etc. – Din stafidă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafidit
STAFIDÍT, -Ă, stafidiți, -te, adj. (Despre struguri) Uscat. ♦ Fig. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) Zbârcit. – V. stafidi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafie
STAFÍE, stafii, s. f. Ființă ireală pe care cred (sau pretind) că o văd unii oameni, și care ar reprezenta de obicei duhul unui mort legat de pământ; fantomă, nălucă, strigoi. ♦ Fig. (Fam.) Persoană urâtă (și slabă). [Acc. și: stáfie] – Cf. ngr. stihíon.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafilococ
STAFILOCÓC, stafilococi, s. m. Bacterie sferică ai cărei indivizi se grupează sub formă de ciorchini, care produce procese purulente locale (abcese) sau generalizate (septicemii). – Din fr. staphylocoque.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafilococic
STAFILOCÓCIC, -Ă, stafilococici, -ce, adj. (Med.) Care este provocat de stafilococi; cu stafilococi. – Din fr. straphylococcique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stafilococie
STAFILOCOCÍE, stafilococii, s. f. (Med.) Denumire generică pentru infecțiile cu stafilococi. – Din fr. staphylococcie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagflaţie
STAGFLÁȚIE s. f. Fenomen economic care se manifestă prin coexistența stagnării economiei, inflației și șomajului. – Din engl., fr. stagflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagflație
STAGFLÁȚIE s. f. Fenomen economic care se manifestă prin coexistența stagnării economiei, inflației și șomajului. – Din engl., fr. stagflation.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagiar
STAGIÁR, -Ă, stagiari, -e, adj. 1. (Despre oameni; adesea substantivat) Care își face stagiul (într-un domeniu de activitate). 2. Care ține de stagiu, privitor la stagiu. [Pr.: -gi-ar] – Din fr. stagiaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagiatură
STAGIATÚRĂ, stagiaturi, s. f. Stagiu (1). [Pr.: -gi-a-] – Stagiu + suf. -tură.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagiu
STÁGIU, stagii, s. n. 1. Perioadă de timp în cursul căreia un angajat începător lucrează pentru a dobândi experiență în profesia sau în specialitatea lui, pentru a-și dovedi aptitudinile profesionale și capacitatea de muncă. ♦ Vechimea în muncă a unui angajat (începător). 2. (În sintagma) Stagiu militar = perioadă de timp în care o persoană prestează serviciu activ în cadrele armatei, pentru a se iniția în problemele militare. 3. Perioadă de timp care constituie o etapă în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces etc. – Din fr. stage. Cf. lat. stagium.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagiune
STAGIÚNE, stagiuni, s. f. Perioadă de timp determinată în cadrul fiecărui an, în care teatrele, filarmonicile etc. susțin regulat reprezentații. [Pr.: -gi-u-] – Din it. stagione.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagna
STAGNÁ, pers. 3 stagnează, vb. I. Intranz. (Despre fluide) A sta pe loc, a nu curge. ♦ Fig. (Despre abstracte) A nu realiza niciun progres; a nu se dezvolta, a nu progresa. – Din fr. stagner, lat. stagnare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagnant
STAGNÁNT, -Ă, stagnanți, -te, adj. (Despre fluide) Care nu curge; stătător. ♦ Fig. (Despre abstracte) Care nu evoluează, nu progresează, care lâncezește; inactiv. – Din fr. stagnant, lat. stagnans, -ntis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stagnare
STAGNÁRE, stagnări, s. f. Faptul de a stagna; oprire, rămânere pe loc; fig. lipsă de activitate. – V. stagna.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stahanovism
STAHANOVÍSM s. n. (În fosta U.R.S.S. și sateliții comuniști) Metodă de lucru bazată pe o mai bună exploatare a inițiativelor și a experienței profesionale ale muncitorilor și, în paralel, pe spiritul de emulație, cu scopul de a mări capacitatea de producție. (n. pr. Stahanov + suf. -ism; cf. fr. stakhanovisme, engl. Stakhanovism; v. et. la stahanovist) [TLF, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stahanovist
STAHANOVÍST, -Ă, stahanovíști, -ste, s. m. și f., adj. I. S. m. și f. 1. (În fosta U.R.S.S. și sateliții comuniști) Muncitor (sovietic) evidențiat și răsplătit cu privilegii speciale, pentru depășirea normei de producție. 2. (Fig., fam. și depr.) Muncitor care lucrează cu exces de zel. ◊ Persoană care desfășoară o activitate într-un mod deosebit de intens. II. Adj. Care se referă la sau ține de stahanovism sau stahanoviști (I). ◊ Muncitor stahanovist. (cf. fr. stakhanoviste, engl. Stakhanovite < rus. stahanoveț < n. pr. Alexei Grigorievici Stahanov, miner sovietic ucrainean, 1906-1977 (în 31 august 1935, s-a raportat că a depășit de 14 ori norma de producție, extrăgând 102 tone de cărbune în 5 ore și 45 de minute); + suf. -ist) [TLF, MW]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stal
STAL, staluri, s. n. Scaun numerotat situat la parterul unei săli de spectacole, în spatele fotoliilor; p. ext. parte a sălii de spectacole unde se găsesc astfel de scaune. – Din fr. stalle.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalactită
STALACTÍTĂ, stalactite, s. f. Depunere calcaroasă de formă conică fixată cu baza pe tavanul unor goluri subterane (peșteri, galerii), rezultată din depunerea, de-a lungul timpului, a calcitului din picăturile de apă. – Din fr. stalactite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalactitic
STALACTÍTIC, -Ă, stalactitici, -ce, adj. De stalactită. – Stalactită + suf. -ic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalagmită
STALAGMÍTĂ, stalagmite, s. f. Depunere calcaroasă de formă conică fixată cu baza pe podeaua unor goluri subterane (peșteri, galerii), rezultată din depunerea, de-a lungul timpului, a calcitului din picăturile de apă care se scurg din vârful stalactitelor. – Din fr. stalagmite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalagmometru
STALAGMOMÉTRU, stalagmometre, s. n. Dispozitiv folosit pentru determinarea tensiunii unei soluții sau a unui lichid prin determinarea numărului de picături din acea soluție sau din acel lichid care se scurg printr-un tub capilar. – Din fr. stalagmomètre.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalinism
STALINÍSM s. n. Nume dat doctrinelor și practicilor politice specifice lui Stalin și adepților săi. – Din fr. stalinisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalinist
STALINÍST, -Ă, staliniști, -ste, adj., s. m. și f. (Adept) al stalinismului. – Stalin[ism] + suf. -ist.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stalinit
STALINÍT s. n. Aliaj dur de fier cu crom, carbon, mangan și siliciu. – Din fr. stalinite.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stambă
STÁMBĂ, (2) stămburi, s. f. 1. Țesătură de bumbac cu desene imprimate în culori, folosită la confecționarea îmbrăcămintei de vară pentru femei. 2. (La pl.) Varietăți de stambă (1). ♦ Obiecte de îmbrăcăminte confecționate din stambă (1). 3. (Înv.) Teasc de tipografie. ◊ Expr. (Fam.) A se da în stambă = a-și arăta fără să vrea proasta creștere (sau cusururile); a se face de râs. [Pl. și: stambe] – Din ngr. stámba, it. stampa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stamboală
STAMBOÁLĂ, stamboale, s. f. (Reg.) Baniță; conținutul unei banițe. ◊ Loc. adv. Cu stamboala = din belșug, foarte mult. – Din tc. istambol[kileri].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stambol
STAMBÓL, stamboli, s. m. Monedă de aur turcească, care a circulat și în Țările Române în sec. XVIII. – Din tc. Istambol „Constantinopol”.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staminal
STAMINÁL, -Ă, staminali, -e, adj. Privitor la stamine, cu stamine. – Din fr. staminal.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stamină
STAMÍNĂ, stamine, s. f. Organ bărbătesc de reproducere a florii, care conține polenul. – Din lat. stamen, -inis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staminifer
STAMINIFÉR, -Ă, staminiferi, -e, adj. (Despre flori sau părți ale lor) Care este purtător de stamine. – Din fr. staminifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staminodiu
STAMINÓDIU, staminodii, s. n. (Bot.) Stamină sterilă, lipsită de anteră. – Din fr. staminode.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stampa
STAMPÁ, stampez, vb. I. Tranz. A imprima o imagine pe o piesă de metal, prin deformare plastică, cu ajutorul unui poanson și al unor matrițe speciale. – Din it. stampare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stampare
STAMPÁRE, stampări, s. f. Acțiunea de a stampa și rezultatul ei. – V. stampa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stamparisire
STAMPARISÍRE s. f. v. stamparisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stamparisit
STAMPARISÍT adj. v. stamparisi. [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stampă
STÁMPĂ, stampe, s. f. Imagine imprimată după o placă gravată. – Din it. stampa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stampila
STAMPILÁ vb. I v. ștampila.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stampilare
STAMPILÁRE s. f. v. ștampilare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stampilă
STAMPÍLĂ s. f. v. ștampilă.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stan
STAN s. n. v. stană.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stan-păţitul
STAN-PĂȚÍTUL s. m. Persoană care a pățit multe în viață și care a tras învățăminte din cele ce a trăit. – Stan (n. pr.) + pățit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stan-pățitul
STAN-PĂȚÍTUL s. m. Persoană care a pățit multe în viață și care a tras învățăminte din cele ce a trăit. – Stan (n. pr.) + pățit.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanat
STANÁT, stanați, s. m. Sare a acidului stanic. – Din fr. stannate.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stană
STÁNĂ, stane, s. f. Bloc, bolovan mare de piatră; p. ext. stâncă. ◊ Expr. A rămâne (sau a sta, a fi etc.) (ca o) stană (de piatră) = a rămâne (sau a sta, a fi etc.) încremenit, nemișcat. [Var.: (reg.) stan, stean s. n.] – Din sl. stanŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stancă
STÁNCĂ, stănci, s. f. (Ornit.; pop.) Stăncuță. – Din n. pr. Stanca.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stand
STAND, standuri, s. n. 1. Spațiu amenajat cu vitrine, mese, panouri etc. pentru aranjarea, într-o expoziție, într-un magazin etc., a obiectelor care trebuie expuse. 2. Loc special utilat pentru controlul și încercarea mașinilor noi, ieșite de la montaj. 3. Loc de tragere special amenajat pentru întrecerile de tir. [Var.: ștand s. n.] – Din fr. stand, germ. Stand. Cf. engl. stand.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standard
STÁNDARD, standarde, s. n. 1. Normă sau ansamblu de norme care reglementează calitatea, caracteristicile, forma etc. unui produs; document în care sunt consemnate aceste norme. ♦ (Concr.) Produs realizat pe baza unui standard (1). ♦ Fig. (Adjectival) Lipsit de originalitate, făcut după un șablon; comun. 2. (În sintagma) Standard de viață = grad de dezvoltare a condițiilor de viață caracteristice unei persoane sau unei colectivități; nivel de trai. – Din fr., engl. standard.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standardiza
STANDARDIZÁ, standardizez, vb. I. Tranz. 1. A stabili și a aplica un standard (1). 2. A fabrica în serie, pe baza unui standard (1). – Din fr. standardiser.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standardizare
STANDARDIZÁRE, standardizări, s. f. Acțiunea de a standardiza și rezultatul ei. – V. standardiza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standby
STANDBY adj. invar. (în sintagma) Acord standby = acord auxiliar ce permite adoptarea unor soluții ulterioare. ◊ Loc. adj. și adv. (Tehn.) În standby = în așteptarea unei comenzi. [Scris și: stand-by. – Pr.: sténdbaĭ] – Cuv. engl.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standing
STANDING s. n. Poziție socială, nivel de trai al unei persoane; confort ridicat. [Pr.: sténding] – Din engl. standing.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

standoală
STANDOÁLĂ, standoale, s. f. (Reg.) Hambar, coșar în care se păstrează grânele. – Din ucr. stodola.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanic
STÁNIC, -Ă, stanici, -ce, adj. (Despre compuși ai staniului) Care conține staniu (tetravalent). ◊ Acid stanic = acid oxigenat al staniului. ♦ Privitor la staniu. – Din fr. stannique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanifer
STANIFÉR, -Ă, staniferi, -e, adj. (Despre roci, minereuri, terenuri) Care conține, care are staniu în compoziția sa; bogat în staniu. – Din fr. stannifère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanină
STANÍNĂ s. f. Sulfură naturală complexă de staniu, fier și cupru. – Din fr. stannine.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staniol
STANIÓL, stanioluri, s. n. Foaie subțire de staniu sau de plumb ori de aluminiu, folosită la împachetarea unor alimente sau produse industriale, în scopul unei bune conservări. [Pr.: -ni-ol] – Din germ. Stanniol.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanişte
STÁNIȘTE, staniști, s. f. 1. (Reg.) Loc răcoros, umbros unde se odihnesc vitele vara, în timpul căldurilor de la amiază; zăcătoare. ♦ (Ir.) Loc de întâlnire, de popas. 2. (Mil.; înv.) Tabără, cantonament. – Din sl. stanište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staniște
STÁNIȘTE, staniști, s. f. 1. (Reg.) Loc răcoros, umbros unde se odihnesc vitele vara, în timpul căldurilor de la amiază; zăcătoare. ♦ (Ir.) Loc de întâlnire, de popas. 2. (Mil.; înv.) Tabără, cantonament. – Din sl. stanište.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staniu
STÁNIU s. n. Element chimic metalic, alb-argintiu, foarte maleabil și ductil, care se folosește în diferite aliaje sau la acoperirea unor metale; cositor. – Din it. stagno, lat. stannum, stagnum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanos
STANÓS, -OÁSĂ, stanoși -oase, adj. (Despre compuși ai staniului) Care conține staniu (bivalent). – Din fr. stanneux.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanţa
STANȚÁ vb. I v. ștanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanța
STANȚÁ vb. I v. ștanța.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanţare
STANȚÁRE s. f. v. ștanțare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanțare
STANȚÁRE s. f. v. ștanțare.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanţat
STANȚÁT, -Ă adj. v. ștanțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanțat
STANȚÁT, -Ă adj. v. ștanțat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanţă
STÁNȚĂ^1, stanțe, s. f. Strofă cu înțeles deplin, alcătuită din opt versuri cu o anumită schemă de rimă și formând o unitate ritmică. ♦ (La pl.) Poezie scrisă cu tipul de strofă definit mai sus; p. gener. poezie. – Din fr. stance, it. stanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanță
STÁNȚĂ^1, stanțe, s. f. Strofă cu înțeles deplin, alcătuită din opt versuri cu o anumită schemă de rimă și formând o unitate ritmică. ♦ (La pl.) Poezie scrisă cu tipul de strofă definit mai sus; p. gener. poezie. – Din fr. stance, it. stanza.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanţă
STÁNȚĂ^2 s. f. v. ștanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stanță
STÁNȚĂ^2 s. f. v. ștanță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

star
STAR^1, staruri, s. n. Ambarcațiune sportivă cu vele, cu lungimea de cca 7 m și cu echipajul format din două persoane. – Din engl. star.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

star
STAR^2, staruri, s. n. 1. Vedetă de cinema; stea. 2. P. gener. Personalitate marcantă mai ales în cinema, muzică, sport. – Din engl., fr. star.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stare
STÁRE, stări, s. f. 1. Situație în care se află cineva sau ceva; mod, fel, chip în care se prezintă cineva sau ceva. ◊ Expr. A fi în stare (să...) = a putea, a fi capabil să... ♦ (Rar) Faptul de a sta într-un anumit fel; poziție a corpului; postură. ◊ Expr. (Pop.) A nu avea stare sau a nu-l mai prinde starea = a nu avea astâmpăr, a nu avea odihnă. ♦ Spec. Situație a unui corp sau a unui sistem determinată de structura sa, de condițiile exterioare etc. și definită prin anumite mărimi sau parametri. 2. Fel în care se simte cineva (din punct de vedere fizic sau moral), dispoziție în care se află cineva. 3. Situație materială (bună); avere. ◊ Loc. adj. Cu stare = bogat, înstărit. 4. (Înv.) Categorie, grup sau pătură socială. ♦ Grad, ierarhie, treaptă socială. – V. sta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stareţ
STÁREȚ, -Ă, stareți, -e, s. m. și f. Persoană (călugăr sau călugăriță) care conduce o mănăstire; egumen. [Var.: (reg.) stáriț, -ă s. m. și f.] – Din sl. starici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stareț
STÁREȚ, -Ă, stareți, -e, s. m. și f. Persoană (călugăr sau călugăriță) care conduce o mănăstire; egumen. [Var.: (reg.) stáriț, -ă s. m. și f.] – Din sl. starici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stariţ
STÁRIȚ, -Ă s. m. și f. v. stareț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stariț
STÁRIȚ, -Ă s. m. și f. v. stareț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

starletă
STARLÉTĂ, starlete, s. f. Tânără actriță de cinematograf apreciată mai mult pentru farmecul decât pentru talentul ei. – Din fr. starlette.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staroste
STÁROSTE, starosti, s. m. 1. Conducător al unei corporații, al unei bresle din trecut; p. gener. conducător, șef, fruntaș. 2. (În Evul Mediu, în Moldova) Cârmuitor al unui ținut aflat la marginea țării. 3. (Reg.) Persoană trimisă oficial de un tânăr la părinții unei fete pentru a o cere în căsătorie; pețitor; p. ext. persoană care conduce ceremonia nunții. – Din sl. starosta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

starostesc
STAROSTÉSC adj. v. ORT^1. (Înv. și pop.) Monedă de valoare mică, reprezentând a patra parte dintr-un leu vechi (sau dintr-un taler). ◊ Ortul starostesc (sau vătășesc) = taxă specială în Moldova (sau, respectiv, în Țara Românească) plătită unui staroste pentru vinul adus la vânzare în târguri. [DEX '98]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

start
START, starturi, s. n. Loc de plecare (marcat printr-o linie) într-o cursă sportivă. ◊ Expr. A se prezenta la start sau a lua startul = a lua parte la o întrecere sportivă. ♦ Momentul începerii unei curse sportive, indicat de starter. – Din engl. start.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

starter
STÁRTER, (1) starteri, s. m., (2, 3) startere, s. n. 1. S. m. Persoană care dă semnalul de plecare într-o cursă sportivă. 2. S. n. Carburator auxiliar folosit la pornirea unui motor cu ardere internă. 3. S. n. Dispozitiv care servește la aprinderea lămpilor fluorescente. – Din fr., engl. starter.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stas
STAS, stasuri, s. n. (Ec. pol.) Standard de stat. – Sta[ndard] + s[tat].
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stat
STAT^1, state, s. n. 1. (Jur.) Instituție suprastructurală, instrument principal de organizare politică și administrativă prin intermediul căruia se exercită funcționalitatea sistemului social și sunt reglementate relațiile dintre oameni; teritoriul și populația asupra cărora își exercită autoritatea această organizație; țară. ◊ Loc. adj. De stat = a) care emană de la stat^1; b) care e condus și controlat de stat^1, care aparține statului^1; c) care angajează statul^1, care se referă la stat^1. ♦ Om (sau bărbat) de stat = persoană care are un rol important în conducerea țării. 2. (La pl., în Evul Mediu). Denumire a organelor reprezentative din anumite țări. 3. (Mil.; în sintagma) Stat-major = organ de conducere a trupelor format dintr-un anumit număr de ofițeri sub conducerea unui șef, care funcționează pe lângă comandamentele marilor unități militare sau la nivelul întregii armate; sediul, localul acestui organ de conducere. – Din it. Stato, lat. status (cu unele sensuri după fr. état).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stat
STAT^2, state, s. n. 1. Listă, tabel. ♦ (În sintagma) Stat de plată = tabel, listă în care sunt înscrise drepturile bănești pe care le achită o întreprindere lucrătorilor ei. ◊ Stat de funcții = document (sub formă de tabel) în care sunt înscrise posturile, funcțiile, salariile etc. dintr-o întreprindere, instituție etc. 2. (În sintagma) Stat personal = dosar care cuprinde specificarea tuturor mutațiilor de serviciu ale unui angajat și starea lui civilă, socială etc. [Var.: ștat s. n.] – Din lat. status (cu sensurile fr. état). Cf. it. stato.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stat
STAT^3, (2) staturi, s. n. 1. Faptul de a sta. ♦ Ședere, rămânere, zăbovire. 2. Înălțime a corpului omenesc, statură; p. ext. înfățișare. ◊ Un stat de om = măsură pentru înălțimi (egală cu lungimea obișnuită a unui om). ♦ Trup, corp omenesc. – V. sta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statal
STATÁL, -Ă, statali, -e, adj. Care aparține statului^1 (1), privitor la stat^1, de stat^1. – Din it. statale.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stater
STÁTER, stateri, s. m. Monedă de argint sau de aur la vechii greci și macedoneni, valorând între două și patru drahme. – Din lat. stater, fr. statère.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

static
STÁTIC, -Ă, statici, -ce, adj., s. f. I. Adj. 1. (Mec.) Care se referă la echilibrul forțelor, la starea de nemișcare a corpurilor. ◊ Electricitate statică = sarcină electrică invariabilă a unui corp în care nu se dezvoltă căldura, din cauza stării sale electrice. Încercare statică = încercare mecanică la care forța exterioară se aplică încet, progresiv, uniform și în același sens. Presiune statică = presiune interioară a unui fluid care curge, indicată de un instrument de măsură care se mișcă cu aceeași viteză ca și fluidul. 2. Care nu se mișcă, nu se schimbă, nu se dezvoltă; imuabil, fix; lipsit de dinamism. 3. (Fiziol.; în sintagma) Simț static = simț care orientează asupra poziției corpului și a părților lui în repaus, datorită impresiilor care vin de la mușchi, tendoane și articulații. II. S. f. Ramură a mecanicii care studiază sistemele de forțe pentru stabilirea condițiilor de echilibru ale unui corp aflat în stare de repaus sau de mișcare. ◊ Statica lichidelor = hidrostatică. Statica gazelor = aerostatică. Statica grafică = capitol al staticii care se ocupă de rezolvarea pe cale grafică a problemelor. Statica construcțiilor = disciplină care studiază metodele de calcul pentru determinarea eforturilor și a deformațiilor sistemelor de bare. – Din fr. statique.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statism
STATÍSM s. n. Însușirea de a fi static. – Din fr. statisme.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statistic
STATÍSTIC, -Ă, statistici, -ce, s. f., adj. I. S. f. 1. Evidență numerică, situație cifrică referitoare la diverse fenomene (izolate sau generale); numărătoare. 2. Culegere, prelucrare și valorificare a unor date legate de fenomene generale. 3. Știință care culege, sintetizează, descrie și interpretează date referitoare la fenomene generale. ◊ Statistică matematică = ramură a matematicii care elaborează noțiunile și metodele folosite în statistică (I). 4. Teorie fizică ce urmărește și descrie comportarea unui sistem format din numeroase particule. II. Adj. Care aparține statisticii (I), privitor la statistică, bazat pe statistică. – Din fr. statistique, germ. Statistik, statistisch.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statistician
STATISTICIÁN, -Ă, statisticieni, -e, s. m. și f. Specialist în statistică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. statisticien.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stativ
STATÍV, stative, s. n. Dispozitiv folosit la montarea și la susținerea unor piese și aparate (de laborator). – Din germ. Stativ, fr. statif.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stativă
STATÍVĂ, stative, s. f. (Pop.) 1. Război de țesut manual. ◊ Expr. A pune pânza în stative cu cineva = a lucra în tovărășie cu cineva, a se asocia cu cineva. 2. Instrument cu ajutorul căruia se întinde pielea vitelor tăiate, spre a fi curățată de păr, folosit în industria casnică. – Din sb. stative.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statizare
STATIZÁRE s. f. v. statiza. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

statizat
STATIZÁT adj. v. statiza. [Sinonime]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

statocist
STATOCÍST, statociste, s. n. Organ auditiv al nevertebratelor. – Din fr. statocyste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statolit
STATOLÍT, statolite, s. n. 1. (Anat.) Concrețiune calcaroasă conținută de statocist. ♦ Otolit. 2. (Bot.) Incluziune intracelulară, solidă, de grăunciori de amidon, la plante. – Din fr., engl. statolithe.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stator
STATÓR, statoare, s. n. Parte a unei mașini de forță (generatoare sau motoare) care este imobilă în timpul funcționării mașinii, fiind solidarizată cu carcasa mașinii sau constituind însăși carcasa. – Din fr. stator, germ. Stator.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stator
Stator, denumire purtată de Iupiter în mitologia romană pentru faptul că o dată, de mult, pe vremea lui Romulus, a stăvilit un atac al romanilor împotriva sabinilor.
Sursa: Mic dicționar mitologic greco-roman 1969

statoreactor
STATOREACTÓR, statoreactoare, s. n. Reactor cu flux continuu de gaze, care funcționează fără compresor și care este folosit pentru propulsia unor avioane supersonice. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. statoréacteur.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statornic
STATÓRNIC, -Ă, statornici, -ce, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Care se schimbă foarte greu (în opinii, convingeri, sentimente etc.); ferm, constant, hotărât; neclintit. ♦ P. gener. Care este mereu la fel, care nu se schimbă; invariabil; definitiv. ♦ Care nu încetează; durabil, permanent, continuu, neîntrerupt. 2. (Despre așezări omenești, despre populații etc.) Care nu-și schimbă locul; stabil, fix; temeinic, consolidat. – Din stat^3 (după datornic etc.).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statornici
STATORNICÍ, statornicesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) așeza, a (se) stabili într-un loc (pe timp mai îndelungat sau permanent). 2. Tranz. A fixa, a stabili ceva, a preciza, a decide, a hotărî. – Din statornic.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statornicie
STATORNICÍE s. f. Fermitate, constanță, neclintire (în păreri, în hotărâri etc.). ♦ Fidelitate, devotament. – Statornic + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statornicire
STATORNICÍRE, statorniciri, s. f. Acțiunea de a (se) statornici și rezultatul ei; stabilire, fixare. – V. statornici.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statoscop
STATOSCÓP, statoscoape, s. n. Instrument de măsură care indică micile schimbări de altitudine ale unui avion față de o anumită altitudine de zbor aleasă. – Din fr. statoscope.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statu-quo
STÁTU-QUÓ s. n. Situație de fapt sau de drept în raport cu care se apreciază efectele unui act juridic, ale unui tratat, ale unei convenții etc. [Pr.: státu-cvó] – Loc. lat.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statua
STATUÁ, statuez, vb. I. Tranz. (Livr.) A hotărî, a decide în mod oficial (printr-un statut, printr-o lege etc.). [Pr.: -tu-a] – Din fr. statuer.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statuar
STATUÁR, -Ă, statuari, -e, adj., s. f. 1. Adj. Privitor la statui, care ține de sculptarea statuilor. ♦ Ca o statuie; monumental. 2. S. f. Arta statuară (1); (concr.) operă statuară. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. statuaire, lat. statuarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statuă
STÁTUĂ s. f. v. statuie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statuie
STATÚIE, statui, s. f. Sculptură care reprezintă, în trei dimensiuni, imaginea integrală a unor ființe, a unor figuri alegorice etc., expusă de obicei într-un spațiu deschis. ◊ Expr. (Ir. sau prin exagerare) A ridica (cuiva) o statuie = a) a-și arăta recunoștința (față de cineva); b) a aduce (cuiva) laude superlative. [Pr.: -tu-ie. – Var.: (înv.) státuă s. f.] – Din fr. statue. Cf. lat. statua.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statură
STATÚRĂ, staturi, s. f. Înălțime a corpului unui om; stat^3 (2). ♦ Înfățișare, conformație a corpului; talie, făptură, trup, siluetă. – Din fr. stature, lat. statura.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

status
STÁTUS, statusuri, s. n. (În sociologie) Statut. – Din lat. status.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statut
STATÚT, statute, s. n. 1. Act sau ansamblu de dispoziții cu caracter oficial, prin care se reglementează scopul, structura și modul de funcționare al unei organizații, societăți pe acțiuni, asociații etc.; p. gener. lege, regulament. ◊ (Jur.) Statut personal = totalitatea legilor care se aplică cetățenilor unui stat. Statut real = totalitatea legilor care se aplică bunurilor aflate pe teritoriul unui stat. 2. Statut social = poziția indivizilor într-un grup social, a grupurilor în sistemul organizării sociale și la un anumit moment; status. 3. Spec. (Înv.) Constituție. – Din fr. statut, lat. statutum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

statutar
STATUTÁR, -Ă, statutari, -e, adj. Conform unui statut, bazat pe un statut; prevăzut, înscris într-un statut. – Din fr. statutaire.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţie
STÁȚIE, stații, s. f. I. 1. Punct de oprire (anume amenajat) pe traseul unor vehicule publice, destinat pentru urcarea și coborârea călătorilor, a mărfurilor etc. ♦ Stație interplanetară = stație-releu ipotetică pentru zborurile cosmice, pe care navele cosmice ar putea ateriza, în drumul către alte planete, păstrându-și viteza. 2. Loc (în oraș) unde staționează unele vehicule publice (taxiuri, autobuze etc.) pentru a aștepta călătorii. 3. (Înv.) Popas, oprire. ♦ (Reg.; în ritualul Bisericii ortodoxe) Popas Scut în drum spre cimitir, pentru a se citi prohodul. II. 1. (Mai ales în forma stațiune) Ansamblu de clădiri și de instalații care servesc la îndeplinirea unor observații, operații, cercetări etc. ♦ Așezare, centru special amenajat pentru cercetări experimentale sau pentru diverse operații tehnice. ♦ Stație cosmică (sau spațială) = vehicul cosmic ori satelit artificial plasat pe o orbită în jurul Pământului, folosit de obicei pentru cercetări. 2. (În forma stațiune) Localitate în care se găsesc condiții climaterice, ape minerale etc. prielnice sănătății. III. (În forma stațiune) Poziție caracteristică a corpului (la om și la animale). [Var.: stațiúne s. f.] – Din fr. station, lat. statio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stație
STÁȚIE, stații, s. f. I. 1. Punct de oprire (anume amenajat) pe traseul unor vehicule publice, destinat pentru urcarea și coborârea călătorilor, a mărfurilor etc. ♦ Stație interplanetară = stație-releu ipotetică pentru zborurile cosmice, pe care navele cosmice ar putea ateriza, în drumul către alte planete, păstrându-și viteza. 2. Loc (în oraș) unde staționează unele vehicule publice (taxiuri, autobuze etc.) pentru a aștepta călătorii. 3. (Înv.) Popas, oprire. ♦ (Reg.; în ritualul Bisericii ortodoxe) Popas Scut în drum spre cimitir, pentru a se citi prohodul. II. 1. (Mai ales în forma stațiune) Ansamblu de clădiri și de instalații care servesc la îndeplinirea unor observații, operații, cercetări etc. ♦ Așezare, centru special amenajat pentru cercetări experimentale sau pentru diverse operații tehnice. ♦ Stație cosmică (sau spațială) = vehicul cosmic ori satelit artificial plasat pe o orbită în jurul Pământului, folosit de obicei pentru cercetări. 2. (În forma stațiune) Localitate în care se găsesc condiții climaterice, ape minerale etc. prielnice sănătății. III. (În forma stațiune) Poziție caracteristică a corpului (la om și la animale). [Var.: stațiúne s. f.] – Din fr. station, lat. statio, -onis.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţiograf
STAȚIOGRÁF, stațiografe, s. n. (Nav.) Instrument pentru determinarea pe o hartă a poziției unei nave. [Pr.: -ți-o-] – Din it. staziografo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stațiograf
STAȚIOGRÁF, stațiografe, s. n. (Nav.) Instrument pentru determinarea pe o hartă a poziției unei nave. [Pr.: -ți-o-] – Din it. staziografo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţiona
STAȚIONÁ, staționez, vb. I. Intranz. (Despre vehicule, trenuri, nave etc.) A sta câtva timp într-un loc anumit (de pe traseu), așteptând suirea și coborârea pasagerilor, încărcarea și descărcarea mărfurilor etc.; p. ext. (despre oameni) a se opri câtva timp într-un loc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. stationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staționa
STAȚIONÁ, staționez, vb. I. Intranz. (Despre vehicule, trenuri, nave etc.) A sta câtva timp într-un loc anumit (de pe traseu), așteptând suirea și coborârea pasagerilor, încărcarea și descărcarea mărfurilor etc.; p. ext. (despre oameni) a se opri câtva timp într-un loc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. stationner.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţionar
STAȚIONÁR, -Ă, staționari, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care nu variază câtva timp; constant. ♦ (Despre planete) Care (în aparență) nu-și schimbă câtva timp locul pe sfera cerească. ♦ Care rămâne în aceeași stare, care nu mai evoluează, care nu progresează; spec. (despre boli) care nu se agravează (dar nici nu se ameliorează). 2. (Despre un mediu fluid) Care are în fiecare punct o viteză independentă de timp; (despre un câmp de forțe) care are în fiecare punct o intensitate independentă de timp. II. S. n. 1. Serviciu într-un spital sau instituție spitalicească în care sunt internați (pentru un timp mai scurt) bolnavii în vederea stabilirii diagnosticului și pentru tratament. 2. (Înv.) Navă de luptă care supraveghea traficul vaselor dintr-un port. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. stationnaire, lat. stationarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staționar
STAȚIONÁR, -Ă, staționari, -e, adj., s. n. I. Adj. 1. Care nu variază câtva timp; constant. ♦ (Despre planete) Care (în aparență) nu-și schimbă câtva timp locul pe sfera cerească. ♦ Care rămâne în aceeași stare, care nu mai evoluează, care nu progresează; spec. (despre boli) care nu se agravează (dar nici nu se ameliorează). 2. (Despre un mediu fluid) Care are în fiecare punct o viteză independentă de timp; (despre un câmp de forțe) care are în fiecare punct o intensitate independentă de timp. II. S. n. 1. Serviciu într-un spital sau instituție spitalicească în care sunt internați (pentru un timp mai scurt) bolnavii în vederea stabilirii diagnosticului și pentru tratament. 2. (Înv.) Navă de luptă care supraveghea traficul vaselor dintr-un port. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. stationnaire, lat. stationarius.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţionare
STAȚIONÁRE, staționări, s. f. Faptul de a staționa; oprire. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staționare
STAȚIONÁRE, staționări, s. f. Faptul de a staționa; oprire. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţionat
STAȚIONÁT^1 s. n. Staționare. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staționat
STAȚIONÁT^1 s. n. Staționare. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţionat
STAȚIONÁT^2, -Ă, staționați, -te, adj. Care staționează. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staționat
STAȚIONÁT^2, -Ă, staționați, -te, adj. Care staționează. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staţiune
STAȚIÚNE s. f. v. stație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stațiune
STAȚIÚNE s. f. v. stație.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

staul
STÁUL, staule, s. n. Grajd sau adăpost (pentru oi). – Lat. stab(u)lum.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stavă
STÁVĂ, stave, s. f. (Reg.) Herghelie. ♦ Loc îngrădit în care se țin vara caii pentru a paște împreună. [Var.: steávă s. f.] – Cf. bg. stava, alb. stavë.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stavilă
STÁVILĂ, stavile, s. f. Construcție mobilă sau parte mobilă a unei construcții, manevrată manual sau mecanic, servind pentru a regla nivelul apelor curgătoare sau pentru a îndrepta spre alt făgaș cursul unei ape; p. restr. fiecare dintre obloanele verticale mobile ale stăvilarului, care, coborându-se sau ridicându-se, opresc apa sau îi dau drumul, după necesitate. ♦ Îngrămădire de bușteni, de crengi, de pământ etc. aduse de ape (la cotitura unui râu) și care îi împiedică cursul. ♦ P. gener. Piedică (materială), barieră. ◊ Loc. adv. Fără stavilă = întruna, necontenit; în mare cantitate, mult. ◊ Expr. A pune stavilă gurii = a-și impune tăcere, a se reține de a spune ceva. ♦ Fig. Opoziție, împotrivire; greutate, dificultate. [Pl. și: stávili] – Din sl. stavilo.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stavrid
STAVRÍD, stavrizi, s. m. Mic pește răpitor marin, cu corpul fusiform, acoperit cu solzi mărunți și având linia laterală cu o curbură la jumătatea ei (Trachurus ponticus). – Din ngr. stavrídhi.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stavrofor
STAVROFÓR, stavrofori, s. m. (La ortodocși) Preot sau arhimandrit care poartă, ca distincție ecleziastică, o cruce (de aur) pe piept. – Din ngr. stavrofóros.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stază
STÁZĂ, staze, s. f. Oprire sau încetinire a circulației sângelui ori a secrețiilor interne, în unele părți ale organismului. – Din fr. stase.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stămbar
STĂMBÁR, stămbari, s. m. (Rar) Persoană care face negoț cu stambă. – Stambă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stămbărie
STĂMBĂRÍE^1, stămbării, s. f. Cantitate mare de stambă. ♦ Obiecte (de îmbrăcăminte) confecționate din stambă. – Stambă + suf. -ărie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stămbărie
STĂMBĂRÍE^2, stămbării, s. f. Magazin de stămburi. – Stămbar + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăncuţă
STĂNCÚȚĂ, stăncuțe, s. f. Pasăre sedentară din familia corvidelor, de culoare neagră-cenușie, cu ciocul și picioarele negre, mai mică decât cioara; stâncă, ceucă (Coloeus monedula). – Stâncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăncuță
STĂNCÚȚĂ, stăncuțe, s. f. Pasăre sedentară din familia corvidelor, de culoare neagră-cenușie, cu ciocul și picioarele negre, mai mică decât cioara; stâncă, ceucă (Coloeus monedula). – Stâncă + suf. -uță.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stănoagă
STĂNOÁGĂ, stănoage, s. f. (Tipogr.) Raft în formă de pupitru pe care se așază casetele de litere când se culege un text. – Refăcut din stănoage (pl. lui stănog).
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stănoagă
STĂNOÁGĂ, stănoage, s. f. Băncuță în fața curții țărănești, la șosea.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stănoagă
STĂNOÁGĂ, stănoage, s. f. (Reg.) Bară de lemn ce delimitează un podeț sau separă animalele în grajd.
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stănog
STĂNÓG, stănoage, s. n. 1. Bară de lemn sau de fier care desparte caii sau vitele în grajd. 2. Țăruș (cu care se priponește calul); pripon. – Din rus., ucr. stanok.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpân
STĂPẤN, -Ă, stăpâni, -e, s. m. și f. 1. Posesor al unui un bun. ♦ Spec. Proprietar de sclavi. 2. Persoană în serviciul căreia se găsește angajat cineva, considerată în raport cu acesta; spec. patron. ◊ Expr. A intra la stăpân = a se angaja slugă (la cineva). (A fi) fără stăpân = a) (a fi) liber, de capul său; (a acționa) după bunul-plac; b) (a fi) fără rost, fără căpătâi. 3. Persoană sub a cărei putere, autoritate, dominație se găsește cineva sau ceva, considerată în raport cu persoana sau cu lucrul respectiv; (în legătură cu țări, popoare etc.) suveran, domnitor. ◊ Expr. A fi stăpân pe situație = a domina o situație, a se simți tare, sigur într-o anumită împrejurare (grea). A fi stăpân pe sine = a avea tăria de a-și înfrâna pornirile și pasiunile; a nu-și pierde cumpătul, a se stăpâni. A fi stăpân pe soarta (sau pe viața etc.) sa = a dispune de sine, a-și făuri singur soarta. 4. Gazdă (în raport cu oaspeții ei). – Et. nec. Cf. sl. stopanŭ.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpânesc
STĂPÂNÉSC, -EÁSCĂ, stăpânești, adj. (Înv.) Care aparține stăpânului; al stăpânului, de stăpân. – Stăpân + suf. -esc.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpâni
STĂPÂNÍ, stăpânesc, vb. IV. 1. Tranz. A deține un bun în calitate de proprietar, a avea ceva în proprietate; a poseda. 2. Tranz. A cunoaște foarte bine un domeniu de activitate, o specialitate, o doctrină; a poseda cunoștințe temeinice (teoretice și practice) într-un anumit domeniu. ◊ Expr. A stăpâni o limbă (străină) = a vorbi corect și curent o limbă (străină). 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A se reține (de la manifestarea unui sentiment, a unei porniri etc.); a se înfrâna, a se domina; a avea stăpânire de sine. ♦ Tranz. A potoli, a tempera, a înăbuși o pornire, un sentiment etc. ♦ Tranz. A opri, a împiedica pe cineva de la ceva; a ține în frâu, a struni. 4. Intranz. A domni într-o țară, a guverna, a conduce. 5. Tranz. Fig. (Despre propriile idei, sentimente etc.) A ține pe cineva sub influența sau sub stăpânirea sa; a domina. – Din stăpân.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpânire
STĂPÂNÍRE, stăpâniri, s. f. Acțiunea de a (se) stăpâni și rezultatul ei. 1. Proprietate, posesiune. 2. Domnie, suveranitate; conducere, guvernare; dominație. ◊ Expr. A avea stăpânire asupra cuiva = a avea autoritate, ascendent moral asupra cuiva; a domina, a conduce. ♦ Putere, autoritate de stat; persoanele care reprezintă această autoritate. 3. Fig. Înfrânare, dominare a propriilor porniri, sentimente etc. ◊ Expr. Stăpânire de sine = calm, sânge rece, cumpăt. – V. stăpâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpânit
STĂPÂNÍT, -Ă, stăpâniți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care are sau care denotă putere de stăpânire; cumpătat, reținut. – V. stăpâni.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăpânitor
STĂPÂNITÓR, -OÁRE, stăpânitori, -oare, adj., s. m. și f. I. Adj. Care stăpânește, care ține sub stăpânirea sa. ♦ Care domină; dominant, dominator. II. S. m. și f. 1. Persoană care domnește într-o țară; domnitor. 2. Proprietar, posesor, stăpân. – Stăpâni + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăreţi
STĂREȚÍ, stărețesc, vb. IV. Intranz. A conduce o mănăstire în calitate de stareț. – Din stareț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăreți
STĂREȚÍ, stărețesc, vb. IV. Intranz. A conduce o mănăstire în calitate de stareț. – Din stareț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăreţie
STĂREȚÍE, stăreții, s. f. 1. Funcție, demnitate de stareț; timpul cât cineva exercită această funcție. 2. Locuința sau cancelaria starețului sau stareței unei mănăstiri. – Stareț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăreție
STĂREȚÍE, stăreții, s. f. 1. Funcție, demnitate de stareț; timpul cât cineva exercită această funcție. 2. Locuința sau cancelaria starețului sau stareței unei mănăstiri. – Stareț + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stărfocire
STĂRFOCÍRE s. f. v. STĂRFOCI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stărfocit
STĂRFOCÍT adj. v. STĂRFOCI. [DLRM]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stărişoară
STĂRIȘOÁRĂ s. f. v. stăricică. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stărișoară
STĂRIȘOÁRĂ s. f. v. stăricică. – [DAR]
Sursa: Definiții ale unor cuvinte care nu există în alte dicționare

stărosti
STĂROSTÍ, stărostesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A peți o fată în numele altcuiva. ♦ A rosti orațiile de nuntă; a conduce ceremonia nunții. – Din staroste.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stărostie
STĂROSTÍE, stărostii, s. f. 1. Calitate sau demnitate de staroste. 2. (Pop.) Pețire, pețit. – Staroste + suf. -ie.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stărostit
STĂROSTÍT s. n. (Pop.) Faptul de a stărosti. – V. stărosti.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stărui
STĂRUÍ, stắrui, vb. IV. Intranz. 1. A ruga insistent și în mod repetat pe cineva pentru a fi de acord cu ceva; a insista. 2. A rămâne statornic, neclintit (într-o acțiune, într-un sentiment, într-o hotărâre etc.); a persevera, a persista. ♦ A lucra cu perseverență la ceva. 3. A continua să fie, să existe; a se menține, a dăinui. [Prez. ind. și: stăruiesc] – Din bg. staraija se.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăruială
STĂRUIÁLĂ, stăruieli, s. f. (Înv.) Stăruință. [Pr.: -ru-ia-] – Stărui + suf. -eală.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăruinţă
STĂRUÍNȚĂ, stăruințe, s. f. 1. Faptul de a stărui (1); rugăminte, cerere repetată și insistentă; insistență, stăruire, stăruială. ◊ Loc. adv. Cu stăruință = în mod insistent. 2. Perseverență, tenacitate (într-o acțiune, într-un sentiment etc.). ♦ Silință, străduință într-o acțiune. – Stărui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăruință
STĂRUÍNȚĂ, stăruințe, s. f. 1. Faptul de a stărui (1); rugăminte, cerere repetată și insistentă; insistență, stăruire, stăruială. ◊ Loc. adv. Cu stăruință = în mod insistent. 2. Perseverență, tenacitate (într-o acțiune, într-un sentiment etc.). ♦ Silință, străduință într-o acțiune. – Stărui + suf. -ință.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăruire
STĂRUÍRE s. f. Stăruință. – V. stărui.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăruitor
STĂRUITÓR, -OÁRE, stăruitori, -oare, adj. 1. (Adesea adverbial) Care stăruie, care insistă; insistent. 2. Perseverent; neclintit, ferm, tenace. [Pr.: -ru-i-] – Stărui + suf. -tor.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stătător
STĂTĂTÓR, -OÁRE, stătători, -oare, adj. 1. Care stă pe loc, care nu se mișcă, imobil, fix; (în special despre ape) care nu curge. ◊ Piatră stătătoare (și substantivat, f.) = piatra fixă din sistemul celor două pietre ale morii. 2. (Înv.; despre oameni) Cu locuința statornică; stabil. 3. (În loc. adj.) De sine stătător = care poate exista și se poate menține prin propriile sale puteri sau însușiri, care nu depinde de nimeni sau de nimic; independent. – Sta + suf. -ător.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stătuleţ
STĂTULÉȚ, stătulețe, s. n. Diminutiv al lui stat^1. – Stat^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stătuleț
STĂTULÉȚ, stătulețe, s. n. Diminutiv al lui stat^1. – Stat^1 + suf. -uleț.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stătut
STĂTÚT, -Ă, stătuți, -te, adj. 1. Care nu mai este proaspăt (și a căpătat un miros, un gust sau un aspect neplăcut caracteristic); clocit; (despre aer) închis, stricat, viciat. ♦ Fig. (Despre oameni, mai ales despre persoane necăsătorite) Înaintat în vârstă. 2. (Înv.) Istovit, vlăguit. – V. sta.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăvar
STĂVÁR, stăvari, s. m. (Reg.) Păzitor de cai la pășune. [Var.: stevár s. m.] – Stavă + suf. -ar.
Sursa: Dicționarul explicativ al limbii române (ediția a II-a revăzută și adăugită) 2009

stăvi
STĂVÍ, stăvesc, vb.